
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag har fått nyheter från Guatemala om att Ricardo de León Regil, som var kandidat för Guatemalan National Revolutionary Unity, mördades brutalt den 16 november.
Doktor Ricardo de León Regils arbete var allmänt erkänt och uppskattat. Han föll offer för den våldsamma situation som har utvecklats i Guatemala och som har blivit alltmer akut nu under den pågående valrörelsen.
Folket i Guatemala har, liksom andra folk i Latinamerika, tvingats genomgå svåra prövningar på grund av utländsk inblandning och exploatering av de lokala makthavarna. Folket i Guatemala tvingades ta till vapen för att försvara sina grundläggande rättigheter. Deras hårda kamp ledde fram till en fredsprocess och regeringen som tillsattes lovade att genomföra vissa reformer. Sex år senare har reformerna fortfarande inte genomförts. Fattigdom råder också medan folkets ledare mördas av paramilitärer som får gå ostraffade.
Samtidigt som jag vill uttrycka min avsky för dessa förhållanden, vill jag be talmannen att ta kontakt med myndigheterna i Guatemala för att se till att detta fruktansvärda brott blir fullständigt utrett. 
Talmannen.
   Det skall jag gärna göra på kammarens vägnar, herr Alyssandrakis. 
Cappato (NI ).
   – Herr talman! Jag har begärt ordet för att tala om Europaparlamentets interna organisation. Jag bad om tillträde till de här lokalerna för en praktikant, en person som arbetar med mig på frivillig basis, och min begäran avslogs. Anledningen skulle vara att endast ackrediterade assistenter får tillträde till våra lokaler i Strasbourg när det inte är sammanträdesperiod. Jag anser att detta är ett ytterligt absurt beslut, herr talman. Redan det faktum att vi har två arbetsplatser är absurt i sig. Att lokalerna i Strasbourg dessutom skulle vara helt stängda utanför sammanträdesperioderna för allt arbete för personer som inte är anställda av Europeiska unionen och officiellt registrerade som assistenter, förfaller mig vara överdrivet byråkratiskt. Jag vill be er, herr talman, att göra något åt den här regeln och få den ändrad. 
Talmannen.
   Herr Cappato! Det är nog för tidigt på morgonen för att börja med frågan om de två arbetsplatserna, men vad gäller er specifika begäran kommer jag i dag att be enheterna kontakta er i syfte att undersöka detaljerna i ärendet. Tillsammans med er kommer vi att försöka nå en lämplig lösning som ligger i linje med arbetsordningen.(1) 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandena av rådet och kommissionen – Lägesrapport från regeringskonferensen, inklusive budgetfrågor.
Jag skulle vilja upplysa kollegerna i kammaren om att jag under de senaste veckorna gjort intensiva politiska besök i huvudstäderna i ett antal av de länder vars finansministrar, i Ekofinrådet, bakvägen försökt frånta parlamentet den känsliga balansroll vi förhandlat oss till i konventet. Detta är ett område där det är dags för oss att som institution ”ta fram rödpennan” – för att nu låna ett uttryck.
Detta är viktigt för parlamentet. Inte av juridiska skäl; det handlar om själva kärnan i den parlamentariska demokratins roll, i den representativa demokratin och i den offentliga ansvarsskyldigheten. Budgetmyndighetens makt har varit en central utmärkande fråga i parlamentarismens historia, och vi i detta parlament kan inte backa för någon institution och säga att vi gör det för att vi skall nå europeiska framsteg i morgon.
Antonione,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att vara tillbaka här i kammaren för att utbyta åsikter om vad som skett i samband med regeringskonferensen sedan min senaste utfrågning den 5 november, så här direkt efter regeringskonferensens ministermöte den 18 november och bara några dagar före ministerkonklaven i Neapel.
Jag menar att jag bör inleda med att återigen betona att det italienska ordförandeskapet vidhåller den övergripande inställning som min regering har gett uttryck för många gånger här i kammaren och på regeringskonferensen. Vi är fortfarande övertygade om att det krävs en text som skiljer sig så lite som möjligt från konventets utkast om vi skall kunna nå en ambitiös överenskommelse som uppfyller behoven och förväntningarna i ett utvidgat Europa. 
De återkommande mötena med Europaparlamentet och företrädare för de nationella parlamenten och de uppmaningar som vi får från olika europeiska samhällsorganisationer stärker denna övertygelse. Ibland verkar det som att vissa medlemsstater inom regeringskonferensen vill gå en annan väg och försöker återuppväcka diskussionen om flera delar av konventets utkast. Jag vill emellertid uttrycka en försiktig optimism i detta sammanhang. Vissa länder upprätthåller sin reserverade hållning och insisterar på att begära ändringar – i vissa fall omfattande sådana – i den balans som konventet uppnått, enbart av förhandlingstekniska skäl, vilket är helt legitimt. Ingen medlemsstat har dock ifrågasatt målsättningen – som också är en politisk nödvändighet – att föra regeringskonferensen till framgång inom den tidsfrist om föreslogs i Thessaloniki och som våra stats- och regeringschefer bekräftade i Bryssel i oktober. Det sätt på vilket regeringskonferensen framskrider är dessutom i sig själv ett bevis på det sanna värdet av konventets utkast: i nästan alla frågor som diskuterats hittills har vi kunnat notera att en revisionistisk inställning och strävan att ändra konventets utkast inte leder till samförstånd om alternativa lösningar utan bara vidgar klyftorna mellan motstridiga positioner. Därför anser jag att när vi går in i förhandlingarnas slutskede kommer varje land att inse de gemensamma fördelarna med en ambitiös konstitutionalisering av integreringsprocessen, trots de smärre enskilda uppoffringar som vissa beslut kan innebära.
Under gårdagens möte debatterade vi framför allt vilken funktion unionens utrikesminister skall ha och frågan om en översyn av det konstitutionella fördraget, och vi noterade också ett antal rekommendationer från den danska regeringen angående protokollet om de undantagsklausuler (”opt out”) som Danmark har nytta av när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Den första frågan hade redan behandlats under regeringskonferensens tidigare möten. Ordförandeskapet beslutade sig därför för att lägga fram ett antal specifika förslag enligt följande principer. För det första att bevara formen med ”dubbla hattar” som konventet utarbetat, med det förtydligandet att Europeiska kommissionens vice ordförandes/utrikesministers oberoende endast skall gälla de delar som har att göra med ansvaret inom kommissionen och inte rådets verksamhet (till exempel att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och att vara ordförande för rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser)). För det andra att närmare specificera vad det skulle innebära för unionens utrikesminister om Europaparlamentet antog ett misstroendevotum mot kommissionen. För det tredje att tydligt fastställa att kommissionens ordförande inte kan kräva vice ordförandens/utrikesministerns avgång utan Europeiska rådets godkännande. För det fjärde att stärka den bestämmelse som ger vice ordföranden/utrikesministern ansvaret för att se till att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är förenlig med unionens yttre förbindelser.
Flera medlemsstater välkomnade genomgången av dessa punkter, som helt är i linje med vad konventet lagt fram. Det är viktigt att påpeka att ordförandeskapets förslag leder i rätt riktning, även för de delegationer som är kritiska till konventets text. En slutgiltig överenskommelse om den framtida utrikesministerns uppgifter kan självklart bara slutas inom ramen för en överenskommelse om unionens hela framtida institutionella ram. Vi kommer att återkomma till den här frågan vid ministerkonklaven den 28–29 november och därefter under regeringskonferensens avslutande möte med stats- och regeringscheferna.
Den lösning som konventet tänkt sig för den framtida översynen av det konstitutionella fördraget bygger på två grundläggande principer: ändringar i samtliga konstitutionella bestämmelser skall antas enhälligt och ratificeras, och det skall finnas övergångsklausuler, såväl allmänna som särskilda, som inom klart avgränsade områden gör det möjligt att ändra röstningsreglerna från enhällighet till kvalificerad majoritet, eller att ändra från ett särskilt lagstiftningsförfarande till det vanliga förfarandet, vilket garanterar att rådet och Europaparlamentet blir fullständigt jämbördiga, under förutsättning att alla medlemsstater i Europeiska rådet gemensamt kommer överens om detta, efter att ha hört Europaparlamentet och informerat de nationella parlamenten.
Ordförandeskapet har föreslagit några ändringar i konventets förslag, både för att stärka de nationella parlamentens deltagande i processen för att aktivera övergångsklausulerna och för att bekräfta möjligheten att göra förfarandet för översyn av det konstitutionella fördraget mindre tungrott när det gäller ett begränsat antal angivna avsnitt i det konstitutionella fördragets tredje del. Som Europaparlamentet mycket riktigt påpekar verkar det förfarande som konventet föreslår överdrivet stelbent och riskerar att göra det omöjligt för den utvidgade unionen att uppdatera sin egen konstitution, till och med när det gäller mindre frågor.
Gårdagens meningsutbyte bekräftade att positionerna fortfarande är vitt åtskilda på detta område. Icke desto mindre måste vi fortsätta våra försök att hitta en gemensam plattform för en överenskommelse som, med utgångspunkt i konventets regelverk, kan förena behovet av att låta de nationella parlamenten delta på ett lämpligt och effektivt sätt – något som är avgörande för den demokratiska legitimiteten i en union av stater och medborgare som lever i ett rättssamhälle – med behovet av att förhindra stelbenta översynsförfaranden som skulle kunna hindra utvecklingen i en union som nu har ett stort antal medlemmar.
Under gårdagens möte gjorde den danske utrikesministern konferensdeltagarna uppmärksamma på frågan om protokollet om Danmarks deltagande i unionens verksamhet på området rättsliga och inrikes frågor. Den nya strukturen i det konstitutionella fördraget – som lämnar den ofunktionella, föråldrade pelarstrukturen bakom sig – gör det verkligen nödvändigt att se över detta protokoll, som upprättades när det rättsliga samarbetet inom brottmåls- och polisärenden fortfarande omfattades av mellanstatliga förfaranden. På grundval av den danska regeringens rekommendationer kommer vi inom de närmaste dagarna att ta fram ett utkast till en uppdaterad version av protokollet som måste uppfylla en rad grundläggande krav: det nuvarande ”opt-out”-systemet skall anpassas till den rättsliga ram som följer av det konstitutionella fördraget, Danmarks regering skall ha möjlighet att anta en ”opt-in”-klausul i framtiden utifrån sin egen grundlag och protokollet skall vara förenligt med effektiva unionsåtgärder i fråga om rättsliga och inrikes frågor – något som konventets text helt riktigt lade stor vikt vid.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi står inför det avgörande skedet i förhandlingarna inom regeringskonferensen. Vid den kommande ministerkonklaven i Neapel kommer ordförandeskapet att lägga fram det utkast till konstitutionellt fördrag som setts över av den grupp som letts av rådets rättstjänst, med bidrag från alla medlemsstater, Europaparlamentet och Europeiska kommissionen. Denna imponerande rättsliga finjustering har lett fram till ett lysande resultat, som förhöjer den övergripande redaktionella kvaliteten på den konstitutionella texten i förhållande till den text som godkändes av konventet.
I Neapel kommer ordförandeskapet också att lägga fram ett omfattande förslag när det gäller de frågor som fortfarande skapar oenighet i förhandlingarna om konstitutionen, i ett försök att föra medlemsstaternas positioner närmare varandra. Utgångspunkten för detta arbete kommer hur som helst att vara att hålla fast vid konventets utkast, som vid behov kan anpassas, kompletteras, förtydligas och förklaras, men som under inga omständigheter får skrivas om. Jag skulle här på min regerings vägnar vilja betona att vi är fast beslutna att undvika urvattnade kompromisser och att eftersträva lösningar som bygger på höga principer och som är värdiga den demokratiska och öppna dialog som fördes i konventet. Vi är medvetna om att den uppgift vi har att fullfölja från och med nu och fram till tidsfristen den 12–13 december är känslig och komplex. Men vi har förtroende för de nationella regeringarnas förmåga att uppfylla de europeiska medborgarnas förväntningar på ett mer sammanhängande, handlingskraftigt och integrerat Europa – de förväntningar som parlamentet har lyckats tolka så väl, först i konventet och sedan på regeringskonferensen där parlamentet har deltagit fullt ut.
Verheugen,
   . Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Kommissionen betraktar framskridandet i regeringskonferensens arbete med allt större oro. Det är förstås helt normalt att dragen i en äkta kompromiss inte framträder förrän ganska sent i en regeringskonferens, men det är inte normalt med en regeringskonferens som vid varje möte skapar fler frågor än den besvarar. Kommissionen delar helt den åsikt som ofta hörs i den offentliga debatten, nämligen att hela regeringskonferensen nu står på spel. Jag stöder det italienska ordförandeskapets synpunkter. Regeringskonferensen går nu in i ett avgörande skede och en sak är helt klar: vi måste förhindra att den övergripande kompromiss som togs fram av konventet skadas i en dragkamp mellan enskilda medlemsstaters intressen och vi måste skydda den institutionella balans som vi uppnått efter drygt 16 månaders diskussioner.
Låt mig påminna er om att det fanns goda skäl till att utkastet till ett konstitutionellt fördrag togs fram av ett konvent och inte av en konferens av diplomater och tjänstemän, som annars är brukligt. Det berodde på chocken av vad som hände under Niceprocessen. Vi måste vara fullständigt medvetna om att vi inte kan sätta kurs mot ett toppmöte där stats- och regeringscheferna än en gång sitter tillsammans natt efter natt och petar i siffrorna, bara för att komma fram till ett resultat som till och med chockerar dem själva.
Vi accepterade Nicefördraget – och både parlamentet och kommissionen hade sina förbehåll mot det – därför att vi behövde det. Vi behövde det fördraget för att kunna slutföra det enorma historiska utvidgningsprojektet i tid. Men jag tror inte att någon här i kammaren anser att Nicefördraget skulle vara tillräckligt för att göra en europeisk union med 25 eller 27 medlemsstater funktionsduglig i verklig mening. Vi vet alla att vi behöver ett bättre fördrag och att det är bråttom. Därför är kommissionen angelägen om att arbetet slutförs i tid. Utvidgningsprocessen kommer att vara slutförd den 1 maj 2004, och senast då måste vi ha nått en politisk överenskommelse om hur vi skall arbeta tillsammans.
När det gäller det arbete som nu ligger framför oss anser kommissionen att det viktigaste är att bevara och försvara de stora framsteg som gjorts i och med utkastet till konstitutionellt fördrag. De främsta framgångarna är, som vi ser det, den dubbla majoriteten, införandet av 50/60-regeln, den utökade användningen av majoritetsomröstningar och att Europaparlamentet får en starkare roll i lagstiftningsprocessen.
Med hänsyn till att det konstitutionella fördraget i sin helhet är en omsorgsfullt balanserad kompromiss, måste också de enskilda avsnitten betraktas som ett sätt att nå en balans med fördragets egen interna logik och de ingående delarna får inte sättas på spel. När det gäller diskussionerna vid gårdagens möte med utrikesministrarna och det uttalande vi just har hört från det italienska ordförandeskapet skulle jag mycket tydligt vilja klargöra den dubbla funktion som EU:s framtida utrikesminister kommer att få. Om vi vill vara säkra på att unionens utrikespolitiska åtgärder är förenliga med dess interna politik, är det nödvändigt att EU:s utrikesminister inte bara har mandat från rådet, utan också – i egenskap av vice ordförande för kommissionen – deltar fullt ut i kommissionens arbete och har full rösträtt. En utrikesminister som så att säga är gäst hos kommissionen kan inte spela den roll som krävs. Att ge utrikesministern någon slags särskild status inom kommissionen skulle inte fungera bra ihop med hans dubbla legitimitet.
Det välavvägda resultatet av konventets arbete visar sig också i de tre komponenterna i unionens finanser: egna medel, en flerårig finansieringsram och den årliga budgetprocessen. Den som vill ha ett lyckat slutresultat av regeringskonferensen bör se till att dessa överenskommelser inte rivs upp igen. På det här området stöder kommissionen till fullo tanken på att konventets utkast också måste skyddas mot dem som anser att deras nationella intressen har företräde, för att uttrycka det milt.
Det italienska ordförandeskapet tog upp en mycket viktig punkt som jag skulle vilja ge särskilt stöd, nämligen det förenklade förfarandet för att ändra fördraget. Kommissionen anser att detta är avgörande.
Unionen bör inte låta sig tvingas in i en konstitutionell tvångströja som skulle bli för trång om bara några år. Jag anser att det italienska ordförandeskapets förslag pekar i rätt riktning.
Slutligen skulle jag vilja göra ytterligare en kommentar till de politiska svårigheter vi kommer att stå inför om regeringskonferensen slutförs med ett lyckat resultat – vilket vi alla hoppas på och stöder. Vi kommer då att befinna oss i en situation där ett mycket omfattande, mycket komplicerat och mycket grundläggande fördrag skall ratificeras i 25 medlemsstater och vi kommer att behöva vinna folkomröstningar i många medlemsstater. Ingen kommer att bli förvånad om det visar sig bli ganska svårt att klara folkomröstningarna, framför allt i de nya medlemsstaterna. Det här måste vi vara medvetna om.
Jag skulle också vilja be de ärade ledamöterna att visa lite förståelse för de nya medlemsstaternas ståndpunkt vid regeringskonferensen, en ståndpunkt som ibland har kritiserats. Jag hoppas ni förstår att det inte har varit så lätt för de nya medlemsstaternas regeringar och parlament att bara några veckor efter de framgångsrika folkomröstningarna om medlemskap i Europeiska unionen efter valkampanjer som byggde på Nicefördraget, börja förklara för väljarna att de grundläggande principerna för deras medlemskap i Europeiska unionen snart kommer att ändras igen.
Detta säger jag särskilt med mina polska vänner i åtanke, eftersom de har intagit en väldigt hård ståndpunkt när det gäller majoritetsomröstningar. Jag tycker att det verkar ha uppstått ett missförstånd i den offentliga debatten i Polen om att det är de enskilda medlemsstaternas relativa betydelse som står på spel. Så är inte fallet. De nya bestämmelserna bygger på principen att alla medlemsstater har lika värde. Ett beslut är endast giltigt om det stöds av en majoritet av medlemsstaterna, vilket betyder att alla medlemsstater har samma rättigheter och att Polen har samma rättigheter som alla andra.
Den andra principen – att denna majoritet också måste representera en majoritet av befolkningen i unionen – ger processen den demokratiska legitimitet som krävs. Ju större vi blir, desto större ansvar får vi. Ju viktigare beslut vi måste fatta, desto viktigare kommer den demokratiska legitimiteten att bli. Det är det som är pudelns kärna. Jag hoppas att den här synpunkten kommer att påverka debatten i Polen under den tid som återstår.
Slutligen vill jag säga att i och med att vi når fram till en kompromiss måste vi ta hänsyn till att utkastet till konstitutionellt fördrag skall ratificeras i 25 länder. Jag nämner detta framför allt med tanke på diskussionen om kommissionens storlek och sammansättning.
Jag kan försäkra kammaren om att kommissionen stöder Europaparlamentet när det gäller att överföra den grundläggande arkitekturen och balansen i utkastet till konstitutionellt fördrag till verkligheten och att skapa en riktig jämvikt mellan gemenskapsmetoden och medlemsstaternas självständighet och mellan åtgärder på nationell nivå och den demokratiska legitimiteten hos gemenskapens institutioner. Konventets utkast pekar i rätt riktning. Kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att se till att den här processen slutförs.
Berès (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi alla är nöjda med kvaliteten på det arbete som parlamentets delegation bidragit med i konventet. I dag är våra två företrädare på regeringskonferensen våra enda kontaktpunkter.
Herr talman, jag vill ställa följande fråga till er: Anser ni att de små överenskommelserna bakom stängda dörrar i en av våra grupper bidrar till att stärka våra två företrädares ställning på regeringskonferensen? Herr talman, varför har den grupp ni tillhör inte ställt er bakom Andrew Duffs kandidatur, som jag anser skulle haft en viss legitimitet när det gäller att företräda oss på regeringskonferensen? 
Talmannen.
   Fru Berès! Jag skall kommentera den ordningsfråga ni tagit upp men vänder mig först till vår kollega Íñigo Méndez de Vigo. Jag tackar honom för det ledarskap han visat på Europaparlamentets vägnar genom konventets arbete och som vår företrädare på regeringskonferensen. Vi sätter stort värde på det arbetet.
För det andra begärde Íñigo Méndez de Vigo nyligen att få skiljas från sitt uppdrag som parlamentets företrädare på regeringskonferensen. Jag informerades om det och tror att jag fullgjorde min plikt riktigt. Jag vidarebefordrade informationen till talmanskonferensen. Vi diskuterade där hur vi borde handla, och talmanskonferensen kom överens – inte enhälligt, men vi kom likväl överens – om att utse Elmar Brok till parlamentets företrädare.
Detta skedde helt öppet, i enlighet med förfarandena. Åsikter som inte skiljer sig särskilt mycket från dem ni framfört i er ordningsfråga, fru Berès, uttrycktes; det fanns många olika åsikter på konferensen och många olika ståndpunkter i fråga om de olika gruppledarna. Det rådde likväl tillräcklig samsyn för att godkänna att vår kollega, Elmar Brok, tilldelades uppgiften på parlamentets vägnar. Jag betonar, på parlamentets vägnar. 
Brok (PPE-DE ).
    Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag menar att det blev tydligt under gårdagens möte att det är möjligt att nå en överenskommelse fram till december. Detta säger jag därför att det till syvende och sist bara är några få frågor som är verkligt kontroversiella och det är knappast troligt att de kommer att kunna lösas nästa år heller. Därför bör vi uppmuntra det italienska ordförandeskapet att hålla fast vid sin nuvarande linje och hålla sig så nära konventets text som möjligt, eftersom den texten representerar en balans som skulle vara svår att återskapa. Detsamma gäller i högsta grad även för det dokument som skall läggas fram under ministerkonklaven nästa vecka. Jag tror att det under de förutsättningarna finns en möjlighet att slutföra regeringskonferensen framgångsrikt.
Men vi måste ändå vara medvetna om att det fortfarande finns krafter som vill förhindra detta. Vi har redan diskuterat det här i samband med det lagstiftande rådet. Som ni påpekade, herr talman, har det även här i kammaren mycket riktigt fattats ett antal beslut om gemensamma budgeträttigheter. I båda fallen – både i fråga om det lagstiftande rådet, där det handlar om att förhindra öppenhet och att låta de nationella byråkraterna arbeta vidare som förut, och i fråga om att underminera Europaparlamentets rättigheter i samband med budgeten – kommer jag att tänka på en filmserie, där del två hette ”Rymdimperiet slår tillbaka”. Det imperium jag tänker på är imperiet av nationella ministerbyråkratier. I den tredje filmen i serien segrar det goda över det onda, så vi har en hyfsad chans att kunna avvärja faran. Vid det näst sista mötet vidtog det italienska ordförandeskapet åtgärder för att skydda våra budgeträttigheter och jag hoppas att den ståndpunkten kommer att överleva fram till slutet.
Men vi måste göra en sak mycket klar: de båda lagstiftande organen måste sammanträda offentligt – det är vi skyldiga EU:s medborgare i öppenhetens namn. Och det måste också stå klart att rätten att vara med och besluta om budgeten är en avgörande rättighet för alla parlament, och om den rätten ändras på ett sätt som är oacceptabelt för Europaparlamentet kommer det helt säkert att förklaras krig. Jag är säker på att detta också kommer att hållas i åtanke.
Sedan har vi de så kallade maktfrågorna: rösträtten i rådet, kommissionens sammansättning och rösträtt och liknande frågor om Europaparlamentets sammansättning. Jag är ytterst medveten om att stats- och regeringscheferna troligen inte kommer att kunna komma överens om det här förrän den allra sista kvällen. Men det finns några frågor vi måste ha i åtanke, som till exempel om tröskeln skall höjas från 60 till 66 och andra frågor när det gäller kommissionen. När det gäller kompromissvilja i största allmänhet finns det en sak vi inte får glömma, nämligen effektivitet. Det borde vara uppenbart att vi måste se till att rådet kan fatta beslut i en utvidgad union, och det var därför konventet lade fram sitt förslag – det här får vi inte glömma bort. Vi kritiserade Nicefördraget eftersom vi ansåg att röstningsförfarandet i rådet inte skulle fungera i en utvidgad union och detta måste ha varit uppenbart för våra polska vänner redan från början, herr Verheugen. Människorna i de tillträdande medlemsstaterna kan inte komma nu och säga att detaljerna och mekanismerna i Nicefördraget lades fram i deras folkomröstningar och åberopa dem som grund för legitimiteten i samband med diskussionerna vid regeringskonferensen. Om det här skall lyckas måste effektivitet alltid prioriteras, naturligtvis i alla lägen kombinerat med den grad av demokratisk legitimitet som krävs. Jag är ibland djupt oroad över att många regeringar inte tänker: ”Hur kan Europeiska unionen nå majoritet för ett visst beslut?” utan snarare: ”Hur lätt kan jag blockera ett beslut?”. Det finns anledning att oroa sig över det tankesättet, och vi bör försöka finna en lösning på det.
När det gäller posten som utrikesminister, som nämndes vid vårt senaste sammanträde, skulle jag vilja påpeka att vi talar om en trefaldig roll, inte bara en dubbel. Utrikesministern skulle ha tre funktioner: ledamot av kommissionen, rådets höge representant och rådets ordförande. Alla tre måste kombineras om det här skall fungera. Vi i parlamentet skulle inte vara nöjda med en lösning där utrikesministern inte är fullvärdig ledamot av Europeiska kommissionen. Det är oerhört viktigt att utrikesministern är fullvärdig ledamot av kommissionen eftersom det är den enda möjligheten att utöva verklig demokratisk kontroll, att använda ett verkligt demokratiskt tillsättandeförfarande och att få den legitimitet som kammaren ger. Inte heller vill vi att kommissionen skall förlora sitt inflytande på det utrikespolitiska området genom att inte få fullt ansvar för det område som kommissionen nu ansvarar för, vilket indirekt även skulle innebära att Europaparlamentet skulle förlora inflytande på detta område. Därför skall vi arbeta hårt för att se till att dessa tre aspekter hålls ihop. Unionens utrikesminister bör också leda utrikesministrarnas rådssammanträden, eftersom det är den enda möjligheten att uppnå såväl enhetlighet som kontinuitet och det är bara då som det verkligen är vettigt att inrätta den här positionen på det här sättet.
Till sist skulle jag vilja kommentera översynsklausulen. Låt mig påminna er om att det förslag som Giuliano Amato, Andrew Duff och jag själv lade fram i vårt brev faktiskt bör tas upp igen. Det bör finnas en möjlighet, med undantag för områdena ”Ändrade befogenheter” och ”Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna”, som naturligtvis även i framtiden skall omfattas av nuvarande förfarande. Vi bör emellertid komma ihåg något som diskuterades i konventet, nämligen en översynsklausul med en öppning och en utträdesklausul. Den enda kvarstående frågan är nu utträdesklausulen och jag anser att något saknas där och att vi behöver överväga den ytterligare. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag har lyssnat noga på rådsordförandens komplicerade inlägg. För att tala klarspråk vill ni att texten inte skall röras. Dessutom kan den inte röras! Om det finns en överenskommelse om 80 procent av texten och det sedan finns 150 ändringsförslag som inte har stöd av en tillräckligt stor majoritet, är det är er skyldighet att bevara texten. Dessutom måste vi komma ihåg de regeringar som var närvarande och deltog i konventet. Problemet är att de nu har låst dörrarna och lämnat parlamentet och kommissionen utanför.
Den socialistiska gruppens deltagare i konventet träffades i förra veckan och vi kom fram till att vi inte vill ha några ändringar i förhållande till konventet. Vi förväntar oss utveckling och förbättringar – det är vi överens om – och vi har följande prioriteringar: för det första att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall vara bindande och att detta inte får ifrågasättas, och för det andra att det är en grundläggande princip att den europeiska integreringen är sekulär till sin natur, och vi anser att konstitutionens lydelse i det avseendet är fullständigt riktig och inte får ändras.
Vi anser också att varken Europaparlamentets eller rådets lagstiftningsbefogenheter får försvagas inom lagstiftningsområdet eller budgetområdet och att det lagstiftande rådet skall behållas. Vi anser också att den ekonomiska och sociala styrningen av unionen bör förverkligas, vilket innebär att de framsteg som gjorts i konstitutionens första del bör avspeglas i den tredje delen, som handlar om unionens politikområden, och dessutom bör den rättsliga grunden för att skydda och utveckla den offentliga sektorn bibehållas och sedan kommer den att kunna skyddas i en ramlagstiftning.
När det gäller de frågor ni tog upp och som behandlades under gårdagen, måste unionens utrikesminister vara ledamot av och vice ordförande för kommissionen. När det gäller översynen sade ni själv att den danska regeringen – Hamlet bodde för övrigt i Danmark – efter att ha haft ”opt-out” nu vill ha ”opt-in”. Vi får inte stänga några dörrar, utan vi måste se till att det finns en möjlighet till översyn.
När det gäller en ytterst aktuell fråga som Romano Prodi tog upp i går, anser vi just när det gäller inflytande över budgeten – och det här riktar vi till Ekofinrådet – att det är dags för Ekofin att skaffa sig en gemenskapskultur. Kanske vi borde ge ekonomi- och finansministrarna en kopia av fördragen. Vi kan inte systematiskt agera på mellanstatlig nivå.
Dessutom skulle jag vilja betona att Europaparlamentet är lika ansvarskännande som rådet när det gäller budgeten, om inte mer, och att vi har visat detta vid upprepade tillfällen. Det är inte acceptabelt att försöka ändra fördragen på det här sättet. Jag anser att vi bör protestera och visa vår upprördhet tydligt för Ekofinrådet, som har tagit tio år på sig att acceptera Delors-planen för infrastrukturer. Varför har detta stått stilla i tio år? Varför har Ekofinrådet makt över Europeiska rådet? Jag anser att frågan är helt grundläggande för oss alla.
Herr talman! Jag skall avsluta med att ta upp en aktuell fråga, nämligen utvidgningen. Jag håller med kommissionär Günter Verheugen: Jag vill säga till våra nuvarande medlemmar, eftersom de redan finns här, att Europaparlamentet röstade för Nicefördraget därför att vi ville ha en utvidgning, inte därför att vi gillade fördraget. Vi gillade aldrig Nicefördraget. Men det vi inte kan säga nu är att Frankrike och Tyskland förstår varandra, efter århundraden av oro för oss européer på grund av att Frankrike och Tyskland var fiender. Jag anser att vi bör ha någon slags förståelse för sammanhangen.
Jag vill be kommissionen att hålla fast vid sin ståndpunkt för att visa att ingen har några särskilda privilegier när det gäller pakter – och nu tänker jag på stabilitets- och tillväxtpakten. Herr talman, jag anser att detta budskap bör framföras klart och tydligt till regeringskonferensen. Bibehåll er ståndpunkt, så att vi kan få en konstitution för alla européer.
Talmannen.
   Jag skall tillägga en anmärkning om budgetfrågan. Enrique Barón Crespo har rätt när han påpekar att rådet sedan 1988 – då vi undertecknade ett interinstitutionellt avtal med rådet om budgetplaner – har använt 50 procent mer pengar än parlamentet när det gäller skönsmässiga utgiftsjusteringar. Parlamentet har uppträtt ansvarsfullt när det fått ansvar.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Tack för att ni knyckte en av de punkter jag just skulle tala om. Jag tackar er för er kamp för att rädda parlamentariska privilegier i fråga om budgetsystemet.
En personlig anmärkning: Jag är mycket tacksam för Pervenche Berès moraliska stöd. Talmanskonferensen har dock fattat ett beslut, som jag godtar, och jag ger mitt fulla stöd till Elmar Brok, vars insats och egenskaper vi känner till.
Rådets ordförandeskap har bekräftat sin avsikt att lägga fram en helhetskompromiss för ”konklav”-mötet i Neapel. Låt oss hoppas att det är ett klokt beslut. Erfarenheten antyder nämligen att det inte är på utrikesministernivå, och ännu mindre på tjänstemannanivå, som den slutliga uppgörelsen kommer att nås. De stora patriotiska frågor som några av våra medlemsstater är så besatta av, som den om en procentenhet hit eller dit när det gäller deras röstvikter i rådet, kan endast lösas klockan fyra på morgonen söndagen den 14 december, av topparna.
Vad utrikesministrarna tycks vara duktiga på är att sprätta upp de väsentliga inslagen i konventets förslag. I går bestred flera av dem den berömda så kallade passerellklausulen, som medger en ständig utveckling av konstitutionen och en minskning av antalet särskilda, avvikande beslutsförfaranden. Men det finns många andra exempel på detta passerellsynsätt i tidigare och nuvarande fördrag. Att slå dem samman till en enda allmän klausul är därför tydligt, enkelt och lättförståeligt. Ordförandeskapet gör helt rätt i att stå fast i denna fråga och i frågan om utrikesministern och i att försvara förslagen från konventet. Ordförandeskapet vet att det har Europaparlament precis bakom sig.
Vi stöder även ordförandeskapets ansträngningar för att öppna frågan om den framtida översynsklausulen. Det får dock inte bli någon kohandel mellan de två, dvs. mellan passerellklausulen och de ”mjukare” översynsförfaranden som behövs för att en konstitution skall fungera bra och friktionsfritt i praktiken. 
Talmannen.
   Jag ber om ursäkt för att jag knyckte det ni skulle tala om, herr Duff! 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi närmar oss slutet på den tidsfrist som ursprungligen sattes upp för regeringskonferensens arbete. Rådsordföranden har precis påmint oss om de stötestenar som återstår: antalet ledamöter i kommissionen, utrikesministerns uppgifter, definitionen av kvalificerad majoritet i rådet, Europaparlamentets roll i budgetförfarandet och förfarandet för översyn av konstitutionen. Det här är inga små frågor. Vissa handlar om maktfördelningen mellan institutioner och medlemsstater, andra rör de ytterst känsliga frågorna om nationella identiteter och ytterligare andra handlar om att vi inte skall låsa oss i institutionella strukturer som är näst intill omöjliga att förändra.
Den som trodde att den här typen av svårigheter inte skulle uppstå var i mitt tycke tämligen orealistisk. Jag för min del är varken förvånad eller oroad över dessa konflikter. Om de hade varit de enda hindren för en framgångsrik regeringskonferens, skulle jag säga precis som Italiens utrikesminister Franco Frattini har gjort vid andra tillfällen, att vi nu har en lösning på 95 procent av problemen. Tyvärr är det inte så. För det finns tydligen en aspekt på utkastet till konstitution som verkar vara lika mycket tabu för stats- och regeringscheferna som det var för konventets ordförande. Det handlar om unionens politikområden och framför allt vad jag kallade konstitutionaliseringen av den liberala modellen när jag talade med Valéry Giscard d'Estaing den 3 september, eller för att uttrycka det på ett annat sätt, att genom en grundläggande lag för det framtida Europa lägga grunden för en verklig lojalitetsförklaring till Nato.
Unionen har bara betydelse för medborgarna i fråga om hur dess politik genomförs. Det är inte jag som säger detta, det gör kommissionen i sitt meddelande av den 17 september om konstitutionen. Ändå ifrågasätts inte unionens politikområden, som omfattar tre fjärdedelar av utkastet till fördrag. Tror ni därmed att det råder enighet i den allmänna opinionen på den punkten? Det skulle förstås vara dumt. Några av er kanske skrattar när jag för att visa detta pekar på Europeiskt socialt forum som just ägde rum i Parisområdet. Det skulle således vara ett stort misstag att inta en ironisk eller likgiltig hållning inför det upprop som just har riktats till unionen. I hundratals debatter har 50 000 ungdomar från hela Europa visat sin törst efter kunskap, förståelse, förändring och konkreta åtgärder. Samtidigt som de fullständigt har förkastat den liberala modellen har de uttryckt en djup längtan efter Europa. Hur skall vi svara på detta? När det gäller fortsättningen på hela gemenskapslagstiftningen om den inre marknaden och Maastrichtfördraget kommer de inte att nöja sig med en punkt 2 i artikel 3 som lovar paradiset på jorden. De kräver verkliga förändringar och det är därför som stora delar av allmänheten visar sitt stöd.
I vissa länder, som i Frankrike, har diskussionerna, som var obefintliga före den 3 september när vi här i Europaparlamentet tog upp problemet med den dolda innebörden av utkastet till fördrag – som ni nämnde, herr talman – fortsatt att sprida sig och fördjupas sedan dess. Det har gått så långt att många observatörer i dessa länder inte utesluter en seger för nej-sidan om det skulle hållas folkomröstning om att ratificera fördraget. Nu kommer ni att svara mig att det inte har gått så långt i de flesta fall. Den allmänna opinionen är fortfarande lugn i många länder. Så! Skall vi glädja oss över detta? Låt oss inte lita på lugnet. Den oroande tystnaden i dag riskerar att leda till jordskred i morgondagens val. Jag skulle mycket hellre vilja ha ett ganska tumultartat gensvar, om än präglat av generositet och solidaritet, som inte kan göra saker och ting värre.
Därför vill jag på min grupps vägnar vädja till dem av er som delar vår syn. Europa har byggts uppifrån och ned alltför länge. Så är inte längre fallet. Vi måste stå upp och kräva att uppmaningarna från våra samhällen skall bli hörda och tas på allvar. Vi har inte mycket tid kvar att reagera och skapa ett EU-projekt som är begripligt för våra medborgare. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Konventet inrättades på grund av att stats- och regeringscheferna själva hade misslyckats med att göra Europeiska unionen mer demokratisk, öppen och effektiv. Medlemsstaternas regeringar deltog i konventets offentliga diskussioner och har gett resultatet sitt godkännande. Men nu när de har satt sig i trygghet bakom regeringskonferensens stängda dörrar känner de sig återigen fria att ändra resultatet. Det finns till exempel ett ändringsförslag som syftar till att ändra det årliga budgetförfarandet så att det lägsta beloppet automatiskt skall tillämpas för budgetområden där rådet och parlamentet inte har lyckats nå en överenskommelse. Den nederländska regeringen motiverar detta genom att hävda att rådet och parlamentet på det sättet blir jämbördiga, eftersom det lägsta beloppet ju blir det slutliga beloppet, vem det än är som föreslår det. Samtidigt påstår den nederländska regeringen utan att röra en min att den kämpar för att parlamentet skall ha fulla budgetbefogenheter. Bara en av två saker kan det vara fråga om här. Antingen förstår ministrarna inte konsekvenserna av sitt förslag och är med andra ord inte särskilt intelligenta, eller också försöker de mörka den här frågan så till den grad att de inte offentligt skall behöva redovisa att de river upp parlamentets demokratiska rätt att förkasta budgeten, en rätt parlamentet har haft i närmare trettio år. I så fall håller de på att föra alla bakom ljuset.
Ett annat pinsamt område är budgetplanerna för den fleråriga budgeten. De har funnits sedan 1988, men i form av interinstitutionella avtal. Parlamentet kan när som helst bryta ett sådant avtal och har därmed ett viktigt maktmedel till sitt förfogande. Budgetplanerna skall nu bakas in i fördraget. Följaktligen kommer detta maktmedel att tas ifrån parlamentet. Än värre är det faktum att vissa regeringar, med rådet (ekonomiska och finansiella frågor) som förebild, vill att parlamentet hädanefter bara skall ha rådgivande befogenheter när den fleråriga budgeten beslutas, trots att vi nu är jämbördiga partner.
Inte bara parlamentet, utan även våra egna ministrar med ansvar för en rad olika områden riskerar att falla offer för finansministrarnas öppna kuppförsök. Jag finner det egendomligt att dessa nationella ministrar fortfarande inte har begripit detta. Låt mig ta ett exempel. Om Europaparlamentet och kulturministrarna har en överenskommelse om ett flerårigt EU-program på kulturområdet, då kan finansministrarna i slutändan förpassa denna fråga till papperskorgen genom att helt enkelt föreslå ett lägre belopp och kräva att lagstiftningen skall anpassas till budgeten i stället för tvärtom. Vem är det egentligen som bestämmer inom EU? Den lagstiftande makt parlamentet har uppnått kan förvandlas till ett tomt skal om parlamentet har små möjligheter att se till att tillräckliga medel finns tillgängliga för att genomföra lagstiftningen. Stats- och regeringscheferna hotar med att ersätta trettio års budgetbefogenheter med finansministrarnas maktfullkomlighet bakom stängda dörrar, och det vittnar knappast om demokrati eller öppenhet.
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka mitt stöd för den italienska regeringen i dess ansträngningar för att slutföra förhandlingarna om EU-fördraget före rådets möte den 13 december.
Vi inser alla att detta är en ambitiös tidsram; men det är en som kan klaras. Giscard d'Estaings och konventets utkast till fördrag lägger grunden för antagandet av det nya fördraget för Europeiska unionen. Det behöver inte sägas att de EU-regeringar som förhandlar om detta nya fördrag har olika farhågor och reservationer i fråga om vissa aspekter av detta fördrag.
Förhandlingarna inriktas på två centrala inslag. Det första avser institutionell reform och det andra politiska frågor. Från en institutionell synpunkt är det viktigt att mindre medlemsstater företräds jämlikt i Europeiska kommissionen.
Det råder bred enighet om att utvidga omröstning med kvalificerad majoritet samt medbeslutandebefogenheter till en rad olika politiska frågor på både Europeiska rådets och Europaparlamentets domän. Europeiska unionen måste dock vara lyhörd för enskilda medlemsstaters behov när det gäller utrikespolitiska frågor.
Europeiska unionen bör inte ha dominerande befogenhet att bestämma skattepolitik inom Europeiska unionens territorium. Beslut om skattepolitik överlåts med fördel till enskilda medlemsstater. Detta är en åsikt som delas av många här i kammaren och även av många EU-regeringar.
Europeiska unionen står inför svåra utmaningar på området rättsliga och inrikes frågor. Vi måste samarbeta bättre för att bekämpa organiserad brottslighet och internationell terrorism. Vi måste förbättra samarbetet för att bekämpa gisslet sexhandel. Jag anser dock inte att det är riktigt att alla beslut i rättsliga och inrikes frågor skall fattas genom omröstning med kvalificerad majoritet. Detta på grund av den känsliga frågan om olikheter mellan rättssystem inom Europeiska unionen vid denna tidpunkt. 
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman! För att helt kort återvända till Berès inlägg nyss, anser jag milt sagt att det är synnerligen klumpigt att Europaparlamentet under regeringskonferensen företräds av två ledamöter av samma nationalitet, nämligen den tyska. Detta illustrerar en fråga som ofta har berörts under konventets arbete – Tysklands överrepresentation i Europaparlamentet, något som utan tvekan är en av de farligaste följderna av Nicefördraget.
Jag skall erkänna att jag inte vet hur talmanskonferensen fattar sina beslut, men det faktum att denna fråga inte har tagits upp, trots att den knappast är av underordnad betydelse, är något jag finner beklagligt med tanke på bilden av parlamentet och av EU under kommande år.
Även om det i detta skede är svårt att avge ett utlåtande om regeringskonferensen tror jag icke desto mindre att vi bör dela kommissionens oro, eftersom jag har ett intryck av att vi håller på att byta Charybdis mot Scylla. Konventet ansträngde sig till en början hårt för att studera innehållet i EU:s politikområden – ekonomi, sociala frågor, valutapolitik och utrikespolitik – för att till sist, det skall erkännas, stanna för en blygsam institutionell kompromiss. Vid en jämförelse tror jag ändå att regeringskonferensen fjärmar sig ännu mer från de frågor som intresserar EU-medborgarna och håller på att bli en sorts huggsexa om röstkvoter och platser, samtidigt som det pågår en process där EU:s medborgare är på väg att mer direkt vända sig emot EU och ifrågasätta den europeiska integrationens själva grundvalar, något som inte undgått er, eftersom Francis Wurtz nämnde det. Detta har vi också sett under Europeiskt socialt forum, som jag själv personligen har döpt om till ”Europeiskt suveränitetsforum”, med tanke på de diskussioner som fördes där.
Slutligen talas det mycket om övergångsklausuler, som i själva verket är mörka tunnlar där de nationella demokratiernas sista prerogativ kommer att gå förlorade. Jag skulle dock vilja återvända till en incident som ägde rum i går, för att ge parlamentet en liten demonstration av hur splittrat det emellanåt kan verka. En grupp, som är den största här i kammaren, gav Romano Prodi en reprimand för hans inblandning i italiensk politik, trots att alla parlamentets företrädare under konventets arbete förespråkade att kommissionens ordförande skulle väljas av parlamentet och att det följaktligen skulle vara möjligt att bedriva en kampanj. Jag minns att den här frågan nämndes ett flertal gånger. Det vore förvisso intressant att kunna bedriva en kampanj för Romano Prodi eller José María Aznar inför Europavalet.
I går föregrep Romano Prodi helt enkelt ett beslut som jag menar är beklagligt och som består i att rollen som kommissionens ordförande politiseras. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Utrikesministrarnas sammanträde den 18 november under regeringskonferensen behandlade särskilt en mycket viktig fråga som aldrig på allvar har diskuterats i konventet – reglerna för översyn av förslaget till EU-konstitution. Somliga har föreslagit att man skall ta ett steg mot att minska kravet på enhällighet när det gäller vissa ändringar, i synnerhet vad gäller den tredje delen av förslaget, som handlar om unionens politikområden.
Dessa ändringar är oacceptabla för en majoritet, eftersom de skulle kräva förändringar i den konstitutionella akten om minoritetsfolk. Enhälligheten måste bevaras och alla tänkbara situationer där ett dödläge uppstår måste hanteras med hjälp av differentierat samarbete. Jag vill också framhålla att denna tredje del innehåller grundläggande bestämmelser, att konventet knappt har tittat på den och att regeringskonferensen ser ut att följa samma spår. Allt detta visar tydligt att denna gigantiska uppgift att i ett svep skriva om alla fördrag riskerar att leda till att kritiserade politikområden godkänns utan någon egentlig demokratisk debatt.
Vid utrikesministrarnas sammanträde behandlades även de många övergångsklausuler – särskilda och allmänna – som det finns gott om i förslaget till konstitution. Vi förkastar dessa övergångsklausuler som innebär att man försöker kringgå det officiella förfarandet för översyn och som kommer att leda de nationella parlamenten bort från förfarandet och göra det än mindre genomblickbart i medborgarnas ögon. Självklart skulle saker och ting vara annorlunda om varje nationellt parlament för sig, eller varje befolkning genom folkomröstning, hade en formell rätt att invända.
Herr talman! Denna nya översyn av fördragen borde ha varit inriktad på att fylla den demokratiska luckan, föra EU närmare medborgarna och uppvärdera de nationella parlamentens betydelse. Regeringskonferensen anlägger detta perspektiv, eftersom det är troligt att den godkänner konventets förslag i dess helhet, ett förslag som inte tar upp demokratiproblemet och som flyttar EU ännu längre bort från folket. Vi vill vädja till regeringskonferensen att rätta till detta. Än finns det tid före kompromissen den 28 november. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr Antonione! Ordförandeskapets ståndpunkt förefaller tämligen klar och ligger i stora drag i linje med parlamentets ståndpunkt. Just därför måste vi stödja de förhandlingssträvanden som syftar till att försöka få till stånd en högtstående och värdig kompromiss som harmonierar med den text som antogs av konventet. Den övergripande jämvikten i texten kan inte och får inte rubbas.
Franco Frattinis uttalanden om det anförande ni höll här i kammaren inger oss stora förhoppningar om slutresultatet av regeringskonferensens arbete, vilket Elmar Brok betonade. Jag hör därför fortfarande till dem som är passionerat optimistiska. Jag är säker på att vi kommer att nå det mål vi alla strävar mot. Jag är absolut övertygad om att ingen kommer att våga eller vilja riskera att hållas politiskt ansvarig för att ha gett EU en hjärtattack och för att ha krossat en länge närd dröm.
Herr Antonione! Jag tror dock att det är rätt att uppmärksamma ordförandeskapet på en rad frågor, som verkligen kräver en del eftertanke. Den första gäller Europaparlamentets roll. Det skulle vara ett allvarligt misstag att begränsa parlamentets roll, eftersom det företräder unionens folk. Jag anser att bestämmelserna i den text som antogs av konventet är riktiga och inte bör förändras. Den andra frågan gäller kommissionens sammansättning. Kandidatländerna – vars företrädare finns här i kammaren – har stora förhoppningar om morgondagens EU. Vi får inte svika dem genom att hålla dem utanför EU:s verkställande organ. Därför är det rätt att låta varje land ha en fullvärdig kommissionär, åtminstone under det nya Europas inledande skede.
Så till en fråga som har varit mycket omdebatterad, och jag anser att dess betydelse inte får underskattas av kammaren. Jag menar – jag är absolut övertygad om detta, och inte därför att jag är en stark anhängare av kyrkan – att det i förordet till konstitutionen bör finnas med en tydlig hänvisning till Europas judisk-kristna arv. Vi får inte förneka en grundläggande del av vår historia, vi får inte förneka våra djupaste rötter, vi får inte avsvärja oss principernas Europa, vi får inte avhålla oss från denna uttryckliga hänvisning just därför att vi vill ha sekulariserade institutioner, något som många länder förstår. Herr Barón Crespo, detta har accepterats av den tyske förbundskanslern, socialdemokraten Gerhard Schröder, som har beslutat att inte blockera ett förslag som syftar till att sätta individen, individens centrala betydelse, medborgarens centrala betydelse, i fokus för morgondagens Europa. 
Walter (PSE ).
    Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionär Günter Verheugen sade att en del av det vi får höra om diskussionerna ger oss anledning till oro. Jag kan förvisso bekräfta att min egen grupp känner så, särskilt när det gäller konsekvenserna för en av parlamentets grundläggande rättigheter i en demokrati.
Diskussioner förs om budgetbefogenheterna, varje parlaments grundläggande rättighet, som utgör grunden och utgångspunkten för varje slags demokratiseringsprocess – parlamentets rätt att som folkets valda företrädare fatta beslut om finansiella tillgångar. Själva fundamentet för denna rätt angrips nu. Jag erkänner att vi inte var helt nöjda med resultatet av konventet, eftersom vi givetvis hade förväntat oss mer. Vi hade hoppats på en större demokratisering, för att ge EU:s medborgare ökad insyn i vem som ansvarar för vad, varifrån pengarna kommer och hur de används. Ökad insyn krävs inom detta område, och allmänheten har rätt att förvänta sig det.
I enlighet med konventets resultat har vi en finansiell ram som sätter en övre gräns för utgifterna och som därmed innebär ett utgiftstak. Denna ram skall i framtiden fastställas av rådet och läggas fram för parlamentet för godkännande. Det innebär att det finns ett i förväg fastställt planeringsförfarande.
När det gäller inkomsterna har rådet sista ordet. Där har inget förändrats. Vi har kritiserat detta, men så ligger det till. När det gäller utgifterna, och det är det lilla framsteg vi har kunnat upptäcka, skall det slutliga beslutet enligt konventets förslag till konstitution fattas av parlamentet. Detta angrips nu av vissa medlemsstater och även av finansministrarna. Vad handlar allt detta om? Budskapet är att denna kammare inte är i stånd att fatta sakligt grundade beslut på allmänhetens vägnar. Vilket intryck räknar dessa regeringars företrädare med att kunna göra på sex månader till nästa Europaval, om de inte tilltror sina egna kandidater förmågan att på ett ansvarsfullt sätt rösta om utgifter på EU-nivå?
Vi har redan hört kritiken att parlamenten inte vet hur man handskas med pengar. Så har det alltid varit under århundradenas lopp. Men vi har aldrig hört en demokratiskt vald regering säga detta om ett demokratiskt valt parlament. Det är något nytt, och det är helt oacceptabelt om man ser till fakta. De procentuella budgetökningar som godkändes inom vissa områden – gott och väl över 8 procent inom ett område där rådet beslutat, jordbruksutgifterna, att jämföra med den högsta tillåtna ökningen på 2,5 procent som fastställts för den totala budgeten – tyder inte på att rådet, som hittills har kunnat besluta på egen hand, är särskilt sparsamt.
Titta bara på rådets administrativa budget för nästa år. Rådet begär en ökning på 20,8 procent för egen del, mer än någon annan institution, i syfte att bygga upp och utöka sin administration. Vi själva har å andra sidan alltid hållit oss under våra utgiftstak. Vi behöver inga lektioner i hur vi på rätt sätt skall förvalta de medel EU-medborgarna har anförtrott oss. Vi skall försvara oss över hela linjen om någon försöker underminera parlamentets grundläggande demokratiska rätt att fastställa budgeten. De kommer snart att upptäcka att ingen parlamentsledamot som tar sitt jobb på allvar kommer att vara med på detta. Det skulle verkligen vara en krigsförklaring mot parlamentet, som Elmar Brok uttryckte saken.
Jag vill tacka ordförandeskapet för att man sagt sig vilja respektera konventets resultat och kämpa för att det genomförs. Jag vill tacka alla nationella regeringar som stöder detta. Men jag varnar alla dem som leker med tanken på att angripa denna rätt för att de blottar sig själva för anklagelser om att de inte vill använda konventet för att sprida demokratin i Europa, att de inte vill stärka eller främja demokratin, utan att de vill kringgå och underminera den genom att beröva parlamentet en av dess centrala rättigheter.
Jensen (ELDR ).
   – Herr talman, herr Antonione, herr kommissionär! Det talas förvisso ofta om det demokratiska underskottet i EU. Beslut fattas bakom stängda dörrar av en krets ministrar, utan att vi som medborgare garanteras politiskt inflytande i en öppen debatt och utan att ministrarna direkt ställs till svars inför väljarna för de beslut som fattas. Det är den bristen vi i parlamentet måste råda bot på och parlamentets inflytande över budgeten och budgetkontrollen är i det avseendet av avgörande betydelse. Det är självklart inte regeringarna vi ser gå i bräschen för att kräva reformer och bättre förvaltning av EU:s finanser. Det är parlamentet som gör det.
I finansministrarnas förslag, vad det än har för status, ligger en önskan om att frikoppla parlamentet från budgetprocessen. Därför är det ett mycket pinsamt angrepp på demokratin, och jag hoppas att EU:s stats- och regeringschefer skall erkänna det och förkasta förslagen. Jag hoppas att de accepterar konventets förslag om budgetförfarandet, eftersom det är balanserat på ett sätt som de kan vara nöjda med. För närvarande har parlamentet givetvis verkligt inflytande, både över den årliga budgeten och över budgetberäkningen. Med konventets förslag skulle vi ge upp en liten del av detta inflytande, för vi kan i nuläget när som helst säga att vi inte accepterar den fleråriga budgetramen utan vill återgå till att budgetera på årsbasis, eftersom det är vad som föreskrivs i fördraget.
Parlamentet har frivilligt ingått fleråriga avtal, och vi kan acceptera att dessa avtal i framtiden blir lag, dock på villkor att vi får inflytande över budgetberäkningen och givetvis också på villkor att vi får inflytande över jordbruksbudgeten. Det är balansen i konventets förslag. Parlamentet ger något och får något i gengäld.
Jag ser även fram emot att få höra den danska regeringen förneka uppgifterna i pressen om att den stöder ett av finansministrarnas förslag, nämligen förslaget om att införa enhällighet i Europeiska rådet när budgetberäkningen skall antas, för det kan bara inte stämma. Vi riskerar ett dödläge där reformarbetet blockeras, däribland reformen av jordbrukspolitiken. Danmarks utgångspunkt är att Europaparlamentet måste få större och inte mindre inflytande över budgeten. På den punkten måste vi inta en fast hållning.
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Redan innan det var troligt att utvidgningen kunde genomföras diskuterade man i Europa om denna fråga skulle stå i vägen för en fördjupning eller inte. Diskussionen har nu avtagit och vi har alla faktiskt blivit entusiastiska över utvidgningen. Men om regeringskonferensens debatter går åt samma håll och om man verkligen vill undergräva Europaparlamentets makt, som är så begränsad som den är, kommer frågan återigen att ställas om inte Europa hindras av utvidgningen. Regeringskonferensen har inte tidigare lyckats skapa effektiva, öppna och demokratiska strukturer, och om det fortsätter så och resultaten från konventet sopas åt sidan, riskerar vi att hamna i en debatt som är helt annorlunda. Det är skamligt att man vill undergräva Europaparlamentets makt på budgetområdet.
Ett antal frågor återstår. Herr Verheugen! Skyddet för minoriteter var ett villkor för anslutning, men hur skall vi skydda minoriteterna när de väl utgör en del av Europeiska unionen? Denna fråga är alltjämt obesvarad eftersom frågan inte heller är löst för de nuvarande medlemsstaterna. Hur skall Europeiska unionen uppträda mot de regioner som har lagstiftande befogenheter men som inte kan ingripa i ärenden som avgörs på EU-nivå och likväl är av vital betydelse för dem? Man kommer att tänka på Skottland och fisket. Hur kan detta hänvisas till Regionkommittén, då denna kommitté är fullständigt olämplig i fråga om sammansättning, befogenheter och funktion? Tänk även på verksamheten i parlamentets budgetkontrollutskott. Regionkommittén är inte svaret på regionernas klagan. Den borde reformeras eller annars avskaffas.
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr Antonione, herr kommissionär, mina damer och herrar! Dessa debatter som vi för följer givetvis regeringskonferensens själva känslocykel, och det vi upplever nu är därför i princip en känsla av förväntan, och vår uppmärksamhet är helt riktad på det ministermöte som kommer att äga rum i Neapel den 28 och 29 november, där ett förslag för att övervinna de svårigheter och meningsskiljaktigheter som vi alla är vana vid kommer att presenteras.
I detta sammanhang är jag även mycket nyfiken på att se hur svårigheterna med att garantera principen om alla medlemsstaters jämlikhet skall övervinnas, i synnerhet beträffande kommissionens sammansättning och funktion, hur den nationella grundlagens företräde skall garanteras och, för att vara mer exakt, det faktum att ingen gemenskapslag får avvika från bestämmelserna i medlemsstaternas grundlag. Jag är dessutom nyfiken på hur vi skall kunna övervinna det begripliga hinder som nyligen dök upp i övergångsklausulerna, vilket jag hade förutspått skulle ske och som kommer som en frisk vindfläkt i fråga om en allmän klausul och framför allt då det också påverkar suveränitetens väsentliga kärnpunkter
Jag hoppas att denna koncipiering är produktiv och framför allt att vi till sist inte avviker från den dagordning som har fastställts. Det finns nu stora orosmoment, till exempel har det sagts att målet med denna reform är att föra Europa närmare folket och medborgarna, men det resultat som har tillkännagetts innebär slutet på det roterande ordförandeskapet, utan att ett tillfredsställande alternativ ges. Det har också sagts att syftet med reformen är att öka demokratin och insynen i och medvetenheten om lagstiftningsförfarandet – mål som jag håller med om – och ändå är det som vi nu har framför oss det “rekviem” som det lagstiftande rådet kungjort och som skulle innebära en återgång till ett fullständigt hemligt lagstiftningsförfarande, hämma offentlig och parlamentarisk kontroll och utgöra ytterligare ett beklagligt angrepp mot budgetförfarandet.
Vi hoppas innerligt att reformen av fördragen endast kommer att ske om det är en sund och potentiellt hållbar reform. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag kanske vi får löftet om tydligare ståndpunkter. I morse var både ordförandeskapets och kommissionens tal mer specifika och intog en hårdare ståndpunkt: kan det vara så att de är talande för vad som kommer att hända i Neapel? Ett Europa med musselsås eller en mer eller mindre napolitansk pizza som kommer att serveras den europeiska allmänheten nästa år? Vid detta avgörande ögonblick, med den ständiga utvecklingen såsom finansministrarnas initiativ i åtanke, borde kanske ordförandeskapet granska saker och ting i Italien en aning skyndsamt, om detta är Giulio Tremontis bidrag. Och dessutom – och det är ingen som har nämnt detta, inte ens ministrarna för allmänna frågor – Italiens och EU:s ändrade inställning till Israel för bara några timmar sedan. Jag förmodar att vi kommer att notera det, men först om några timmar, befarar jag.
Vid detta tillfälle vill vi ge två råd, eller uttrycka två förhoppningar. Skulle vi inte kunna tänka oss ett politiskt – jag upprepar, politiskt – initiativ för de förestående EU-valen och hålla en europeisk rådgivande folkomröstning? Den kommer ni att vinna och ni kommer också att kunna höja medvetenheten om de följande institutionella folkomröstningar som kommer att hållas. Herr rådsordförande, herr kommissionär! Undersöker ni å andra sidan kanske möjligheten att göra någonting nytt före den 15 december? Försöker ni lösa det allvarligaste problem som ni tycks ha genom att – i amerikansk eller brittisk stil – ge mer makt åt kommissionens ordförande? Det är inte frågan om att ha 15 eller 20 eller 25, tvärtom, det är frågan om att fokusera mindre på etnisk representation och mer på frågorna kring den programmatiska, kulturella och politiska representationen. Tro lite mer på er själva snarare än att fortsätta att försöka producera fler regler, förlängningar och undantag, en strategi som är typisk för kanonisk lag, inte för sekulär lag eller det slags lag som skapar regler som alla kan följa, även i samhällets allmänna seder och bruk. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionär Günter Verheugen för hans tal. Han hade vänligheten att påminna oss om att konventet var en följd av chocken i Nice. Jag kommer ihåg, herr talman, att jag sade samma sak tidigare i veckan, när ni och jag talade på ett möte i den brittiska arbetsgivarföreningen. Hela denna process går tillbaka på Nicefördraget och chocken över resultatet av folkomröstningen i Irland – jag ber er inte att kommentera det, herr talman.
Vad vi talade om i Laeken var att ägna oss åt EU-medborgarna och förklara vad EU handlar om för medborgare som inte känner något gemensamt med EU. Ändå hade i förra veckan rubriken: ”Campaign launched to save Constitution” [”Kampanj inledd för att rädda konstitutionen”]. Europaparlamentsledamöter uppges vara så bekymrade över nationella regeringars strävanden på regeringskonferensen att de ansett det vara nödvändigt att ge sig ut på gatorna till försvar för konventets planer. Vi har under debatten i dag hört att konstitutionen måste försvaras mot något ont som kallas nationellt egenintresse. De som inlett denna kampanj kommer att finna det ganska svårt att samla väljarkåren kring sin sak; enligt en färsk opinionsundersökning har 61 procent av väljarkåren i EU inte hört talas om konventet över huvud taget, och i Förenade kungariket har 83 procent aldrig hört talas om det. 
Vad människor i mitt land och resten av Europa vill ha är en folkomröstning om konstitutionen. I en Eurobarometerundersökning som offentliggjordes i förra veckan sade av de personer som deltog i undersökningen i de 15 medlemsstaterna och tio anslutningsländerna att de ville ha en folkomröstning. I Förenade kungariket är siffran 86 procent. Duff hör till dem: även hans parti vill ha en folkomröstning. Hans och mina åsikter om konstitutionens följder må skilja sig åt avsevärt, men som demokrater skulle vi ha möjlighet att tala för vår sak med människorna och se vad utgången av debatten skulle bli. Vilket budskap får mitt eget land av denna envisa vägran att lyssna till de människor vars intressen vi är valda att företräda? 
Jag skulle vilja klargöra ett par saker när det gäller konventet. Jag vore tacksam för ett klargörande från rådet om den ståndpunkt som framförts av den maltesiske premiärministern, som nyligen sade att de länder som inte måste hålla folkomröstningar kommit överens om att inte tillåta folkomröstningar. Det är inte en demokratisk situation.
Jag är mycket tacksam mot ordförande Romano Prodi, som godtagit att konstitutionen innebär en stor förändring i riktning bort från den grundläggande nationalstatsprincipen, en ståndpunkt som bekräftats av de tyska, spanska och franska regeringarna men som bestrids av min egen regering.
Slutligen: i fråga om stadgan om de grundläggande rättigheterna, herr talman, hörde ni och jag en brittisk minister framföra åsikten att det inte finns något att oroa sig för. En före detta brittisk minister sade att stadgan om de grundläggande rättigheterna kommer att ha lika mycket laga kraft i Förenade kungariket som . är en serietidning för barn i Förenade kungariket. Jag tror faktiskt att denna konstitution syftar till något annat. Det är anledningen till att jag anser att människorna bör få säga sin mening om den. 
Hänsch (PSE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill särskilt tacka det italienska ordförandeskapet för alla ansträngningar för att se till att resultatet från regeringskonferensen troget återspeglar utkastet till konstitutionellt fördrag. Det kommer att få vårt stöd, och det kommer även att få vissa regeringars stöd, men alldeles för få hittills. Vi skulle vilja se denna grupp växa. Likväl delar jag den oro som både kommissionsledamot Günter Verheugen och ni själv har gett uttryck för, herr rådsordförande. Jag delar er oro men jag vill inte ge mig in på individuella förslag. Jag är oroad över något mer grundläggande som är snett i regeringskonferensen.
Majoriteten av ministrarna har hittills inte visat sig vara vuxna den uppgift de står inför. Det är den enkla sanningen. Det finns ingen vilja att utforma något i regeringskonferensen, utan snarare en blockeringsmentalitet, och detta får inte fortgå om vi skall nå ett gott resultat i december. De förslag som har lagts fram utgör nästan utan undantag steg tillbaka jämfört med konventets förslag. Varje gång, vid varje diskussion, är det så att regeringskonferensen inte bygger vidare på resultatet från konventet, utan den frångår konventet. Ministrarna håller på att på nytt försvåra de saker som behandlades okomplicerat i utkastet till konstitutionellt fördrag och förringa deras klarhet och enkelhet.
Avvisandet av det lagstiftande rådet är ett exempel på detta. De vägrar ge konstitutionen den flexibilitet som den behöver. Faktum är att de går ännu längre genom att montera ned de få blygsamma övergångar som vi har infört och blockera dem, så att enhälliga beslut åter krävs för den budgetplan som skall gälla på medellång sikt, och Europaparlamentet fråntas budgeträttigheter. På det här viset frångår de inte bara konventets utkast, utan även Europarlamentets nuvarande rättigheter. Detta är oacceptabelt. Majoriteten av regeringarna inser inte att en union med fler än 25 medlemsstater behöver en ny grundval. De tar inte resultatet från konventet på allvar som en kompromiss som i själva verket redan är en kompromiss och en medelväg mellan nord och syd, stor och liten och öst och väst i Europeiska unionen. Vi hoppas att regeringarna kommer att överge sin blockeringsmentalitet och dra sig till minnes att de skall vara en kraft som skall forma Europas framtid.

Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja betona två punkter. För det första att Ekofinrådets förslag innebär ett steg tillbaka vad beträffar den nuvarande situationen i enlighet med Nicefördraget. Och för det andra att Europaparlamentet måste acceptera budgetplanen och att Ekofinrådets förslag helt enkelt får till stånd en överläggning med parlamentet.
Demokrati är likaså ett sätt att hantera meningsskiljaktigheter, och i dag har Europaparlamentet sista ordet i mer än 60 procent av den årliga budgeten i händelse av att man inte kan enas med rådet. Enligt Ekofinrådets förslag skall ett slags automatisk mekanism, enligt vilken det lägsta förslaget accepteras, ersätta institutionernas politiska vilja.
Ekofins förslag förstör den balans som uppnåtts i konventet, och Europaparlamentet, som kände till detta, accepterade med mycket bred majoritet en förankring av budgetplanen i konstitutionen som begränsar dess egna budgetbefogenheter, eftersom parlamentets befogenheter att avvisa det fleråriga ramprogrammet och att kunna gå emot rådets ståndpunkt i händelse av oenighet angående det årliga budgetförfarandet erkändes.
Ekofins förslag om att anta det lägsta förslaget i händelse av att en överenskommelse inte kan nås förstör all motivation att nå en uppgörelse. Den som lägger det lägsta förslaget kommer garanterat att vinna. Det är inte det att detta begränsar parlamentets budgetbefogenheter, utan att det förvandlar hela förfarandet till en budgivning utan undre gräns.
Min politiska grupp hade stora svårigheter och förde många diskussioner om man skulle acceptera konventets slutliga förslag på finansområdet. Íñigo Méndez de Vigo fick mobilisera hela sin vältalighet för att övertyga oss om att detta förslag innebar en rättvis maktfördelning. Det vore inte tillrådligt att i dag bli tvungen att börja om med hela förfarandet igen. Detta skulle äventyra förtroendet mellan institutionerna och frånta parlamentet dess möjlighet att få ett ord med i utarbetandet av unionens budgetpolitik.
Min politiska grupp fodrar att hela budgetkapitlet i förslaget till författning skall betraktas som en odelbar och icke förhandlingsbar helhet. 
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Jag riktar mig till ordförandeskapets företrädare, Roberto Antonione. Herr Antonione! Jag betvivlar inte att era avsikter är ärliga, men några av de uttryck ni använde bekymrade mig mycket. Ni sade att några medlemsstater, eller regeringsrepresentanter, står fast vid sina krav på förändring av förhandlingstaktiska skäl. Här råder ett grundläggande missförstånd: det var inte meningen att regeringskonferensen skulle bli ett förhandlingsforum, regeringarna borde inte ha fått inta ståndpunkter som redan lagts fram på konventet – vilket Klaus Hänsch och Elmar Brok påpekade – ståndpunkter som redan avvisats av konventet eftersom man funnit mer övertygande lösningar med bredare stöd. Jag hävdar inte att regeringskonferensen blint borde ha godkänt konventets förslag, vilket stats- och regeringscheferna för övrigt var kloka nog att göra i fråga om utkastet till stadgan om de grundläggande rättigheterna, jag menar att regeringskonferensen helt enkelt borde ha kontrollerat konventets utkast för att hitta brister och motsägelser, som den borde göra nu, och diskutera hur man kan lösa dem.
Ni sade även att det italienska ordförandeskapets ståndpunkt är tydlig: det förordar en text som avviker så lite som möjligt från konventets utkast. Begreppet “så lite som möjligt” är emellertid fullständigt öppet för tolkning och godtycke. Vi måste vara tydliga: ve regeringskonferensen om den blandar sig i konventets viktigaste innovationer: Europaparlamentets befogenheter, i synnerhet i budgetfrågor, systemet med dubbel majoritet, det lagstiftande rådet och att utse utrikesminister. Försätt inte Europaparlamentet i ett läge som tvingar det att avvisa resultatet av regeringskonferensen och uppmana de nationella parlamenten att inte ratificera fördraget.
Böge (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Under dessa veckor formar vi Europeiska unionens framtida konstitution, och jag vill tillägga att allmänheten aldrig tidigare har haft en sådan chans att delta i och påverka skapandet av en konstitution som under konventet, och vi gjorde detta möjligt genom Europaparlamentets initiativ. Det handlar här inte endast om effektivitet och öppenhet, utan också om ökad parlamentarism, större ansvar och ökad tillgänglighet för allmänheten. Med andra ord är det inte endast frågan om unionens framtida hållbarhet utan även dess förmåga att klara en utvidgning.
Jag vill här återigen särskilt betona att konventets övergripande resultat ur parlamentets synvinkel givetvis var smärtsamt i många avseenden, men slutligen blev det en balanserad kompromiss som vi är beredda att acceptera för den stora helhetens skull. Herr rådsordförande! Om det är tal om att avskaffa det lagstiftande rådet, tillåt mig då att göra denna fullständigt allvarliga observation: om anslutningsländerna skulle ha ett lagstiftande organ som fungerar som rådet för närvarande gör, då skulle dessa länder ha nekats medlemskap i EU, eftersom de helt enkelt inte skulle ha klarat baskraven för lagstiftningsförfarande, nämligen öppenhet och parlamentarism. Detta är anledningen till att vi insisterar på att ha det lagstiftande rådet.
Det har redan sagts en hel del om budgeträttigheter. I denna fråga anser jag också att överenskommelserna om att det slutgiltiga beslutet om egna tillgångar fattas av medlemsstaterna, att rådet beslutar om den fleråriga budgetramen efter samråd med och godkännande av parlamentet och att kammaren har sista ordet om den årliga budgetplanen helt och hållet är en kompromiss. Det är inte acceptabelt att det informella Ekofintoppmötet i Stresa försöker underminera och faktiskt torpedera parlamentsrättigheter som funnits sedan länge. Varje försök att begränsa parlamentets rättigheter på detta område kommer att stöta på ett gemensamt och energiskt motstånd från en stor majoritet i denna kammare. Det är anledningen till att jag nu räknar med att ordförandeskapet kommer att inta en proeuropeisk ståndpunkt och utmana ynkryggarna och bakåtsträvarna i rådet för att få till stånd en tillfredsställande lösning.
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom jag instämmer i de uttalanden som ledamöter i min grupp och flera andra grupper gjort skall jag använda den minut som jag har i denna intressanta debatt till att, liksom kommissionsledamöterna Antonio Vitorino och Michel Barnier, fästa uppmärksamheten på en specifik fråga, nämligen risken att återgå till enhällighet i en så känslig fråga som det rättsliga och polisiära samarbetet kring brottsbekämpning.
Jag har suttit här i parlamentet i nästan tio år och minns mycket väl de problem vi hade före Amsterdamfördraget och det fullständig dödläge som regeringssamverkan utsatte oss för på detta område. I dag har vissa framsteg gjorts i fråga om effektivitet, men enhällighet är alltjämt en mycket tung börda.
Det är också logiskt att bristen på parlamentarisk kontroll – för i det här avseendet har vi misslyckats, de nationella parlamenten utövar ingen kontroll över detta området, och det gör inte heller vi – skapar rädsla, eftersom vi har att göra med ett mycket känsligt område, men lösningen är att ta avgörande steg mot medbeslutande.
Konstitutionen tydliggör var och hur vi skall ingripa. Vi måste visa mod för att kunna erbjuda medborgarna ett område med säkerhet som tillika är ett område som försvarar friheten. 
Katiforis (PSE ).
   –Herrtalman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kanske är det en lycklig slump att det sista ordet från parlamentet i dag kommer att röra innehållet i konstitutionen angående ett socialt Europa.
Ett av de största steg som konventet tog om Europas framtid i utkastet till konstitution var bestämmelserna om Europas sociala sida, för ett socialt Europa. Att konventet ägnade sig åt denna fråga var särskilt viktigt eftersom den inte härrör från dagordningen från Laeken utan från konventsmedlemmarnas egna initiativ, och det med rätta. För jag tror att Europas folk är mer intresserade av tillkännagivandet av ett mål för full sysselsättning, en förstärkt social dialog och en starkare rättslig grund för allmännyttiga företag och folkhälsa än av om det kommer att finnas 13 eller 23 kommissionsledamöter eller om EU kommer att ha en eller två utrikesministrar.
Regeringskonferensen kommer att bli tvungen att respektera konventets text. Den kommer att bli tvungen att ingripa för att förbättra en sak. Att harmonisera formuleringen mellan den första och den tredje delen av utkastet, eftersom vi inte kan tala om full sysselsättning i artikel 3 och hög sysselsättning i den tredje delen. ”” [allting förblir vid det gamla] får inte bli parollen för denna regeringskonferens. 
Antonione,
     Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka er för de uppmaningar ni har uttryckt inom ramen för denna debatt och säga, som jag har gjort vid andra tillfällen, att vi ser dem som värdefulla bidrag till det arbete som ordförandeskapet gör för att uppnå ett mål som jag tror kan vara av gemensamt intresse, att döma av det som sagts i en överväldigande majoritet av Europaparlamentarikernas anföranden. 
Beträffande de specifika frågorna menar jag uppriktigt sagt att inläggen i dag följer samma spår tillbaka till vår debatt från förra veckan, så det har inte skett någon ny utveckling och jag kan bara på exakt samma sätt upprepa vissa punkter som jag redan har svarat på. Det italienska ordförandeskapet accepterar ingen inblandning av Ekofinrådet – för att vara klar och tydlig angående en fråga som ni har tagit upp – eftersom det inte anser att något råd, inte ens Ekofinrådet, har rätt att lägga fram ändringsförslag. Om en företrädare för regeringskonferensen önskar lägga fram förslag som kanske också härrör från Ekofindebatten, kommer han eller hon att göra det som representant för den regering som han eller hon företräder och inte för Ekofinrådet. Utifrån detta menar jag således att mitt svar måste bli samma som jag gav vid det förra mötet.
Beträffande vårt åtagande att värna om Europaparlamentets grundläggande roll, och parlamentens roll i allmänhet, fortsätter jag att betona att vi anser detta vara en avgörande punkt. Beträffande frågan om huruvida förslag som lagts fram av regeringar kan diskuteras måste jag i mer allmänna termer säga att det är svårt att föreställa sig att ordförandeskapet helt skulle vägra att befatta sig med förslag som regeringarna vill lägga fram. Uppriktigt sagt tror jag inte att det är möjligt. Dessutom var det inte så att era företrädare – Europarlamentets företrädare på regeringskonferensen – betedde sig annorlunda än ordförandeskapet; det var inte så att de två företrädarna skulle ha rest sig och gått ut på grund av att vissa regeringar ville återuppta debatten om frågor som redan hade diskuterats på konventet. Jag upprepar igen för Giorgio Napolitano att detta är ett förhandlingsskede som jag uppriktigt sagt tror är normalt och naturligt. Jag kan inte se hur vi skulle kunna fortsätta på annat vis.
Jag vill snarare påpeka att det arbete som ni gör till stöd för vårt åtagande att inte avvika från den anda och de rekommendationer som blev resultatet av konventets arbete är grundläggande. Man kan väl ändå inte tänka sig att regeringskonferensen sammanträder bara för att ratificera det arbete som redan har avslutats, även om detta arbete är värdefullt och viktigt, och som vissa regeringar tydligen anser kan förbättras. Regeringskonferensen fortsätter i den här riktningen och jag hoppas innerligt att vi med samtligas hjälp kommer att kunna nå det viktiga, värdefulla resultat som, jag upprepar, är ett arv vi alla delar.
Verheugen,
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill kort kommentera två bidrag som jag anser vara särskilt viktiga. Först vill jag svara Nelly Maes. Jag anser att hon pekade på något mycket viktigt i debatten när hon sade att det nu också är viktigt att visa att utvidgningen inte utgör ett problem för fördjupningen. Detta är ett väldigt gammalt spörsmål och det har definitivt inte klarats upp än, och jag vill ta tillfället i akt och återigen säga till våra blivande medlemsstater att det nu är upp till dem att visa att dessa farhågor är ogrundade och att utvidgning och fördjupning mycket väl kan gå hand i hand.
Fru Maes! Jag måste dock säga att det exempel som ni valde inte var särskilt träffande. De nya medlemsstaterna var inte inblandade i Ekofinrådets försök att begränsa parlamentets budgeträttigheter. De deltog verkligen inte i denna attack, men det berör inte det grundläggande problemet.
Den andra person som jag vill svara är Klaus Hänsch. Jag tycker att han har fullständigt rätt i sin analys att vi för närvarande har att göra med en fråga om politisk vilja. Det är inte så att problemen är oövervinneliga. Det är inte så att det har dykt upp någon större ny fråga i debatten de senaste månaderna. Allt som vi nu överväger har diskuterats ingående och i detalj av konventet, och efter en grundlig diskussion fattade man ett beslut som vi är övertygade om att alla kan leva med.
Jag vill avsluta med en sista tanke: Vi måste vara medvetna om vad alternativet är. Man måste alltid ha i åtanke vad som kan hända om vi inte lyckas nå resultat och det konstitutionella fördraget misslyckas. Det skulle innebära mer än något lagstiftningsförfarande. Det skulle innebära att något absolut centralt i integrationsprojektet misslyckades, och det skulle inte bara få rättsliga konsekvenser. Det vore ett fatalt misstag att tro att vi då bara skulle kunna fortsätta på Nicefördragets grunder. Om det konstitutionella fördraget misslyckades skulle det skapas helt nya politiska scenarier i Europeiska unionen, vilka inom unionen till och med skulle kunna få en desintegrerande effekt. Det är anledningen till att ett så enormt ansvar vilar på oss och till att det är så viktigt att slutföra detta projekt.
Talmannen.
   Tack så mycket, kommissionär Verheugen.
Omröstningen om resolutionsförslaget kommer att äga rum i morgon kl. 12.
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   – Företrädarna för Europeiska rådet och Europeiska kommissionen har inte dolt sin oro över den oenighet som har uppstått på regeringskonferensen inom ramen för diskussionen om EU:s nya “konstitutionella fördrag”.
Oenigheten handlar emellertid om fullständigt sekundära frågor som inte påverkar utkastets reaktionära art. De bekymrar sig om utrikesministerns roll, utan att någon av dem bestrider EU:s militarisering och samröre med Nato. Ingen bekymrar sig om att den nationella självständigheten försvagas alltmer, utan de bekymrar sig om exakt hur makten skall omfördelas. Inte ett ord om förgudningen av “marknadsekonomin” eller mot stärkandet av repressiva mekanismer, utan Europaparlamentet är bara bekymrat över den roll som det har tilldelats. Med andra ord slåss alla för sin egen sak.
I alla händelser uttrycks en viss oro över folkomröstningarna (där de hålls), vilket visar att de är bekymrade över ett ökat missnöje bland gräsrötterna, trots den missvisande propagandan och resultaten från folkomröstningarna hittills.
Folken behöver inte en ”Eurokonstitution”, de behöver knappast ens en Europeisk union. De måste intensifiera sin kamp för att försvara och utöka sina rättigheter och förstöra den struktur som konstrueras av utsugarna för att till slut kunna ändra samhället. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandena av rådet och kommissionen om Euromed. 
Antonione,
     Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad att ha tillfälle att för parlamentet belysa de resultat vi förväntar oss av EU:s och Medelhavsländernas sjätte ministerkonferens, som kommer att äga rum i Neapel den 2 och 3 december.
Även innan Italien övertog det sex månader långa rådsordförandeskapet i EU hade det en tydlig förståelse för hur stor roll resultatet från konferensen i Neapel skulle komma att spela i den samlade bedömningen av dess ordförandeskap. Mycket riktigt, inom den samlade ramen för yttre förbindelser för den nya utvidgade unionen intar förbindelserna med länderna vid Medelhavets södra strand en fortsatt viktig position och utgör en fast referenspunkt.
Barcelonaprocessen har från början gett oss en metod för att mäta dessa förbindelsers hälsotillstånd och ofta tjänat som metronom för att bestämma takten på diskussionen mellan det gemensamma havets båda stränder och är därför en kraft som styr och framför allt driver på själva dialogen, i den mån detta har varit möjligt med tanke på händelserna i Mellanöstern under årens lopp.
I upptakten till Neapelkonferensen har Italien vid varje tillfälle kunnat räkna med ett givande samarbete från alla partner, som under de senaste månaderna utan undantag har visat att de delar våra stora förväntningar om att Barcelona VI verkligen bör bli ett tillfälle för en otvetydig revitalisering av partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet. Behovet av ett återupplivande har sin grund i handlingsplanen från Valencia som godkändes under det spanska ordförandeskapet i april 2002. Det bekräftades av ministermötet på Kreta i maj under det grekiska ordförandeskapet och uppfattades av oss som en tydlig indikation på mandatet att utforma det gemensamma arbetet för att ge Barcelonaprocessen en stabilare grund. Detta tycks vara allt viktigare i dag när å ena sidan unionens utvidgningsprocess och å andra sidan situationen i Mellanöstern ställer stora krav på Europa från länderna längs Medelhavets södra strand.
Europeiska unionen har under tiden redan gett ett första kraftigt och sammanhängande svar genom att införa den nya grannskapspolitiken, i vilken den lägger fram ett nytt sammanhängande koncept för de yttre förbindelserna med grannområdena. Den har också infört en hårdare politik för respekten för mänskliga rättigheter och demokrati som inte minst tack vare ett betydande bidrag från kommissionen redan håller på att genomföras.
Det är i detta nya och lovande sammanhang som det italienska ordförandeskapet avser att fullgöra sitt stora ansvar genom att sätta in alla till buds stående krafter och all den energi som ett sådant företag kräver vid konferensen i Neapel. Den revitalisering vi har i åtanke kommer dock bara att leva upp till sitt namn – med andra ord att vara kvalitativ – om den kan återskapa ett vitalt, dynamiskt partnerskap mellan Europa och Medelhavsområdet. Denna operation får inte omfatta endast tjänstemän och makthavare utan måste ytterst vända sig till folkopinionen i våra länder. Det kan vara värt att här specificera att “en stabilare grund” innebär något mycket enkelt i detta sammanhang, nämligen att ge Barcelonaprocessen de instrument, strukturer och mekanismer som kommer att få partnerskapet mellan Europa och Medelhavsländerna att komma i kontakt med folkopinionen och ge den förmåga att få ett positivt inflytande på det dagliga livet och främja och respektera olika uppfattningar.
Endast på detta vis kan ett äkta och starkt partnerskap mellan Medelhavets två stränder befästas. Ur detta perspektiv är det resultat som vi 35 partner från Europa och Medelhavsländerna väntar oss av konferensen i Neapel en intensifiering av Barcelonaprocessen genom tre nya instrument som är utformade för att föra partnerskapet i närmare kontakt med det civila samhällets starkaste ambitioner i regionen. Jag syftar för det första – och jag är särskilt glad över att kunna göra detta här i dag – på skapandet av den parlamentariska Europa–Medelhavsförsamlingen, som kommer att få en roll med rådgivande funktioner i Barcelonaprocessen. För det andra syftar jag på skapandet av Europa–Medelhavsstiftelsen för att främja dialogen mellan olika kulturer och slutligen på den nya institutionella och operativa struktur som partnerna kommer att besluta om för Europa–Medelhavsfonden för investering och partnerskap som upprättades inom Europeiska investeringsbanken (EIB) för ett år sedan för att främja investeringar i den privata sektorn – i synnerhet små och medelstora företag – i länderna längs Medelhavets södra strand.
Vi är övertygade om att dessa åtgärder skulle ge partnerskapet ett kraftigt uppsving genom att låta det arbeta självständigt och ge det en handlingskraft som genereras dels av de krav som det civila samhället framför parlamentsvägen, dels av berättigade grupper som drivs av den ömsesidiga respekt som en konstruktiv växelverkan mellan kulturer kan väcka och slutligen av ett finansinstitut som stämmer allt bättre överens med mottagarländernas särskilda behov och är utrustat med fler och bättre användbara instrument.
Detta är de underliggande skäl och målsättningar som de tre huvudsakliga prioriteringarna för regeringskonferensen tidigt i december svarar mot, prioriteringar som vi har tolkat i ljuset av uppbyggandet av ett revitaliserat partnerskap mellan Medelhavets två stränder. De senaste månadernas händelser har visat att detta blir allt viktigare för att ett tillstånd av fred och politisk, ekonomisk och social stabilitet skall kunna råda i regionen.
I detta avseende är det mycket viktigt att formellt infoga den parlamentariska Europa–Medelhavsförsamlingen med rådgivande funktioner i partnerskapets ram, eftersom det är församlingen som först och främst kommer att anförtros uppgiften att föra Barcelonaprocessen närmare folkopinionen och sålunda gottgöra det underskott av deltagande och, ännu viktigare, kommunikation som Barcelonaprocessen hittills utan tvekan har kämpat med.
Vi betraktar stiftelsen för dialog mellan kulturer som en struktur som – med en kombination av pragmatism och en känsla för perspektiv – kan fungera som en katalysator för alla initiativ som syftar till att utveckla en dialog och ömsesidig förståelse baserat på ”vägledande principer för dialogen mellan olika kulturer och civilisationer” som godkändes vid mötet på Kreta. Konferensen i Neapel kommer att ha till uppgift att godkänna inrättandet av stiftelsen, och vi hoppas att valet av lokalisering skall offentliggöras vid samma tillfälle. Slutligen anser vi det vara av avgörande betydelse att förbättra det arbete som faciliteten för investering och partnerskap för Europa–Medelhavsområdet utför genom att specialanpassa instrumenten så att de bättre passar små och medelstora företag och den privata sektorn.
I Neapel kommer man att fokusera huvudsakligen på dessa frågor, men det finns fler. Konferensen kommer dessutom att ha som mål att bekräfta åtagandet att utveckla partnerskapet även i politiska och säkerhetsrelaterade frågor genom att införa ett mer fullständigt samarbete om den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken och en djupare dialog om den synnerligen kvistiga frågan om terrorismen.
Vad den ekonomiska dimensionen beträffar kommer det i Neapel – bland annat – att ges tillfälle att sammanställa och utvärdera resultaten från EU:s och Medelhavsländernas konferens om handel som hölls i Palermo i juli 2003. Vi kommer också att få möjlighet att fundera över resultatet av EU:s och Medelhavsländernas första jordbruksministerkonferens som kommer att hållas i Venedig den 27 november och konferensen om investering, infrastruktur och energi som kommer att äga rum direkt före Barcelona 6, den 1 och 2 december 2003.
Den sociala och kulturella dagordningen kommer oundvikligen i stor utsträckning att tas upp i debatten om stiftelsen, men den kommer absolut att ge tillfälle att utvärdera de framsteg som gjorts sedan det regionala programmet om den goda förvaltningsseden och stärkande av rättsstatsprincipen infördes, vilket är en avgörande faktor för EU:s och Medelhavsländernas framtida samarbete inom politikområdena rättsväsende, polis och invandring. I synnerhet kommer debatten om denna sista fråga att understryka vikten av att ha en balanserad inställning till förvaltningen av migrationspolitiken, som om den sköts ordentlig kan vara ett positivt bidrag till den socioekonomiska tillväxten i hela regionen.
Återigen med målet att föra partnerskapet närmare folkopinionen kommer konferensen i Neapel att välkomna starten av ett samarbete mellan regionala myndigheter i länderna längs Medelhavets två stränder, ett förfarande för vilket den kommande interregionala konferensen i Palermo kommer att vara en viktig milstolpe. Dessutom bör man i Neapel lägga märke till en mekanism för att involvera det civila samhället, det särskilda forum som kommer att hållas i denna stad före konferensen. Forumet kommer att vara öppet för en bredare grupp av deltagare och följdriktigt struktureras på ett sådant vis för att öka arrangemangets inflytande och profil. Slutligen kommer konferensen att återge slutsatserna från det möte som hållits av de organ som företräder sociala instanser som just har hållits i Malta inom ramen för Europeiska sociala kommittén.
Allt detta kommer att ingå i det kraftfulla budskap vi litar på kommer att sändas ut från konferensen i Neapel. För att nå dessa mål arbetar vi för att se till att ståndpunkterna från alla partner från EU och Medelhavsländerna kommer att sammanstråla vid detta tillfälle. Detta gör vi i en pragmatisk anda och följer ett strategiskt tillvägagångssätt som bör göra det möjligt att förena olika intressen för att – inom den nya ramen för ett utvidgat Europa – bygga och underhålla ett stabilare förhållande mellan Medelhavets två stränder.
Herr talman, mina damer och herrar! På denna punkt vågar jag säga att vi är på rätt väg.
Verheugen,
   .  Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I dag är ett bra tillfälle att diskutera partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet, som är bättre känt som Barcelonaprocessen – några dagar före utrikesministrarnas Medelhavskonferens i Neapel. Genom sina yttranden och resolutioner som har antagits före utrikesministrarnas konferenser, har parlamentet lämnat viktiga bidrag till partnerskapets utveckling. Det var den drivande kraften bakom främjandet av samarbete mellan parlamenten i Europa–Medelhavsområdet.
Kommissionen välkomnar det faktum att arbetsgruppen nu har nått en överenskommelse om en parlamentarisk församling för Europa–Medelhavsområdet, och kommissionen ser fram emot att i Neapel få välkomna den som ett rådgivande organ och en av Barcelonaprocessens institutioner. Vilken roll skall den spela? Kommissionen menar att församlingen på ett effektivt sätt kommer att främja respekten för de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen i regionen. Meddelandet om detta ämne som kommissionen offentliggjorde i maj välkomnades av parlamentet och rådet. Vi kommer nu att med våra Medelhavspartner diskutera de handlingsplaner som kommer att genomföras med hjälp av finansiering från Medaprogrammet för att skapa konkreta förbättringar för de mänskliga rättigheterna och demokratin i alla partnerländer.
Europa–Medelhavsområdet är förmodligen en av de regioner i världen som har drabbats hårdast av 2000-talets faror; det kan handla om terrorism, människosmuggling, narkotika, globaliseringsproblem eller miljörisker. Det är viktigt att Europa visar solidaritet med sin grannregion i detta läge, solidaritet genom att hjälpa våra partner att möta dessa utmaningar på ett sätt som är förenligt med respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna. Men vi kan inte åstadkomma mer än vad våra partner själva vill. Det är därför politiska reformer måste vara en nödvändig del av planen. I den nya strategin “ett utvidgat europeiskt grannskap”, dvs. den nya strategin för våra grannländer som kommer att diskuteras i kammaren i eftermiddag, anges på ett mycket ingående sätt vad vi kan göra för att nå större framgångar i samband med de politiska och ekonomiska reformerna i regionen. Jag skall inte ta upp detta just nu, eftersom det kommer att finnas gott om tid för en diskussion i eftermiddag. Jag vill påpeka att vi har gjort framsteg på en rad fronter, vilka kommer att utvärderas i Neapel och vilka måste ligga till grund för ytterligare framsteg. Jag vill också påpeka att en integration mellan nordliga och sydliga länder inte är tillräcklig. Vi måste även fortsättningsvis stödja en integration mellan våra partner. Även här har man gjort framsteg inom vissa områden, men jag anser att vi bör uppmuntra dem till att göra ytterligare ansträngningar.
Låt mig avslutningsvis säga att den interkulturella dialogen måste spela en särskild roll när det gäller hela denna idé. Betydelsen av en dialog mellan kulturerna uppmärksammades mycket tidigt i Barcelonaprocessen, och den har kommit till uttryck i gemensamma program för att stödja utvecklingen av det kulturella arvet, samproduktioner på det audiovisuella området och ungdomsutbyte. Under inledningen av Valenciakonferensen mellan utrikesministrarna lade kommissionen fram förslaget, som till sist godkändes, att komplettera dessa program med en oberoende Europa–Medelhavsstiftelse för dialog mellan kulturer och civilisationer. Jag är mycket glad att vi är nära en överenskommelse och jag hoppas att vi under Neapelkonferensen även kan komma överens om var vi skall placera stiftelsen. Alla kandidatstäder, dvs. Rom, Valletta och Alexandria, har sina särskilda fördelar och jag skall inte diskutera dem här – jag vill bara påpeka att det är viktigt att stiftelsen bör kunna påbörja sitt arbete i mitten av nästa år. Detta kommer att vara en viktig händelse som bidrar till att stärka profilen hos partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet och öka dess synlighet och betydelse för medborgarna.
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ombildandet av det parlamentariska forumet på dagordningen för toppmötet i Neapel den 2 och 3 december till en parlamentarisk församling kommer att bli en oerhört viktig politisk händelse, som kammaren har förstått i och med erfarenheterna från AVS-arbetet. Den parlamentariska församlingen är ett instrument för politiskt samarbete som både påminner medlemsstaterna om deras skyldigheter just genom parlamentariska åtgärder och samlar styrka för nya åtgärder. Nästa steg i Neapel måste vara snabba åtgärder från rådet för att genomföra de beslut som redan har fattats under ministerkonferensen i Valencia, i synnerhet initiativen som grundar sig på kultur och dialog mellan samhällen – både bilaterala och multilaterala initiativ – i syfte att återuppliva grannskapspolitiken, som är nyckeln till balans och utveckling inom Medelhavsområdet.
Den ombildade institutionen måste dessutom anta en arbetsmodell; vi kan alla förstå att det är nödvändigt. Våra beslut måste genomföras i praktiken, därför att vi måste erkänna att vi har misslyckats till en viss grad inom detta område. Om vi ser på Barcelonaprocessen, Meda, Meda II och Valenciakonferensen och de tidigare och nuvarande förväntningarna i dessa sammanhang, kan det vara så att vi till en viss grad har misslyckats att genomföra alla beslut. Vi har slutfört mycket arbete, men det är utan tvekan så att det återstår mycket och det är tydligt att församlingen är rätt organ för att bekräfta om vi har tagit hänsyn till och uppnått de mål som vi själva har satt upp, särskilt när det rör främjandet av demokrati och rättsstatsprincipen, för ett verkligt, sammanhållet och effektivt partnerskap mellan Europa och Medelhavsområdet måste inte bara fullständigt införliva de sociala och ekonomiska dimensionerna, utan även ta hänsyn till och främja de mänskliga rättigheterna.
Vi skulle punkt för punkt vilja nämna en rad utvecklingar som måste tas upp på dagordningen och betraktas som prioriteringar. För det första ett samarbetsprogram mellan länderna på båda sidor av Medelhavet i kampen mot terrorism och internationell, organiserad brottslighet. Vi måste vidta specifika åtgärder för att kontrollera migrationsflödet, som ofta är påtvingat och en tragedi för de drabbade personerna. För det andra måste vi bekräfta att utvecklingen inom det avsnitt som Europeiska investeringsbanken (EIB) tillhandahåller för Medelhavsområdet och Mellanöstern är ett instrument till stöd för de mål som fastställts genom den nya strategin, med ekonomiskt deltagande från andra Medelhavsländer; jag vill påpeka att denna församling väntade sig att en bank skulle vara en aktiv aktör inom området. För det tredje måste vi verka för utvecklingen av förbindelserna mellan de sydliga länderna. Jag anser att Agadiravtalet är ett viktigt medel för att skapa ett verkligt frihandelsområde. För det fjärde måste Medaförordningens förfaranden effektiviseras, så att hela projektet blir mer effektivt.
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman! Roberto Antonione har redan påpekat att det möte som kommer att äga rum i Neapel är oerhört viktigt för beslutet att ombilda det parlamentariska forumet till en verklig församling, för Europa–Medelhavsbanken och för Europa–Medelhavsstiftelsen för dialog mellan kulturer. Jag anser att vi vid sidan av vårt arbete med dessa mål återigen måste analysera Europa–Medelhavspolitiken i förhållande till den mer allmänna grannskapspolitik som äntligen placerar den östliga dimensionen på samma nivå som den sydliga dimensionen. Det är detta budskap vi måste sända till våra samrådspartner, och vi vill att den regionala dimensionen i Barcelonaprocessen stärks för att på så sätt ta itu med kulturella och mänskliga förbindelser, ekonomiska aspekter och handelsaspekter, sociala aspekter, rättigheter och säkerhet. Jag anser att vi bör behålla partnerskapets komplexa karaktär, som har blivit väldigt koncentrerad och endimensionell genom att man bara fokuserar på frihandel.
När det gäller mänskliga rättigheter och demokrati menar jag att vi måste betona att detta inte bara är alternativ; dessa dimensioner måste integreras i strategin och framförallt införlivas i vår metod för att bekämpa terrorismen, för om vi skall kunna bekämpa terrorismen måste vi inte bara bryta terrorismens och krigets onda cirkel, utan också den onda cirkel som finns när det gäller terrorism och stärkandet av auktoritära regimer. Genom att göra detta anser jag att det är möjligt att även inom dessa länder inleda demokratiseringsprocesser där man tar vederbörlig hänsyn till de mänskliga rättigheterna, vilket man uppmanade till i den grundläggande rapporten från Förenta nationernas utvecklingsorgan, som vi bör använda som vägledning i våra förbindelser med dessa länder.
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle först och främst vilja välkomna den politik för goda förbindelser med våra grannländer som Europeiska kommissionen har föreslagit och det betänkande som kommer att diskuteras i eftermiddag, som ett grundläggande instrument för samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet. Jag välkomnar även initiativet att ombilda forumet för Europa–Medelhavsområdet till en parlamentarisk församling.
Herr talman! Låt mig särskilt ta upp de förbindelser som bör upprättas eller förbättras med en stat vid södra Medelhavet. Jag avser Libyen, där jag nyligen fick möjlighet att vara ordförande för en delegation från min parlamentariska grupp.
FN:s säkerhetsråds sanktioner mot Libyen upphävdes i september och man arbetar med en lösning av skadeståndsfrågorna avseende UTA-flygplanet och bombdådet mot diskoteket i Berlin 1989. Libyen är närvarande som observatör i Barcelona–Medelhavsprocessen, och har inte integrerats i den.
Som premiärminister Mohamed Ghanem sade, är Libyen i färd med att gradvis privatisera sin ekonomi och avsluta den statliga kontrollen. Landet är också berett att öka kampen mot olaglig invandring, som förekommer över hela dess 200 mil långa Medelhavskust.
I alla händelser kommer det att bli svårt att bekämpa den olagliga invandringen om det inte finns något effektivt samarbete med EU-länderna; vi anser att EU måste omvärdera sina förbindelser med Libyen. Detta kan naturligtvis inte ske utan att vi kräver att landet respekterar de mänskliga rättigheterna och avskaffar dödsstraffet och även amputationsstraffet – praxis som fortfarande råder i Libyen – åtminstone i rättslig mening.
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För det första är det omöjligt att ignorera konflikten mellan israeler och palestinier, eftersom den är så dramatisk för befolkningarna i området och dessutom förhindrar all utveckling av Euromedpartnerskapet.
Det är bara en rättvis och hållbar lösning som kan ge fred i regionen. Det är bara ett slut på den israeliska militära ockupationen, förstörandet av “skammens mur” och upprättandet av den palestinska staten vid sidan av den israeliska, som leder till fred och ett slut på den outhärdliga och blodtörstiga händelsekedja som drabbar både den ockuperade palestinska befolkningen och de israeliska medborgarna.
En strimma av hopp har getts genom de s.k. Genèveavtalen, som delegationerna som leddes av Yossi Beilin och Yasser Abed Rabbo förhandlade om i över två år. Det skulle vara lämpligt om utrikesministrarna stödde denna plan under sitt möte i Neapel. Planen visar att det finns samtalsdeltagare på båda sidor som vill ha en rättvis fred, i motsats till vad politikerna – i synnerhet Sharonregeringen – ständigt visar. Samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet kan vara en viktig tillgång när det gäller att bidra till att skapa ett förtroende som gör det möjligt att föra verkliga samtal.
En första signal skulle bestå av delegationer på hög nivå från både unionen och i synnerhet arabländerna, som närvarar vid det officiella undertecknandet av dessa avtal den 1 december i Genève, strax före ministerkonferensen. Ytterligare ett obestridligt tecken skulle vara om unionen gjorde allt som stod i dess makt för att övertala kvartetten att också stödja detta initiativ.
När det gäller konferensens allmänna uppgifter är det faktum att Europa intresserar sig för sina framtida grannländer – i synnerhet i söder – ett gott tecken. Ett gott tecken är också tillkännagivandet av en stiftelse för dialog mellan kulturer, vars tillblivelse fortfarande är beroende av tilldelningen av ekonomiska medel. Den inriktning som kommissionen föreslår i sitt förberedande meddelande är emellertid fortfarande oroande. Det är inte säkert att den nya grannskapspolitiken är tillräcklig för att ingjuta ”en ny dynamik i Barcelonaprocessen”, eftersom metoden att helt enkelt integrera dessa länder i den stora europeiska marknaden betyder att man tvingar på dem liberala lösningar utan att ta hänsyn till deras specifika egenskaper eller de allvarliga ekonomiska och sociala problem de står inför.
Eftersom denna modell kritiseras i allt högre grad, och eftersom t.o.m. Frankrike i sina förslag till ett återupprättat partnerskap nämner ”konsekvenser som skulle kunna få en allvarlig, destabiliserande effekt”, utmanas inte kommissionen på någon punkt. Utan att ta hänsyn till den konsekvensbedömning av frihandelsområdet som den själv har inlett, går den i motsatt riktning genom att förstärka den ömsesidiga avregleringen av jordbruks- och tjänsteutbyten. När det gäller uppmaningen att vända sig till den privata sektorn är detta ännu inte tillräckligt för de behov som finns i Medelhavsländerna.
Detta kortsiktiga tänkande är oerhört farligt. Allt detta innebär att vi behöver en gemensam inriktning i Medelhavsområdet: i annat fall kan den nästan konstanta stigmatiseringen och förödmjukelsen av den arabisk–muslimska världen i synnerhet, förutom den ojämlikhet som råder, bara ge bränsle åt religiös fundamentalism eller uppmuntra till terrorism från grupper som håller på att bli allt farligare.
Jag avslutar med ytterligare två utmaningar: vi måste få ett stopp på besattheten när det gäller säkerhet, och upprätta fri rörlighet. Avseende mänskliga rättigheter bör vi upprätta verkligt specifika mekanismer. Jag vill uttrycka min solidaritet med Radhia Nasraoui, den tunisiska advokaten, som just har inlett en ny hungerstrejk.
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det var i Barcelona, huvudstaden i min hemregion, som processen att föra folken på båda sidor av Medelhavet närmare samman inleddes för åtta år sedan. Vid den tidpunkten – låt oss komma ihåg det – ingav oss förklaringen vid processens början ett stort hopp. I dag är tyvärr saker och ting mycket annorlunda. Det internationella läget har försämrats allvarligt och en av krisscenerna – en av de viktigaste – finns vid en av kusterna till det hav över vilket vi avser att bygga broar. Det som vi på katalanska kallar , dvs. desillusion, är i dag den allmänna dynamiken. Nordafrikanernas levnadsförhållanden har inte förbättrats på något sätt. De andalusiska kusterna spolar regelbundet upp kropparna av de olycksdrabbade nordafrikaner som har flytt från misären på sina ökända flottar. Denna mänskliga tragedi kan bara stoppas om vi gör allt vi kan för att hjälpa dessa människor att skapa sin egen sociala, kulturella och ekonomiska utveckling. En överdriven avreglering är här helt enkelt förödande, och jag är inte säker på att skapandet av ett frihandelsområde kommer att lösa dessa problem. Vi har heller inte sett någon verklig utveckling i riktning mot demokrati eller något stöd till det civila samhället. Våra enskilda samhällen förfinar ständigt rättigheterna för individen. Det är mycket bra! Vi får emellertid inte glömma bort de kollektiva rättigheterna.
Låt mig i detta sammanhang nämna Västsahara. Jag har en känsla av att marknaden här skulle kunna påverka dessa folks lagliga rätt till självbestämmande, trots FN:s löften. Det sahariska folkets lagliga företrädare godtar nu det nya förslag till lösning som förespråkas av Kofi Annans särskilda sändebud. Ockupationsmakten Marocko är emot det. Vi måste kräva att Marocko godtar denna plan innan vi vidtar några andra åtgärder.
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi med tillfredsställelse kan säga att Europaparlamentet har arbetat för att se till att förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet prioriteras inom Europeiska unionens utrikespolitik. I eftermiddag kommer vi att behandla strategin för ett utvidgat europeiskt grannskap – Napoletanobetänkandet – i vilket vi betonar den strategiska betydelsen av fastare och mer övergripande förbindelser med våra partner och grannländer kring Medelhavet. 
Inom ramen för detta kommer utrikesministrarna under Europa–Medelhavskonferensen i Neapel att slutföra ett mål som parlamentet länge har eftersträvat, dvs. ombildandet av forumet för Europa–Medelhavsområdet till en riktig församling. Jag anser att detta är en tydlig signal om att stärka detta förhållande på alla områden, och det måste finnas ett grundläggande mål, dvs. att garantera att samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet fungerar på ett korrekt sätt, eftersom denna nya församling kommer att möjliggöra övervakningen av den korrekta tillämpningen av Europeiska unionens associeringsavtal med var och en av våra Medelhavspartner, och Europaparlamentet har ofta begärt att denna övervakning skall genomföras. Med tanke på det breda innehållet i respektive avtal, som omfattar klausuler av politisk karaktär, som går längre än de rent ekonomiska delarna, kommer församlingens uppgift i praktiken att vara politisk kontroll över förbindelserna mellan de båda sidorna av Medelhavet.
Jag anser att vi från och med nu måste göra framsteg på fyra områden. Vi måste, för det första, underlätta utbytesfriheten. Ju närmare vi kommer ett upprättande av ett frihandelsområde, desto mer kommer vi att bidra till den ekonomiska och sociala utvecklingen, genom att underlätta att positiva synergier kommer till stånd.
För det andra: när det gäller det definitiva genomförandet av en kulturell Europa–Medelhavsstiftelse hoppas jag att man under denna konferens kommer att anta specifika beslut på detta område.
För det tredje måste vi på ett mer bestämt sätt bekämpa ligor som smugglar människor, och detta innefattar ett aktivare deltagande i kampen mot olaglig invandring.
Slutligen, herr talman, anser jag att vi inte får glömma bort länderna som inte deltar i Barcelonaprocessen, dvs. Libyen och Mauretanien. Parlamentets delegation för förbindelserna med Maghrebländerna kommer att prioritera dem i sin verksamhet under de kommande veckorna och månaderna.
Herr talman! Jag avslutar med att säga att jag anser att det finns skäl för oss att vara nöjda med denna knuff framåt, som kommer att anta institutionell form i Neapel och som kommer att göra det möjligt för oss att arbeta med nya initiativ.
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Jag menar att denna debatt måste ses i samband med den som vi skall hålla i eftermiddag om förbindelserna med de nya grannländerna. Jag anser att detta är ett viktigt ögonblick för oss att återuppta de aspekter som har utvecklats sämst i förhållande till Barcelonadagordningen. Av dessa aspekter är jag särskilt oroad över de kulturella och mänskliga områdena. Jag anser att vi måste göra stora ansträngningar här.
Det finns ett område på vilket vi kan göra denna ansträngning om vi kan ta itu med det i all dess komplexitet: rörlighet för personer och invandring. Vi bör försöka att göra invandring till en faktor som stärker förbindelserna och stabiliteten mellan ursprungs- och destinationsländerna. Vi bör skapa en positiv dynamik som kan påverka ekonomierna och införa begrepp som t.ex. “rörlighet”, som är lämpligare för vår tid än de stelbenta och byråkratiska bestämmelser med vilka vi försöker att styra invandringen. Vi bör återinföra begreppet “gemensam utveckling” på vår dagordning. Vi kommer att kunna utföra mycket arbete på detta område, genom att skapa europeiska “erasmusar” eller stödja lokalt samarbete på många områden.
På grundval av detta övergripande perspektiv kan vi effektivt bekämpa olaglig invandring och dess mest motbjudande aspekter, som vi har sett fruktansvärda bilder av, t.ex. de kroppar som en efter en spolas upp på våra stränder. Vi kan bekämpa olaglig invandring som organiseras av människosmugglare.
En ny dagordning – som grundas på förslagen från kommissionen och de grekiska och italienska ordförandeskapen före Thessaloniki, i förhållande till invandring och de länder den härrör från – kan stärka konferensens mänskliga och kulturella pelare. Vi måste dessutom – så att de som bor mitt ibland oss kan delta i stabiliseringen och främjandet av våra värderingar – ta itu med vår integrationspolitik.
Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill betona en viktig aspekt i samband med förberedelserna av mötet i Neapel, och jag vill ta tillfället i akt och gratulera det italienska ordförandeskapet till att det särskilt har uppmärksammat – vilket är mycket logiskt – Medelhavsdimensionen i Europeiska unionens politik.
Det handlar om att stärka och tillämpa investerings- och associeringsfonden för Europa–Medelhavsområdet, som grundas på krediter från Europeiska investeringsbanken, för att därmed främja privata investeringar och privata företag.
Som ordförande för Medelhavskommittén i Europeiska förbundet för ekonomiskt samarbete (European League for Economic Cooperation, ELEC) har jag i åratal analyserat de ekonomiska orsakerna till den långsamma utvecklingen i tredjeländerna kring Medelhavet, i syfte att eliminera obalansen mot Europeiska unionen. Detta är en nyckelaspekt, dvs. att det är grundläggande att säkra tillväxt baserad på företagsamhet och att dra nytta av möjligheterna i dessa samhällen för att eliminera de befintliga obalanserna.
Vi menar att kampen mot obalans, mot långsam ekonomisk och social utveckling, i stora delar baseras på ekonomisk utveckling som grundas på företagsmässiga och privata initiativ, och jag föreslår därför att särskild hänsyn tas till detta och att vi följer rekommendation nr 7.
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Herr talman! Från Barcelonaprocessen fram till i dag har Medelhavsområdet skakats av en rad problem som inte bara är olösta, utan som i vissa fall förvärras på ett oroväckande sätt.
Från Mellanösternkonflikten till den olösliga situationen i Sahara, från den totala bristen på invandringskontroll med nästan dagliga tragedier på Andalusiens och Kanarieöarnas kuster, till vilka vi kan lägga till människosmuggling, narkotikasmuggling och fanatisk terrorism, som inte bara drabbar en del av våra grannländer, utan också gör allt för att verka på EU:s territorium. Detta är en del av de viktiga frågor som vi verkligen bör diskutera under konferensen i Neapel.
Vi har gemensamma problem och även ett ömsesidigt ansvar, och respektive part måste ta itu med detta ansvar. Invandringen, t.ex., kan bara lösas om ursprungsländerna och mottagarländerna tar sitt gemensamma ansvar för kontrollen av migrationsströmmarna och bekämpar de organiserade ligor som främjar olaglig invandring – vilket man uppmanade till under Europa–Medelhavsforumet i Bari i juni 2002. Gränskontroll är en uppgift för båda sidor, inte bara för en.
Utvecklingssamarbete? Allt som krävs och mer därtill. Men de politiska och administrativa strukturerna i tredjeländerna kring Medelhavet måste fungera på ett öppet sätt, och de måste ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna för att främja lätta och produktiva parlamentariska och politiska samtal, som t.ex. det som måste äga rum i den nya församling som vi diskuterar i dag, så att detta samarbete blir effektivt: något som tyvärr inte är fallet i vissa av dessa länder, och jag nämner dem inte vid namn, herr talman.
Carlotti (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom återföreningen av Europa håller på att bli verklighet, även om det – som vi vet – fortfarande återstår mycket att göra, bevittnar vi nu hur man skriver en sida i historieböckerna. På nästa sida kommer vi att få läsa om Medelhavsområdet. Att förvandla Medelhavsområdet till en integrerad helhet som innehåller nästan 900 miljoner män och kvinnor är vår utmaning under de kommande 30 åren. För att kunna svara på denna nya utmaning behöver vi en verklig framåtanda och ett instrument för en dialog. Detta instrument för en politisk dialog, som vi behöver, är den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet, och dess födelse måste bekräftas vid Neapelkonferensen, eftersom det endast är en politisk dialog som kan skapa ett verkligt välavvägt, grundligt och långvarigt partnerskap. Det är av detta skäl som det parlamentariska forumet har verkat sedan 1998. Men i och med dess informella ombildning har det förblivit ett passivt vittne, alltför beroende av upp- och nedgångarna i samband med internationella händelser, och en gisslan i förhållande till katastrofen i Mellanöstern.
I Neapel måste detta forum bli en riktig parlamentarisk församling, så att den får en ny, demokratisk legitimitet för att därmed fullständigt uppfylla sin roll som ett samtalsinstrument för fred, stabilitet och regional utveckling. Jag är övertygad om att den kommer att bli mer än det, eftersom den också kommer att bli en ny utgångspunkt för alla förbindelser mellan Europa och Medelhavsområdet. Detta är möjligheten att skapa nya ambitioner för de sydliga länderna. Unionen verkar till sist ha insett detta, i dag, genom att den försöker ge form åt det som är känt som grannskapsbegreppet. Vi får emellertid inte missa vårt mål. Att urskilja och hedra dessa goda grannar kan innebära att de aldrig blir en del av familjen. Det är inte längre läge för de sydliga länderna att träffa dåliga överenskommelser. Frihandelsområdet och mottot ”Allt utom institutioner”, som varit förhärskande fram till nu i samband med förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet, har kommit på efterkälken. På politisk nivå måste vi genomföra den framtida ramen för förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet, en fri union inspirerad av Europarådet, grundad på gemensamma mål och delade värderingar: gemensam säkerhet, sekularisering, rättsstatsprincipen och demokrati. På ekonomisk nivå måste vi upprätta en genuin Marshallplan för Medelhavsområdet, som skall syfta till ett faktiskt genomdrivande av detta delade välstånd som redan tagits med i Barcelonaförklaringen.
Talmannen.
   Med tanke på vad klockan är, så har kommissionär Günter Verheugen avstått från att tala igen. Vi beklagar detta och tackar honom på samma gång.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit fem resolutionsförslag.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.


Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som talesman för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ber jag om att omröstningen om Smetbetänkandet flyttas till den första sammanträdesperioden i december. Skälet är att översättningarna till olika språk av punkt 13 – som kommer att införlivas i betänkandet – blev tillgängliga mycket sent och de politiska grupperna vill ha möjlighet att lägga fram ändringsförslag eller uppmana till särskild omröstning. Detta förslag kan inte utarbetas under den tid vi har till vårt förfogande, eftersom vi följde förfarandet enligt artikel 110a, vilket är skälet till att vi ber om att omröstningen flyttas till den första sammanträdesperioden i december, så att möjligheten finns för de olika grupperna att begära särskild omröstning om denna punkt.
Talmannen.
   – I enlighet med arbetsordningen frågar jag om någon vill uttala sitt stöd för denna begäran om ett betänkande och om någon vill uttala sig emot.
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Som ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor anser jag att det förfarande som man följde var helt riktigt, och att man inte bör skjuta upp dagens omröstning. Vi bör med andra ord genomföra omröstningen om betänkandet. Vi godtar därför inte Rodi Kratsa-Tsagaropoulous förslag om uppskjutande av omröstningen. 

Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill informera kammaren om det problem som jag stötte på i går. Jag hade begärt att få använda pressrummet mellan kl. 15.30 och 16.00 för att tala om målet med de katalanska separatisterna som under förmiddagen ställts inför rätta i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna om anklagelser gällande tortyr från statens sida …
President.
   – Herr Mayol i Raynal! Jag är ledsen, men arbetsordningen är mycket bestämd: er begäran bör ställas till kvestorskollegiet och inte till kammaren. Om ni har information till kammaren finns det tid som är avsatt för detta ändamål i början av sammanträdet. Jag kan inte avbryta omröstningen för en förklaring av denna typ. Jag hoppas att ni kan förlåta mig.
Lisi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill bara informera kammaren – för att undvika sammanblandning mellan kemiska formler och förkortningar – att det är bilaga I, del I i den engelska versionen som är den korrekta texten.
Talmannen.
   – Oroa er inte, herr Lisi. Språktjänsten kommer att informeras.
Paasilinna (PSE ),
   – Herr talman! Jag skulle vilja klargöra att några ändringsförslag som antagits av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har dragits tillbaka, enligt förteckningen. Jag syftar på ändringsförslagen 11 och 12. 
Talmannen.
   – Detta framgår förvisso, i princip, av förteckningen. En betydande del av ändringsförslagen 11 och 12 har dragits tillbaka och utgör inte en del av det s.k. kompromisspaketet.
Verheugen,
   . Herr talman! Kommissionen är fullt medveten om parlamentets åsikter i denna fråga och tar dem verkligen på stort allvar. Institutionen genomför en grundlig undersökning av frågan och av lämpliga interna förfaranden. På den grundvalen kommer min kollega, Loyola de Palacio, att avge en rekommendation till kommissionärskollegiet inom den närmaste framtiden. Hon har bett mig försäkra er om att vi kommer att respektera våra åtaganden enligt ramavtalet till punkt och pricka. Ni kommer att underrättas omgående om kommissionens beslut. 

Adam (PSE ),
   . – Herr talman! Detta betänkande antogs enhälligt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Dess syfte är att förbättra spårbarheten i händelse av ett sjukdomsutbrott, såsom utbrottet av mul- och klövsjuka nyligen. 
Utskottet anser att såväl system med partikontroll som det system med kontroll av enskilda djur som kommissionen föreslår bör tillåtas. Detta är den huvudsakliga tvistepunkten med kommissionen. Utskottets förslag betyder att medlemsstater kommer att kunna införa system som ligger i linje med deras egna fåruppfödningsmetoder.
Under debatten i går kväll närmade sig kommissionsledamot David Byrne inte utskottets synpunkt på något sätt. Vi är överens om behovet av att förbättra spårbarheten, men den fråga som delar oss är att harmonisering av målet inte nödvändigtvis betyder harmonisering av metoden.
Som kontrast har det italienska ordförandeskapet varit ytterst hjälpsamt, och rådet står nu mycket nära utskottets ståndpunkt. Av dessa skäl enades vi, efter intensiva diskussioner om förfarandena i förmiddags, i vilka de politiska grupperna, och framför allt Neil Parish, PPE-DE-gruppens skuggföredragande, deltog, om att vi nu bör föra denna fråga till slut under det italienska ordförandeskapet.
Den starkaste politiska signal vi kan ge är att denna förmiddag följa upp det enhälliga beslutet i utskottet med en enhällig röst för betänkandet. 
Talmannen.
   – Nåväl, av ert uttalande, herr Adam, drar jag slutsatsen att detta upphäver alla krav på återförvisning till utskottet. Vi skall därför gå vidare till omröstningen, som ni har begärt.
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Det gläder mig att inom ramen för de interparlamentariska förbindelserna kunna informera er att Knessets delegation för förbindelser med Europaparlamentet, ledd av dess ordförande, Naomi Blumenthal, just nu besöker Europaparlamentet.
Samtidigt som jag önskar Naomi Blumenthal och ledamöterna i hennes delegation varmt välkomna, vill jag betona den vikt vi fäster vid deras besök, särskilt med tanke på den rådande situationen. De tragiska händelser som de israeliska och palestinska folken dagligen drabbas av gör det nödvändigare än någonsin att återuppta samtalen mellan dessa båda parter – samtal som Europaparlamentet alltid har uppmuntrat till. Det är därför, och utan att jag vill gå in i detalj på konflikten som har påverkat vår region alltför länge, som jag hoppas att de sammanträden som ni kommer att ha med Europaparlamentarikerna kommer att bli fruktbara och att de kommer att bidra till bättre ömsesidig information för att skapa förhållanden genom vilka en rättvis och hållbar fred slutligen kommer att kunna stoppa denna oändliga konflikt som påverkar vår region och som dag efter dag är orsak till alltför många oskyldiga offers död bland israeler och palestinier.
Herr Cappato! Vi skall nu hålla en omröstning och jag skulle föredra att fortsätta om ni går med på det. I synnerhet efter det tillkännagivande jag just har gjort vill jag inte påbörja debatten en gång till.

Talmannen.
   –Med tanke på tidpunkten, mina damer och herrar, föreslår jag att vi skjuter upp omröstningarna. De kommer att återupptas omedelbart efter det högtidliga mötet.
Jag ger ordet till Giles Bryan Chichester. 
Chichester (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det råder viss förvirring om varför vi har ombetts att rösta två gånger om just detta Karlssonbetänkande för förkastande. Skulle ni kunna klarlägga situationen? 
Talmannen.
   – Nåväl, ni kommer att få alla de förklaringar ni begär.
Jag avbryter nu sammanträdet under några minuter, i väntan på det högtidliga mötet.
(1) 

Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi kommer nu till omröstningen om ändringsförslag 24, den berömda Nisticòkompromissen. Det finns här vissa översättningsproblem. Jag skulle vilja påpeka att den engelska versionen är den riktiga. 
Talmannen.
   – Vi har noterat er kommentar, även om jag inte är säker på att sammanträdets språk är engelska.
Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag måste tyvärr meddela att jag har misslyckats i mina ansträngningar att nå en kompromiss som även rådet hade kunnat godta. Jag måste därför tyvärr reservera mig mot omröstningsresultatet och uppmana ledamöterna att rösta mot betänkandet.
Talmannen.
   – Utmärkt. Vi kommer att beakta er förklaring, herr Liese.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   . Moderata samlingspartiets delegation i Europaparlamentet har i dag röstat ja till betänkandet om kvinnors rättigheter och EU:s internationella förbindelser. För oss är det självklart att män och kvinnor har samma rättigheter.
Det bästa sättet att nå välstånd i världen är genom frihandel. Det är bra att EU tecknar handels- och utvecklingsavtal med andra länder. Vi anser också att det är bra att dessa avtal inkluderar klausuler om demokrati och mänskliga rättigheter så att avtalen kan medverka till att förbättra situationen för människorna i dessa länder.
Vi vill inte att detta betänkande tolkas som att Europaparlamentet är för handelsbojkotter mot de länder som inte till fullo uppfyller avtalens klausuler om demokrati och mänskliga rättigheter. Handelsbojkotter är i regel negativa för utsatta människor i fattiga länder. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    Betänkandet koncentreras i huvudsak på AVS-länder, som ett resultat av Cotonouavtalet, och på Medelhavsländerna, som en uppföljning av Barcelonaavtalet. I betänkandet tar man särskilt upp fysiskt våld i muslimska länder, t.ex. att kvinnor könsstympas, vanställs med syra, bestraffas offentligt, stenas, utsätts för s.k. hedersbrott, tvingas ingå äktenskap och bränns. Man ignorerar världens övriga regioner.
Förslaget genom vilket man uppmanar medlemsstaterna – när de handlägger ansökningar om flyktingsstatus – att ta hänsyn till förföljelser och/eller rädsla för förföljelser som kan drabba kvinnor p.g.a. deras kön välkomnas och förtjänar vårt fulla stöd.
Vi stöder uppmaningen i betänkandet att medlemsstaterna skall anta särskild lagstiftning som förbjuder könsstympning, men vi vill att man uppmärksammar behovet av en aktiv politik för social integration av dessa grupper, särskilt när det rör bostäder, hälsa, utbildning och yrkesutbildning.
Diskussionerna med de behöriga institutionerna och de icke-statliga organisationerna som bedriver verksamhet i tredje länder i syfte att samla in uppgifter om våld mot kvinnor, måste stödjas genom ett större bistånd och genom bättre program för utvecklingsbistånd, i synnerhet för att säkra kvinnors frigörelse.

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Lisibetänkandet behandlas åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår, särskilt i samband med gruvdrift och transporter. Jag kunde absolut inte rösta mot betänkandet, så jag röstade för; men jag undrar och ställer frågan till Giorgio Lisi: kan inte euron vara ett farligt ämne som också borde klassificeras som ett farligt ämne som vi bör skyddas mot? Utan att vilja chockera er, herr talman, är jag rädd att användningen av euron – i Italien – har ökat utgifterna för alla arbetstagare och pensionärer, eftersom dess kostnader är betydligt högre.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   Jag stöder betänkandet av Giorgio Lisi genom vilket man rekommenderar ett antagande av förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/82/EG om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår.
Vi är särskilt glada att följande ändringsförslag från parlamentet har godtagits:
– att utvidga direktivets räckvidd till att omfatta farliga ämnen som t.ex. kaliumnitrat som var det ämne som orsakade en explosion i en fabrik i Toulouse 2001 då 30 personer dog och ca 2 000 skadades,
– att förbättra utbildningen av all personal som arbetar vid en anläggning vars verksamhet kan innebära risker, däribland underleverantörernas anställda, med prioritering av inledande räddningsinsatser i händelse av olyckor,
– att förbättra informationen till allmänheten, med särskild betoning på att upprätta en databas för fysisk planering som gör det möjligt att bedöma om de platser där farlig verksamhet bedrivs är förenliga med känsliga områden,
– att se till att verksamhetsutövarna vid anläggningar med farlig verksamhet för allmänheten tillhandahåller säkerhetsrapporter med kartor, bilder eller motsvarande beskrivningar.
Med tanke på införandet av avsevärda förbättringar i den gemensamma ståndpunkten som resulterade i mycket större framsteg än vad som kunde förutses vid den andra behandlingen, stöder jag …

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! I natt drömde jag återigen om sjömannen Fatuzzo som arbetade på ett kryssningsfartyg som seglade mellan New York och Bahamas åren 1963–1965. Eftersom jag var tvungen att uttrycka en åsikt om Rosa Miguélez Ramos betänkande om förbättrat sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar var ingen bättre lämpad än jag – som var sjöman 1963 – att ge goda råd. De råd jag fick var emellertid att det behövs ytterligare ett ändringsförslag: varför, med andra ord, uppmanar inte Rosa Miguélez Ramos nästa gång till att pensionärer som uppbär sin pension för första gången får en gratis kryssning?
Figueiredo (GUE/NGL ),
   Målet med denna förordning är att införliva ändringar som antagits av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) och integrerats i ett nytt kapitel i 1974 års internationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss (SOLAS), som en följd av händelserna den 11 september 2001 och av behovet att skydda fartyg och förbättra sjösäkerheten vid eventuella angrepp. Detta kommer att se till att de internationella åtgärder som vidtas i IMO för nationella sjötransporter genomförs på samma sätt över hela Europeiska gemenskapen.
Dessa ändringar av SOLAS-konventionen och av del A i den internationella koden om skydd av fartyg och hamnanläggningar (ISPS-koden) innehåller obligatoriska bestämmelser som medlemsstaterna har frihet att tolka och anta på ett sätt som de finner lämpligt. Del B i denna kod består av rekommendationer, men kommissionen föreslår att vissa av dem skall bli obligatoriska bestämmelser. Medlemsstaterna kommer bara att kunna anta specifika bestämmelser för hamnanläggningar som endast tillfälligtvis tar emot internationell trafik, även om det finns möjlighet till undantag från säkerhetskontroller som skall ske innan inlöpandet till en hamn för fartyg som genomgår ett regelbundet underhållsprogram i en medlemsstat eller mellan två eller flera medlemsstater, och dessa måste anta en nationell plan för att genomföra bestämmelserna i förordningen.
I betänkandet behandlas även en gemensam nationell myndighet som skall ha ansvar för säkerheten på fartygen och vid hamnanläggningarna. Kommissionen blir ansvarig för kontroller och bedömningar och Europeiska sjösäkerhetsbyråns uppgift blir att bistå kommissionen i dess myndighetsutövande.
Ribeiro e Castro (UEN ),
    Kommissionen lade fram förslaget i syfte att införliva de bestämmelser som antogs av Internationella sjöfartsorganisationens generalförsamling i gemenskapsrätten. Den slutliga versionen av dessa bestämmelser antogs i London i december 2002 av den internationella diplomatkonferensen mellan de regeringar som har undertecknat 1974 års internationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss (SOLAS). Detta är en oerhört viktig konvention.
I praktiken överförs de principer som tillämpas på lufttransporter till sjötransporter i och med att medlemsstaterna måste utarbeta nationella sjösäkerhetsplaner i vilka man anger säkerhetsstandarder och utser en behörig nationell myndighet som blir den enda ansvariga myndigheten på området och som har den särskilda uppgiften att garantera fartygssäkerheten genom att utfärda certifikat.
Jag är medveten om denna sektors väldiga sårbarhet, och med hänsyn tagen till de säkerhetsåtgärder som förespråkas i betänkandet för fartyg och hamnanläggningar – säkerhetsåtgärder som gäller där samverkan mellan fartyg och hamn äger rum, men egentligen inte för själva hamnarna – uppmanar jag kommissionen att gå vidare med sin önskan att lägga fram ett lagstiftningsinitiativ för reglering av säkerheten vid gemenskapens hamnar.
Jag delar föredragandens oro över de ekonomiska konsekvenserna av dessa säkerhetsåtgärder, och jag stöder hennes uppmaning till kommissionen att lägga fram en undersökning av denna fråga.
Jag röstade för betänkandet.
Vachetta (GUE/NGL ),
    – När det gäller säkerhet får det varken finnas undantag eller släpphänthet. Sjötransporter måste avskiljas från lagarna om maximala vinster och Internationella sjöfartsorganisationen måste ta hänsyn till sociala behov, arbetstagare och miljön. Det måste finnas fler föreskrifter och en mer sammanhållen internationell rätt, och ett förbud mot bekvämlighetshamnar. Förlusten av oljetankern ”Prestige” för knappt ett år sedan, tillsammans med dess mänskliga, sociala och miljömässiga konsekvenser, påminner oss varje dag – från La Coruñatill Calais – om dessa nödvändigheter.
Min prioritet på detta område är inte kampen mot terrorism, utan kampen mot ”sjöbusar”. Jag har stött alla de ändringsförslag som syftar till att man i förordningen tar med bestämmelser om en förstärkning av säkerhetsåtgärderna i gemenskapens hamnar, om att all berörd personal omfattas, inte bara sjömän utan alla yrkeskategorier som arbetar tillfälligt i hamnområdena, och om en utvidgning av förordningens räckvidd till att omfatta fartyg som transporterar containrar, petroleumprodukter och farliga ämnen. Av dessa skäl har jag röstat för detta betänkande.

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – I Paasilinnabetänkandet uppmanar man till ett inrättande av en europeisk byrå för nät- och informationssäkerhet, som särskilt skall bekämpa brottslighet på informations- och dataområdet och på det elektroniska området. Jag anser emellertid, herr talman, att Reino Paasilinna skulle ha utarbetat ett bättre betänkande om det hade funnits ett ändringsförslag om större säkerhet mot brottslingar 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
    – Den byrå som rådet är i färd med att inrätta skall ha ansvar för ”nät- och informationssäkerhet”. Dess grundare är i huvudsak inriktade på ”näringslivet” och att skydda denna lilla värld mot ”cyberbrottslighet”.
Vissa delar av det ovan nämnda ”näringslivet” kommer förmodligen att göra ekonomiska vinster som ett resultat av detta, p.g.a. att byrån kommer att uppmana sina tjänsteavdelningar att tillhandahålla informationssäkerhet.
Vi har naturligtvis inget emot bättre informationssäkerhet. Eftersom skyddet av affärshemligheter i samband med kontakter mellan privata företag inte är något vi är intresserade av har vi avstått från att rösta.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   Jag röstade för detta förslag.
Att förbättra nätsäkerheten på gemenskapsnivå, vare sig det handlar om den offentliga eller den privata sektorn, håller på att bli allt viktigare, först och främst p.g.a. den oro som medborgarna, företagen och de ekonomiska aktörerna i allmänhet känner som ett resultat av Internets ”utvecklingsexplosion”. Den nästan obegränsade mängd information som finns på Internet, och dess fantastiska kapacitet för dataöverföring, har gett användare en enkel tillgång som – vilket vi vet – utgör en god grund för brottslig verksamhet som ofta utformas för att skada systemet – och som därmed ifrågasätter dess pålitlighet och säkerhet.
I kommissionens förslag står det att ”Byrån skall underlätta tillämpningen av gemenskapsåtgärder som rör nät- och informationssäkerhet och bidra till att säkra driftskompatibiliteten för säkerhetsfunktioner i nät och informationssystem, och därigenom bidra till en väl fungerande inre marknad”. Jag instämmer fullständigt.
Jag anser också att denna byrå måste utformas för att aktivt söka lösningar på de problem som uppstår genom cyberbrottslighet. Detta innebär naturligtvis att byrån mycket ingående måste undersöka den specifika risksituationen och den större exponeringen som våra barn utsätts för.

Alavanos (GUE/NGL ),
   . –Förslaget till rådets rekommendation om cancerscreening har särskilt stor betydelse när det gäller att informera och upplysa allmänheten, öka medvetenheten om symptomen, tidig diagnos och effektivare behandling.
Förutom förslag om mammografiscreening för kvinnor i åldern 50–69, test av ockult blod i avföringen hos personer i åldern 50–74 och screening för livmoderhalscancer hos kvinnor i åldern 20–30 behövs fler viktiga åtgärder. En av dessa är särskilda program på utvalda arbetsplatser där det på grund av miljöpåverkan finns en allvarlig risk för cancer. En annan åtgärd är särskilda program och diagnostiseringstester vid universitet och inom den högre utbildningen i allmänhet, så att vaksamhet mot cancer blir en inpräntad ”rutin” redan från unga år. 
Caudron (GUE/NGL ),
    – Cancer är en fruktansvärd sjukdom som berör miljoner européer och andra människor på vår jord.
Jag har alltid sagt, och jag säger det igen, att samhällets insatser för att bekämpa denna sjukdom är alltför otillräckliga när det gäller forskningsanslag och metoder för behandling av patienter och obotligt sjuka, med tanke på hur omfattande och allvarlig sjukdomen är.
Screening är en av de åtgärder som behövs och jag är därför för detta, men det löser inte alla problem.
När sjukdomen väl har diagnostiserats måste den behandlas så att patienten blir frisk. 
Queiró (UEN ),
   Ungefär en av fyra européer (totalt cirka en miljon per år) kommer att drabbas av cancer. Det är en enorm börda, både mänskligt, när det gäller de cancersjuka och deras familjer, och resursmässigt, när det gäller diagnos, behandling och vård av cancerpatienter. Kampen mot cancer inom ramen för Europa mot cancer-programmet, som inrättades 1985, har därför länge varit en prioriterad fråga för EU.
Såsom hävdas av föredraganden, min vän och kollega Antonio Mussa, som under debatterna fått entusiastiskt bifall från skuggföredragandena från samtliga partigrupper, är det ”således mycket viktigt att gemenskapens åtgärder sätts in på fyra fronter:
a) Information och hälsovårdsutbildning för de europeiska medborgarna.
b) Genomförande av redan validerad screening.
c) Regelbundna kontroller av screeningens kvalitet.
d) Undersökningar av möjligheten att tillämpa nya screeningmetoder.
Kommissionens dokument gör det möjligt för EU att rikta in samstämda åtgärder mot cancersjukdomarna som är frekventa, grymma och ödeläggande för samhället. Att det utan dröjsmål krävs en strategisk europeisk insats mot cancer framgår av den alarmerande epidemiologiska uppgift …”.
Mot denna bakgrund var min röst inte bara en jaröst utan även en entusiastisk röst, och jag hoppas att denna rekommendation kommer att antas eftersom den är en verklig politisk prioritering, trots att den inte är rättsligt bindande. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
    Jag vill verkligen gratulera Antonio Mussa till hans utmärkta betänkande om ett ämne som är mycket viktigt för oss alla – cancer och tidig upptäckt av cancer. Detta är en fruktansvärd sjukdom som är en av de främsta dödsorsakerna och som direkt påverkar många medborgare och därmed även deras familjer. Vi vet också, framför allt genom publicerade undersökningar, att ungefär en av fyra européer kommer att drabbas av cancer.
Även om detta är en rekommendation som inte är rättsligt bindande så måste förslaget betraktas som en politisk prioritering. För detta talar den överväldigande omröstningen i kammaren med 528 röster för och endast sex emot.
Jag vill även säga att jag är mycket glad över allt stöd från den särskilda parlamentarikerkommittén för detta förslag, särskilt förslagen om sekundära preventiva åtgärder som underlättar tidig diagnos och som därmed omfattar behandlingsformer som är mindre aggressiva och lättare att uthärda.
Jag välkomnar även det mycket klara åtagandet att främja en medveten och djärv inställning till screeningprogrammen, liksom åtagandet om informationskampanjen som syftar till att lära människor att undersöka sig själva. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Adambetänkandet, herr talman, handlar om identifiering och registrering av får och getter. Jag röstade för förslaget, för visst är det bra att registrera utvecklingen även för får och getter, men en pensionerad medborgare har för mig uttryckt en stilla önskan om att EU även skall intressera sig för – och det hoppas jag att Gordon Adam snart kommer att göra – registrering och bevarande av de pensioner som arbetstagarna har betalat in, vilka ofta – åtminstone i Italien och jag befarar även i de övriga EU-länderna – kommer bort någonstans i processen och försvinner, vilket leder till att arbetstagarnas pensioner blir lägre än vad de har rätt till. Vi måste därför se till att de år då en person förvärvsarbetar registreras och övervakas under personens hela livslängd. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   Detta förslag till förordning syftar till att inom ramen för det befintliga regelverket åtgärda behovet av att registrera och spåra förflyttningar av får och getter för att kunna förbättra identifieringen av smittade djur i händelse av en epidemi. Detta system rekommenderade också Europaparlamentet i sin resolution av den 17 december 2000, på grundval av betänkandet från det tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka, särskilt den brådskande frågan om identifiering. Även om dessa åtgärder är viktiga löser de inte problemen med vår jordbruksmodell. Vad som framför allt behövs är att minska transporterna och särskilt exporten av levande djur till ett absolut minimum, för att undvika att lokala slakterier läggs ned, främja lokal produktion och förkorta distributionsleden, bekämpa policyn att inte investera tillräckligt i veterinära kontrollmyndigheter och beakta de problem som avskaffandet av de inre gränserna för med sig.
Denna förordning inrymmer tre aspekter som har stor betydelse för producenterna, särskilt de små producenterna: proportionaliteten hos den administrativa och byråkratiska bördan, möjligheterna att respektera fastställda tidsramar och betalningen av kostnaderna. I förordningen föreslås viss förenkling av systemet, t.ex. att tidsfristerna skall förlängas och att gemenskapen skall engagera sig i det framtida elektroniska identifieringssystemet och även stå för de totala kostnaderna för att införa systemet för identifiering av enskilda djur. Detta är enda sättet att undvika att ännu fler producenter lämnar sektorn. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   I förslaget till förordning anges ett system för identifiering av enskilda djur och djurpartier för de berörda arterna, vilket ger möjlighet att använda elektronisk identifiering. Avsikten är att förbättra identifieringssystemet och inrätta ett databaserat system för registrering av förflyttningar av får och getter för att möjliggöra snabb och exakt spårbarhet, vilket är avgörande för att övervaka sjukdomar och potentiella problem eller händelser som kan påverka allmänhetens hälsa.
Eftersom effektiviteten hos denna teknik inte har testats ordentligt i alla medlemsstater och den inte är praktisk eller ekonomisk att använda i alla lägen menar jag att det är viktigt att kommissionen utarbetar en rapport om erfarenheterna från detta område, där det elektroniska identifieringssystemets ekonomiska följder analyseras innan systemet införs på generell och obligatorisk basis.
Jag håller med föredraganden om lämpligheten och genomförbarheten hos det förslag som har lagts fram, jag instämmer i de ändringsförslag han har lagt fram och jag kan gå i god för den omsorg han har visat denna stora specialiserade yrkesgrupp, som åldras snabbt och som har en mycket låg inkomstnivå. Dessa jordbrukare måste kanske överge sitt värv på grund av de allt större kostnader som producenterna påförs och bara detta är skäl nog för att EU skall stå för kostnaderna för att införa systemet för identifiering av enskilda djur.
Jag röstade för. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . I betänkandet påvisas behovet av ett gemensamt databaserat registreringssystem för får och getter, i likhet med de system som finns för nötkreaturs- och grisnäringen. Europaparlamentets majoritet önskar dock särskilja detta system i en väsentlig mening, nämligen dess finansiering.
De befintliga systemen är avgiftsfinansierade, medan man vill finansiera det nya systemet avseende får och getter med gemenskapsmedel. Av denna anledning har jag röstat nej till betänkandet i sin helhet.
I ett skede när EU står inför kravet på reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken är det olyckligt att parlamentet vill påföra den gemensamma EU-budgeten ytterligare kostnader.
Inte minst skälen 5b och 17a klargör tydligt att kostnaderna bör läggas på EU. Skäl 5b lyder: ”Den totala kostnaden för att införa det nya systemet för elektronisk identifiering kommer delvis att påföras gemenskapsbudgeten, eftersom det handlar om en säkerhets- och livsmedelskontrollåtgärd som påverkar hela produktionskedjan, samtidigt som det är producenterna som blir tvungna att ta i bruk och förvalta detta system”.

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Genom detta betänkande kräver Hans Blokland fri rörlighet inom EU för avfall – stads- och industriavfall – och jag röstade ja till förslaget. Jag skulle dock bli glad om EU:s pensionerade medborgare kunde anses värda åtminstone lika mycket fri rörlighet som stads- och industriavfall. Som ni vet går bidragstagare, t.ex. personer med hörsel- eller synnedsättning eller medborgare i behov av ständigt stöd, miste om rätten till handikappbidrag om de flyttar inom EU från sitt hemland. Jag skulle därför hellre se att direktivet i fråga handlade om rörlighet både för pensionerade medborgare och för avfall. 
De Keyser (PSE ),
    – Avfallstransport är en grundläggande fråga i den kamp som vi i de utvecklade länderna bedriver för att upprätthålla den ekonomiska utvecklingen och skydda miljön. Jag ansluter mig därför till den linje som valts i Bloklandbetänkandet. Jag vänder mig dock mot de hinder som står i vägen för avfallsåtervinning, som – i linje med EG-domstolens dom i mål C-228/00 – kommer att slå mot cementtillverkarna i mitt hemland. 36 procent av de alternativa energikällor som används vid tillverkning av cement härrör från avfall, som i huvudsak kommer från grannländerna. Om dessa avfallstransporter upphör skulle utsläppen av föroreningar från belgiska cementfabriker fördubblas, dvs. det blir föroreningar både från avfall och från det bränsle som används i cementfabrikerna. De fördubblade utsläppen skulle medföra kostnader och skada miljön. Dessutom riskeras arbetstillfällen i cementfabriker som ligger i redan hårt drabbade regioner (mål 1).
Därför är jag emot de ändringsförslag som vänder sig mot återvinning. Att tillämpa försiktighetsprincipen när man redan vet svaren är att tillstå att man saknar förmåga att kontrollera utsläppen. Så är det i alla fall när det gäller avfallssorteringsanläggningar i mellanledet, som förbjudits på grund av att de inte kan kontrollera avfallets exakta destination och spårbarhet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   Även om det har gjorts framsteg sedan det senaste betänkandet var samtliga medlemsstater sena med att besvara frågeformuläret (Portugal och Irland mer än ett år). Framsteg har gjorts när det gäller att upprätta avfallshanteringsplaner, även om vissa länder saknar sådana planer eller låter bli att följa dem, med följden att olika rättsliga förfaranden har inletts på grund av att direktivet inte har följts.
Målet att avfallsproduktionen skall stabiliseras på 1985 års nivåer påverkas inte, eftersom åtgärder för att minska produktionen inte har fastställts av medlemsstaterna och/eller kommissionen, som uppmanar medlemsstaterna att successivt öka den separata insamlingen av återvinningsbara material och ha tillräcklig återanvändnings- och återvinningskapacitet samt avfallsförbränningskapacitet med energiåtervinning utan att det finns bättre behandlingsalternativ.
Vi stöder i stort sett de ståndpunkter som anges och de åtgärder som föreslås i betänkandet, särskilt de åtgärder som leder till att länderna får egenkapacitet för behandling av avfall och att direktivet följs och ändras, särskilt när det gäller villkoren för återvinning, bortskaffande, kontroll och användning av avfall baserat på minimikriterier som beaktar dessa verksamheters miljöpåverkan. Bestämmelser om gasformiga och andra utsläpp måste vara lika för alla processer. 
Fitzsimons (UEN ),
   . Jag stöder Europeiska kommissionen helt i dess mycket strikta tillvägagångssätt för att reglera transport av avfall på EU:s territorium och i EU:s vatten. Likaså berömmer jag föredraganden för hans utmärkta arbete kring frågan. Många av hans ändringsförslag syftar till att skärpa bestämmelserna och kontrollerna ytterligare.
Vi är alla medvetna om de förödande konsekvenser för vår miljö – och för djurs och ibland människors hälsa – som kan bli följden av att det saknas fullgoda kontroller för transport av avfallsprodukter.
De senaste veckorna har vi bevittnat ett försök att föra en flottilj av uttjänta och skrotfärdiga amerikanska krigsfartyg genom EU:s vatten. Jag hoppas att lämpliga rättsliga åtgärder kommer att hindra de återstående ”rostlådorna” lastade med farligt avfall från att korsa Atlanten för att demonteras i Förenade kungariket. Om vi inte hindrar denna dödliga last från att påbörja sin resa, kommer den i själva verket att passera mycket nära Irlands sydöstra kust och min valkrets Leinster, Irland.
Jag håller med om att det kommer att vara förenat med vissa administrativa kostnader att genomföra de nya kontroller som kommissionen föreslår.
Ribeiro e Castro (UEN ),
    Jag välkomnar detta förslag från kommissionen, som jag anser uppfyller EU-medborgarnas förväntningar både när det gäller bättre miljöskydd och insatser för behandling, återanvändning, återvinning och transport av avfall.
Åsikten att en miljömässigt ansvarsfull avfallshantering har avgörande betydelse är nu tack och lov allmänt accepterad. Ett tydligt bevis för detta är det stora utrymme som avfallstransporter (och föroreningar), särskilt till havs och på inre vattenvägar, har fått i media på sistone. I dag måste krav ställas på att avfallsföretagen, vare sig dessa endast ägnar sig åt transportverksamhet eller ansvarar för behandling, återanvändning eller återvinning, skall uppfylla strängast tänkbara regler och förfaranden för säkerhet och skydd. Därför måste även kontrollbestämmelser fastställas som är anpassade efter vilken sorts avfall som transporteras, hur avfallet skall behandlas och avfallets destination.
Jag instämmer även i förslagen om en röd förteckning (farliga ämnen) och en grön förteckning (mindre farliga ämnen).
Slutligen vill jag betona hur viktigt det är inom detta område med löpande utbyte av information och bästa metoder på grund av de många synpunkter, ofta av vetenskaplig och teknisk natur, som finns på hur vissa typer av avfall bör tas om hand. 

Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Vi anser alla att åtgärder som bidrar till att bota sjukdomar i vårt samhälle bör stödjas. Det är också tydligt att läkemedelsforskarna är mycket splittrade i denna fråga. Själv anser jag att det finns alternativ till forskning på embryonala stamceller. Det finns många exempel på detta, och det är inte rättvist att säga att de av oss som är emot denna forskning är emot försöken att finna botemedel mot dessa sjukdomar.
Kommissionens förslag om finansiering av forskningsverksamhet som är olaglig i vissa medlemsstater är ett flagrant brott mot subsidiaritetsprincipen och får inte förverkligas. Detta är helt klart en mycket känslig fråga. Jag har lagt fram ändringsförslag med innebörden att vi inte stöder att EU-medel görs tillgängliga för forskning på embryonala stamceller i Europa. Nu när Europaparlamentet har uttryckt sina åsikter går frågan vidare till ministerrådet och de nationella regeringarna. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag har röstat mot Liesebetänkandet.
Vi måste vara väldigt försiktiga. Vare sig vi gillar det eller inte lever vi i Huxleys sköna nya värld. Vi måste vara väldigt försiktiga med vad för slags makt och spelrum vi ger forskarna.
Jag anser att det slags lobbyverksamhet som pågått är grovt anstötlig; man har använt sjukdomar såsom Alzheimers – som min far dog av – som en förevändning för att gå vidare med forskning på embryonala stamceller. Många forskare har sagt att adulta stamceller är mer tillförlitliga när det gäller Alzheimers.
Det är fullständigt oacceptabelt att EU-skattebetalarnas pengar skulle användas till att finansiera något som inte är tillåtet i vissa medlemsstater. Om medlemsstater vill göra det, låt dem då använda sina egna skattebetalares pengar, inte medel som är avsedda för hela Europeiska unionen.
Om Ó Neachtain verkligen är av denna uppfattning bör han lämna sitt parti om hans regering inte röstar emot detta i ministerrådet. Den irländska regeringen måste rösta emot detta! Det är ingen vits med att göra en massa högljudda uttalanden här om regeringen inte fullföljer vad den förväntas göra och stöder Tyskland och de andra länder som är emot. Det är det enda logiska och ärliga handlingssättet. 
McAvan (PSE ).
   – Jag röstade i dag för att upphäva restriktionerna på forskning på embryonala stamceller. Det gläder mig mycket att kammaren har beslutat detsamma.
Till skillnad från föregående talare anser jag att vi bör gratulera de organisationer, såsom Parkinson's Disease Society, Progressive Supranuclear Palsy Society med flera, som arbetat hårt för att fästa ledamöters uppmärksamhet på den verkliga nytta som människor som lider av dessa sjukdomar har haft av stamcellsforskning och hoppas ha i framtiden.
Detta ämne kommer upp gång på gång i kammaren, och många ledamöter försöker använda Europaparlamentet för att utkämpa en annan strid – en strid om att förbjuda embryoforskning och en strid om aborter. Jag hoppas att dagens beslut kommer att få dem att upphöra med det och erkänna att detta, för det första, är en lämplig fråga för nationell behörighet och att det är helt rätt att använda EU-medel till att finansiera forskning som kan bidra till att bekämpa mycket allvarliga sjukdomar. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag röstade mot dagens förslag eftersom jag inte kan stödja att allmänna medel skall användas för forskningssyften som uttryckligen är förbjudna i vissa medlemsstater. Just för att medlemsstaternas enskilda lagstiftning skiljer sig mycket åt i fråga om forskning på mänskliga embryon bör man inte ignorera den strängare syn som finns på forskning på embryon. Det måste därför överlåtas till varje medlemsstat att fatta sina egna beslut i enlighet med den egna lagstiftningen om vilken sorts forskning som skall beviljas medel och för vilka forskningssyften medel inte skall beviljas. Slutligen och med tanke på att forskning på embryon, till skillnad från forskning på adulta stamceller, fortfarande inte har genererat några obestridligt lovande resultat kan jag inte förstå varför medel skulle beviljas från sjätte ramprogrammet. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina väljare vill inte att deras skattepengar skall användas till att döda ofödda människor, även om detta i många medlemsstater, till skillnad från i Tyskland, är tillåtet i forskningssyfte. Därför har jag varit uttalat emot detta betänkande i dess nuvarande form och från första början stött den tydliga ståndpunkt som parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden och Giuseppe Gargani har intagit. Vi var dock beredda att göra stora eftergifter i ett kompromissförslag för att undvika något som är ännu värre. Jag vill tacka Giuseppe Nisticò och Peter Liese för att de har förelagt denna kammare en kompromiss som är mycket omfattande men där gränser ändå har satts. Tyvärr röstades denna ned av en liten liberal vänstermajoritet i kammaren och jag vill göra det fullständigt klart att det sannolikt var dödsstöten för alla kompromisser i detta avseende. Kammaren är splittrad i denna viktiga fråga och jag antar att ministerrådet är lika splittrat. Jag anser inte att vi bör använda våra redan begränsade forskningsmedel till att finansiera sådan starkt kontroversiell forskning inom ett område där åsikterna går så mycket isär. Vi bör ägna oss åt frågor som inte är kontroversiella i EU och överlåta denna fråga, där subsidiaritetsprincipen bör få råda, till medlemsstaterna. 
Banotti (PPE-DE ),
   . Jag röstade för Liesebetänkandet, eftersom det i sin antagna form är ett rimligt forskningspositivt ställningstagande.
Min mor dog i Parkinsons sjukdom, och jag åsåg den utdragna försämringen av hennes hälsa. Jag hoppas att framtida forskning kommer att bidra till att bekämpa denna fasansfulla sjukdom.
Min röst är för min mor och min kollega Nicholas Bethel. 
Bowe, McNally och Read (PSE ),
   . Vi välkomnar resultatet av dagens omröstning om Liesebetänkandet om det sjätte ramprogrammet.
Frågan om medel till gemensamma forskningsprojekt i vilka mänskliga embryonala stamceller och stamcellslinjer används diskuterades grundligt i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, som nådde en samstämmig åsikt, vilken i dag har kommit till uttryck även i parlamentet. Detta kommer att göra det möjligt för oss att fortsätta med denna livsviktiga forskning, som skulle kunna ge lindring till miljontals personer som drabbats av Alzheimers, Parkinsons sjukdom och diabetes.
Flera kolleger har lagt fram ändringsförslag till betänkandet i avsikt att uttrycka sina egna eller nationellt grundade åsikter i frågan, ändringsförslag som skulle införa restriktiva villkor i fråga om tidsgränser för användning av stamceller eller stamcellslinjer. Detta skulle avskräcka från eller rent av hindra innovativ forskning på detta område och begränsa vetenskapsmän och forskare till att använda åldrande överflödiga embryon som inte är i bästa skick, något som till och med skulle kunna leda till att ett ökande antal stamceller förbrukades för detta ändamål.
Det finns i Europa ingen etisk samstämmighet i denna fråga.
De Rossa (PSE ),
   . Jag stöder Liesebetänkandet eftersom jag tror att stamcellsforskning kan vara nyckeln till att återställa och återbilda många livsviktiga kroppsfunktioner som gått förlorade till följd av olika förödande sjukdomar och skador. Detta förslag kan erbjuda en möjlighet att behandla Huntingtons sjukdom, Parkinsons sjukdom, Alzheimers sjukdom, ryggmärgsskador, sviter efter slaganfall, brännskador, hjärtsjukdomar, diabetes, artros och ledgångsreumatism.
Förslaget går ut på att finansiera forskning endast i medlemsstater som begär denna finansiering. Forskningen skulle endast omfatta embryon som skapats före juni 2002 för medicinskt övervakad provrörsbefruktning men som nu är ”överflödiga” och i annat fall skulle förstöras. Embryon skulle endast kunna doneras frivilligt, med informerat samtycke och aldrig mot betalning.
Forskare skulle vara tvungna att helt följa omfattande etiska och rättsliga regler. Forskning skulle endast finansieras när den uppfyller beslutade mål och när det inte finns något godtagbart alternativ. Vidare skulle resultaten offentliggöras.
Under dessa omständigheter anser jag att Europaparlamentet bör anta detta förslag och att alla medlemsstater bör stödja Europaparlamentets ståndpunkt på rådets möte den 27 november. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   Även om jag anser att diskussionen om fastställande av prioriteringar och finansiering av vetenskaplig forskning på gemenskapsnivå inom ramen för sjätte ramprogrammet inte bara handlar om den viktiga frågan om medel till stamcellsforskning, så måste jag hålla med om den ståndpunkt som min partigrupp förespråkar, nämligen att man skall
– motverka försök att hindra att gemenskapens medel används för stamcellsforskning, särskilt embryonala stamceller, i EU-länder som tillåter detta,
– respektera den nationella lagstiftningen i de EU-länder som avvisar denna möjlighet,
– bekräfta målet att inom ramen för gällande bestämmelser bedriva forskning inom detta område i syfte att lindra eller bota sjukdomar, särskilt sjukdomar som orsakas av degenerering av specifika celler, t.ex. Parkinsons sjukdom, Alzheimers sjukdom och diabetes.
Då detta är fallet är jag emot direkta eller indirekta försök att begränsa eller t.o.m. mer eller mindre fullständigt förhindra att gemenskapens medel används för forskning inom detta område. 
Montfort (PPE-DE ),
    – Kommissionen föreslår att forskning på embryonala stamceller skall finansieras, trots att vissa medlemsstater där sådan forskning är förbjuden motsätter sig detta och trots att det strider mot subsidiaritetsprincipen.
Forskning på embryonala stamceller, som automatiskt leder till att embryot förstörs, strider fullständigt mot den princip om människans värdighet som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (artikel 2).
Forskningen innebär även tekniska problem. Vi har ännu inte nått det stadium där forskning kan bedrivas i behandlingssyfte. Även om det är grundforskning vi talar om här är det ingenting som kan försvara att nya embryon används – det är detta som är Peter Lieses kompromiss.
Få av oss har berört de sjukas lidande och det akuta behovet av att finna behandlingsmetoder. Det är just denna fråga som stamcellsforskning handlar om. I forskningens nuvarande skede är det endast användningen av adulta stamceller som inger hopp. Den innebär inga etiska eller tekniska problem men har tyvärr inte tillräckliga ekonomiska resurser till sitt förfogande. Det är därför som huvuddelen av EU-medlen bör användas för att finansiera denna typ av forskning, som ensam räcker för att tillgodose de sjukas omedelbara krav.
Av alla dessa skäl kommer jag att stödja Giuseppe Garganis ändringsförslag, som också är undertecknat av mig. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
    I frågor som innefattar användning av gemenskapens medel, men som berör områden som i fråga om sin laglighet eller olaglighet omfattas av nationell lagstiftning och där medlemsstaterna har antagit olika ståndpunkter, måste EU avstå helt från att tillhandahålla medel. Allt annat strider mot subsidiaritetsprincipen. Detta handlar inte om att EU förbjuder eller tillåter något som inte omfattas av dess behörighetsområde. Det handlar om att inte indirekt, med ekonomiska medel, inkräkta på strikt nationella behörighetsområden och om att hindra att skattebetalarnas pengar används för att finansiera program och verksamheter som i den egna medlemsstaten är förbjudna eller utgör olagliga handlingar.
Genom att inte respektera denna ståndpunkt strider kommissionens förslag klart mot subsidiaritetsprincipen och jag har därför röstat mot det.
Beträffande stamceller och de förhoppningar som omger denna forskning föreslår jag att alla EU-forskningsmedel inriktas på adulta stamceller, oavsett vad de olika medlemsstaterna gör med sina egna ekonomiska resurser. Detta ger inte upphov till några etiska eller rättsliga problem och experiment på denna typ av cell har lett till konkreta resultat som är oerhört lovande, vilket inte är fallet med embryonala stamceller.
Jag gratulerar föredraganden Peter Liese till hans insatser för att nå en kompromisslösning och till att han med stor insikt slutligen avvisade förslaget, när det stod klart att en majoritet återigen skulle stoppa det. 
Ries (ELDR ),
    – Jag är mycket glad över att Europaparlamentet i dag, trots föredragandens rekommendationer, har öppnat dörren till finansiering av forskning på embryonala stamceller.
Genom denna omröstning sänder Europaparlamentet ett verkligt hoppfullt budskap till alla patienter (diabetiker, människor med Parkinsons eller Alzheimers sjukdom och människor med kroniskt hjärtfel eller andra sjukdomar). Det ger forskare möjlighet att finna läkemedel mot obotliga sjukdomar.
Jag röstade som jag gjorde av tre skäl. För det första stämde min röst fullständigt överens med den ståndpunkt om sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling som antogs vid plenarsammanträdet i Strasbourg den 15 maj 2002. Att skapa embryon från gameter som donerats för stamcellssyfte är därför förbjudet.
För det andra kommer de fem medlemsstater som är emot all finansiering av forskning på embryonala stamceller inte att kunna hindra EU från att utvecklas, eftersom denna finansiering är viktig för de européer som väntar på behandling.
För det tredje är den ståndpunkt som motståndarna till denna form av regenerativ medicin intar motsägelsefull. De anser att embryot är en helt och hållet oberoende levande varelse från första dagen, samtidigt som de anser att överflödiga embryon som odlats fram för provrörsbefruktning skall förstöras.
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag har stött föredraganden Peter Liese från PPE-DE-gruppen i hans ambition att införa striktare etiska riktlinjer för EU:s finansiering och övervakning av forskning. I samma anda har jag röstat ja till de av mig och många andra ledamöter undertecknade ändringsförslagen 37-44, vilka förkastades.
I slutomröstningen röstade jag nej till betänkandet som helhet, vilket dock antogs med röstsiffrorna 298 ja-röster, 214 nej-röster och 21 nedlagda röster.
Forskning på embryonala stamceller är oförenlig med Irlands grundlag och förbjuden enligt lag i Tyskland, Österrike och Portugal. Med tanke på de stora skillnaderna i medlemsstaternas lagstiftning om forskning som innefattar användning av mänskliga embryon och i enlighet med subsidiaritetsprincipen bör det vara upp till varje medlemsstat att själv avgöra om den skall finansiera sådan forskning med nationella medel.
Det är därför ett övergrepp mot de stater som förbjuder forskning på embryonala stamceller att deras medborgare skall tvingas betala till den gemensamma forskningsbudgeten inom EU för en i deras länder illegal verksamhet. Ett sådant tvång strider också mot andan i det europeiska samarbetet. Min förhoppning är därför att rådet avvisar Europaparlamentets majoritetsuppfattning.
Vi anser att den etiskt och lagstiftningsmässigt okontroversiella forskningen som använder adulta stamceller skall prioriteras. 
Scallon (PPE-DE ),
   . Som parlamentariker har vi en skyldighet att hävda den demokratiska viljan bland de medborgare vi företräder, i samklang med lagarna och författningarna i våra suveräna medlemsstater. I Europeiska unionen måste vi även se till att den mänskliga värdigheten skyddas och att de svagaste och mest sårbara försvaras. Det är oacceptabelt att mänskligt liv – oavsett stadium – behandlas som en handelsvara, utan hänsyn till det livet eller till det pris som betalas av kvinnor som lämnar embryona.
Det är djupt oroande att Europeiska kommissionen, understödd av ledamöter av detta parlament och vissa medlemsstaters regeringar, däribland Irlands, lyckats införa offentlig finansiering av kontroversiell och oetisk forskning utan vederbörlig offentlig debatt och utan en möjlighet för nationella parlament att reagera. Det har sannerligen inte förts någon debatt i Dáil Éireann, det folkvalda underhuset i Irland. Detta förslag strider inte bara mot lagar och författningar, utan även mot miljontals medborgares samvete. Det sätter också press på kandidatländer och länder i tredje världen att bli en del av en EU-marknadsplats för forskning på mänskliga embryon.
Denna kontroversiella forskning har inga vetenskapligt positiva resultat, och den är, som vår föredragande har påpekat, mycket riskabel.

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! I detta betänkande betonar Cristina Gutiérrez-Cortines, som kommer från Spanien, markskyddet, med hjälp av en rad olika kartor och lagstiftning, för att vi skall kunna bevara vår förmåga att producera jordbruksprodukter av högsta kvalitet. Jag välkomnar detta, men när jag läste om markskydd fick jag en plötslig ingivelse att fråga föredraganden, och att fråga EU, om vi inte apropå marken borde sträva efter att se till att även våra ledare har kvar fötterna på jorden, att de går tryggt med fötterna där, i stället för med huvudet uppe bland molnen. Det är verkligen alltför vanligt att de koncentrerar sig på stjärnorna och himlen i stället för på medborgarnas dagliga behov.
Herr talman! Jag vill gärna, om jag får, avsluta med att säga att vi behöver fler ledare som ni, för alla länder i Europa behöver ”Onesta” ledare – om ni ursäktar ordleken – inte bara Frankrike. 
Talmannen.
   – Mitt efternamn tackar er för det uttalandet, herr Fatuzzo. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    I betänkandet behandlas grundläggande aspekter hos den viktiga frågan markskydd, vilka bör beaktas i kommande resolutioner, men det kommer att bli svårt att hålla den föreslagna tidsplanen.
Vissa mål, särskilt för Portugal, kommer att bli svåra att nå, dels på grund av den faktiska situationen i Portugal, dels på grund av olika vetenskapliga och tekniska frågor, särskilt den temainriktade strategi för markskydd som kommissionen skall lägga fram före juli 2004 för att definiera problem, slå fast kvalitativa och kvantitativa mål samt åtgärder för att uppnå dessa och upprätta tidsplaner och allmänna principer för utvärdering och uppföljning. För att kunna lägga fram en sådan strategi måste medlemsstaterna samarbeta, och med tanke på det nuvarande läget för åtgärder som genomförs av de arbetsgrupper som inrättats för detta syfte kommer det att bli svårt att nå alla uppställda mål i tid.
Av samma skäl och trots att det finns ett behov av att utarbeta en s.k. vetenskaplig katalog för mark – ett behov som länge varit uppenbart för olika forskare och specialister inom detta område – vilket måste stödjas, tycks dock den föreslagna tidsplanen vara mycket snäv. Arbetet med att harmonisera metoderna för markanalys för att få fram jämförbara uppgifter skulle försvåras än mer.
Slutligen måste effekterna av dessa jordbruks- och miljöpolitiska ”problem” bedömas, särskilt de sociala och ekonomiska effekterna, för att undvika att jordbrukssektorn utarmas. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   Erosion, förlusten av organiskt material i marken, föroreningar, hårdgörning (orsakad av bebyggelse, vägar och andra infrastrukturer), packning (orsakad av mekaniskt tryck från tung utrustning, överbetning och sportaktiviteter), förlust av biologisk mångfald och försaltning (kraftig ackumulering av lättlösligt natrium, magnesium och kalciumsalter) samt översvämningar och jordskred utgör allvarliga hot mot marken i medlemsstaterna.
I detta avseende och trots att en särskild EU-politik saknas för detta område har åtgärder som vidtagits inom ramen för andra politikområden, t.ex. miljö-, jordbruks-, regional-, transport- och forskningspolitiken, haft en tydlig effekt på markskyddet, som är så viktigt.
Jag röstar för detta betänkande, även om jag anser att kommissionen kraftigt har åsidosatt subsidiaritetsprincipen genom att föreslå lagstiftning i denna fråga. Även om denna strategi ännu bara har aviserats har vi rätt att ställa frågan vilket mervärde EU-åtgärder bör ha utöver utbyte av information, kunskap och bästa metoder och varför urbanisering och fysisk planering måste beaktas, med tanke på att markfrågan skiljer sig kraftigt åt mellan olika medlemsstater och t.o.m. inom varje enskild medlemsstat. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Hans Bloklands betänkande handlar om rörlighet för avfall i EU, för stadsavfall och annat avfall. Jag röstade för förslaget, eftersom det verkligen innebär ett steg framåt för EU, men jag skulle gärna se att Hans Blokland och EU ägnade mer tid också åt medborgarnas fria rörlighet, särskilt för pensionärer och i synnerhet funktionshindrade pensionärer, eftersom personer som får social- eller sjukbidrag – t.ex. personer med hörsel- eller synnedsättning och personer med omvårdnadsbehov – i enlighet med förordning 1408 dessvärre går miste om sitt bidrag om de flyttar inom EU. EU-medborgarna måste ha lika mycket fri rörlighet som stads- och industriavfall ges genom detta direktiv. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   Jag röstade för detta betänkande eftersom jag håller med om principen att vi i miljöfrågor alltid måste sträva efter att skärpa kraven. Miljön känner inga gränser och berör oss alla. De uppgifter som medlemsstaterna lämnar om behandling, återvinning och återanvändning av avfall måste vara mer tillförlitliga och lämnas snabbare.
Jag håller särskilt med om att medlemsstaterna bör uppmanas att utarbeta avfallshanteringsplaner eller förbättra befintliga planer, särskilt för att främja åtgärder för att uppmuntra förebyggande eller minskning av avfallsproduktion.
Jag måste dock uttrycka mitt missnöje med betänkandets allmänna karaktär när det gäller rekommendationen att kommissionen bör få utökade befogenheter att vidta straffåtgärder och besluta om skatter på miljöområdet och att överträdelseförfaranden bör inledas i förhållande till den högre eller lägre kvantiteten/kvaliteten hos de uppgifter som medlemsstaterna lämnar. Det är mycket viktigt att sådana åtgärder, som i högre grad bör inriktas på kontroll, övervakning och förebyggande och mindre på straffåtgärder, baseras på tillförlitliga uppgifter, särskilt när det gäller det behandlade avfallets egenskaper. Som föredraganden själv påpekar kommer dock de första harmoniserade statistiska uppgifterna att bli tillgängliga först 2006. Vi kommer därför inte att ha alla de uppgifter som behövs för att objektivt bedöma den ”relativa” dimensionen hos avfallshanteringen i Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Det var sista punkten på föredragningslistan denna förmiddag.


Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om resultat från toppmötet mellan EU och Ryssland.(1) 
Antonione,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Toppmötet mellan EU och Ryska federationen har varit en av de viktigaste händelserna under det italienska ordförandeskapet när det gäller unionens förbindelser med tredje land, beroende på den strategiska betydelsen hos förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland. Även Ryssland fäster stor vikt vid toppmötet. Toppmötet, som först inrättades som ett forum för politisk dialog, har under årens lopp utvecklats till ett tillfälle för båda parter att på högsta nivå bevaka och fördjupa alla aspekter av samarbetet.
Toppmötet i Villa Madama innebar startskottet för det faktiska genomförandet av deklarationen från Sankt Petersburg, där det fastställs att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland måste baseras på gemensamma områden som skall skapas på medellång till lång sikt inom ramen för det partnerskaps- och samarbetsavtal som nu är i kraft. Huvudsyftet var att göra ytterligare framsteg inom alla gemensamma områden genom att i största möjliga utsträckning utnyttja befintliga strukturer och mekanismer i syfte att stärka de strategiska förbindelserna och komma vidare i processen att integrera Ryska federationen med EU.
För Europeiska unionen innebar toppmötet en möjlighet att påminna Moskva om vårt gemensamma åtagande att hantera de nuvarande problemen och på ett samordnat sätt ta vårt gemensamma ansvar för kontinentens miljöskydd liksom om behovet av att utbyta information och samarbeta för att lösa de problem som klimatförändringen orsakar. Vid mötet gavs en möjlighet för Europeiska unionen och Ryska federationen att diskutera aktuella globala frågor, såsom krissituationer och de s.k. frusna konflikterna i regionen.
Det italienska ordförandeskapet ville dock lägga tyngdpunkten på att inrätta fyra gemensamma områden och på de positiva aspekterna av samarbetet mellan EU och Ryssland, och koncentrerade sig därför på toppmötets viktigare konkreta resultat, särskilt en gemensam deklaration om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och samarbete inom krishantering, undertecknandet av avtalet mellan Europol och Ryska federationen, inledandet av samtal om det viseringsfria systemet och förlängningen av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete.
De ryska företrädarna välkomnade inriktningen på de fyra områdena och den vikt som lagts vid att inrätta dem. Toppmötet, som ägde rum i ett känsligt inrikespolitiskt skede i Ryssland – parlamentsval skall hållas i december i år och presidentval i mars 2004 – innebar även en möjlighet för president Putin att stärka de band som i allt högre grad förenar Europeiska unionen och Ryska federationen. President Putin upprepade därför nödvändigheten av att göra det permanenta partnerskapsrådet aktivt, inom vilket och inom vars olika forum företrädare för centrala områden i samarbetet mellan EU och Ryssland kommer att kunna utbyta åsikter och samarbeta.
När det gäller strategiska aspekter uttryckte president Putin Moskvas oro för utvidgningens effekter på kort och medellång sikt både på de ekonomiska och handelsrelaterade förbindelserna och på de politiska förbindelserna mellan Ryska federationen och de f.d. Sovjetrepublikerna – särskilt de rysktalande minoriteterna i de baltiska staterna – mot bakgrund av partnerskaps- och samarbetsavtalets utvidgning till de nya medlemsstaterna. Som svar till president Putin gjorde vi fullständigt klart att partnerskaps- och samarbetsavtalets utvidgning är ett åtagande som Ryska federationen måste fullgöra inom den fastställda tidsfristen och att det är en grundförutsättning för att stärka landets förbindelser med EU och dess 25 medlemsstater.
Vid toppmötet diskuterades även utvecklingen när det gäller samtalen om Ryska federationens framtida WTO-medlemskap, som båda parter trots viktiga olösta frågor hoppas skall bli verklighet före utgången av 2004.
Både EU och Ryssland såg fram emot avvecklingen av nuvarande viseringsbestämmelser och noterade med tillfredsställelse att samtalen om förberedelserna inför ett viseringsfritt system hade inletts och att de nuvarande viseringsbestämmelserna omedelbart skall mjukas upp på bilateral och, givetvis, ömsesidig basis.
Ett av de viktigaste ögonblicken under toppmötet var den ceremoni då två avtal undertecknades, dels det förlängda avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete, dels avtalet mellan Europol och Ryssland om utbyte av strategiska analyser och samarbete inom polisutbildning, som är ett konkret bevis för Ryska federationens vilja att samarbeta med Europeiska unionen i rättliga och inrikes frågor.
I fortlöpande samarbete med kommissionen och sekretariatet har det italienska ordförandeskapet gjort stora ansträngningar för att förbereda denna händelse. Den diskuterades den 28 oktober vid mötet mellan Europeiska unionens trojka och Rysslands utrikesminister Igor Ivanov samt vid ett flertal sammanträden mellan högre tjänstemän inom det italienska ordförandeskapet och Ryska federationen. Det var framför allt nödvändigt att övervinna en svårighet med två aspekter. Svårigheten bestod dels i de ryska företrädarnas stora förväntningar på framsteg i förbindelserna med Europeiska unionen, dels i den mer återhållsamma ståndpunkt som en majoritet av medlemsstaterna har intagit när det gäller det som de betraktar som Moskvas otillräckliga insatser för att praktiskt leva upp till sina politiska åtaganden.
Just på grund av sin gemensamma karaktär, som är resultatet av en kompromiss, kunde den gemensamma deklaration som utfärdades vid toppmötets slut uppnås först efter långa och hårda förhandlingar mellan Ryska federationen, å ena sidan, och ordförandeskapet, kommissionen och sekretariatet, å andra sidan. Den utgör således en sammanjämkning av motstridiga krav och är en känslig kompromiss mellan kraven från många medlemsstater, som ville att alla kontroversiella frågor skulle anges uttryckligt, och de ryska företrädarnas önskan om en mycket kortfattad deklaration där enbart de positiva aspekterna av samarbetet mellan EU och Ryssland betonas.
Herr talman, mina damer och herrar! Innan jag går in på toppmötets enskilda delar vill jag klargöra att samtliga frågor på dagordningen behandlades fullständigt i våra samtal med president Putin, däribland situationen i Tjetjenien, att Kyotoprotokollet ännu inte ratificerats, frågan om Moldavien och Transnistrien och följderna av de rättsliga förfaranden som inletts mot företaget .
Framför allt när det gäller Tjetjenien skulle jag vilja påpeka att denna fråga inte bara togs upp på rådsordförandens initiativ, utan att en stor del av debattiden ägnades åt detta ämne under plenarsammanträdet. Om denna fråga inte nämns i den slutliga deklarationen från toppmötet är det på grund av de skäl jag nyss anförde och som innebär att detta var ett förslag där enighet krävdes och där resultatet därför blev en kompromiss. Kommissionen, den höge representanten Javier Solana och ordförandeskapet var alla eniga om att hänvisningen till den gemensamma deklarationen var ett godtagbart resultat. Detta är således skälen.
När det gäller den interna utvecklingen i Ryssland beskrev president Putin den inrikespolitiska och ekonomiska situationen med tanke på parlamentsvalen i december och presidentvalen i mars och mot bakgrund av händelserna i samband med affären. Han upprepade Rysslands tydliga avsikt att fullfölja privatiseringsprogrammet och fortsätta arbetet med att inrätta ett oberoende rättssystem och stärka de offentliga institutionerna. Vi svarade att vi kommer att fortsätta att följa affären mycket noggrant, även om vi absolut inte har för avsikt att lägga oss i Rysslands inrikespolitik, och att vi är förvissade om att det ryska domstolsväsendet kommer att agera i fullständig öppenhet och i enlighet med lagstiftningen och ge det internationella samfundet och näringslivet alla garantier för att de pågående reformerna inte kommer att avbrytas och att Ryssland kommer att fortsätta att följa marknadsekonomiska principer.
Som svar på en särskild begäran från ordförandeskapet beskrev president Putin Moskvas insatser för att inleda den politiska och institutionella återuppbyggnaden i Tjetjenien, vilket skall ske genom en folkomröstning, amnesti och val, och uppmanade EU-företrädare att besöka området. Vi, å andra sidan, uttryckte vår solidaritet med Ryssland i kampen mot tjetjensk terrorism liksom vårt stöd för en konstitutionell reform som omfattar den dominerande del av den tjetjenska befolkningen som saknar samröre med terrorism. Vi upprepade vårt krav att alla ansträngningar som är möjliga skall göras för att påskynda frisläppandet av Arjan Erkel från , som kidnappades i Kaukasus i augusti 2002, och uttryckte en förhoppning om att ett ECHO-kontor skall kunna öppnas i området. President Putin föreslog att ett kontor skulle öppnas i själva Tjetjenien och att han personligen skulle garantera dess säkerhet.
När det gäller det gemensamma ekonomiska området godkände toppmötet en överenskommen strategi som vi hoppas skall öka det ömsesidiga beroendet mellan våra ekonomier under de kommande åren. Nu måste vi besluta om ett lämpligt institutionellt forum för den operativa uppföljningen och eventuellt förlänga mandatet för den berörda högnivågruppen. Toppmötet stödde de ryska strävandena att bli medlem av WTO före utgången av 2004, men är fortfarande mycket medveten om de kända svårigheterna inom områden som energi, lufttransport och försäkring, som förblir olösta frågor på den EU-ryska dagordningen.
Dialogen om energi kommer att fortsätta och EU kommer att fortsätta uppmuntra framsteg i den ryska processen att reformera denna sektor, trots de svårigheter som Ryssland har haft att uppfylla EU:s och WTO:s krav, särskilt när det gäller den inhemska prissättningen och privatiseringen av energisektorn. Europeiska unionen betonade även starkt att Ryssland snarast måste ratificera Kyotoprotokollet och att vi förväntar oss att Ryssland vidtar beslutsamma åtgärder för att öka samarbetet i frågor rörande skyddet av den marina miljön.
När det gäller det gemensamma området med frihet, säkerhet och rättvisa vill jag påminna er om att ett avtal har undertecknats mellan Europol och det ryska inrikesdepartementet. Detta är en viktig bekräftelse på vår gemensamma strävan att genomföra handlingsplanen mot organiserad brottslighet. I anslutning till detta välkomnar vi även att samtal inletts på teknisk nivå om frågor rörande avregleringen av viseringskraven, och vi noterade att båda sidor vill införa åtgärder för att mjuka upp den befintliga lagstiftningens krav på utfärdande av viseringar. Vi betonade även vikten av att snarast ingå ett återtagandeavtal.
Vid mötet fick Europeiska unionen tillfälle att bekräfta sin övertygelse att inre säkerhet är ett komplement till rättvisa och respekt för mänskliga rättigheter och att det strategiska partnerskapet mellan Europeiska unionen och Ryssland fortsätter att bygga på gemensamma värderingar som demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och yttrandefrihet. När det gäller det gemensamma området med yttre säkerhet var den gemensamma deklarationen om samarbete på krishanteringsområdet ett tydligt bevis för Europeiska unionens och Ryska federationens vilja att samarbeta inom detta för EU så viktiga område. Jag menar att även detta bör ses som en av framgångarna från toppmötet i Rom när det gäller att skapa ett gemensamt område med yttre säkerhet. Det ryska förslaget om närmare samarbete på civilskyddsområdet och hantering av naturkatastrofer kommer att utvärderas närmare och så snart som möjligt omsättas i avtal som gör det möjligt för EU och Ryssland att samarbeta och förstärka sina gemensamma insatser vid framtida nödsituationer. Ett första steg kan vara att inrätta direkta kontakter mellan de behöriga myndigheterna i Bryssel och Moskva. Möjligheten till liknande samarbete när det gäller massförstörelsevapen skall också undersökas av berörda multilaterala organ.
När det gäller det gemensamma området för forskning och utbildning var toppmötet startskottet för ett nytt kapitel i det bilaterala samarbetet, som förstärktes av Ryska federationens anslutning till det mellanstatliga samarbetet i Bolognaprocessen, som syftar till att främja överenskommelser om ömsesidigt erkännande av examensbevis och harmonisering av universitetens kursplaner. Bolognaprocessen banar väg för former av effektivt mellanstatligt samarbete för harmonisering av examensbevis, vilket är ett första steg mot att inrätta ett gemensamt område för universitetsundervisning. Förlängningen av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete kommer dessutom att göra det möjligt för ryska medborgare att delta i EU:s forskningsprogram.
Slutligen diskuterades frågan om det permanenta partnerskapsrådets funktion, i syfte att finna en lösning som bygger på de effektivitets- och flexibilitetsvärderingar som är gemensamma för Rysslands önskan om djupare diskussioner med större räckvidd i frågor av gemensamt intresse, samtidigt som principen att EU:s beslutsprocesser måste förbli autonoma respekteras. Min förhoppning är att vi genom att bygga vidare på denna grund snart skall kunna nå en överenskommelse som gör det möjligt för det permanenta partnerskapsrådet att inleda sin verksamhet.
När det gäller internationella frågor diskuterades den aktuella händelseutvecklingen i Iran, Irak och Mellanöstern, där båda parter i stort sett är eniga och i huvudsak delar samma mål, men även situationen i Moldavien. Mot bakgrund av att flera tidsfrister snart löper ut för krisen i Transnistrien, där Ryska federationen spelar en avgörande roll, diskuterades särskilt det slutliga tillbakadragandet av rysk militär utrustning senast den 31 december liksom framstegen i fempartsförhandlingarna och arbetet i den konstitutionella kommitté som har ansvaret för att utforma en ny statsmodell för Moldavien. Vi anser att Ryssland bör fullgöra sitt åtagande på utsatt tid utan ytterligare dröjsmål. Ryssland bekräftade åtagandet om tillbakadragande, men påpekade att ytterligare insatser kommer att krävas eftersom mycket få framsteg gjorts i förhandlingarna om en lösning av krisen i Transnistrien.
Herr talman, mina damer och herrar! Avslutningsvis tror jag att jag kan säga att toppmötet i Rom inte var helt enkelt, men att det var ett viktigt led i att befästa vårt övergripande förhållande till Ryska federationen och att det möjliggjorde framsteg när det gäller att inrätta de fyra gemensamma områdena. Det var verkligen ett värdefullt tillfälle att ha ett omfattande meningsutbyte om internationella frågor.
Verheugen,
   .  Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Under den förberedande politiska dialog inför detta toppmöte som ägde rum den 28 oktober i Moskva ansåg jag det vara nödvändigt och riktigt att beskriva våra förbindelser på följande sätt: Vi har väldigt många handlingsplaner, men nästan ingen handling. Vi har storslagna strategier, men få stordåd. Vi har visioner, men få praktiska åtgärder. Detta är min bedömning och de ryska företrädarna höll med. Den gemensamma avsikt som blev resultatet av det förberedande mötet var att bli mer handlingskraftiga i våra förbindelser och kanske formulera färre storslagna nya idéer och i stället för en gångs skull faktiskt försöka omsätta de idéer vi redan har i praktiken. Jag håller med om det som rådsordföranden redan har sagt här. I detta avseende var toppmötet i Rom faktiskt nästan början på ett nytt sorts samarbete eftersom resultat, som faktiskt var mycket exakta och tydliga, kunde nås.
Givetvis var toppmötet i många avseenden en bekräftelse på de komplicerade förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland. Vi bekräftade på nytt att båda parter har ett intresse av att främja en långsiktig integrering genom att inrätta flera gemensamma områden, både inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet och initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap”.
Jag anser att det var mycket viktigt att begreppet gemensamt ekonomiskt område verkligen kunde ta sig konkreta uttryck vid toppmötet och att högnivågruppen faktiskt kunde lägga fram konkreta förslag, t.ex. om att inleda ett gemensamt program för att anpassa lagstiftningen och underlätta handel. Detta kommer nu att omsättas i praktiken mycket snabbt och underlättas av Rysslands förestående anslutning till WTO, som vi räknar med skall bli verklighet under 2004. Kommissionen ser mycket positivt på Rysslands WTO-medlemskap, inte minst för att det kommer att göra det möjligt att fortsätta och förstärka de ekonomiska reformerna i Ryssland.
Vi har förlängt avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete, som vi betraktar som en av de viktigaste förutsättningarna för att vårt samarbete skall utvecklas och där grunden är Rysslands betydande vetenskaps- och forskningskapacitet. Ryssland blir även allt mer delaktigt i Europeiska unionens initiativ för att främja forsknings- och utbildningssamarbete.
Rådsordföranden har redan nämnt undertecknandet av avtalet mellan Europol och Rysslands inrikesdepartement. Kommissionen välkomnar detta eftersom det kommer att främja samarbetet i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. Det kommer att komma en gemensam deklaration om samarbete i politiska och säkerhetsrelaterade frågor. Detta är områden där det tydligt finns ett gemensamt intresse.
Vi har dock även sett att det finns faktorer som skiljer Europeiska unionen och Ryssland åt i dag och att det finns frågor där vi måste intensifiera våra ansträngningar för att göra framsteg och nå gemensamma resultat. Jag börjar med miljöproblemen. Det är uppenbart att vi måste göra mer för att tillsammans hantera gemensamma problem som klimatförändringen.
Beträffande Kyotoprotokollet vill jag sammanfatta läget på följande sätt: Det är antagligen realistiskt att anta att framstegen i Rysslands förberedelser inför undertecknandet av Kyotoprotokollet kommer att löpa parallellt med dess framsteg i riktning mot WTO-medlemskap. Även om det inte finns någon formell koppling är det ganska realistiskt att tro att de två processerna i viss mån kommer att följas åt.
Det är även mycket viktigt att vi kan nå enighet i frågor rörande sjösäkerhet och kärnsäkerhet.
Kommissionen menar att det finns ett behov av samtal om Rysslands åtagande inom ramen för OSSE att dra tillbaka sina styrkor från Transnistrien före årets slut samt om utvidgning av partnerskaps- och samarbetsavtalet till de blivande medlemsstaterna. Framför allt när det gäller Transnistrien anser jag att vi kan förvänta oss väsentligt större insatser av Ryssland när det gäller att genomföra OSSE:s politik.
När det gäller har frysningen av en stor andel av aktier skapat betydande oro och osäkerhet på finansmarknaderna, och kommissionen har både under den politiska dialogen i Moskva och vid toppmötet i Rom gjort klart att de ryska myndigheterna alltid måste tillämpa lagstiftningen rättvist och utan diskriminering och i enlighet med proportionalitetsprincipen.
När det gäller Tjetjenien fann vi att säkerhetsläget där har förvärrats ytterligare efter folkomröstningen om konstitutionen i mars och presidentvalen i oktober. Europeiska unionen har i två uttalanden uttryckt sin oro över anklagelserna om valfusk. Fakta visar tydligt att en politisk lösning på problemen fortfarande inte har nåtts. Vi kommer att fortsätta trycka på för att en genomförbar politisk lösning skall nås, men detta kommer inte att bli möjligt om inte mänskliga rättigheter respekteras till fullo. Detta innefattar även att ställa till svars personer som är ansvariga för allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Av skäl som är uppenbara tog kommissionen upp frågan om humanitärt bistånd både under den politiska dialogen och vid toppmötet, och noterade att det humanitära stödet försvåras på grund av att vår personal inte kan arbeta på plats. Samtal om denna fråga har hittills inte lett till någon tillfredsställande lösning. Jag vill dock understryka att kommissionen fortfarande anser det vara en prioritet att själv kunna vara på plats i regionen med sina medel och sin personal och därigenom kunna ge stöd när och där detta behövs. Vi är trots allt den största givaren av humanitärt bistånd i denna konflikt.
Vilka slutsatser kan vi dra av allt detta? Om vi vill bygga upp ett verkligt strategiskt partnerskap måste Europeiska unionens politik gentemot Ryssland för det första vara balanserad och konsekvent. Att välja ut frågor som enbart gynnar den ena sidan är inte en tillräcklig grund för ett strategiskt partnerskap.
För det andra måste vi även försöka se till att medlemsstaterna och unionen som helhet gemensamt strävar efter att nå de uppsatta målen. Frågor rörande viseringspolitiken och ett återtagandeavtal som vi vill ingå med vår partner Ryssland bör diskuteras som ett gemensamt mål under unionens paraply. Jag vill vara fullständigt tydlig med detta: jag tror inte att det är till någon nytta om enskilda medlemsstater för en egen politik gentemot Ryssland i dessa frågor, innan vi har en gemensam politik.
För det tredje är förbindelserna mellan unionen och Ryssland ytterst viktiga för båda parters framtid. Vi får inte tillåta att initiativ som skulle gynna båda sidor, t.ex. utvidgningen av partnerskaps- och samarbetsavtalet och samarbetet i kampen mot brottslighet och i miljöfrågor, sätts på spel på grund av byråkratiska hinder. Det är därför mycket viktigt att Europeiska unionen och Ryssland inrättar det permanenta partnerskapsrådet så att samarbetet mellan de olika ministrarna kan fördjupas.
För det fjärde bör vi slutligen lägga särskilt stor vikt vid att tillsammans med Ryssland, som ett led i vår nya grannskapspolitik, utveckla ett skräddarsytt koncept som visar hur viktigt det särskilda förhållandet och det strategiska partnerskapet mellan Europeiska unionen och Ryssland är och som ger utrymme att väsentligt förbättra och fördjupa detta förhållande. Jag är glad över att kunna avsluta med att säga att samtalen har visat att Ryssland vill samarbeta inom ramen för Europeiska unionens nya grannskapspolitik och att vi därför på ett meningsfullt sätt kan förena vår befintliga strategi med den nya grannskapspolitiken. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Efter Europeiska unionens utvidgning den 1 maj 2004 kommer vi att få en ny gräns mot Ryssland, inte bara i Finland utan även i Estland, Lettland och Litauen, och våra förbindelser med Ryssland kommer att bli ännu viktigare. Vi är mycket tydliga när vi säger att vi strävar efter ett strategiskt partnerskap med Ryssland, eftersom vi vet att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland är avgörande för fred och stabilitet på vår kontinent under detta århundrade.
Jag vill varmt tacka min kollega Arie Oostlander som har förhandlat fram en text tillsammans med de andra partigrupperna. Vi har nu en text från sex partigrupper där vår ståndpunkt anges. Vi erkänner uttryckligen Rysslands framsteg mot demokrati, men det är också ett tecken på vårt partnerskap att de brister vi har funnit kan diskuteras öppet. Rådsordföranden har berört valen i Ryssland och val kan bara äga rum om samhället är fritt från rädsla. Val kan bara äga rum om människor har tillräckligt med information. Val kan bara äga rum om det politiska systemet är rättvist. Val kan bara äga rum om rättssäkerhet rådet. Det är här som bristerna finns. Vi har fått rapporter om att de ryska medborgarna är rädda för att protestera när de anser att staten agerar på ett felaktigt sätt. I vårt rättssystem tar vi för givet att vi kan protestera mot alla administrativa åtgärder, på alla nivåer. Det är därför det är så viktigt för Rysslands demokratiska utveckling och stabilitet – stabilitet är otänkbart utan frihet, utan demokrati – att Ryssland gör framsteg i fråga om att faktiskt införa demokrati och rättssäkerhet.
Tjetjenien är ett öppet sår i Europa, inte bara i Ryssland. Vi måste betona att det tjetjenska folket inte får likställas med terrorister och förbrytare och att det tjetjenska folket bör få självbestämmanderätt inom Ryska federationen på samma sätt som t.ex. Tatarstan. Det skulle vara en tragedi om det i slutändan blir det tjetjenska folket som får betala terrorismens pris i den nödvändiga kampen mot terrorism i världen – och vi är bestämt för att terrorism måste bekämpas. Jag vill i all stillhet säga, och då riktar jag mig till rådet och kommissionen, att om vi håller ett toppmöte med Ryssland och utfärdar en deklaration, då kan den fråga som är allra viktigast inte utelämnas i det officiella dokumentet.
Min vädjan inför framtiden är därför att vi gör detta, och jag uppskattar verkligen att rådets ordförandeskap nämnde detta i sitt uttalande den av den 8 oktober. Det är dock även viktigt att vi enas om en gemensam politik och därmed om en formulering vid mötet med Rysslands president.
Vi välkomnar att Ryssland nu deltar i Bolognaprocessen. Vi behöver vetenskapligt och kulturellt utbyte med Ryssland för att förhindra att Ryssland vänder sig från Europa, så som ofta varit fallet historiskt sett. Vi vill ha ett partnerskap, vi vill att Ryssland skall vända sig till Europa och här är det framför allt viktigt att engagera ungdomarna.
Vi uppmanar slutligen Ryssland att underteckna och ratificera gränsavtalet med Estland och Lettland, och vi lovar våra blivande medlemsstater Estland och Lettland att stödja dem i denna fråga, eftersom deras problem är våra problem, Europeiska unionens problem. Vi uppmanar slutligen Ryssland att vidta nödvändiga åtgärder.
Vi vill vara Rysslands partner och om vi kritiserar vissa saker så gör vi det därför att vi vill se demokratin införas i Ryssland och därför att vi vill leva i fred, vänskap och partnerskap med det ryska folket.
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ryssland blir en allt viktigare partner för oss och denna utveckling blir allt mer påtaglig. Den ryska kulturen är kanske Rysslands största tillgång och ändå vet vi så lite om den. Den är en stor tillgång för Europa.
Min partigrupp är oroad över situationen i Tjetjenien, och någon förbättring är inte i sikte. Vi är för den politiska lösning som också Moskva stöder, men resultatet är fortfarande klent. Vi fruktar att det skall bli ett inbördeskrig och att konflikten skall sprida sig utanför Tjetjenien till en region där det redan finns gott om anledningar till konflikter. Vi vill att de ryska företrädarna skall förstå att detta skadar utvecklingen av våra förbindelser och att detta har stor betydelse. Vi kräver att mänskliga rättigheter genomförs. Borde inte en gemensam konferens om Tjetjenien anordnas? Här behövs hjälporganisationer snarast.
Vi känner inte till mycket om affären, åtminstone inte allt, men metoden för anhållande ger anledning till oro. Det som vi anser är viktigt är att lagstiftningen följs och att öppenhet, som är en grundförutsättning, tillämpas, även om vi givetvis vet att många skumma affärer sker när sovjetisk egendom övergår i händerna på ett fåtal aktörer liksom att brott har begåtts.
Medlemskapet i Världshandelsorganisationen är mycket viktigt liksom godkännandet av Kyotoprotokollet. Båda dessa saker kommer att bidra inte bara till Rysslands utveckling utan även till dess demokrati. Vi behöver även samarbete på energiområdet – den svåraste formen av samarbete, och den viktigaste. Jag anser att vi bör koppla samman våra transport-, telekommunikations- och energinät med Rysslands. Det vore decenniets stordåd och det skulle skapa en solid grund för samarbete oss emellan. 
Watson (ELDR ).
    (EN) Herr talman! När Peter den store ville göra Ryssland mer västerländskt klädde han den ryska aristokratin i västeuropeiska kläder och flyttade Rysslands huvudstad västerut, från Moskva till Sankt Petersburg. President Putins västblickande regering har beskrivit Europeiska unionen som sin "naturliga politiska partner", och tills nyligen har Ryssland förefallit klä sig i Europas kläder: frihandelns kläder, de politiska och medborgerliga rättigheternas kläder, den gryende demokratins kläder.
ELDR-gruppen har välkomnat detta toppmöte mellan EU och Ryssland. Vi gör rätt i att söka efter politiska och ekonomiska områden där våra två samhällen kan arbeta tillsammans. Under rätt omständigheter välkomnar vi närmare ekonomiska förbindelser mellan Europeiska unionen och Ryssland. Ett enklare resande är en nödvändig och viktig del för att detta skall fungera.
Ryssland och unionen delar en gemensam säkerhetsmiljö och en hög grad av ömsesidigt beroende, så vi gör rätt i att försöka göra våra gemensamma gränser säkrare och vårt gemensamma halvklot tryggare. Vi välkomnar Rysslands ambitioner att ansluta sig till WTO, och detta är möjligt, även om det försvåras av den senaste tidens händelser.
EU gör dock rätt i att rasa mot rysk repression och statlig inblandning i grannländernas angelägenheter. Frågan om Tjetjenien kommer inte att försvinna, och inte heller Rysslands vägran att ratificera Kyotoprotokollet. Det räcker inte med att bära Europas kläder. Priset för närmare förbindelser bör vara fullständig anslutning till moderna europeiska värderingar, och vi måste åtminstone fortsätta att vara kritiska och uppriktiga.
På detta toppmöte, herr rådsordförande, komprometterades vår ståndpunkt svårt av dem som hade i uppgift att företräda oss. Ordförandeskapets oövertänkta kommentarer om Tjetjenien och om arresteringen och kvarhållandet av Michail Chodorkovskij var tagna ur luften. Silvio Berlusconi talar för EU och bör välja sina ord med omsorg. I förra månaden utarbetade hans eget ordförandeskap en förklaring som var starkt kritisk mot det ryska uppträdandet i Tjetjenien. I kommunikén från toppmötet fanns dock ingen hänvisning till Tjetjenien, och inte nog med det: rådets ordförande ansåg det till och med vara lämpligt att motsäga EU:s bekräftade ståndpunkt med en improviserad uppvisning i hotelser värda en billig advokat. I vilket fall som helst, varför skulle vi förneka svårigheterna för de ryska minoriteterna i de baltiska staterna? De är ingenting jämfört med förföljelsen av tjetjener.
Inre säkerhet kan utgöra ett komplement till rättvisa och mänskliga rättigheter, som rådsordföranden sade, men den politik som förs i Tjetjenien är det inte. Vi har fördömt de ryska förehavandena i Tjetjenien och försöket att skrämma källor till opposition i Ryssland på goda grunder. Trots sina europeiska kläder är det inte uppenbart att Putins regering delar våra värderingar när det gäller demokrati, mänskliga rättigheter, rättssäkerhet och yttrandefrihet. Om den gör det, varför sitter då Chodorkovskij i fängelse? 
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är mycket nöjd med dagens debatt i parlamentet om det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland. Det här är i viss mening ett svar på Silvio Berlusconis uttalanden om Tjetjenien i slutet av toppmötet, uttalanden som försvarade den ryska strategin med militära insatser i den här regionen.
Uttalandena återspeglar inte de femton medlemsstaternas inställning och min grupp fördömer med kraft sådana uttalanden. Europa har uttryckt sitt missnöje med det här rättfärdigandet, men kan det anses vara tillräckligt? Jag tror inte det. Jag beklagar att rådet och kommissionen lägger så förhållandevis lite vikt vid Tjetjenienfrågan, liksom de ljumma fördömandena av Kreml under toppmötet.
Vardagen i Tjetjenien är fortfarande en prövning för civilbefolkningen. Bristande säkerhet, försvinnanden och de ryska militärstyrkornas överträdelser av de mänskliga rättigheterna som fortsätter helt ostraffat. Gång på gång utnyttjar Moskva kampen mot terrorism som ett argument som berättigar till vad som helst. Detta är oacceptabelt, även om man naturligtvis starkt måste fördöma de attacker som har utförts av tjetjenska extremistgrupper.
Enligt oberoende observatörer från icke-statliga organisationer var det s.k. demokratiska valet den 5 oktober rena bluffen. Min grupp ifrågasätter det berättigade i ett sådant samråd, som uteslutande fokuseras på att övertyga världssamfundet om att läget i regionen har normaliserats och att folksuveräniteten har kunnat utövas. Det förekommer i själva verket inte någon folksuveränitet. Det är mycket angeläget att EU slutgiltigt fördömer Ryssland, klart och tydligt, för dess hantering av kriget i Tjetjenien. Återuppbyggnaden av detta härjade land kommer inte att kunna börja igen förrän de ryska trupperna har dragit sig tillbaka och det råder fullständig fred i regionen.
Endast verkliga politiska förhandlingar kan bana väg för en process med demokratisering och återuppbyggnad och där måste Europa spela en betydelsefull roll genom att utöva mycket starkare påtryckningar på Ryssland. Varför inte inom ramen för partnerskapsavtalen? En annan möjlighet kunde vara att stödja FN:s provisoriska förvaltningsplan i Tjetjenien. En sådan attityd skall inte tolkas som att man är emot Ryssland eller utvecklingen av ett partnerskap mellan Europeiska unionen och Ryssland, utan i stället som att vi ställer oss till förfogande för den fred och säkerhet som båda folken hoppas på. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När vi talar om Ryssland tror jag att vi alla blir lite enögda eller åtminstone har jag intrycket av att alla känner att de måste vara lite enögda efter murens fall och Sovjetregimens sammanbrott.
Tidigare var vi väldigt nöjda med den demokratiska utvecklingen under Boris Jeltsin och vi såg uppenbarligen inte den enorma korruption som växte fram i Ryssland. I dag är vi mycket nöjda med de framsteg som har gjorts under Vladimir Putin och vi ser inte att mediemonopolet är rena farsen. Jag talar nu inte om de godtyckliga arresteringarna och Tjetjenien, utan återkommer till dessa båda frågor i slutet av mitt anförande.
Varför är det så här? Jo, därför att Ryssland är en stormakt som gränsar till oss och ingen vet exakt hur vi skall göra för att ta tjuren vid hornen, inte minst eftersom alla vill ha Ryssland på sin sida. Hans-Gert Poettering, jag vet att det är svårt att kritisera sina vänner när de begår misstag. Ni visste också hur mycket det plågade mig att hela tiden se min utrikesminister vid Putins sida där han försvarade en riktig hållning i fråga om Irak. Tjetjenerna offrades med andra ord för Irak. Å andra sidan var det tydligt att amerikanerna gjorde precis samma sak. Om amerikanerna sade ”ja” till Irak, så berodde det på att tjetjenerna inte längre intresserade dem. Det är därför samma situation på båda sidor.
Jag tror att det finns ett grundläggande problem här. Om vi tror att det faktum att vi behöver en strategisk förbindelse med ryssarna – och det gör vi verkligen – samtidigt innebär att vi måste ge efter för dem, då misstar vi oss. Vi misstar oss dessutom eftersom resultaten aldrig kommer att bli vad vi förväntar oss. Vi säger ”ja” till den demokratiska processen i Ryssland, men när det uppstår enorma problem och EU:s sittande ordförande villigt säger till Vladimir Putin att ”vad ni gör i Tjetjenien är helt okej, att ni arresterar människor är inget problem och mediemonopolet är väl också bra”, ja, då är skadan redan skedd, alldeles oavsett hur många resolutioner som ni utarbetar sedan. Skadan är dessutom redan skedd för lång tid framöver, för det är ingen i Ryssland som drömmer om att säga: ”Ja, det är sant. Vi har Europaparlamentet. Ja, det är sant, vi har Günter Verheugen och kommissionen”. Det räknas inte, eftersom de vet att när det väl uppstår problem kommer behovet att hantera dem att vara det som avgör. ”Vi behöver er, Vladimir Putin.”
Sammanfattningsvis störs de inte av om parlamentet och kommissionen gör en affär av det här, vilket betyder att läget i Ryssland i själva verket inte kommer att förändras. Därför menar jag att om vi inte tydligt fördömer den massaker på ett helt folk som genomförs i Tjetjenien, kommer Putin aldrig att lyssna på oss. När Vladimir Putin kommer med tillrättavisanden om Irak, måhända med goda skäl, tänker han inte på vad vi säger, eftersom det inte har några konsekvenser för honom. Han använder Irak som ett redskap på samma sätt som han måste använda allt för att befästa sin makt i Ryssland – en totalitär makt.
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Punkt 10 i den gemensamma resolutionen ligger mig varmt om hjärtat. I denna punkt har parlamentet uppmanat rådet och kommissionen att än en gång efterforska vad som har hänt Arjan Erkel, den bortförda medarbetaren från . Hans far har besökt mig och många andra parlamentsledamöter här i Strasbourg. Vi kan ju sätta oss in i hans hjärtslitande situation. Jag har ju själv tre barn. Därför ställer jag mig helt bakom parlamentets angelägna uppmaning till rådet och kommissionen att med eftertryck kräva att de ryska myndigheterna skall komma med ett klargörande när det gäller det här långvariga bortförandet, som nu har varit i mer än 460 dagar, och lösa den här frågan.
I går kväll rapporterade en ledande nederländsk tidning att det hade fällts en del hårda ord vid utrikesministrarnas rådsmöte om att det italienska ordförandeskapet skyddade president Putin. Det gläder mig att höra. Jag välkomnar också nyhetsrapporteringen när det gäller rådets enighet om kommissionsledamot Chris Pattens förslag att skriftligen lägga fast en entydig strategi för EU:s förbindelser med Ryska federationen. Som föredragande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik behöver jag väl knappast säga att jag är mycket spänd på hur rådet kommer att utforma uppdraget till Europeiska kommissionen att komma med en rekommendation till rådet gällande förbindelserna mellan EU och Ryssland. Har kommissionen någon aning om när vi kan förvänta oss att dess idéer börjar ta form?
En sak är uppenbar när det gäller den tjetjenska tragedin: detta kan inte på några villkor beskrivas som en gemensam värdebas för Europeiska unionen och Ryssland. -affären oroar oss också mycket. När högt uppsatta företrädare för EU-institutionerna försöker skyla över, eller till och med försvara dessa båda saker, uppmanar de Kreml att välja fel politiska väg. Detta ligger inte alls i det ryska samhällets intresse och inte i Europeiska unionens intresse heller för den delen.
För att fatta mig kort bör det inte råda någon som helst tvekan om exakt var Bryssel står när det gäller det ömsesidiga förhållandet och det gäller också Europeiska unionens prioriteringar: en god grannrelation som kräver gemensamma insatser när det gäller problem som gränsöverskridande brottslighet, nukleära risker och illegal migration, främjande av mänskliga rättigheter och en rättsstat samt en snar förbättring av den tyvärr så hopplösa situationen i Tjetjenien, gemensamma insatser när det gäller s.k. frusna konflikter i södra Kaukasus och en lösning på Transnistrienfrågan samt en fördjupning och breddning av kompletterande handelsrelaterade och ekonomiska intressen.
Ett verkligt europeiskt engagemang bör bemötas på samma sätt från den ryska sidan. Putin och hans kumpaner måste därför sluta upp med att på traditionellt vis vilja agera både inom och utanför partnerskapets ramar. Man kan inte både vara med och ändå inte. Detta skall framför allt vara Bryssels tydliga budskap till Moskva den här gången. 
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Berlusconis inställning till den här frågan om mänskliga rättigheter och behovet av att den ryska politiken anpassas till våra normer för hur en demokrati skall se ut styrs, menar jag, inte bara av djupt rotade ideal som vi alla delar, utan även av en hälsosam realism och en strategisk syn på europeiska intressen, för att anamma general De Gaulles profetiska vision av ett Europa som sträcker sig från Atlanten till Uralbergen.
Hur skulle vi kunna bortse från att det strategiskt sett är av väsentligt intresse för Ryska federationen, som vi alla betraktar som en viktig partner till Europeiska unionen, att stabilisera en region som är avgörande när det gäller tillgången till olja från Kaukasus? Det är säkert ingen slump att den tjetjenska gerillans huvudmål inte är de ryska militärposteringarna, utan oljeindustrins infrastruktur. Det är därför rimligt att fråga vilka intressen som ligger bakom den tjetjenska terrorismen, vid sidan av de etnoreligiösa motiven, och vad som driver dem. Bör vi inte tänka på vilken risk det utgör att ha en ständigt pyrande krutdurk i form av de mest aggressiva och extremistiska beväpnade fraktionerna inom den internationella islamska fundamentalismen? Stämmer det att Pakistans islamiska grupp vid den artonde församlingen i Islamabad i november 1998 utpekade Tjetjenien som en av axelmakterna i ett världsomfattande , tillsammans med andra områden som Kosovo?
När det gäller mänskliga rättigheter skulle jag vilja påminna om att man bara behöver gå till Internet och ladda ned de bilder som spridits över hela världen genom Usama bin Ladins nätverk för att se de avhuggna huvudena från ryska soldater. Detta gäller också mänskliga rättigheter, om jag inte misstar mig. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Hur kan man låta bli att känna ett ansvar för att vara med och försvara mänskliga rättigheter eller stödja folkets rätt till självbestämmande? Hur kan man låta bli att försvara det tjetjenska folkets rätt att uttrycka sina egna åsikter? Av dessa skäl ställer jag mig bakom uttalandet från rådets ordförande och stöder Europeiska folkpartiets ställningstagande. Men även om jag är positiv till grundtanken i den kompromissresolution som parlamentet skall rösta om i morgon, kan jag inte hålla med om en punkt som innehåller en missvisande och olämplig tolkning av det ställningstagande som EU:s rådsordförande gav uttryck för – vilket även ett par ledamöter har gjort här i parlamentet.
Sanningen är inte det som blivit kvar i betänkandet, sanningen är inte det som Graham Watson eller Daniel Cohn-Bendit har sagt, sanningen är i stället det som GUE/NGL-ledamöterna har sagt. Jag hänvisar till den välkända och omtalade presskonferensen, eftersom det inte är mer än rätt att vi också minns vad Ryska federationens president Vladimir Putin sade, nämligen att det var Silvio Berlusconi själv som stod för de obekväma frågorna och uttryckte tvivel om vår politik under samtalen. Detta återgavs av en nyhetsbyrå som absolut inte är i linje med regeringens politik. Pressbyråerna vidhåller fortfarande att det var den italienske premiärministern som tog upp frågan om Tjetjenien. Jag anser därför att det som hände vid toppmötet skall tolkas med största försiktighet och exakthet, särskilt med tanke på den ambition och vilja som har präglat arbetet inom det nuvarande ordförandeskapet för Europeiska unionen. Andra tolkningar kommer att kunna användas för politiska syften, särskilt inom Italien. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med tre påståenden: kriget i Tjetjenien är inte Vladimir Putins privata angelägenhet, kriget i Tjetjenien är inte ett krig mot terrorismen och kriget i Tjetjenien ger dagligen upphov till en mängd överträdelser av civilbefolkningens mänskliga rättigheter. Vi kan bara tala med president Putin om att gå vidare med partnerskapet mellan Europeiska unionen och Ryssland utifrån dessa tre premisser. Av denna anledning ger vi ett starkt stöd för kritiken i den resolution som parlamentet skall rösta om i morgon och som riktar sig till Europeiska unionens nuvarande ordförande inom ramen för Berlusconis oacceptabla uttalanden till stöd för Putins politik i Tjetjenien. Dessa uttalanden – och jag vänder mig nu till statssekreterare Roberto Antonione – var helt oacceptabla och helt lösryckta från den politik som Europeiska unionen hittills har gett uttryck för. Som Hans-Gert Poettering har erinrat om ser Europeiska unionen Tjetjenien som ett öppet sår. Berlusconis intressen och vänskapsrelationer varken kan eller får äventyra styrkan i Europas begäran att president Putin omedelbart skall sätta stopp för missförhållandena och våldshandlingarna i Tjetjenien och finna en politisk lösning på denna konflikt.
Herr talman! 3 000 döda sedan början av året, 300 saknade, 50 upptäckta massgravar och val som kan betraktas som rena skämtet: så kan kriget i Tjetjenien sammanfattas och detta har länge kunnat pågå ostraffat. Det italienska ordförandeskapet borde verkligen uppmana president Putin att redogöra för detta. Vi hade förväntat oss några beklagande ord från Roberto Antonione om vad som har hänt och lite klartext om vad som kommer att hända i framtiden. Vi kan konstatera, herr talman, att vi ännu inte har fått höra några sådana ord. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Trots de framsteg som har gjorts tycks det som att vår relation till Ryssland fortfarande präglas av misstroende, vilket vi har kunnat höra här i kammaren. Om vi strävar efter integration och ett fredligt Europa kommer vi inte att kunna åstadkomma det utan Ryssland eller för den delen i konflikt med Ryssland. Ryssland är och förblir en viktig politisk, ekonomisk och militär faktor i världen. Vi behöver samarbete, inte konfrontation. Ryssland skulle kunna vara en ännu effektivare strategisk partner och god granne, om EU-länderna kunde se bortom olje- och naturgastillgångarna och göra mer för att stärka den ekonomiska och sociala stabiliteten, vilket är en förutsättning för att demokratin skall ta form och utvecklas i ett land.
Tjetjenien-problemet är allvarligt, men den enda lösningen är politisk och vi borde visa större engagemang för att komma dithän. Om USA har ett strategiskt intresse av att upprätthålla spänningen utmed Rysslands södra gräns, så är det deras sak. Det kan inte ligga i Europeiska unionens intressen. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror inte att någon av oss ifrågasätter den strategiska betydelsen av relationen mellan Europeiska unionen och Ryssland. Vad vi kritiserar – och vår kritik riktar sig både mot rådet och mot kommissionen, som båda har pressat på med samma strategi – är en okritisk politik gentemot Ryssland, en raktigenom blind strategi som inte ser försämringarna när det gäller pressfriheten, när det gäller domstolarnas oberoende – här är fallet Michail Chodorkovskij ett tydligt exempel – en strategi som utgår från att ett litet land vid namn Tjetjenien helt enkelt inte existerar. Har det inte förekommit en massaker i Tjetjenien? 250 000 människor – hur ofta skall vi behöva säga det? – av 1 miljon människor är detsamma som utrotning och väldigt nära folkmord. Detta kan inte tolereras. Det kan inte tolereras att kommissionen inte hade mod att sända sin kommissionsledamot för humanitärt bistånd till Tjetjenien och att Romano Prodi inte heller har varit där. Det är något jag måste säga och jag hoppas att Roberto Antonione vidarebefordrar det till Silvio Berlusconi: det är oacceptabelt att Silvio Berlusconi kallar det en uppdiktad historia och jag tror att många här i parlamentet och i Europeiska unionen förväntar sig att Silvio Berlusconi korrigerar sitt uttalande när han kommer hit till parlamentet vid nästa sammanträdesperiod i december. Det handlar inte bara om heder för dem som dött och för dem som fortfarande är i livet i Tjetjenien, utan även för vårt parlament och för hela Europeiska unionen och dess medborgare.
När det gäller framtiden kan vi göra samma sak som vi gjorde för Jugoslavien: låtsas som om Kaukasusfrågan inte längre existerade. Tjetjenien är ett kolonialt problem och måste lösas som ett sådant. Det som händer i Tjetjenien är oändligt mycket värre än det som skedde i Algeriet och i en mängd andra länder i Afrika. Den väg som leder framåt är därför att Tjetjenien går med i Europeiska unionen och att Georgien, som är en annan strategisk partner till Europeiska unionen, gör samma sak. Detta bör vara det program som kommissionen och rådet arbetar efter framöver.
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentet har tidigare tillämpat en dubbel strategi gentemot Ryssland och det har vi gjort med total övertygelse. Denna strategi omfattar dels samarbete, om möjligt över hela linjen, men särskilt inom samtliga områden där det kan bidra till en kulturell förändring i Ryssland i riktning mot en rättsstat och mer demokratiska förbindelser. Den omfattar emellertid också kritik när så behövs. Det är därför vi måste formulera våra åsikter tydligt. Den här strategin innehåller därför inte bara det ena av dessa båda element. När jag hör rådets nuvarande ordförande måste jag säga att vi i parlamentet redan har uppnått många av de saker som han räknar upp och som nu återigen behandlas i resolutionen. Hur kommer det sig att ni nu plötsligt låter så annorlunda än på toppmötet? Det som särskilt slår mig är att ni speciellt har nämnt Moldavien och tidsramen för tillbakadragandet av trupper. Ni har också talat om Arjan Erkel. Jag är väldigt tacksam över att ni har intresserat er för den frågan och tagit upp den här i dag. Det är extremt viktigt.
Av pressen och ert uttalande att döma verkar det emellertid som att Tjetjenien inte har fått mycket uppmärksamhet. Ni har gett en motivering till detta. Men detta är mycket riskabelt, eftersom folk i allmänhet är intresserade av era toppmöten och vill veta vad som står på dagordningen och om EU-medborgarnas ideal och värderingar har nämnts och styrt ert agerande. Därför skulle jag ha föredragit att det ni hade framfört här i dag också hade behandlats i ert uttalande. Då skulle vi antagligen också ha reagerat på ett annat sätt.
Jag måste säga att jag tycker att kommissionsledamotens hållning är mycket tydlig. Under mycket lång tid höll Ryssland fast vid en mycket konkret och pragmatisk linje, där man hellre valde kontanter direkt än storslagna idéer. Jag tror att ryssarna gör rätt i det här och att vi kan hantera mycket specifika frågor, framför allt i fråga om kontakter mellan forskare, medan vi fortsätter att tillämpa vår tvåspårsstrategi. Samarbetet med Ryssland inom det området har inte alltid varit så lätt. Jag anser emellertid att det vetenskapliga samarbetet är extremt viktigt med tanke på Rysslands kulturella omvandling.
Jag hoppas därför att rådet kommer att fortsätta på den inslagna vägen och att det intryck som några personliga kommentarer har gett upphov till snart kommer att ändras, för annars kommer ert ordförandeskap att framstå i dålig dager. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är mer än tre år sedan president Putin tillträdde sitt ämbete och det börjar bli dags att göra bokslut. Vad har hänt under den här tiden? Underrättelsetjänsten FSB, som efterträdde KGB och en gång i tiden leddes av Vladimir Putin, är nu tre gånger så stor som när president Putin kom till makten. Politiken har neutraliserats i allt större utsträckning. Samma sak gäller för medierna. Det finns nu knappast några stora oberoende medier kvar. Att döma av det som händer runt de s.k. oligarkierna verkar det nu vara näringslivets tur. Detta är illavarslande farosignaler i själva Ryssland.
När vi ser på Tjetjenien kan vi konstatera att Vladimir Putin 1999 startade det andra tjetjenska kriget efter Sovjettiden, något som har utgjort den blodigaste valkampanjen på senare tid eller i historien över huvud taget. Under det här kriget har hundratusentals drivits från sina hem i Tjetjenien och tiotusentals mördats. Många talar om närapå en femtedel av den tjetjenska befolkningen. Det är lika många som under Josef Stalin. Det här är inga småsaker utan mycket allvarliga händelser och Europa måste befatta sig med dem, i synnerhet när en viktig partner är involverad.
Vi vet ju alla att Ryssland inte kan utvecklas till en schweizisk demokrati över en natt. Men Ryssland har själv ålagt sig stränga kriterier. Ryssland har gått med i Europarådet. Ryssland har ingått ett särskilt partnerskap med Europeiska unionen. Det innebär att landet faktiskt har gått med på att bedömas enligt demokratiska och rättsstatliga regler och måste försöka leva upp till detta, men jag tror tyvärr att det har gått allt sämre under de senaste åren. Visst är saker och ting bättre i dag än under totalitarismens dagar, men vi upplever just nu att trenden inte går mot mer utan snarare mot mindre demokrati och rättssäkerhet, vilket också har klargjorts av Jelena Bonner, änkan till vår pristagare Andrej Sacharov.
När det gäller Tjetjenien, herr rådsordförande, har jag bara en sak att säga: ni inskränker i allt för hög grad Tjetjenien-problemet till något som gäller terrorism. Det italienska ordet för det som till stor del pågår i Tjetjenien är inte utan .
Antonione,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka er för ert bidrag till diskussionen om denna punkt på föredragningslistan. Jag vill gärna understryka att alla era inlägg har berört något som har varit en viktig prioritering för oss, nämligen behovet av en strategisk förbindelse med Ryssland. Jag anser att detta mål skall föras upp som ett gemensamt mål. På den väg vi måste gå för att nå detta mål har jag med uppskattning noterat den samarbetsvilja och uppriktighet som ni har gett uttryck för i era anföranden, där ni har framfört varierande och kritiska synpunkter på hur vi skall nå vårt mål. Jag skulle vilja framhålla det som är viktigast och mest positivt för mig: det är än en gång att ha en strategisk förbindelse med Ryska federationen eftersom det är så betydelsefullt för Europeiska unionen. Jag skall naturligtvis se till att vidarebefordra alla era synpunkter, bidrag och även kritiska kommentarer, vilka kommer att utgöra en viktig informationskälla, inte bara för vårt eget arbete utan även generellt sett för rådet som helhet. 
Talmannen.
   Jag har mottagit sex resolutionsförslag,(2) som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0378/2003) av Pasqualina Napoletano för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om ett utvidgat europeiskt grannskap: en ny ram för förbindelserna med våra grannländer i öster och söder (KOM(2003) 104 - 2003/2018(INI)). 
Napoletano (PSE ),
   .– Herr talman! Det här betänkandet behandlar tre av kommissionens meddelanden: det första med titeln ”Ett utvidgat europeiskt grannskap: en ny ram för förbindelserna med våra grannländer i öster och söder”, det andra är meddelandet om vägen mot ett nytt grannskapsinstrument och det tredje meddelandet heter ”Stärkande av EU:s åtgärder för mänskliga rättigheter och demokratisering i samarbete med Medelhavspartnerna – strategiska riktlinjer”.
Parlamentet menar att den nya strategin bör omfatta de 25 länderna som snart kommer att ingå i unionen – dvs. de länder med vilka man av olika orsaker redan nu har kommit överens om en fullständig integrering i EU, om än vid olika tidpunkter – samt våra grannländer i öst och syd. Detta är ett enhetligt förslag som är riktat till ett komplext geopolitiskt område som sträcker sig från Ryssland till Marocko och som historiskt, kulturellt och på grund av sin geografiska närhet kan definieras som en alleuropeisk och Medelhavsanknuten region. Mot denna bakgrund föreslår parlamentet nu att den sydöstliga dimensionen snart skall omfattas av denna strategi, dvs. länderna i Kaukasus, och att man även skall se vidare i den riktningen på de andra länderna i Mellanöstern som ännu inte kan omfattas av denna strategi.
Betänkandet inriktas på de strategier som skall utvecklas i linje med hur vi tänker oss att dessa strategier skall fungera i dag, i nuläget, i första hand för att skapa ett gemensamt säkerhetsområde, under förutsättning att vi inte bara tänker på säkerhet i militära termer. Vi är verkligen glada över att förbindelserna med grannländerna står som första punkt i den nya säkerhetsstrategi som har presenterats av den höge representanten för den europeiska säkerheten, eftersom vår säkerhet är lika med deras säkerhet och det här är något vi kan skapa tillsammans. Vid sidan av detta finns det en mängd förbindelser att upprätta, vilket bör föranleda oss att tillsammans med de aktuella länderna utnyttja strategier som ger ömsesidiga fördelar och grundar sig på en politisk och institutionell dialog med stöd av lämpliga instrument.
I betänkandet görs också en klar åtskillnad mellan denna strategi och strategin för den kommande utvidgningen, genom en tydlig bekräftelse av besluten att avsluta anslutningsförhandlingarnamed Bulgarien och Rumänien senast 2007, möjligheten att eventuellt inleda förhandlingar med Turkiet efter 2004 och utsikterna för en framtida anslutning av samtliga länder på västra Balkan. I detta betänkande sticker vi inte heller under stol med att det finns andra länder, som Ukraina och Moldavien, som inte försöker dölja att de vill gå med i Europeiska unionen. Även om den här strategin inte kommer att avgöra om de godkänns, menar vi att ett deltagande i denna strategi endast kan öka möjligheten och framför allt inte minskar chanserna.
I betänkandet görs också en ingående granskning av särdragen i ett sådant vidsträckt, mångskiftande och komplext område. Ryssland var ju uppe till diskussion här tidigare och i det här dokumentet ger vi uttryck för vår medvetenhet om att förbindelserna med Ryssland inte kan begränsas enbart till ett grannskapsförhållande. Det finns emellertid en punkt som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik inte tvekade att anta, nämligen där demokratiproblemen och tragedin i Tjetjenien framhålls som ett nuvarande hinder för en normalisering av våra relationer.
Handlingsplanen ger slutligen kommissionen ett flexibelt instrument för att upprätta multilaterala, regionala och bilaterala förbindelser med dessa länder, på samma sätt som det gränsöverskridande instrumentet inte kommer att skapa murar utmed de nya gränserna utan i stället bidra till förståelse och en utökad lokal dimension.
I betänkandet behandlas även institutionsfrågan. Dessa länder varken kan eller bör ta plats i unionens institutioner, men vi hävdar att i en dialog mellan jämbördiga parter måste det finnas utrymme för regeringar, parlament, decentraliserade institutioner och samhället i sig och betänkandet innehåller rekommendationer för detta ändamål. Vi kräver också att strategin för mänskliga rättigheter helt skall införlivas i denna strategi. Vi anser emellertid att det ännu inte finns någon fastlagd europeisk strategi för denna fråga, även om kommissionens meddelande innehåller värdefulla förslag och innebär ett steg framåt. 
Antonione,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Rådet samarbetar med Europeiska kommissionen för att utveckla en rad nya initiativ riktade till den utvidgade unionens grannar i öster och söder, inom ramen för initiativet ”ett utvidgat europeiskt grannskap”. De nya initiativen, som kommer att drivas framåt jämsides med de befintliga instrumenten för förbindelserna med dessa länder, kommer att skräddarsys för att passa de specifika förhållandena i vart och ett av de berörda länderna.
Sedan början av detta år, och i synnerhet under det halvår vi innehaft ordförandeskapet, har ordförandeskapet aktivt följt utvecklingen av Europeiska unionens nya strategiska tillvägagångssätt gentemot grannarna i öster och längs Medelhavets sydkust. Jag skall naturligtvis överlåta åt kommissionen att närmare beskriva initiativets möjligheter närmare – själv skall jag här bara lämna några kortfattade kommentarer.
Den 11 mars antog kommissionen ett meddelande till rådet och Europaparlamentet med rubriken ”Ett utvidgat europeiskt grannskap: en ny ram för förbindelserna med våra grannländer i öster och söder”. I meddelandet beskrivs den nya grannskapspolitik som Europeiska unionen efter utvidgningen bör anta gentemot de länder som delar dess direkta land- och sjögränser.
Det nya konceptet innebär att man bildar en ”krets av vänner”, inom vilken unionen i princip erbjuder våra partner att dela ”allt utom institutionerna”. I meddelandet beskrivs också de eventuella åtgärder som skulle kunna göras tillgängliga för grannländerna som ett incitament att genomföra de reformer som krävs för att de skall få tillträde till Europeiska unionens inre marknad.
Den nya grannskapspolitiken kommer att genomföras genom nationella och/eller regionala handlingsplaner som antas av rådet på grundval av ett förslag från kommissionen. Planerna bör innehålla specifika mål och riktmärken samt en tidsplan för ett gradvist genomförande av åtgärder för deltagande på den inre marknaden. Detta kommer att göra det möjligt för unionen att regelbundet bedöma det praktiska genomförandet av åtgärderna. För att kunna göra detta kommer unionen att tillämpa en fortgående övervakningsmekanism som gör det möjligt att kontrollera om villkoren uppfylls och bedöma de framsteg som görs av varje enskilt land i fråga om att uppnå de mål som fastställs i den nya politiken, liksom gemenskapsinstrumentens effektivitet. Dessa handlingsplaner kan i framtiden bli det huvudsakliga instrumentet för unionens yttre förbindelser med dessa länder och så småningom komma att ersätta de gemensamma strategier som hittills antagits.
På grundval av det arbete som utförts av kommissionen och rådet kommer de sista månaderna av 2003 att ägnas åt att ta fram dessa handlingsplaner, vilket föredraganden också tydligt påpekat. Under januari och februari 2004 kommer en rad förberedande samråd att hållas med de berörda länderna, och på grundval av dessa kommer kommissionen att under senvåren 2004 slutföra förslagen till handlingsplaner för Ukraina, Moldavien, Marocko, Tunisien, Jordanien och Israel, och sedan lägga fram förslagen för rådet.
De handlingsplaner som kommer att läggas fram för samråd med tredjeländerna kommer att innehålla fem delar: ökat politiskt samarbete, inre marknad, samarbete i rättsliga och inrikes frågor, nätverk för kommunikation och miljö samt åtgärder för att underlätta kontakter mellan folken.
Den sista punkten jag vill ta upp är den kommande ministerkonferensen inom Europa–Medelhavspartnerskapet i Neapel den 2–3 december, som kommer att vara ett viktigt tillfälle att föra vidare och utveckla samrådet med våra grannar i söder. 
Verheugen,
   .  Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Kommissionen har redan i detalj informerat parlamentet om grannskapskonceptets strategi och enskilda delar. Jag skall inte upprepa allt detta i dag, utan i stället rapportera för er om vad som har hänt sedan sist. Våra grannar har välkomnat initiativet – alla grannar faktiskt: grannarna i östra Europa, Ryssland, Ukraina, Moldavien och grannarna kring Medelhavet. Vi står redan i mer eller mindre intensiva kontakter med dem alla, med siktet inställt på att uppnå initiativets mål.
Syftet är att utnyttja hela potentialen för samarbete så långt det går utan att länderna blir medlemmar, särskilt inom området för ekonomiskt samarbete vilket vi tolkar mycket brett. Jag vill göra klart för er att kommissionens idéer på lång sikt sträcker sig långt utöver tanken på ett frihandelsområde. Vi planerar att fullt ut kunna införliva enskilda länder i vårt system för ekonomisk integration, inbegripet de fyra friheterna: fri rörlighet för kapital, varor, tjänster och personer. Detta kommer inte att hända för alla länder samtidigt. För vissa kommer det att ta längre tid än för andra, men jag är övertygad om att vi till slut kommer att ha detta stora ekonomiska samarbetsområde med över en miljard människor och Europeiska unionen i centrum.
Det handlar inte bara om ekonomi. Det handlar också om miljö, det handlar om samarbete i inrikes och rättsliga frågor för att gemensamt kunna försvara oss mot faror och hot, och det handlar naturligtvis också om att i gengäld utveckla politiska, ekonomiska och sociala reformer i de länder vi samarbetar med i denna strategi. Vi förväntar oss också en del av dessa länder. Vi är inte i den ställningen att vi bara skall ge hela tiden, utan vi vill i gengäld se politiska och ekonomiska reformer, demokrati, rättsstat, respekt för mänskliga rättigheter och skydd för minoriteter, så att hela vårt grannskap kan uppnå samma politiska och ekonomiska stabilitet, och en dag också samma välstånd, som Europeiska unionen själv.
Jag skall tala om för er exakt varför. Det är därför att vi skulle lura oss själva om vi trodde att det på lång sikt kan gå bra för oss i Europeiska unionen om det inte går bra för våra grannar. Det ligger därför i vårt eget intresse att se till att våra grannar kan öppna sig. Som jag sade har gensvaret varit positivt. I Ryssland talade jag om detta med presidenten, utrikesministern och många andra regeringsmedlemmar, likaså i Ukraina. Jag har talat med flera utrikesministrar från Medelhavsländerna och jag kommer att besöka alla dessa länder under första halvåret 2004. Kommissionen kommer att lägga fram konkreta handlingsplaner för ett stort antal länder för rådet före halvårsskiftet. Jämfört med tidigare strategier kommer dessa att ha fördelen av att vara gemensamma handlingsplaner, framförhandlade dokument som vi har för avsikt att genomföra gemensamt. I detta avseende har det därför börjat ganska bra.
Kommissionen arbetar också redan på att ta fram ett finansieringsinstrument som skall hjälpa oss att stödja denna grannskapsstrategi finansiellt efter 2006. Vi måste när allt kommer omkring kunna tillhandahålla ekonomiskt stöd för gränsöverskridande samarbete dels mellan våra nya medlemsstater och våra nya grannar, dels våra nya grannar emellan.
Jag vill verkligen tacka Pasqualina Napoletano för hennes betänkande. Vi är på samma våglängd. Jag har dock vissa reservationer kring en punkt, och jag vill be Pasqualina Napoletano att överväga om det verkligen är klokt att säga att Turkiet och västra Balkan skall inkluderas i detta initiativ. När det gäller Turkiet vill jag hävda att Turkiet skulle se detta som en utomordentligt negativ signal. Landet skulle uppfatta det som en nedgradering om vi sade att ett land som vi för närvarande förbereder oss att inleda anslutningsförhandlingar med nu skulle inkluderas i ett initiativ som uttryckligen är avsett för länder som vi inte har för avsikt att erbjuda medlemskap i unionen. Jag vill göra detta fullständigt klart. De länder som omfattas av detta initiativ betraktas inte som tänkbara medlemsstater, åtminstone inte inom en förutsebar framtid, och i Turkiets fall skulle detta orsaka utomordentligt negativa reaktioner, som, fru Napoletano, till och med skulle kunna äventyra reformprocessen i Turkiet. Jag känner er tillräckligt väl för att veta att ni verkligen inte vill att vår politik skall bromsa upp den positiva utvecklingen i fråga om mänskliga rättigheter i Turkiet. Jag vill därför be er tänka över saken en gång till.
När det gäller frågan om hur vi skall gå till väga, är vi överens om att vi bör göra klart för allmänheten och för våra grannar vad vi kan och vad vi inte kan göra. Vi kan se till att utvidgningen inte skapar nya gränser i Europa. Det skulle inte gagna oss alls att bygga upp en ny järnridå bara några hundra kilometer öster om den gamla. Det skulle heller inte gagna oss att avskärma oss från länderna söder om Medelhavet när väl Medelhavsländerna Malta och Cypern anslutit sig till unionen. Vi måste erbjuda så mycket samarbete vi kan klara av inom den överblickbara framtiden. Men vi måste också göra det fullständigt klart, särskilt för Ryssland och Ukraina, att inga dörrar kommer att stängas, att inga oåterkalleliga beslut kommer att tas, utan att det snarare handlar om en process som inleds för att någon gång i framtiden nå målet. Det blir då möjligt för oss att utan större svårigheter ställa upp nya mål och sträcka oss mot nya horisonter.
Hur som helst anser jag att det är mycket bra – och att vi kan vara stolta över – att vi nu, kanske för allra första gången, har en idé om vilken politisk form vi vill ge Europa och dess grannar under de kommande åren, att vi för första gången har en klar strategisk vision av hur Europeiska unionen skall se ut och hur den skall samverka med sina grannar. Detta är under alla omständigheter ett stort steg framåt. Jag är oerhört tacksam mot parlamentet för att det velat ta den väg som kommissionen föreslagit. 
Böge (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta meddelande är svaret på Europaparlamentets begäran om att kommissionen skulle lägga fram sina tankar och idéer om nya grannar och privilegierade partnerskap. Många bra saker sägs, men i huvudsak handlar det bara om att tillämpa den ursprungliga idén bakom de europeiska gemenskaperna i ett nytt sammanhang, det vill säga att identifiera gemensamma intressen för att göra det möjligt för unionen och dess grannar att åtnjuta stabilitet, respektera mänskliga rättigheter och möta framtida utmaningar tillsammans.
Kommissionär Verheugen, ni nämnde just strategiska visioner, och det är det första jag vill ta upp. Vi kommer också att bli tvungna att än en gång diskutera om alla visionerna i detta dokument faktiskt är genomförbara, och det är därför vi inte får underlåta att betänka vad som är realistiskt och vad som faktiskt kommer att hända i praktiken. Jag vill tydligt framhålla att det finns en hel rad frågor som budgetutskottet naturligtvis vill ha klarhet i. Innan vi inleder några program, anser jag att vi bör betänka hur bra de befintliga programmen, som Tacis och Meda, har fungerat. Jag kan till exempel påminna er om att vi fortfarande har avsevärda utestående åtaganden som uppgår till miljarder i Östeuropa och Medelhavsområdet. Detta föranleder också min fråga om hur genomförbara de idéer är som framförts hittills.
I meddelandet omnämns uttryckligen finansiellt stöd, men vi måste först få veta hur det är tänkt att dessa program skall genomföras i praktiken, och då menar jag i varje enskilt land, inte i största allmänhet. Jag vill klargöra att vi stöder förslaget, som är en del av detta initiativ, om att inrätta ett nytt grannskapsinstrument för att främja gränsöverskridande åtgärder, vilket är problematiskt på grund av de olika finansiella instrument som används för närvarande. Vi har dessutom påpekat att det vore lämpligt om åtminstone Cards-delen av medlen under ett sådant grannskapsinstrument skulle kunna finansieras under exempelvis kategori 7. Mot bakgrund av tidigare erfarenheter anser jag det också vara viktigt att i detalj förklara hur de handlingsplaner som rekommenderas för varje enskilt land skiljer sig från de landstrategidokument som vi har i dag och på vilket sätt de medför ett bättre mervärde.
Jag skulle vilja ge en sista kommentar om EU-konstitutionen, eftersom vi diskuterade den i morse. Det är uppenbart att vi under varje steg i processen måste se till att parlamentets rätt att utforma och besluta om lagfrågor och budgetfrågor respekteras när dessa slutliga strategier utarbetas. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig först framföra mitt varma tack till föredraganden för att hon varit så villig att diskutera, samarbeta och kompromissa under utarbetandet av detta betänkande. Detta har också möjliggjort att betänkandet kunnat antas enhälligt i utskottet med bara några få nedlagda röster. I ett utvidgat EU måste vi beakta de praktiska implikationerna av de nya problem som kommer att uppstå i samband med de nya grannarna i öster på grund av den nya, och längre, yttre gränsen. Vi måste också ägna samma uppmärksamhet åt Medelhavets södra kust. Men att ägna samma uppmärksamhet betyder inte att tillämpa samma politiska modeller och instrument på både öster och söder, eftersom det rör sig om mycket olika utmaningar. Staterna i norra Afrika kännetecknas allmänt av brist på demokrati, ekonomiska och strukturella problem, en hög grad av korruption, allvarliga sociala spänningar, en hög befolkningstillväxt och risken med en ökande islamisk fundamentalism. Som en direkt följd av denna situation, i förening med de bedrövliga levnadsvillkoren för majoriteten av befolkningen där, är vi tvungna att bemöta en ökande illegal invandring och faran för terrorattacker. En annan konsekvens är att samarbetspotentialen inte kan nyttjas fullt ut. Vi har naturligtvis redan blivit varse detta i fråga om de resurser som vi lägger in i budgeten för Barcelonaprocessen och programmet Meda, vilka ligger kvar outnyttjade.
Det är viktigt att utöka den politiska dialogen med denna region, bland annat genom att lägga in en parlamentarisk dimension, något som vi i unionen redan är vana vid i Europarådet och OSSE. Min grupp stöder därför betänkandets förslag att inrätta en parlamentarisk Europa–Medelhavsförsamling. Jag är övertygad om att detta skulle kunna generera en ny kvalitet i den politiska debatten, som kommer att behandla problem och konfliktsituationer öppet och på ett annat sätt än de vanliga regeringsförhandlingarna.
Öster om den nya yttre gränsen verkar problemen vid första ögonkastet visserligen vara liknande: korruption, sociala spänningar och människosmuggling. Den viktigaste skillnaden är dock att dessa samhällen befinner sig i en erkänd fortgående omvandlingsprocess – de uppfattar sig själva som varande i en övergångsfas. Vägen för de flesta av dessa grannar i öster leder, om de så önskar, till EU, oavsett om vi redan officiellt erkänt detta genom att ge dem status som kandidatländer eller inte. Till skillnad från vad som är fallet med Nordafrika ger detta oss emellertid en möjlighet att utöva ett starkare inflytande för att utveckla rättsstat och demokrati, främja ekonomiskt samarbete, utöka infrastrukturen genom att bygga transeuropeiska nätverk och främja gränsöverskridande samarbete, något som underlättar vardagen för människorna på båda sidor gränsen.
Jag blev ganska förvånad när rådsordföranden spontant nämnde de fyra friheterna igen. Jag hade förväntat mig detta av kommissionen, eftersom det naturligtvis finns med i kommissionens meddelande, men jag hade trott att diskussionerna i rådet hade kommit längre vid det här laget. Att dela allt utom institutionerna betyder i huvudsak att vi praktiskt taget erbjuder medlemskap på den inre marknaden utan att begära medlemskapsavgift. Hur som helst kan jag verkligen inte tänka mig – inte ens som en del av en mycket ambitiös vision – att vi skulle gå med på fri rörlighet för arbetskraft från Nordafrika. Åtminstone inte under min livstid. Jag vill därför be rådet och kommissionen att inte väcka några falska förhoppningar. Vi skall inte försöka springa innan vi kan gå! Jag uppmanar alltså kommissionen att genomföra sitt program steg för steg och kanske ägna sig mindre åt visioner än åt sådant som faktiskt går att genomföra inom en överskådlig och realistisk tidsrymd.

Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också inleda med att gratulera Pasqualina Napoletano för den sakkunskap med vilken hon lyckats förena den övergripande bilden med detaljerna. Under de närmast kommande åren kommer vi i Europeiska unionen att ha fullt upp med utvidgningen genom Bulgariens och Rumäniens anslutning, integrationen av nya medlemmar från och med nästa år, utvecklingen av en ny sammanhållningspolitik inom utrikes- och säkerhetspolitiken, samt en äkta social marknadsekonomi. Hur fort denna integrering faktiskt går är det som i stor utsträckning kommer att avgöra var EU:s gränser kommer att gå i framtiden.
Det är därför lämpligt att detta inte är huvudtemat i betänkandet och i kommissionens meddelande. Det viktiga nu är att formulera en politik för förbindelserna med våra nya grannar under de närmaste åren, och här bör en sak vara det allra viktigaste. Vi måste förhindra att det skapas en ring av instabilitet runt den utvidgade unionen. Vi bör i stället skapa en krets av vänner. Vi vill inte ha någon ny uppdelning. Därför måste vi redan från början sätta Ryssland i centrum för den nya grannsämjepolitiken, inte bara på grund av landets inte alltid lika positiva inflytande på Minsk, Kiev och Chisinau, utan också på grund av energipolitiken och naturligtvis på grund av att Ryssland är en kärnvapenmakt och medlem i FN:s säkerhetsråd. 
När vi fastställer detaljerna i den nya politiken för god grannsämja bör vi som riktlinje anta de värden Europa står för – demokrati, mänskliga rättigheter och en fungerande marknadsekonomi, men detta handlar inte bara om värdegrunder. Det är viktigt för EU att utöka det område inom vilket samma ekonomiska regler tillämpas, inom vilket kampen mot internationell brottlighet och mot terrorism samordnas, inom vilket migrationsfrågor hanteras och inom vilket gränserna skyddas men ändå hålls öppna.
Detta utvidgade Europa måste vara ett område där säkerhet råder. Kommissionens förslag utgör en sund bas för att formulera en konkret politik med två kärnelement – mer gränsöverskridande samarbete och våra grannars deltagande inom EU-politikens viktigaste områden, till att börja med handeln. Handlingsplaner är en bra metod att genomföra detta på. Det är förståeligt att länder som Moldavien och Ukraina frågar sig varför man i kommissionens planer undviker att ta upp frågan om deras eventuella medlemskap i EU. Mitt svar på den frågan blir att EU för närvarande har fullt upp med det som närmast står på agendan, och att det för övrigt inte riktigt är läge för en sådan medlemskapsansökan just nu. Dessa länder har naturligtvis i teorin rätt att ansöka om medlemskap, i enlighet med artikel 49 i de nuvarande fördragen eller artikel 2 i den föreslagna konstitutionen. I princip bör vi naturligtvis välkomna de strävanden mot EU som många i dessa länder gör, eftersom det i de flesta fall är de som är för reformer. Det som jag skulle vilja rekommendera mina vänner i båda dessa länder är dock att maximalt utnyttja de möjligheter som den nya EU-politiken kan erbjuda och att arbeta för att komma upp till en nivå där vi kan föra en trovärdig diskussion om associering som eventuellt skulle kunna leda till medlemskap. Vi själva kan naturligtvis inte ge några garantier, eftersom ansträngningarna måste komma från länderna själva. Vi måste också framför allt vara mycket försiktiga när det gäller att fastställa datum. Vi kan dock också se till att Europeiska unionen inte arbetar under illusionen att Europa blir ett säkrare område om vi stänger dörren för alltid. Kort sagt får vi inte väcka några falska förhoppningar, men vi får heller inte vända östern ryggen helt. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Pasqualina Napoletano till hennes fantastiska arbete.
Europa har förändrats. Kartan över EU växer, vilket innebär att vi får nya grannar och att vi står inför behovet av att skapa en ny politik för detta större Europa, vars sammansättning sammanfaller med Europarådets. Vi måste också skapa en ny politik för grannskapet, och här vill jag särskilt hänvisa till den politik som måste införas i samband med länderna söder om Medelhavet.
I betänkandet sägs ingenting om fri rörlighet för personer i Medelhavsområdet, men det är uppenbart att vi måste skapa samarbetsrelationer med länderna söder om Medelhavet. Dessa länder skiljer sig från oss i fråga om demografi och inkomstnivåer per capita, och samarbetet måste vila på system för gränsöverskridande samarbete som kan sammanfattas i fyra grundtankar: kunskap om våra grannar, förståelse för dem, tillit till dem, och sedan, när vi kan lita på varandra, kommer vi att kunna inleda ett samarbete och arbeta tillsammans. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att kommissionens meddelande rör vid en mycket intressant fråga och att Pasqualina Napoletanos betänkande också innehåller många mycket bra idéer och förslag. Det finns icke desto mindre en allmän fråga som jag tror att även andra parlamentsledamöter har tagit upp.
Kan vi verkligen bryta ned alla de länder som omger oss i öster och söder till en gemensam nämnare? Kan vi använda samma tillvägagångssätt gentemot Ryssland, som är en världsmakt, som gentemot länder som Moldavien, Armenien, Georgien eller Azerbajdzjan, eller gentemot länderna i Nordafrika, där den första fråga vi bör ta upp kanske gäller demokratisering? Detta är en viktig fråga, på samma sätt som frågan om var Europa tar slut är en viktig fråga. Jag tror nämligen att Günter Verheugen gjorde rätt i att påpeka att om vi infogar västra Balkan och Turkiet i denna kategori så kommer dessa länder uppenbarligen att känna sig nedvärderade.
Jag förstår dock att vi i det förslag kommissionsledamoten lagt fram i fråga om de yttre förbindelserna med Ukraina diskuterar möjligheten till landets framtida integrering. Varför inte Armenien? Varför inte Georgien? Och varför inte till och med Ryssland, som också ligger nära Europeiska unionen, och som vissa regeringar också har föreslagit?
Det är därför jag fruktar denna enhetlighet. Jag menar att vi måste hitta vissa gemensamma regler, men ännu viktigare anser jag att det är att vi formulerar övergripande riktlinjer i fråga om de stora enheterna runt omkring oss. Jag upprepar att länderna i Nordafrika måste göra särskilda ansträngningar när det gäller demokratifrågor. Vi har tolererat överträdelserna mot demokratin och ofta gett dem vårt stöd – minns händelserna i Algeriet och Egypten – för våra egna strategiska syften och på grund av vår önskan att det skall finnas stabila regimer, vad detta än må vara. Särskilt när det gäller Egypten vill jag påpeka att det i landets fängelser i dag sitter många EU-medborgare som betalar detta pris med sina liv. Jag anser alltså att vi måste föra fram demokratifrågan i dessa länder. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Strategin för ett utvidgat europeiskt grannskap var en god idé. Initiativet är klokt och nödvändigt, men illa utformat. Herr kommissionär, ni vet vad jag anser om detta. Strategin för ett utvidgat europeiskt grannskap är en blandning av Barcelonaprocessen och våra planer för grannarna i öster. Resultatet är en samling instrument som i alla händelser redan existerar, men det finns ingen strategi – och jag upprepar detta – det finns ingen ny, stor idé, vilket är vad vi behöver för att kunna strukturera vårt samarbete med de olika grannarna, som var och en har sina egna specifika förutsättningar. De grannar som själva vill in i Europeiska unionen har behandlats precis likadant som länderna i Nordafrika.
Ingen hänsyn har tagits till de reella problem som kommer att uppstå 2004: problem vid gränserna, det faktum att folk redan oroar sig över att en ny mur håller på att byggas och det faktum att det redan finns ett gott gränsöverskridande samarbete som inte tagits i beaktande. I dessa regioner brottas man med många problem som har sin rot i de två senaste världskrigen. Enskilda grupper gör stora ansträngningar för att återupprätta förtroendet och så kommer det ett initiativ som gör dem helt förstummade.
Ingenting av det som verkligen behövs i denna region finns med i initiativet. Jag välkomnar det faktum att ni, herr kommissionär, har erkänt denna brist, och differentieringsstrategin i kommissionens meddelande ger anledning till hopp. Det nya grannskapsinstrumentet innehåller också många goda idéer. Jag tror att det vore bra om det kunde vara klart före 2004 så att vi kan åstadkomma det vi behöver åstadkomma, vilket är att ge människorna vid de yttre gränserna hopp om att de inte glömts bort.
Som jag ser det räcker det inte med allmänna handlingsplaner här. Framför allt måste grannskapsinstrumentet reserveras för gränsöverskridande samarbete, eftersom detta har betydelse för folket lokalt. Dessutom måste vi ställa som villkor för att över huvud taget omfattas av grannskapskonceptet att landet erkänner och tillämpar demokrati, rättsstatprinciperna, de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter. Alla åtgärder måste ta hänsyn till detta. Jag vill här ännu en gång hänvisa till parlamentets kritik mot Ryssland. Problemen i Tjetjenien är inte en andraplansfråga. Det är det centrala problemet i våra förbindelser med Ryssland. 
Claeys (NI ).
   – Jag kan bara välkomna det faktum att EU är i färd med att utarbeta ramen för nästa års utvidgning; en politik för ett gott grannförhållande. Om både våra nya östra och södra grannar gör framsteg på områdena ekonomisk utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter kommer detta till syvende och sist att gynna oss. Tyvärr är den föreslagna politiken något oklar på flera grundläggande och konkreta punkter.
Först och främst har vi frågan om de gemensamma externa gränserna och eventuella invandringsproblemen. Föredraganden hoppas att de nya Schengengränserna inte kommer att utgöra något hinder för handel, kulturellt utbyte eller regionalt samarbete. Denna oro är befogad, men vi måste framför allt se till att konceptet som helhet inte utlöser ännu en invandringsvåg. Med tanke på att kommissionens ordförande Romano Prodi vid sitt besök vid Burkina Fasos parlament i förra veckan förklarade att ett utvidgat europeiskt grannskap medför att vi, ”från Moskva till Rabat” – jag citerar honom – kommer att dela allt förutom våra institutioner, finns det orsak till oro.
Det andra problemet är Turkiets ståndpunkt. Under diskussionerna om betänkandet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och utrikespolitik framkom det nämligen att kommissionen inte räknar med att Turkiet kommer att lägga någon större vikt vid politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap, eftersom Turkiet är ett kandidatland. Detta står emellertid i strid med betänkandet, i vilket det tydligt sägs att det inte alls är uteslutet att de deltagande länderna kan bli medlemmar i EU i ett senare skede. Vid det här laget är det ganska uppenbart för alla att Turkiets möjligheter att uppfylla anslutningskriterierna är så gott som obefintliga. Turkiet är inte ett europeiskt land, men det är ett vänskapligt land och en militär allierad. Det är således ytterst viktigt att våra förbindelser med Turkiet är så bra som möjligt och att Turkiet inbegrips i den nya politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap redan från början. 
Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Napoletanobetänkandet är ytterst viktigt och det gläder oss att vissa ändringsförslag, däribland vårt eget, som har antagits av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, har kompletterat och ytterligare förbättrat betänkandet. De länder som står i begrepp att ansluta sig till Europeiska unionen kan nu spela en avgörande roll för att främja en effektiv grannskapspolitik gentemot de länder som kommer att stå kvar utanför våra nya gränser. Många av dessa länder strävar också efter att ansluta sig till unionen, inte genast, men, som kommissionsledamot Günter Verheugen har sagt, dörren står fortfarande öppen. Denna grannskapspolitik beror förvisso på oss och på Bryssel, men den beror också i hög grad på dem.
Som föredragande har jag ägnat stor uppmärksamhet åt Polen och jag har sett hur de vänster- och högerregeringar som har avlöst varandra i flera år har tagit viktiga initiativ för att ta itu med problemen i Polens förbindelser med sina grannländer, särskilt Ukraina, under upptakten till utvidgningen. Många parlamentsledamöter har redan nämnt problem som gränsöverskridande smuggling – lokal smuggling som utgör drivkraften för en betydande, om än dold och olaglig ekonomi – och de ansträngningar som Polen alltid har gjort för att se till att Ukraina står på Polens sida, på vår sida, på västs sida. För en kort tid sedan talade jag med några polska kolleger som har talat för denna politik i Warszawas parlament. Enligt min uppfattning är Polen ett exempel på vad de nya länderna både måste och kommer att behöva göra för att se till att de länder som fortfarande kommer att stå utanför EU:s nya gränser inte känner sig utestängda, som Pasqualina Napoletano har sagt.
Jag vill också nämna Moldavien, som kanske är det fattigaste landet i Europa. Som föredraganden påpekar i betänkandet är vår politik när det gäller Moldavien tämligen inkonsekvent. Vi måste hjälpa Moldavien mer ekonomiskt, och framför allt politiskt, för att skydda det från det tilltagande och oroande ryska inflytande som nästlar sig in genom den transnistriska enklaven. Många av vår grupps vänner i Moldavien har framfört denna vädjan, och vi hoppas innerligt att den kommer att besvaras. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att säga att Napoletanobetänkandet är utomordentligt, inte bara därför att Pasqualina Napoletano är ledamot i vår grupp, utan även därför att hon har lagt ned mycket arbete på det.
Det gläder mig också att kommissionsledamot Günter Verheugen har tagit över frågan om ett utvidgat europeiskt grannskap, eftersom jag är övertygad om att han kommer att övervaka denna fråga lika framgångsrikt som han övervakade utvidgningen.
Kommissionsledamoten tog även kort upp en nyckelfråga, nämligen hur vi skall behandla kandidatländerna, de länder som har utsikter till medlemskap, i denna strategi. Jag förstår hans oro. Trots detta är jag övertygad om att den formulering vi har valt är den rätta, och att detta verkligen är något vi kan arbeta vidare med.
Parlamentet är splittrat i tre läger när det gäller den här frågan. En del säger att detta är vårt gyllene tillfälle för att ta ett varaktigt, eller åtminstone långvarigt, farväl till Turkiet, och kanske också till Balkanländerna, som kandidatländer och att knuffa in dem i en annan kategori. Och så har vi kommissionsledamotens förslag att lämna dem utanför detta initiativ.
I Napoletanobetänkandet, som vi antog med majoritet i utskottet – vi måste naturligtvis invänta resultatet av omröstningen här i parlamentet i morgon – utesluts varken det ena eller det andra. Jag förstår vad kommissionsledamoten sade, men vi vet inte vad som kommer att beslutas 2004. Om vi till exempel inte inleder förhandlingar med Turkiet skulle Turkiet kanske befinna sig i ett annorlunda, kanske ännu värre läge än andra länder, med vilka vi skulle förstärka begreppet utvidgat europeiskt grannskap genom att bygga upp goda förbindelser med våra grannar.
På Balkan, som jag mycket väl känner till, finns det länder som vi, precis som med Turkiet, inte kommer att kunna tala om medlemskap med under de kommande åren. Om vi, självklart på basis av kommissionens arbete, tillsammans kan sända en tydlig signal till Kroatien om att vi kan förhandla – och jag hoppas att vi kan det – säger vi i själva verket till alla Balkanländer: det finns ingenting som hindrar er från att ansluta er till Europeiska unionen om ni uppfyller samma villkor som Kroatien.
Under tiden anser jag att det skulle vara mycket klokt – och även Pasqualina Napoletano stöder detta – att ta med dessa länder i vårt initiativ. En möjlighet kan vara att skapa en särskild status just för dessa länder som definitivt har möjligheter att bli medlemmar, för att göra det klart för dem att det ena inte utesluter det andra. Jag stöder Napoletanobetänkandet till fullo, i dess nuvarande form. 
Väyrynen (ELDR ).
   – Herr talman! Efter omröstningen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik kan Napoletanobetänkandet säkerligen antas av oss alla. Dock har betänkandet blivit för detaljerat och tillämpningsområdet alltför brett. Det grundläggande problemet är att begreppen rörs ihop, vilket beror på att kommissionen har kombinerat strategin för ett utvidgat europeiskt grannskap och förbindelserna med våra grannländer i samma initiativ. I praktiken omfattar politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap förbindelserna med våra grannar i öster, som tillhör Europa. Våra grannar i söder är däremot icke-europeiska länder i Medelhavsområdet och Mellanöstern.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har försökt klargöra begreppen med sina ändringsförslag 15 och 16. Enligt dessa ändringsförslag skulle unionen föra en politik för ett utvidgat europeiskt grannskap som skulle kompletteras av våra strategier som benämns den nordliga dimensionen och den sydliga dimensionen. Den nya politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap och det nya grannskapsinstrumentet skulle genomföras för alla våra grannar; i öst, syd och nord. Jag hoppas att dessa ändringsförslag kommer att antas. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Det finns två punkter som vi måste ta hänsyn till när det gäller den här frågan. För det första måste vi ha goda förbindelser med våra grannar, eftersom detta gynnar vår utrikespolitik. För det andra: hur kan detta läggas upp så att det sammanfaller med Europeiska unionens intressen och möjligheter? Dessa två aspekter måste beaktas tillsammans. När allt kommer omkring måste vi inse att alla har sina egna ”klienter”här. Hur kan vi utarbeta ett automatiskt förfarande för att föra in dessa länder – eller ett antal av dessa länder – nästan direkt in i EU?
Om vi fortsätter att bedriva i skymundan, kommer vi att vara på god väg att förstöra Europeiska unionen, eftersom den inte klarar av detta. Vi genomgår för närvarade den krävande processen att utarbeta en konstitution, och det är just med hjälp av den som vi kanske kommer att kunna utforma ett förnuftigt sätt att hantera de interna frågorna för en union med 25 eller 27 medlemsstater.
Kommissionsledamot Günter Verheugen! Vad skall vi göra med Turkiet om landet inte uppfyller villkoren för att inleda förhandlingar 2004? I så fall måste vi väl komma med ett andra erbjudande, förutom fullt medlemskap, åtminstone för en viss tidsperiod. Det är därför jag anser att det är absolut nödvändigt att förbättra begreppet utvidgat europeiskt grannskap när det gäller våra grannländer i Europa; att göra dessa till ett ”extra europeiskt område”. Detta skulle skapa en andra multilateral ring av länder som vi upprätthåller nära förbindelser med, men för vilka ett fullt medlemskap inte är det enda alternativet. Konsekvenserna av en sådan multilateral ordning har hittills inte klarlagts tillräckligt av kommissionen. Vi måste se till att detta även omfattar de länder vars framtid ligger i unionen men som inte kommer att kunna bli medlemsstater i EU under de närmaste tio åren, av vilka skäl det än må vara, och vi måste se till att de inte åsidosätts. Detta gäller för några av länderna i västra Balkanområdet, och även Moldavien, Ukraina eller till exempel Turkiet, om ett beslut av det slag som jag just har beskrivit skulle fattas nästa år.
Detta innebär självklart också att vi behöver en annan strategi, men en lika viktig strategi – jag vill inte att ledamöterna från södra Europa skall missförstå oss – för Barcelonaprocessen och Medelhavsländerna. Målet i detta fall är inte att tillhandahålla en möjlig öppning till medlemskap, utan att skapa en nära grannförbindelse av ett annat slag. I alla händelser har diskussionerna såväl i parlamentet som i kommissionen hittills saknat den nödvändiga systematiska infallsvinkel som kommer att göra denna politik genomförbar i praktiken.
Iivari (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst gratulera Pasqualina Napoletano till hennes utmärkta arbete. Det gläder mig att hon i sitt betänkande har behandlat öst och syd lika. Det ligger, och måste ligga, i EU:s intresse att ha balanserade förbindelser med grannländerna längs alla yttre gränser.
En av de stora utmaningarna är att undvika att bygga upp en fästning kring EU när vi stärker våra delade värden och den inre marknadens funktion. Det är därför det tillvägagångssätt som skisseras i meddelandet om ett utvidgat europeiskt grannskap, med dess betoning på ömsesidigt beroende, är särskilt välkommet. Vi får inte begränsa det växande välståndet enbart till området inom unionens gränser. Främjandet av demokrati, gott styre, mänskliga rättigheter och hållbar utveckling i unionens grannländer kommer alla till fördel. Ur en praktisk synvinkel kommer samarbetet mellan gränsregionerna att öppna för nya möjligheter till investeringar och innovation på båda sidor och det direkta samarbetet mellan människor kommer att förstärkas. Detta kommer att öka det regionala välståndet och den regionala stabiliteten.
Vi bör följa exemplen på samarbetsformer som fungerar, som det befintliga samarbetet mellan Finland och Ryssland, och för att grannskapspolitiken verkligen skall få vind under vingarna måste vi avsätta lämpliga resurser. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! När begreppet utvidgat europeiskt grannskap först introducerades var jag i hög grad skeptisk till att bunta ihop länder så olikartade som Libyen och Ryssland i ett dokument. Men som PPE-DE-gruppens skuggföredragande för avsnittet om Ukraina anser jag nu att tillräcklig differentiering har uppnåtts i Napoletanos betänkande för att åstadkomma ett politiskt sammanhängande dokument som erbjuder en konstruktiv strategi genom handlingsplaner för de utmaningar som ligger framför oss de närmaste fem åren när vi skall systematisera de ekonomiska och politiska följderna av ett EU med 25 länder och när EU:s gränser flyttas österut.
Jag välkomnar särskilt erkännandet av Ukrainas möjligheter till eventuellt medlemskap och omnämnandet av artikel 49. Detta skulle likaså kunna gälla för Moldavien, som är i desperat behov av en hjälpande hand från EU för att reda ut frågan om Transnistrien av att beviljas tillträde till stabiliserings- och associeringsprocessen. Ryssland kommer här att ha en nyckelroll, och jag välkomnar toppmötet nyligen, som syftade till att utveckla våra förbindelser med det strategiska partnerlandet genom en uppsättning av fyra gemensamma områden.
Fastän jag kraftfullt fördömer kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien anser jag att vi har ett egenintresse av ett stabilt Ryssland under president Putins fasta ledning och en gemensam sak i kampen mot internationell terrorism. Med vederbörlig respekt för rättsstatsprincipen är det dock synd att straffrätt används för att hålla tillbaka oligarkernas makt, eftersom en ekonomisk uppgörelse för att gottgöra den tvivelaktiga privatiseringen i början av 90-talet utan tvekan skulle ha varit att föredra.
Jag välkomnar också att Europeiska investeringsbankens (EIB) ansvarsområde utvidgas till de västra nya oberoende staterna. Vitryssland förblir ett problem, men vi måste ägna oss åt begränsade men konstruktiva åtaganden inom områden av ömsesidigt intresse. Jag blev förtjust över det faktum att mitt budgetändringsförslag om att öka anslagen till Tjernobylolyckans offer antogs av kammaren.
Slutligen håller jag med Michael Gahler om att den europeiska folkopinionen inte skulle stödja fri rörlighet för Nordafrikas folk inom överskådlig framtid. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! Kommissionens och Europeiska unionens initiativ om ett utvidgat europeiskt grannskap är den rätta vägen att följa om vi skall kunna göra vår politik enhetlig på gemenskapsnivå.
I det utmärkta Napoletanobetänkandet utformas en intressant politisk ramstrategi för området kring Europeiska unionen. Denna strategi möjliggör både planering och målsättningar, och samtidigt bevaras den flexibilitet som krävs för varje sådant område runt oss, som grundas på varje områdes särdrag.
Våra grundläggande prioriteringar grundar sig på goda förbindelser, fred och ekonomiskt och politiskt samarbete. Vi har inga som helst avsikter att bygga nya murar eller så ny splittring.
Kommissionen lägger fram den ekonomiska delen i sitt meddelande. I Napoletanobetänkandet lyfts den politiska faktorn fram, vilket innebär fredsinitiativ för Mellanöstern, Kaukasus, Balkan och på andra håll. Dock kan även vi, Europaparlamentet, ta initiativ genom att öka våra ansträngningar. Inom denna ram anser och föreslår jag att Europaparlamentet, på samma sätt som det har gjort för att samarbeta med andra regioner, bör tillsätta en gemensam parlamentarikerkommitté för de länder som ingår i samarbetet i Svarta havsområdet, som redan har ett parlamentariskt samarbetsorgan, mellanstatligt samarbete, en bank för utveckling, ett ständigt sekretariat och, viktigast av allt, som omfattar 13 länder. Bland dessa länder finns EU-medlemsstater och kandidatländer, länderna i Kaukasien, länder i Balkanområdet, Ryssland, Ukraina, Moldavien, kort sagt, länder som har ett särskilt politiskt intresse för Europeiska unionen. 
Arvidsson (PPE-DE ).
    Herr talman! Vi är nu mitt uppe i den största utvidgningen av Europeiska unionen någonsin. Om något år tillkommer Bulgarien och Rumänien och medlemsförhandlingar upptas med Turkiet och Kroatien.
Detta har skapat ett ökat intresse för EU i vår omvärld. Vi har att förvänta oss nya ansökningar om medlemskap och nya önskemål om nära samarbete i framtiden. Jag tycker att vi skall vara stolta över detta intresse att delta i det europeiska samarbetet. Det innebär också att vi kan ställa krav och stödja länderna i vårt närområde så att de respekterar mänskliga fri- och rättigheter, uppfyller rättsstatens principer och efterlever grundläggande ekonomiska frihandelsprinciper.
Personligen förstår jag inte talet om att Europas gränser nu måste definieras. EU måste vara öppet för nya medlemmar från vårt närområde i framtiden, oberoende av om de följer den gamla skolkartans avgränsning av den europeiska världsdelen eller inte. Med modern teknik och telekommunikation blir Bosporen, Gibraltar och Kaukasus alltmera imaginära gränser, medan frihet, mänskliga rättigheter och demokrati i andra delar av världen, och naturligtvis dess motsats förtrycket, blir alltmer verkliga för oss alla.
Moldavien är ett litet fattigt land i EU:s framtida gränsområde. Jag tror att en tilltänkt stabiliseringspakt omfattande Vitryssland, Ukraina och Moldavien inte är en lyckad lösning. Moldavien hör historiskt och kulturellt till Sydösteuropa. Det är min förhoppning att kommissionen försöker att etablera ett samarbete med Moldavien som tar hänsyn till detta och öppnar vägen för ett framtida moldaviskt EU-medlemskap efter det att Rumänien och Bulgarien har inträtt i unionen. 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Efter andra världskriget hade Europas folk en vision att integrera sina länder, och EU är, sedan 50 år tillbaka, resultatet av detta. I dag behöver vårt stora Europa ha en vision av en politik för ett utvidgat europeiskt grannskap, i öst och i syd, och jag tackar Pasqualina Napoletano för hennes betänkande, som innehåller många förslag. Vi har en hel arsenal av instrument som ger denna grannskapspolitik kött på benen: ekonomiska, politiska och tekniska instrument. Vi bör också utnyttja andra institutioner, såsom Europarådet och OSSE, som kan bidra till denna grannskapspolitik. Jag anser att en strategi för grannskapsavtal för enskilda länder eller grupper av länder kan vara till nytta, liksom Schumanplanen från 1951, även om det då handlade om kol och stål. Ett tekniskt avtal med Nordafrika om solenergi skulle till exempel vara oerhört viktigt för både oss och dem. Vi vill inte ha en union som är en fästning, utan ett öppet EU, och denna politik bör bidra till att nå detta. 
Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i kommissionens förslag och i Napoletanobetänkandet.
Som jag uppfattar det handlar det om att om att erkänna att utvidgningen inte är, inte kan och inte kommer att vara unionens enda instrument för att bygga upp EU och EU–Medelhavsområdet. Det är det som är frågan.
Utvidgningen kommer att ha en begränsning. Tolv nya länder kommer att ansluta sig; vi har även Turkiet och andra länder som kommer att ansluta sig i framtiden. När gränsen väl har nåtts kan vi inte säga att vi saknar de politiska, ekonomiska, säkerhetsmässiga, kulturella eller mänskliga instrumenten för att bygga upp EU.
Med andra ord, vi utformar en mer omfattande uppbyggnad, som kompletterar utvidgningsinstrumentet och som också kräver en fördjupning, vilken utgörs av den nya konstitution som vi för närvarande behandlar. Om vi inte utformar denna nya politik för goda grannförbindelser, kommer vi att svika förhoppningarna och när allt kommer omkring har vi tagit med förslag från personer som har en djup kunskap om EU:s situation, och jag stöder naturligtvis dessa förslag. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle varmt vilja välkomna kommissionens förslag och det betänkande Napoletano har lagt fram.
Vi talar här om en nervkittlande ambition. Det skulle vara väldigt lätt för Europeiska unionen att säga att den har tillräckligt att göra med att hantera utvidgningen och slutföra utvidgningsprocessen. Det skulle dock vara ytterst kortsiktigt att göra det, och den nuvarande strävan att utforma en politik för att utveckla förbindelserna med länderna i vårt grannskap är utomordentligt viktig.
Jag slogs i förmiddags av något som den irländske talmannen sade när han talade om länderna i vårt grannskap - människor som bor bredvid varandra men som inte känner varandra, både på lokal och internationell nivå. Sådan okunskap om varandra föder rädsla och misstro och kommer med tiden att föda konflikt. Denna grannskapspolitik är därför oerhört viktig, inte bara för vår säkerhet, utan även för säkerheten i de länder som är våra grannar.
Låt oss inte slå in på vägen att säga att vi inte kan ha fri rörlighet från Nordafrika. Vi har fri rörlighet från Nordafrika; det är bara det att vi inte erkänner att så är fallet. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar föredraganden till hennes betänkande om denna svåra fråga om ett utvidgat europeiskt grannskap. Det är bra att det i betänkandet betonas att en politisk, social och ekonomisk stabilitet i de angränsande regionerna är viktig för vår säkerhet, och man kan till och med säga att detta är viktigt för vår framtid. Av den anledningen stöder jag varmt tanken på ett gemensamt frihandelsområde. På så vis kan vi främja den demokratiska utvecklingen.
Vår mognad mäts emellertid utifrån vår skicklighet att förhindra och förebygga konflikter. Vi måste stödja kommissionens förslag om grannskapsprogram. Vi måste se till att vi exporterar stabilitet, så att vi inte måste återimportera instabilitet. Vi måste dock komma ihåg att det inte bara finns klyftor mellan länder, utan att det också finns klyftor inom stater, och dessa växter hela tiden. Detta är en verklig måttstock för att mäta hur framgångsrika våra samhällen är, däribland vårt eget. 
Verheugen,
   . – Herr talman! Jag kommer bara att kommentera ett par frågor. För det första differentieringen, som naturligtvis är en nyckelfaktor i kommissionens förslag. Vårt tillvägagångssätt bygger helt på differentiering, vilket innebär att varje land behandlas individuellt. Detta är inte ett multilateralt projekt, utan ett bilateralt, skräddarsytt projekt för alla, och det är därför som Ryssland inte behandlas på samma sätt som Libyen; det skulle helt enkelt vara omöjligt och uppriktigt sagt skulle det vara dumt att ens försöka. Detta innebär också att den gemensamma grundens omfattning och innehåll kommer att variera avsevärt, åtminstone från början. Någon gång i en avlägsen framtid kan det bli möjligt för alla att anlända till samma station, men det kommer att göras åtskillnad under en lång tid. Tanken att vi kommer att sluta avtal om fri rörlighet för arbetstagare med länderna i Nordafrika inom överskådlig framtid är naturligtvis lika oroande för mig som för Michael Gahler. Men ingen har heller nämnt den möjligheten.
Det sista jag vill kommentera är att flera talare har klagat på bristande begreppsmässig klarhet och konsekvens. Jag är tämligen förvånad över detta. Jag anser faktiskt att tanken är mycket klar. Vi vill ha en politik som är utformad för alla de länder som kommer att bli våra närmaste grannar efter utvidgningen, antingen genom delade gränser eller genom sjögränser. Som Romano Prodi med rätta sade, sträcker sig dessa länder från Ryssland till Marocko. Det skulle självklart vara en lätt sak att utarbeta en övergripande strategi för alla de europeiska länderna och alla angränsande länder utanför Europa, som inte är medlemmar i Europeiska unionen, genom att helt enkelt kombinera de strategier och den politik som redan finns – det skulle jag i själva verket kunna göra redan till nästa helg om ni vill det. Men detta skulle inte ändra på det faktum att vi måste tillämpa andra instrument i till exempel västra Balkanområdet och Turkiet, än de som vi måste tillämpa i låt säga Libyen eller Syrien, eftersom våra nya mål när det gäller västra Balkanområdet och Turkiet skiljer sig avsevärt åt. Elmar Broks försök är hedervärt, och jag kommer inte heller att lasta honom för detta – jag vet exakt vad han ville. Han håller säkert med mig om att det i det här skedet skulle betyda slutet för taktiken att tillämpa en gemensam strategi om vi utarbetade ett alternativ för Turkiets anslutning i form av ett formellt dokument från rådet eller kommissionen. Ni har naturligtvis rätt att kräva detta, herr Brok, men kommissionen kan inte gå med på det.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Boudjenah (GUE/NGL ),
   – Formuleringar som ”ny impuls” visar på en ambition att ha närmare förbindelser. Det talas om ett ”gemensamt område”, men utan någon gemensam uppbyggnad. Vi är sannerligen långt ifrån ett sådant område, med tanke på att Romano Prodi talar om politiskt och gradvis integrering i Europeiska unionens ekonomiska och sociala strukturer. Man kan ställa sig frågan om ordet ”grannskap” inte har ersatt ordet ”partnerskap”. EU:s mål är helt enkelt att integrera dessa länder i den stora EU-marknaden, men utan någon ekonomisk ersättning i form av sådant stöd som kandidatländerna fick, även om villkoren var drastiska och orättvisa.
En annan aspekt är att kommissionens hela meddelande karakteriseras av en mycket säkerhetsinriktad inställning till förbindelserna. Detta är långt från ett EU som är öppet för världen. Fri rörlighet för varor och kapital, men inte för människor, är inte bara omänskligt, utan också fullständigt falskt och cyniskt.
Om EU vill motsvara de förväntningar som många människor fortsätter att hysa och skapa en föreställning om en värld som skiljer sig radikalt från Förenta staternas, har vi all anledning att skapa nya band med våra grannar, särskilt länderna i Medelhavsområdet. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om den nordliga dimensionen. 
Antonione,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den första handlingsplanen för den nordliga dimensionen inom ramen för Europeiska unionens externa och gränsöverskridande politik för 2000–2003, som antogs av Europeiska rådet i Feira den 1920 juni 2000, löper ut vid årsslutet. För ett år sedan inleddes det förberedande arbetet för att gå vidare med politiken för den nordliga dimensionen efter 2003.
Jag minns särskilt att riktlinjerna för en ny handlingsplan fastställdes vid ministerkonferensen om den nordliga dimensionen och det arktiska fönstret på Grönland i augusti 2002, och ministerrådets (utrikesfrågor) möte i Luxemburg i oktober samma år. I enlighet med dessa riktlinjer upprättade kommissionen kontakter med alla berörda aktörer, däribland regionala organisationer och sammanslutningar och företrädare från den privata sektorn, i syfte att förbereda ett arbetsdokument om den nya handlingsplanen.
Den 11 juni i år lade kommissionen fram arbetsdokumentet ”Den andra handlingsplanen för den nordliga dimensionen 2004-2006” inför rådet. Den innehåller en rad förslag som har lagts fram av de berörda aktörerna. De erfarenheter som har vunnits i och med den första handlingsplanen beaktas, och även de nya krav som kommer att uppstå under de kommande åren. Rådet behandlade detta arbetsdokument den 29 september 2003 och det godkändes sedan av Europeiska rådet vid dess möte den 1617 oktober 2003 i Bryssel. Vid det tillfället betonade stats- och regeringscheferna att den nordliga dimensionen kommer att få ökad vikt i samband med utvidgningen av EU och att den kommer att utgöra ett viktigt bidrag för att vidareutveckla unionens nya grannskapspolitik i denna region.
I handlingsplanen för 2004–2006 fastställs riktlinjerna för de närmaste tre åren. I det avseendet utgör handlingsplanen en garanti för att den nordliga dimensionen i unionens politikområde kommer att finnas kvar, vilket i planen definieras som ett ”horisontellt koncept som tillämpas inom den befintliga finansiella och institutionella ramen i den berörda regionen”.
Den nordliga dimensionen är särskilt viktig för vissa prioriterade områden som potentiellt sett har störst mervärde, som ekonomi, näringsliv, infrastruktur, mänskliga resurser, utbildning, kultur, vetenskaplig forskning, hälso- och sjukvård, miljö, kärnsäkerhet, gränsöverskridande samarbete och regional utveckling samt rättsliga och inrikes frågor.
Den gemensamma ram för främjande av en politisk dialog och praktiskt samarbete som den nordliga dimensionen ger kommer att omfatta ett vidsträckt och skiftande geografiskt område kring Östersjön och Nordatlanten. Särskild uppmärksamhet ägnas också åt regioner med specifika behov, såsom Kaliningrad och det arktiska området. I detta sammanhang är en förstärkt samverkan på alla nivåer mellan Ryssland och EU följaktligen av avgörande betydelse.
Kommissionen kommer att behålla sin övergripande ledande roll, men det krävs ett aktivt deltagande av alla berörda aktörer, vare sig de befinner sig på nationell, regional eller lokal nivå, inom näringslivet eller det civila samhället i allmänhet. Särskilda åtgärder inom de fem allmänna prioriterade områden som jag nyss nämnde – ekonomi och infrastruktur, utbildning, kultur, forskning och hälso- och sjukvård, miljö, kärnsäkerhet och naturresurser, gränsöverskridande samarbete och regional utveckling samt rättsliga och inrikes frågor – måste vidareutvecklas i en anda av samarbete baserat på aktivt deltagande från alla parters sida, subsidiaritet och komplementaritet, med en effektiv uppdelning av arbetet och en övergripande samordning och övervakning. 
Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den nordliga dimensionen i Europeiska unionens yttre förbindelser och gränsöverskridande verksamhet är ett viktigt politikområde för kommissionen, som kommer att bli ännu viktigare i och med den förestående utvidgningen. Kommissionen fortsätter aktivt att arbeta med den nordliga dimensionen. Parallellt med genomförandet av åtgärderna i den första handlingsplanen för den nordliga dimensionen, har kommissionen spelat en avgörande roll i utarbetandet av den andra handlingsplanen för denna region. Denna andra handlingsplan omfattar perioden 2004–2006.
Som en uppföljning av det danska ordförandeskapets förberedande arbete förra året genomförde kommissionen en integrerad samrådsprocess under första halvåret 2003, i vilken de viktigaste parterna deltog. Detta visade sig vara mycket användbart. Kommissionen beaktade även Europaparlamentets resolution av den 16 januari 2003. I juni 2003 överlämnade kommissionen sina förslag till den andra handlingsplanen till rådet. Efter att ha diskuterat dessa godkände rådet den slutliga versionen av handlingsplanen, som antogs av Europeiska rådet vid dess möte i Bryssel den 1617 oktober 2003.
Det huvudsakliga målet för den andra handlingsplanen är att, i båda sidors intresse, tillhandahålla ett instrument för regionalt samarbete med våra grannar, Ryska federationen. Tanken med den nordliga dimensionen är dessutom att behandla de möjligheter och utmaningar som den förestående utvidgningen kommer att föra med sig. Syftet är med andra ord att bidra till att främja stabilitet och välstånd i denna region, både inom och utanför Europeiska unionens gränser.
Politiken för den nordliga dimensionen kommer också att direkt bidra till att vi kan nå de mål som vi nyss diskuterade under debatten om ett utvidgat europeiskt grannskap. Slutligen kommer den nya handlingsplanen att bidra till hållbar utveckling i den arktiska regionen och för den inhemska befolkning som lever där.
Kommissionen har dessutom arbetat hårt med det fortsatta genomförandet av den första handlingsplanen. Den kommer naturligtvis att slutföras vid årsslutet. I detta sammanhang är det värt att nämna de många resultat som har nåtts helt nyligen, till exempel genomförandet av de första projekten inom miljöpartnerskapet för den nordliga dimensionen, undertecknandet av det multilaterala miljöprogrammet inom kärnenergisektorn i Ryska federationen och det utökade gränsöverskridande samarbetet som en del av utarbetandet av de första grannskapsprogrammen efter kommissionens meddelande från juli 2003.
Vi får inte heller glömma de många projekt och specifika initiativ som ingår i gemenskapsprogrammen och som kommissionen har genomfört, som redan har avslutats eller som fortfarande pågår. Dessa bidrar också till att förverkliga den nordliga dimensionen. Årsrapporter om verksamheten inom den nordliga dimensionen kommer att ge en fullständig översikt av alla områden som ingår i den första handlingsplanen. Kommissionen kommer att offentliggöra denna rapport under de kommande veckorna.
Till sist måste vi också komma ihåg att andra aktörer har bidragit avsevärt, till exempel medlemsstaterna, regionala organisationer och lokala myndigheter. Aktivt stöd från alla aktörer i regionen är absolut nödvändigt för att den nordliga dimensionen skall bli en fullständig framgång. Vi har särskilt betonat denna aspekt i den andra handlingsplanen. Kommissionen kommer naturligtvis att fortsätta att informera parlamentet om genomförandet av initiativet, och vi hoppas att parlamentet kommer att spela en aktiv roll i övervakningen och översynen av de initiativ som kommer att genomföras inom den närmaste framtiden. 
Suominen (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot Verheugen! Det finns alltid både goda och dåliga nyheter om den nordliga dimensionen. De goda nyheterna är att rådet och kommissionen säger att den nordliga dimensionen lever och är vid full vigör. De dåliga nyheterna är att det inte händer så mycket med den, förutom att parlamentet, rådet och kommissionen tävlar med varandra för att försöka utvidga och samtidigt vattna ur konceptet, så att det säkerligen snart kommer att omfatta hela det nordliga halvklotet.
I Baltikum och nordvästra Ryssland händer det dock saker hela tiden, och även Europeiska unionen bör vara ekonomiskt delaktig i dessa skeenden. Frågan om sjösäkerheten, eller den bristande sjösäkerheten, är en av dem. Unionen kommer att utvidgas och om fyra månader kommer gränsen mellan Ryssland och Europeiska unionen att vara dubbelt så lång. Det finns risk för att Kaliningradavtalet ger upphov till allvarliga stridigheter eftersom ingen tycks vilja tala om för Litauen vad som sker, om något sker över huvud taget. Det var lustigt att i sammanträdesprotokollet från toppmötet mellan EU och Ryssland läsa om den genomförbarhetsstudie som brådskande skall utarbetas till årsslutet 2003. Det är nu sex veckor kvar och litauerna vet inget om det, åtminstone enligt vad deras före detta president sade i går. Den nordliga gasledningen (North European Gas Pipeline), som kommer att gå från Arktiska havet, förbi Finland och via Baltikum till Centraleuropa, kommer troligtvis att börja byggas inom två eller tre år. För sträckan från Arktis till Baltikum saknas det infrastruktur och den kommer troligen även att passera genom urskog, som måste skyddas. Ryssarna kommer inte att klara av detta ensamma.
Då och då görs det i unionen stort väsen av de risker som är förknippade med kärnavfall och kärnkraftsanläggningar i nordvästra Ryssland. Inom ramen för Tacisprogrammet finns det emellertid en avsevärd mängd outnyttjade medel som har avsatts för kärnsäkerhetsprojekt – cirka 180 miljoner euro. Varför används inte dessa pengar för att rensa bort kärnavfall i havet vid Litsa Guba och Murmansk, och jag avser skrotade kärnvapenbestyckade ubåtar och kärnavfall vid kustlinjen, eller varför ser vi inte till att kärnkraftverken vid Sosnovy Bor och Kandalaks är säkra att använda? Miljöpartnerskapet för den nordliga dimensionen, som samordnas av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD), är ett utmärkt verktyg. Det verktyget bör också användas på andra håll, och inte bara för ett enda projekt. Sydvästra reningsanläggningen för avloppsvatten i St. Petersburg är bara toppen av isberget när det gäller det som måste göras.
Mina damer och herrar! Det faktum att den nordliga dimensionen fortfarande praktiskt taget befinner sig på diskussionsstadiet är absolut inte gemenskapens fel. Jag pekar till exempel ut Finlands nuvarande och tidigare regeringar, som, när det gäller frågan om samarbete med de angränsande regionerna, inte tycks ha ansett eller inte verkar tycka att det är värt besväret att inleda någon stark lobbyverksamhet för att sporra Europeiska unionen till handling. 
Myller, Riitta (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp tacka kommissionen och rådet för att EU:s nordliga dimension har blivit ett varaktigt och fast inslag i Europeiska unionens politik. Ett bevis på denna kontinuitet är att vi nu diskuterar den andra handlingsplanen.
Den nordliga dimensionen har emellertid, som det sades tidigare, kritiserats för att vara formlös och för att sakna något konkret. Detta kommande program för perioden 2002–2006 kommer förhoppningsvis att bidra till att undanröja dessa problem. I programmet utlovas det att en sammanhängande operativ ram skall inrättas för all politik inom den nordliga dimensionen genom fastställande av strategiska mål och prioriteringar. Den nordliga dimensionen kommer inte att vinna tillräcklig trovärdighet förrän den bidrar till att förbättra livet för människorna i EU:s nordliga regioner och i de områden som gränsar till dessa. Detta innebär att ekonomin måste utvecklas genom att vi utnyttjar de möjligheter som handel och hållbar användning av naturresurserna erbjuder.
Miljöfrågorna är också av yttersta vikt i de nordliga regionerna. Efter utvidgningen kommer Östersjön att bli ett innanhav inom EU, och det krävs snabba åtgärder för att skydda det, inte bara från Europeiska unionens, utan även från Rysslands sida. Det är en god nyhet att den ryske premiärministern uttryckte sitt stöd till Europeiska unionens ansträngningar för att upphöra med användningen av oljetankfartyg med enkelskrov på Östersjön. Miljösamarbetet måste fortsätta i syfte att förbättra kärnsäkerheten, och naturlivet i Arktis kräver också särskild uppmärksamhet.
De planer och avtal som utarbetas på området hälso- och sjukvård och socialt skydd måste också förvandlas till konkreta samarbetsprojekt. Det nya initiativet för ett utvidgat europeiskt grannskap, som vi diskuterade alldeles nyss, kommer att stärka EU:s nordliga dimension. Det nya finansiella instrument som föreslås i detta initiativ kommer att ge särskilt mervärde, och det kommer till exempel att minska byråkratin i gränssamarbetet. För att genomföra den nordliga dimensionen krävs det dock tillräckliga ekonomiska resurser. 
Väyrynen (ELDR ).
   – Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen kommer att stärka den nordliga dimensionen. När de baltiska staterna och Polen, som har varit viktiga partner i EU:s yttre förbindelser, ansluter sig till unionen kommer de att stärka den nordliga dimensionen, såväl när det gäller EU:s interna utvecklingsarbete som de yttre förbindelserna. EU utvidgas, och vi är i färd med att omorganisera de yttre förbindelserna med våra grannar i öster och söder genom att utforma en politik för ett utvidgat europeiskt grannskap. Den nordliga dimensionens framtid beror ytterst på hur väl vi kan knyta den till detta bredare scenario.
Inom ramen för politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap kommer EU att fortsätta att växa och utveckla förbindelserna med sina europeiska grannar. Dessutom har vi den nordliga och den sydliga dimensionen av EU:s politik, som även sträcker sig utanför Europa. Det är naturligt att politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap och det nya finansieringssystemet för grannskapssamarbetet även genomförs i de nordliga regionerna. Det är just i norr som det nya finansieringssystemet skulle kunna tillämpas som ett pilotprojekt innan det antas allmänt, vilket föreslås i Napoletanobetänkandet. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! EU:s nordliga dimension är inte unionens politik för den inre marknaden, utan en politik för de regioner som gränsar till oss och för utrikesfrågor. Det handlar framför allt om samarbete med de delar av Ryssland som är belägna nära EU:s gränser.
Vår grupp vill rikta uppmärksamheten på ordet ”samarbete”. Vi måste stödja samarbetet mellan människor, och inte bara mellan företag. Förutom pengar måste vi också exportera social välfärd och demokrati till de regioner som gränsar till EU i norr. Vår grupp stöder projekt för att förhindra sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn och för att bekämpa de sjukdomar och sociala problem som fattigdomen för med sig. Fattigdom orsakar sjukdom.
Vi är missnöjda med kommissionens sätt att hantera frågan om EU:s nordliga dimension. Det måste finnas något mer än bara en politik för Ryssland. Kommissionen har inte kunnat fylla de projekt som anges i programmen med något innehåll. Detsamma måste tyvärr sägas om de medlemsstater som har haft och som innehar ordförandeskapet i år. Varken Grekland eller Italien nämnde den nordliga dimensionen bland sina prioriteringar. De har styrt hemåt i riktning mot Medelhavet, trots att den medlemsstat som innehar ordförandeskapet är skyldig att skapa projekt i hela unionen. Premiärminister Berlusconi har varit mer intresserad av Rysslands krigsiver än av fred, vardagligt samarbete med människor och deras sociala välfärd.
Det finns en risk för att de speciella särdragen i EU:s nordliga dimension kommer att undertryckas av den nya politiken för det utvidgade europeiska grannskapet. Naturen dikterar annorlunda villkor för livet i norr än för dem som lever längre söderut och det krävs en särskild politik för dessa regioner. Det förslag till resolution som har lagts fram av de politiska grupperna är omfattande och det är bara att genomföra det, vilket är kommissionens ansvar. 
Wuori (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När ”stora” frågor som Italiens inrikespolitik dominerar EU-debatten, kan de andra väderstrecken hamna i skymundan. Det är av dessa skäl som den nordliga dimensionen fortfarande väntar på sitt stora genombrott. Vi inser emellertid att den är viktig om vi till exempel ser på de risker som är förknippade med kärnkraften i vårt grannland Ryssland, eller Rysslands interna politik på den senaste tiden. Det utvidgade europeiska grannskapets stabilitet beror dessutom i mycket hög grad på huruvida vi kan skapa ett effektivt regionalt och gränsöverskridande samarbete.
När EU utvidgas kommer Östersjön som sagt att bli allt viktigare och förhoppningsvis kommer möjligheterna till ett mer stabilt samarbete för att stärka dess ekologiska och politiska framtid att öka samtidigt. Jag vill bara påminna alla närvarande om riskerna med de ryska oljetransporterna, som ökar i mycket snabb takt.
Denna handlingsplan utgör en användbar översikt av de grundläggande regionala utmaningarna, men det finns över huvud taget ingen strategisk bild av de fokusområden som bör främjas, i synnerhet konkreta och mätbara mål på kort och medellång sikt, eller hur samarbetet med de olika mellanstatliga organen, icke-statliga organisationerna och andra befintliga forum bör utnyttjas för att nå dessa mål.
Slutligen vill jag ta upp den separata frågan om statusen för EU:s enda urbefolkning, samerna. De borde ha betydligt större politiskt inflytande än vad de har. Samernas ursprungliga levebröd och livsföring måste skyddas, vilket också innebär att lokala frågor om ägande och utnyttjande av mark måste lösas på ett tillfredsställande sätt, hur svårt eller smärtsamt detta än kan vara. Viljan är dock den avgörande faktorn även i det här fallet. 
Wallis (ELDR ).
   – Herr talman! Jag tvekar att tränga mig på i vad som nästan är en helfinsk debatt, men jag skulle vilja välkomna denna andra handlingsplan och fästa uppmärksamhet på två punkter. Jag hade förmånen att för parlamentets räkning få delta i alla tre ministermöten som bidrog till att utarbeta denna handlingsplan, och det finns två punkter som tycks ha förbisetts.
Den nordliga dimensionen handlar om förbindelserna mellan EU och Ryssland, men den handlar också om något mycket större än så, något som gäller hela den nordligaste delen av det norra halvklotet samt Arktis. Vi höll ett av ministermötena i Jakobshavn på Grönland, och jag trodde att det arktiska fönstret hade hamnat i fokus, men det tycks i stället ha slagits igen med en smäll.
Den arktiska miljön och Arktis invånare angår oss alla. De är del av en global utmaning som vi måste svara på och som vi ignorerar helt på egen risk. Vi hade chansen i EU att visa ledarskap i denna fråga genom att arbeta med och genom Arktiska rådet och även, vilket är viktigare, genom att utforma ett partnerskap med Förenta staterna för denna del av jordklotet som skulle ge oss möjlighet att arbeta tillsammans.
Den andra punkten som saknas är den om parlamentarisk och representativ medverkan på alla nivåer. På det första ministermötet slog man fast att ett forum för den nordliga dimensionen skulle upprättas. Jag var i går på ett parlamentarikermöte i Nordiska rådet i Warszawa, där man sade samma sak. Vi behöver parlamentarisk medverkan på alla nivåer för att kämpa för, förespråka, granska och föra denna politik framåt, så att den inte förblir en skenpolitik utan blir verklighet. 
Verheugen,
   . – Herr talman! Jag vill först vända mig till Ilkka Suominen. Ni har naturligtvis helt rätt i att Östersjöområdet är en av de mest dynamiska regionerna i Europa, om den inte är den mest dynamiska av dem alla, ekonomiskt sett. Men det är också ett faktum att alla länder som gränsar till Östersjön kommer att vara medlemsstater i Europeiska unionen efter den 1 maj 2004, bortsett från Ryssland. Det kommer bara att finnas ett enda land vid Östersjön som inte tillhör Europeiska unionen, och det kommer att vara Ryska federationen. Alla andra kommer att vara med i unionen. Alla frågor som rör baltisk politik kommer i framtiden att ingå i politiken för EU–Ryssland. Det finns inget sätt att kringgå det faktumet. I detta avseende anser jag att de initiativ som vi har utarbetat när det gäller Ryska federationen betydligt stärker den nordliga dimensionen.
Ni nämnde också Kaliningrad. Jag måste erkänna att jag minst sagt är överraskad över vad ni sade om detta! EU och Ryssland har inte förhandlat om frågan om transit till och från Kaliningrad; först förhandlade EU och Litauen och därefter inleddes förhandlingar med Ryssland. Varje enskilt steg avtalades med Litauen. Undersökningen om möjligheten till en snabbtågsförbindelse är något som vi har avtalat med Litauen, och kommissionen förhandlade mycket detaljerat om villkoren för en sådan undersökning med den litauiska regeringen. Jag informerade personligen Litauens president om resultatet av detta arbete. Litauens president kan inte ha sagt er att han inte kände till detta! Det är helt omöjligt. Jag ber er att kontrollera era uppgifter ännu en gång, eftersom jag är mycket angelägen om att undvika att någon här får intrycket att vi gör något som inverkar på Litauens suveränitet i direkt förhållande till Ryssland. Vi förhandlar inte om något med Ryssland som påverkar Litauens suveränitet, som är en framtida medlemsstat. Det kan jag garantera er fullständigt. Det finns ingen som är mer uppmärksam på detta än vad jag är, och jag fann era kommentarer fullständigt häpnadsväckande, milt uttryckt.
När det gäller arktiska regionen, som togs upp i slutet av debatten, vill jag påpeka att det i den andra handlingsplanen, som jag har redogjort för er om, ges särskilt utrymme för ett stort nytt initiativ och verksamhet när det gäller det arktiska fönstret; detta kommer att vara en av de två stora åtgärderna i denna plan. Detta har beslutats; det finns nedskrivet svart på vitt. Därför förstår jag faktiskt inte hur ni kan säga att fönstret har slagits igen med en smäll, eftersom det är precis tvärtom. Fönstret är i själva verket vidöppet och jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att se till att alla möjligheter som erbjuds i och med detta initiativ utnyttjas till fullo. 
Talmannen.
   Jag har mottagit fem resolutionsförslag,(1) som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0414/2003).
Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet.
Under åberopande av artikel 2.2. i Schengenavtalet stöder det italienska ordförandeskapet ett förslag till rådets beslut, som innebär att en medlemsstat som organiserar ett toppmöte eller likvärdigt evenemang tillfälligt skall kunna återupprätta sina inre gränser. Samtidigt skall medlemsstaterna vara skyldiga att lämna alla upplysningar som kan bidra till att lokalisera personer som man vet har vållat oroligheter under liknande omständigheter och att sända namnen på dessa personer tillsammans med uppgifter om överträdelser som begåtts i samband med störande av allmän ordning vid tidigare evenemang.
Kan rådet bekräfta att detta förslag existerar? Om så är fallet, innebär detta inte ett fullständigt avskaffande av medborgarnas friheter så som dessa beskrivs i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna?
Antonione,
   . I artikel 2.2 i Schengenavtalet fastställs det att en Schengenstat, efter samråd med de andra Schengenstaterna, får besluta att under en begränsad tid vid de inre gränserna upprätta nationella gränskontroller anpassade till situationen om detta krävs för den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten. Om det för den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten krävs omedelbara åtgärder skall den Schengenstaten vidta nödvändiga åtgärder och snarast möjligt meddela detta till de andra Schengenstaterna.
För tillämpningen av dessa bestämmelser antog Schengenregelverkets verkställande kommitté den 20 december 1995 beslutet om tillämpningsförfarandet för artikel 2.2 i Schengenavtalet. I linje med förutnämnda texter, det vill säga EGT L 239, 22.9.2000, s. 133, den gemensamma åtgärden av den 26 maj 1997 om samarbete på området för allmän ordning och säkerhet (EGT L 147, 5.6.1997, s. 1) och rådets slutsatser av den 13 juli 1997 om säkerheten vid Europeiska rådets möten och andra likvärdiga evenemang (dokument 10916/01 JAAI 82), stöder det italienska ordförandeskapet ett förslag till rådets resolution om säkerheten vid Europeiska rådets möten och andra likvärdiga evenemang.
Resolutionsförslaget innebär inte att de civila rättigheter som fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna av den 7 december 2000 (EGT C 364, 18.12.2000, s. 1) upphävs; det innehåller särskilda bestämmelser om skydd vid utbyte av personuppgifter. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hans svar, vilket jag naturligtvis ser som oroande. Jag vill ställa följande följdfråga till honom: vad kommer att hända med detta resolutionsförslag, med andra ord, har det godtagits principiellt av de andra 14 medlemsstaterna och vilka grundläggande bestämmelser innehåller detta förslag till resolution? 
Antonione,
   .  Jag har inte möjlighet besvara dessa följdfrågor i detalj. Jag kommer därför, om så behövs, att besvara Alexandros Alavanos följdfrågor skriftligen. 
Talmannen.
Skulle rådet kunna ange vilka medlemsstater som har ändrat sin nationella lagstiftning inom den fastställda tidsfristen, d.v.s. senast den 6 september 2003, i enlighet med artikel 42 i beslut 2002/187/RIF?(1) Vad kännetecknar dessa lagar och vilka är de huvudsakliga skillnaderna mellan dem?
Genom vilka nationella bestämmelser har status och befogenheter fastslagits för de medlemsstater som deltar i Eurojust för tiden mellan beslutets ikraftträdande och i dag? Vad kännetecknar dessa bestämmelser och vilka är de huvudsakliga skillnaderna mellan dem? 
Antonione,
     Rådet har inte fått vissa upplysningar från medlemsstaterna när det gäller genomförandet av beslut 2002/187/RIF om inrättande av Eurojust. Rådet vill fästa den ärade ledamotens uppmärksamhet på det faktum att medlemsstaterna enligt beslutet inte är skyldiga att lämna sådana upplysningar till rådet. Rådet känner dock till att kommissionen för närvarande utarbetar en rapport om genomförandet av beslut 2002/187/RIF, och det har informerats om att kommissionen har för avsikt att lägga fram denna rapport inför rådet vid årsslutet. Eftersom det saknas upplysningar om bestämmelserna för nationellt införlivande, kan inte rådet lämna några närmare upplysningar till den ärade ledamoten om de nationella bestämmelserna om status och befogenheter för de medlemsstater som deltar i Eurojust för tiden mellan beslutets ikraftträdande och fram till i dag. Det italienska ordförandeskapet anordnade emellertid ett möte om denna fråga, vilket ägde rum i Rom den 1314 november 2003. 
Cappato (NI )
   – Såvitt vi vet har endast åtta medlemsstater svarat hittills, och den planerade tidsfristen för att svara löpte ut den 6 september. Denna fråga är ytterst komplicerad eftersom Eurojust under tiden har blivit operativt och personuppgifter utbyts, varav en del mycket känsliga. Enligt min mening är problemet med Eurojust att man har burit sig bakvänt åt, det vill säga att denna byråkratiska struktur för att bidra till samarbetet har inrättats utan bestämmelser eller garantier och utan att man har försäkrat sig om att dessa bestämmelser kan följas inom ramen för de tidsfrister som har fastslagits. Det räcker med att nämna Möllemann-ärendet – i vilket Eurojust var inblandat när det gäller utbyte av personuppgifter – som berör en tysk liberal företrädare som begick självmord samtidigt som en polisiär och rättslig operation pågick, som berörde flera medlemsstater. Frågan kvarstår: vilka bestämmelser tillämpade den tyska företrädaren under utbytet av uppgifter om Möllemann-ärendet, eftersom Eurojust vidhåller att de tyska bestämmelserna tillämpades? Som ni märker, herr Antonione, finns det ett problem, och det måste lösas omedelbart. Tidsfristen den 6 september respekterades inte: det krävs brådskande åtgärder. 
Talmannen.
För två år sedan dömdes fem kubaner till stränga straff i Förenta staterna. De fem kubanerna hade infiltrerat exilorganisationer i Miami som var inblandade i terroristhandlingar som utförts på Kuba och som bland annat krävt ett europeiskt dödsoffer. Deras rättegång präglades av skandalösa oegentligheter som fördömdes av organisationer såsom Amnesty International. Fängelseförhållandena för dessa fångar och hindren för deras förbindelser med sina familjer utgör en kränkning av gällande lagstiftning i Förenta staterna och av folkrätten.
Rådet är mycket engagerat i situationen för de mänskliga rättigheterna för det kubanska folket, och därför undrar jag om rådet känner till detta ärende? Kan rådet vidta åtgärder inom ramen för detta ärende för att begära att de amerikanska myndigheterna åtminstone uppfyller de krav som ställs på de kubanska myndigheterna när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och folkrätten i samband med lagstiftning, rättsliga förfaranden och fångars situation? 
Antonione,
    Rådet har redan i oktober i sina svar på de muntliga frågorna H-0544/03 och H-549/03 om samma ämne förklarat att det känner till rättegången mot och kvarhållandet av fem kubanska medborgare som har varit bosatta i Florida sedan 2001 och den oro som även icke-statliga organisationer som arbetar med mänskliga rättigheter har gett uttryck för, inte minst när det gäller fängelseförhållandena. Rådet har inte diskuterat frågan om hur rättegången genomfördes. När det gäller rådets och kommissionens allmänna ståndpunkt gentemot Kuba hänvisar jag den ärade ledamoten till vår debatt här i parlamentet i början på september. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Min fråga handlar varken om rättegången mot de kubanska fångarna eller om att de för närvarande sitter fängslade. Min fråga handlar om att fångarnas familjers rättigheter måste respekteras; familjerna hindras från att träffa fångarna, trots att dessa rättigheter finns inskrivna i den internationella lagstiftningen och i Förenta staternas lagstiftning. Min fråga avser särskilt två kvinnor, som inte har fått tillstånd att besöka sina män på över fyra år, och en mycket smärtsam situation som det rapporteras om i media: i dag har en av kvinnorna ännu en gång vägrats visum för att resa in i Förenta staterna och träffa sin make.
Vad jag undrar är om rådet anser att denna fråga är värd att uppmärksamma eller inte. 
Antonione,
    Jag ber den ärade ledamoten om ursäkt, eftersom mitt svar tydligen inte var lämpligt med tanke på de frågor som ni vill ha besvarade, så att säga. Jag åtar mig att kontrollera saken ytterligare och att – i den mån jag har möjlighet att göra det – besvara den ärade ledamotens fråga skriftligen. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr rådsordförande! Jag måste insistera på den här frågan, eftersom den tjänstgörande rådsordföranden i oktober lovade oss att han skulle besvara alla frågor som vi lade fram skriftligen, och så har inte skett. Hittills har vi inte fått några svar.
När det gäller den här punkten skulle jag vilja ställa en följdfråga, eftersom rådet med rätta har agerat i situationer av bristande respekt för rättigheterna på Kuba, men när det gäller denna andra allvarliga överträdelse av familjerätten har rådet dock inte vidtagit några åtgärder.
Min följdfråga lyder som följer: Har ni inför rådet lagt fram denna särskilda fråga, som vi för en månad sedan ställde om familjerna till de fem kubanska fångar som befinner sig i Miami? 
Talmannen.
   Jag tror att det var Franco Frattini som företrädde rådet förra månaden, men jag ber Roberto Antonione att noggrant notera dessa frågor och att komma ihåg det han har åtagit sig att göra.
Hur går rådet och medlemsstaterna till väga för att, inom ramen för den transatlantiska dialogen, förmå Förenta staterna att främja de mänskliga rättigheterna genom att se till att Internationella brottmålsdomstolen inte undergrävs och att fångar i Guantánamo Bay ges möjlighet till opartisk rättegång eller frigivning?
Antonione,
     När det gäller Internationella brottmålsdomstolen vill rådet påpeka att unionen anser att det är mycket viktigt att Romstadgans integritet upprätthålls. Vi får inte lämna något ogjort i våra ansträngningar för att verka för ett allmänt undertecknande av Romstadgan och att den genomförs fullt ut genom nationell lagstiftning. Medlemsstaterna bör bli parter i avtalet om domstolens privilegier och immunitet och se till att den nationella lagstiftningen genomförs. De bör också avhålla sig från att uttrycka de reservationer som är tillåtna enligt artikel 120 i Romstadgan. I denna avsikt främjar unionen en hel rad initiativ – politisk dialog och andra initiativ – för att förmå tredje länder, däribland Förenta staterna, att underteckna Romstadgan. Unionen anser att ett allmänt undertecknande av Romstadgan är en grundförutsättning för att Internationella brottmålsdomstolen skall bli fullständigt effektiv och unionen anser därför att initiativ som bidrar till att öka accepterandet av stadgan måste uppmuntras, förutsatt att de är förenliga med dokumentets bokstav och anda.
Rådet vill nämna att det tagit alla tillfällen i akt – gemensamma ståndpunkter från unionen, riktlinjer och flera initiativ som har genomförts av tredje länder – för att tydligt och konsekvent betona sin ståndpunkt när det gäller de bilaterala avtal som har förhandlats eller slutits med Förenta staterna om att inte utlämna personer. De medlemsstater som har fått förslag från USA om sådana avtal begärde omedelbart en gemensam ståndpunkt från unionen när det gäller dessa förslag inom ramen för rådet. Rådet fastställde redan i början av processen ett tydligt politiskt mål för denna gemensamma inställning. Utgångspunkten för en sådan lösning, i vilken Förenta staternas oro beaktas, måste vara att Romstadgans integritet upprätthålls och Internationella brottmålsdomstolens funktion inte äventyras. Jag hänvisar i synnerhet till unionens riktlinjer, som bifogas rådets slutsatser av den 30 september 2002, i vilka rådet bekräftar att undertecknande av bilaterala avtal med Förenta staterna enligt den nuvarande formuleringen är oförenligt med de skyldigheter som de stater som är part i stadgan för Internationella brottmålsdomstolen är skyldiga att följa. Det är även oförenligt med de andra internationella avtal som dessa medlemsstater har undertecknat. Den resolution som har antagits innehåller också ett lämpligt system, vilket innebär att de som begår brott inom domstolens ansvarsområde inte skall gå ostraffade. Detta system bör garantera att nationella domstolar genomför lämpliga utredningar av personer som ställs inför rätta av Internationella brottmålsdomstolen och att de, när det finns tillräckliga bevis, inleder tillämpliga rättegångsförfaranden.
Under alla omständigheter berör den lösning som har införts när det gäller medborgarskapet för de personer som inte lämnas ut endast dem som inte är medborgare i en stat som är part i Internationella brottmålsdomstolen. När det gäller domstolens befogenhetsområde skall detta endast omfatta personer som befinner sig i den stat till vilken en ansökan har inlämnats på grund av att de har sänts dit av en annan stat, och en utlämning kan inte tolkas så att den innefattar genomresa.
Som rådet bekräftade i den gemensamma ståndpunkten från juni 2003, fortsätter medlemsstaterna, när så är lämpligt, att göra tredje länder uppmärksamma på rådets slutsatser av den 30 september 2002 om Internationella brottmålsdomstolen och bilagan om unionens principer med förslag till avtal och konventioner när det gäller villkoren för att överlämna personer till domstolen. I ståndpunkten förklaras det att de tio anslutningsländerna stödde unionens gemensamma ståndpunkt från juni 2003, och att även de associerade länderna, som Rumänien, Bulgarien, Turkiet och Eftaländerna, instämmer i den.
När det gäller Guantánamo Bay har rådet, som Europaparlamentet har erfarit av rådets svar på en rad skriftliga frågor om den här saken, inte diskuterat den här frågan formellt med Förenta staterna. Jag vill dessutom, som en parentes, säga att vi så sent som i går under det möte som hölls mellan rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) och USA:s utrikesminister Colin Powell även fick tillfälle att ta upp denna fråga och diskutera den direkt med honom. Om jag går in i detalj på frågan kommer jag dock att dra ut på tiden, eftersom den togs upp så sent som i går. I detta avseende måste vi utgå från att skyddet av EU-medborgares rättigheter och intressen utanför unionen fullständigt tillkommer den enskilda berörda medlemsstaten enligt Wienkonventionen om konsulära förbindelser. De medlemsstater som har medborgare som är internerade i Guantánamo Bay vidtar därför de åtgärder som de anser nödvändiga för att se till att deras medborgares rättigheter respekteras inom ramen för de tillämpliga bilaterala avtalen med Förenta staterna. Rådet kan inte lämna några närmare upplysningar om vilka slags åtgärder det rör sig om; det är de berörda medlemsstaterna som skall informera om detta.
När det gäller frågan om Förenta staternas begäran om passagerares personuppgifter tar rådet mycket allvarligt på den djupa oro som parlamentet har gett uttryck för, senast i den resolution som antogs den 9 oktober 2003. Rådet stöder kommissionen fullt ut i dess outtröttliga ansträngningar för att till årsslutet nå en slutgiltig lösning som överensstämmer med de tydliga bestämmelserna i lagstiftningen. 
Andreasen (ELDR ).
   – Jag skulle vilja tacka rådet för svaret och har nu en följdfråga.
Mot bakgrund av Förenta staternas beklagliga försök att undergräva Internationella brottmålsdomstolen och Guantánamofångarnas rätt till en rättvis prövning, kommer rådet att ta varje tillfälle i akt för att ta upp dessa frågor med den amerikanska administrationen samt föra upp dem på dagordningen för nästa toppmöte mellan Förenta staterna och EU? 
Antonione,
   . För närvarande kan jag inte göra ett sådant åtagande, eftersom detta, som ni vet, herr Andreasen, naturligtvis också beror på de andra medlemsstaterna i rådet. Jag kan tala om för er att denna fråga, som jag nämnde alldeles nyss, redan diskuterades under gårdagens lunch och under trojkans möte. För övrigt anser jag att denna fråga även kan ses mot bakgrund av de åtaganden Colin Powell gjorde offentligt när han under en presskonferens sade till en journalist att han, när han återkommer till USA, kommer att se närmare på detta och försöka rätta till problemen. Jag hoppas på en positiv utveckling så att frågan inte längre skall behöva tas upp. 
Talmannen.
   Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 5 och fråga nr 6 att tas upp tillsammans:
Vilka nya och effektiva åtgärder tänker rådet vidta för att säkra fullt internationellt erkännande åt en palestinsk stat som kan samexistera med staten Israel, med tanke på den kris som råder beträffande den av ”kvartetten” föreslagna ”färdplanen”, och på att så länge den israeliska arméns ödeläggande och förödmjukande ockupation av Palestina fortsätter har den kuvade och försvagade palestinska myndigheten ingen möjlighet att hävda sig gentemot de grupper som verkar för att denna ockupation skall mötas med våld?
Den 16 oktober 2003 enades framstående israeliska och palestinska företrädare i Jordanien principiellt om ett förslag till en fredlig lösning på den israelisk-palestinska konflikten för att ge näring åt fredsprocessen i regionen. Förslaget innehåller en rad lösningar på grundläggande problem mellan de två länderna och skall undertecknas i Genève i början av november 2003 under överinseende av den schweiziska regeringen. Förslaget har även fått ett positivt bemötande av flera europeiska länder.
Har rådet tagit ställning till detta fredsförslag?
Anser rådet att förslaget kan främja och på ett väsentligt sätt komplettera färdplanen för fred i Mellanöstern, som den franske utrikesministern Dominique de Villepin nyligen gav uttryck för?
Kommer EU att företrädas i samband med förhandlingarna i Genève om antagandet av fredsförslaget? Vad anser rådet om att den israeliske premiärministern Ariel Sharon redan förkastat detta förslag? 
Antonione,
    Europeiska rådet behandlade läget i fredsprocessen i Mellanöstern den 1617 oktober 2003 och diskuterade möjliga vägar framåt. Det betonades att Europeiska unionen uttrycker ett kraftfullt åtagande för det tydliga målet för två stater – Israel och en livskraftig och demokratisk palestinsk stat – som lever sida vid sida i fred och säkerhet inom ramen för en omfattande fred i Mellanöstern, som det fastslås i färdplanen. Dessutom upprepade EU sin beslutsamhet att på alla sätt bidra till genomförandet av färdplanen och betonade att det är viktigt och brådskande att de tredje parterna inrättar en trovärdig och effektiv övervakningsmekanism. Europeiska rådet förklarade att det är djupt oroat över läget i regionen och noterade att de berörda parterna, trots det stöd som världssamfundet har gett till strävandet efter en rättvis och varaktig lösning, inte har gjort tillräckliga ansträngningar för att ta till vara de möjligheter till fred som anges i färdplanen, vilket betonas i det uttalande som ministerkvartetten nyligen offentliggjorde den 26 september 2003.
Det är tvärtom; det tilltagande våldet medför ökat lidande och död för både det israeliska och det palestinska folket, vilket innebär att säkerheten i regionen och runtom riskeras. Europeiska rådet uppmanade därför båda parter, Israel och den palestinska myndigheten, att leva upp till de åtaganden som de gjorde vid toppmötet i Aqaba den 4 juni 2003. Europeiska rådet uppmanar alla parter i regionen att omedelbart vidta åtgärder som leder till dialog och förhandlingar. EU:s förbindelser med de parter som inte gör detta kommer oundvikligen att påverkas av ett sådant agerande.
Unionen kommer att ta varje tillfälle i akt för att se till att båda sidor godtar dessa ståndpunkter. Mötet i associeringsrådet mellan EU och Israel, som ägde rum den 1718 november 2003, gav unionen ett utmärkt tillfälle att sända ett tydligt politiskt budskap till den israeliska regeringen. Unionen betonade särskilt sin oro över den så kallade säkerhetsmurens sträckning och den fortsatta expansionen av bosättningar, och upprepade att Israel måste undvika civila offer och förstörelse i sin kamp mot terrorismen för att inte förvärra det palestinska folkets svåra belägenhet. Rådet betonade dessutom att det är viktigt att unionen spelar en aktiv roll i fredsprocessen.
När det gäller den särskilda frågan från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou anser rådet att Genèveavtalet utgör ett positivt bidrag till diskussionerna om en lösning på krisen i Mellanöstern i enlighet med unionens ståndpunkt i denna fråga, som senast uttrycktes av Europeiska rådet den 1617 oktober 2003. Europeiska rådet välkomnade initiativ från det civila samhället från båda sidor och förklarade att det är berett att ytterligare bidra till ansträngningarna för att främja ett , att bygga upp förtroendet och försöka nå en varaktig fred. De åtgärder som bör vidtas för att nå en slutgiltig, omfattande lösning på den israelisk–palestinska konflikten fastställs i kvartettens färdplan. 
Ferrández Lezaun (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Ni har erkänt att färdplanen befinner sig i en allvarlig kris. Alla tycks erkänna detta, vilket hjälper de radikala på båda sidor att nå sina mål, nämligen att färdplanen går om intet. Nu vill vi att rådet inför något som ni har nämnt: de särskilda sanktioner som skall tillämpas för den part som inte uppfyller kraven i färdplanen. Vi skulle gärna vilja att ni förklarade vilka dessa sanktioner är.
Antonione,
   . Jag har inte möjlighet att gå in i detalj på vilka åtgärder som kan komma att tillämpas om de krav som Europeiska unionen ställer inte uppfylls, jag kan bara säga att policyn och viljan finns. Beslut om de specifika, praktiska ställningstagandena måste naturligtvis fattas när den tiden kommer, inte minst med tanke på vad de länder som inte har uppfyllt våra krav väljer att göra. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för svaret. Jag noterade naturligtvis att han upprepade de mål och åtaganden som vi redan har hört många gånger förut, samt hans intryck av den tragiska situationen i området.
Jag skall precisera min fråga: Anser rådet att Israels utfästelser under mötet i associeringsrådet är tillräckliga? Anser Europeiska unionen att det för närvarande finns några marginaler för ett mer aktivt deltagande inom ramen för färdplanen eller stödet till Genèveinitiativet? Jag skulle vilja att ni preciserar er lite närmare, och det var också därför jag lade fram min fråga. 
Antonione,
   .  Jag är ledsen att göra den ärade ledamoten besviken, men detta är i stort sett vad jag kan säga just nu. Jag kan inte göra några andra åtaganden än vad jag har förklarat i mitt svar på er fråga. 
Talmannen.
Rådets förordning (EG) 2369/2002(2) av den 20 december 2002 om ändring av förordning (EG) nr 2792/1999(3) om föreskrifter och villkor för gemenskapens strukturstöd inom fiskesektorn, fastställer i sin artikel 9.1b att offentligt stöd till förnyelse av fiskefartygen endast får beviljas för fartyg under 400 bt. I artikel 1-3 påpekas det dessutom att de åtgärder som antas inte får ”öka fiskeansträngningen”.
I dag finns det fisken som på grund av sina egna villkor och de villkor som råder i de områden där de fiskar (fartyg för öppet hav, tonfiskfartyg med frysanläggning, osv.) inte kan utföras på ett lönsamt sätt med fartyg under 400 bt.
I de nämnda fiskesegmenten finns det emellertid ett verkligt intresse av att förnya de gamla fartygen utan att detta skulle innebära en ökning av den nuvarande kapaciteten.
Därför undrar jag om rådet kan ange om det vore möjligt att införa i förordning (EG) nr 2369/2002 en möjlighet att bevilja offentligt stöd för ett maximalt belopp som motsvarar det som fastställts för fartyg på 400 bt för förnyelse av större fiskefartyg med högre bruttovikt, under förutsättning att detta är i överensstämmelse med övriga bestämmelser i förordningen och att sådan förnyelse inte innebär en ökning av fiskeansträngningen?
Antonione,
     Herr Ortuondo Larrea! Jag tackar er för att ni tar upp denna fråga. Rådet vill först och främst betona att frågan om strukturåtgärder för flottor som måste anpassas till reformen av den gemensamma fiskepolitiken särskilt uppmärksammades under diskussionerna i december 2002. I detta avseende var rådet fullständigt medvetet om behovet av att garantera konsekvens mellan omstruktureringspolitiken för fiskesektorn och andra aspekter av den gemensamma fiskepolitiken, i synnerhet målet att nå en stabil och varaktig balans mellan flottkapaciteten och de fiskemöjligheter som finns i och utanför gemenskapsvattnen. Det beslut som antogs i december syftar följaktligen till att koncentrera gemenskapens ekonomiska stöd till en rad åtgärder som rådet anser vara prioriterade inom den nya ramen.
När det gäller byggande av nya fartyg fastställs det i förordning (EG) nr 2369/2002 att det kommer att vara möjligt för denna sektor att få offentligt stöd fram till årsslutet 2004, men att stödet från och med nu kommer att ges till fiskefartyg som inte överskrider 400 bruttoton. Om vi bortser från frågan om huruvida viss fiskeverksamhet som genomförs med fiskefartyg som inte överskrider 400 bruttoton är tillräckligt lönsam, måste det betonas att det enligt rådets förordning inte är tillåtet med stöd för förnyelse av de typer av fiskefartyg som ni nämnde, herr Ortuondo Larrea, motsvarande det stöd som fastställts för fiskefartyg under 400 bruttoton. När det gäller direkta investeringar för sjösäkerhet, arbetsförhållanden och produktkvalitet sörjer förordning nr 2369/2002 i alla händelser för stöd till utrustning och modernisering efter 2004, och då tillämpas inte gränsen på 400 bruttoton. För åtgärder liknande den som Josu Ortuondo Larrea föreslår, krävs det dock ett förslag från kommissionen. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Tack för ert svar.
Jag är självklart för att tanken på att ett minimibestånd av alla fiskarter bör bevaras i syfte att garantera deras överlevnad och kontinuitet, och de yrkesverksamma inom fisket är de som är allra mest intresserade av att fiskeresurserna inte uttöms, eftersom fisket är deras levebröd. Det är därför jag frågar om det, samtidigt som man respekterar fiskeansträngningen och de maximala fångstmängder som har fastställts, skulle vara möjligt att även godkänna ekonomiskt stöd för förnyelse av fiskefartyg som, till följd av deras särskilda egenskaper, inte kan understiga 400 bruttoton.
Jag tackar er för de upplysningar ni har gett mig, men jag vet inte om detta täcker flottans moderniseringsbehov för alla typer av fiske. I detta avseende vill jag betona att vi inte kan behandla dem som arbetar till sjöss som andra klassens arbetstagare. Att förnya flottan är livsviktigt, inte bara för företagens överlevnad eller för miljön, utan även för arbetstagarnas säkerhet och arbetsförhållanden. 
Talmannen.
Kommer rådet att utöva påtryckning på de franska myndigheterna då det gäller politiska fångar som under en lång tid hållits häktade utan rättegång? Jag syftar i synnerhet på sex bretagnska nationella frihetskämpar, varav fyra hållits fångna utan rättegång i över tre år och en annan, Alain Solé, i mer än fem år.
Solé arresterades på grund av påstådd medverkan i bombanfall. Hans hälsa har avsevärt försämrats under den tid han orättmätigt suttit häktad. På grund av bristande läkarvård under månaderna som följde efter hans arrestering är Solé nu diabetiker och beroende av insulin. Varje gång som hans frigivning beordrats i enlighet med fransk lagstiftning har han knutits till separata brottsliga handlingar och kvarhållits i häkte.
Att kvarhålla fångar i häkte är ett uppenbart brott mot artikel 5.3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Kommer rådet att utreda denna fråga mot bakgrund av de internationella normer som gäller rätten för häktade personer att ställas inför rätta inom rimlig tid? 
Antonione,
   .  Jag måste påminna den ärade ledamoten om att rådet inte kan uttala sig om hur medlemsstaterna behandlar enskilda brottmål. 
Wyn, Eurig (Verts/ALE ).
   – Jag grundar min följdfråga på artikel 5.3 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, som lyder på följande sätt: ”Var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten i enlighet med vad som sagts under punkt 1 c skall utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman, som enligt lag får fullgöra dömande uppgifter, och skall vara berättigad till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång. För frigivning får krävas att garantier ställs för att den som friges inställer sig till rättegången.” 
Medlemsstater måste följa direktiv som fastställts av EU, och det är helt klart så att Frankrike överträder, snarare än följer, direktiv som är fastställda i lag. Skulle rådets företrädare därför kunna tänka sig att driva denna fråga i rådet och överväga att dra Frankrike inför domstolen för de mänskliga rättigheterna? 
Antonione,
   .  Jag upprepar vad jag redan har sagt: rådet kan inte uttala sig om hur medlemsstaterna behandlar enskilda brottmål. Detta gäller även vid det här tillfället, förutsatt att situationen ser ut som Eurig Wyn hävdar, vilket inte är säkert. Rådet kan inte ändra sin ståndpunkt. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag anser att rådet har fel här. I Nicefördraget infördes bestämmelser som går tillbaka på den tid då rådet vidtog åtgärder mot Österrike för att landet bröt mot grundläggande rättigheter. 
Frankrike bryter här helt klart mot nationella grundläggande rättigheter. Enligt Nicefördraget skall åtgärder vidtas mot Frankrike. Jag anser att rådet och Europeiska unionen som helhet har en skyldighet att se till att Frankrike respekterar de grundläggande rättigheterna. Det sker uppenbarligen inte i detta fall. 
Antonione,
     Jag kommer att notera kommentarerna från den ledamot som ställde följdfrågan. Uppriktigt sagt anser jag att den ståndpunkt som jag har gett uttryck för är korrekt, men med hänsyn till den ytterligare begäran, kommer jag att åta mig att kontrollera att det inte råder några missförhållanden när det gäller den här situationen. Vid behov kommer jag att undersöka saken närmare, men som jag uppfattar läget för närvarande kan jag bara upprepa vad jag redan har sagt. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Med tanke på ert svar kommer jag inte att ställa den fråga som jag hade tänkt ställa, utan jag kommer helt enkelt att föreslå er något: läs först artiklarna 6 och 7 i fördraget, och svara sedan. 
Talmannen.
Den pågående konflikten i Tjetjenien har under de senaste tio åren givit upphov till två reguljära krig och krävt över 150 000 människoliv. Trots människorättsorganisationernas ständiga krav på ett internationellt ingripande har Tjetjenien nyligen strukits från världssamfundets dagordning och degraderats till en intern rysk angelägenhet. Många anser detta vara ett försök från Förenta staternas sida att dels säkra att Ryssland samarbetar i kriget mot terrorismen, dels få bättre tillgång till Rysslands energikällor som ett alternativ till Gulfoljan. De europeiska ledarna förefaller också mera intresserade av Rysslands stabilitet och den oavbrutna försörjningen av naturgas och olja till kontinenten än av överträdelser av de mänskliga rättigheterna.
Vilka eventuella förslag har rådet när det gäller att ta upp och behandla denna fråga inom EU? 
Antonione,
     Rådet ser med stor oro på läget i Tjetjenien, i synnerhet när det gäller de mänskliga rättigheterna, och det betonar regelbundet behovet av en verklig försoning vid dess möten med de ryska myndigheterna. Rådet har vid många tillfällen inför de ryska myndigheterna betonat den viktiga funktion som de internationella organisationerna fyller när det gäller att främja och genomföra en process för att nå en politisk lösning i regionen. Dessutom har rådet begärt att de ryska myndigheterna skall genomföra en oberoende undersökning av de överträdelser av de mänskliga rättigheterna som båda sidor har gjort sig skyldiga till, och att de skall ställa de som eventuellt är ansvariga för sådana handlingar inför rätta.
Ordförandeskapet offentliggjorde den 8 oktober 2003 ett uttalande om presidentvalet i Tjetjenien på EU:s vägnar. Unionen uttryckte allvarliga tvivel om att valprocessen hade genomförts ärligt och öppet och gav uttryck för allvarlig oro för de förhållanden som valet hade genomförts under, men det uttryckte även ett hopp om att detta val kommer att leda till betydande ansträngningar för att nå en verklig försoning och fred. Internt har unionen diskuterat Tjetjenien vid många möten på många nivåer. Tjetjenien har funnits med på dagordningen vid alla politiska dialogmöten med Ryssland: de politiska ledarnas möte den 12 september i Moskva, samarbetskommittén EU–Ryssland den 20 oktober och den 28 oktober i Moskva. Denna fråga togs också upp vid toppmötet mellan EU och Ryssland den 6 november 2003 i Rom. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Det är beklagligt att Amerikas och Europeiska unionens egenintresse har gjort att denna fråga kunnat lyftas bort från den internationella dagordningen och göras till en intern rysk angelägenhet, något den helt klart inte är. 
Under det irländska ordförandeskapet skulle jag vilja se rådet ge irländarna stöd, för i det nationella parlamentet har utskottet för europeiska frågor faktiskt utsett en föredragande som skall ägna sig åt Ryssland och Tjetjenienfrågan. Under det irländska ordförandeskapet kommer två möten att hållas: det första i Dublin, under utrikesministerns besök; det andra är det toppmöte mellan EU och Ryssland som skall hållas i maj. Rådet måste utöva kraftfulla påtryckningar på Europeiska unionen.
EU måste på rådsnivå kräva fri internationell övervakning av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien. Denna fråga måste åter föras upp på den internationella dagordningen. Det är fullkomligt oacceptabelt att över 150 000 människor har dött under det senaste årtiondet och att förfärliga brott mot de mänskliga rättigheterna äger rum. Människor är beredda att blunda för vad som försiggår för att komma åt olja och resurser. 
Talmannen.
   Jag måste påminna den ärade ledamoten om att detta är en frågestund; det är inte rätt tillfälle att komma med uttalanden. 

Jag skulle vilja göra rådet uppmärksamt på ett fall där ett barn skadades svårt efter att ha ramlat in i ett glasskåp innehållande en brandslang i en hotellfoajé.
I en rekommendation från rådet angående brandsäkerhet ställs det med rätta krav på att sådan brandskyddsutrustning skall förvaras väl synlig, vara väl underhållen och i brukbart skick. Jag skulle emellertid vilja ha rådets kommentar till huruvida denna utrustning med hänsyn till den allmänna säkerheten inte borde förvaras bakom säkerhetsglas, om det finns risk för att glaset kan krossas? 
Antonione,
   .  Rådet delar naturligtvis den ärade ledamotens oro när det gäller säkerheten på hotell och behovet av att vidta effektiva åtgärder för att följa bestämmelserna i rådets rekommendation 86/666/EEG. Rådet vill fästa uppmärksamhet på kommissionens rapport av den 27 juni 2001 (KOM(2001) 348), om tillämpningen av förutnämnda rekommendation, som syftar till att undersöka statusen för genomförandet av den i medlemsstaterna.
Rådet anser att rekommendationen och kommissionens rapport utgör en tillräcklig grund för medlemsstaternas bedömningar av i vilken utsträckning det kan vara nödvändigt att vidta ytterligare specifika åtgärder, däribland hanteringen av brandsäkerhetsutrustning för att ytterligare förbättra brandsäkerheten på hotell. 
McAvan (PSE ).
   – Min fråga har delvis besvarats, herr rådsordförande, eftersom ni talade om den nuvarande rekommendationen. Problemet är dock att rekommendationen inte omfattar några bestämmelser om behovet av säkerhetsglas. Den behandlar utrustningens underhåll, men vid denna händelse var ett litet barn nära att skadas mycket allvarligt på grund av att han ramlade genom glaset. 
Ert ordförandeskap närmar sig sitt slut. Kommer ni att be det irländska ordförandeskapet och kommissionen undersöka bestämmelserna i rekommendationen för att se om dessa täcker allt som behövs? Till exempel bör det vara härdat glas, som det skulle vara i Förenade kungariket men uppenbarligen inte i Spanien. Detta täcks just nu inte av rekommendationen, och inte heller av hälso- och säkerhetsdirektiv. Denna fråga om säkerhetsglas är för närvarande en gråzon, och jag skulle därför vilja be er ta upp frågan med det irländska ordförandeskapet och kommissionen. 
Antonione,
   .  Jag noterar noggrant dessa kommentarer, som jag anser vara ett viktigt bidrag. Jag ber den ärade ledamoten att, om möjligt, lägga fram ett kort memorandum om saken i fråga, vilket skulle vara mer användbart för kommissionen än för nästa ordförandeskap – eftersom det är kommissionen som i fullt samarbete med rådet vidtar åtgärder – vilket just syftar till att ta itu med saker som inte har granskats proaktivt ännu, eftersom riskerna för att det inträffar verkliga tragedier kanske har förbisetts i vissa enskilda fall. 
Talmannen.
Turkiets statsminister Erdogan varnade vid ett möte med Spaniens premiärminister Aznar i Madrid den 19 oktober 2003 för ”en delning av Medelhavet i en kristen och en muslimsk klubb”. Som statsminister för kandidatlandet Turkiet deklarerade Erdogan vid samma möte dessutom följande: ”Vi vill inte att EU blir en kristen klubb” (Frankfurter Allgemeine Zeitung den 20 oktober 2003).
Under den pågående regeringskonferensen behandlas bland annat frågan om en hänvisning till Europas judisk-kristna rötter i förordet, preambeln, till den planerade EU-konstitutionen. Anser rådet att en sådan referens till ett historiskt faktum på något sätt skulle försvåra för Turkiet att i framtiden bli medlemmar i unionen? Eftersom bibeln utgör en helig skrift för kristna, judar och muslimer frågar jag dessutom om rådets ordförande kunde tänka sig att verka för en formulering om ”Europas bibliska arv” – som en precisering av den liggande texten om det religiösa arvet – för att därigenom täcka in dessa tre världsreligioner i preambeln? 
Antonione,
    Rådet har ingen åsikt om den fråga som den ärade ledamoten har tagit upp. Denna fråga handlar om regeringskonferensen, som rådet inte är delaktigt i. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag får väl tacka för svaret, men jag kan inte säga att jag är belåten med det. Om någon har en roll nu, är det det italienska ordförandeskapet. Europaminister Rocco Buttiglioni är en av de mest engagerade i den italienska regeringen för att det skall bli en precisering av det religiösa, kulturella och historiska arvet i konstitutionens ingress.
Det italienska ordförandeskapet, som finns på plats här, driver frågan om att precisera att Europas religiösa arv har judisk-kristna rötter. Jag förväntar mig därför att de skulle kunna tänka sig en formulering om bibliska rötter eller det bibliska arvet. På så sätt skulle utrymme ges för både kristna, judar och muslimer att känna sig bekräftade i denna konstitution. Även icke-troende skulle kunna känna att bibeln är en litterär och kulturell skatt för hela Europa. Är det inte viktigt för det italienska ordförandeskapet att finna en lösning som tillfredsställer alla? 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Jag är väl medveten om att en regeringskonferens pågår för närvarande, vilken, som vi vet, utgörs av rådet. En av frågorna på dagordningen handlar kristna värden och frågan om vilket budskap som skall ges i preambeln om de värden som EU-konstitutionen grundas på. Det skulle verkligen vara till stor hjälp för oss att få höra det italienska ordförandeskapets ståndpunkt i denna fråga. 
Antonione,
     Jag anser att jag redan har besvarat den föregående frågan tillräckligt tydligt genom att säga att rådet, som sådant, inte intar någon ståndpunkt om frågor som handlar om regeringskonferensen. Detta blir återigen mitt svar. 
Talmannen.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att stödja den nya författningsenliga regeringen i Bolivia? 
Antonione,
     I sitt uttalande av den 21 oktober, i vilket unionen välkomnade utnämningen av Carlos Mesa Gisbert till Bolivias nya konstitutionella företrädare, betonade unionen att den kommer att fortsätta ge hjälp och stöd till Bolivia för att stärka de demokratiska institutionerna, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna och för att skapa ett gynnsammare klimat för socialt framåtskridande och ekonomisk utveckling.
Unionen har varit en betydande källa till investeringar, handel och utvecklingsstöd för Bolivia och kommer så att vara även i fortsättningen. Bolivia är ett av de största mottagarländerna av gemenskapsstöd i Latinamerika, och har mottagit över 500 miljoner euro sedan 1976. Mellan 1996 och 2002 uppgick Europeiska gemenskapens åtaganden till nästan 200 miljoner euro sammanlagt, medan betalningarna uppgick till 183 miljoner euro. Dessa siffror omfattar finansiellt, tekniskt och ekonomiskt samarbete, livsmedelssäkerhet, humanitärt bistånd, samarbete med icke-statliga organisationer, mänskliga rättigheter och andra horisontella budgetposter.
I det nationella strategidokumentet fastställs gemenskapens sammanlagda finansiella, tekniska och ekonomiska samarbete till 126 miljoner euro för perioden 20002006. Vid den rådgivande gruppens möte i Paris den 89 oktober, gjorde internationella givare ytterligare åtaganden. I det nuvarande skedet är det dock inte möjligt att ge någon exakt bild av de allmänna åtagandena och de olika formerna för dessa, såsom lån, bidrag, skuldavskrivningar och bytesaffärer.
Å andra sidan betonade Europeiska unionen i likhet med andra givare behovet av att gå till roten med orsakerna till krisen. Unionen anser att det är nödvändigt att vidta ytterligare åtgärder för att se till att de fattigaste och mest marginaliserade grupperna i det bolivianska samhället får tillgång till tjänster; det handlar bland annat om förstärkning av markrättigheter och större politiskt deltagande för de inhemska folken. EU välkomnar den bolivianska regeringens åtagande att bekämpa korruptionen, och betonar att det är viktigt att snabbt anta antikorruptionslagar och att den befintliga lagstiftningen måste tillämpas mer effektivt. Dessutom är en sund institutionell uppbyggnad en grundläggande förutsättning för ett effektivt, öppet och rättvist tillhandahållande av samhällsservice. Det faktum att reformen av den offentliga sektorn nästan avstannade helt förra året har emellertid väckt viss oro. Reformen av den offentliga sektorn måste öka på nationell och lokal myndighetsnivå.
Europeiska unionen och Bolivia har en lång historia av nära och givande samarbete. Nu är unionen beredd att ytterligare öka sitt stöd till Bolivias regering och folk. EU kommer därför nu att stödja den bolivianska regeringen mer än någonsin för att främja ett gott styre och för att minska och förebygga konflikter genom att stärka de demokratiska institutionerna. De behöriga myndigheterna undersöker för närvarande vilka särskilda åtgärder som kan vidtas. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag tackar er för er utförliga förklaring om stödet till den bolivianska regeringen.
Ni nämnde Europeiska unionens avsikt att rikta uppmärksamheten mot orsakerna till krisen. Det förefaller vara så att dessa orsaker framför allt har samband med avreglerings- och moderniseringsbehoven i ett land som har mycket allvarliga strukturella problem till följd av det rådande världsläget.
Min följdfråga är närmare bestämt om Världsbanken, Europeiska unionen och alla de internationella institutioner som för närvarande styr världsekonomin med hänsyn till Gonzalo Sánchez de Losadas misslyckade avregleringsexperiment enligt Internationella valutafondens recept, har beaktat konsekvenserna av misslyckandet med denna avregleringspolitik som vi ålade Bolivia att genomföra, och om det är nödvändigt att tänka om och utforma en ny politik för länder som Bolivia? 
Antonione,
    Hittills finns det inga bedömningar som har gett oss anledning att vidta några alternativa åtgärder till dem som har vidtagits så långt. Vi anser att en djupgående analys av dessa frågor – vilket innebär att ta itu med grundorsakerna till problemet – kommer att leda till att vi bättre förstår hur vi skall agera i linje med de riktlinjer som har gett goda resultat i andra situationer och som enligt vår åsikt kan vara ett bra instrument även när det gäller situationen i Bolivia. I detta fall måste vi självklart se närmare på dessa detaljerade frågor. 
Talmannen.
   Mina damer och herrar! Jag vill uppmärksamma er på att rådsordföranden har talat om för oss att han måste lämna kammaren kl. 19.00.
Enligt den föredragningslista som talmanskonferensen har föreslagit och som har antagits av plenum skall frågestunden pågå till kl. 19.30. Jag kan tala om för er att rådsordföranden informerade oss om att han inte kan vara närvarande efter kl. 19.00, och efter talmanskonferensens överläggningar beslutades det att föredragningslistan skulle behållas.
Jag kan inte erbjuda er någon lösning. Sekretariatet kommer att behandla problemen med frågestunden i dag. En rad förslag kommer att undersökas och vi kommer att försöka se till att sådana här problem inte uppstår i framtiden. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har varit verksam här i parlamentet under en tid nu, och jag arbetade här till och med före 1994. Jag kommer till exempel ihåg det senaste italienska ordförandeskapet och det ordförandeskap som föregick det, bland andra. Vid de tillfällena tillbringade företrädarna för rådet natten här och frågestunden genomfördes under kvällssessionen. Jag vill bara att vi skall komma ihåg detta. Av hänsyn till rådet flyttade vi därefter frågestunden till eftermiddagen, med resultatet att det inte har fungerat sedan dess.
Jag skulle verkligen vilja komma med en vädjan om att frågestunden flyttas till kvällssessionen, vilket skulle ge rådet möjlighet att stanna över natten här i Strasbourg i framtiden – det kan fortfarande finnas något enstaka hotellrum ledigt. Strasbourg är en vacker stad och för de sex månader det rör sig om, tror jag inte att det skulle vara alltför besvärligt för rådets företrädare att tillbringa en natt här då och då. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag deltar ofta i frågestunden och jag anser att det är skamligt att detta har blivit en rutinursäkt på senaste tiden: rådets företrädare informerar oss i förväg om att de brådskande måste lämna kammaren. Eftersom det har blivit rutin låter detta – jag skäms över att behöva säga detta – lite som ett slags svepskäl från några besserwissrar. Jag stöder därför den föredragningslista som talmanskonferensen har föreslagit, i vilken frågestundens längd fastställs till en och en halv timme i enlighet med vår arbetsordning.
Jag kommer att ställa min följdfråga, eftersom jag har rätt att göra detta, och den rör fråga nr 17, som handlar om en oerhörd tragedi. Min följdfråga …
Talmannen.
   Fru Izquierdo! Rådet är inte närvarande. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Jag har rätt att ställa en följdfråga enligt arbetsordningen.
Den handlar om fråga nr 17 och lyder som följer: Herr rådsordförande, har Europeiska unionen efter denna tragedi agerat när det gäller Marocko, med hänsyn till att Kungariket Marocko har reagerat positivt genom de åtgärder som landet nyligen har vidtagit? 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Ja, herr talman, jag stöder självklart de två föregående talarnas åsikter om att det verkligen är beklagligt att rådet behandlar parlamentet – ursäkta uttrycket – på ett så nonchalant sätt.
Denna situation är ännu mer beklagansvärd eftersom vi alla naturligtvis har mycket viktiga frågor att ställa till rådet och för att vi väntar på rådets svar.
Jag kommer inte att upprepa min fråga om det förbud – som jag anser vara felaktigt – mot en baskisk dagstidning, som en domare utfärdade för nio månader sedan, antagligen under inflytande av det spanska inrikesministeriet. Under nio månader har man över huvud taget inte haft någon brådska med att utreda orsakerna till denna uppenbara överträdelse av yttrandefriheten i samband med en dagstidning – den enda dagstidning som ges ut på baskiska som, vill jag påpeka, är det äldsta språket på vår kontinent. Enligt min mening får denna situation katastrofala följder för friheterna. Säkerhetskonceptet tar över vår europeiska union, till förfång för friheterna, och detta beklagar jag djupt. Jag skulle ha velat få en förklaring från rådet när det gäller den här frågan. De hade säkerligen gett samma svar till mig som till min kollega, Terence Wynn, och i så fall skulle jag ha påmint dem om vad min kollega Patricia McKenna påpekade när det gäller frågan om Nicefördraget. 
Talmannen.
   Herr Mayol i Raynal! Rådet kommer att besvara er fråga skriftligen, som det är skyldigt att göra. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ett skäl till att jag vill be om statistik över rådets närvaro under de senaste ordförandeskapen är att jag tror att pressen skulle finna det mycket intressant att se hur träget rådet deltar i parlamentets sammanträden.
Talmannen.
   Jag kan nästan helt säkert säga att vi kommer att behandla ert önskemål, eftersom det är positivt och välkommet att vi får statistisk kunskap om situationen. Jag vill påminna er om att parlamentets sekretariat kommer att genomföra en debatt om frågestunden i kväll från kl. 19.30, och att även talmanskonferensen kommer att ha nyheter när det gäller detta.
Eftersom den tid som har avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 1332 att besvaras skriftligen(4).
Frågestunden är avslutad.

(5)

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande 2 (A5-0370/2003) av Luís Queiró för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén ”Europeiskt försvar – industri- och marknadsfrågor: På väg mot en EU-politik för försvarsutrustning” (KOM(2003) 113 2003/2096(INI)). 
Queiró (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Med tanke på att unionens utrikes- och försvarsministrar inrättade ett europeiskt organ för krigsmateriel i början av denna vecka, vilket föranledde avsevärd mediabevakning, tycker jag att det är tråkigt att se att denna debatt får en så undanskymd plats i parlamentet, eftersom debatten obegripligt nog har flyttats till denna stillsamma och kalla torsdagsnatt. Detta är en kontrast som jag som Europaparlamentariker inte är stolt över.
När detta väl är sagt vill jag naturligtvis tacka mina kolleger från de andra politiska grupperna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för den samarbetsanda de har visat ända från början. Denna inställning har gjort att vi har kunnat anta ett balanserat, sammanhängande och därför trovärdigt betänkande. Det enda skälet till att jag inte kan säga att jag är fullständigt tillfredsställd är att det ändringsförslag som jag lade fram om att betänkandets femtonde och sista punkt skulle strykas inte rönte någon framgång.
Jag anser att parlamentet skulle göra klokt i att erkänna att försvaret är ett oerhört känsligt område ur en politisk synvinkel och att detta område för närvarande faller under medlemsstaternas direkta befogenheter. Att begära medbeslutande för industripolitiken på området för försvarsutrustning är inte realistiskt, och detta påverkar den balans som har nåtts i utskottet. Jag vill därför be mina kolleger att godta det förslag som jag har lagt fram om att stryka denna punkt.
Herr talman! Trots det faktum att Europeiska unionen redan har visat sig villigt att, förutom det ekonomiska bidrag den ger, ta på sig ytterligare ansvar för att leda och genomföra fredsbevarande insatser – såsom i dag exempelvis är fallet i före detta jugoslaviska republiken Makedonien, i Bosnien och Hercegovina eller i Demokratiska republiken Kongo – kvarstår det fortfarande brister och luckor. Liksom fallet tidigare var på Balkan har kriget i Afghanistan klart utvisat vilka skillnader det råder i fråga om militär kapacitet och försvarsteknik mellan EU och Förenta staterna.
Dessa skillnader i kapacitet måste följaktligen minskas om vi skall kunna nå ett mer balanserat transatlantiskt samarbete och därigenom öka stabiliteten och säkerheten inom det europeisk–atlantiska området. Att öka unionens militära kapacitet innebär dock inte att vi omedelbart måste skapa nya strukturer och avsätta ökade ekonomiska resurser för att utveckla denna politik i praktiken. Vi vet alla att medlemsstaternas totala förvarsutgifter är cirka hälften av vad USA spenderar, men att denna siffra sjunker till cirka tio procent när det gäller militär kapacitet.
Man kan därför dra slutsatsen att de budgetmedel som medlemsstaterna anslår för försvarskapacitet är otillräckliga. Eftersom unionen inte har samma behov eller samma strategiska mål som Förenta staterna har, kan den däremot tillgodose sina behov med de ekonomiska medel som den förfogar över för närvarande. Det handlar i första hand om att unionen måste göra bättre bruk av de ekonomiska medel som den har tillgång till, och jag kommer att tala om för er hur detta kan göras. Stora förändringar har redan skett, eller håller på att ske, i flera medlemsstaters nationella krigsmaterielindustrier, vilket är en samlad ansträngning att förbättra vapenindustripolitiken. Europeiska unionen har följaktligen en skyldighet att främja dessa försök till närmande, som syftar till att garantera en samordningsförmåga (interoperabilitet), både inom EU och på transatlantisk nivå, för att undvika meningslöst och oekonomiskt dubbelarbete och överlappning. En tillnärmning av bestämmelserna för marknaden för försvarsutrustning respektive den civila marknaden ter sig önskvärd, i och med att talrika företag samtidigt producerar för vardera marknaden.
Det står dock klart att försvarsutrustning inte är att jämställa med vilka andra varor som helst och att den därför förtjänar att särbehandlas. Ett första steg i denna riktning skulle kunna bestå i att förenkla de administrativa rutinerna kring överföringar av försvarsutrustning inom gemenskapen och att gradvis harmonisera de nationella systemen för licenser. Om dessa rationaliseringsförsök skall lyckas måste samordningen mellan medlemsstaterna förbättras. Vi välkomnar därför, som jag sade i början av mitt inlägg, det faktum att utrikes- och försvarsministrarna nyligen beslutade att godta målet att inrätta ett europeiskt organ för krigsmateriel till juni 2004.
För att avsluta mitt inlägg vill jag ta tillfället i akt för att sammanfatta de viktigaste slutsatserna i det betänkande som vi kommer att rösta om i morgon, och de är följande: EU måste utrusta sig med en militär kapacitet som ger garantier för att unionens utrikes- och försvarspolitiska mål skall framstå som trovärdiga; samordningsförmågan (interoperabiliteten) i fråga om försvarsutrustning måste förbättras, såväl inom EU som på det transatlantiska planet; det måste inom denna ram skapas gynnsamma förutsättningar för utveckling av en konkurrenskraftig och livsduglig EU-industri för försvarsutrustning; utnyttjandet av offentliga medel på detta område måste förbättras, särskilt för att förhindra överlappning genom främjande av det ömsesidiga beroendeförhållandet mellan industrin och tekniken samt forskning på detta område; de anslutande länderna måste göras delaktiga i arbetet med att omstrukturera försvarsindustrierna; det är nödvändigt att främja lämpliga bestämmelser för konkurrens och försörjningstrygghet och samtidigt ta hänsyn till den gradvisa avregleringen av marknaderna för krigsmateriel; ekonomiska stödåtgärder för ny försvarsutrustning måste utarbetas, i synnerhet utveckling av utrustning för att skydda unionens yttre gränser, däribland dess sjögränser, och slutligen, behovet av att förbättra de parlamentariska kontroll- och uppföljningsmekanismerna på säkerhets- och försvarsområdet på båda nivåerna, dvs. EU-nivå och nationell nivå – med lämpligt deltagande av respektive parlamentariska organ.
I dagens värld, som hotas av terrorismen, har säkerheten blivit ett världsomspännande och odelbart koncept, som är helt annorlunda än de traditionella säkerhetskoncepten. Europeiska unionen och dess medlemsstater har följaktligen en skyldighet att i samarbete med sina bundsförvanter rationalisera sin militära kapacitet och kapaciteten på krigsmaterielområdet och samtidigt öka resurserna för diplomatiskt samarbete, informationstjänster och även för polisiärt och rättsligt samarbete i en verklig samverkan mellan nationell och transnationell politik. Syftet med detta betänkande om EU:s försvarsindustrier är att bidra till att stärka det klimat av gemensam säkerhet som vi alla skulle vilja se. Stödet från er, mina kolleger i parlamentet, kommer att ge den politiska slagkraft som krävs för att åstadkomma de förändringar som rekommenderas i betänkandet. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Queiró för det utmärkta betänkandet om kommissionens meddelande om Europeiskt försvar – industri- och marknadsfrågor.
I sin resolution från april 2002 uppmanade Europaparlamentet kommissionen att ta itu med industri- och marknadsfrågorna inom ramen för EU:s försvarsindustri. Den utveckling som har skett under de senaste åren, som det gradvisa utarbetandet av en europeisk säkerhets- och försvarspolitik och förändringar i själva industrin, har aktualiserat behovet av att omvärdera denna fråga, något som ansågs vara förhastat för några år sedan. Kommissionen är fullständigt medveten om att detta är ett känsligt område och om försvarssektorns särskilda särdrag. Vi valde följaktligen ett försiktigt tillvägagångssätt, genom att inrikta oss på utsikterna till att utveckla EU:s industriella och tekniska potential på lång sikt och vi har förklarat vår fasta föresats att, där vi har möjlighet, avsevärt bidra till Europeiska unionens ansträngningar.
Som alla vet lade vi fram förslag till praktiska åtgärder, särskilt när det gäller forskning på säkerhets- och försvarsområdet och utveckling av en EU-marknad för försvarsutrustning. Våra förslag mottogs väl av medlemsstaterna och det är glädjande att kommissionen nu, sedan mars i år, har börjat genomföra några av dessa förslag. I detta sammanhang vill jag betona att en konsekvensanalys för närvarande genomförs om frågan om att förenkla överföringarna av försvarsutrustning inom gemenskapen. När det gäller frågan om upphandling är vi i färd med att utarbeta en grönbok för att inleda debatten om en rad lämpliga bestämmelser, så att medlemsstaternas organ för upphandling av försvarsmateriel samt det framtida europeiska organet för krigsmateriel skall kunna förvärva varor och tjänster på ett lönsamt och fullständigt förenligt och integrerat sätt.
De ansträngningar på standardiseringsområdet som har genomförts gemensamt med Europeiska standardiseringsorganisationen (CEN) för att utarbeta en EU-handledning som kan tillämpas för försvarskontrakt fortsätter, principerna för genomförandet av ekonomisk kontroll av försvarsindustrin och försvarsmarknaden i den utvidgade Europeiska unionen har skisserats upp och det har skett en ändring av tillvägagångssättet för att kontrollera export av produkter som används både civilt och militärt, inom den bredare ramen för EU:s strategi och handlingsplanen för förebyggande av spridning av massförstörelsevapen.
När det gäller forskningsfrågorna kan jag upplysa er om att kommissionen för närvarande lägger sista handen vid ett meddelande om förberedande åtgärder för att öka EU:s industriella potential för forskning på säkerhetsområdet för perioden 2004–2006. En anbudsinfordran kommer att offentliggöras i början av nästa år. En expertgrupp som skall råda och bistå kommissionen i arbetet med den här uppgiften har inrättats, och vi hoppas att detta kommer att bidra till ett betydande EU-forskningsprogram på säkerhetsområdet från 2007 och framåt.
Kommissionens tillvägagångssätt för att stärka EU:s försvarsgrund när det gäller industriella och tekniska frågor, genom att gradvis inrätta en EU-marknad för försvarsmateriel och genom att främja forskning på säkerhetsområdet, får ett brett stöd i Queiróbetänkandet. Föredraganden välkomnar i synnerhet förslagen om standardisering, bestämmelserna för offentliga upphandlingar och för överföringar inom gemenskapen, betoningen på att överföringarna skall sammankopplas med kontrollen av vapenexport vid unionens yttre gränser, och särskilt parlamentets förslag om en uppförandekod för EU. Förslaget om att pilotprojekt för forskning och utveckling på säkerhetsområdet skall genomföras betonas i betänkandet. Kommissionen ser alla dessa förslag som uppmuntrande, och vi känner oss också uppmuntrade av utrikesutskottets positiva yttrande om inrättandet av en gemensam EU-marknad för försvarsutrustning och utskottets uttryckliga stöd för flera av kommissionens förslag på detta område.
När det gäller inrättandet av ett organ för krigsmateriel till följd av det mandat som gavs vid Europeiska rådet i Thessaloniki, har medlemsstaterna genom rådet bett kommissionen att klargöra hur gemenskapen skulle arbeta med och/eller inom det framtida organet för att maximera samverkan i strävandet efter de gemensamma målen. Kommissionen reagerade positivt på denna begäran och kan i dag bekräfta sin önskan och vilja att genom att utnyttja de hjälpmedel som redan har lagts fram i meddelandet från mars i år bidra till den uppgift som är föremål för dagens debatt. I denna anda har kommissionen för avsikt att delta i utvecklingen av organet och dess verksamhet för att bidra till att nå målen för detta, vilka har fastställts av Europeiska rådet. Avslutningsvis vill jag betona att kommissionen uppskattar Europaparlamentets stöd för Queiróbetänkandet och att den hoppas på ett nära samarbete med medlemsstaterna för att gå vidare på detta område, som innehåller många utmaningar. EU:s medborgare och skattebetalare hoppas, med rätta, att vi kommer att öka effektiviteten inom försvarssektorn och trovärdigheten för EU:s säkerhets- och försvarspolitik. 
Morillon (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är ingen tillfällighet att vi, inför omröstningen om det resolutionsförslag som vår aktningsvärde kollega Luís Queiró har utarbetat, i likhet med vad han just påminde oss om kan dela hans förtjusning över förra måndagens tillkännagivande av rådet (yttre förbindelser) att ett organ för krigsmateriel skall inrättas och att den grupp som skall ansvara för inrättandet av detta organ skall lägga fram förslag om de relevanta rättsliga, institutionella och ekonomiska arrangemangen.
Irakkrisen har i själva verket lett till att vi förra året kunde notera att parlamentet, kommissionen och rådet har närmat sin inställning till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Därför kanske vi kan börja hoppas på att de framsteg som konventet har nått, åtminstone på det här området, inte kommer att ifrågasättas på några grundläggande punkter i de beslut som regeringskonferensen kan förväntas fatta.
Bland de framsteg som har nåtts finns till exempel föresatsen att bättre utnyttja de medel som medlemsstaterna anslår för sitt försvar och att undvika den nuvarande splittringen i ansträngningarna när det gäller forskning, utveckling och produktion av den utrustning som är nödvändig för att modernisera försvaret. Med tanke på detta, herr kommissionär, hoppas vi i likhet med vår föredragande att kommissionens meddelande ”Europeiskt försvar – industri- och marknadsfrågor: På väg mot en EU-politik för försvarsutrustning” kommer att utgöra en positiv ram för ett ökat samarbete – jag hoppas det och jag är övertygad om att så blir fallet.
Jag anser att det är viktigt att betona det faktum att avregleringen av de nationella marknaderna, som har blivit nödvändig, inte bara skall syfta till att åstadkomma större besparingar – vilket säger sig självt – utan också till att garantera försörjningstrygghet på nationell nivå och på EU-nivå. Jag är väl medveten om att det behovet är svårt att tillgodose, särskilt för de medlemsstater – till exempel min medlemsstat, Frankrike – som hittills har sett till att de har fått behålla så stort oberoende som möjligt på det här området. En av prioriteringarna för det europeiska organet för krigsmateriel bör därför vara att främja de nödvändiga förändringarna av de nuvarande bestämmelserna i fördragen.
Vi får dock inte nöja oss med att bara inrätta detta mycket prisade organ. Vi får inte glömma bort att Occar – ett gemensamt organ för samarbete i fråga om krigsmateriel – fanns redan före detta. Detta organ har dock, åtminstone vad jag vet, aldrig varit särskilt aktivt, eftersom det inte har förfogat över de minimala gemenskapsmedel som krävs för att det skall vara effektivt. Mina damer och herrar, vi måste vara medvetna om – särskilt ni i budgetutskottet – att vi omedelbart måste börja fundera över dessa frågor om vi vill komma någon vart med detta, och ändra budgeten för 2004 för att ta med de belopp som krävs för att organets verksamhet skall komma igång. Vi får inte heller glömma bort att ge vår höge representant de resurser han behöver för att agera, eftersom det är han som enligt rådets förslag kommer att ha ansvaret för detta organ.
Herr kommissionär! Det gladde mig att höra att ni, precis som vi, är övertygad om att det är nödvändigt att prioritera forskningen på det här området och att det kanske är på den nivån som vi bör genomföra det slags pilotprojekt som ni talade om.
För att ge vår utvidgade union den plats som vi förväntar oss att den skall ha på den internationella arenan måste unionen slutligen få de resurser som krävs för att den skall kunna agera. Som vi har sagt måste vi därför utnyttja medlen bättre, men vi kommer också helt klart att behöva satsa mer pengar. Det är inte lätt för de politiskt ansvariga att erkänna denna sanning, särskilt inte vid en tid som denna, när det är så svårt att balansera budgeterna. Jag vill därför ta detta tillfälle i akt och hylla modet hos föredraganden och alla ledamöter av utskottet som har stött detta betänkande genom att nedteckna eller enas om att många medlemsstaters hårdnackade vägran att öka sina försvarsutgifter riskerar att äventyra Europeiska unionens försvarskapacitet och till och med samordningen av unionens agerande i Nato. Herr talman, herr kommissionär! Som jag har sagt tidigare här i kammaren, låt oss inte glömma bort det gamla franska ordspråket om att spara in på fel ställe, som var allmänt spritt i det förrevolutionära Frankrike: inga pengar, inget Schweiz. 
Lalumière (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Queiróbetänkandet och kommissionens meddelande ligger i linje med parlamentets tidigare resolutioner, antagna sedan 1984, om europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Kommissionens meddelande och detta betänkande kommer lägligt för att fortsätta de framsteg som man redan har beslutat skall göras inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, särskilt sedan Europeiska rådets möte i Köln i juni 1999. Sedan dess har nya organ verkligen inrättats: Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik (KUSP), den militära kommittén, den militära staben med flera, vilka har inordnats på olika sätt vid sidan av den höge representanten med ansvar för säkerhetspolitik. Man har beslutat att skapa en snabbinsatsstyrka på 60 000 man. Flera konferenser har hållits i syfte att utvärdera vår militära kapacitet och våra militära brister.
Under denna tid har mycket alltså uträttats, men även en iakttagelse, som kommenterats många gånger, har gjorts, nämligen att vår försvarsindustri är i stort behov av reformer, utan vilka vi kommer att fortsätta att slösa bort pengar genom att använda dem till ingen nytta. Jag skall inte på nytt gå in på de olika analyser som gjorts och önskemål som framförts både av kommissionen och av vår föredragande. Jag instämmer i dem utan förbehåll, herr Queiró, bortsett från er önskan att vi skall rösta för ert ändringsförslag 1. Jag kan inte låta bli att tycka om punkt 15 och kommer därför att rösta mot era önskemål, vilket jag beklagar.
Tillåt mig att betona en punkt, eftersom den är viktig och även aktuell, vilket Luís Queiró och Philippe Morillon påpekat före mig. Det gäller inrättandet av det europeiska organet för krigsmateriel. Under lång tid har Europaparlamentet – oundvikligen, mot bakgrund av vad som just har sagts – uttryckt sitt stöd för att inrätta ett sådant organ. Vi kommer på nytt att uttrycka vårt stöd i morgon genom att rösta för detta betänkande och ett utmärkt ändringsförslag som lagts fram i denna fråga, det vill säga om organet, av Karl von Wogau. Det gläder mig dock mycket att säga att arbetet har gått snabbt framåt, särskilt eftersom goda nyheter från EU är ganska ovanliga nu för tiden. I måndags fattade utrikesministrarna, däribland de från de nya medlemsstaterna, faktiskt ett gemensamt beslut om att förverkliga detta organ, vilket hade beslutats i princip på toppmötet i Thessaloniki, och det kommer därför att inleda sin verksamhet i januari 2004. Det är goda nyheter. Låt oss hoppas att detta organ, trots de oundvikliga hindren och det oundvikliga motståndet, kommer att bli en framgång. Det bör, hoppas jag, kunna fungera bättre än Occar – det gemensamma organet för samarbete i fråga om krigsmateriel – som blev en stor besvikelse. Detta EU-organ kommer att ha en mängd olika uppgifter. Det måste befatta sig med militär kapacitet, uttryckt i krigsmateriel och utrustning, men även – och det är min tur att vara eftertrycklig – med forskning, som är en minst sagt central sektor men som har varit ganska försummad, inte bara av Europeiska unionen utan även av dess medlemsstater.
Jag lyssnade just på er mycket noga, herr kommissionär. Jag hoppas att kommissionen kommer att fortsätta i den riktning ni just har pekat ut. Till sin favör har organet den politiska viljan hos dem som inrättar det och inordnar det vid sidan av ministerrådet. Vad det också har till sin favör är stöd från industriledarna, som är fullt medvetna om behovet av att samarbeta på EU-nivå och på mellanstatlig nivå i Europa och som dessutom redan har börjat samverka på eget initiativ. Organet stöds av Europaparlamentet och kommissionen. Kort sagt är många goda feer närvarande vid dess födelse. Organet kommer att behöva deras hjälp för att växa och nå den framgång som vi önskar både det och EU:s säkerhets- och försvarspolitik som helhet. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Gruppen De gröna motsätter sig i högsta grad tanken att militära forskningsprojekt skall finansieras genom EU:s budget. Vi anser att det är fullkomligt oacceptabelt att föreslå att EU:s medborgare skall ombes betala ännu mer till militärutgifter när vi borde gå i motsatt riktning och se till att de europeiska medborgarnas pengar används till nytta för samhället och mänskligheten som helhet, inte till förstörelse. Vi har lagt fram ändringsförslag med den innebörden. 
Vi anser fullt och fast att detta betänkande och kommissionens meddelande, på vilket det grundar sig, är resultatet av den europeiska försvarsindustrins egenintresse och av det arbete som utförts av dess påtryckningsgrupper, som utan tvekan är de verkliga makthavarna. De har EU-institutionernas obetingade öra och tycks kunna få dessa att dansa efter sin pipa och göra vad de vill.
I betänkandet stöder man det europeiska organet för krigsmateriel, som inrättades i måndags av ministerrådet. Försvarsindustrins påtryckningsgrupper har till och med lyckats få med detta organ i utkastet till EU-konstitution. Det faktum att ett organ för krigsmateriel, vars syfte är att främja gemensam militär upphandling och att förbättra vapenindustrins effektivitet, tas med i en konstitution är något häpnadsväckande. Oavsett om man är för eller emot en EU-konstitution, finns det absolut inget försvar för att ta med ett organ som främjar verktyg för död och förstörelse. Dessutom har vi frågan om varför man valde att ta med just detta organ i utkastet till konstitution och inte, till exempel, ett organ för konfliktförebyggande, som min grupp skulle ha ställt sig bakom.
På EU-toppmötet i Thessaloniki gav den irländske premiärministern, Bertie Ahern, sitt stöd för inrättandet av detta EU-organ för krigsmateriel. Jag blev chockerad av att ledaren för ett så kallat neutralt land, i vilket det finns ett starkt folkligt motstånd mot den omoraliska vapenhandeln, kunde ge klartecken för ett sådant organ. Beslutet skulle inte ha kunnat fattas utan alla statschefernas samtycke. Vår regering lät uppenbarligen bli att stoppa detta mycket farliga och oacceptabla beslut trots att det stod i dess makt att göra det.
Det framgick klart och tydligt av ordförandeskapets slutsatser att ett av huvudsyftena med detta beslut är att stärka EU:s vapenindustri och göra den mer konkurrenskraftig på den globala arenan. Det är obegripligt att EU:s ledare, i en tid då de talar om att minska hotet från massförstörelsevapen och att göra världen till en säkrare plats, kunde säga ja till en sådan strategi.
I ordförandeskapets slutsatser förklaras att syftet med organet, som skall stå under rådets myndighet och vara öppet för deltagande av alla medlemsstater, är att utveckla försvarsresurser för krishantering, främja och stärka det europeiska försvarsmaterielsamarbetet, stärka det europeiska försvarets industriella och tekniska bas, skapa en konkurrenskraftig europeisk försvarsmaterielmarknad och, vid behov, i förening med gemenskapens forskningsverksamhet, främja forskning som syftar till en ledande position inom teknik av strategisk betydelse för framtida resurser på försvars- och säkerhetsområdet och därigenom stärka Europas industriella potential på området.
Vi går i helt fel riktning. Det står klart att dessa beslut är anpassade efter den europeiska vapenindustrins intressen och att framsteg och forskning kommer att styras bort från nyttiga syften mot produkter som dödar och lemlästar människor, snarare än mot produkter som gör världen till en bättre plats. Den irländska regeringens svek är en nationell skandal och ett av de sämsta beslut som en irländsk regeringschef har fattat sedan 1990, då vår finansminister ställde sig bakom ökade lågräntelån till kärnkraftsindustrin.
En annan sak jag skulle vilja ta upp under denna debatt är frågan om lågfrekvent aktiv sonarutrustning. Min grupp har lagt fram två ändringsförslag till betänkandet för att understryka att vi, frånsett att vi är emot utveckling av vapen i allmänhet, i högsta grad är emot utveckling av militär teknik som när den används är skadlig för miljön. I likhet med det som föreslogs förra året anser vi fullt och fast att ett förbud bör införas mot användning av högfrekventa sonarsystem för att upptäcka ubåtar, men denna mycket avancerade teknik används för närvarande av Nato-länders och Förenta staternas flottor vid europeiska militärövningar. Det finns stora problem, även på experimentstadiet. Ljudet från sonarutrustningen dödar valar och andra havslevande arter eftersom det stör deras orienteringssystem. Detta är fullständigt oacceptabelt. EU:s forskningsmedel bör användas till miljövänliga, fredliga projekt snarare än till detta.
Jag skall avsluta med en kommentar om flygindustrikoncernen EADS (European Aeronautics Defence and Space Company), världens näst största tillverkare av rymd- och försvarsutrustning. Dess koncernchef beklagar det faktum att Förenta staterna redan satsar sex gånger så mycket som Europa på krigsmateriel och forskning. Samtidigt som forskningsbudgetarna i Förenta staterna fortsätter att öka, ligger de i Europa kvar på oförändrad nivå. Varför man måste kritisera detta går över mitt förstånd. Det är något vi bör välkomna. 
Queiró (UEN ),
   . – Herr talman! I enlighet med arbetsordningen vill jag ha möjlighet att försvara min heder. Patricia McKenna sade att detta betänkande är ett verk av försvars- eller vapenindustrins påtryckningsgrupper, och jag vill slå fast att ingen påtryckningsgrupp, vad mig och, för den delen, mina kolleger beträffar, har …
Talmannen.
   Jag skulle vilja säga till föredraganden att ordförandeskapet kommer att ge er ordet i slutet av debatten. Det är inte nu ni skall tala. Jag noterar er begäran och kommer att ge er ordet i slutet av debatten. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Om vi i framtiden vill utveckla ett trovärdigt samarbete på försvarsområdet – jag kommer här inte att föregripa dess form, begränsningar eller framtida rättsliga status – är det tydligt att de medverkande staterna måste ge varandra ömsesidigt stöd på området militär utrusning. Kommissionens meddelande av den 11 mars 2003 om detta ämne är dock en besvikelse av tre huvudskäl.
För det första behandlas frågan om vapenindustrin i huvudsak ur en marknads- och konkurrenssynvinkel, eftersom det uppenbarligen är på detta område kommissionen har en grad av behörighet. Detta är dock en ytterst reduktionistisk synvinkel, eftersom säkerhetshänsyn är och måste förbli dominerande på detta område. Lägre kostnader vid anskaffning av utrustning är utan tvekan en viktig aspekt, särskilt i en tid av budgetunderskott, men dock inte den enda – långt därifrån. För sin säkerhets skull måste staterna förbli ensamma herrar när det gäller vilka aspekter som skall vägas in. Detta har alltid erkänts enligt artikel 296 i EG-fördraget, som, skulle jag vilja påminna er om, behålls i samma form i artikel 342 i den tredje delen av utkastet till europeisk konstitution.
För det andra märks i kommissionens meddelande en överdriven strävan mot att utöka gemenskapens befogenheter, med medbeslutande, och även genom att skapa en gemenskapsram för försvarsutrustning som, såvitt man kan se, skulle ha sin medelpunkt i försvarsmaterielorganet. En sådan utökning av gemenskapens befogenheter främjar inte på något sätt samarbetet på försvarsområdet, som kräver mellanstatliga förbindelser, föränderliga former och kontroll av nationella parlament, så att medlemsstaterna inte avskräcks från att delta i det.
Jag är för övrigt glad att detta försvarsmaterielorgan, som äntligen håller på att förverkligas, på grundval av artikel 17 i EU-fördraget, är mellanstatligt till sin natur.
För det tredje har jag i punkt 6 i betänkandet av Luís Queiró – och jag gratulerar honom mycket varmt till detta – funnit ett centralt begrepp som saknas i kommissionens meddelande och även i utkastet till europeisk konstitution, och det är begreppet gemenskapspreferens. Ärligt talat, mina damer och herrar, förstår jag inte hur vi kan vilja ha ett europeiskt organ för försvarsmateriel, särskilt avsett att främja och samordna harmonisering av militär utrustning, utan att samtidigt binda medlemsstaterna att köpa denna utrustning. Denna EU-preferens måste självklart vara flexibel, eftersom högteknologisk militär utrustning inte är detsamma som jordbruksprodukter och, som jag redan har sagt, medlemsstaterna måste behålla kontrollen över sin säkerhet. Även om detta inte kan fastställas i strikt rättslig mening, bör det därför någonstans åtminstone finnas en avsiktsförklaring i denna riktning. Jag skulle än en gång vilja tacka Luís Queiró för att han har formulerat detta tydligt. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Queiróbetänkandet har i viss mån hunnits i fatt av händelserna genom att rådet i måndags fattade beslutet att inrätta ett EU-organ för försvarsresurser. Jag undrar om detta inte kommer att visa sig vara en självmotsägelse, eftersom jag ser få tecken på att särskilt många EU-länder har den politiska viljan att förbättra sin försvarskapacitet eller att tillhandahålla de ytterligare ekonomiska resurser som krävs för detta.
Som så ofta i kommissionens meddelanden och i betänkanden här i kammaren är den lösning som erbjuds på ett visst problem att utvidga EU:s behörighet. Det är vår grundläggande invändning här. Tonvikten ligger, som alltid, på att skapa institutioner för en försvarsindustriell EU-politik snarare än på att tillgodose militära utrustningsbehov och uppfylla industriella krav.
Många EU-staters konsekventa ovilja att satsa mer pengar på försvar undergräver inte bara den transatlantiska alliansen utan skadar även vår försvarsindustri. Våra väpnade styrkor behöver den bästa, modernaste utrustningen för sina svåra uppgifter, vilken också måste uppfylla kraven på samordningsförmåga (interoperabilitet). Försvarsindustriella sammanlänkningar och samarbeten bör ske med de mest fördelaktiga partnerna, varhelst dessa kan finnas. Jag är därför mycket misstänksam mot varje omnämnande av principen om gemenskapspreferens när det gäller EU-länders verksamhet på detta område. De väpnade styrkorna i många EU-länder präglas av allvarliga materiella och organisatoriska brister. Argumentet att det görs dubbelarbete i EU-länderna och att såväl stordriftsfördelar som förbättrad samordningsförmåga (interoperabilitet) oundvikligen skulle bli följden av ett mer harmoniserat system för upphandling av krigsmateriel i EU är därför vilseledande. Men var finns en försäkran om att detta är motiveringen för en roll för EU vid upphandling av försvarsmateriel, snarare än – när det gäller västerländsk solidaritet – ett splittrande uppsåt som finns i den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens hjärta?
Mot bakgrund av att bara sex länder i EU svarar för mer än 90 procent av EU:s försvarsindustriella kapacitet och 98 procent av alla utgifter för forskning och utveckling är det en underlig logik att påstå att företrädare för 15 länder – för att inte tala om 25 länder – skall delta i beslutsfattandet och övervakningen på detta område.
I Queiróbetänkandet vidhåller man att EU måste utrusta sig med en militär kapacitet som garanterar att målen i unionens utrikes- och försvarspolitik skall framstå som trovärdiga. Är detta inte det verkliga syftet med organet och en EU-politik för försvarsutrustning, snarare än att stärka den europeiska försvarsindustrin och utveckla vår militära kapacitet?
Gud förbjude att den brittiska krigsmakten blir beroende av att täcka sina behov av viktig krigsmateriel och stridsutrustning från källor under Bryssels kontroll. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Det stämmer att kvällens debatt följer efter måndagens beslut i rådet om ett europeiskt organ för försvarsresurser, men jag välkomnar det beslutet, liksom jag välkomnar Queiróbetänkandet.
Det gläder mig att man i betänkandet på nytt bekräftar att Nato är hörnstenen i Europas kollektiva försvar, och det konstateras att elva av våra nuvarande EU-medlemsstater – 19 i det utvidgade EU från nästa år – är medlemmar av båda organ. Men om vi vill att EU skall lämna ett seriöst militärt bidrag till Petersbergsuppdraget att säkerställa och skapa fred, måste den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken understödjas av en trovärdiga förmåga hos EU:s länder att genomföra militära insatser när Nato som helhet inte deltar. För dem som vill se en större roll för EU i globala angelägenheter i förhållande till Förenta staterna är det helt riktigt att förklara att Europa är bundet vid Förenta staternas stöd för alla militära initiativ och insatser.
Det är anledningen till att det i denna debatt är viktigt att stödja inrättandet av ett europeiskt försvarsorgan, ett organ som i första hand bör vara inriktat på att utveckla europeisk militär kapacitet och upprätta en ram för att mäta denna. Nog så viktigt inom ramen för kvällens debatt är att organet även kommer att ha den bredare uppgiften att främja kostnadseffektiv upphandling och konkurrens.
Till föregående talare från det brittiska konservativa partiet, som i varje handling ser en konspiration för att öka EU:s behörighet, säger jag att det ligger i såväl Storbritanniens som Europas intresse att skapa en verkligt konkurrenskraftig, inre marknad för försvarsmateriel. Den brittiska industrin har alltid varit en av de mest konkurrenskraftiga och öppna. Det finns många exempel, som A 400 M-kontraktet nyligen, där enklare och tydligare administrativa förfaranden för upphandling skulle ha varit välkomna.
Jag ser fram emot att företagen och sysselsättningen i Storbritannien, däribland i min egen region, östra England, som är den näst mest försvarsberoende i Förenade kungariket, skall gagnas av detta marknadsöppnande.
Detta leder mig in på min sista punkt. Fastän kvällens debatt fokuserar på industrin för försvarsutrustning samt upphandling, får vi inte glömma bort vikten av att öka den civila förmågan att förebygga konflikter. Det viktiga arbetet med att försöka bygga en hållbar fred kräver även seriösa åtgärder för konfliktförebyggande samt strategier för tiden efter konflikter. Det gläder mig mycket att se framsteg även i denna aspekt och att den tagits med i rådets slutsatser från i måndags. 
Cappato (NI ).
   – Det sägs ibland att när Europeiska unionen inte kan skapa en politik så skapar den en byrå, och det är denna risk vi står inför: att se på militär- och försvarspolitik ur ett affärs- och konkurrensperspektiv. Om vi dessutom handlar med utgångspunkt i en protektionistisk EU-ståndpunkt, är risken ännu större. Målet bör vara att EU utarbetar en innovativ säkerhets- och försvarspolitik som främjar stabilitet och fred och motarbetar diktatorer; detta bör vara vår linje. Föredraganden nämnde behovet av att kontrollera vapenexporten till tredje länder, och jag tänker särskilt på diktaturer. Ingen sådan kontroll görs för närvarande inom EU; tvärtom förser vi diktatorer världen över med vapen.
En annan punkt gäller civila utgifter. Europeiska unionen gör inte tillräckligt i fråga om detta; i själva verket gör den nästan ingenting. Kommissionen står fast vid att vi inte får kopiera Förenta staterna. Naturligtvis, men att inte kopiera Förenta staterna skulle betyda att se över om vi kan omvandla våra militära utgifter och strukturer till civila utgifter och strukturer, vilka kanske skulle kunna komplettera – inte tävla med eller vara ett alternativ till utan komplettera – Förenta staternas. 
Stockton (PPE-DE ).
   – Herr talman! Liksom min kollega Geoffrey Van Orden är jag tveksam till det nödvändiga eller ändamålsenliga med ett europeiskt försvar. Vi måste dock inse ett faktum: förr eller senare kommer genomsnittsamerikanen i Förenta staterna att vakna en morgon och fråga sig varför 3,2 cent av varje US-dollar han betalar till Onkel Sam går till Europas försvar. Det är en bra fråga. Om jag var vald representant i Washington skulle jag tycka att det var en svår fråga att besvara. 
Det verkar som om vi alla är överens om att vi måste ta större ansvar för vårt försvar, antingen som oberoende nationalstater eller under EU:s fana, eller som partner i Nato – vilket jag förordar. Oavsett väg kommer vi att bli tvungna att öka försvarsutgifterna. Om vi skulle fortsätta upphandlingen på samma sätt som nu, skulle vi bli tvungna att höja skatten med mellan tre och fyra procent. Som vald politiker skulle jag föredra att inte behöva säga det till mina väljare.
Det handlar om att få mer valuta för våra pengar. För att lyckas med det måste vi rationalisera våra försvarsutgifter, vilket påpekas i Queiróbetänkandet. Vi måste dock se praktiskt på två realiteter: för det första kan den enklaste och största ”valutavinsten” tänkas innebära inköp utanför EU. Till exempel kan det militära transportflygplanet A 400 tänkas vara en värdig efterföljare till Herkules, med större kapacitet när det flyger, men det enda tunga långdistansplanet i Europa i dag är de Boeing/McDonnell Douglas C17 som hyrs, inte ägs, av Royal Air Force.
Jag är säker på att alla de olika attackhelikoptrarna har sina fördelar, men att satsa pengar på att utveckla fyra av dem helt eller delvis är dårskap. Och listan fortsätter: kommunikationsutrustning, nästa generation missiler, fjärrstyrda fordon osv. Men det värsta exemplet på dubbelarbete är nästa generation stridsflygplan.
Eurofighter Typhoon är ett enastående flygplan. Miljoner euro har investerats av fyra europeiska länder, även i de vapensystem som byggts för flygplanet. Men detta är inte det enda europeiska stridsflygplanet som är till salu. Dassault säljer Rafale. Varför förvånar det mig inte att det är Rafale som uppfyller kraven i ? Jag är säker på att det inte har något att göra med att förse de många flygvapen i världen som köpt Dassault Mirages med nästa generation stridsflygplan, till ett pris som inte skulle vara så lågt om det inte vore för det franska flygvapnets inköp.
Vi måste vara uppriktiga. Det behövs en ordentlig utvärdering av våra väpnade styrkors roll och behov innan vi kan utveckla resurser för att tillgodose dem. Det är bara inom ramen för Nato som denna uppriktighet och frånvaro av nationell partiskhet kan uppnås. Samarbete och ekonomiska aspekter går naturligtvis hand i hand, men vi vet att det för våra trupper är utrustningen och utbildningen som räknas.
Hård utbildning ger fördelar i strid. Vi måste ge våra trupper det bästa, både när det gäller utrustning och utbildning. Det är det minsta vi kan göra för dem. 
Talmannen.
   Jag skulle vilja säga till föredraganden att talmannen, i enlighet med arbetsordningen, kan ge honom ordet i slutet av debatten i en och en halv minut, men debatten får inte börja på nytt, mina damer och herrar. 
Queiró (UEN ),
   . – Herr talman! Jag har ingen önskan att börja debatten på nytt; jag vill bara besvara Patricia McKenna, som påstår att detta betänkande utgör en seger för vapenindustrins påtryckningsgrupper. Denna förolämpning förtjänar inte ett svar, men den fläck på mitt goda namn som den innebär tvingar mig att protestera.
Jag har naturligtvis inget emot Patricia McKennas åsikter, som ofrånkomligen skiljer sig från mina egna. Vad jag dock inte kan godta är hennes insinuation att jag avsiktligt skulle ha tjänat denna sektors intressen eller till och med företräda dessa intressen. Jag är fullt medveten om hur man uppträder i händelse av en intressekonflikt. Förutom att vara förolämpande är hennes insinuation falsk och fullkomligt opassande i det seriösa politiska sammanhang i vilket denna debatt har ägt rum. Patricia McKennas påstående och den vanhedrande brist på etik som det avslöjar kastar därför en skugga över den person som yttrade det. 
Vitorino,
   . Herr talman! Jag skulle mycket kortfattat vilja välkomna det faktum att kammaren i stor utsträckning, tror jag, stöder kommissionens meddelande. Jag skulle vilja betona att kommissionens initiativ på detta område hänför sig till 1996 och 1997. Vid det tillfället strandade det just till följd av vissa argument som jag i dag har hört ännu en gång här i kammaren
Jag skulle dock vilja fästa er uppmärksamhet vid det faktum att det initiativ som kommissionen tagit på begäran av Europaparlamentet och rådet måste grunda sig på fördragen i deras nuvarande form. Samtidigt som det är sant att vi är angelägna om att betona vikten av en ekonomisk och industriell utgångspunkt för denna sektors utveckling på EU-nivå, är det också viktigt att betona kommissionens ansvar på forskningsområdet och, framför allt, att denna forskningsstrategi rör sig kring säkerhetsbegreppet. Det är följaktligen inte ett slags forskning som rör sig kring försvarsbegreppet. Detta är anledningen till att kommissionen förkastar vissa synpunkter på denna forsknings natur.
Jag skulle vilja tillägga att vi inte ens när debatten gäller krishantering eller konfliktförebyggande får glömma bort att trovärdigheten och effektiviteten för krishanteringsinsatser i samband med en konflikt i stor utsträckning beror på den förmåga att ge militärt stöd som gör att kriser kan hanteras.
Vi lever inte i en idealvärld där alla välkomnar humanitära insatser bara sådär. Nej, för att humanitära insatser skall lyckas krävs stöd av makten, och det är med detta som utgångspunkt vi håller på att skapa en utrikes säkerhets- och försvarspolitik. Kommissionens initiativ bygger på just detta synsätt, som är vårt synsätt, som är EU:s perspektiv och som konventet låtit gå igen i utkastet till konstitution. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0397/2003) av Joost Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa – Andra årsrapporten (KOM(2003) 139 – 2003/2094(INI)). 
Lagendijk (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja förtydliga tre punkter i mitt betänkande.
Den första punkten, och sannolikt den politiskt mest kontroversiella, gäller Kosovos slutliga status. Det är en het potatis, som alla, även parlamentet, helst undviker. Efter åtskilliga diskussioner i regionen, men även med ett stort antal personer här, har jag kommit fram till att det inte längre är ett alternativ att vänta längre och alltså dröja med att fastställa den slutliga statusen. Om man ser på Kosovos problem i dag blir det alltmer uppenbart att till exempel de socioekonomiska problemen kan lösas endast om Kosovos slutliga status fastställs. När allt kommer omkring låter många investerare bli att investera i Kosovo på grund av att det är osäkert vilken status landet har.
Tyvärr blir det också allt tydligare att ett skeende har satt i gång som innebär att världssamfundet, en gång hälsat som befriare, i allt större utsträckning betraktas som ockupant. Detta är en hjärtesak för mig, eftersom jag anser att den förda politiken har varit klok. Detta är dock verkligheten i Kosovo, och jag anser att parlamentet bör grunda sina slutsatser även på detta.
Det är EU:s skyldighet att gå i täten och se till att det – vad mig beträffar – inom två år råder klarhet om Kosovos slutliga status. Det står helt klart för mig att detta kommer att bli ett svårt val. Jag anser också att Europeiska unionen inte behöver göra det valet ännu, men kosovoalbanerna behöver verkligen veta att ett beslut om deras status kommer att fattas inom två år. Jag har därför ett budskap i två delar till kosovoalbanerna: vi är beredda att skapa klarhet om er slutliga status inom två år, men ni måste bevisa för oss att ni klarar att sköta ert land på ett bra sätt, det vill säga på ett sätt som omfattar en anständig minoritetspolitik och även respekt för dagens gränser. Om kosovoalbanerna klarar detta, anser jag att vi bör säga att vi inom två år är beredda att fatta ett beslut om deras slutliga status. Jag skulle därför vilja fråga kommissionsledamoten om han ännu en gång kan bekräfta vad kommissionen redan har sagt i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, nämligen att Europeiska kommissionen är glad åt – och, som sådan, samtycker till – det faktum att Europeiska unionen går i täten och utarbetar en färdplan, en tidtabell – vad man nu vill kalla det – bara det i slutändan blir klart vad som kommer att ske med Kosovo.
Min andra punkt gäller Serbien och Montenegro. Jag anser att Javier Solana för två år sedan hade goda skäl att försöka hålla ihop dessa två länder. Det var nödvändigt då för att undvika kaos i regionen. Två år har nu gått, och efter att ha försökt i ett år har länderna ytterligare två år på sig att försöka utröna om saker och ting fungerar. Jag anser att man nu kan och bör dra den slutsatsen att det inte fungerar. Ingen, vare sig i Montenegro eller i Serbien, är beredd att investera i detta nya statsförbund, i dessa nya strukturer. Jag anser därför att Europeiska unionen bör säga: Vi kommer inte längre att försöka tvinga er till något som ingen av er vill ha. Vi kommer att ställa oss neutrala. Vi kommer att låta er avgöra, vilket också betyder att vi, om vi satsar våra pengar i Montenegro eller Serbien, kommer att satsa dem på områden som behöver förbättras i vilket fall som helst. Det finns många områden, både i Montenegro och i Serbien, som är i behov av finansiering, oavsett om länderna blir självständiga eller fortsätter tillsammans.
Slutligen, den sista frågan. Nu när utskottet har nått enighet om ovannämnda två punkter riskerar följande punkt att bli en kontroversiell punkt i plenum. Det handlar om det faktum att ett antal länder i regionen – tre, för att vara exakt – har slutit ett bilateralt avtal med Förenta staterna om att undanta amerikanska medborgare från domsrätten för Internationella brottmålsdomstolen i Haag. Betänkandet är mycket tydligt i fråga om detta. Vi beklagar att f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Bosnien och Hercegovina samt Albanien har slutit ett avtal av det slaget. Enligt vår mening borde detta inte ha skett. Vi välkomnar dock det faktum att Kroatien inte har slutit något sådant avtal. Dessutom fastslås att ett slutgiltigt medlemskap för dessa länder vid någon tidpunkt i framtiden inte är förenligt med sådana bilaterala avtal. Mitt budskap till er är följaktligen att ni måste upphäva dessa bilaterala avtal inom några år. Men betyder nu detta att vi måste straffa Albanien och Bosnien för att de har slutit ett sådant avtal? Jag skulle här särskilt vilja rikta mig till Hannes Swoboda. Han har lagt fram ett ändringsförslag genom vilket han, enligt min mening, försöker straffa Albanien och Bosnien för att de har gjort detta misstag. I själva verket vill han utesluta varje slags avtal med länderna så länge de har detta avtal med Förenta staterna. Hannes Swoboda! Jag anser att ni har gjort ett stort misstag genom att säga detta. Liksom ni är jag arg på Förenta staterna för att de har tvingat dessa länder att sluta ett sådant avtal, men jag vill inte straffa albaner och bosnier för det. Enligt min åsikt bör vi här i parlamentet inte tävla om vem som är den ivrigaste anhängaren av Internationella brottmålsdomstolen. Jag skulle vilja påminna er om att sammanslutningen av icke-statliga organisationer för brottmålsdomstolen inte heller har begärt detta, och om jag skall vara ärlig anser jag att ni begär för mycket. Vad vi bör inrikta oss på är att finna rätt balans mellan vår kritik mot Förenta staterna och avtalen å ena sidan, och insikten om att vi även vill föra dessa länder närmare EU under de närmaste åren å den andra. Det kommer att behövas ett avtal för detta. Vi får inte låta dem bli offer för påtryckningar från Förenta staterna. 
Vitorino,
   .  Herr talman! Allra först skulle jag vilja tacka Joost Lagendijk för hans utmärkta betänkande om den årsrapport om stabiliserings- och associeringsprocessen som lades fram av kommissionen i mars 2003.
Kommissionen och rådet behöver parlamentets fulla stöd och engagemang i våra ansträngningar för att hjälpa dessa länder med deras reformer och för att föra dem närmare Europeiska unionen. I Joost Lagendijk betänkande berörs några av de viktigaste frågorna i våra nuvarande förbindelser med länderna på västra Balkan. Vi har noterat alla de förslag som framförs i betänkandet och kommer att överväga dem noga.
Jag skulle vilja kommentera några av de specifika punkter som tas upp i betänkandet. För det första, ekonomiskt bistånd. Vi är tacksamma för det stöd som uttrycks i Thessaloniki-agendan för kommissionens förslag om att öka Cardsbudgeten med mer än 200 miljoner euro för perioden 2004-2006 och välkomnar det faktum att kommissionens förslag för 2004 års budget godkänts i den första behandlingen. Vi måste även noga tänka över det ekonomiska biståndet till västra Balkan med tanke på nästa budgetplan, som börjar 2007.
När det gäller visumsystemet fäster människorna i regionen stor vikt vid denna fråga. Kommissionen kommer att föra diskussioner med länderna i vederbörlig ordning, inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen. Det är dock en långsiktig fråga, som måste sättas in i ett större sammanhang. Dessutom är varje framsteg på detta område kopplat till landets förmåga att genomföra större reformer på områden såsom rättssäkerhet, kampen mot organiserad brottslighet, korruption och olaglig migration samt förstärkt administrativ kapacitet, gränskontroll och skydd för handlingar.
I fråga om de löften som gavs i Thessaloniki anser jag att arbetet med att genomföra vår del av dem fortskrider väl. Det gläder mig att kunna berätta att ramförordningen, som kommer att sörja för den rättsliga grunden för de europeiska partnerskapen, antogs av kommissionen i förra veckan. Dessa partnerskap kommer att hjälpa länderna att koncentrera sin uppmärksamhet på prioriterade områden och således bidra till att öka takten i den europeiska integrationsprocessen.
Partnersamverkan, som innebär att medlemsstaters mänskliga resurser används för att hjälpa länderna på västra Balkan, förekommer redan nu. Verksamheten vid Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte (TAIEX), som kommer att hjälpa dessa länder att harmonisera sin lagstiftning med regelverket, kommer att sätta i gång i en nära framtid, och förberedelser för att möjliggöra deltagande i gemenskapens program och organ pågår.
Jag är glad att kunna tala om för er att genomförbarhetsstudien av möjligheterna att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal med Bosnien och Hercegovina i går antogs av kommissionen. I studien framhålls både framsteg och fortsatta brister. Mot denna bakgrund anser sig kommissionen kunna rekommendera medlemsstaterna att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal när Bosnien och Hercegovina gjort tillräckliga framsteg mot att uppfylla ett antal kortsiktiga prioriteringar som är centrala för genomförandet av sådana stabiliserings- och associeringsavtal.
Kroatiens ansökan behandlas i enlighet med de vanliga förfarandena. Vi har, inom föreskriven tidrymd, mottagit mer än 10 000 sidor med svar från Kroatien, och om allt går bra hoppas vi kunna slutföra vårt arbete med yttrandet till mars eller april. Vi hoppas också att Kroatien kommer att kunna göra förbättringar på de områden som för övrigt räknas upp i punkt 37 i Lagendijkbetänkandet.
Jag noterar rekommendationen om en neutral inställning när det gäller förbindelserna mellan Serbien och Montenegro. Europeiska unionens linje är att stödja statsförbundet Serbien och Montenegro under den treårsperiod som föreskrivs i Belgradavtalet. Enligt avtalet är det i slutet av den perioden upp till Serbien och Montenegro att bestämma om de skall fortsätta tillsammans.
Kommissionen har påbörjat arbetet med en genomförbarhetsstudie för Serbien och Montenegro. Det handlar om en grundlig och objektiv utvärdering utformad för att fastställa om länderna är redo att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal. I dagsläget behöver vi se ytterligare avsevärda framsteg göras i huvudfrågor såsom Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien, samarbete och utveckling på Serbien och Montenegros inre marknad och en gemensam handelspolitik samt politiska och ekonomiska reformer.
Låt mig när det gäller den process som skall leda fram till beslutet om Kosovos slutliga status påminna om att Europeiska unionen stöder ett fullständigt genomförande av FN:s säkerhetsråds resolution 1224 och linjen att provinsen måste uppfylla vissa standarder innan dess status kan diskuteras (”standards before status”). Liksom rådet välkomnar vi den föresats som uttalats av FN:s generalsekreterares särskilda sändebud, Harry Holkeri, att ställa upp konkretare riktlinjer för framsteg och att genomföra politiken för ”standarder före status” på grundval av en arbetsplan som skall samordnas med Europeiska unionens övervakning av standarder.
Vi har noterat att det första tillfället till en helhetsöversyn kommer att ges i mitten av 2005. 2004 är därför ett viktigt år för Kosovos provisoriska självstyrande institutioner att befästa ett verkligt mångkulturellt och demokratiskt samhälle. Låt mig upprepa en central punkt: oavsett slutlig status kommer Kosovos folk att ha en plats i EU. 

Zorba (PSE ),
   . – Fru talman! Inom ramen för den andra rapporten om stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa stöder utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi i sitt yttrande kommissionens förslag, och jag skulle naturligtvis vilja gratulera föredraganden.
Vi anser att införandet av partnerskap för integration i EU för västra Balkan, inom ramen för de löften som Europeiska rådet gav i Thessaloniki i juni 2003, förtjänar att vara ett mål på medellång sikt på grundval av en handlingsplan – detta är vårt förslag – som omfattar de åtgärder och insatser som länderna på västra Balkan och Europeiska unionen måste genomföra.
Handlingsplanen bör naturligtvis inbegripa förstärkt stöd till institutionsuppbyggnad, men även till infrastrukturprojekt och projekt för regional handel och ekonomiskt samarbete. Med andra ord bör prioritet ges till strukturella och ekonomiska reformer som leder till fungerande marknadsekonomier och en hållbar utveckling. Hur snabbt integrationen i Europeiska unionen går kommer självklart att bero på länderna själva.
Jag vill likväl betona att stabiliserings- och associeringsprocessen är den institutionella ramen för västra Balkans väg mot EU och att den markerar en förskjutning av tyngdpunkten från stabilisering till associering med Europeiska unionen. 
Pack (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Som fastslogs i Zagreb och först helt nyligen bekräftades i Thessaloniki har vart och ett av länderna i sydöstra Europa sina egna individuella utsikter till anslutning. Härav följer att vi gör rätt i att välja strategin att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal med varje land för sig men även att förberedelserna för anslutning i första hand ligger i händerna på regeringarna i dessa länder.
Samtidigt som alla de länder som ingår i rapporten har problem som är specifika för dem själva, finns det mycket som är ungefär lika dåligt i dem alla. Det är anledningen till att de måste göra gemensam sak med oss och trappa upp kampen mot människohandel, som egentligen är liktydigt med kvinnohandel. De måste bekämpa brottslighet, vapenhandel och korruption. Deras rättssystem är utvecklade i olika grad, från det nästan godtagbara till det fullständigt otillräckliga.
Utbildning och yrkesutbildning är centrala områden där dessa länder också måste göra framsteg för att inte gå miste om framtiden, eftersom deras ungdomar annars kommer att ge sig av.
Man har ännu inte funnit någon tillfredsställande lösning på problemet med flyktingar som återvänder till Bosnien och Hercegovina. Knappt några av de kroater som fördrevs från återvänder dit, vilket gör återvändandet av serber till Kroatien och återlämnandet av deras egendom där svårare. Ett betydande antal serber återvänder till Kroatien, men återlämnandet av egendom till Kroatiens serber går fortfarande trögt.
Dessutom härskar starka serbfientliga stämningar i flera regioner, framför allt i Zadars inland, och detta leder till stora praktiska problem. Däremot kännetecknas samlevnaden i östra Slavonien, runt Vukovar, i mycket högre grad av samarbete. Det finns en bra lag om minoriteter, vilken folkgruppernas ledare nu måste omsätta i handling.
Samarbetet mellan Kroatien och Haag fungerar bra; till och med arkivhandlingar har överlämnats till tribunalen. Tre anklagade personer, däribland en general, har faktiskt ådömts långa fängelsestraff i själva Kroatien. En anklagad person, general Gotovina, är på flykt. Låt oss inte begära det omöjliga; staten har utfäst en belöning för hans gripande men har hittills inte lyckats spåra honom. Han ingår i Franska främlingslegionen och har franskt pass; det vete gudarna var han befinner sig just nu. Med tanke på att världssamfundet inte har lyckats få tag på Karadzic eller Mladic trots att SFOR funnits i Bosnien och Hercegovina i sju år, bör vi i detta avseende inte ställa orimliga krav på Bosnien och Hercegovinas folk och på kroaterna.
Serbien och Montenegro har visat beredvillighet att samarbeta med Haag. Saker och ting skulle kunna bli ännu bättre. De har, gudskelov, överlämnat Milosevic och även de tre slaktarna i Vukovar, men många fler väntar fortfarande på utlämning. Det ligger i Serbiens intresse att få döma vissa krigsförbrytare i själva Serbien. Det skulle främja serbernas förståelse av situationen om även UCK:s ledare slutligen ställdes inför rätta i Haag för sina brott.
Det finns ett skriande behov av att förbättra den svåra ekonomiska situationen i stora delar av regionen, och Cardsprogrammet måste därför i högre grad än tidigare inriktas på infrastrukturåtgärder, eftersom en återhämtning annars lär dröja.
Utvecklingen i Bosnien och Hercegovina på statsnivå har förbättrats, men det finns fortfarande många brister. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och påpeka att den höge representanten inte alltid använder de befogenheter han besitter. Det metaforiska damoklessvärd som hänger över Bosnien och Hercegovina skulle vara onödigt om EU – som kommissionsledamot Antonio Vitorino just har sagt – ställde krav som Bosnien och Hercegovina faktiskt kan uppfylla.
Jag borde även säga något om Albanien men skall hoppa över det; allt står i betänkandet, och jag antar att alla har läst det. Jag gratulerar Joost Lagendijk. 
Swoboda (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill inledningsvis gratulera Joost Lagendijk till hans betänkande, vilket – som alltid – är mycket allsidigt och balanserat. Jag instämmer visserligen inte i alla hans åsikter, men det är så det är inom politiken.
I fråga om Kosovo håller jag fullständigt med honom om vikten av att så snart som möjligt nå ett slutgiltigt beslut om provinsens framtid. Varje krav på ett sådant måste riktas till Kosovos regering snarare än till kommissionen, för precis som man säger i betänkandet och som vi fick bekräftat för oss under diskussioner i Albanien nyligen är jag fullt övertygad om att myndigheterna i Kosovo inte gör tillräckligt. Jag säger inte att de inte gör någonting, men de gör inte tillräckligt för att tydligt visa att Kosovo är en multietnisk stat som vill leva upp till europeiska normer.
Kommissionsledamot Antonio Vitorino tog även upp frågan om ”standarder före status”, som bör ges praktiskt uttryckt i form av, till exempel, bestämdare tidsgränser; det är dock framför allt upp till de albanska myndigheterna i Kosovo att själva vidta de nödvändiga åtgärderna. Samtidigt som jag personligen förordar självständighet måste något göras för att det skall bli verklighet; det kommer inte bara att serveras på fat.
För att övergå till Montenegro och Serbien anser jag i grund och botten att ingen kan tvinga dem eller någon annan att förbli tillsammans. Vi måste fundera på om förefintligheten av så många småstater där kommer att göra processen för att integrera dem i Europeiska unionen lättare. Det kommer inte att bli lättare för staterna, men om det är vad de absolut vill så är det deras beslut, och de måste inse vilka följderna kommer att bli.
Låt mig slutligen ta upp en punkt som Joost Lagendijk berörde med anledning av ett av mina ändringsförslag. Om vi så hade varit bara hälften så modiga, beslutsamma och villiga att genomföra våra egna beslut som Förenta staterna, skulle vi ha uppnått mer på Balkan. Vårt problem är att vi säger saker som ”snälla”, ”om ni kunde vara så vänliga” och ”gör något”, medan amerikanerna ställer upp hårda villkor och säger ”ja” eller ”nej”. Det är anledningen till att jag anser att vi inte kan godta vissa staters uppenbara beredvillighet att uppfylla dessa villkor. Som Joost Lagendijk själv sade har Kroatien inte slutit det avtal som Förenta staterna krävt av dem.
Vi måste högt och tydligt framföra vår åsikt att vi inte bara kan ställa Internationella brottmålsdomstolen i bakgrunden, vilket er grupp pläderat för med sådan kraft här i kammaren. Om ni läser ändringsförslaget kommer ni att se att jag i alla händelser faktiskt gör en åtskillnad samtidigt som jag håller fast vid åsikten att medlemskap inte är ett praktiskt alternativ, men att jag inte säger mer än att man egentligen inte bör sluta något avtal. Det är bara en åsikt som kammaren har snarare än ett uttryckligt villkor. Om vi kommer till den punkt där utkast till fördrag för dessa länder läggs fram för oss, måste vi i alla händelser fatta ett beslut på grundval av deras individuella meriter.
Jag anser inte att det är rätt att backa så långt från en av kammarens ståndpunkter, vilket görs gällande i ett förslag, men jag är likväl beredd att godta en kompromiss. Vi bör sända det tydliga budskapet att vi fäster stor vikt vid Internationella brottmålsdomstolen, särskilt i en region i vilken brott begås mot människor i strid mot mänsklig anständighet, och att vi uppmanar alla stater i regionen att inte förringa frågan om krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten, utan att otvetydigt bekräfta sitt politiska ansvar. 
Vallvé (ELDR ).
   – Fru talman! Jag skulle först vilja gratulera Joost Lagendijk till hans betänkande om utvecklingen av den nuvarande stabiliserings- och associeringsprocessen och om de framtida utmaningarna på Balkan.
Jag anser att det är ett grundligt och uttömmande betänkande som verkligen behandlar alla de olika problem som berör regionen. Som företrädare för min parlamentariska grupp, den liberala gruppen, skulle jag vilja betona följande saker: vi stöder fullständigt strävan att integrera dessa länder i sydöstra Europa och framhåller behovet av att uppfylla de politiska och ekonomiska kriterier som fastställts av unionen.
Vidare har dessa länders historia – och särskilt händelserna under det förra århundradets sista årtionde – varit mycket viktig, och detta gör det nödvändigt att de alla samarbetar med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien – vilket andra talare i denna debatt har betonat –, något som bör krävas av alla staterna.
Jag skulle även i detta hänseende vilja påpeka att undertecknandet av bilaterala avtal med Förenta staterna helt klart inskränker effektiviteten för Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien och att det inte ligger i linje med Europeiska unionens synsätt. Vad bör Europeiska unionen göra i dessa fall? Den bör självklart inte godta någon integrationsprocess. Undertecknandet av avtal är en omtvistlig fråga, och det skulle vara bra om det på grundval av den diskussion som just har ägt rum gick att nå en kompromisslösning som visar att Europeiska unionen inte är beredd att godta något avtal såvida inte vissa villkor är uppfyllda.
Jag skulle dessutom vilja påpeka att vår grupp, på förslag av en slovensk observatör, har lagt fram vissa ändringsförslag om provinsen Kosovo och det ansvar som åligger den albanska befolkningen i Kosovo, så att den kan besluta om sin framtid genom att fritt utöva rätten till självbestämmande. Vi har även lagt fram ett annat ändringsförslag, som rör frågan om fiske i Adriatiska havet.
Jag skulle slutligen vilja påpeka, fru talman, att man i betänkandet analyserar situationen i alla staterna, och om det i något fall ter sig överdrivet kritiskt – vilket vi till exempel har fått höra av företrädaren för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien – så bör detta inte tolkas som en brist på stöd från Europeiska unionens sida utan som ett bidrag till en konstruktiv dialog med syfte att förbättra situationen i dessa länder. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag skulle först vilja tacka Joost Lagendijk för detta betänkande och för hans samarbetsvilja och lyhördhet för en rad förslag som väcktes i utskottet.
Vi instämmer i betänkandets grundläggande mål, som är att underlätta demokratisk och ekonomisk återhämtning i denna region och dess möjliga integration i EU. Vi anser dock att några av problemen har berott på utvecklingen av EU:s egen dynamik liksom på det faktum att vi på den tiden det begav sig saknade en sammanhängande, konstruktiv och demokratisk utrikespolitik, och med vårt stöd för etnisk och religiös egenart har vi skapat ett problem vars följder vi nu betalar.
Alla de aspekter som lyfts fram i betänkandet är positiva. Jag skulle vilja betona behovet av att främja samarbetet med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien, kritiken mot möjligheten att underteckna avtal med Förenta staterna utanför Internationella brottmålsdomstolen, stödet för flyktingar och fördrivna personer som vill återvända och framför allt – den kanske viktigaste aspekten – kampen mot korruption, kampen mot organiserad brottslighet, mot handel med kvinnor och barn samt kampen mot all olaglig handel – narkotikahandel, vapenhandel osv. – som är en kräftsvulst som tär på denna region.
Vi anser att vi måste erbjuda verkningsfull hjälp, att det nuvarande ekonomiska stödet är otillräckligt och att vi därför bör se över budgetplanerna i avsikt att avsätta mer resurser till att bistå regionen på nödvändigt sätt.
Vi anser att de saker som lyfts fram om de olika länderna är helt riktiga – som Joan Vallvé har sagt – och att Europeiska unionen därför måste ta hänsyn till dem. Jag syftar på respekt för nationella minoriteter och förvaltningen av gränser i Albanien. I fråga om Bosnien och Hercegovina är det viktigt att bygga upp statliga strukturer och att främja samarbetet med krigsförbrytartribunalerna. När det gäller Kroatien bör de nationella minoriteternas betydelse och vikten av samarbete med dem betonas. I f.d. jugoslaviska republiken Makedonien måste den albanska nationella befrielsearmén avväpnas och korruptionen bekämpas. I fråga om Serbien krävs samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen i Haag.
Vi instämmer inte i insinuationen i betänkandet om möjlig självständighet för Kosovo, eftersom vi anser att det man enades om i FN:s resolution – att göra Kosovo till en provins i republiken Serbien och Montenegro – bör respekteras, och vi betraktar FN som ett internationellt referensorgan. 
Belder (EDD ).
   – Fru talman! Vi gapar alla efter lite väl mycket ibland, och det gäller även inom politiken; det är vad både Europeiska unionen och länderna på västra Balkan riskerar att göra under regionens stabiliserings- och associeringsprocess. Inhemska Balkanexperter, och även experter utifrån, har bekymrat uttalat denna varning. Enligt dem försöker Europeiska unionen i sydöstra Europa i alltför stor utsträckning kopiera den framgångsrika processen för de tio anslutningsländerna. Europeiska unionen ställer därigenom orimliga krav på stater som inte är redo för detta. Följden är att stabiliserings- och associeringsprocessen hotar att urarta till skenutveckling i länderna i fråga. Med ett enklare, realistiskt tillvägagångssätt för att komma närmare Bryssel skulle ömsesidig besvikelse undvikas. Det skulle dessutom ge regeringarna på västra Balkan verklig möjlighet att notera politiska framgångar i EU-frågor. Detta är sannerligen inte betydelselöst från väljarsynpunkt. Delar kommissionen denna uppfattning, och är den beredd att bidra till att ge den form?
Låt mig vara mycket uttrycklig och rakt på sak. Jag nås av uppgifter om att utbildningsnivån på västra Balkan allmänt är på väg att falla till en oroande nivå. Det gäller grundskole-, gymnasie- och universitetsutbildning i lika hög grad. Jag skulle vilja fråga kommissionen om detta är sant. Om så är fallet finns här en möjlighet för oss att erbjuda en hjälpande hand genom att ge människorna på västra Balkan fritt tillträde till EU:s utbildningsprogram. Mot den bakgrunden erbjuder Joost Lagendijks nyttiga betänkande EU stora möjligheter till självbetraktelse. Låt mig göra tre anmärkningar.
Först och främst: Ställer föredraganden inte saker och ting på huvudet i punkt 10, i fråga om det nuvarande systemet med visumtvång mellan Europeiska unionen och de länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen? Det ter sig i mina ögon mer logiskt att koppla en möjlig uppmjukning av visumsystemet till ett antal EU-villkor. Detta har ingenting att göra med den förödmjukelse av balkanska medborgare som föredraganden talar om.
Nog så intressant är att Joost Lagendijk i punkt 42 uppmanar Europeiska unionen att spela en roll som neutral medlare mellan Serbien och Montenegro. Det är ovidkommande för honom vilken form förhållandet mellan Belgrad och Podgorica får i slutändan. Europeiska unionen har, såvitt jag vet, inte iakttagit sådan neutralitet hittills och kommer, såvitt jag kan förstå, inte heller att försöka göra det.
Min tredje anmärkning gäller punkterna 51 och 52. I punkt 51 är föredraganden på goda grunder fortfarande försiktigt positiv om inledandet av direkta samtal mellan Belgrad och Pristina. Genom detta sätter för övrigt FN:s interimistiska uppdrag i Kosovo (UNMIK) själv principen om ”standarder före status” under tidspress. Detta i förbigående sagt. Joost Lagendijk föreslår därefter en extra snäv tidsram för en slutlig lösning på den snåriga politiska frågan om Kosovo – inom de närmaste två åren! Jag tvivlar verkligen på att den serbisk–albanska kapplöpningen efter Kosovo skulle vara betjänt eller hjälpt av en sådan politisk språngmarsch. Vidare får vi inte förbise de direkta regionala verkningarna av ett faktiskt försök att ta itu med Kosovofrågan. Tänk på albanerna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och serberna i Bosnien och Hercegovina. Politisk stabilitet på Balkan förblir tills vidare en oviss angelägenhet. 
Zacharakis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle allra först vilja gratulera min vän Joost Lagendijk till hans väl underbyggda betänkande. Det är ett balanserat och detaljerat arbete som behandlar frågan objektivt och ger en helhetsbild av läget i området och de enskilda länderna. Man framhåller däri de särskilda omständigheter som råder i respektive land och utvärderar de mer specifika uppgifter som definierar de olika yttringarna av ländernas samarbete med Europeiska unionen.
Inom denna ram betonas i betänkandet – med rätta, enligt min mening – den stora vikten av att som en av Europeiska unionens prioriteringar förbereda länderna i sydöstra Europa för deras kommande integrering i EU-strukturerna. Man betonar att varje lands framsteg i riktning mot anslutning kommer att bero på i vilken grad det uppfyller Köpenhamnskriterierna och villkoren i stabiliserings- och associeringsprocessen.
Oavsett de förväntade särdrag som kännetecknar länderna i fråga måste grundprincipen faktiskt fortsätta att vara att alla skall behandlas och bedömas på samma sätt när deras förtjänster och brister vägs, i fråga om möjligheten till fullständig integrering i den europeiska familjen.
Jag skulle även vilja hålla med föredraganden om att den ”heta potatisen” i området är Kosovos status, men jag anser att man måste undvika förhastade beslut eller åtgärder och först skapa nödvändiga förutsättningar för en normalisering av läget, med respekt för alla berörda parters rättigheter, för FN:s relevanta resolutioner och för principen om att trygga de yttre gränserna för länderna i området.
Låt mig ta tillfället i akt och ta upp den bestämda fråga som berörs i punkt 21 i betänkandet och uttryckligen säga att Europaparlamentet beklagar det fullständigt oacceptabla sätt på vilket lokalvalen nyligen genomfördes i Albanien. De trista oegentligheter och det flagranta brott mot demokratiska förfaranden och värderingar som föranledde denna tydliga anmärkning från föredragandens sida – i vilken min vän Doris Pack instämde på min politiska grupps vägnar – upprepades tyvärr i ännu högre grad, med ett övermått av sammanstötningar, våldshandlingar och undergrävande av medborgarnas och kandidaternas demokratiska moral, i de nya valen för bara tre dagar sedan.
Jag vill hoppas att de albanska myndigheterna kommer att uppfatta det budskap som Europaparlamentet sänder dem genom Lagendijkbetänkandet och öka sina ansträngningar att garantera en väl fungerande demokrati och rättsstat i sitt land, så att förbindelserna mellan Albanien och Europeiska unionen och det framgångsrika fullbordandet av stabiliserings- och associeringsavtalet inte påverkas negativt. 
Souladakis (PSE ).
   – Fru talman! När vi debatterar Lagendijkbetänkandet märker vi utan tvivel att den nuvarande situationen på västra Balkan, i länderna i stabilitetspakten, är klart bättre än den var för ett år sedan. Det är ett viktigt steg i den framgångsrika politik för regionen som förs av Europeiska unionen, som i praktiken har huvudansvaret för området.
Kroatien har redan ansökt om medlemskap i Europeiska unionen. De nya konstitutionella institutionerna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Serbiens nya förbund med Montenegro tycks börja fungera. Dessutom kan tecken på ekonomisk rörlighet skönjas. Situationen kan dock inte på långt när betecknas som stabil ur alla synvinklar. Ingen av oss bör hysa falska förhoppningar. Stabilitetspakten tillämpas på ett område som fortsätter att vara politiskt bräckligt och instabilt. Det enda målet för vår politik måste vara att uppnå det bästa för medborgarna och människorna i området. Det går inte att ha särskilda förmåner eller särintressen för ögonen. Att insistera på demokratiska förfaranden, mänskliga rättigheter, regionalt samarbete, respekt för minoriteter, flyktingars återvändande, domsrätten för Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien i Haag och, allmänt, en fullständig tillämpning av FN:s säkerhetsråds alla resolutioner är den enda vägen framåt.
Jag skulle här med både beklagande och allvar vilja nämna de oacceptabla förhållanden i Himara – och på andra håll i Albanien – under lokalvalen nyligen, då de officiella myndigheterna kränkte varje föreställning om valordning och även den grekiska minoritetens rättigheter. Det vore bra om de albanska myndigheterna hjälpte sitt land att förbättra sina demokratiska institutioner, om de vill göra framsteg i det tjugoförsta århundradet.
Det finns somliga som spekulerar över framtiden för krisområden såsom Kosovo och andra som gör antydningar om antingen ett upprättande av en ny statsbildning eller omfattande självstyre, vilket i praktiken skulle vara detsamma som självständighet. De måste inse att det konstitutionella och statliga systemet, antingen det gäller f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Bosnien och Hercegovina eller Serbien och Montenegro, grundar sig på fina avvägningar, med dolda nationalistiska strävanden, och att det behövs tid för att de nya institutionerna skall stabiliseras och mogna. Kontakterna mellan Belgrad och Pristina inom FN:s ram är positiva och måste stödjas. Varje ny tanklös åtgärd kommer dock att leda till en ny dominoeffekt med oförutsebara följder. I alla länderna i stabilitetspakten finns det hårt sammansvetsade etniska minoriteter som är majoritet lokalt och som lever på gränsen till andra länder där motsvarande etniska grupper är i majoritet.
Alla staterna bör skydda de minoriteter som lever inom deras gränser; de är också deras medborgare. Alla statsgränser bör förbli stabila. Man måste akta sig för att utveckla teorier som leder till föreställningar såsom stadsstater eller som till och med kan gå så långt som statsgrannskap eller statsfamiljer. Vi måste förhindra att grannländer mobiliserar styrkor för att skydda nationella minoriteter som skyddas otillräckligt av de länder i vilka de är medborgare.
Vi måste insistera på ”fred, demokrati, säkerhet, samarbete och stabilitet”, och det enda budskapet till alla länderna är att Europeiska unionen väntar på dem; de måste bara öka takten i sina ansträngningar.
Och nu en kommentar utanför mitt inlägg. Det gäller en teknisk fråga. Det officiella namnet FYROM (f.d. jugoslaviska republiken Makedonien) används inte alltid riktigt. Det skulle vara bra om texterna rättades till, som vanligt. 
Howitt (PSE ).
   – Fru talman! Jag är mycket missbelåten med att se att samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien – ICTY – är ett av villkoren i denna resolution för ytterligare utveckling av förbindelserna mellan västra Balkan och EU. Det villkoret måste gälla med avseende på framsteg med associeringsavtal snarare än ekonomiskt bistånd. Jag kommer i morgon att göra gemensam sak med mina socialistkolleger och rösta för den ändringen. 
Det har i upprepade möten mellan Europeiska rådet och krigsförbrytartribunalens chefsåklagare, Carla Del Ponte, framkommit att detta samarbete fortfarande är obefintligt, vilket allvarligt äventyrar den framtida integrationen. Hon har sagt att inte ens det mest grundläggande samarbetet, till exempel när det gäller tillgång till handlingar, hjälp att komma i kontakt med vittnen, arresteringar och förflyttning av flyktingar, har varit tillfredsställande hittills.
Ett stort antal anklagade krigsförbrytare är fortfarande på fri fot i Serbien och Montenegro, däribland Ratko Mladic, som är ansvarig för att ha dödat 7 000 personer i samband med folkmordet i Srebrenica.
Fallet Kroatien är särskilt bekymmersamt. Jag förenar mig med andra och välkomnar Kroatiens europeiska strävanden. En begäran om samarbete från tribunalen tar dock upp till ett år att behandla, vilket är fullkomligt oacceptabelt. Vi har bland annat exemplet med general Ante Gotovina, krigsförbrytartribunalens tredje mest eftersökte man, som är ansvarig för att ha planerat dödandet av åtminstone 150 serbiska civilpersoner och fördrivningen av 150 000 andra 1995. Del Ponte har upplysningar som visar att han fortfarande befinner sig i Kroatien, och vissa uppgifter tyder på att han skyddas av personer som arbetar för de kroatiska myndigheterna. Han uppges ”njuta av sin sommarsemester, ombord på en lustjakt”. Till dess ytterligare åtgärder vidtas i riktning mot att arrestera Gotovina uppfyller Kroatien inte FN:s säkerhetsråds resolution 1503 fullständigt. Det kan inte göras verkliga framsteg mot ett EU-medlemskap förrän detta viktiga steg har tagits. 
Talmannen.
   – Tack, Richard Howitt.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0390/2003) av Hannes Swoboda för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1080/2000 av den 22 maj 2000 om stödet till Förenta nationernas interimistiska uppdrag i Kosovo (UNMIK) och den höge representantens kansli i Bosnien och Hercegovina (OHR) (KOM(2003) 389 – C5-0325/2003 – 2003/0143(CNS)). 
Vitorino,
   .  Fru talman! Europeiska unionen har åtagit sig en ledande roll inom ramen för stabilitetspakten för sydöstra Europa. Denna pakt har visat sig vara en värdefull ram som kompletterar Europeiska unionens politik gentemot regionen, eftersom syftet är att stödja regionens länder i deras ansträngningar att främja fred, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och ekonomiskt välstånd och även att uppnå stabilitet i regionen som helhet.
Det förslag som i dag behandlas av parlamentet, enligt vilket stabilitetspakten skulle hamna inom räckvidden för rådets förordning (EG) nr 1080/2000, kommer att ge pakten en sund och stabil grund på vilken det mycket svåra uppdrag som tilldelats av världssamfundet kan utföras.
Stabilitetspakten är uttryckligen utformad för att ytterligare främja regionalt samarbete, vilket underströks i Thessaloniki-agendan, som godkändes den 20 juni 2003 av Europeiska rådet. Den kommer därigenom att utgöra ett komplement till den stabiliserings- och associeringsprocess som inletts med länderna på västra Balkan. Kommissionen välkomnar därför det positiva yttrandet om förslaget och hoppas att parlamentet kommer att dela målet att denna nya finansiella ram skall vara fullt tillämplig från och med den 1 januari 2004.
I kommissionens ögon är ändringsförslag 1 till artikel 1.2 överflödigt, eftersom principen om kostnadsdelning av medlemsstater underförstått finns med i förordningens artikel 2.2 och med hänsyn till att budgetpost 19 07 04 är en integrerande del av budgetdiskussionen.
När det gäller såväl ändringsförslag 2 till artikel 1a som ändringsförslagen 4 och 6 kan kommissionen stödja förslaget att den särskilda samordnaren för stabilitetspakten skall utses för ett år. Kommissionen instämmer även i det vidare målet att göra parlamentet verkligt delaktigt i arbetet som rör stabilitetspakten. Likväl, och med tanke på behovet av att hålla tillsättningsförfarandet så enkelt som möjligt, kan kommissionen inte tillgodose parlamentets önskemål i ändringsförslag 2 till artikel 1a om att föreskriva formellt samråd med Europaparlamentets berörda utskott. Inte heller kan den godta införandet av en utfrågning inför utskottet i form av en ny artikel 1b enligt ändringsförslagen 3, 5 och 7.
Kommissionen instämmer dock i ändringsförslagen 4 och 6, i fråga om att garantera att parlamentet informeras om förslaget till kandidat. Även om det inte är möjligt att ta med detta i den nya förordningen lovar kommissionen gärna inför parlamentet att ordna så att parlamentet blir delaktigt i praktiken. Närmare bestämt kommer kommissionen, i god tid före tillsättningsbeslutet, att informera parlamentet, genom ordföranden i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, om sitt förslag till kandidat. Den särskilda samordnare som utses kommer vid behov, och minst två gånger per år, att infinna sig i utskottet för utrikesfrågor för att redogöra för sitt arbete.
Kommissionen vore tacksam om parlamentet kunde anta ett positivt yttrande under innevarande sammanträdesperiod, eftersom vi är ivriga att sätta i gång med genomförandet så snart den nya förordningen har trätt i kraft, för att ge den särskilda samordnaren för stabilitetspakten det stöd som behövs för att han skall kunna utföra sitt uppdrag 2004.
På kommissionens vägnar vill jag uttrycka särskilda tack till föredraganden, Hannes Swoboda, för kvaliteten på hans förarbete och för det mycket goda samarbetet mellan honom och kommissionen. 
Swoboda (PSE ),
   – Fru talman! Jag tackar kommissionären för hans uttalande. Samtidigt som vi, naturligtvis, är övertygade om att våra ändringsförslag är fullt riktiga och välgrundade, ligger det som kommissionären sade, åtminstone när det gäller innehållet och innebörden, i linje med vad vi vill, nämligen att parlamentet skall kunna – låt vara informellt – påverka kommissionens beslut om tillsättningen av den särskilda samordnaren för stabilitetspakten. Detta uttalande av kommissionen klargör den saken.
Jag skulle vilja be er, herr kommissionär, att tacka personalen vid tjänsteavdelningarna, särskilt Reinhard Priebe, för det mycket goda samarbete som vi har haft i denna fråga.
Jag skulle även vilja säga att oavsett vilka våra avsikter kan tänkas ha varit så har vi inte velat göra livet svårt för Erhard Busek i hans egenskap av särskild samordnare. Jag anser att doktor Busek är en av våra mest framstående medarbetare i ordets vidare bemärkelse, med ett djupt engagemang för regionen och stor kunnighet om vad som pågår i den. Ni kan vara säker på att han, om han skulle föreslås igen, sannerligen skulle få kammarens fulla stöd. Om någon annan föreslås kommer vi naturligtvis att behandla ärendet på vederbörligt sätt och redogöra för vår åsikt. Jag skulle vilja godta det förslag som kommissionen har gjort och kommer i morgon att rekommendera kammaren att vi går vidare till en fullständig omröstning. Sedan skulle ni, herr kommissionär, och kommissionen ha fria händer att förbereda och sätta i gång saker och ting från den 1 januari. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Hannes Swobodas betänkande om stabilitetspakten för sydöstra Europa har två huvudsyften: dels att göra stabilitetspakten stabilare, dels att sörja för att parlamentets åsikter beaktas och att parlamentet blir delaktigt i processen för att utse den särskilda samordnaren. I detta instämmer jag helt och fullt med Hannes Swoboda. Samordnaren har hittills utsetts på bara sex månader i taget men kommer nu att inneha tjänsten i ett år. Vi betraktar detta som ett framsteg. Parlamentets delaktighet i tillsättningsprocessen som budgetmyndighet och politisk myndighet bör också välkomnas. Det skulle vara önskvärt om denna process för att utse samordnaren för stabilitetspakten varje år var snabb, och efter vad kommissionsledamoten har sagt tror jag att det finns en vilja att se till att så blir fallet.
I vilket fall som helst måste den parlamentariska dimensionen byggas upp, och när jag säger det syftar jag inte bara på Europaparlamentet, utan även – och särskilt – på de regionala parlamenten i de länder för vilka stabilitetspakten gäller. Vi kan aldrig göra nog när det gäller att få med ledamöter i de regionala parlamenten i det viktiga arbetet för att stabilisera västra Balkan. Stabilitetspakten och dess nuvarande samordnare, Erhard Busek, har redan åstadkommit mycket – något som framhållits med uppskattning och med rätta – i fråga om både handel och investeringar, eller genom användningen av åtskilliga infrastrukturåtgärder för att bekämpa brottslighet. Mycket återstår dock att göra, och jag anser att Swobodabetänkandet, som vi kommer att ge vårt fulla stöd i morgon, kan bli ett viktigt bidrag i det arbetet. 
Talmannen.
   – Tack, Ursula Stenzel.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0398/2003) av Carlos Coelho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II) (2003/2180(INI)). 
Coelho (PPE-DE ),
   . – Fru talman, kommissionär Vitorino, mina damer och herrar! Schengenavtalet undertecknades 1990, och man insåg behovet av att skärpa kontrollerna i avsikt att förhindra att hot mot våra medborgares säkerhet, såsom organiserad brottslighet, terrorism, människo- och narkotikahandel samt olaglig invandring, får fäste i gemenskapen.
Tillämpningen av principen om fri rörlighet och avskaffandet av kontroller vid de nationella gränserna har ökat vikten av kontroller vid våra yttre gränser. Vi vet att den fria rörligheten inom Schengenstaternas territorium är en frihet som i gengäld kräver inte bara en förstärkning av våra yttre gränser, utan också ett snabbt och effektivt informationsutbyte som ett led i samarbetet mellan gränsstationer och polismyndigheter.
Inom denna ram har Schengens informationssystem (SIS) spelat en mycket viktig roll, som vi försöker utvidga ytterligare genom att skapa en andra generation av SIS, under benämningen SIS II. SIS fungerar som ett informationssystem som gör det möjligt för behöriga myndigheter i medlemsstaterna att undersöka och ta emot rapporter om personer och föremål. Systemet används för närvarande i 13 medlemsstater och i två andra stater – Island och Norge –, och man hoppas att delar av det snart kommer att tas i bruk i Förenade kungariket och i Irland.
SIS är den största databasen i Europa och har en dubbel funktion: det bidrar till att upprätthålla den allmänna ordningen och säkerheten samt till att kontrollera invandringen, genom att understödja de åtgärder som syftar till att kompensera för den fria rörligheten för personer. De förslag som framlagts för oss om att skapa SIS II syftar till att öka systemet kapacitet och att införa nya tekniska inslag och sökmöjligheter, för att utnyttja den senaste utvecklingen inom informationsteknik.
Rådets tanke är att systemet skall vara färdigutvecklat och i bruk 2006. Man skapar detta nya system i avsikt att ta itu med tre viktiga frågor. För det första, utvidgningen, för att kunna integrera de nya medlemsstaterna, vilket kommer att kräva förmåga att integrera fler användare, fler medlemsstater och även nya användarkategorier. Det råder redan enighet i rådet om att nya myndigheter skall ges tillgång till SIS, men det är ännu inte klart vilka dessa kommer att bli. Den andra nyheten är att det nuvarande systemet har funktioner som avser två kategorier av information (personer och föremål). Avsikten är inte bara att öka det antal uppgiftskategorier som kommer att ingå, det vill säga nya föremål och funktioner, utan även förmågan att behandla denna information, att sammanlänka rapporter, att ändra larmens varaktighet och att lagra och överföra biometriska uppgifter, särskilt fotografier och fingeravtryck. Rådet har inte fattat något beslut om vilka nya kategorier av saker eller personer som skall tas med. Den tredje frågan – den om ekonomi – handlar om att systemet, trots att det får fler funktioner och fler användare, måste bli homogenare, flexiblare, säkrare och mer funktionellt. Det måste också vara hanterligt och kostnadseffektivt.
Vi gör därför rätt i att betänka att vi inte längre bara talar om en begränsad kompensationsåtgärd som införts för att underlätta den fria rörligheten för personer enligt Schengenkonventionen, närmare bestämt artiklarna 92 och 102. I en handling som offentliggjordes av ordförandeskapet i februari 2002 antyddes faktiskt också att SIS skulle kunna användas för polisinformationsändamål i vidaste mening. SIS inriktning har följaktligen undergått en förändring, om än en omärklig sådan; frågan om exakt vad SIS mål skall vara i framtiden eller hur denna ”vidaste mening” som ordförandeskapet avsåg kan definieras förblir öppen. Enligt min åsikt kan debatten om frågor såsom nya funktioner eller nya användare besvaras vederbörligen först när frågan om definitionen av målen för SIS har besvarats på ett tydligt och politiskt godtagbart sätt.
Följaktligen pågår diskussioner om förslag om att införa nya funktioner, nya användare, en ny uppbyggnad, nya synergier, i synnerhet med informationssystemet för viseringar, och en ny förvaltning. Dessutom äger diskussioner fortfarande rum om placeringen. Dessa ändringsförslag, som vi hoppas kommer att godtas, har självklart återverkningar när det gäller dataskydd och skyddet för medborgarnas grundläggande rättigheter. Vi upprepar att varje beslut som fattas alltid måste gå hand i hand med högsta normer för dataskydd, närmare bestämt de krav som anges i artikel 118 i Schengenkonventionen, i en oavbruten strävan att nå rätt balans mellan säkerhet och frihet. Jag hoppas att detta betänkande kommer att bidra till att göra debatten om SIS II öppnare, till att framhålla behovet av att parlamentet övervakar processen, till att betona behovet av att gemenskapsorgan kontrollerar förvaltningen och till att garantera att ökad effektivitet alltid åtföljs av en önskvärd och nödvändig större tonvikt på frågorna om dataskydd och skydd för medborgerliga rättigheter. 
Vitorino,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle allra först vilja tacka Carlos Coelho för hans betänkande, som tydligt belyser de grundläggande utmaningar som den andra generationen av Schengens informationssystem – känt som SIS II – erbjuder, och jag vill ta tillfället i akt och personligen gratulera honom till det initiativ i detta ärende som han lade fram vid behandlingen den 6 oktober i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, eftersom detta möte direkt återspeglar hans strävan att ge medborgarna detaljerade och tydliga förklaringar om nyttan av det arbete som företagits med Schengens informationssystem, i vilket kommissionen instämmer fullständigt. Jag skulle vilja upprepa det faktum att Schengens informationssystem är ett huvudinstrument för principen om avskaffande av kontroller vid de inre gränserna och att dess utveckling och dagliga användning naturligtvis måste ske med obetingad hänsyn till enskilda människors grundläggande rättigheter och friheter.
När det gäller den fråga som föredraganden tog upp om inriktningen för Schengens informationssystem, skulle jag vilja påminna om att polismyndigheter har varit godkända användare av systemet ända från början, särskilt inom ramen för sin övervakningsverksamhet inom EU:s territorium. Schengens informationssystem måste nu dock sättas in i en annan ram – den ram inom vilken det uppstod. Systemet utformades ursprungligen som en åtgärd för att kompensera avskaffandet av de inre gränserna, med en tydligt mellanstatlig struktur. Sedan Schengens regelverk integrerades i Europeiska unionen har Schengens informationssystem varit centralt för området med frihet, säkerhet och rättvisa. Godtagandet av att Förenade kungariket och Irland deltar delvis i Schengensystemet utan att ha avskaffat kontrollerna vid sina gränser bekräftar denna utveckling. De spanska initiativen att utvidga det nuvarande systemets funktioner, initiativ som innebär att Europol och Eurojust får tillgång till vissa uppgifter i systemet – jag betonar, vissa uppgifter i systemet – ingår också i denna utveckling.
I fråga om SIS II har rådet hittills begränsat sig till att godta de nuvarande funktionerna och till att ge allmänna riktlinjer för nya funktioner. Debatten om exakt vilka nya funktioner för systemet som kommer att införas i avsikt att förbättra effektiviteten och om huruvida dessa kommer att förändra det nuvarande systemets inriktningen ytterligare har ännu inte ägt rum. Jag välkomnar därför det faktum att parlamentet vill spela en aktiv roll i denna avgörande debatt, som måste vara så öppen och vittomfattande som möjligt.
Som ni alla vet fick kommissionen i uppdrag att utveckla SIS II, men det nuvarande Schengensystemet, känt som SIS I+, förvaltas av Frankrike, i enlighet med artikel 92 i Schengenkonventionen, och faller därför utanför kommissionens behörighetsområde. Carlos Coelhos betänkande om SIS II grundar sig på kommissionens arbete för att utveckla denna nya generation, och kommissionen har förbundit sig att i en nära framtid anta ett nytt meddelande till parlamentet och rådet som beskriver såväl läget i arbetet med att utveckla SIS II det första kvartalet 2003 som den viktiga fråga föredraganden belyste om de tekniska synergier som kommer att bli möjliga med det framtida informationssystemet för viseringar, känt som ”VIS”. För en kort översikt av det arbete som företagits skulle jag vilja påminna er om att resultaten av den genomförbarhetsstudie som utfördes av kommissionen omgående vidarebefordrades till parlamentet våren 2003.
Just nu skall anbudsinfordran för projektet att utveckla SIS II offentliggöras. Kommissionens tjänsteavdelningar har ägnat de senaste månaderna åt att i nära samarbete med medlemsstaterna utarbeta detaljerna i denna anbudsinfordran och har regelbundet informerat utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. I sitt betänkande belyser Carlos Coelho de grundläggande utmaningarna när det gäller dataskydd och vikten av att göra myndigheterna med ansvar för dataskydd delaktiga i utvecklandet av SIS II. Kommissionen är fullt medveten om dessa utmaningar, både när det gäller systemets utveckling och i fråga om att fastställa systemets rättsliga grund. Denna rättsliga grund kommer att omfatta regler om dataskydd som även kommer att avse tillgång för privatpersoner. Kommissionen håller också regelbundna och intensiva möten med den gemensamma tillsynsmyndigheten och har medtagit detaljer om dataskydd i anbudsinfordran.
Slutligen nämns i Carlos Coelhos betänkande uttryckligen behovet av att harmonisera principerna för dataskydd. Fastän denna begäran om harmonisering ligger utanför frågan om SIS II avser kommissionen att under nästa år, 2004, föreslå en rättsakt om regler för skyddet för personuppgifter inom ramen för den tredje pelaren. Jag vill därför ännu en gång betona den vikt kommissionen fäster vid att parlamentet är fullt delaktigt i de debatter som kommer att äga rum, vilka jag hoppas kommer att bli så öppna som möjligt och i vilka detta betänkande alldeles säkert kommer att utgöra ett avgörande bidrag. Jag hoppas att betänkandet får kammarens stöd. 
Santini (PPE-DE ).
   –( Vi har av både föredraganden och kommissionsledamoten hört att vi har att göra med ett Schengensystem som är av en helt ny generation, vilken skiljer sig mycket från den första och som därför har en ny och annorlunda betydelse för EU:s medborgare och ett nytt och annorlunda ansvar gentemot dem.
SIS I skapades som en kompensationsåtgärd för att medge fri rörlighet för personer men har under senare år börjat ses mer som ett instrument som även är användbart när det gäller polissamarbete. Uppgifterna från SIS II och SIS I kan nu med andra ord bli en användbar källa för andra syften än vad som ursprungligen avsågs. Vidare betyder Europeiska unionens utvidgning att det är nödvändigt att utveckla ett andra generationens informationssystem till 2006. I rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna finns följaktligen en bestämmelse om användningen av SIS och även en hänvisning till behovet av att uppdatera systemet i sinom tid.
På grundval av allt detta måste rådet främja en offentlig debatt om SIS inriktning och om de politiska mål som eftersträvas med SIS II, för att garantera att systemet utvecklas på ett öppet och demokratiskt sätt. En utvärdering kommer givetvis att göras av respekten för de grundläggande rättigheterna, och det kommer därför att vara nödvändigt att överlåta den strategiska ledningen av detta och andra informationssystem till ett ytterst pålitligt EU-organ: ett organ som leds av en styrelse bestående av företrädare för EU-institutionerna och medlemsstaterna, ett organ som vidare finansieras genom EU:s budget och som därför är underkastat parlamentets kontroll. Det behövs således ett snabbt beslut av SIS-centrumet om placeringen – om möjligt den slutgiltiga placeringen. Därutöver krävs en undersökning av möjligheten att slå samman de olika databaser som finns i dag eller som kommer att sättas i gång under de kommande månaderna och åren – SIS-bankerna, Europol, VIS, Eurojust och så vidare – på grundval av en enda teknisk plattform, i avsikt att skapa ett allsidigt och integrerat informationssystem för hela Europeiska unionen.
För detta ändamål måste stor uppmärksamhet ägnas åt de möjliga följderna av detta slags system för privatlivet och de mänskliga rättigheterna liksom åt de risker som medtagandet av biometriska uppgifter medför. Medborgarna bör därför få fullödig information, så att obehagliga överraskningar undviks.
Jag skulle vilja avsluta med en punkt som kan tyckas vara något malplacerad, om krisen för invandringspolitiken. Alla kan se att den olagliga invandringen till unionens område av fri rörlighet innebär just att SIS II måste fylla en oväntad funktion: funktionen att förvalta uppgifter och ansvara för säkerheten, en funktion som inte förutsågs när den första generationen av Schengens informationssystem sattes i gång. 
Sousa Pinto (PSE ).
   – Fru talman! Förslaget till rekommendation till rådet om andra generationen av Schengens informationssystem (SIS) ger oss tillfälle att uttrycka betydande oro över förändringar i systemet. SIS upprättades ursprungligen som en kompensationsåtgärd för att medge fri rörlighet för personer. Det håller dock gradvis på att bli ett instrument för polissamarbete, eftersom rådet steg för steg försöker utöka det med nya funktioner och ge olika myndigheter tillgång till databasen.
Som Schengens gemensamma tillsynsmyndighet konstaterar innebär förslagen om att utveckla SIS och skapa SIS II en fullständig förändring av systemets inriktning: medan SIS varskor behöriga myndigheter endast i händelse av att en person vars uppgifter är registrerade korsar Schengengränsen, kommer SIS II sannolikt att bli ett sökverktyg med flera funktioner. Detta skulle motsvara en övergång från ett synsätt för reaktiv säkerhet till ett synsätt för aktiv säkerhet.
Utsikten till ett nytt system som skulle ge myndigheterna möjlighet att dela information om miljontals personer för olika ändamål, sannolikt genom att använda den allra senaste tekniken, även biometrisk uppgiftsanalys, tvingar oss att betänka den inverkan som detta nya system skulle kunna få på medborgarnas rättigheter, friheter och garantier, särskilt på den rättighet till skydd för personuppgifter som nyligen har bekräftats i artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och som medtagits i det utkast till EU-konstitution som utarbetats av konventet.
Det är sant att behovet av att förbättra samarbetet på området rättsliga och inrikes frågor och, framför allt, länkningen av information och korshänvisningarna mellan olika databaser är ett av de mål för Europeiska unionen som medlemsstaterna är skyldiga att försöka nå. Vi inser alla behovet av ändamålsenliga informationssystem som klarar att möta de utmaningar vi ställs inför i form av internationell terrorism och gränsöverskridande brottslighet, men denna strävan får aldrig äventyra de huvudprinciper på vilka unionen grundar sig som en gemenskap styrd genom lag. Balansen mellan privatliv och säkerhet får inte rubbas genom införande av informations- och kommunikationstekniker som regeringar har skapat som svar på de ökade risker som nya och farliga brottsliga företeelser innebär. När tillgängliga tekniker utgör ett hot mot integriteten för personlig information som bör skyddas är vi skyldiga att anta lämplig lagstiftning som förhindrar varje form av missbruk.
Betänkandet av Carlos Coelho – och jag vill ta tillfället i akt och gratulera honom – innehåller en rad förslag som i stort sett ligger i rätt riktning: För det första behovet av en verklig offentlig debatt om målen för SIS II. För det andra behovet av att utveckla SIS II på ett demokratiskt och öppet sätt så att medborgarna får bättre tillgång till information om systemet och så att personer vars personuppgifter har införts i systemet ges möjlighet att ta del av och rätta dessa uppgifter. För det tredje en sammanslagning av de olika befintliga databaserna, vilket skulle göra det möjligt för oss att skapa ett sammanhängande och omfattande system för dataskydd som skulle möjliggöra detaljerade analyser. För det fjärde nya godkännanden för att bevilja nya myndigheter tillgång till SIS. Och för det femte inrättandet av ett EU-organ för den strategiska ledningen av SIS, övervakat av Europaparlamentet och underställt dess kontroll. 
Krarup (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Detta betänkande och denna debatt i parlamentet är, från politisk synvinkel, helt meningslösa. Vad vi har här är en ickebindande rekommendation på ett område utanför parlamentets behörighet. Denna brist på verklig betydelse står dock i skarp kontrast till den bakomliggande frågans vikt. Frågan är skrämmande viktig. Den gäller ingenting mindre än nationella, överstatliga och internationella polismyndigheters okontrollerade användning av de informations- och övervakningssystem som utgör en del av vad som benämns den andra generationen av Schengens informationssystem, känt som SIS II. Jag kan lugnt säga att George Orwells skräckvision av Storebror bleknar vid en jämförelse med detta förhållande.
Systemen är i stor utsträckning hemliga, särskilt för dem som berörs. Allt större bruk görs, officiellt och inofficiellt, av den insamlade informationen. I själva verket finns ingen demokratisk, parlamentarisk och rättslig kontroll. Den ursprungliga logiska grunden för Schengens informationssystem, eller vad som var känt som SIS I – nämligen varken mer eller mindre än att säkra gränskontrollerna – har sedan länge ersatts av en ambition att samla in polisinformation i ordets vida bemärkelse. Schengens informationssystem, eller SIS, och för den delen Sirene, omfattar mer och mer information om fler och fler medborgare, men ligger utanför lagens område och är inte föremål för kontroller. Jag känner inte till min ledamotskollega Carlos Coelhos bakgrund och motiv. Jag har ingen anledning att betvivla hans avsikter. Vad jag ifrågasätter är förslagens realism och nytta. Jag instämmer mer med det som sägs i reservationens inledning, där man, enligt min rent personliga mening, ännu kraftfullare borde ha betonat att det här inte handlar enbart om risker för missbruk och luckor i lagstiftningen. Missbruket av sådana luckor i lagstiftningen är en nästan ofrånkomlig följd av polisstatsfaktorer som redan föreligger och som har godkänts. 
Cappato (NI ).
   – Kommissionär Vitorino! Jag skulle kanske som vanligt kunna ta upp frågan om det faktum att denna utveckling av SIS äger rum utan gemensamma regler om dataskydd. Det sker därför en gradvis förskjutning från ett kompensationsinstrument för fri rörlighet till ett instrument för polissamarbete. I stället kommer jag att använda min talartid till att helt enkelt be er om en julklapp: att ni lagom till jul ger oss ett fint diagram med en uttömmande förteckning över de uppgifter som har hanterats och hur de har hanterats inom alla dessa databaser, över uppgiftskategorierna, den rättsliga grunden, metoden för att hantera varje typ av uppgift, individens rättigheter i fråga om tillgång till och rättelse av uppgifter som rör dem och missbruk som angår dem samt den metod som använts för varje typ av uppgift vid överföring till någon plats utanför Europeiska unionen.
Herr kommissionär! Jag vet inte om jag är särskilt ouppmärksam eller oduglig i denna fråga, men jag har ännu inte lyckats finna en källa, en handling, som visar vilka uppgifter som överförts, hur, vart och enligt vilka regler. När vi har denna handling kommer vi äntligen att veta vad vi talar om. 
Cauquil (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Vi har dubbel anledning att säga nej till denna rekommendation om andra generationen av Schengens informationssystem. Vi vägrar att godkänna denna elektroniska databas för personlig information, ett system som upphovsmannen vill uppdatera, eftersom den är ett verktyg för polisförtryck, och vi förkastar ännu kraftfullare den politik som detta verktyg är avsett att tjäna.
De stater för vilka kampen mot terrorism tjänar som ett allmänt rättfärdigande vill att denna databas skall utökas med ytterligare uppgifter och kombineras med systemet för viseringar. Möjligheten att söka i databasen skulle utvidgas till rättsliga myndigheter, som hittills inte har haft tillgång till den. Detta verktyg för förtryck riktar sig personligen mot migrerande arbetstagare och hindrar dem från att komma till Europeiska unionen, samtidigt som det hotar allas vår frihet. Att satsa miljontals euro på sofistikerad övervakningsutrustning och på ett system för att dela information om människor som har korsat en gräns som varit öppen för dem men som nu stängs mitt framför näsan på dem är skandalöst. Detta är rätt sätt att skapa och föreviga de dramatiska förhållanden under vilka samvetslösa smugglare frodas.
Vi motsätter oss politiken för en fästning Europa, omgiven av taggtråd, antingen en elektronisk eller bara rättslig sådan. Det är en bakåtsträvande, reaktionär och omänsklig politik. Ödet för människorna i södra delen av Europeiska unionen har alltid varit sammanlänkat med det för människorna på andra sidan Medelhavet, från Marocko till Egypten. Det finns tusentals länkar mellan befolkningarna i de nya medlemsländerna i östra Europa och befolkningarna i länderna i f.d. Sovjetunionen. Att inskränka den fria rörligheten mellan Europeiska unionen och grannländerna är ett grymt slag mot dessa människor. Vi förkastar betänkandet och kommer att rösta emot. 
Schröder, Ilka (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Om man betraktar SIS ur ett historiskt perspektiv motsvarar systemet EU:s vidareutveckling av Tysklands rasistiska centrala register över utländska medborgare, i vilket man i åratal har fört in uppgifter om alla utlänningar som är bosatta i Tyskland, och om vi i dag skall tala i termer av frihet här i kammaren, så står det staten fritt att granska sitt mänskliga material och att sortera det i kategorier, vilket den samtidigt har i uppgift att göra.
I överväldigande utsträckning avser de personuppgifter som är lagrade i dagens SIS människor som vägrats inresa i EU. Utvecklandet av en andra generationens SIS handlar dock inte bara om att bygga upp dess lagringskapacitet och att förstärka de nya gränserna i öster; vad som är än värre är att användningsområdet utvidgas genom införandet av nya databaskategorier och sökfunktioner i syfte att underlätta användningen av SIS II för jakt på personer. Detta innebär en grundläggande förändring av databasens väsen.
Vad som var en rasistisk förteckning över personer som hindrats från att komma in i EU blir ett kraftfullt instrument i händerna på statens förtrycksapparat, som gör det möjligt för den att spåra upp människor. SIS är den första satelliten i EU:s ”stjärnornas krig”-program för att övervaka invandringen; vi kan förkasta detta och måste därför göra det. 
Vitorino,
   .  Fru talman! Jag har den största respekt för dem som är kritiska mot Schengens informationssystem. Uppriktigt sagt tror jag dock inte att viljan att demonisera Schengens informationssystem är den bästa strategin, men var och en ansvarar för sina egna politiska ståndpunkter. Vad jag verkligen skulle vilja betona för er är att Schengens informationssystem i allt väsentligt är ett system för att förvalta Europeiska unionens yttre gräns och att detta är en nödvändig förutsättning för att säkra den fria rörligheten inom EU:s område. Om vi vill fortsätta att garantera principen om att avskaffa våra inre gränser måste vi följaktligen kunna fullgöra vårt ansvar genom att övervaka de yttre gränserna bättre. Frågan handlar inte bara om att komma in på eller lämna Europeiska unionens territorium; den handlar också om att garantera säkerheten inom EU. Det politiska alternativ som jag här vill upprepa är av ett annat slag.
Jag tror att den centrala fråga vi står inför består i att erkänna fördelarna med Schengens informationssystem. Jag har en julklapp till Marco Cappato, men det är inte detta. Jag har något annat att ge, men [låt oss vänta till julafton], eftersom detta skulle vara en mindre spännande klapp. Nej, det är något annat. När det gäller den fråga som Marco Cappato tog upp vill jag säga två saker: Först och främst finns inga planer på någon form av överföring av uppgifter från Schengens informationssystem till tredje länder. Tillgång till Schengens databas är uteslutande förbehållet Europeiska unionens medlemsstater. I fråga om den typ av uppgifter som systemet skall omfatta tror jag att jag besvarade denna punkt i mitt tal, när jag sade att debatten om vilka bestämda uppgifter systemet skall omfatta ännu inte har ägt rum. Vi har utfört en genomförbarhetsstudie, som vi har vidarebefordrat till Europaparlamentet, där vi kartlägger de önskemål som framförts av medlemsstaterna. Den egentliga kartläggningen av dessa uppgifter har ännu inte ägt rum, och kommissionen arbetar just nu med ett meddelande som kommer att offentliggöras i slutet av året, i vilket vi gör en bedömning av läget i den pågående debatten.
Jag har förståelse för människors tvivel och oro, men jag vill faktiskt säga en sak: det är en väsentlig skillnad mellan det faktum att jag, som kommissionär, här talar till er om Schengens informationssystem II och det faktum att det på den tiden det begav sig med det första systemet inte fanns någon kommissionär här som svarade på vad som försiggick. Det är en väsentlig skillnad mellan den situationen och det faktum att jag står här och berättar för er att kommissionen kommer att lägga fram ett förslag om att harmonisera kontrollen och skyddet för personuppgifter inom ramen för den tredje pelaren och att det måste finnas en demokratisk och rättslig kontroll av systemets användning. Däri ligger skillnaden mellan Schengens första och andra informationssystem, och denna skillnad har blivit möjligt enbart och just på grund av att systemet har integrerats i gemenskapens övriga regelverk, med stöd av parlamentet, som jag för övrigt hoppas att jag kommer att kunna räkna med för ett positivt beslut om Carlos Coelhos betänkande. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om toppmötet mellan EU och Kanada, som kommer att äga rum i Ottawa den 17 december 2003. 
Vitorino,
   .  Fru talman! Nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Kanada var planterat att äga rum den 17 december 2003 i Ottawa. Tidpunkten för mötet har nu ifrågasatts. Kommissionen har förstått att ordförandeskapet har problem med det datum som föreslagits. Kommissionen fäster mycket stor vikt vid detta toppmöte med Kanada och är beredd att göra allt som står i sin makt för att se till att det blir av. Sedan detta problem uppstod har premiärminister Jean Chrétien meddelat sin avsikt att avgå den 12 december. Det verkar därför osannolikt att datumet den 17 december skulle kunna behållas. Kommissionen har dock gott hopp om att det skall gå att finna en lösning, så att ett sista toppmöte med premiärminister Chrétien verkligen kan äga rum före hans avgång.
Vi har lagt ned stor möda på att förbereda detta toppmöte, som kommer att vara det sista där premiärminister Chrétien – en mångårig och sann Europavän – står som värd. Vi har för avsikt att begagna tillfället till att påvisa de starka band som förenar Europeiska unionen och Kanada och till att signalera vår gemensamma föresats att stärka dessa band ytterligare under kommande månader och år.
I detta sammanhang välkomnar kommissionen det uttalande som offentliggjordes av ordföranden i den parlamentariska delegationen för förbindelserna med Kanada i samband med det interparlamentariska mötet EU–Kanada i Ottawa nyligen. Kommissionen var glad över att kunna konstatera den höga graden av samstämmighet mellan ordförandens uttalande, slutsatserna från ministerrådets möte nyligen och kommissionens eget meddelande från maj 2003 om förbindelserna EU–Kanada.
Som framhölls i ordförandens uttalande kom EU och Kanada vid förra årets Ottawamöte överens om att genomföra en omfattande översyn av de bilaterala förbindelserna under 2003 och att avlägga rapport vid toppmötet i december i år. Tillsammans med ordförandeskapet och våra kanadensiska motparter arbetar kommissionen hårt med att färdigställa en gemensam rapport som skall läggas fram för toppmötet. Denna rapport kommer att ta upp många av de grundtankar som kommissionen, rådet och parlamentet utvecklat i sina bidrag till översynen.
En drivkraft bakom översynen är det faktum att förbindelserna mellan EU och Kanada är under ständig utveckling. Mot bakgrund av att Europeiska unionen själv är under ständig utveckling var Kanada 1976 det första industrialiserade tredje land som upprättade formella förbindelser med Europeiska ekonomiska gemenskapen. Till följd av detta har förbindelserna EU–Kanada tenderat att inriktas på handel och ekonomiska frågor. Kanadas och EU:s gemensamma intressen sträcker sig dock långt bortom den kommersiella arenan. Vi delar likartade sociala modeller och globala intressen. Liksom Europeiska unionen är Kanada en ivrig förespråkare för FN, det multilaterala systemet och internationell rättssäkerhet. Som exempel har Kanada röstat som Europeiska unionen i 96 procent av omröstningarna under FN:s innevarande generalförsamling, vid de tillfällen då Europeiska unionen haft en gemensam ståndpunkt.
Vi vill finna metoder att arbeta tillsammans mer systematiskt på det utrikes- och säkerhetspolitiska området, så att vi effektivare kan genomföra politiken på de områden där våra mål sammanfaller. Vi vill också förbättra vår dialog på andra politikområden där vi ofta delar gemensamma värderingar och ställs inför likartade utmaningar. Dessa områden omfattar utbildning och kultur, miljön samt rättsliga och inrikes frågor. Vi har även bibehållit vårt fokus på de mycket viktiga ekonomiska förbindelser som finns mellan Kanada och Europeiska unionen.
EU är Kanadas näst viktigaste handelspartner efter Förenta staterna. Vi är den näst största källan till utländska investeringar i Kanada. Parallellt med vår omfattande översyn av alla aspekter på förbindelserna EU–Kanada har vi även utarbetat ramen för en ny typ av bilaterala handels- och investeringsavtal, med avsikt att underlätta handels- och investeringsflöden mellan EU och Kanada. Kommissionsledamot Pascal Lamy och den kanadensiske handelsministern, Pierre Pettigrew, kommer vid toppmötet i december att redogöra för resultaten av sin analys av ett sådant avtals möjliga räckvidd. Vi räknar med att samtal kommer att inledas alldeles i början av 2004.
Europeiska kommissionen anser att en intensifierad dialog mellan europeiska och kanadensiska parlamentariker är en grundförutsättning för att upprätthålla våra goda förbindelser. Kommissionen är tacksam för det arbete som utförts av parlamentets Kanadadelegation och hoppas att även andra ledamöter och utskott som arbetar på specifika politikområden kommer att överväga att öka kontakterna med sina kanadensiska motparter.
Förbindelserna mellan EU och Kanada är mycket goda. Europeiska kommissionen är fast besluten att göra allt den kan för att det skall förbli på det sättet. Vi vill att toppmötet skall lyfta dessa förbindelser till ett nytt plan i denna stimulerande tid för världssamfundet och som en förberedelse för de stora förändringar som kommer att äga rum i Kanada och inom Europeiska unionen under den kommande månaden. 
Schröder, Jürgen (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionär Antonio Vitorino gjorde rätt i att nämna vårt mycket speciella förhållande till Kanada, vilket håller på att lyftas till ett högre plan. Ni sade, herr kommissionär, att våra samhällsmodeller är identiska eller mycket lika. Det är verkligen så att Kanada är ett stort land som strävar efter att inte bara tillåta utan även främja kulturell mångfald inom sina gränser, och vissa analogier med situationen i Europeiska unionen föreligger således, medan vår struktur skiljer sig från, till exempel, Förenta staternas. Även vårt EU präglas av kulturell mångfald, vilken kommer att bli ännu påtagligare efter anslutningen av nya länder nästa år.
Ni sade också, herr kommissionär, att vi har samma globala intressen, och detta går hand i hand med den andra aspekt ni tog upp, vår gemensamma sociala modell. Våra globala intressen återfinns inom utrikes- och säkerhetspolitiken. Särskilt efter den 11 september måste vi ägna oss åt en global kulturdialog, för en krock mellan civilisationer, en kommer inte att leda oss någonvart. När allt kommer omkring kan internationell terrorism inte bekämpas med militära medel.
Detta leder mig in på en annan aspekt, nämligen att Kanada, detta storslagna land, är ett land där man talar franska, fastän det ligger i Nordamerika. En interkulturell dialog, särskilt mellan Förenta staterna och den islamiska världen, kör fast om den förs enbart på engelska. Jag tror att det finns stora möjligheter om Frankrike gör gemensam sak med Kanada och främjar en sådan dialog. Kanada kan bli en medlare mellan USA och den islamiska världen. Detta ligger inte minst i vår viktigaste partners, Förenta staternas, intresse.
Låt mig avsluta med att tillägga att vårt förhållande till Kanada fungerar som en förebild. Nu när järnridån har försvunnit gör vi helt rätt i att arbeta för ett balanserat förhållande till Central- och Östeuropa liksom till de östeuropeiska länder som sannolikt aldrig kommer att höra till Europeiska unionen, särskilt Ryssland. Vi får dock aldrig glömma bort att vi måste fortsätta att blicka västerut, inte bara mot USA, utan även mot vår viktiga bundsförvant Kanada. Tillsammans med Kanada måste vi arbeta för global jämvikt i en flerpolig värld, och jag anser att ett fruktbart förhållande till Kanada i denna process är något vars betydelse inte kan överskattas. 
Martin, David (PSE ).
   – Fru talman! Det är intressant att vi diskuterar förbindelserna mellan EU och Kanada samma dag som George Bush besöker Förenade kungariket och trumpetar ut det så kallade särskilda förhållandet mellan Förenade kungariket och Förenta staterna. I det hörn av Förenade kungariket som jag kommer ifrån har vi ett särskilt förhållande inte till Förenta staterna utan till Kanada. Det finns mycket få skotska familjer som inte har en släkting, om än avlägsen, som bor i Kanada. Jag skulle följaktligen vilja påstå att de band som förenar Skottland och Kanada är mycket starkare än de band som förenar Förenade kungariket och Förenta staterna.
Detta är sant även för andra delar av Europeiska unionen. Som Jürgen Schröder med rätta säger har fransmännen en naturlig samhörighetskänsla med Kanada, liksom irländarna, och med utvidgningen vid horisonten har även människorna i Polen och de baltiska staterna många släktingar i och anknytningar till Kanada. Så EU:s förhållande till Kanada är ytterst viktigt, och vi bör göra allt som står i vår makt för att främja det.
Det var därför med viss sorgsenhet jag för en stund sedan hörde kommissionen upplysa oss om att det verkar som om toppmötet kan komma att ställas in. Av mina kontakter med kanadensare vet jag att premiärminister Chrétien, en mycket god vän till Europa, tyckte att det skulle vara en av höjdpunkterna under sina sista veckor i ämbetet att hålla detta toppmöte mellan EU och Kanada. Det skulle vara ett slag i ansiktet på en god Europavän om detta möte inte genomförs i en eller annan form. Det spelar ingen roll för honom, för mig eller för kommissionen om toppmötet hålls i Europa eller om det hålls i Kanada. Det viktiga är att det blir av före den 12 december.
Kanada är viktigt av en mängd olika skäl, och jag skall ta upp detta helt kort, eftersom Antonio Vitorino och Jürgen Schröder redan angett några av skälen. Våra kontakter är viktiga av kulturella och historiska skäl. Jag hoppades att toppmötet skulle främja ytterligare utbyten mellan unga människor, så att vi kan bevara de befintliga kontakterna och bygga vidare på dem inför framtiden.
EU och Kanada är naturliga partner på den världspolitiska arenan. Vi värdesätter båda, på ett sätt som vissa andra länder inte gör, världens multilaterala institutioner, och vi värdesätter internationell rättssäkerhet. Det finns mycket att vinna på att samarbeta med våra kanadensiska partner i så skiftande frågor som Kyotoprotokollets genomförande, den internationella domstolens behörighet och Doha-förhandlingarna om handel.
Än en gång, som kommissionsledamoten med rätta framhållit: våra ekonomiska och handelsrelaterade förbindelser är goda. Nog så viktigt: de är goda i ömsesidig bemärkelse; det är inte ett enkelriktat handelsförhållande. Kanadas villighet att nå en överenskommelse om handeln med vin och sprit visar den goda vilja som kännetecknar vårt förhållande till kanadensarna.
Slutligen har vi, när det gäller rättsliga och inrikes frågor, en gemensam syn på så skiftande frågor som terrorism, migration, asyl och gränskontroller samt integration av invandrare. Jag hoppas – och jag vänder mig här till kommissionär Antonio Vitorino – att vi kan finna en lösning när det gäller Kanadas önskan om visum med längre giltighet för kanadensiska medborgare som besöker EU.
Till sist delar jag kommissionens uppfattning om EU:s förhållande till Kanada. Jag hoppas att kammaren kommer att göra gemensam sak med Europeiska kommissionen och för rådet betona vikten av att toppmötet genomförs i en eller annan form. 
Watson (ELDR ).
    (EN) Herr talman! Jag delar de åsikter som framförts av min kollega Martin.
Man förlåter oss nog för att vi under de senaste månaderna trott att Europa har transatlantiska förbindelser endast med ett land; så ofta använder vi detta uttryck för att beskriva länken mellan vår union och Förenta staterna.
Den kanadensiske premiärministern Pierre Trudeau sade en gång: att vara granne med Amerika är som att "sova bredvid en elefant" - även dess minsta rörelser håller dig sannolikt vaken hela natten. Europas egen känslighet för dagens amerikanska elefants rörelser kan alltför lätt överskugga våra förbindelser med landets granne i norr.
Toppmötet mellan EU och Kanada är ett tillfälle att förnya dessa förbindelser. Europeiska unionen och Kanada har en lång historia av produktivt samarbete att bygga vidare på. Vi delar samma åsikter om den bästa strategin för att bekämpa internationell terrorism och internationellt organiserad brottslighet. Vi är bägge anhängare av Nato, FN och Internationella brottmålsdomstolen. Vi delar ett starkt engagemang när det gäller utvecklingsbistånd till tredje världen och miljöskydd. Både EU och Kanada har ratificerat Kyotoprotokollen samt lett kraven på att andra skall göra det. I Ottawakonventionen om landminor uttalar vi vår gemensamma avsky för dessa vapen liksom vår beslutsamhet att handla.
Det fanns en tid då Kanada aktivt sökte bilaterala handelsförbindelser med EU som ett sätt att minska sitt beroende av handel med Förenta staterna. Det skulle vara lätt att se Nafta som Kanadas kapitulering för sitt ekonomiska öde. Kanadensiska företag fortsätter att investera betydande summor i Europa: nästan 65 miljarder euro förra året. I gengäld svarar vi för över en fjärdedel av de utländska investeringarna i Kanada. Närmare 20 procent av Kanadas tjänsterelaterade export går till oss.
Kommissionen framhåller i sitt strategidokument med rätta den goda vilja som finns mellan oss men konstaterar också helt riktigt att den i mycket liten utsträckning leder till konkreta resultat. Vi måste åstadkomma sådana resultat. Det har alltför ofta saknats tydliga mål för möten på hög nivå mellan Kanada och EU. Detta toppmöte bör bli en nystart för våra förbindelser, på mycket mer framåtsyftande villkor.
Ordförandeskapet har insett detta och gjort förhandlingarna om en ambitiös ny överenskommelse till en av prioriteringarna för sitt halvår. Det är därför förvånande att rådsordföranden valt att inte följa med sin delegation. Kanadensiska diplomater har i kväll sagt mig att Silvio Berlusconis taktlösa beslut har gjort att Kanada överväger att ställa in toppmötet helt och hållet eller att flytta det till en europeisk sammankomst tidigare i december.
Mot bakgrund av toppmötets betydelse och dess hävdvunna plats i EU:s diplomatiska kalender har Berlusconi visat en oacceptabel villighet att förolämpa våra vänner i Ottawa. För andra gången på lika många veckor har han försatt unionen i en pinsam situation, och i detta fall förolämpat en värdefull bundsförvant.
ELDR-gruppen kräver på det bestämdaste att toppmötet skall genomföras i december som planerat, helst i Kanada, och bara som en sista utväg i Europa. Även i Berlusconis frånvaro måste man på toppmötet nå en överenskommelse som undanröjer lagstiftningshindren för ökad handel och ökade investeringar.
Mot bakgrund av betydelsen av det stora antalet gemensamma nordatlantiska värderingar bör man på toppmötet slå fast att Kanada och EU hädanefter skall samarbeta framåtsyftande i utrikes- och säkerhetspolitik och i miljöfrågor. Detta innebär att anpassa våra ståndpunkter efter varandra inför större internationella möten.
På toppmötet måste man också lägga fram konkreta förslag om en styrgrupp som skall inrikta sig på den framtida hanteringen av våra förbindelser. Det behövs fler formella möten på tjänstemanna- och sakkunnignivå, och långt mer fokuserade förbindelser. Så snart en konstitutionell uppgörelse nåtts bör 1976 års ramavtal med Kanada uppdateras.
Till sist: det är dags att rusta dessa våra andra transatlantiska förbindelser för det nya århundradet. 
Talmannen.
   – Tack, Graham Watson.
Debatten är avslutad.(1)


Talmannen.
   Kolleger! I dag är en speciell dag för mig som irländsk europé. Jag skulle vilja be kollegerna ta på sig hörlurarna och låta mig säga några ord på vårt gamla iriska språk.
A Uachtaráin, is mór an pléisiúr agus an onóir é fáilte a chur roimh Mháire Mhic Ghiolla Íosa, an chéad Uachtarán ar Éirinn as Cúige Ársa Uladh. De réir pobalbhreitheanna a rinneadh le déanaí, is í an phearsa pholaitiúil is measúla í i bPoblacht nahÉireann. A Uachtaráin Mhic Ghiolla Íosa, cuirimid céad míle fáilte romhat chuig Parlaimint na hEorpa.
Fru president! För sex år sedan valdes ni till republiken Irlands åttonde president. Valet av er var den slutliga symbolen för den läkning och försoning som ägt rum mellan delade folkgrupper på vår ö. Temat för ert presidentskap – att ”bygga broar” mellan traditioner, kulturer, folkgrupper och, framför allt, människor – var inget abstrakt tema. Under de senaste sex åren har ni genom ert arbete och engagemang visat fördelarna med brobyggande, partnerskap och kontakt.
Det är denna förmåga att skapa kontakt som tjänat Irland så väl. För 30 år sedan påbörjade vi, som irländskt folk, vår resa från utkanten av Europa till dess centrum. Bakom oss lämnade vi isolering och stagnation för att välja öppenhet och kontakt som grund för vårt moderna välstånd. Denna övergång gav en ny generation irländare en möjlighet som tidigare funnits endast för vår betydande utvandrarkoloni.
Jag hoppas, fru president, att ni inte har något emot att jag citerar för er en del av ett tal som ni höll i Förenta staterna i maj 2003 – ord som mycket bra sammanfattar de positiva aspekterna av Irlands erfarenhet av EU: ”det lilla utarmade landet utanför Europas västkust, som blev en anspråkslös medlem av Europeiska unionen för trettio år sedan, har blivit symbolen för unionens möjligheter, platsen för den ekonomiska framgångssaga som alla andra vill efterlikna. Det land som fram till för 35 år sedan erbjöd utbildningens befriande nyckel endast till en liten elit har känt den framvällande energin hos sin största naturresurs – sitt folks begåvning –, en följd av ökat tillträde till utbildning.”
Ni fortsatte med att säga att ”det land som i 150 år präglats av utvandring har plötsligt blivit en plats med nettoinvandring som försöker lära sig hantera det mångkulturella samhällets svårigheter och asylinvandringens utmaning”.
Så, fru president, precis som ert presidentskap har markerat en läkning i vårt ibland splittrade land kommer det irländska EU-ordförandeskapet att markera och bidra till vår gamla europeiska kontinents läkning. Nästa år kommer vi att bygga broar i kontinental skala i och med att vi formellt välkomnar våra vänner från de tio nya medlemsstaterna. Europaparlamentet har arbetat ihärdigt i denna brobyggnadsprocess och vi är stolta över vår insats. Vi är övertygade om att vi under det irländska ordförandeskapets ledning kommer att skörda frukterna av det arbetet.
President McAleese! Det är för mig som irländsk europé ett mycket stort nöje att ge er ordet för ert tal till kammaren.
Mary McAleese,
   .  Herr talman, ärade ledamöter och besökare! Det är med glädje jag tackar för ordet och för möjligheten att rikta mig till parlamentet, och jag ser det som ett privilegium att tala här vid denna intressanta tidpunkt i vår europeiska unions utveckling.
Jag vet att kammaren är hem inte bara för många politiska åsiktsriktningar, utan även för många kulturer, språk, identiteter, traditioner och arv. Ni talar många olika språk och inser framför allt sambandet mellan språk och kultur, så jag vet att ni kommer att vara en synnerligen mottaglig publik om även jag tar tillfället i akt och talar på det iriska språket en liten stund.
Is mór an onóir dom an deis seo a fháil labhairt le Parlaimint na hEorpa. Is ó shaoránaigh na hEorpa a eascraíonn údarás na hinstitiúide seo agus dá bhrí sin tá áit ar leith aici i gcroí an Aontais. Is léir dom go maith go bhfuil baill and fhorais ag obair go dícheallach chun an Eoraip seo againne a neartú. Glacaim uchtach as seasamh daingean na Parlaiminte agus í ag cur tuairimí mhuintir na hEorpa chun cinn.
Irland övertar unionens ordförandeskap i januari 2004, så jag tycker det är lämpligt att i dag kort ta upp några av de viktiga dagordningspunkter som det irländska ordförandeskapet kommer att inrikta sig på. Vår ”taoiseach” – den irländske premiärministern – kommer givetvis att behandla dem betydligt utförligare när ni träffas i januari, och ni kan vara säkra på att han och den irländska regeringen ser fram emot det.
Detta parlament ger män, kvinnor och ungdomar runtom i Europa möjlighet att uttrycka sina oerhört skiljaktiga åsikter. Jämte rådet och kommissionen utgör parlamentet en central del av det institutionella maktfördelningssystem som vi har att tacka för att det europeiska projektet lyckats så väl på alla våras vägnar. Det faktum att vi i dag har såväl en irländsk talman som en irländsk president här i kammaren gör mig naturligtvis särskilt stolt.
Men viktigare än vår gemensamma nationalitet är kanske den fortsatta försäkran till mindre nationer som valet av er, herr talman, ger – en försäkran om att vår union verkligen respekterar principerna om jämlikhet och förtjänst i praktiken. Jag bör även säga att ert arbete väcker allmän beundran, och ingenstans mer än i vårt hemland.
Parlamentets makt har ökat i takt med att unionen har vuxit. Efter att nu ha förvandlats från samrådsorgan till lagstiftningsorgan, en förvandling som det irländska folket ställt sig helt bakom, visar denna kammare att demokratisk politisk verksamhet har en central plats mitt i unionens hjärta, och debatterna bär vittnesbörd om de växande samarbetsområdena inom unionen – så mycket större i dag än när det bara handlade om handel och ekonomi.
Den värdefulla roll som parlamentets företrädare spelade i Europeiska konventet är ytterligare ett färskt bevis på att det i hög grad är ni som formar unionens framtid. Som direktvalda företrädare för unionens medborgare är ni särskilt väl lämpade att upplysa den debatt som syftar till att föra EU närmare sina medborgare – en fråga som hamnat i centrum för uppmärksamheten och som kommer att utgöra en särskild brännpunkt för det irländska ordförandeskapet.
Unionens grundare visste från vilken härjad ödemark detta spännande projekt för demokratiskt partnerskap utvecklades. De visste vilket pris som hade betalats för dess födelse. Det är fortfarande ett barn, ett robust barn, men likväl ett barn sett ur ett historiskt perspektiv, och det behövs förespråkare som ständigt påminner oss om hur lyckligt lottade vi är att det alls tänktes ut. Barnamord till följd av ointresse eller försummelse är helt enkelt inget alternativ, och det åligger var och en av oss som tror på denna union att hos unionens medborgare väcka en passion och entusiasm för dess fortsatta utveckling och tillväxt – det är vad det irländska ordförandeskapet hoppas åstadkomma.
Som ni vet företräder jag ett land som, vågar jag påstå, har förändrats mer under tre årtionden av medlemskap än någon gång tidigare i vår historia: vår ekonomi har vuxit sig starkare, vår befolkningsminskning har vänts, vårt självförtroende har ökat, våra förbindelser med våra närmaste grannar i Storbritannien har aldrig varit bättre och vårt anseende i och utanför EU är ett anseende som vi kan vara stolta över.
Irland är geografiskt sett beläget i utkanten men har ändå haft ett mycket påtagligt och unikt europeiskt inflytande under många århundraden, och landet har i själva verket spelat en viktig roll i den kulturella, religiösa, utbildningspolitiska och sociala utvecklingen i många delar av vår kontinent. Så gott som varje gång jag besöker en medlemsstat påminns jag om att ett irländskt helgon var där först, för många århundraden sedan! Det kommer inte att bli annorlunda med anslutningsländerna. När vi anslöt oss till unionen kändes det därför i mångt och mycket som att komma hem, men i Irland vände man också blicken modigt mot framtiden, och man insåg att gångna tiders trångsynthet och protektionism var dödvikter som höll oss tillbaka. Det var först genom medlemskapet vi insåg våra verkliga inneboende möjligheter.
Europeiska unionen är sannolikt det bästa exemplet i världen på att det går att lära av tidigare misstag. Denna kontinent har betalat ett orimligt pris för att lära sig att kollegialitet är oändligt mycket anständigare än kolonialism, att samarbete är betydligt bättre än konflikt, att fred är en grundförutsättning för välstånd och att olikhet inte behöver betyda förakt. Till unionens bord kommer vi med vår nationella suveränitet, våra olikheter, våra nationella identiteter och våra länders historia. På grundval av en respektfull dialog och en gemensam tro på partnerskap har vi vågat oss på att forma ett arbetslag av grannar som var och en älskar sitt fosterland men som alla ändå delar en hängivenhet för vårt gemensamma europeiska kontinentala hemland.
Denna unionen är ett levande bevis på att mänskligheten bekvämt kan ha en mängd olika identiteter, att dessa kan komplettera och stärka varandra och att vi kan skapa en bättre framtid för vårt folk i unionen än utanför den.
När Irlands EU-ordförandeskap inleds om några veckor kommer vi att låta det präglas av vår entusiasm som mycket engagerade européer och av den tacksamhet vi känner som ett land som bevisligen har vunnit på det engagemanget. Vi vet att detta utan tvivel kommer att bli vårt mest utmanande ordförandeskap hittills, men vi vet också att vi kommer att ha ert stöd i vår strävan att vara en effektiv och opartisk domare på jakt efter praktiska och rättvisa utfall som gagnar Europeiska unionen som helhet. Behoven är mycket enkla: unionen måste vara effektiv i det inre och inflytelserik i det yttre samt rusta sig inför framtiden. Lösningarna är naturligtvis inte riktigt så enkla utan kommer att sätta allas vår påhittighet på svåra prov. Likväl saknas det inte ambitioner i denna union; det finns ingen rädsla för ökat ansvar.
Det viktigaste ögonblicket under Irlands ordförandeskap kommer naturligtvis att vara den formella anslutningen av tio nya medlemsstater den 1 maj 2004. Det är ett formidabelt, jakande svar på den utmaning som för ett knappt årtionde sedan formulerades i just detta forum av Václav Havel, som jag hade det stora nöjet att välkomna till Dublin i förra veckan. Han förklarade då helt riktigt att historien hade kastat en handske och att vi, om vi så önskade, kunde ta upp den. Han sade vidare att ett stort tillfälle att skapa en kontinent av fritt och fredligt samarbete kunde gå förlorat om vi inte gjorde det. Handsken har plockats upp med besked.
Europeiska unionens medborgare och ledare, däribland detta parlament, har visat sig vara vuxna den jättelika uppgiften att förbereda både unionen och kandidatländerna för utvidgningen. Medborgarna i anslutningsländerna har uthärdat de smärtsamma reformer som krävdes för medlemskap och står, tack vare sin beslutsamhet, på unionens tröskel mycket snabbare än någon kunde ha anat. Där totalitära regimer härskade för inte så länge sedan har respekt för rättsstatsprincipen, demokratiska institutioner, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter nu åter slagit djupa rötter. Om Europas krigskyrkogårdar kunde tala skulle de säga oss att vi upplever ett mirakel – en radikal vändning i mänsklighetens historia görs genom en obeveklig process av idel hårt arbete och fullkomlig trohet mot den vision om samarbetets överlägsna kraft som utgör själva kärnan i unionen.
Och utvidgningsprocessen avslutas naturligtvis inte den 1 maj 2004. Under det irländska ordförandeskapet kommer förhandlingarna om Bulgarien och Rumänien att fortsätta, på grundval av samma principer som varit vägledande vid alla utvidgningsförhandlingar hittills, med sikte på ett riktdatum 2007 för deras anslutning. Det irländska ordförandeskapet kommer dessutom mycket noga att följa utvecklingen i Turkiet, inför de centrala beslut om att inleda förhandlingar som skall fattas i december 2004.
De nya medlemsstaterna kommer att vilja göra det bästa av sin framtid, och vi vill se dem lyckas med att utnyttja de möjligheter som medlemskapet erbjuder. De är beroende av att det mycket starka stöd från dagens medlemsstater som tryggt och säkert fört dem så långt kvarstår. Det är nu vår gemensamma uppgift att se till att en union med 25 medlemsstater blir framgångsrik. Det italienska ordförandeskapet visar sin beslutsamhet att göra allt som står i sin makt för att nå enighet på regeringskonferensen till nästa månad, en målsättning som Irland givetvis stöder helt och fullt.
Det nya fördraget kommer att ingjuta nytt liv i unionen genom att förändra dess olyckliga byråkratiska framtoning, stimulera dess kontakter med EU:s medborgare och få dem att känna sig som deltagare i stället för som åskådare. Det utkast som lagts fram av konventet är ett enormt steg framåt i detta hänseende. Ett antal frågor måste dock naturligtvis fortfarande debatteras utförligt och lösas slutgiltigt, däribland frågan om en hänvisning till Gud i ingressen till det nya fördraget. Den irländska regeringen har tillkännagett att den skulle välkomna en sådan hänvisning om det går att nå enighet om en lämplig formulering.
När allt kommer omkring lever unionen inte enbart genom ord utan även genom handlingar som ger de högstämda orden ett konkret uttryck i våra liv. Hur vi skall hantera ekonomisk och social utveckling i det nya EU, hur vi skall tillvarata de verkliga möjligheter som erbjuds av utvidgningen, hur vi skall andas liv i dessa ord – allt detta är därför viktiga frågor som Irland kommer att försöka inrikta sig på under sitt ordförandeskap.
En huvuduppgift under Irlands halvår kommer att vara att befrämja Lissabondagordningen för social, ekonomisk och miljöpolitisk förnyelse. På toppmötet i Lissabon 2000 föresatte sig unionen det ambitiösa målet att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi före slutet av detta årtionde. Den strategin fastställdes i en tid av snabb ekonomisk tillväxt i hela EU, och mycket har uppnåtts hittills. Men nu är tiderna långt mindre gyllene, och utmaningen blir än större till följd av utvidgningen. Om vi skall nå våra mål måste vi därför öka reformtakten. Det irländska ordförandeskapet kommer att sträva efter att öka Lissabondagordningens betydelse genom att fokusera på områden som berör våra vardagsliv, för det kan inte råda något tvivel om att ekonomisk konkurrenskraft, tillväxt och investeringar, skapande av arbetstillfällen, socialt skydd, social integration och hållbar utveckling alla är avgörande frågor för de europeiska medborgarnas livskvalitet och för unionens betydelse i deras liv.
EU:s medborgare är också djupt oroade över situationen i världen, eftersom dagens värld alltmer präglas av ömsesidigt beroende. Unionen har både en plikt och ett tillfälle att utöva sitt inflytande globalt, i syfte att främja våra gemensamma värderingar och, naturligtvis, våra gemensamma intressen. Unionens dagordning för yttre förbindelser är helt enkelt oerhört omfattande. Den återspeglar det inflytande unionen har och den respekt unionen åtnjuter i alla delar av vår värld. Jag upplevde detta personligen under ett statsbesök nyligen i Kina, vars ledare sätter stort värde på de stärkta förbindelserna med unionen. Och utvidgningen kommer naturligtvis att medföra ännu större maktbefogenhet.
Irlands ordförandeskap kommer att äga rum i en tid av djup global osäkerhet. Krig, terrorism, massförstörelsevapen, hungersnöd, sjukdom och organiserad brottslighet tävlar alla om en plats på den internationella dagordningen vid sidan av frågor om handel, tullar, global ekonomi och globala förbindelser. Yttre förbindelser kommer därför att vara en annan central aspekt av det irländska ordförandeskapet. Det finns en mängd olika medel som det irländska ordförandeskapet kommer att utnyttja för att fortsätta att inrikta sig på dessa och andra frågor, däribland kraften i vår egen historia, som gör oss till en synnerligen effektiv bro till Förenta staterna, som är hemmet för så många av våra irländska utvandrare. Irland är också en särskild bro till utvecklingsländerna – nya hemländer för tusentals irländska sjuksköterskor, doktorer, lärare, missionärer och biståndsarbetare som i generationer gjort gemensam sak med de fattigaste av fattiga.
Arbetet för internationell fred och säkerhet stöds av ett livsviktigt nätverk av multinationella organisationer och multilaterala organisationer för globala, bilaterala och regionala förbindelser. En starkare europeisk union gör det nätverket starkare och den röst som kämpar för fredlig samlevnad och alla människors grundläggande mänskliga rättigheter mycket bättre hörd. Ett djupgående och direkt samarbete i bilaterala och regionala frågor kommer att vara ett inslag i vårt ordförandeskap, vare sig det gäller Afrika, Asien, de amerikanska staterna eller, närmare oss själva, grannländerna öster och sydost om unionen – våra nya gränser.
Ingenstans är kravet på ansvarsfull maktutövning starkare än när det gäller hanteringen av våra förbindelser med utvecklingsvärlden. Unionen är en global föregångare på utvecklingsbiståndets område, och denna givmildhet är ett märke vi kan bära med heder. Europeiska kommissionen och medlemsstaterna bidrar med sammanlagt över 50 procent av det globala utomeuropeiska utvecklingsbiståndet: över 25 miljarder euro per år. Europeiska unionen är den största givaren vid multilateral skuldlättnad. Den är den största givaren till program mot aids. Den är den ojämförligt största givaren till Afrika. Jag har haft turen att med egna ögon se den praktiska nyttan av detta bistånd i länder såsom Uganda och Kenya och det verkliga hopp det ger människor vars liv i övrigt präglas av förtvivlan.
Vi kan dock inte undkomma det faktum att det totala utvecklingsbiståndet från de rika länderna har fallit till en oacceptabelt låg nivå.
Även om vi skulle bortse från utvecklingsbiståndets altruistiska aspekt – vilket vi naturligtvis inte bör göra – belyser den gemensamma globala civilisation som vi alla nu lever i det närsynta med ett sådant synsätt. Det mänskliga elände som orsakas av endemisk fattigdom bör få oss att skämmas, men den instabilitet det ger upphov till hotar oss alla.
Att minska fattigdomen snarare än att bara hantera den är grundläggande för EU:s framtida säkerhetsstrategi, och vi har idealiska förutsättningar för att bekämpa och utrota fattigdom, sjukdom, korruption, förtryck, förhärjande konflikter och postkolonialt missmod – faktorer som förvägrar så många människor rätten till ett anständigt liv. Kanske är detta den nya handske som bör kastas till den utvidgade unionens 25 medlemsstater.
Ett Europa som överbryggat sina egna motsättningar kan förespråka sina värderingar med stor trovärdighet på den globala arenan. Ändå bör de senaste konflikterna i Jugoslavien och i min födelsebygd, Nordirland, och det obevekliga eländet i Mellanöstern göra oss ödmjuka inför och uppmärksamma på de faror som fortfarande lurar direkt framför eller nära vår egen dörr. Det är skrämmande att inse att människor kan bo bokstavligen sida vid sida och ända leva i farlig okunskap om och rädsla för varandra. Vi européer måste se till att vi inom var och en av våra nationer och mellan våra 25 nationer lär våra barn respekt för andra, så att de kan växa upp fullständigt trygga och bekväma i en värld av olikhet och mångfald och bli ett föredöme för övriga världen.
Det historiska långfredagsavtalet var på många sätt inspirerat av den europeiska förebilden. Den institutionella uppbyggnaden var starkt influerad av erfarenheten av konfliktlösning i Västeuropa. En ledamot av denna framstående kammare har varit en outtröttlig och övertygande förespråkare för den europeiska modellen, och han var, utan skuggan av ett tvivel, en av upphovsmännen – om inte upphovsmannen – bakom långfredagsavtalet. Jag syftar naturligtvis på den store mannen från Derry, Irland och Europa, er kollega Nobelpristagaren John Hume. 
Det är en glädje och ära för mig att vara här i dag och med tacksamhet hälsa er vision, ert kurage och era insatser, John Hume.
I Nordirland har Europeiska unionens program för fred och försoning, som stöds generöst av Europaparlamentet, gagnat många tidigare fjärmade och utestängda folkgrupper och gett en förnyad känsla av hopp och optimism om framtiden. Tillsammans med Förenta staterna har Europeiska unionen även varit en mycket generös bidragsgivare till Internationella fonden för Irland, som arbetat för ekonomisk förnyelse och försoning. Allt detta arbete betalar sig nu, och det är tydligt att fredsviljan är den starkaste impulsen i det stora flertalet hjärtan.
Val till den lagstiftande församlingen i Nordirland (Northern Ireland Assembly) kommer att äga rum den 26 november 2003, och det är min glödande förhoppning – och jag är säker på att det är en förhoppning som delas av många av er här – att de val som görs kommer att hjälpa min födelsebygd att bli vad jag vet att den är kapabel att bli – ett föredöme i fråga om partnerskap, tolerans, jämlikhet och fred.
A Uachtaráin, is mór an méid atá déanta ag Parlaimint na hEorpa chun pobal na hEorpa a threorú ar bhóthar a leasa, agus áirim mar chuid den treorú sin méadú an Aontais. Is mór an onóir don tír s'againn féin gur le linn Uachtaránacht na hÉireann a thiocfaidh an méadú seo chun críche. Is aisteach agus is iontach é gurb é an Stát is faide siar a chuirfidh fáilte roimh na stáit is faide soir - cruthú eile, má's gá a leithéid, gur I dteannta a chéile is ea a dhéanfaidh muid ár dtodhchai a fhí.
Det finns ett talesätt på irländska – – ”Vår styrka ligger i partnerskap”. Det skulle kunna vara Europeiska unionens valspråk. Att det är sant har uppenbarats många gånger om sedan unionen grundades och är ingenstans mer påtagligt än i mitt eget hemland. En ny generation, sannolikt den mest privilegierade någonsin på denna kontinent, kommer nu att ha möjlighet att se den stora styrka som skapas när 15 blir 25, när den rastlösa energin hos en halv miljard människor som arbetar med varandra och för varandra utnyttjas för uppgiften att skriva EU:s bästa och lyckligaste kapitel hittills. Irländsk tur ger oss rätt förutsättningar vid rätt tidpunkt. Vi avser att förvalta tillfället väl. 
Talmannen.
   Jag tackar presidenten på kammarens vägnar. Jag skulle vilja berätta för henne att denna kammare arbetar hårt för jämställdhet. Ni är ett lysande exempel på kvinnligt politiskt ledarskap.
Det högtidliga mötet är avslutat.
