Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 3 april 1998.

Parentation
Ordföranden
Mina damer och herrar! Jag har den tråkiga uppgiften att informera er om att vår kollega Spalato Belleré avled den 21 april. Belleré var medicine doktor och överste i reserven. Han valdes till Europaparlamentet i juni 1994 och var verksam i utskottet för transport och turism och i den interparlamentariska delegationen för förbindelserna med Kazakstan.
Som ni också vet allihop avled Greklands före detta president Constantino Caramanlis i Aten den 23 april. Denne statsman, upphovsman till demokratins återupprättande i sitt land och till inträdet i Europeiska unionen, förtjänar ett erkännande av alla européer.
Jag ber er att tillsammans med mig hålla en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Striby
Herr ordförande! Lördagen den 2 maj skall vi i Bryssel fatta ett i många hänseenden historiskt beslut om att inrätta den gemensamma valutan. Oavsett min personliga eller min grupps uppfattning om euron, vill vi bara högtidligt erinra om att Edinburghavtalet definitivt fastställt att parlamentets säte är i Strasbourg och att det är i Strasbourg vi borde befinna oss på lördag. Det är i min egenskap av ledamot av parlamentet, och som Alsace-invånare, som jag protesterar mot att Bryssel valts för detta extra sammanträde. Ännu en gång ifrågasätter kammaren fördragen och förolämpar Strasbourg.
(Applåder från vissa håll)

Ordföranden
Herr Striby, det fördrag ni åberopar tillåter som ni vet att extra sammanträden hålls, men anger inte var dessa skall hållas. Parlamentet har därför med stor majoritet beslutat att detta extra sammanträde skulle hållas här i Bryssel, vilket för övrigt ger oss den unika möjligheten att hålla det på samma plats som Ekofinrådets och stats- och regeringschefernas möte. Det är alltså av mycket speciella praktiska skäl som sammanträdet hålls i Bryssel.

Roth
Herr ordförande! Jag som europé är helt nöjd med att vi träffas här i Bryssel på lördagen. Herr ordförande, jag vill varmt be er om att ni i Europaparlamentets namn engagerar er för frisläppandet av Vincent Cochetel. Cochetel är medarbetare till det höga flyktingkommissariatet. I dag för exakt tre månader sedan kidnappades han i Ryssland. Natten till den 29 januari bortfördes han av beväpnade män och har sedan dess inte setts till. Cochetel är 37 år gammal. Han har två barn, han leder den höga flyktingkommissionärens delegation i Vladikafkas, som har hand om hundratusen flyktingar och människor som drivits bort från Kaukasusområdet. Jag vill verkligen be er att ni engagerar er och gör allt som står i er makt, även inom den ryska federationen, så att Vincent Cochetel åter släpps fri.

Ordföranden
Tack, fru Roth. Jag skall genast göra detta.
Imaz San Miguel har ordet.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! För knappt tre veckor sedan uppnåddes ett viktigt fredsavtal i Nordirland, vilket vi alla bör glädjas över och gratulera till, och framför allt gratulera det nordirländska samhället och alla politiska aktörer som har haft modet att arbeta fram detta avtal, inklusive den tidigare brittiska regeringen Major, den nuvarande regeringen Blair och regeringarna i Irland.
Från Baskien har en betydande majoritet av befolkningen följt detta avtal med ett politiskt intresse, i förhoppningen om att genom dialog kunna se ett snart slut på den sorgliga våldsamma konflikt som vi upplever. Vi hoppas på samma mod från ETA som IRA har visat genom att lägga ned vapnen och i politiska förhandlingar försöka uppnå avtal genom sin representation. Vi hoppas också att den spanska regeringen visar samma politiska mod som de brittiska regeringarna för att inleda en liknande process. Jag hoppas att vi snart skall kunna fira ett fredsavtal för baskerna och jag hoppas på ett uppriktigt stöd från de europeiska institutionerna i denna fråga.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Imaz.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från det australiska parlamentet, vilken utgörs av medlemmar i senaten och representationskammaren och leds av West, vice ordförande i senaten.
Våra australiska kolleger befinner sig i Bryssel för att delta i arbetet med det tjugotredje interparlamentariska mötet mellan Australiens parlament och vår institution, ett möte som också leds av Nicholson.
Fru vice ordförande, ärade australiska kolleger, jag hälsar er å vår institutions medlemmars vägnar välkomna till Europaparlamentet.
(Applåder)

Nordirland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om det nyligen uppnådda fredsavtalet för Nordirland.
Det är med stor glädje jag välkomnar doktor Marjory Mowlam, Förenade kungarikets minister för Nordirland och David Andrews, Irlands utrikesminister samt Santer, Europeiska kommissionens ordförande.
Vi tar alla emot de närvarande i dag med tillfredsställelse.
(Applåder) Under de samtal jag hade i London, Belfast och Dublin, kunde jag förstå och bekräfta den enorma beslutsamhet som båda regeringarna hade i freds- och försoningsprocessen. I dag har vi tillfälle att uttrycka vår ständiga solidaritet med dem och med Nordirlands folk. Jag hyser, liksom alla här, de högsta förhoppningar om att det nu skall vara möjligt att för alltid lämna denna trista och blodiga sida i nutidshistorien.
Fru Mowlam, ni har ordet.

Mowlam
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är ett stort nöje och en ära att vara med er här i dag och tala om det avtal som uppnåddes på långfredagen och få en chans att tacka människor här för den hjälp de har givit oss för att föra fredssamtalen i Nordirland framåt, till vad jag hoppas är en stabil och hållbar uppgörelse. En del av detta har varit det ekonomiska stöd som Europeiska unionen vänligt nog givit, men lika viktigt är det stöd vi fått av enskilda ledamöter av Europaparlamentet, enskilda kommissionärer, och ordförandena i både parlamentet och kommissionen under det gångna året. Pengarna är mycket välkomna, de gör en väldig skillnad. Men det gör också en väldig skillnad när enskilda satsar tid och energi för att stödja det som händer i Nordirland. Det gör en verklig skillnad Så jag tackar alla dem som har fört med sig hopp, en tro på framtiden, en vision om vilken väg vi kan ta, samt deras stöd
Jag vill också tacka för den hjälp som de tre ledamöterna av Europaparlamentet från Nordirland - John Hume, Jim Nicholson och Ian Paisley - har givit genom att arbeta tillsammans i Europa för att skaffa stöd för Nordirland.
(Applåder) Jag vet att det kanske är orättvist, men kan jag få tacka John Hume särskilt för det arbete han har lagt ned.
(Applåder) Det måste sägas att det arbete han gjort under de år när det här inte var någon populär fråga gör en skillnad i dag. Jag år också stolt över att tala jämte min kollega, David Andrews, från Irland. Det är när de två regeringarna arbetade tillsammans, som man gör i Europaparlamentet, som vi klarade av att göra framsteg. Vi får aldrig glömma detta.
(Applåder) Slutligen vill jag tacka för kommissionärernas arbete, och inte bara Jacques Santer. Jag säger ett speciellt tack till Monica Wulf-Mathies. Jag kommer senare att tala om det arbete hon har gjort för oss i Nordirland. Jag skulle också vilja nämna Padraig Flynn och vår gode vän och kamrat Neil Kinnock för deras stöd.
(Applåder och skratt) Jag menar kamrat på ett " kamratligt" sätt. Vi är alla kamrater i ett visst avseende, och det är så jag menar det.
Jag tackar också rådet på ett " kamratligt" sätt för det stöd de givit till det historiska avtal som lägger fram vad vi hoppas skall vara en ny början, chansen att uppnå vad vi hoppas skall vara en varaktig fredsuppgörelse. Som rådet tillstod har modet och beslutsamheten hos partiledarna och folket i Nordirland varit av central betydelse för att få den här möjligheten till fred till stånd. Detta mod och denna beslutsamhet hos partiledarna, samt det ekonomiska stöd som EU-programmen har givit oss, har varit en hjälp för oss. Det avtal som uppnåtts är ett som baseras på principerna - vilka var mycket viktiga i avtalet - om samtycke, samarbete, hederlighet och rättvisa. Dessa är de principer som ligger till grund för avtalet.
Det är ett unikt avtal. Det är unikt eftersom det är resultatet av samtal mellan nationalister, unionister, regeringstrogna och republikaner. Det är första gången på 70 år som de har samlats runt förhandlingsbordet och nått en uppgörelse. Det råder inget tvivel om, vilket många i parlamentet vet, att det kommer att bli svårigheter under de veckor, månader och år som ligger framför oss. I den närmaste framtiden har vi fortfarande fraktioner på båda sidor som inte var med på vapenvilan och samtalen. De vill faktiskt förstöra det. Detta är ett fortsatt problem med det våld det medför. Många av er såg säkert förra helgen att det senaste mordoffret var en ung 22-årig student som var på väg hem. Dessa är de svårigheter som vi kanske kommer att fortsätta se i framtiden, men vårt bästa svar på detta måste vara, som ordföranden för detta parlamentet sade vid sitt senaste besök i Belfast, att det kommer alltid att göras försök att stoppa processen med att uppnå en fredlig uppgörelse. Det är nödvändigt att vara beredd på detta och att vara fast besluten om att man inte skall låta dem förstöra saker och ting. Jag upprepar er ordförandes ord om detta.
Jag vill inte gå in i detalj på avtalet, men låt mig bara säga att ingen av parterna får vad de vill ha till 100 procent. Men det finns vinster för alla. Det både respekterar allas kulturella och politiska identitet och banar väg för en rättvis, genomförbar och varaktig uppgörelse. Denna har uppnåtts eftersom alla var villiga att kompromissa. Alla har givit med sig lite grand, och som resultat kan alla - och jag menar alla - bli vinnare som ett resultat av det här avtalet. Det inkluderar samarbete med Nordirland, inom befolkningsgrupperna i norr, mellan norr och söder samt mellan Förenade kungariket och Irland.
Jag vill i korthet nämna några aspekter av avtalet som speciellt hänför sig till Europa. Som en del av det övergripande avtalet kommer det att bli ett nord-syd ministerråd som kommer att försöka att bygga upp mer samarbete än det som redan finns i dag. Det kommer att föra samman medlemmar av den irländska regeringen och medlemmar av den nya administrationen för Nordirland, förutsatt att folkomröstningen går igenom den 22 maj, med organ under ministerrådet som genomför besluten. Ett av dessa kommer att arbeta med europeiska frågor. EU-beslut av gränsöverskridande natur kommer att hamna under det exekutiva organet. Det kommer också att bli ett nytt organ som för samman de brittiska och irländska regeringarna med de nya institutionerna i Nordirland, Skottland och Wales för att behandla frågor av gemensamt intresse, inklusive EU-frågor. De kommer också att dra nytta av de, vad jag tror, radikala konstitutionella förändringar som äger rum i Förenade kungariket, där vi har större samarbete för handel och EU-samarbete mellan Skottland, Wales, Nordirland och England.
Jag kommer inte att gå in i detalj på det, men alla i det här parlamentet känner till summan på det ekonomiska stöd som ni har givit Nordirland under de senaste året genom olika program. Under de senaste sex åren har vi fått mer än 1, 3 miljarder pund. De gånger det har varit mycket tufft har det varit en stor hjälp att veta att Europeiska unionen alltid har funnits där. En del når framgång sent, och jag vill i dag klart och tydligt tacka för att när det var tufft fanns Europeiska unionen där med oss. Jag kommer ihåg att när Monica skulle komma över efter en särskilt hemskt helg, så tänkte jag: " Kommer hon, ställer hon in?" Och hon kom. Och det visar att om man fortsätter med tillförsikt och beslutsamhet, kan man komma dit vi är i dag. Så jag tackar dem som kom personligen och för det stöd som de gav.
(Applåder) Strukturfonderna har, och kommer att fortsätta att vara, en viktig aspekt av stödet till Nordirland. Nordirland gavs mål 1-status på grund av de speciella politiska och ekonomiska omständigheter vi befann oss i. Detta har utgjort en enorm skillnad för oss. Vi inser att det kommer att bli svårare, med den föreslagna reformen för tiden efter 1999, men jag vill betona för er i dag vilken skillnad det har gjort över hela Nordirland för att hjälpa till att skapa möjligheter till fred.
Jag skulle också vilja ta det här tillfället i akt och tacka för de speciella pengar i freds- och försoningsfonden som fanns där för att hjälpa till att utveckla social och ekonomisk politik, vilken stöddes genom att man arbetade tillsammans med olika grupper i samhället. Den har haft en otrolig effekt i Nordirland, och en av anledningarna till att den har haft effekt är att projekten antingen måste löpa tvärsöver befolkningsgrupperna eller över gränserna. Det kom 19 000 ansökningar till den fonden. Fonden klarade av att tillmötesgå 11 500 av dessa. Det betyder att många har åtnjutit hjälp från Europa. Det finns ett traumacenter i Belfast dit de som mist sina nära och kära kan gå när smärtan är påtaglig för att tala och diskutera och lära sig leva med smärtan som har uppstått. Det finns ett kvinnocentrum i Ballybeen. Detta har betytt att kvinnor kan få omskolning, kan få en framtid efter det att barnen lämnat hemmet och också kan få en röst. Deras röster har inte alltid hörts i Nordirland. Vi har också Ballymena Business Development Centre som ger småföretag chansen att växa och skapa det som är avgörande för att freden skall fungera, nämligen jobb.
Det finns ställen som Greysteel Community Centre - folk kommer ihåg skjutandet 1994 på the Rising Sun Pub där sex personer sköts ned slumpmässigt. Tack vare pengar från den europeiska freds- och försoningsfonden har vi nu ett allaktivitetshus dit båda sidor av skiljelinjen går och vi börjar återuppbyggnaden efter den skadan. Det är den typ av skillnad som programmet har skapat och jag tackar alla dem som gjort det möjligt.
Jag vill också beröra en annan aspekt av denna freds- och försoningsfond som är så innovativ och konstruktiv. Den utvecklades i Nordirland, men har haft en inverkan i många europeiska länder. Pengarna delades inte ut av oss i centralregeringarna, inte av ministrar eller departement. Monica Wulf-Mathies skapade en miljö där partnerskap utvecklades - 20 stycken över hela Nordirland - organ som består av representanter från befolkningsgrupperna, lokala politiker, fackföreningsfolk, affärsmän som satt runt bordet och bestämde vart pengarna skulle gå. Den skillnad som detta utgjorde var att när våra samtal var besvärliga och folk inte spelade med eller pratade, så fanns det 26 bord över hela Nordirland där folk pratade, folk från båda ytterligheterna, och oberoende av vad som hände så fortsatte de.
Det är inte jag som skall bestämma, utan partierna efter folkomröstningen, men jag hoppas att denna struktur bibehålls och står som modell för andra om vad som är möjligt. Vi tackar er alla mycket för att ni har skapat detta.
(Applåder) Slutligen skulle jag bara vilja nämna den internationella fond som Europeiska unionen har bidragit till under årens lopp: De nya 17 miljonerna per år för 1998 kommer att göra att fonden kan fortsatta med sitt viktiga arbete. Budskapet i dag är alltså egentligen: Tack för stödet. Vi skulle inte ha kommit dit vi är i Nordirland i dag utan hjälpen från Europaparlamentet. Ni har varit där tillräckligt länge för att tillräckligt många människor dragit nytta av programmen som ställts i ordning att de har varit villiga att stödja och uppmuntra folk att nå den överenskommelse vi kom fram till på långfredagen. Europa har varit en inspiration för folk i Nordirland. Ni har stött oss i praktiskt hänseende, vilket gör stor skillnad för folk och det är det som vårt ordförandeskap handlar om: jobb, brottslighet, utbildning, men ni har också givit oss hopp och en tro på att vi kan bygga en framtid, att om vi arbetar gemensamt i Nordirland kan vi göra det så mycket bättre än vad vi kan som enskilda individer. Ni har visat att om vi tittar framåt och tror på en vision kan vi nå fram dit. Ni har gjort skillnad i det förflutna. Jag vet att vi kommer att fortsätta att arbeta tillsammans i framtiden. Tack alla ni för ert stöd.
(Livliga och ihållande applåder)
Andrews
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är mycket hedrad av er inbjudan att i dag förena mig med min brittiska kollega, minister Mo Mowlam, och markera det avtal som uppnåddes i flerpartiförhandlingarna i Belfast långfredagen, den 10 april. Det är skäligt att säga, vilket uttrycktes av Mo Mowlam, att det otroliga välkomnande som avtalet fått från våra vänner över hela världen, och i synnerhet från Europeiska unionen, understryker dess verkligt historiska och betydelsefulla natur. I likhet med Mo skulle jag vilja uttrycka min djupa tacksamhet för er solidaritet och för er uppmuntran. Dessa båda kvaliteter uppskattas verkligen och tas inte för givna.
Det är skäligt att säga att avtalet i sig är kulmen, inte bara på två år svåra förhandlingar, men av decennier av delade ansträngningar av de brittiska och irländska regeringarna samt av visionära och modiga politiska ledare. Jag måste i synnerhet salutera en framstående parlamentsledamot som redan nämnts av min vän och kollega, och då och då " kamrat" , Mo Mowlam, nämligen John Hume. Jag skulle vilja få till protokollet den centrala och avgörande roll i alla steg i processen från början till slut som min vän och kollega John Hume spelade. Under förhandlingarnas lopp har den irländska regeringen inspirerats av det europeiska idealet och av de verkliga och konkreta bedrifterna som unionen gjort. Vi uppskattar verkligen den avgörande roll som unionen har spelat i att förbereda underarbetet för avtalet. I synnerhet Europa har visat hur urgamla rivaliteter och blodiga konflikter kan överbryggas genom nya partnerskapsstrukturer.
Vi har också lärt oss läxan att, för att omarbeta ordalydelsen i det fördrag som upprättade Kol- och stålgemenskapen, ett nytt Irland varken kan byggas genom tvång eller genom retorik. Det kan bara skapas genom praktiska insatser som först av allt kommer att skapa en verklig solidaritet. Vår erfarenhet av att vara ett litet land inom unionen har visat att det finns många områden där det finns verkligt gemensamma intressen mellan de två delarna av den irländska ön. Även i det här parlamentet har de tre ledamöterna från Nordirland - John Hume, Ian Paisley och Jim Nicholson - trots stora skillnader mellan dem i politiska frågor, kunnat arbeta tillsammans i många frågor som är viktiga för dem de representerar. EU-strukturerna har i sig varit en vägvisare för oss i förhandlingarna om arrangemangen för samarbete och gemensamma åtgärder inom Irland, norra och södra.
Europeiska unionens ekonomiska stöd genom till exempel freds och försoningsprogrammet, samt dess bidrag till den internationella fonden för Irland, har varit livsviktigt och av avgörande betydelse för att göra fredsprocessen en påtaglig verklighet för många enskilda och olika befolkningsgrupper, både i Nordirland och i gränslänen i den södra delen av ön. Vi är djupt tacksamma mot våra partner, kommissionen och Europaparlamentet, för deras konsekventa och generösa stöd. Jag skulle vilja återupprepa Mo Mowlans tacksamhetsbetygelser till kommissionens ordförande, Jacques Santer, till kommissionärerna Wulf-Mathies, Kinnock och Flynn och till alla kolleger som på ett eller annat vis har assisterat och stött fredsprocessen. Vi välkomnade parlamentets ordförandes närvaro i Belfast och vi välkomnade i synnerhet Jacques Santers närvaro. Som medlem av utrikesministrarnas allmänna rådsmöte, låt mig säga att hans stöd på måndag var avgörande för det fantastiska uttalande som kom från det mötet. Det uppskattas djupt.
Europeiska unionens ekonomiska stöd till programmen har varit enormt. Det europeiska exemplet har också haft stor moralisk betydelse. Konflikten i Nordirland, som har lett till så många fruktansvärda och onödiga dödsfall, har varit en förolämpning mot de värden som vår gemensamma europeiska civilisation har. Europa har dock visat att inget samhälle är dömt av någon historisk benhård lag att fortsätta att gå i sitt förflutnas spår. Alldeles innan avtalet skrevs under talade unionistledaren David Trimble om hur avtalet skulle kunna utgöra ett epokgörande slut på vårt interna kalla krig, något som skulle kunna vara enormt befriande för folket på hela ön.
Under det senaste decenniet har vi sett det kalla kriget i Europa avslutas och ersättas av en ny epok av partnerskap. Vi har sett Berlinmuren rivas ned och järnridån kollapsa. Det finns fortfarande fysiska gränser mellan befolkningsgrupperna i Belfast. Det finns en gräns mellan norr och söder, men den verkliga gränsen är den som löper genom folks hjärtan och sinnen. Den verkliga skillnaden finns mellan dem som ser till framtiden, till nya sätt att uppnå fred och samarbete, och de som klamrar sig fast vid det förflutna, vid de gamla metoderna med våld och splittring. Det är den uppdelningen som vi vill bryta ned.
Avtalet gör inte anspråk på att vara en slutgiltig och definitiv uppgörelse, men den skapar institutioner inom vilka ett nytt förtroendeförhållande kan utvecklas och erbjuder både individuella och kollektiva garantier om allas grundläggande intressen och rättigheter. Som Mo sade är avtalet komplext och komplicerat och innehåller många element som i sin praktiska funktion måste samordnas. Övergången till att de strukturer och politikområden som det innehåller skall fungera kommer att bli en utmanande och kontinuerlig process. I det avseendet är avtalet lika mycket en möjlighet som en prestation.
Europeiska unionens fortsatta stöd kommer att bli avgörande om vi skall kunna möta de nya utmaningar som avtalet medför. Min regering ser tillsammans med den brittiska regeringen fram emot att arbeta med kommissionen, Europaparlamentet och våra partner, och möta utmaningarna om fred och försoning. Jag välkomnar därför måndagens överenskommelse i allmänna rådet om att unionen skall fortsätta att spela en aktiv roll i att främja en varaktig fred och välstånd i Nordirland. Som ni vet kommer det att hållas samtidiga folkomröstningar i norr och söder den 22 maj. När de kommer för att rösta kommer man att be Irlands folk om att framför allt rösta för fred. De borde ha i åtanke det genomgripande exemplet, den triumf som Europas omvandling av sig själv ger. Jag är full av förtröstan om att folket tillsammans och samstämmigt stöder avtalet och tillåter dess enorma potential att genomföras.
Återigen vill jag uttrycka min djupa tacksamhet å min egen och min regerings vägnar för inbjudan från Europaparlamentets ordförande att komma hit och tacka er och era kolleger ännu en gång.
(Livliga applåder)

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är mycket hedrad över att kunna hålla tal till Europaparlamentet i dag i denna debatt som är viktig och betydelsefull för alla oss i Europeiska unionen. För knappt två veckor sedan uppnådde man en överenskommelse i flerpartiförhandlingarna i Belfast om Nordirlands framtid. Det här avtalet krävde ett avsevärt politiskt mod och stor viljestyrka. I dag skulle jag, å Europeiska kommissionens vägnar, i denna kammare vilja hylla alla dem som har en roll i denna fredsprocess: regeringarna i Förenade kungariket och Irland, ministern för Nordirland, dr Mo Mowlam, och Irlands utrikesminister, David Andrews, vilka vi båda särskilt välkomnar här i eftermiddag; senator George Mitchells enastående ordförandeskap och hans ordförandekolleger - tidigare pemiärminister Harri Holkeri och general John de Chastelain.
Vi välkomnar avtalet, men vi skall inte bedöma det. Det är en fråga för folket i norra och södra Irland att bestämma om i folkomröstningarna den 22 maj. Men vi kan - som vi alltid har gjort - fortsätta att helhjärtat stödja freds- och försoningsprocessen. Säkerligen finns det inte något mer ädelt syfte i det politiska livet än att försöka föra samman människor i strävan efter fred och försoning - vilken än deras bakgrund är, rika eller fattiga; vilket etniskt eller religiöst ursprung de än har, och för att överbrygga klyftorna av intolerans och hat, bryta ned rädsla, bygga upp förtroende och en tro på en ny framtid och erbjuda hopp, möjligheter och frihet, chans till lycka, chans till en anständig framtid för framtida generationer. Det finns inget ädlare syfte än detta. Att försöka och försöka igen med denna uppgift och vara fast besluten att lyckas till sist: Det är det som vi applåderar i dag.
Reflekterar det här inte i själva verket den anda som symboliserar Europeiska unionens historia? Som engagerade och dedicerade européer, är det här inte våra dagliga livs trosbekännelse - att föra samman alla europeiska folk i vänskap, fred och försoning, i en andra av tolerans och ömsesidig respekt, i uppfyllelse av de grundläggande principerna i vårt fördrag. Ja, det här är vår raison d'être och vår bestående framgång. I dag gläder vi oss sålunda i den här kammaren åt de framsteg som gjorts. Jag tror att Europeiska unionen spelade en viktig roll på tre sätt under de samtal som ledde fram till avtalet.
För det första har Europeiska unionen stått för en stabil politisk referenspunkt för båda folkgrupperna, en referenspunkt som har visat hur folkgrupper och europeiska länder som tidigare varit splittrade kan arbeta tillsammans, lita på varandra och växa samman på ett framgångsrikt sätt i den moderna världen. För det andra eftersom våra institutioner - det här parlamentet, ministerrådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - alla har sörjt för viktiga politiska arenor där medlemmarna i de brittiska och irländska regeringarna och politiker från Irland, norr och söder, har kunnat träffas och arbeta tillsammans i många frågor. Men den europeiska politiska processen har visat att dessa meningsskiljaktigheter kan lösas på ett vänskapligt sätt utan att det leder till illvilja eller motbeskyllningar. Våra institutioner har alltså själva spelat en roll.
För det tredje tror jag att vi har spelat en generös roll i en djup och fortsatt europeisk inblandning för att stötta, på ett praktiskt sätt, de ansträngningar som de båda regeringarna har gjort för att skapa fred och försoning. Vi har gjort detta genom en dubbelt angreppssätt med stöd för ekonomisk och social nydaning och direkt stöd till försoning mellan folkgrupperna. 1988 blev vi en betydande bidragsgivare till den internationella fonden för Irland. Allt som allt har vi bidragit med 135 miljoner ecu. 25 000 jobb har skapats. Efter vapenvilan 1994 lanserade vi specialprogrammet för fred och försoning i Nordirland och Irlands gränslän, ett program som otvetydigt har stötts av Europaparlamentariker från provinsen. Detta har varit en stor framgång.
Vid mitt senaste besök till Nordirland såg jag med egna ögon några av de projekt som löper tvärsöver befolkningsgrupperna och tvärsöver gränserna - som mitt besök till Shankill Women's Centre eller när jag lyssnade till the Ray of Hope Choir. Det var rörande upplevelser. Få människor vet att specialprogrammet finansierar inte mindre än 11 000 projekt - vilket för samman mer än 2 000 människor, en sjundedel av Nordirlands befolkning! Jag är således mycket nöjd med att kunna tillkännage inför kammaren i dag att kommissionen nu på förmiddagen enades om att i det preliminära budgetutkastet att föreslå ytterligare 100 miljoner ecu för freds- och försoningsprogrammet 1999.
(Applåder) Detta göra att den totala summan för programmet blir 500 miljoner ecu på fem år. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att stödja detta.
Låt oss inte heller glömma den roll som andra gemenskapsfonder spelat: det allmänna Nordirlandprogrammet under strukturfonderna, Interreg, Urban och andra gemenskapsprogram. Mer än 1, 3 miljarder i mål 1 av strukturfonderna har öronmärkts för Nordirland. Vårt praktiska stöd till Nordirland har varit konstant, engagerat och ett tilläggsstöd. Vi har givit ett fortsatt stöd till alla befolkningsgrupper under en lång tidsperiod - och det med rätta. Låt mig tillägga att fred- och försoningsprogrammet har varit ett laboratorium för nya former av samarbete och genomförande av våra strukturfondsprogram samt en inspirationskälla för ett mer decentraliserat genomförande under nästa programperiod.
I framtiden kommer Europeiska unionen att i liksom tidigare stödja social och ekonomisk nydaning i Nordirland. Gemenskapsfinansiering kommer att ske i inledningsskedet 1999 med vårt förslag att utvidga vårt bidrag till fredsprogrammet och dess effekt kommer att märkas under en lång tid framåt. Tilläggsvis är jag också säker på att genom att arbeta med båda regeringarna kommer alla politiska partier och alla opinionsyttringar komma vi att finna nya kreativa sätt att stödja det färska möjligheterna som ett avtal kommer att medföra. Jag kan försäkra er om vårt engagemang i det avseendet.
Låt mig avsluta mina kommentarer den här eftermiddagen med att säga att vi hälsar det stora modet hos Irlands folk i norr och i söder, och alla de som är inblandade i fredsprocessen. Vi stöder de stora ansträngningar som har gjorts på vägen mot fred och försoning. Vi fortsätter också att utlova vårt stöd för att stötta denna djärva och modiga process - nu och i framtiden. Václav Havel förser mig med de ord och tankar jag behöver för att uttrycka mina känslor och avsluta mina kommentarer denna eftermiddag. Han sade: " Je crois profondément en la coexistence de communautés régionales au sein d'une communauteé globale de tous les hommes." Det gör jag också.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, herr Santer.
Hume har ordet för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.

Hume
Herr ordförande! Jag måste säga att jag är mycket glad över att ledningen för min grupp bett mig tala å gruppens vägnar i dag, eftersom jag är rätt säker på att den stora majoriteten av människorna i Nordirland vill att jag skall tala för dem i dag för att uttrycka deras djupa tacksamhet mot alla de europeiska institutionerna för den kraftiga styrka och det kraftiga stöd som de har givit till fredsrörelsen på våra gator.
Skulle jag kunna börja med att uttrycka deras tacksamhet, och mitt tack, till er för att ni representerade detta parlamentet och kom till oss och därmed stärkte viljan till fred och lusten till fred genom att visa folket på gatorna, som har försummats så länge, att Europa och världen utanför verkligen bryr sig. Detta stärkte kraftigt viljan till fred bland folket. Genom att göra detta bygger ni vidare på den starka grund som Europeiska kommissionen lagt, och låt ingen underskatta styrkan hos denna grund.
När vapenvilan utropades närmade sig Jacques Delors oss omedelbart för att fråga vad han kunde göra för att hjälpa till, och han initierade specialprogrammet för fred och försoning. Hans efterträdare, ordförande Santer, kom till oss för att möta människor på lokal nivå, och naturligtvis var det faktum att Europeiska kommissionens ordförande kom till oss ett starkt uttryck, inte bara av goodwill, utan också av positivt stöd för fredsprocessen och av styrka för den processen.
Det faktum att hans kollega, kommissionären för regionpolitik, med huvudansvar för Nordirland, Monica Wulf-Mathies, har kommit till oss många gånger och har åkt till de områden som har högst arbetslöshet, och har fört samman folk från båda sidor i det som de har gemensamt - ekonomisk nydaning - har varit en mycket viktig faktor i läkeprocessen som vi nu tror är på väg. Naturligtvis har de två regeringar som är representerade här i dag, och i synnerhet de två som representerar dem, vilka har varit inblandade i ett mycket detaljerat arbete under de samtal som ledde fram till avtalet, lagt ned stora ansträngningar i den, tillsammans med tidigare regeringar som också har tagit stora steg mot fred i vårt land.
Vi har tror jag en historisk möjlighet till en ny början där vi kan lämna vårt fruktansvärda och tragiska förflutna bakom oss. Det är en ny början där det inte kommer att bli någon seger för någon sida av vårt folk, för i delade samhällen är inte segrar några lösningar.
(Applåder) Vad vi har är ett avtal som understryker och föreslår kompromiss och respekt för identiteterna hos båda våra befolkningsgrupper och för livssynen hos båda grupperna, och som skapar de omständigheter under vilka båda grupperna kan arbeta tillsammans i deras gemensamma intresse, och genom att göra detta kan de bryta ned barriärerna från det förflutna. Återigen ser vi Europeiska unionens enorma inflytande, för, som jag ofta har sagt, har Europeiska unionen varit en enorm inspiration till den fredsskapande filosofin. Folk talar ofta som Europeiska unionen som ekonomisk hit och ekonomisk dit, men i grund och botten, som jag ofta sagt hemmavid, är detta det bästa exemplet på fredslösning i världshistorien.
Tänk er bara femtio år sedan: för andra gången på ett sekel, efter att miljoner hade dödats, vem hade kunnat förutspå att vi alla skulle vara tillsammans i dag? Men det är vi. Hur gjordes detta? Hur det gjordes har att göra med den filosofi jag talade om, inte bara i Nordirland, utan i varje konfliktområde i världen, för när allt kommer omkring handlar alla konflikter om samma sak - att man ser olikheter som ett hot.
(Applåder) Europas folk har beslutat att den olikheten - vare sig det är din ras, din religion, din nationalitet eller din folkgrupp - är något som råkar bestämmas vid födseln och inte något man skall bråka om; det är något man skall respektera. När man tittar på de filosofiska principer som skapar fred, det Europas folk gjorde var att bygga institutioner - och dessa tre institutioner är representerade här i dag - som helt respekterar olikheterna hos deras folk. Ingen i Europa har förlorat sin identitet men, och det är det viktiga, de fås att arbeta tillsammans i sina avsevärda gemensamma intressen, vilka ofta är sociala och ekonomiska, eller som jag ofta säger: " spiller sin svett och inte sitt blod" , och genom att göra detta kan vi bryta ned sekelgamla barriärer och det nya Europa kommer att ha uppstått.
Dessa är de principer som ligger till grund för det här avtalet om man läser det. De skapar institutioner inom Nordirland och mellan norr och söder och mellan Storbritannien och Irland, som respekterar våra skillnader men som tillåter oss att arbeta tillsammans med våra gemensamma intressen baserade på partnerskap, jämlikhet, ömsesidig respekt, samtycke och överenskommelser. När vi lägger den här grunden nu, som de två regeringarna har lagt grunden för oss genom sitt arbete för det här avtalet, låt oss hoppas att genom att arbeta tillsammans kommer den verkliga läkandeprocessen i Irland att börja, och att vi kommer att bryta ned de sekelgamla barriärerna av fördomar och det nya Irland kommer att utvecklas på det sätt som det nya Europa har, utan seger för endera sidan, men baserad på överenskommelser och respekt för mångfald.
Herr ordförande! När det här händer tvivlar jag inte på att det fortsatta stödet från Europeiska unionen och Europeiska kommissionen och ministerrådet i synnerhet, kommer att spela en betydande roll i att stärka det man har gemensamt och i att uttrycka för vårt folk på gräsrotsnivå den massiva internationella goodwill som finns för fred på Europeiska unionens ö. Representanter från alla grupper av vårt folk står inför utmaningen att utnyttja denna massiva internationella goodwill och översätta den till verkliga fördelar för vårt folk och göra det tillsammans för att bryta ned sekelgamla barriärer.
Vi i Nordirland ser fram mot fortsatt stöd från våra vänner i Europeiska unionen och vi tackar er för det. Vi är mycket tillitsfulla och jag vet att jag talar för den stora majoriteten av våra folk från båda grupperna av vårt samhälle när jag säger att vi ser fram emot att lägga vårt förflutna bakom oss för gott. När vi går in i nästa sekel, låt det bli det första sekel i vår ös historia där det inte kommer att vara något dödande på våra gator och där våra unga kommer att sluta flytta utomlands för att tjäna sitt levebröd.
(Livliga och ihållande applåder)
Banotti
Herr ordförande! Det här är en tid för stort hopp och tacksamhet i Irland: Hopp för framtiden i de folkomröstningar vi skall ha inom kort, tacksamhet mot alla våra vänner och kolleger som under årens lopp har givit oss ett sådant fantastiskt stöd. Gratulationer också till de som var direkt inblandade under de senaste åren och i synnerhet under de senare månaderna med att föra den här processen till vad vi hoppas kommer att bli en bra lösning. Särskilda gratulationer till dem som valde den konsekventa och tålmodiga vägen; oberoende av de många besvikelser och stora sorger som de mötte på vägen: tack John.
Under denna process var Europa där med oss. Europa var inte bara där med ekonomiskt stöd, utan också med humant och politiskt stöd som vi fått från kolleger som besökt oss och det mycket påtagliga och genuina intresset från alla grupper i parlamentet. Detta avtal är ett stort steg, men vi har en lång process framför oss, vilket redan sagts av våra båda ministrar, och den stora process jag tror att vi måste möta under de kommande åren är hur vi för samman vanligt folk i Nordirlands båda folkgrupper. Inte bara i folkgrupperna inom Nordirland, utan folkgrupperna i norr och söder, mellan vilka det fortfarande existerar en djup klyfta. Det var inte bara den fysiska gränsen som delade oss, utan det är också en sinnenas gräns, och det kommer att vara vårt mest utmanande jobb under de kommande åren. Det finns så mycket vi kan göra tillsammans; det finns så många fantastiska möjligheter, låt oss ta dem.
Slutligen skulle jag dessutom vilja hylla alla de inblandade, att göra en speciell referens till de bidrag som kvinnorna i Nordirland har gjort, både sinsemellan och även med söder. The Women's Coalition kom med ett betydande bidrag till den här processen och jag tror att de också måste få ett erkännande. Tack alla kolleger och tacka alla, i synnerhet kommissionen och de som arbetade så hårt för den här dagen som är så fantastisk för oss alla.
(Applåder)

Collins, Gerard
För det första, herr ordförande, skulle jag vilja hylla ministern, Mo Mowlan, och utrikesminister David Andrews för de mycket viktiga personliga bidrag som de båda har gjort till de förhandlingar som ledde till fredsuppgörelsen. Jag skulle också vilja utvidga min uppskattning till ordförande Santer och hans kolleger i kommissionen för deras fortsatta stöd som de har givit till den här processen sedan dess första början.
Det som är viktigast just nu är att få avtalet godkänt av väljarna i båda delarna av Irland den 22 maj, och jag hoppas att Europaparlamentet kommer att kunna rekommendera avtalet till väljarna i båda delarna av Irland när vi antar vår resolution i morgon bitti. Jag välkomnar avtalet om att etablera ett nord-syd ministerråd och att stödja detta råd genom att man antar lagstiftning i Westminster och i Dublin. Nord-syd ministerrådet kommer att ha en rad funktioner som kommer att garantera ett närmare samarbete mellan valda representanter i offentliga organ på båda sidor av gränsen, i syfte att frigöra potential för att skapa större ekonomisk tillväxt och skapande av arbetstillfällen över hela den irländska ön.
Europeiska unionen har spelat en betydande roll i fredsprocessen, i synnerhet genom sitt stöd för initiativ som har förbättrat samarbetet mellan de olika befolkningsgrupperna. Det finns fortfarande mycket som kan uppnås genom en fortsättning av dessa initiativ under de kommande åren, och det är mitt hopp att kommissionen kommer att gå in i diskussioner med myndigheter på båda sidor gränsen för att snabbt fastställa de mest passande mekanismerna för att uppmuntra processen med brobyggande som nu är på väg i Irland.
Europeiska unionen själv är ett vittnesbörd på vad som kan uppnås när folk beslutar sig för att lägga traditionella konflikter åt sidan och i stället arbeta tillsammans för att söka lösningar på gemensamma problem. De två befolkningsgrupperna i Nordirland har varit delade i många år. Båda befolkningsgrupperna har lidit på grund av dessa splittringar; nu finns det åtminstone en möjlighet att börja processen med att hela de splittringar som fortsätter att existera.
(Applåder)

Cox
Denna eftermiddag är ett speciellt parlamentariskt tillfälle. Det är historiskt eftersom både den brittiska och den irländska regeringen till den här kammaren och till folken på Irland och de brittiska öarna i allmänhet rekommenderar ett avtal som är unikt och som tillkännager utsikterna till en ny början för Nordirland och dess vidare relationer.
Belfastavtalet hävdar åter demokratins roll, rättsstaten och företrädet för konstitutionell politik. Av de här anledningarna yrkar Europas liberaler bifall för avtalet hos Irlands folk, i norr och i söder. Vi anser att alla de politiska ledare som har haft modet att bryta sig loss från den misslyckade politiska stereotypen från det förflutna skall ha stort beröm.
Detta avtal erbjuder den bästa chansen på en generation, kanske på en livstid, att försäkra ett partnerskap, som man har anmärkt, som bygger på samtycke, jämlikhet och ömsesidig respekt. I folkomröstningar kommer väljarna i båda delarna av Irland att ha i sin makt kapaciteten att beröva våldets män på alla sidor den minsta smula legitimitet. De här människorna har aldrig agerat för majoriteten, vad de än har påstått. En överväldigande ja-röst är det klaraste sättet att få fram det budskapet och att försäkra en varaktig fred.
Nu ser vi att några av dem som satt tysta i månader skriker högst och tar det förflutnas gamla och utslitna klichéer i sin mun. Den nya möjligheten måste gripas och vi välkomnar det stöd som Santer och kommissionen har tillkännagjort igen i dag. Det är skönt att se att den solidaritet som funnits finns kvar, och att den har fördjupats.
För att avsluta herr ordförande, så var det Jean Monnet som när han talade om Europa sade, och jag citerar " vi formar inte koalitioner mellan stater, utan union mellan folken" . Europas liberaler anser att den här kammaren i vår omröstning i morgon borde anbefalla Monnets vision om en union mellan människor till alla människor på Irland, och det är vårt politiska budskap från den här debatten.
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande! Min grupp har med stor sinnesrörelse, precis som övriga grupper i parlamentet, följt avtalet som undertecknades i Belfast den 10 april av den brittiska och den irländska regeringen samt de partier som representerar befolkningsgrupperna i Nordirland. Det är mycket tillfredsställande för oss att i dag kunna konstatera att Mowlam och Andrews kommer hit tillsammans, med samma filosofi och samma åtagande. Deras sympatiska sätt, stränghet och åtagande gör att Europaparlamentet i dag känner stolthet. Vår grupp har givit prov på åtaganden för freden i Nordirland, under förra mandatperioden, genom Irlands ledamöter i Demokratiska vänstern, och också genom vice ordförande Gutiérrez Díaz personliga arbete som föredragande för den internationella fonden för fred i Nordirland och som ledamot och ordförande i utskottet för regionalpolitik. Dessa personliga arbeten utgjorde vår grupps åtaganden eftersom vi är övertygade om att det på Irland finns många välvilliga män och kvinnor, många demokratiska män och kvinnor som även betraktar sig som européer. Det är därför troligt att de i dag varken räds freden eller demokratin. Kommissionens ordförande, Santer, har nämnt det här: Man får inte frukta freden. Riskerna med fred är alltid mycket färre än riskerna med våld.
Därför vill vi, som Europaparlament, göra ett fast åtagande, vi vill uppmuntra kommissionen och rådet att utveckla dessa program och alla dessa solidaritetsplaner eftersom vi vill dela fredsresultatet, vi vill att det inom några år, finns irländska Europaparlamentariker som man kan hälsa hjärtligt på, som är förbundna i samma politiska demokratiprojekt för Europa och för alla Europas befolkningar. För varje problem och varje land ser lösningarna olika ut. Men filosofin att avstå från våldet på Nordirland och åta sig arbete för fred och dialog tjänar alla på. Vi kan inte dra andra slutsatser. Vi kan inte blanda ihop några problem med andra och föreslå en enda allmän lösning, men det som står klart är att det europeiska åtagandet, det demokratiska åtagandet och avståndstagandet från våldet tjänar alla, och därför lyckönskar vi i dag till detta avtal och till att en hel befolkning från norra och södra Irland blir helt och hållet europeisk när freden och framtiden för demokratin återvinns, för deras barn och för framtiden.
(Applåder)

Ahern
Alltför länge är det bara sorgen som har enat Förenade kungariket och Irland, och det är därför jag välkomnar långfredagens avtal av hela mitt hjärta och jag välkomnar å det varmaste dr Mo Mowlam, minister för Nordirland och vår egen minister David Andrews hit i dag.
Avtalet är en utveckling av djup historisk betydelse och måste stödjas av alla de som önskar att den här urgamla konflikten skall ta slut. De som fortsätter att säga " nej" har ingen annan lösning än fortsatt våld. Det kan inte råda något tvivel om att en ja-röst i de två folkomröstningarna är en röst för att göra slut på våldet och det är något vi alla måste önska.
De två regeringarna har, tillsammans med de flesta politiska partierna i området, kommit överens om en samling förslag, vilka går utöver nationalismens snäva begränsningar - vare sig den är av brittiskt eller irländsk slag. Jag hoppas att vi i sinom tid kan utveckla en samling politiska arrangemang där identitet och territorium inte längre är de definierande ideologierna för statsbyggande. Det politiska mörkret i norr var till stor del beroende på att den stod i skuggan av både brittisk och irländsk nationalism, fastlåst i en strid på liv och död. Bara om de två regeringarna rörde sig i de under liggande konstitutionella nyckelfrågorna skulle denna skugga kunna röra sig och lyfta lite av mörkret.
Avtalen om polisreform, frisläppande av fångar, stöd för offer, mänskliga rättigheter och jämlikhetslagstiftning är livsviktiga, och man behöver handla på grundval av dem med generositet och fantasi. Vi är alla jämlika medborgare i Europeiska unionen och, som min kollega John Hume sade, måste vi lära oss att behandla varandra med jämlik respekt.
Bara ett varningens ord. Som det nu är strukturerat, kommer systemet för beslutsfattande i den nya församlingen tendera att förstärka och institutionalisera den nuvarande klyftan. Det finns något motbjudande med offentliga representanter som, när allt kommer omkring är menade att representera hela samhället, följer regler som grundar sig mer på etniska etiketter än på demokrati. Jag hoppas att dessa element över tiden kan undanröjas allteftersom försoningen byggs upp, tilliten växer och en sann demokratisk konsensus börjar utvecklas.
Jag vet att det här är ett ideal, att den smärtsamma rörelsen bort från konflikt inte för tillfället har tillgodosetts, men i synnerhet får vi inte tillåta att de kvinnor som har gjort så mycket för att bevara och skapa verksamheter tvärsöver befolkningsgrupperna under konfliktåren utesluts från byggandet av freden. I det här sammanhanget skulle jag vilja rikta ett särskilt tack till kommissionär Wulf-Mathies för det sätt hon har strukturerat programmet för fred och försoning som har inpräntats djupt i samhället, vilket vi hört från dr Mowlam i dag. Detta är en avgörande och viktig del av resolutionen om den här konflikten, och jag skulle kunna rekommendera den till vemsomhelst, varsomhelst.
(Applåder)

Ewing
Herr ordförande! Jag vill tacka min grupp för att den har givit mig möjligheten att tala å dess vägnar vid ett verkligt historiskt tillfälle. Kanske är det för att jag representerar nationen Skottland som ligger nära geografiskt, men också kulturellt. Vi delade en gång i tiden språk och kultur med Irland, och vi bryr oss djupt om alla delar av denna fina ö. Vi lovordar de som fann orden. Jag läste en gång orden som en brittisk ambassadör i Dublin sade: " Det här är ett land där ord kan bli till vapen." Under de hårda samtal som ägde rum lade jag märke till hur noga Mo Mowlam var tvungen att välja sina ord, och ändå kom varje ord från hjärtat. Hon spelade en enormt viktig roll. Jag måste också lovorda min gamle vän som jag har känt sedan 60-talet, John Hume, som har vigt sitt liv till processen med tålmodigt, fredligt samtal. Alla de andra, nuvarande och föregående premiärministrar, politiker som David Andrews här i dag och David Trimble, för att de höll stånd när många råkade i panik.
Krigströttheten satte in. 3 600 döda, de flesta av dem civila. Jag läste vad en IRA-man sade: " Jag gick med i IRA när jag var tjugo. Nu är jag i fyrtioårsåldern och har gått på för många begravningar." När krigströttheten satte in började alla att inse att våldet inte ledde någonstans. Alla sidor har givit med sig i hjärtefrågor och släppt traditionella värderingar. Med John Humes ord har de upprättat och skapat nya förhållanden. Dessa fantastiska politiker har byggt en bro av hopp och optimisterna har vunnit över pessimisterna.
Verkliga eftergifter har gjorts. Irland gav upp anspråket på den norra delen och nationalister i norr accepterade att det kunde bli en lösning för Nordirland som inte innebar ett enat Irland. Vi lovordar dem alla och Europeiska unionen. Brittiska kvällstidningar kritiserar alltid Europeiska unionen. Ställd inför detta vill jag säga att om det enda vi har uppnått är fred i Nordirland, har Europeiska unionen varit värt mödan.
Vi har stått för en mötesplats för alla delar av Irland för att komma samman informellt och arbeta tillsammans för hela öns bästa. Irlands tysta majoritet vill har fred; låt dem rösta för det nu!
(Applåder)

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja ansluta mig till de hyllningar som gjorts till er, ordförande Santer, till Monica Wulf-Mathies och till andra som varit inblandade. I trettio år har inte folket i Nordirland kunnat åtnjuta eller gagnats av ett normalt samhälle. Under den här tiden har de lidit allvarligt av oräkneliga ondskefulla och gemena terroristattacker. Det spelar ingen roll vilka ord i alfabetet terroristerna använder för att dölja sina illdåd. Vi har fortfarande en lång väg att gå eftersom det fortfarande finns de som vill att Nordirlands folk skall fortsätta att vara i luven på varandra. Jag skulle i dag vilja få till protokollet min beundran för Nordirlands folk, som har stått emot pressen och klarat av att behålla kontrollen och lugnet inför motgångarna.
Jag skulle också vilja få till protokollet den ofantliga skuld som vi, Nordirlands folk, står i till säkerhetsstyrkorna samt Nordirlands poliskår, irländska armén, tidigare Nordirlands försvarsarmé, och den armé som vid så många tillfällen under de senaste 30 åren befunnit sig mellan mental hälsa och glömska. Jag måste säga att de vid många tillfällen inte fick det beröm den förtjänade. Det är fortfarande lång väg att gå. Tro inte att alla problem är över. Det finns många djupa ärr i båda befolkningsgrupperna som kommer att ta lång tid att läka. Många familjer kommer aldrig att kunna förlåta sin egen personliga förlust, och jag hoppas att vi kan förstå det.
Vi borde inte tro att det här avtalet kommer att accepteras av alla. Många av de människor som jag representerar är extremt bekymrade över att de som mördat och bombat under de senaste 30 åren inte har givit ifrån sig en enda kula eller ett enda uns sprängdeg. Det finns många människor som är extremt skeptiska till dessa bakåtsträvande terroristers motiv på lång sikt, och som tvivlar på deras avsikter att följa den demokratiska vägen. Europeiska unionen har varit mycket konstruktiv i det stöd den har givit under de senaste åren. Det kommer att krävas fortsatta positiva åtgärder från Europeiska unionens sida för att se till att vi kan återuppbygga våra delade samhällen och återställa det förtroendet. Nordirlands framtid och dess slutgiltiga öde ligger i händerna på de som bor och vistas i Nordirland. Den här bosättningen anses inte och kan inte anses vara interim; den är permanent.
Jag vet att vi kommer att ha svåra dagar framför oss. Vägen till fred kommer inte att bli lätt, det är den aldrig. Men det kommer en tid när man måste ta tillfället i akt. Den lätta vägen är att alltid säga " nej" , att rasera och förstöra. Den svåra vägen framåt är att säga " ja" och att anta utmaningen och bygga en ny framtid för alla människor i Nordirland.
(Applåder) Nordirlands folk är ett varmt och generöst folk. Det förtjänar bättre än vad de har haft. Framtiden ligger i deras händer. De kommer att bestämma, de kommer att rösta, och jag litar på att de kommer att göra ett klokt val. Jag försökte verkligen tidigare i dag att uppnå konsensus kring en gemensam resolution. Olyckligtvis, på grund av den socialdemokratiska gruppens attityd, kunde jag inte uppnå det. Det är en dålig början. Jag hoppas att den tänker över saken igen och antar en bättre attityd i framtiden. Om vi inte kan uppnå konsensus runt en gemensam resolution i det här parlamentet kommer vi att få det svårt framöver.

Paisley
Herr ordförande! Jag tar till orda för att tala å de folks vägnar som nu inte har någon röst i Nordirland. De hade en röst när det valde mig högst upp på listan - en plats jag har haft i varje val till det här parlamentet med högst valdeltagande. Och varför kan inte dessa människor tala? Det är för att de blivit slaktade och dödade av IRA och andra så kallade regeringstrogna grupper. Jag vet inte hur många här i kammaren som har läst avtalet eller vet vad det innehåller, men det innehåller inte en del av de saker som en del talare läst in i det i dag. De kan inte ha läst det.
Det föreslås att alla oomvända terrorister skall släppas inom 24 månader. Ministern säger att detta baseras på rättvisa och att alla är vinnare. Vem vinner och vilken sorts rättvisa är det? Jag har inte tid i dag att tala om en del av människorna, men låt mig ge er ett exempel. 1993 - det är inte länge sedan - dömdes Paul Magee från Belfast för mordet på polismannen Glen Goodman i Tadcaster, North Yorkshire. Han var också medlem i IRA: s aktiva serviceenhet, som fick öknamnet the M60 Gang efter att ha dödat fem medlemmar av säkerhetsstyrkan i Belfast. Det är den sorts oomvända terrorister som kommer att släppas lösa på Nordirlands gator.
Framför mig har jag kopior på ett dokument med varje polisman de mördat under sin kampanj. Här har vi alla dessa unga män som gav sina liv när de försvarade både katoliker och protestanter i Nordirland, alla mördade av IRA. Och de som sitter inne för mordet på dem skall släppas inom 24 månader. Det finns dock ett undantag. I södra Irland, där en garda sköts, har regeringen gjort det klart att de som var ansvariga inte kommer att få del av den allmänna amnestin. Jag undrar: Vad är det för skillnad mellan honom och de i Nordirlands poliskår som kämpade och dog för att skydda Nordirlands folk? Vilken är skillnaden?
En del i den här kammaren säger att det här är fred. De här banditerna kommer, när de väl hat släppts, att ha tillgång till den största terroristarsenalen i hela västvärlden - inte ett gevär har överlämnats, inte ett uns sprängdeg har överlämnats - och när de inte får som de vill kommer de inte att ta ut det på det här parlamentet, inte på Europas folk, utan på Nordirlands folk som lidit så länge. Någon sade: Var inte rädd för freden. Gå och säg det till änkorna, gå och säg det till de föräldralösa barnen, gå och säg det till de som mördats i Nordirland. Hur kan de sova lugnt när de vet att det som mördade deras kött och blod skall släppas ut på gatorna med tillgång till dödliga vapen. Det här är en allvarlig fråga.
Låt Nordirlands folk tala. Regeringen lägger ut 3 miljoner pund för att vinna den här folkomröstningen. Men folket i Nordirland kommer inte att låta sig tyranniseras eller mutas. Och när de talar kommer vi att höra det verkliga Nordirland.

Moorhouse
Herr ordförande! Folken i Nordirland och, i viss utsträckning Förenade kungariket och Irland har, som vi nyss har hört, lidit svårt av konstanta terroristaktiviteter under de senaste 25 åren och mer därtill. Det här har utan tvivel varit svårt för folken i fråga att uthärda. Men nu - och här skiljer jag mig från Paisley, som jag respekterar på många sätt - finns det, tack vare de brittiska och irländska regeringarnas oförtröttliga ansträngningar, tack vare våra parlamentarikerkolleger, tack vare kommissionen, verkliga anledningar till hopp. Jag tror fullt och fast att det här är en ny början för Nordirland och vi måste bygga på detta. Som brittisk konservativ hoppas jag att folken norr och söder om gränsen kommer att ge avtalet sitt godkännande.
Oundvikligen finns det olösta frågor som är källor till välgrundad oro, Jag försökte i förhandlingarna om den här resolutionen införa en referens till dem, men mina kolleger kände inte att de kunde gå med på det. Samtidigt har jag skrivit under kompromissresolutionen eftersom det här är en möjlighet att uttrycka sådana frågor. Jag måste be om ert överseende med två mycket viktiga frågor. Jag syftar på frågan om att skrota vapen inte bara i Nordirland, utan även i Irland och kanske även på andra håll. För det andra, frisläppandet av dömda fångar och apropå det förresten, men inte att underskattas, framtiden för den Nordirländska poliskåren. Faktum är att terroristgrupperna fortsätter att vara välbeväpnade och, tyvärr - och kammaren måste vara medveten om detta - mord fortsätter nästan dagligen, till och med nu. Vi måste vara medvetna om detta. Folk i både Förenade kungariket och Irland måste vara bekymrade om fångar som är dömda för mord går fria innan de har tjänat sitt straff, vilket verkar hålla på att hända. Jag skulle vilja be de ministrar som är närvarande i dag att ge oss ett löfte om att de här frågorna kommer att tas i övervägande på ett lämpligt sätt.

Gallagher
Herr ordförande! Så här i början skulle jag vilja tacka mina kolleger för att de givit mig möjligheten att säga några ord denna historiska dag för Europaparlamentet. Jag vill gratulera alla de som varit inblandade i att få freden och fredsavtalet till stånd på långfredagen. I synnerhet vill jag välkomna vår utrikesminister David Andrews och minister Mo Mowlam till Europaparlamentet, vilka båda har spelat en väsentlig roll och som har tillsammat långa och mödosamma timmar i förhandlingar som kulminerade i det här avtalet. Parlamentet, kommissionen och i synnerhet kommissionens ordförande och hans kommissionärer Wulf-Mathies, Flynn och Kinnock gav sitt ständiga stöd och välvilja till ansträngningarna för att uppnå ett fredsavtal, som hela tiden reagerade på ett positivt och praktiskt sätt genom den internationella fonden, genom freds- och försoningsfonden och jag är övertygad om att parlamentet kommer att godkänna kommissionens rekommendation om ytterligare 100 miljoner pund i budgeten för det här året.
Jag vet att unionen kommer att fortsätta stödja processen, och det är absolut livsviktigt. Men den bör göra det nu genom att ge mål 1-stöd på en gränsöverskridande bas. Detta skulle försäkra prioriterad tillgång till europeiska medel för regional och social utveckling och utveckling av jordbruk och fiske - på en gränsöverskridande bas, det understryker jag. Det här kommer att medföra välbehövliga arbeten till de många som är arbetslösa i regionen.
Sammanfattningsvis vill jag, som representant för gränsregionen, förplikta mig till fredsprocessen på ett positivt och praktiskt sätt.
(Applåder)

Watson
Herr ordförande! Det är genom att hjälpa till att lösa problem som de i Nordirland som Europa visar sitt mervärde för medborgaren. Den tanke som inspirerade Europeiska unionen är inte bara fredstanken, men tanken om att det som förenar oss - vår gemensamma mänsklighet - är viktigare än det som skiljer oss. Denna fundamentala trosbekännelse summeras i en dikt av min landsman Robert Burns: " A man's a man for a' that" .
Om man hade brytt sig om förhandlingarna i den här kammaren fjorton år sedan hade kanske de idéer som vår tidigare danske kollega, Niels Haagerup, lade fram varit förhärskande. Om det förslag som togs till Downing Street i början av 80-talet om ett ungdomsforum för de brittiska öarna i linje med Europarådets ungdomsstiftelse eller Europeiska gemenskapens ungdomsforum hade tagits upp, så skulle vi vara längre fram på vägen till fred.
Jag välkomnar ordförandeskapets erkännande av den roll Europeiska unionen och även andra spelat i att nå detta historiska avtal. Jag hoppas att unionen kanske kan tjäna som en modell för Nordirland, att mycket mer kan uppnås gemensamt än isär. Jag ser fram emot den dag ministrarna inte refererar till de två folkgrupperna i Nordirland, utan i stället till folkgruppen. Mitt parti i Nordirland - the Alliance Party - har oförtrutet arbetat för att man skall bygga ett icke-sekteristiskt samhälle. Det är passande att Europeiska unionen kompletterar och stöder fredsprocessen genom freds- och försoningsfonden.
(Applåder)

McCartin
Även jag vill under den korta stund jag har välkomna avtalet och säga att jag uppriktigt hoppas att det kommer att stödjas av en bred majoritet av befolkningen i Irland, i norr och i söder. Jag vill naturligtvis gratulera John Hume i synnerhet för den enorma investering han har gjort i tid och uppoffringar i det här avtalet. Jag vill också erkänna David Trimbles ledarskap i att få med majoriteten av unionisterna i Nordirland, och jag vill tacka även Jim Nicholson, även han ledamot av detta parlamentet för att han givit sitt avsevärda stöd och inverkan till stöd för David Trimbles ansträngningar.
Jag vill också komma ihåg alla premiärministrar i Förenade kungariket och Irland som i det förflutna gjort enorma ansträngningar och deras bidrag är, tror jag, en del av framgången för det här avtalet. Jag vill också ge ett erkännande till USA: s presidents ansträngningar i det här. Han gav mycket in i det sista, och jag tror att det USA har gjort här är ett exempel för Europa också på vad en betydande makt, genom sitt inflytande och god diplomati kan åstadkomma i världen.
Vi skulle speciellt vilja tacka EU för dess tysta och icke påträngande roll i Nordirland, det ramverk inom Europeiska unionen som hjälpte irländska och brittiska ministrar att arbeta gemensamt inom den gemensamma jordbrukspolitiken, den gemensamma politik som skapade den inre marknaden där människor i norr och i söder samarbetar tillsammans utan någon gräns som hindrar dem från att växa samman och samarbeta och handla med varandra. Europa har gjort detta för oss och det är en stor ansträngning.
Jag skulle vilja tacka Santer och Wulf-Mathies för att de har varit Europeiska gemenskapens synliga ansikte i Nordirland, och jag vill säga att jag hoppas att vi kan fortsätta med det stöd som vi har givit och som har betytt så mycket.
(Applåder)

Cushnahan
Herr ordförande! Efter att ha varit politiker i båda delarna av Irland är jag bara för medveten om svårigheterna med att försöka förhandla fram ett avtal som kommer att accepteras av båda sidor i konflikten. Avtalet från långfredagen är en historiskt prestation och jag gratulerar helhjärtat alla dem som bidragit till det, i synnerhet John Hume som har lovordats här i dag, John Alderdice och i synnerhet David Trimble som hade modet att leda unionismen till ett hedersamt avtal med sina landsmän i Nordirland. Låt mig säga till dr Paisley, när han talade om de röster han fått, att en röst för fred och försoning är värd mer än tusen röster för en fortsättning på konflikten.
(Applåder) Det är oundvikligt, med tanke på problemet komplexitet, att alla kommer att ha några betydande reservationer om någon del av paketet. Hursomhelst är det ett paket och ingen kan plocka russinen ur kakan - valet står mellan att antingen acceptera hela paketet eller förkasta det. Om det värsta kulle hända och det här paketet förkastas, så skulle ytterligare 20 år av förhandlingar äga rum och resultera i ett liknande paket. En liknande överenskommelse erbjöds 1974, för 25 år sedan, och tusentals dog och led i onödan. Vi får inte döma folken i Förenade kungariket och Irland, och i synnerhet Nordirland, till ännu en lång period av våld.
Jag stöder det här avtalet lidelsefullt. Det är ett rättvist och aktningsvärt avtal och måste helhjärtat bifallas av Irlands båda delar. Det är passande att Europaparlamentet får en möjlighet att bifalla det; det här parlamentet representerar på ett symboliskt sätt konflikten under två världskrig och många andra europeiska gräl, och låt oss hoppas att vi kan visa vägen för folket i Nordirland.
(Applåder)
Gillis
Det är mig ett nöje att få tillfälle att uttrycka mitt helhjärtade stöd för detta avtal som skapar ett helt nytt läge för relationerna inom Nordirland, mellan Irlands två delar samt mellan Irland och Förenade kungariket, baserat på partnerskap, samtycke och ömsesidig respekt.
Efter det att man skrev under Romfördraget har Europeiska unionen lyckats sörja för ett forum där EU-medlemmar sitter runt ett bort för att diskutera sina meningsskiljaktigheter utan att gripa till våld. Alltsedan undertecknandet av Romfördraget har Europeiska unionen lyckats skapa ett forum där EU-medlemmar sitter runt bordet och diskuterar sina meningsskiljaktigheter utan att ta till våld. Därav underskrivandet av det här avtalet.
Jag välkomnar den historiska möjligheten för folket i norr att lösa sina svårigheter genom uteslutande demokratiska och fredfulla medel. Jag motsätter mig bestämt användningen av eller hotet om våld för att uppnå politiska mål.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka alla de politiker som har varit inblandade i den här långa och smärtsamma processen, som har involverat på varandra följande regeringar på båda öarna och i synnerhet för att prisa modet hos de nordirländska politiker som har gjort det där lilla extra vilket har lett oss dit vi är i dag. Dessutom skulle jag vilja uttrycka min erkänsla för och tacka Europeiska unionen för dess konstanta stöd och uppmuntran. Jag skulle hoppas att det här stödet kommer att fortsätta i praktiskt avseende.
I egenskap av vald representant ansluter jag mig till signatärerna i att rekommendera detta avtal till folken i Irland, i norr och i söder, för deras godkännande.
(Applåder)

Ordföranden
Jag har mottagit 8 resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Mowlam har ordet.

Mowlam
Å ordförandeskapets vägnar, skulle jag bara kunna få kort hylla RUC: s arbete och engagemang, som jag har gjort vid så många tidigare tillfällen och bara understryka, vilket många talare har gjort denna eftermiddag, att många människor på båda sidor har förlorat sina nära och kära, många har lidit som en resultat av oroligheterna. Det som får mig att fortsätta är när jag får brev, dag in och dag ut, från folk som har lidit, som har familjemedlemmar som är skadade, och som har människor som mördats. De säger att ja, det gör ont när man går in i bestörtningen, ja, det är inte lätt, men om det betyder att en annan familj inte behöver gå igenom det vi har gått igenom - låt oss då bygga för framtiden.
(Applåder) Kan jag bara säga, herr ordförande, att jag anser att nyckelorden för framtiden, vilka har nämnts av ett antal talare i parlamentet, är respekt och tillit. Tillit i och respekt för framtiden, och tillsammans tror jag att vi kan ha ett avtal som håller. Tack så mycket.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Mowlam.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Gruppen för etik, vetenskap och ny teknologi
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om ärenden i samband med arbetet i europeiska gruppen för etik, vetenskap och ny teknologi.
Santer har ordet.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag är glad att för er i dag kunna presentera den nya europeiska gruppen för etik, vetenskap och ny teknologi, som efterträder gruppen av politiska rådgivare och rådgivare inom bioteknik.
Initiativet beror på kommissionens intresse för alla frågor som rör vetenskap och teknologi och som tar upp etiska frågor. Slutet på detta århundrade har kännetecknats av den spektakulära uppkomsten av vetenskaper och nya teknologier, framför allt på de två områdena biologi och information. Denna utveckling medför djupa förändringar såväl inom samhället i allmänhet som i varje medborgares dagliga liv. Möjligheterna till framsteg är enorma när det gäller sysselsättning, tillväxt och förbättrad livskvalitet. Men dessa framsteg medför också en oro över hur snabbt framstegen görs och dessa teknikers världsomspännande dimension. Det är anledningen till att det mer än någonsin krävs etik för att se till att de framsteg som görs står i harmoni med våra grundläggande värderingar och mänsklig värdighet.
Mycket tidigt fäste Europaparlamentet stor vikt vid vetenskapens etiska dimension och tillämpningarna som följt på framstegen inom detta område. Jag är övertygad om att inrättandet av en etisk grupp är helt i linje med parlamentets strävan. Jag skulle vilja berätta om det nya med den europeiska etikgruppen som fortsätter den tidigare gruppens arbete. I det sammanhanget vill jag understryka betydelsen av och kompetensen hos den tidigare gruppens medlemmar, och särskilt dess ordförande Noëlle Lenoir, som genomfört sitt uppdrag på ett utomordentligt sätt, bl.a. genom att främja dialogen mellan våra institutioner.
Till att börja med skulle jag vilja erinra om vad som är gemensamt för den tidigare och den nya gruppen. Dessa kännetecken är de som återfinns i en klassisk etisk kommitté. Den nya gruppen är, liksom sin föregångare, konsultativ, oberoende, tvärvetenskaplig och multinationell.
Den är konsultativ eftersom dess huvudsakliga uppgift är att för kommissionens räkning utarbeta yttranden som inte är tvingande och som förbereder för beslutsfattande.
Den är naturligtvis oberoende: Den representerar ingen ekonomisk eller politisk makt. Det är anledningen till att samtliga ledamöter utnämns personligen utifrån sitt goda rykte och sin kompetens. Det är anledningen till att den består av 12 experter, ett antal som alltså inte exakt motsvarar antalet medlemsstater. Gruppen kan fritt organisera sitt arbete. Enligt en ny bestämmelse skall gruppen anta sina regler under maj månad.
Gruppen är slutligen tvärvetenskaplig och multinationell. Varje ledamot har ett sätt att gripa sig an saken som varierar utifrån hans specialitet: vetenskap, juridik eller samhällsvetenskap. Den tvärvetenskapliga sammansättningen är också en tillgång för de etiska diskussionerna.
Men vilka är då de viktigaste kännetecknen för den nya gruppen? De är enligt min mening tre: Den första nyheten är att gruppens verksamhetsområde vidgats. Den tidigare gruppen var djupt förankrad inom bioteknikområdet. Denna grupp befinner sig mitt i vetenskapens utveckling och därmed de områden som oroar oss. Kloning var den tydligaste illustrationen, men vi måste gå längre än så. Hur kan man undgå att påverkas av utvecklingen inom informationssamhället och skyddet av den mänskliga värdigheten på Internet, och hur kan man låta bli att bemöta den oro som uppstår när vi får tillgång till personliga genetiska uppgifter eller bankerna med mänsklig vävnad?
Vi ville bemöta dessa nya utmaningar genom att be gruppen att också titta på vetenskapens utveckling i allmänhet, inbegripet forskningen och informationssamhället. Dessa nya befogenheter måste svara mot lämpliga expertkunskaper. Det är det andra nya kännetecknet för denna grupp som förstärkts och utökats från 9 till 12 ledamöter, vilka utses för tre år.
Slutligen, och denna tredje nyhet är av stor betydelse, skall gruppen förankra sitt arbete i ett ännu mer nära samarbete med övriga institutioner. Gruppen är förvisso placerad vid kommissionen och lämnar sina rekommendationer dit. Men jag förstår övriga institutioners vilja att få ta del av, eller delta i, diskussionerna som förs i gruppen. Europaparlamentet uttryckte denna önskan i sin resolution i juni 1977. Personligen uppmuntrar jag gruppen att fortsätta den dialog och öppenhet som inletts av föregångaren. På dess initiativ har en rad debatter arrangerats, där er institution deltagit aktivt, och de har främjat skapandet av ett klimat av fruktbart samarbete. Jag fäster också stor betydelse vid att varje yttrande överlämnas till er omedelbart, liksom till rådet. I den andan har kommissionen, på mitt förslag, uppmanat Europaparlamentet och rådet att precisera de olika ämnen som borde bli föremål för granskning eller yttrande från gruppen. Jag vill betona att denna möjlighet till hänvisning är en fullständig nyhet.
Herr ordförande! Vi behöver en europeisk etisk grupp. Dess yttranden blir värdefulla för att utarbeta och genomföra gemenskapens lagstiftning. I det sammanhanget skulle jag vilja erinra om att den tidigare gruppen sedan 1991 gjort det möjligt att utvidga debatten på europeisk nivå, genom att inbegripa alla berörda parter, inklusive allmänheten. Den lyckades, vilket är svårt när det gäller etik, att förena vetenskaplig expertis och förståelsen för dess utmaningar hos allmänheten. Jag är övertygad om att den europeiska etikgruppen kommer att fortsätta denna viktiga uppgift.

Cot
Herr ordförande! Jag tackar ordförande Santer för att han personligen kommit och presenterat den europeiska bioetikgruppen, som för övrigt är knuten till kommissionens ordförandeskap. Tillåt mig att, innan jag ställer min fråga, tacka gruppen av rådgivare inom bioteknik under ledning av Lenoir för dess utmärkta arbete, bl.a. det stöd den givit institutionerna när det gäller att lotsa direktivet om möjligheten att ta patent på biotekniska uppfinningar, genom precisa, koncisa och motiverade yttranden.
Den nya grupp som ni, herr ordförande, just presenterat för oss är en utvidgad grupp med utökade befogenheter. Ni vet att parlamentet för sin del skulle ha önskat en interinstitutionell kommitté för att mer exakt inrikta allt vårt arbete, inte på de individuella ansökningarna om möjligheten att ta patent, det har vi aldrig begärt, utan för att denna institution skall bli något mer än bara ett enkelt råd till kommissionen.
Ni har framfört juridiska invändningar som jag förstår och jag böjer mig för dem. Min fråga är ändå: Hur kan parlamentet konkret hänvisa frågor till den nya gruppen, och kommer det att finnas något slags filter från kommissionens sida som förhindrar det samarbete vi skulle kunna förvänta oss?

Santer
Jag tackar Cot för hans fråga. Vi fäster helt riktigt stor vikt vid att parlamentet skall ha alla möjligheter att vända sig till gruppen, och vi anser därför att parlamentet kan ställa frågor till gruppen som det önskar. Det åligger naturligtvis parlamentet att fastställa reglerna för att tillämpa detta förfarande, men från vår sida kommer inget filter - som ni uttryckte det - att upprättas för frågor från Europaparlamentet. Det är parlamentet ensamt som beslutar på vilket sätt det vill vända sig till gruppen. Vi lägger oss inte i det. Men det är er uppgift att kanske utarbeta ett förfarande, det är upp till er, eftersom jag inte vill blanda mig i era interna förfaranden. Gruppen är i vilket fall som helst öppen, och dess ledamöter har förklarat sig beredda att samarbeta så aktivt som möjligt med övriga institutioner, och framför allt med parlamentet.

Heinisch
Herr ordförande! Jag vill genast ansluta mig till denna fråga. Vi grundade ju förra veckan på begäran från vårt parlament och vår parlamentsordförande en arbetsgrupp för bioetik i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi. Jag vill fråga er hur ni ser på samarbetet mellan kommissionens etikgrupp och denna etikgrupp, som nu officiellt har konstituerat sig i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi.

Santer
Naturligtvis, herr ordförande, är denna europeiska etikgrupp beredd att aktivt samarbeta med övriga aktiva grupper här. Som jag tidigare sade är det en oberoende och neutral grupp, som är knuten till kommissionen, men den blir naturligtvis öppen för ett nära samarbete med alla andra organ som kommer att inrättas på grundval av andra lagstiftningsförfaranden. Det tycker jag är självklart. Arbetet borde också samordnas inom dessa olika grupper. Gruppen kommer säkerligen att granska alla frågor, under förutsättning att de särskilda och mer specifika grupper som skapats vänder sig till den.

Ahern
Vi första behandlingen av patentdirektivet krävde Europaparlamentet att man skulle tillsätta en etisk kommitté för att fastställa alla aspekter av biotekniken och i synnerhet vad gäller patent. Kommissionens svar är inte vad parlamentet bad om; vid bad er om att ni skulle lägga fram förslag till Europaparlamentet, men ert svar har varit att utvidga er tidigare kommitté.
Att utvärdera biotekniken är inte samma sak som att utvärdera den etiska innebörden av patentansökningar. Ett exempel är att biotekniken producerar terapeutiska behandlingar som är avsedda att komma patienterna till godo. Att patentera sådan behandling kan dock inte vara i patientens intresse eller kan förbjudas på politiska grunder, och bevarar läkarnas rättigheter till behandling utan att vara beroende av en monopolleverantör eller forskares rätt att producera alternativa behandlingsmetoder av samma genetiska material.
Jag skulle vilja fråga ordförande Santer: Hur kan kommittén agera som ett etiskt granskningsorgan om biotekniska uppfinningar som parlamentet vill, när dess uppgift endast är att titta på de grundläggande etiska principerna och inte som individuella frågor som reses av patentansökningar? Hur mycket tid och pengar kommer att satsas för en detaljerad granskning av biotekniska uppfinningar? Vilka resurser kommer att ställas till förfogande för omfattande offentliga samråd i etiska nyckelfrågor?
Vi har hört om tillgänglighet, men tillgänglighet är inte vad parlamentet ville ha; vi vill uppmana kommittén att ge ett direkt yttrande till parlamentet i speciella frågor. Kommer ledamöterna att ha direkt tillgång till kommittén för att ge ett yttrande om någon speciell fråga, inte genom kommissionen? Tack så mycket.

Santer
Först av allt skulle jag vilja understryka att gruppen är ett konsultativt organ, som har till uppgift att granska allmänna frågor med utgångspunkt i grundläggande etiska principer. Den skall därför inte systematiskt lämna yttranden om särskilda fall, såsom t.ex. den etiska dimensionen av en patentansökan eller om tillstånd att släppa ut en viss produkt på marknaden. Gruppen finns där för att, som jag sagt, granska samtliga frågor utifrån grundläggande etiska principer. I vilket fall som helst kan den uppmanas att också granska andra frågor. Det är alltså möjligt att be den europeiska etikgruppen att utvärdera alla etiska aspekter knutna till biotekniken. Det handlar redan om en avgränsning av befogenheter, men gruppen får heller inte överbelastas med de uppgifter den åläggs.

Thors
Herr ordförande! Jag är litet rädd för att denna nya grupp kanske kommer att ha ett något vagt uppdrag i och med att mandatet har utvidgats. Jag vill därför fråga om man kan tänka sig att gruppen också ger allmänna råd åt andra, dvs. en fiche d'impact d'éthique , som man skulle kunna tänka sig vid bedömning av alla politiska frågor. Jag hoppas t.ex. att vi skulle kunna undvika en situation där ekonomiska argument används vid bedömning av människovärdet, vilket ibland har skett i tidigare skeden här i Europa. Hur tänker kommissionen se till att arbetet blir väl avgränsat och att etiska synpunkter tas in i andra områden, t.ex. genom denna bedömning? Slutligen vill jag säga att det var glädjande att höra att vi genast får dessa yttranden från gruppen och inte behöver nöja oss med treårsrapporter. Jag vill försäkra mig om att vi genast får yttrandena från gruppen.

Santer
Jag delar inte alls den ärade ledamotens oro. Gruppen har redan tidigare skaffat sig erfarenhet, under Lenoirs ordförandeskap, och arbetet har varit uppskattat. Vi har utvidgat det till andra frågor och antalet ledamöter har utökats. Ledamöterna är oberoende, har hög kompetens och gott renommé, och de nya ledamöternas specialistkunskaper gör det möjligt att möta det utvidgade verksamhetsområdet. Gruppens pluralism, som är grundläggande, kommer dessutom att möjliggöra en etisk diskussion som är anpassad till det stora antalet frågor som kan tänkas ställas till gruppen. Samtliga yttranden överlämnas för övrigt omedelbart, och inte bara genom en rapport var fjärde månad.
Frågan om närmare förbindelser med Europaparlamentet, som ni tar upp, kan för övrigt diskuteras vid nästa möte som gruppens ordförande skall ha med Europaparlamentets ordförande, och vid det tillfället - jag tror att det är den 29 april, dvs. i morgon - blir det också möjligt att diskutera dessa frågor med ordföranden, om ni fortfarande skulle vara orolig för hur gruppen skall fungera.

White
Avslutsgrödor är de grödor som när de planteras är genetiskt förprogrammerade att bara vara i en säsong, vid vars slut de dör och lantbrukaren måste köpa nytt livsmedel från leverantören. Jag tror att det här reser en etisk fråga, herr ordförande, och kan jag därför fråga er hur jag, som parlamentariker, kan få ett utlåtande från den här nya kommittén?
Ordförande Santer, ni känner till min oro inför detta, eftersom jag i måndags skickade ett fax till er och frågade er hur jag skulle kunna få ett utlåtande från den nya kommittén. Jag skulle vilja få det och jag är medveten om att det inte finns några regler för tillfället och att situationen därför är något svår. Icke desto mindre skulle ert råd vara mycket välkommet.

Santer
Jag kan bekräfta att ni ställt en fråga till mig i ärendet och jag kan också bekräfta att jag omedelbart vidarebefordrade ert brev till gruppen, som kommer att yttra sig. Det är nu gruppens uppgift att organisera sitt arbete för att ge er ett svar. Jag är mån om att förfarandet inte skall bli för tungt och att parlamentets ledamöter kan få direkt tillgång till gruppen. Det är anledningen till att jag på en fråga från Cot nyss svarade att det åligger Europaparlamentet att fastställa ett förfarande, för att göra det möjligt för ledamöterna att vända sig direkt till gruppen. För vår del finns det inga svårigheter i att acceptera ett sådant förfarande.

Liese
Herr ordförande! Jag tackar ordförande Santer för hans personliga engagemang i denna fråga. Ordförande Santer, vi var ju inte helt belåtna med arbetet i den ursprungliga gruppen. Det visade också debatten förra året. Jag tror dock att genom att vi tar med nya ledamöter och genom en större mångfald i gruppen kommer vi att känna oss mer nöjda med arbetet. Ett problem från min synvinkel sett var, och det visade sig i synnerhet när det gällde yttrandet rörande kloning av människor, att det inte fanns tillräckligt med tid för samordningen med de vetenskapliga institut som arbetar med etik och vetenskap i Europa. Min fråga lyder: Hur kommer gruppen i framtiden - kanske genom en första behandling med åtföljande deltagande från de institut som arbetar inom detta område, och sedan en andra behandling - att ta med det som görs i Europa, och som delvis stöds av kommissionen, i arbetet i denna rådgivande grupp?

Santer
Herr ordförande! Arbetet i gruppen, liksom i den tidigare gruppen, kan säkerligen ur vetenskaplig synpunkt jämföras med det som inletts av etikgrupper i andra länder. Jag hoppas att det blir jämförbart med det arbete som inletts på nationell nivå. Vi får alltså inte kräva mer av denna grupp än vi kräver av de grupper som har skapats på nationell nivå. Uppriktigt sagt kan man framföra viss kritik mot dem, men inget är perfekt här i världen, så låt oss begränsa oss till att ha ett förfarande och låt gruppen arbeta fritt. Man vill ha en oberoende grupp, låt oss försöka se till att gruppens ledamöter garanteras detta oberoende. Vi har utsett dem, vi har valt dem. Jag anser att det finns mycket betydelsefulla personer i gruppen, som var och en är specialist på ett särskilt område. Låt gruppen arbeta oberoende, utan att ingripa i dess arbete, för annars kan den inte vara oberoende.
Å andra sidan kommer gruppen att omge sig med en mängd vetenskapliga rådgivare och säkerligen stå i kontakt med utländska vetenskapliga institut. Överläggningar kommer sannolikt att äga rum i det hänseendet och jag hoppas att resultatet av gruppens arbete kommer att kunna belysa inte bara kommissionens arbete utan också andra gruppers arbete och alltså Europaparlamentet. Men fråga mig för guds skull inte om vilka förfaranden vi skall omge gruppen med, för på det sättet kommer den att stagnera och berövas sitt nödvändiga oberoende. Värdet av den här gruppen, och jag upprepar det eftersom det är viktigt, ligger just i det faktum att den kan arbeta helt oberoende och inte utsättas för inre påverkan, från kommissionen, eller yttre påverkan, genom tryck från ekonomiska och andra grupper.

Gebhardt
Herr ordförande! Herr ordförande Santer, ni är full av lovord för den nya rådgivande gruppen för etik. Bravo! Så talar en god far om sina barn, även om de inte är så lyckade. Det är imponerande att se hur högt bågen är spänd när det gäller uppgifterna för den nya gruppen av rådgivare. Den sträcker sig nu från kommunikationsteknik via informationsteknik ända till bioteknik. Därigenom har man inte uppvärderat det arbete som skall utföras, utan satt munkavle på högt kvalificerade specialister. Den ser visserligen förgylld ut, men den är och förblir en munkavle, som berövar den rådgivande gruppen dess gadd. Eller tror ni verkligen att tolv högt kvalificerade vetenskapsmän, som är vana vid att arbeta synnerligen grundligt, kan fortsätta att arbeta bra, när man utvidgar deras uppgifter i det oändliga?

Santer
Jag tror inte att vi har satt munkavle på denna rådgivande grupp. Jag är inte av den åsikten. Jag är inte heller så stolt över de personligheter som vi har utnämnt. Vi tror att vi har valt ut de personligheter som just har gott rykte i olika organisationer, ett rykte, som också är vetenskapligt motiverat. Det kan säkert mäta sig med det rykte som olika vetenskapliga institut eller instanser i utlandet har. De arbeten som gjorts har bevisat detta. Jag har också på senare tid, under de senaste två - tre åren, måst förlika mig med olika vetenskapliga utlåtanden, fastän jag själv inte är någon vetenskapsman. Jag måste dock erkänna för er, att dessa vetenskapliga utlåtanden inte heller alltid utarbetades som jag som jurist hade föreställt mig det. Därför bör man visa lite ödmjukhet, även inför stora vetenskapsmän. Jag tror, att denna grupp gör sitt arbete. Låt dem arbeta, fullständigt oberoende, och utveckla sina personligheter fullt ut, så är jag övertygad om att man efteråt inte bara kommer att välkomna tillsättandet av denna grupp, utan också verkligen uppskatta dess arbete. I varje fall värjer jag mig mot påståendet att vi på något vis skulle ha satt munkavle på denna grupp!

Eisma
Herr ordförande! Alltsammans har naturligtvis att göra med patentdirektivet. Vi återkommer mer utförligt till detta när det skall behandlas. Jag har noterat att det kommer att bli en konsultativ och rådgivande grupp och att dess arbetsbeskrivning är mer än bara bioteknik. Men eftersom vi som parlament gärna vill ha en mycket stark rådgivande grupp skulle jag ändå vilja plädera för att inte göra arbetsbeskrivningen alltför omfattande, utan så specifik som möjligt. För om vi gör en alltför allmän arbetsbeskrivning kommer det att minska gruppens kraft. Jag skulle gärna vilja höra ordförande Santers reaktion på detta. Dessutom är vetenskap aldrig fri från värderingar. Kommer Europaparlamentet att få något inflytande vad beträffar sammansättningen av denna konsultativa, rådgivande grupp?

Santer
Dessa två frågor kompletterar dem som ställdes nyligen. För det första är gruppen redan sammansatt. Det är ett faktum. Den har inlett sitt arbete och vi ville ha den fullständigt oberoende. För det andra är gruppens mandat inte särskilt omfattande, eftersom biotekniken fortsätter att stå i centrum, även om gruppen naturligtvis utöver biotekniken även skall ta hand om andra frågor i anslutning till de grundläggande etiska principerna. Dess mandat är alltså inte så utvidgat som vissa tycks tro.
När det å andra sidan gäller direktivet om patent, skall jag inte själv gå in på några detaljer, eftersom kommissionär Monti kommer att diskutera det i morgon eller lite senare. Betänkandet har nyligen avslutats av Europaparlamentet och ni får tid att tillsammans diskutera patentfrågor. Jag vill inte blanda ihop de två sakerna. Låt oss för närvarande säga att den arbetsgrupp som inrättats är pluralistisk och oberoende. Den har ett mandat, men den är öppen och kan alltså arbeta tillsammans med parlamentet. Det åligger parlamentet att själv se vilka förfaranden som är mest effektiva för att kunna vända sig till gruppen. Gruppen vill försäkra er om att den direkt kommer att vidarebefordra sina yttranden till både parlamentet och rådet. Det finns därför inget filter mellan kommissionen och arbetet i den etiska gruppen såsom den inrättats.

Ordföranden
Tack, herr ordförande. Ert inlägg får avsluta detta avsnitt med frågor och svar.

Konvergens och den gemensamma valutan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0130/98) av von Wogau för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europaparlamentets yttrande om Europeiska monetära institutets konvergensrapport (C4-0201/98) och kommissionens dokument " Euron 1999-25 mars 1998 - rapport om konvergenssituationen samt rekommendation inför övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen" (KOM(98)1999 - C4-0200/98).

von Wogau
Herr ordförande, ärade kolleger! I december 1991 beslutades i Maastrichtfördraget att man skulle införa den gemensamma europeiska valutan. Som senaste måldatum fastställdes i detta fördrag den 1 januari 1999. Endast de medlemsstater som själva redan förfogar över en stabil valuta skulle dock höra till den trängre kretsen i valutaunionen. För att säkerställa detta förankrades konkreta stabilitetskriterier i fördraget.
Redan från början var dessa kriterier föremål för häftig debatt. För den ena sidan tycktes de vara för försiktiga och ineffektiva för att kunna uppnå en tillräcklig stabilitet, för den andra sidan däremot var de alldeles för hårda och restriktiva. Utvecklingen under åren från Maastricht fram till i dag har visat att kriterierna har fyllt sitt syfte på ett utmärkt sätt. Inom hela Europeiska unionen utvecklas det en stabilitetskultur som är av grundläggande betydelse för den gemensamma valutans framgång.
Enligt Europeiska kommissionens rekommendation har elva länder kvalificerat sig för inträde i valutaunionen den 1 januari 1999. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har vi intensivt ägnat oss åt denna rekommendation. Där utgjorde Europeiska monetära institutets rapport ett mycket viktigt arbetsunderlag.
Det var mitt syfte att ta fram ett så balanserat betänkande som möjligt, där de obestridligen uppnådda framgångarna värderades. Jag bortsåg ändå inte från de kritiska punkterna. Den egentliga indikatorn för en valutas stabilitet är inflationstakten. Även de stabilitetsorienterade centralbankerna utgår från att en inflationstakt på mindre än 2 procent i praktiken innebär ett stabilt penningvärde. Jag har det intrycket att man bland allmänheten ännu inte är medveten om att alla elva kandidatländer har en inflationstakt på mindre än 2 procent, dvs. ett stabilt penningvärde.
Fyra kandidatländer hade under referensåret 1997 en inflationstakt om 1, 9 procent, nämligen Italien, Nederländerna, Portugal och Spanien. Två av länderna låg på 1, 5 procent, Belgien och Tyskland. Ett land hade en inflationstakt på 1, 4 procent, Luxemburg, ett land 1, 3 procent, det var Frankrike, och tre länder uppnådde 1, 2 procent, nämligen Finland, Irland och Österrike. I genomsnitt låg inflationstakten i de elva kandidatländerna under referensåret 1997 på 1, 5 procent. Det visar att det, med tanke på valutaunionen i hela Europeiska unionen, redan i dag utvecklas en kultur med stabilt penningvärde. Att marknaderna räknar med att denna utveckling skall fortsätta framgår av de långfristiga räntesatserna. I alla elva kandidatländerna ligger de tydligt under referensvärdet 7, 8 procent. Ännu för ett år sedan räknade de europeiska hypoteksbankernas förbund med att hypoteksräntorna, som fastläggs för 10 år, skulle stiga när man närmade sig tidpunkten för införandet av euron. Det har inte besannats. Även detta visar att finansmarknaderna räknar med en stabil start för euron, och eurons stabilitet är följaktligen säkrad vid sin start i januari 1999, som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ser det.
För eurons varaktiga stabilitet är det dock av stor betydelse att medlemsländerna också med tanke på sina budgetunderskott och sina skulder sörjer för stabila förhållanden. Vi har därför granskat uppfyllandet av dessa kriterier särskilt noggrant. Budgetunderskotten ligger i alla kandidatländer under 3 procent av bruttonationalprodukten, och budgetplanerna samt prognoserna låter vänta en ytterligare tillbakagång.
När det gäller statsskulden är bedömningen inte så entydig. Detta visar också Europeiska monetära institutet tydligt på. Här gäller det att bedöma om referensvärdet på 60 procent av bruttonationalprodukten har iakttagits, respektive om den totala skuldsättningen för ifrågavarande land rör sig tillräckligt snabbt i denna riktning. Därvid är det av betydelse om skulderna till övervägande del finansierats inom det egna landet, eller om det handlar om en kortfristig eller mer långfristig finansiering av skulderna. Här kan man konstatera att det i de båda svårast skuldsatta länderna samtidigt finns en sparkvot som ligger över genomsnittet, och att skulderna i stor utsträckning finansieras internt. Det var viktigt för vår bedömning. Dessutom kan man konstatera en förbättring av skuldstrukturen i den riktningen att löptiderna förlängs stegvis, om än långsamt.
Betänkandet som jag lägger fram för er kräver konkreta förpliktelser för respektive regering i dessa länder att fortsätta med konsolideringsprocessen. Det förslag som föreligger för parlamentet kräver dessutom av alla deltagare i europeiska valutaunionen ett strikt iakttagande av stabilitets- och tillväxtpakten. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har respekterat dessa faktum och företrätt den åsikten att Europeiska kommissionens positiva bedömning beträffande uppfyllandet av skuldkriteriet skall godkännas för alla elva kandidatländerna.
Ytterligare ett formellt kriterium för deltagande i valutaunionen är centralbankens oberoende i respektive medlemsland. De lagstiftningsförfaranden som krävs för detta har ännu inte avslutats i alla kandidatländerna. Men jag är optimistisk när det gäller att de nödvändiga åtgärderna kommer att ha genomförts i god tid för inrättandet av Europeiska centralbanken den 1 juli 1998.
Arbetslöshetens utveckling är visserligen inget formellt kriterium i Maastrichtfördraget, men det är den största utmaningen som länderna i Europeiska unionen i dag står inför. Därför har vi också tagit med sysselsättningsfrågorna i våra totalbedömningar och kräver ett konsekvent genomförande av de beslut som togs vid toppmötet i Luxemburg. Efter att ha beaktat hela denna utveckling har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik med stor majoritet kommit fram till resultatet att alla elva kandidatländerna skall stå på startlinjen till valutaunionen den 1 januari 1999.
Den 1 januari 1999 erhåller Europeiska centralbanken ensamansvaret över penningpolitiken. Men med en enhetlig penningpolitik blir det också allt viktigare med ett stärkt samarbete på den ekonomiska politikens område. Medlemsländernas budgetpolitik, utformningen av skattepolitiken, besluten från arbetsmarknadens parter om lönerna, arbetsmarknadspolitiken och utformningen av vissa sociala och ekologiska ramvillkor kommer att få allt starkare effekt på tillväxt och sysselsättning, och detta i alla medlemsländer i unionen.
Europaparlamentet är det lämpliga och demokratiskt legitimerade forum där den offentliga behandlingen av utformandet av den europeiska ekonomiska politiken måste äga rum. Därför kommer det för oss att bli den viktigaste utmaningen att ytterligare fördjupa den dialog som redan i dag finns med Europeiska kommissionen, ministerrådet och medlemsländernas ekonomi- och finansministrar, och utveckla en motsvarande dialog med ordföranden i Europeiska centralbanken. Våra förslag om detta har Europaparlamentet redan lagt fram. Nu förväntar vi oss att rådet denna helg föreslår en kandidat för ordförandeskapet för Europeiska centralbanken, dvs. en kandidat för de totalt åtta år som föreskrivits för mandattiden i fördraget.
(Applåder) Införandet av den gemensamma valutan är en milsten i den moderna europeiska historien. I och med den resolution, som vi i dag debatterar, förbereder vi det i fördraget föreskrivna yttrandet från Europaparlamentet till detta epokgörande beslut. Med tanke på den enastående betydelsen av detta beslut måste vi komma fram till en bred parlamentarisk samstämmighet, ty endast på så vis kan vi göra det tydligt, att det direktvalda Europaparlamentet fullgör sitt ansvar för Europeiska unionens framtid.
(Applåder)
Hughes
Herr ordförande! Resolutionen i Karl von Wogaus namn utgör ett paket och punkterna 24-33 i den här resolutionen utgör en väsentlig del av det paketet. Det är ett uttryck för det goda arbetsförhållandet mellan våra två utskott, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och utskottet för sysselsättning och sociala frågor, att yttrandet från mitt utskott har införlivats i sin helhet i den här resolutionen. Detta visar vår gemensamma angelägenhet och vårt angelägenhet som institution om att understryka vikten av att koppla samman en sund makroekonomisk politik å ena sidan med större samordning av ekonomisk och strukturell politik å den andra. Utan tvivel måste detta återspeglas i den övergripande förvaltningen av valutaunionen.
Jag ser erkännandet av vikten av tillväxt och sysselsättning jämte stabilitet i rådets resolutioner, samt införandet av ett nytt sysselsättningskapitel i Amsterdamfördraget, som klara och tydliga signaler att vikten av den här övergripande sammankopplingen har erkänts för förvaltningen av unionens angelägenheter när vi går in i valutaunionen.
I vårt eget yttrande uppmanar vi medlemsstaterna att intensifiera samordningen mellan den ekonomiska politiken och en aktiv arbetsmarknadspolitik och för att påskynda genomförandet av bestämmelserna i sysselsättningskapitlet och de initiativ man kom överens om vid det speciella sysselsättningstoppmötet i Luxemburg i november förra året. Vi anser i synnerhet att behovet av att skapa ett gynnsamt ramverk för villkor för att stärka den interna efterfrågan är av yttersta vikt.
Valutaunionen kan inte uppnås eller upprätthållas till priset av fortsatt höga arbetslöshetsnivåer. Den här unionen är grundad på principerna om hållbar utveckling och en hög sysselsättningsnivå. Den centrala betydelsen hos dessa principer erkänns klart och tydligt i resolutionen och i egenskap av ordförande i utskottet för sysselsättning och sociala frågor är det ett nöje för mig att yrka om kammarens bifall till den.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden för hans betänkande och det arbete han har utfört i utskottet. Omröstningen i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och även de förhandlingar vi kunnat ägna oss åt, försäkrar oss om att när vi röstar om det här betänkandet i morgon kan vi få en imponerande majoritet över hela kammaren.
Det här är en mycket viktig tid för Europaparlamentet. Under de kommande två eller tre dagarna kommer Europaparlamentet att vara det enda demokratiska organ som kommer att kunna avge yttrande om den mycket viktiga frågan om Ekonomiska och monetära unionen. Å socialistgruppens vägnar skulle jag så här i början vilja säga att vi varmt välkomnar rekommendationerna från Europeiska monetära institutet och från kommissionen om att elva länder skall gå med i den första vågen av EMU den 1 januari 1999. När man tittar på konvergenskriterierna i Maastrichtfördraget så är det en anmärkningsvärd framgångshistoria för Europeiska unionen. Många som såg konvergenskriterierna i Maastrichtfördraget stödde dem eftersom de trodde att det skulle bli omöjligt för länderna i Europeiska unionen att uppnå den här konvergensnivån. De 15 medlemsstaterna, och med all säkerhet de elva som kommer att gå med i den gemensamma valutan, har visat att tvivlarna har fel och det är ett vittnesmål om vad som kan uppnås i Europeiska unionen när den politiska viljan finns för oss att arbeta tillsammans som en gemenskap.
Vi har nu en historisk låg inflationsnivå och vi har prisstabilitet. Detta betyder att när den gemensamma valutan skapas kommer vi ha möjligheter att ta itu med en bredare dagordning. Min grupp vill se till att när Europeiska centralbanken upprättas och när de elva länderna skapar eurozonen, utan förfång för denna prisstabilitet, kommer vi med viss brådska att ta itu med de bredare frågorna inom Europeiska unionen, inte minst frågan om tillväxt och sysselsättning.
Det är absolut nödvändigt som ett sätt att övertyga Europeiska unionens medborgare om att det har varit ett projekt som varit värt mödan, projektet med konsolidering vad gäller våra ekonomier, att vi kan demonstrera att EMU-projektet inte bara är en valutaunion, utan en ekonomisk och social union som kommer att åstadkomma minskningar av strukturell och cyklisk arbetslöshet över hela Europeiska unionen. Vi har också lagstiftning för en balanserad budget - stabilitets- och tillväxtpakten. Jag skulle vilja säga till kommissionär de Silguy att vi har uppnått vår balanserade budget lagstiftning med bra mycket mindre av jippo och uppståndelse än i Förenta staterna. Det innebär att kommer att ha varaktig prisstabilitet och vi kommer att hålla budgetunderskotten inom rimliga nivåer och, hoppas jag, en balanserad budget över den ekonomiska cykeln.
Hursomhelst vill jag å min grupps vägnar ge en varning om att när man accepterar den strikta tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten, så accepterar vi den pakt som först föreslogs under det irländska ordförandeskapet. Vi kommer inte att acceptera nya villkor som kommer från någon medlemsstat, varken på fredag kväll när Ekofinrådet sammanträder eller vid något senare tillfälle. Vi har en stabilitets- och tillväxtpakt och vi kommer att acceptera en strikt tillämpning av den pakten, men inga ytterligare åtgärder för att placera Europeiska unionens ekonomier i tvångströja. Det skulle vara oacceptabelt.
Slutligen, vad gäller ordförandeskapet för Europeiska centralbanken, så förväntar sig socialistgruppen att en ordförande och en styrelse för Europeiska centralbanken utses. Vi förväntar oss att den ordföranden kommer att sitta i åtta år och inte kortare tid. Jag vill meddela att om en kandidat presenteras för oss nästa vecka som inte kan göra ett åtagande att arbeta under en hel åttaårsperiod, så är det frågan om min grupp kommer att vilja stödja nomineringen.
(Applåder)

Friedrich
Herr ordförande, mina damer och herrar, käre Karl von Wogau! Vi vet alla att enbart en stabil valuta på ett varaktigt sätt kan säkra välstånd och arbetstillfällen. Därför måste Europaparlamentet i dag på ett otvetydigt sätt förklara att det tar fördraget med alla dess bestämmelser och kriterier på allvar, ja iakttar det strikt och noggrant. Den i von Wogaus betänkande planerade förpliktelsen för två av EU-länderna, att i enlighet med fördraget konsolidera sin totala skuldsättning, är därför riktig och nödvändig. Samma trohet mot fördraget måste också krävas vid utnämnandet av den blivande centralbanksordföranden. Om det i fördraget här har föreskrivits en åttaårig mandattid, måste den också beaktas på samma vis. Varje tolkning, varje manipulation av fördragets bestämmelser är av ondo, och måste förhindras av Europaparlamentet i sin helhet.
Den ovärdiga dragkampen om den nye ordförandens person måste likaså ofördröjligen få ett slut. Europa behöver förtroende, Europa behöver klarhet, just när det gäller de mycket känsliga penningpolitiska frågorna. Vi vet att hela världen i dessa dagar vänder blicken mot Europas handlande just i dessa frågor. En strikt trohet mot fördraget är det bästa kännetecknet för den nya euron. Euron har förtjänat att inte bara få en bra, ja en utmärkt start, utan den har också förtjänat att varaktigt få tjäna som globalt stabiliseringsankare för alla människor - i första hand för européerna. Det kan den göra, om vi i dag godkänner von Wogaus betänkande i så oförändrad form som möjligt.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! Sedan den 15 april har ordförande von Wogau vetat att vår grupp stöder hans utmärkta betänkande och att vi därför godkänner kommissionens rekommendation om att den tredje etappen av EMU skall inledas den 1 januari 1999 med elva medlemsländer. Det är anledningen till att jag, utan att uppehålla mig vid detta betänkande som är av grundläggande intresse, och efter att ha framfört välförtjänta lyckönskningar från UPE-gruppen till ordförande Jacques Santer och till kommissionär Yves Thibault de Silguy och till hela kommissionen, skulle vilja återkomma till den absoluta nödvändigheten av att Europaparlamentet knyts till den demokratiska kontrollprocessen för Europeiska centralbanken.
Euron är resultatet av de ansträngningar som inleddes med att Antoine Pinay, den 21 juli 1952, utsåg Jean Monnet till den första ordföranden i Europeiska kol- och stålunionen, detta embryo till Europa som bara har blivit bättre med åren och som fullbordas i och med att den gemensamma valutan införs. Men slutet på denna period är också en början. Den gemensamma valutan inleder en nya era inom valutapolitiken och inom den ekonomiska och sociala politiken i Europa. Det är anledningen till att vår grupp sedan flera år tillbaka förespråkar en ny europeisk ekonomisk ordning, för när det gäller stora ekonomiska och budgetmässiga balanser kommer inget längre att vara som förut.
Av den anledningen vill jag betona två extremt viktiga fakta beträffande den franska politiken när det gäller euron. För det första har den i tjugo år varit föremål för en mycket stark kontinuitet som alltid lyckats överbrygga splittringar. Vare sig det är genom antagandet av den europeiska enhetsakten i oktober 1986 eller genom uppmaningen att genom folkomröstningen i september 1992 ratificera Fördraget om Europeiska unionen, har Frankrikes president Jacques Chirac bestämt lett in Frankrike i förfarandet med att genomföra den gemensamma valutan, och enligt min mening har han i det hänseendet tillfört Europa lika mycket som många politiker som gått till historien.
Det är anledningen till att jag gärna föreslår kammaren att anamma den rekommendation som den franska nationalförsamlingen den 21 april i år, på begäran av Valéry Giscard-d'Estaing, en stor europé om någon, eftersom han i juni och juli 1978 spelade en avgörande roll som ligger till grund för det vi upplever i dag, Valéry Giscard-d'Estaing, föreslog alltså att gemenskapens instanser skulle förses med en parlamentarisk kommitté för euron som till hälften skulle bestå av Europaparlamentariker och till hälften av nationella parlamentariker, ledamöter av finansutskott i länder som ingår i eurosamarbetet och vilka utsetts proportionellt. Denna kommitté skulle regelbundet uttala sig om riktlinjerna för Europeiska centralbankens valutapolitik och på ett lämpligt sätt komplettera triptyken som gjort den europeiska konstruktionen så framgångsrik, dvs. en teknisk grupp på mycket hög nivå med uppgift att genomföra den gemensamma politiken, där impulsen skall komma från ministerrådet, dvs. i detta fall Ekofinrådet i dess förbättrade form, kallad eurorådet, och vars sammansättning håller på att utarbetas, och slutligen den parlamentariska kontrollen som, sedan EKSG inrättades, alltid gjort det möjligt för de folkvalda i Europas nationer att vara delaktiga i den europeiska politiken.
Denna åtgärd är nödvändig för att representanterna för de europeiska länderna, parlamenten i de elva nationer som omfattas av eurosamarbetet, samt de representanter som i Strasbourg och Bryssel genom allmän rösträtt fått i uppdrag att försvara de europeiska folkens synpunkter, till största delen skall kunna vara delaktiga i den historiska handling som övergången till euron innebär.

Cox
Herr ordförande! Jag måste säga att jag inte kan hjälpa att jag blir något förvirrad av Giansilys kommentar om vad Giscard d'Estaing skulle vilja. Jag har hört väldigt lite av honom sedan han efter att ha suttit ordförande för den liberala gruppen sökte politisk asyl i PPE-gruppen för några år sedan. Jag är glad att höra att han lever och har hälsan.
När det gäller frågan som vi diskuterar här i dag, skulle jag vilja säga att vi står inför en helg som är kolossalt viktig för unionen. Vi står på tröskeln till att genomföra det gemensamma strategiska politiska målet i form av att sjösätta EMU. Jag håller med Donnelly om att den konvergens som uppnåtts är ett kraftfullt erkännande av vad politisk vilja och en delad politisk vilja kan medföra.
När vi står på tröskeln till att sjösätta detta oåterkalleliga projekt är det viktigt att inventera några av de olösta frågorna. Jag vill upplysa om, så klart och tydligt som det går, att den liberala gruppen inte bara noterar med beklagande utan med växande irritation rådets misslyckande med att lösa stridigheterna runt utnämningen av ordföranden för den framtida Europeiska centralbanken. Fördraget är klart. Villkoren för tjänsten är klara. Mandattiden på åtta år för tjänsten är klar. Att lägga sig i detta av politiska skäl skulle vara en förskräcklig start för detta betydande oåterkalleliga strategiska projekt. Vi förväntar oss att rådet skall bygga upp förtroende för det här systemet och inte underminera det. Sättet att demonstrera detta är genom att göra ett klart strategiskt val den här helgen i linje med rättsstatligheten och fördraget vad gäller mandattidens längd. Det är inte frågan om nationell stolthet som står på spel. Det som klart och tydligt står på spel är det lyckosamma sjösättandet av valutan.
Vi hade en intressant debatt när vi skapade det här betänkandet i utskottet. Min egen grupp har med stort intresse studerat Europeiska monetära institutets arbete. Det har signalerat politiskt att vi på medellång sikt måste ägna oss åt en del av pensionssystemet, och vi delar detta bekymmer politiskt. Det har signalerat att behovet av budgetkonsolideringar inte har upphört utan snarare har fördjupats nu, på tröskeln till det här nya systemet. Vi i den liberala gruppen delar den åsikten. Politiskt sett kan vi inte undvika att ta strategiskt ansvar. Jag gillar det nuvarande utseendet på von Wogaus betänkande. När vi kommer till omröstningen om betänkandet i morgon kommer vi att stödja de elva kandidatländernas kandidaturer. Vi vill ha en överenskommelse som får med alla, men inte till vilket pris om helst.

Theonas
Herr ordförande! De dominerande krafterna inom Europeiska unionen kommer den här helgen in på den slutliga raksträckan mot ett genomförande av det viktigaste valet som gjordes i Maastrichtfördraget, dvs. införandet av euron, den gemensamma valutan, den 1 januari 1999.
Europeiska kommissionens rapport och betänkandet från Europaparlamentets utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik firar och välkomnar båda två den uppnådda nominella konvergensen, samtidigt som man ignorerar de dramatiska konsekvenserna - arbetslöshet, fattigdom, social utslagning - som denna kommer att få på arbetstagarna och de breda folkliga skikten.
De vet emellertid att folken och arbetstagarna varken firar eller applåderar. Andra kommer kanske att fortsätta festen från och med måndag, spekulanterna på finansmarknaderna, de internationella börserna och representanterna för det stora börskapitalet, de som har fått en ny stark valuta att leka med i sina spekulationslekar som äger rum på bekostnad av folken och deras rättigheter.
Arbetstagarna kan inte annat än att oroa sig för nästa steg. Kapitalets talesmän kräver redan, uppmuntrade av den tydliga starten av EMU, en skärpning av finanspolitiken, en direkt tillämpning av stabilitetspakten och direkta åtgärder för en anpassning av arbetsmarknaden och varumarknaden för att ytterligare stärka euron. Tyvärr reserverar de den här rollen för sig själva och för Europaparlamentet och accepterar vissa förslag i von Wogaus betänkande, ett betänkande som insisterar på att sätta upp ännu strängare villkor för EMU, inte bara för Europeiska kommissionen utan även för fördraget.
Under dessa förhållanden, herr ordförande, kan min grupp inte rösta för Von Wogaus betänkande. Och vi måste vara övertygade om en sak: De europeiska folken kommer inte att sitta med armarna i kors, de kommer att reagera genom sin kamp, de kommer att störta den här utvecklingen, de kommer att bana väg för ett annat Europa, demokratins och det sociala välståndets Europa.

Hautala
Herr ordförande! En stor majoritet av Gröna gruppen delar kommissionens grundläggande syn på att elva länder nu kan påbörja skapandet av en gemensam valuta. Genom detta förslag undviker man också att det skulle bildas ett Kärneuropa där en väsentlig del av unionen lämnas utanför. Något sådant hade inte fått vårt stöd och därför är vi nöjda med att eurozonen bildas på en bred bas. Vi erkänner att vi står inför ett omfattande projekt. Vi vill inte skapa några illusioner. Det kommer säkert att uppstå problem, men vi erkänner också de möjligheter som en gemensam valuta kan skapa. Vi vill att Europeiska unionen fördjupas för att bli mer social och ekologisk, och vi vill att euron används för att främja en global monetär stabilitet.
von Wogaus betänkande innehåller flera positiva aspekter, speciellt när det gäller sysselsättningen och den ekonomiska politiken. Det verkar som om de mest extrema nyliberala ekonomiska betoningarna har fått stiga en aning åt sidan, och en sådan inriktning väcker förhoppningar att vi verkligen kan utveckla Europa i en social riktning. Det är nödvändigt att intensifiera det ekonomisk-politiska samarbetet för att skapa en verklig motvikt till den gemensamma penningpolitiken.
Betänkandet har dock även problematiska inslag. Vi kan inte acceptera att man nu plötsligt ställer nya krav på länder som ansluter sig till euron. Vi anser inte heller att det är klokt eller över huvud taget acceptabelt att tala om en strikt tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten. Antingen tillämpas den eller inte, men vi vill fråga vad denna " strikta tillämpning" betyder. Enligt vår mening är det inte förnuftigt att sända ut en sådan här signal. Vi ser inte heller att utvecklingen av Belgiens och Italiens statsskuld i sig skulle vara oroväckande, såsom det konstateras i betänkandet. Vi anser att utvecklingen har gått i rätt riktning och vi litar på att Belgien och Italien kommer att fortsätta med den här positiva utvecklingen.
Det är också ett problem att man inte i betänkandet nämner att den ekonomiska utvecklingen inom unionens olika områden kan t.o.m. vara mycket osynkroniserad. Det kan uppkomma asymmetriska chocker som ställer somliga medlemsländer i en mycket svår situation. Därför borde man nödvändigtvis skapa mekanismer med vilka unionen i sådana fall kunde vidta åtgärder för att underlätta situationen för ett medlemsland som hamnat i svårigheter.
Till sist: Penningpolitiken kan ingalunda helt separeras från den finanspolitiken. Vi vill betona att dessa två måste föra en dialog där Europaparlamentet spelar en mycket viktig roll.

Castagnède
Herr ordförande, kära kolleger! Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har erhållit två rapporter om konvergens, ett från Europeiska monetära institutet och ett från kommissionen, och skulle huvudsakligen uttala sig om konturerna i den första cirkeln av deltagare i eurosamarbetet, och när det gäller denna centrala fråga är utskottets analys på intet sätt tvetydig. Enigheten är mycket stor till att börja med när det gäller hur medlemsstaterna uppnått konvergensmålet, vidare när det gäller att godkänna omedelbar tillgång till euron för de elva stater som så önskar, och som totalt uppfyller de kriterier som fastställts i Fördraget om Europeiska unionen. Betänkandet från ordförande von Wogau uttrycker tydligt denna stora enighet kring de viktigaste punkterna, och det är redan en tillräcklig anledning för oss att godkänna den. De diskussioner den givit upphov till har endast gällt punkter som kanske har övervärderats av det faktum att vi var överens om det viktigaste. Det förefaller oss i vilket fall som helst nödvändigt att alla ansträngningar redan i morgon görs för att säkerställa en tydlig ståndpunkt för vår kammare om det som, ännu en gång, är grundläggande, nämligen att införa euron i elva länder.
För övrigt skulle vi i debatten vilja peka på några orosmoment. Det första gäller det som kallas den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken, en fråga som tagits upp under diskussionen om Randzio-Plaths betänkande. Vi fick tillfälle att säga att Europaparlamentet var det lämpliga kontrollorganet, och att kontrollen skall utövas med iakttagande av principen om bankens oberoende.
Vi är däremot oroade över framtidsutsikten med ett ökat antal platser och förfaranden för kontroll som framkommer vid läsningen av vissa av de ändringsförslag som kommer att överlämnas till oss i morgon, och som innebär att Europeiska centralbanken skall stå till svars inför de nationella parlamenten. En sådan minskning av den demokratiska kontrollen skulle, utöver att den inte skulle kunna tillämpas, påverka själva principen, och verkligen skada konstruktionen av förslaget till en politik för en gemensam och oberoende valuta. Att de nationella centralbankerna uppfyller sina informationsskyldigheter gentemot de nationella parlamenten är absolut önskvärt. Det förefaller oss däremot önskvärt att den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken förblir Europaparlamentets uppgift.
Det andra bekymret skall jag snabbt nämna eftersom det redan tagits upp: det gäller ordförandeskapet i centralbanken. Vi för vår del säger bara att för att vara ett berättigat och effektivt instrument för en gemensam europeisk sak får inte Europeiska centralbanken från början förefalla vara något som gäller ett fåtal. Och vi önskar att denna aspekt skall beaktas på lördag.
Andra orosmoment har tagits upp av von Wogau i hans betänkande. Det handlar om att uppväga den gemensamma valutapolitiken med andra instrument för ekonomiska åtgärder. Vi önskar i det hänseendet att vårt parlament och kommissionen skall gå lite längre än det stadium den gemensamma diskussionen uppnått i dag och att man, parallellt med införandet av en gemensam valutapolitik, planerar för att inom en snar framtid tillhandahålla instrument för gemensamma ekonomiska åtgärder för unionen utöver de rent valutamässiga, som måste finnas på budget- eller skatteområdet.

de Gaulle
Herr ordförande! Under hela sin historia har Frankrike aldrig deltagit i en koalition där vi varit i sådan minoritet. Att påstå att Europa ökar Frankrikes makt i världen är bara ett eländigt försök att göra politik av fåfängans bekännelser och behovet att glorifiera sig själv.
Denna olagliga och artificiella konstruktion som man kallar Europeiska unionen är ett programmerat angrepp mot Frankrike, mot folkens och statens suveränitet och mot samhällets strukturer. Allt är emellertid inte förlorat, för när de revolutionära krafterna tar makten endera dagen kommer en folkomröstning att på nytt ge ordet till folket, för att bekräfta att den franska lagen står över de europeiska fördragen. Det blir också rättvisa när man vet med vilket självsvåld och t.o.m. förakt för fördragen alla slags eurokrater påstår att konvergenskriterierna respekteras. Det spelar alltså ingen större roll att vi för Belgien eller Italien tillämpar kriteriet med den totala statsskulden och för den senare kriteriet med det årliga underskottet, som på ett år sjunkit från 6, 7 procent till 3 procent, med en ekonomisk tillväxt på bara 1, 5 procent. Otroligt eller hur?
Denna komplott, århundradets största rån, är det franska folket fortfarande okunnigt om, och man har dolt för dem att francen skulle kunna avskaffas fullständigt år 2002. Vilken tillfällighet, mitt i presidentvalskampanjen! Fransmännen kommer då att godkänna den president som i stället för att höja Frankrike sänker landet, och på så sätt förråder den uppgift han erhållit genom allmänna val. Såvida han inte i ett anfall av värdighet låter fransmännen genom folkomröstning godkänna det konkreta införandet av en valuta, som fram till den dagen huvudsakligen bara kommer att vara en enhet som används i statens affärer med omvärlden.

Trizza
Herr ordförande! Även vi inom gruppen Alleanza Nazionale instämmer i von Wogaus betänkande, i den del där han noterar de oräkneliga ansträngningar som de olika medlemsstaterna har gjort för att uppfylla Maastrichtkriterierna. Man skulle kunna diskutera länge om de olika åtgärder som vidtagits och om vad som verkligen måste göras för att alla uppoffringar under senare år inte skall ha varit förgäves och vi kan anse oss stabilt förankrade i unionen. Men tyngdpunkten i de senaste dagarnas debatt riskerar, å ena sidan, att få oss att glömma att varje stat, med sin energi och förmåga, måste kunna anpassa den gemensamma valutan till sitt eget utvecklingssystem och, å andra sidan, att glömma bort nödvändigheten av att informera de olika ekonomiska sektorer som i första hand berörs och i andra ändan av skalan, de svagaste grupperna, om eurons verkliga möjligheter och risker.
Naturligtvis är det bra att slå fast den Europeiska centralbankens oberoende ställning när den skall fullgöra sina uppgifter, men det är också nödvändigt och viktigt att det förekommer regelbundna konsultationer med Europaparlamentet. När det gäller den andra garantin i processen som leder fram till den gemensamma valutan och som är knuten till stabilitets- och tillväxtpakten, anser jag att denna är nödvändig för att man skall få balanserade nationella budgetar inom konjukturcykelns ram, med en maximal gräns på 3 procent för varje år.
Jag anser också att det är nödvändigt att hitta lämpliga strategier för att lösa det mycket allvarliga problemet med arbetslösheten, framför allt när det gäller de mindre utvecklade europeiska regionerna, såväl via lämpliga makroekonomiska åtgärder, som syftar till att hålla nere inflationen, som via en bättre samordning av den europeiska strukturpolitiska insatserna. Problemet med arbetslösheten kan bara lösas med samordnade åtgärder, som skall förverkligas på de enskilda nationella arbetsmarknaderna via utbildning, följt av arbetslivserfarenhet eller lärlingskap, som via en yrkesutbildning som är bättre anpassad till företagens behov och det aktuella landets förutsättningar. När den inre europeiska marknaden skall definieras och struktureras är det nödvändigt att stödja de små och medelstora företagen, samt få till stånd en verklig harmonisering av skatterna, så att de inte förvrider konkurrensen.
Låt mig slutligen, herr ordförande, för Alleanza Nazionales räkning understryka nödvändigheten av att valutaunionen får utgör ett första steg mot en politisk union, utan vilken Europa kommer att bli fattigare och utan en egen uppgift att fylla.

Randzio-Plath
Herr ordförande! I och med att valutaunionen påbörjas den 1 januari 1999 förverkligas en dröm: De europeiska folken bekänner sig till mer gemenskapsanda, till ett samarbete som är starkare än de hittillsvarande formerna. Efter den utlovade stränga granskningen av förutsättningarna för deltagande i valutaunionen kommer Europaparlamentet därför att på grundval av kollega von Wogaus betänkande, efter granskning av konvergensrapporterna från Europeiska monetära institutet och Europeiska kommissionen, att med all rätt följa Europeiska kommissionens rekommendationer och stödja en stor valutaunion. Med elva medlemsstater blir denna valutaunion verkligen en stor valutaunion, genom vilken den inre marknaden vinner i funktionsduglighet, eftersom den omfattar 300 miljoner människor, vilket är en betydelsefull ekonomisk faktor som ger våldsamma ekonomiska effekter, eftersom ca 20 procent av världshandeln, 20 procent av världens bruttonationalprodukt då kommer att frambringas inom detta område.
Det är mycket viktigt att det blir en stor valutaunion, och Europaparlamentet har alltid engagerat sig för att denna Europeiska ekonomiska och monetära union startar med många medlemsstater. Vi tvivlade visserligen också ibland på om EMU: s stabilitetsgemenskap skulle kunna omfatta så många stater. Lyckligtvis har återigen inom ramen för den europeiska integrationen det europeiska framstegskonceptet hävdat sig: vi skapar villkor, och vi sätter upp en tidsplan för uppfyllandet av villkoren. Detta koncept har lett till att konvergenskriterierna uppfylls av ett flertal medlemsstater, och det är också kontrollerbart. Det betyder alltså att Europaparlamentet i dag med stor optimism kan säga till den europeiska allmänheten, baserat på ett säkrat omdöme, att denna europeiska valutaunion blir en europeisk stabilitetsgemenskap, eftersom den historiskt sett låga inflationstakten inte är någon dagslända, utan bevisligen har byggts upp under åren, eftersom finansmarknadernas acceptans av denna process syns på de låga långa räntorna, och eftersom även växelkursstabiliteten i hög grad understryker, hur allvarligt medlemsstaterna ser på sina förpliktelser, och hur stora de politiska, ekonomiska, finanspolitiska och även de penningpolitiska ansträngningarna under de gångna åren har varit för att uppnå ett resultat, som leder just till denna stora valutaunion.
Denna process var heller inte fixerad till den 31 december 1997, utan avtecknade sig redan vid den första konvergensprövningen, efter vilken vi tvingades säga, att valutaunionen ännu inte kunde påbörjas den 1 januari 1997. Redan då stod det klart att Europa skulle anstränga sig, att Europa känner till utmaningen, att vi är små på jorden och att bara gemensamma ansträngningar, våra sammantagna ansträngningar, kommer att leda till framgång och till en hälsokur för det kommande århundradet och för det kommande årtusendet.
Därför kan vi i dag understryka att Europeiska gemenskapen blir en stabilitetsgemenskap, och det är uppenbart att processer, som påbörjats i det förgångna, bekräftas i dag. Även just de medlemsstater, som fick lov att göra särskilda ansträngningar, eftersom det inte var vanligt med samma mått av stabilitet i deras penningpolitik som i andra medlemsländer, har förpliktat sig att i finansplaneringen på medellång sikt än en gång bevisa att de inte bara tar de monetära konvergenskriterierna på allvar, utan också de skattemässiga. Såtillvida förenar oss Europeiska valutaunionen i en solidaritets- och ödesgemenskap. Den framgång som vi nu upplever, måste föras vidare!

Secchi
Herr ordförande! Jag skulle vilja koncentrera mig på frågan om statsskulden. Detta är en viktig fråga eftersom nivån på denna skuld har en direkt betydelse när det gäller att garantera att euron fungerar bra på de finansiella marknaderna, framför allt när det gäller den offentliga delen av dessa. Den är av fundamental betydelse när det gäller att ge euron soliditet och trovärdighet så att euron skall kunna ge de positiva resultat som vi alla hoppas på. Frågan skall alltså betraktas ur två synvinklar, det faktum att statsskulden inte får påverka behovet av soliditet och trovärdighet för euron negativt, samt det faktum att detta tillåter en hög utveckling inom eurozonen. Det är därför, enligt min åsikt, nödvändigt med en bedömning av den totala ekonomiska balansen i de olika länderna och deras framtidsutsikter, där viktiga element är, förutom statsskulden, det ekonomiska läget i den privata sektorn, sparandets utveckling, handelsbalansen med utlandet och den senaste performance på de finansiella marknaderna.
Det som med andra ord den gemensamma valutan kräver, enligt min åsikt, är inte en statisk och rent räkenskapsmässig, närmast manikeisk, vision av de offentliga utgifterna, utan snarare förmågan att kunna förena återhållsamheten med utveckling, vilket hela tiden kvarstår som grundmotivet till att Ekonomiska och monetära unionen införts. Med en hög grad av utveckling och en tendens till sjunkande skulder kommer man snabbt att kunna uppfylla kriteriet som avser relationer mellan skuldsättning och BNP.
Jag ville peka på de här frågorna därför att jag har föreslagit tre ändringar, som upptagits i von Wogaus betänkande, i punkterna 13, 14 och 15. Låt mig, herr ordförande, avslutningsvis understryka det faktum att den viktigaste utmaningen vi står inför är den att kunna visa att den återhållsamhet med offentliga medel och den stabilitet som bör utmärka eurozonen utgör en bas för att kunna införa en utvecklingspolitik, vilket är det slutmål för vilket Ekonomiska och monetära unionen har tillkommit.

Malerba
Herr ordförande, kära kolleger! Jag hör till dem som stödde von Wogaus betänkande i ekonomiutskottet och jag anser att betänkandet, trots den mycket knappa marginalen vid omröstningen, förtjänar ett brett stöd när det gäller de grundläggande punkterna. Jag skriver under på den högtidliga försäkran som Europaparlamentet har avgivit när man valde de elva länder som skall ingå i den gemensamma valutan från den 1 januari 1999, och jag gör detta inte bara därför att Italien är ett av de länder som deltar, utan också därför att jag tror på den politiska betydelse av detta mycket breda deltagande i valutaunionen. Herald Tribune hävdar i dagens nummer att i och med detta steg liknar Europeiska unionen på sätt och vis en federal stat. Det är kanske överdrivet, men det politiska budskapet är entydigt.
Valutaunionens politiska impuls måste nu förvandlas till en sporre för de olika staternas regeringar att öka takten i strukturreformerna, sänka de offentliga utgifterna, lätta på skattetrycket, mjuka upp den överdrivna stelheten på arbetsmarknaden och effektivisera tjänstesektorn och då tänker jag framför allt på banksektorn.
Om dessa åtgärder i medlemsstaterna kompletterar centralbankens prisstabilitetsmål kommer företagen att öka sina investeringar och därmed också sysselsättningen. Valutaunionen har kunnat dra nytta av den goda cirkel av låga räntor som unionen själv har skapat. Jag tror att, utan särskilda påpekanden, samtliga länder - och framför allt de länder som har tjänat mest på de låga räntorna - borde fortsätta att agerar återhållsamt. Låt mig slutligen säga att, i glädjen över detta historiska steg för Europa, får vi inte glömma behovet av att förstärka den demokratiska kontrollen över de europeiska institutionerna, via en politik som syftar till institutionella reformer inom unionen.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag är mycket glad över att kunna konstatera att talarna för de stora partierna i denna debatt har uttalat sig för en mandattid på åtta år för banens ordförande. Jag tror att det är mycket viktigt för eurons legitimitet i framtiden att vi skapar förtroende hos medborgarna och att det inte spelas några politiska spel kring den här typen av utnämningar. Därför är det mycket viktigt att parlamentet här samlar mod för att enhälligt uttala detta. Jag anser till och med att parlamentet har en banbrytande roll här i förhållande till Europeiska rådet, och en sådan ståndpunkt kan till och med fungera som en plädering för att förstärka parlamentets legitimitet, för parlamentet gör det möjligen bättre än rådet. Fast jag vill inte gärna blanda in de Gaulles inlägg i sammanhanget, för i samma ögonblick som han höll sitt inlägg fick jag ändå en smygande känsla av att vissa partier inte kan sätta nationalismen åt sidan helt och hållet.
Fristående från detta skulle jag vilja ta upp en punkt som jag helst inte hade tagit upp, men det förefaller vara så att man i den socialdemokratiska gruppen har problem med artikel 16 i von Wogaubetänkandet beträffande den demografiska utvecklingen. Som ledamot av utskottet för sysselsättning och socialfrågor har jag tagit upp dessa frågor, både som föredragande för pensionerna samt för den demografiska utvecklingen, och även kopplat dem till euron och i det sammanhanget fått socialdemokraternas stöd. Jag skulle tycka att det vore ytterst märkligt om socialdemokraterna ena gången röstar åt det ena hållet och andra gången röstar åt det andra hållet. Med detta uppmanar jag socialdemokraterna att stödja artikel 16 och hela von Wogaubetänkandet. Till sist vill jag säga att jag gratulerar föredraganden till hans betänkande.

Ojala
Herr ordförande! Även jag delar den glädje som här har uttryckts över att Ekonomiska och monetära unionen kommer att bli mycket omfattande, men det finns tre saker som jag ville betona och som behövs för att EMU skall bli lyckad. Här spelar parlamentet en mycket central roll.
För det första är det viktigt att både välfärds- och sysselsättningsaspekter i fortsättningen i betydligt större utsträckning kan fås med i EMU-projektet. Detta har ju även utskottet för sysselsättning och socialfrågor betonat i sitt eget yttrande. Riktlinjerna från sysselsättningstoppmötet i Luxemburg får inte lämnas liggande utan de måste förverkligas. För det andra är det viktigt att parlamentets roll som ett demokratisk organ i övervakningen av centralbankens göranden accentueras och att vi står orubbligt för vår ståndpunkt att centralbanken offentligt skall motivera sina beslut. För det tredje är det oerhört viktigt att EMU inte delar på medlemsländerna utan förenar dem, och att även länderna som nu förhandlar om medlemskapet i sinom tid kommer med i EMU. I detta hänseende måste man även vara mycket flexibel.
Jag ville också framföra min oro för att man redan som bäst håller på att diskutera vilka nya villkor som skall ställas när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten. Parlamentet står tyvärr helt vid sidan av dessa förhandlingar, och vi vet att rådet kommer att till sin egen rekommendation bifoga ett tillkännagivande där man bland annat kommer att mycket strikt betona underskottet i statsskulden, medan det tvärtom vore av vikt att betona tillväxten och sysselsättningen.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Födslovärkarna har börjat, eurons födsel kan inte längre hejdas. Detta obestridliga konstaterande bör dock inte få någon av oss att bortse från att denna gemensamma valuta fortfarande är ett riskbarn, att den absolut hör hemma om inte i en kuvös, så dock i den stödjande omgivningen från en socialekologisk omorientering av den europeiska ekonomiska politiken, i stället för att sedan växa upp till att bli ett nyliberalt monetärt monster av förment opolitiska pengar, som emellertid i verkligheten orienterar sig ensidigt mot intressena hos dem som äger kapital.
Det handlar om ett politiskt beslut på hög nivå. Men vi skall även politiskt hålla isär två frågor, som skiljer sig åt, nämligen projektet med fullkomnandet av den europeiska inre marknaden med hjälp av den Europeiska ekonomiska och monetära unionen och det monetaristiskt nyliberala projektet med finansmarknadernas diktat. Lyckligtvis kan vi konstatera att den första fasen av det nyliberala monetaristiska uppbrottet i vid utsträckning har kommit av sig. Till detta medverkade i hög grad de sociala striderna, som i olika medlemsstater har lett till nya regeringar i Europa med nytt europapolitiskt uppdrag och en annan debatt. Den franska reformregeringen har här gjort en stor insats för att lägga debatten på en ny bog. De ursprungligen monetaristiskt utformade konvergenskriterierna har i verkligheten genomförts med mycket mer fingertoppskänsla. Tietmeyers tankesätt har ju inte blivit tongivande i Europa. Föreställningen om ett Kärneuropa strandade fullständigt i verkligheten. Det är de goda nyheterna. De gör det möjligt för oss att rösta för eurons start med elva medlemsstater.
Men det är också nödvändigt att opponera sig mot att man i efterhand spelar kort på europeisk nivå och ställer in sig hos en vilseförd tysk DM-nationalism. Det får inte finnas några ytterligare krav på Belgien och Italien, och man måste också rensa bort den vanvettiga föreställningen att man skall reservera the windfall profits för skuldsanering, och förbjuda fransmännen och andra att bedriva sin sysselsättningspolitik, för allt annat skulle betyda att man verkligen inför euron på bekostnad av de arbetslösa, och det kan vi inte försvara!
Vi behöver - det vet man - korrigeringar, vi behöver en sysselsättningspolitik, vi behöver en effektiv samordning av den makroekonomiska politiken. Vi behöver en demokratisk förankring av den Europeiska centralbanken, och här kommer förmodligen också revideringar av fördraget att krävas. Vi borde göra det klart för oss, herr Friedrich, att fördraget skall tillämpas, och därmed basta! Utan kvalificerande tillägg! Pacta sunt servanda är inte något fribrev till kortspel i efterhand!

Dell'Alba
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även jag vill tacka föredraganden, von Wogau, för hans betänkande, men även framföra en kritisk synpunkt - en enda - och en rekommendation till honom och till de kolleger som lyssnar. Tillåt mig denna lilla kritiska synpunkt även om jag inser de svårigheter som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har haft i sitt arbete. Vi står uppenbarligen inför ett historiskt ögonblick i det europeiska konstruktionsarbetet. Vi står inför en övergång som, för bara ett par år sedan, för bara ett par månader sedan, verkade omöjlig och otänkbar. Vi står inför en ansträngning som många länder har gjort för att försöka komma med på detta tåg, för att kunna ge liv och substans åt hoppet att Ekonomiska och monetära unionen - naturligtvis för den som tror på detta, för den som tror att detta är ett framtidsprojekt - kan utvecklas till en europeisk politisk union.
Därför har vissa länder varit tvungna att göra stora ansträngningar, medan andra länder har befunnit sig i ett läge - och jag talar även om von Wogaus eget land - där de varit tvungna att ta sig igenom en barriär på 3 procent som helt plötsligt blev svår även för länder som verkade vara mästare när det gällde ekonomisk ekvilibristik. När nu den europeiska familjen står inför detta datum - det kommer inte att saknas möjligheter att återkomma till detta - låt oss inte förstöra detta ögonblick genom att kritisera och väcka tvivel och oro, som även skulle kunna leda till svårigheter, när det gäller det ena eller andra landet. Man bör enligt min mening göra en helhetsbedömning - som vi kan göra bättre än Europeiska rådet, eftersom vi kan uttrycka oss fritt - av samtliga länder, och undersöka de länder som för att klara de tre procenten eventuellt har agerat på ett sätt som inte är helt kristallklart, men man kan inte, i ett dokument som på gott och på ont skall ge en känsla av stark sammanhållning och även erkänsla av de elvas ansträngningar, inför två länder - och framför allt när det gäller ett, som det verkar - vara strängare än inför de andra. Inte för att det kanske inte är rätt att säga detta, utan för att det kanske finns andra sätt att säga det. Vi vill för övrigt att detta parlament skall vara domare, eller åtminstone ha en speciell ställning när det gäller att bedöma den politik som centralbanken kommer att föra.
Avslutningsvis, kära kolleger, tror jag att den rekommendation eller förhoppning som jag uttrycker i mitt ändringsförslag och som uppmanar parlamentet att begära av rådet att man utser ordföranden under detta Europeiska råd - en ordförande som skall sitta i åtta år - är rätt rekommendation och ett krav vi kan framföra för de folk vi representerar.

Blokland
Herr ordförande! Denna vecka kommer genomgripande beslut att fattas som direkt berör Europas framtid och framtiden för medborgarna i medlemsstaterna. Den historiska betydelsen hos dessa beslut ligger framför allt i att de fattas utan att det finns någon större klarhet beträffande följderna och utan att det står klart för medborgarna varför de fattas. Kommissionens rekommendation om att låta EMU starta med elva länder tar bort all grund för varje förnuftigt ekonomiskt argument för en sådan valutaunion.
De deltagande ländernas heterogenitet är av sådan art att det kommer att bli svårt, för att inte säga omöjligt, att realisera de ekonomiska målsättningarna för EMU. Det kan inte råda någon som helst tvekan om att man sett genom fingrarna med inträdeskriterierna. Åtta länder har begagnat sig av engångstransaktioner. Hos två länder visar sig dessa till och med vara nödvändiga för att kunna uppfylla 3-procentsnormen för budgetunderskottet. Just dessa två länder - jag talar om Frankrike och Italien - kommer att bli EMU: s problembarn. Det vittnar om vårdslöst agerande när regeringarna i dessa länder ändå introducerar 35 timmars arbetsvecka inom kort, som om de förväntade effekterna av ökningen av antalet åldringar, i samband med ett pensionssystem som saknar täckning, inte vore tillräckligt katastrofala.
Att upprätthålla en gedigen budgetpolitik är av yttersta vikt för att inte ytterligare undergräva det sparsamma förtroendet för EMU. Stabilitetspakten är i sig själv ett bra medel för detta syfte. Men i grund och botten utgör denna pakt också en demonstration av det ömsesidiga misstroendet mellan EMU-deltagarna. Det väcker förundran hos en majoritet av medborgarna att politiker trots detta fortsätter att betona nyttan och nödvändigheten med EMU lika intensivt som Cato önskade Kartagos undergång. Orsaken till detta problem är att ett genomgripande ekonomiskt medel sätts in för ett omstritt politiskt mål. Observanta medborgare vet att de kommer att få stå för riskerna som detta handlingssätt medför, trots att det enligt deras åsikt inte ställs några krav.
De elvas EMU uppfyller inte avtalen från Maastricht. Det dilemma som för närvarande råder är att det skulle leda till ekonomiskt kaos att blåsa av EMU, medan det är ett stort steg, fullt med politiska och ekonomiska risker, att fortsätta med EMU. På ett ansvarslöst sätt har Europas ledande politiker försatt sig i en svår situation. Ett sådant kontroversiellt beteende har vi inte deltagit i, och det kommer vi inte heller att göra.

Martinez
Herr ordförande! Med von Wogaus betänkande sopar vi undan samtliga frågor om den gemensamma valutan, dvs. hela trosbekännelsen i denna katekes för den euromonetära religionen, för en religion är det.
En religion med sin trossats: Centralbankens oberoende, det är uppenbarelsen. Tack vare centralbankens oberoende får vi stabila priser, full sysselsättning, tillväxt, allt det som Tyskland med sin centralbank har, eftersom Tyskland, som alla vet, inte har någon arbetslöshet och Förenade kungariket med sin beroende bank, som alla vet, har arbetslöshet. Denna religion har sin överstepräst som är ofelbar. Ingen talar till honom, han talar inte till någon, se artikel 107 till 109. Jag talar inte om ECB-rådet som fungerar som kuria. Liksom i alla religioner krävs mirakel och här finns hur många som helst. Italien hade ett underskott på 7 procent och har nu ett underskott på 3 procent. Vi hade tidigare den heliga svepningen i Turin, nu finns den heliga valutan Prodi, och Prodi är prefixet till prodige som betyder underverk. Och det spelar ingen roll om Italien med 122 procent skuldsättning i förhållande till sin BNP är långt ifrån 60 procent. Det är sannolikt en syndaförlåtelse såsom den påvarna gav och som Luther fördömde, men Luther var tysk, vilket gör det möjligt att också få syndernas förlåtelse för Belgien.
Liksom i alla religioner krävs det offer, och vi har gjort offer: stabilitetspakten eller pakten för budgetrationalisering offrar tillväxt, socialt skydd, stora arbeten, ett minimum av socialt arbete, sysselsättningen. Det krävs martyrer: Vi har tolv miljoner arbetslösa, 50 miljoner utslagna. Portugiserna, spanjorerna och Languedoc-borna kommer i flexibilitetens namn att arbeta i norr och den rika finansen i norr kommer att köpa våra gårdar och vårt land i söder. Det krävs hycklare och fariséer: Europeiska monetära institutet ser en hög grad av konvergens mellan staterna. Det finns ingen konvergens mellan Estremadura och Barcelona, däremot mellan Tyskland och Irland.
Det är inte förvånade, slutligen, att en religion är ett opium som gör det möjligt att glömma. Tack vare euron kommer vi att glömma osäkerhet, arbetslöshet och utslagning. Cecchinis betänkande lovade oss faktiskt redan 1985 tillväxt och fem miljoner arbetstillfällen. Cecchini höll inte sitt löfte, det är ingen fara, en religion är inget rationellt, det är en fråga om tro. Låt oss därför be, hoppas och tro och i övrigt, amen.

Ordföranden
Efter denna bön..., förlåt, detta inlägg från Martinez, är det nu dags för ett inlägg från Mettens som har ordet i tre minuter.

Metten
Herr ordförande! Vi står inför ett historiskt veckoslut. Startskottet för den gemensamma valutan, euron, kommer att ges för en bred grupp länder, samtidigt som de finansiella och ekonomiska omständigheterna förefaller vara mycket gynnsamma. Låt oss vara ärliga: Vem hade bara för ett år sedan förväntat sig att förberedelserna inför euron skulle komma att avslutas på ett så gynnsamt sätt? Det är inte bara de elva länder som kommer att vara med redan från början som uppfyller de viktigaste konvergenskriterierna, utan det gör även tre av de andra fyra redan nu. Europeiska centralbanken, vars viktigaste uppgift är att hålla inflationen låg, inleder sitt arbete samtidigt som inflationen i de elva deltagande länderna ligger på en historiskt låg nivå. Det innebär inte bara att tonvikten i den ekonomiska politiken hos framför allt de stora länderna kan förskjutas från att i första hand ha varit inriktad på besparingar till att i stället främja tillväxt och sysselsättning, utan också att Europeiska centralbanken omedelbart kommer att ställas inför sin sekundära uppgift, nämligen att stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen till förmån för ytterligare tillväxt och sysselsättning. Det innebär kort sagt att banken kommer att behöva hålla räntan låg vid den nuvarande låga inflationen. Det skulle dock vara ett stort misstag att tro att EMU inte behöver något annat än en gemensam ekonomisk politik. Medlemsstaternas ekonomiska politik kommer att behöva bli mycket aktivare, just på grund av att de ekonomiska omständigheterna i medlemsstaterna skiljer sig åt och den ekonomiska politiken inte längre kan stå i samklang med de skillnaderna. Individuella medlemsstater kommer att i högre grad behöva föra en anticyklisk politik eftersom ECB inte kan ta någon större hänsyn till de olika cykler som medlemsstaterna befinner sig i och därigenom kommer att få rikta in sig på en genomsnittlig inflation.
I Maastricht valde man att låta ECB bli så gott som absolut oberoende, vilket implicerar att de andra aktörerna inom det makroekonomiska fältet, som statliga myndigheter och fackföreningar, måste föra en politik som inte tvingar ECB till restriktiva ingripanden. Det innebär att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken nu kommer att bli ytterst viktiga. Ett budskap som detta veckoslut sänds ut över världen är att Europeiska unionen verkligen är i stånd att förverkliga mycket ambitiösa målsättningar och att det bara är formuleringen av dessa ambitiösa målsättningar, för konvergenskriterierna var sådana, som hjälper till att åstadkomma den politiska viljan som kan förverkliga dem. Att vilja är att kunna. Det fungerar inte alltid, men i detta fall gör det det.
De samhälleliga kostnaderna för att förverkliga detta europrojekt har dock inte varit låga: hårda åtstramningar och en ogynnsam utveckling vad tillväxt och arbetslöshet beträffar. Men nu är vi framme vid vändpunkten. Den läxa som vi lärt av detta monetära enande kräver nu en lika ambitiös målsättning på området tillväxt och sysselsättning. Om den politiska viljan finns måste det vara möjligt att genom målmedveten och samordnad ekonomisk politik halvera arbetslösheten i Europa under de kommande åren. Nu behöver vi ta ett stort kliv framåt på det ekonomiska och sociala området. Låt inte euron bli någon Fremdkörper .

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! I dag är det, som alla talare har sagt, en högtidlig dag, någon sade nästan religiös. Betänkande von Wogau understryker denna högtidlighet med elegans och enkelhet. Men betänkande von Wogau understryker framför allt att euron är ett hopp framåt, en big bang i kontinentens politiska integrationsprocess, vilken inleddes för 40 år sedan. Betänkande von Wogau inbjuder oss därför att bevara stabilitetskulturen, att påbörja en institutionell dialog, vars axel skall vara parlamentet, för att samordna den ekonomiska politiken, att minska beskattningsskillnaderna och - vad som är viktigast - att göra det som är nödvändigt för att bevara välfärdsstaten, genom att skapa sysselsättnng och bibehålla de sociala åtagandena, vilka utgör den utpräglade bilden av Europas sociala modell.
Men, herr ordförande, om jag i religiösa termer tror och i religiösa termer hoppas , vill jag säga att det också - och tillåt mig en särskild hänvisning eftersom jag är den förste spanjoren att tala - är ett särskilt viktigt ögonblick för vårt land, mitt land. När Spanien historiskt sett slutade blicka mot Europa, vände man sig inåt och en lång process av inbördes konflikter inleddes vilka gav upphov till omvärldens bild av de två Spanien. När Spanien återigen blickade ut mot Europa, under inflytande av bland annat Ortega, lyckades vi genomföra en fredlig övergång, en nationell försoning, vilken kulminerade i vår anslutning till det demokratiska Europa.
I dag har Spanien, vilket ingen för bara två år sedan väntade sig i den reducerade familjen för gemensam valuta, gjort en religiös ansträngning - ty " att tro är att kunna" - för att vara med. Jag glädjer mig därför och avslutar med att säga att, som spanjor - och som kristen vet jag lika mycket om religion som Martinez - jag tror, jag hoppas och jag delar uppfattningen om det vi gör.

Garosci
Herr ordförande! För bara åtta eller nio år sedan skulle den som hade föreställt sig en vecka som den vi har framför oss, blivit betraktad som visionär. Vi har i dag kunnat föra i hamn det fartyg som för med sig alla de omistliga produkter som krävs för att förverkliga den gemensamma valutan: tilliten, stabiliteten, den gemensamma ansträngningen, den kollektiva logik som överträffar den individuella. Som i alla fartyg som har gjort en lång resa har vi även fört med oss ett och annat smittämne, som osäkerheten och tvivlet, men som vi nu är på väg att besegra med den utmärkta medicin som kallas hoppet.
Låt mig upprepa von Wogaus ord - som jag vill tacka för det utmärkta arbete han utfört - när han säger i sitt betänkande: " För första gången sedan det romerska imperiets dagar använder européerna en gemensam valuta, från Irland - som i dag har kunnat fira den fred som har uppnåtts, till Medelhavet" , till mitt Medelhav. Förtjänsten för allt detta, även om det fortfarande återstår mycket att göra, är inte bara vår, utan framför allt deras som har trott på detta från början och som har arbetat på detta från början. Vår grupp, vilket redan har skett i utskottet för ekonomi, stöder von Wogaus betänkande, och ser i det arbete som utskottets ordförande utfört en sammanfattning av det arbete som utförts under alla dessa år av alla de europeiska institutionerna, men framför allt av tusentals anonyma i vardagslivet.
En sammanfattning av kommissionär de Silguys åsikter, som vi tackar för ett gott arbete och för visat tålamod, är: vi har skapat euron, nu måste vi skapa Europa. Vi håller naturligtvis med honom, men vi måste samtidigt göra vad vi kan för att bekämpa de svåra problemen inom gemenskapen. Vi måste se till att medborgarna förstår att Europa, i dag, är den gemensamma valutan, men att det i morgon kommer att vara en politisk union. Vi måste slutligen inrätta den europeiska centralbankens direktion och se till att det blir så logiskt och väl sammansatt som möjligt, så att vi så snart som möjligt skapar förutsättningar för att ge Europeiska centralbanken total och suverän makt när det gäller den ekonomiska politiken från och med den 10 januari 1999.
I dag har vi förverkligat den gemensamma valutan. Det är mycket, väldigt mycket, men inte allt. De europeiska medborgarna förväntar sig nu stora och viktiga saker. De begär att vi skall kämpa för att även inom det sociala området uppnå de resultat som vi nu har uppnått på det ekonomiska, så att vi skall kunna hjälpa till att lösa de stora vardagsproblemen. Men i dag kan vi under tiden lugnt säga det som redan Gandhi sade: " Ett steg i taget räcker för mig."

Schörling
Herr ordförande! I von Wogaubetänkandet går man igenom medlemsländernas förmåga att uppfylla de olika kriterierna. Det finns emellertid ett kriterium som det inte talas om, men som borde vara det viktigaste, och som jag vill tro är - eller i alla fall borde vara - huvudskälet till att mitt hemland, Sverige, inte går med i EMU, nämligen demokratisk förankring. Medborgarnas skepsis till EMU borde få varje politiker och varje parlamentariker, finansminister och regeringschef att fundera över vad man är i färd med att genomföra.
I betänkandet står det att EMU är det kanske största steget sedan undertecknandet av Romfördraget. Det är ett steg som tas utan att man har medborgarna med sig. Jag tycker inte att detta är ett prov på politisk vilja, utan det är ren maktdemonstration. En så genomgripande förändring i medlemsländerna som EMU innebär borde vara möjlig endast om man har ett starkt stöd från medborgarna. I Tyskland säger minst 60 procent av befolkningen nej till euron och EMU; i Sverige är detta procenttal ännu högre än i Tyskland. Medborgarna är rädda för att centraliseringen av ekonomiska och politiska beslut skall leda till en politik med ökad arbetslöshet och ökade svårigheter att utveckla en rättvis och offentligt finansierad välfärd.
I betänkandet sägs vidare att vi inte skall glömma den politiska betydelsen av EMU, och att det är första gången sedan Romarriket som européer från Irländska sjön till Egeiska havet kommer att använda samma valuta. Men, kära kolleger, ni har väl inte glömt vad som hände med Romarriket, dess uppgång och fall?
EMU är ett mycket riskfyllt politiskt prestigeprojekt som kan skapa stora spänningar i Europa. Att elva länder verkar komma med i EMU sägs garantera att vi inte får en uppdelning av unionen, men får vi inte det i alla fall? Vad händer med östutvecklingen? Skapar inte den gemensamma valutan nya spänningar, just när förhandlingarna har inletts? Drömmen om Romarriket eller " EU-dollarn" som skall göra Europa stort och starkt sätts före demokrati, folkvilja, kravet på arbete, välfärd och god miljö. Därför kommer bland annat vi miljöpartister att rösta nej till EMU!

Berthu
Herr ordförande, mina kära kolleger! Kommissionens och Europeiska monetära institutets rapporter om övergången till den gemensamma valutan är fångna i de finansiella kriterier som fastställts av Maastrichtfördraget och lägger av den anledningen fram en mycket ytlig analys av konvergensen mellan de europeiska länderna. Vi måste närmare granska de underliggande nationella verkligheterna, för att bortom de finansiella konvergenskriterierna kunna urskilja tre stora divergenskriterier.
För det första skillnader i de olika ländernas ekonomiska behov. Det finns stora skillnader i arbetslöshetsnivån, lönekostnaderna, andelen obligatoriska avgifter, sociala och skattemässiga strukturer och etapperna i de ekonomiska cyklerna från ett land till ett annat. I början av nästa år t.ex. skall den framtida centralbanken tillämpa samma enhetliga räntesats för länder som är på gränsen till överhettning och andra som har en långsam tillväxt. Det förefaller oss helt enkelt omöjligt.
För det andra, divergens i den politiska uppfattningen. När nu den gemensamma valutan snart skall införas har grundläggande frågor om förvaltning av den framtida valutaunionen fortfarande inte lösts, t.ex. vad den demokratiska kontrollen skall bestå i. Vissa vill ha en mikroskopisk kontroll, såsom anges i Maastrichtfördraget, under förespegling av oberoende och t.o.m. oberoende för centralbanken, enligt det fantastiska uttrycket i von Wogaus betänkande. Andra vill inrätta en kontroll från Europaparlamentets sida som inte förutses i fördraget, ytterligare andra vill ha en nationell parlamentarisk kontroll. Vem kommer slutligen att få rätt? Vi kastar oss in i den gemensamma valutan med förbundna ögon.
Slutligen, och framför allt, divergens i den allmänna opinionen. Projektet med gemensam valuta åtnjuter inte den massiva konsensus i de europeiska länderna som är absolut nödvändig för att den skall lyckas. I vissa avgörande länder är t.o.m. den allmänna opinionen direkt fientlig. Det är anledningen till att gruppen De oberoende för nationernas Europa uppmanar rådet att inte begränsa sig till de finansiella kriterierna och att se på situationen på ett globalt sätt, såsom artikel 109j i fördraget tillåter. Vi uppmanar rådet att bli medvetet om att en gemensam valuta inte är möjlig i dag utan stora risker i ett område som Europa, där olika folk lever tillsammans.

Blot
Herr ordförande, kära kolleger! Vår kollega von Wogaus betänkande har ett framtidsperspektiv med en marknad som tvingas mot euron som i sin tur tvingas på de europeiska folken. Ni gläds åt den lyckade konvergensen, men man måste se till vilket pris, i termer av arbetslöshet, som dessa resultat uppnåtts. Valutaunionen mellan olikartade länder i termer av produktivitet, kommer att framkalla en ökad arbetslöshet i de mindre produktiva länderna och tvinga de övriga länderna till avsevärda solidariska överföringar, vilket leder till ökat skattetryck. Den modellen har redan historiskt genomförts i Tyskland: arbetslöshet i öst, höjda skatter i väst för att subventionera öst, det blev resultatet av den tyska gemensamma valutan.
Kommissionen blev tvungen att erkänna det i sin rapport av den 25 mars 1998. Jag citerar: " De exceptionella kostnaderna i anslutning till den tyska enade valutan fortsätter att göra sig tydligt påminda." Men den enade valutan var vad man ville ha, av politiska skäl som jag inte skall bedöma, samtidigt som vi vet att det gav orimliga effekter på ekonomin. På samma sätt är euron i Europa resultatet av en politisk vilja att sudda ut allt som är nationellt, utan att tillfråga folket genom folkomröstning, och oavsett operationens ekonomiska kostnader. Det kommer att skapa en politisk situation som är svår att handskas med. När de franska medborgarna förstår att makten att skapa arbetslöshet i deras land finns i Frankfurt kommer det att skada sammanhållningen mellan våra länder.
Man leker för övrigt med demokratin. Vår kollegas betänkande anger ju att valutasuveräniteten - han använder ordet suveränitet - kommer att finnas i Frankfurt. Den budget- och skattemässiga suveräniteten kommer att hämmas av stabilitetspakten. Arbetslöshet och teknokratisk makt, det är vad man ger oss. Jag tvivlar på att folken accepterar en sådan politik. Ni aviserar framgång och demokrati. Men ni kommer att öka den orättvisa arbetslösheten och upprätthålla det bedrägliga antagandet om en fasad av demokrati, som alltmer döljer den verkliga makten hos de statslösa teknokraterna.
Den store grekiske talaren Demostenes sade: " Den orättvisa och förljugna makten kan inte längre fortgå." Det är vad jag förutspår för de nuvarande makthavarna som vill tvinga de europeiska folken, genom att ta ifrån dem deras nationella suveränitet.

Berès
Herr ordförande! Jag tror att vi ger oss ut på det stora äventyr som väntar européerna under goda förhållanden. Ändå har vi mycket arbete framför oss. Det är den uppgift vi skall påbörja i dag. Under goda förhållanden, till att börja med, eftersom vi inleder etappen med euron med elva länder. Vem hade kunnat tro det för några år sedan? Och vi skulle ha kunnat vara ännu fler om inte vissa länder hade begärt att få åtnjuta en opting-out eller andra länder frivilligt gjort det omöjligt för sig att delta.
En andra kommentar: Jag kan konstatera att dessa berömda kriterier, till slut tolkade vi dem som vi borde, och von Wogaus betänkande säger just det, inte på ett strikt bokföringsmässigt sätt utan i tendenser, där jag kanske blev förvånad över att vissa av dem ibland kunde ändras i värdeskalan.
En tredje kommentar: vi har ändrat riktlinjerna för den ekonomiska politiken. I dag erkänner alla att valutapolitiken påverkar den verkliga ekonomin och att framgång med den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen förutsätter ekonomisk och social sammanhållning och att de målsättningar som fastställts i artikel 2 i vårt fördrag respekteras. Det är sannolikt där som arbetet i morgon börjar. Och jag skulle vilja betona två punkter. Den första är harmoniseringen på skatteområdet, liksom på det sociala och miljöområdet. Om vi vill att harmoniseringen skall börja ovanifrån, måste den styras av den politiska makten. Annars kommer den att ske via marknaden och vi vet att det kommer att ske underifrån. En sådan harmonisering måste inledas, utan att man skadar medlemsstaternas förmåga att bedriva budgetpolitik inom arbete och sysselsättning som motsvarar de demokratiska val deras medborgare gjort. Jag tänker då naturligtvis på den politik som inletts i mitt land för att minska arbetstiden. Men det gäller också, och framför allt, samordningen mellan de ekonomiska politiska inriktningarna för att vi i morgon i Europa skall få större tillväxt, mer inrikes efterfrågan, investeringar och sysselsättning.
Jag kommer nu till min fjärde kommentar: Vår kollega von Wogaus betänkande anger just att de förfaranden och verktyg vi i dag förfogar över måste förbättras och förstärkas. En etapp har redan inletts med inrättandet av eurorådet, som skall vara en förebild för en ekonomisk regering, men som fortfarande är under utveckling. Och sedan har vi naturligtvis parlamentets roll. Jag hör till dem som anser att en federal instans, som centralbanken kommer att bli, en europeisk politik, som valutapolitiken kommer att bli, bara kan kontrolleras effektivt av en europeisk instans. Om de som vill införa andra former av kontroll vill ta död på den instans som Europaparlamentet utgör, måste de säga det.
Under vissa förhållanden som kommer att förändras finns en likhet i formerna. Det är här som det demokratiska ansvaret för Ekonomiska och monetära unionen skall utövas.
(Applåder)

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Innan den ens har genomförts har valutaunionen redan givit spektakulära resultat. Den har tvingat medlemsstaterna att få ordning på sina offentliga finanser. Det var inte självklart i början. Och den har skyddat det europeiska monetära systemet från den stora finansiella turbulens som påverkat länderna i Fjärran östern. Det är första gången som en kris av denna omfattning inte visar sig genom angrepp på de svaga valutorna, såsom pundet, den franska francen eller den belgiska francen, eller genom en höjning av den tyska marken, som är en tillflyktsvaluta i dessa fall.
Utöver det stora antal argument som regelbundet upprepas till förmån för euron finns ett som mycket sällan nämns, och jag har ännu inte hört det i dag, det är användandet på nytt av valutainstrumentet, som i dag är fullständigt blockerat av nödvändigheten att upprätthålla stabila växelkurser inom gemenskapen under marknadens överlägsna överinsyn. Dessa räntesatsers inverkan gäller i dag halva bruttonationalprodukten i Europa. Efter valutaunionen kommer den endast att gälla 10 procent. Det som var Förenta staternas särskilda privilegium kan bli européernas, om de bara vill. Det bästa sättet att anta utmaningen med internationaliseringen är att på nytt göra det möjligt för den politiska makten att få makt att kunna fly från marknadernas tyranni.
Att kommunisterna och Nationella fronten i dag enas i en nostalgi som vänder ryggen mot tillståndet i världen är inte förvånande. Vår talangfulle allmänne underhållare, visdiktaren Martinez, har förtjänat den replik man ger honom och som jag i dag tar ur en ledare av Claude Humbert: " De gamla fiendekumpanerna befinner sig fortfarande i den nationalistiska röran under de upp- och nedvända avbildningarna av Marx och Déroulède. Rött och vitt, det är körsbärens tid, det gamla Frankrikes gränser och trumpetens tid."
(Applåder)

Formentini
Herr ordförande, kära kolleger! Oberoende av frågan om större eller mindre stränghet i förhållande till den ena eller andra medlemsstaten, så innebär det betänkande som vi har att yttra oss om ett godkännande av nästa mellanstatliga beslut om Ekonomiska och monetära unionens förverkligande. De väljare som jag företräder uttrycker genom mig sitt motstånd mot det Europa som är på väg att födas och som utgör en verklig skymf mot Padaniens ekonomi. När man bestämde konvergenskriterierna ledde detta till en tävlan om att sanera obalanser i ekonomin som lika ofta var inbillade som verkliga. Framför allt Italien har kunnat sanera sina statsfinanser på mer eller mindre konstgjord väg, tack vare omfattande åtstramningar av statsbudgeten, som skett främst genom en ökning av skattetrycket, vilket har varit till skada för den produktiva sektorn. Om vi skall stanna i Europa så krävs det nu att skruven dras åt ytterligare ett par varv, vilket kommer att ytterligare försvaga systemets konkurrenskraft. Konkurrenterna, såväl de externa som de inom Europeiska unionen, gnuggar händerna i förtjusning över att företagarna i Padanien måste kämpa på en marknad som blir allt mer konkurrensutsatt, samtidigt som de på sina axlar skall bära tyngden av den statliga stödpolitiken, den italienska politiska klassen och problemen i södra Italien. Det är uppenbart att man i Padanien, dvs. i ett samhälle där folket är medvetet om sitt eget värde, kommer att skapa spänningar av en oförutsägbar omfattning och det är inget mysterium att man i Padanien redan har inlett en utveckling även på det institutionella planet som kommer att leda till självständighet.
Jag tror med andra ord att detta folk, som ingen har tillfrågat när det gäller valutaunionen, snart kommer att göra sin röst hörd.

Ruffolo
Herr ordförande! Vi är på väg att ta ett historiskt steg i ordets verkliga bemärkelse, dvs. ett steg som klart skiljer " före" från " efter" . Det är också ett steg som medför många problem, inte de problem som en viss slags bigotteri framhåller när det gäller att hålla det offentliga underskottet under kontroll i länder som under åratal har varit fast beslutna att genomföra en trovärdig, irreversibel och mirakelfri sanering av sina finanser - Italien har redan utfört sitt mirakel när man, från att ha varit ett fattigt och efterblivet land, blev den femte ekonomiska makten i världen - utan snarare problemen i samband med ett politiskt tomrum mellan överföringen av den monetära suveräniteten och det rigida kvarhållandet vid den nationella suveräniteten när det gäller skatter och ekonomisk politik. Detta tomrum måste fyllas. Efter det att den gemensamma valutan genomförts kommer inget längre att vara sig likt i Europa.
I dag kan vi bedöma den dramatiska spricka som hade kunnat öppna sig inom unionen mellan länderna i den hårda kärnan, i praktiken detsamma som den tyska marken, och de länder som jagats ut i en osäker och instabil periferi. I dag måste vi alla gå vidare längs den väg som valutaunionen anger, dvs. konsolidering av stabiliteten, garantier för Europeiska centralbankens demokratiska ansvar, skapandet av en politisk makroekonomi inom unionen, förstärkning av unionens politiska institutioner. En upphöjd amerikansk ekonom, berömd för sina felaktiga prognoser, har i eurons framtid kunnat utläsa hotet om inbördeskrig mellan Europas länder. Vi, som står i begrepp att rösta om euron, menar att detta kommer att leda till solidaritet mellan de europeiska folken och till en mer rimlig balans i förhållande till den dominerande dollarn.

Stevens
Jag gratulerar von Wogau till de ansträngningar han har gjort i det här betänkandet. De brittiska ledamöterna av Europeiska folkpartiets grupp beundrar verkligen hans ordförandeskap i utskottet för ekonomi-, valutafrågor och industripolitik. Därför är det med sorg som vi kommer att lägga ner våra röster om det här betänkandet. I första hand gör vi det eftersom Förenade kungariket inte kommer att tillhöra grundarländerna i valutaunionen. Detta är ett faktum som ledamöterna vet, som jag personligen djupt beklagar. Men jag tror att det är rätt att påvisa att den brittiska regeringens hopp om att det är möjligt att både vara med i centrum av de europeiska frågorna och att undvika beslutet om brittiskt medlemskap i EMU är ett farlig illusion.
Vi vill också påvisa att emedan vi förstår önskan i det här parlamentet att uppnå bredast möjligast stöd för det här betänkandet, så har detta uppnåtts på bekostnad av att man förnekar de allvarliga framtida svårigheter som de deltagande regeringarna kommer att ha att sköta sina offentliga finanser i linje med stabilitetspakten.
Låt det inte vara några tvivel, de brittiska ledamöterna av Europeiska folkpartiets grupp vill att valutaunionen skall lyckas. Jag personligen har ägnat en stor del av min tid i parlamentet åt skapandet av euron. Det är utifrån den här ståndpunkten som vi stöder finansminister Waigels ansträngningar med att önska att medlemsstaterna gör ytterligare åtaganden om att ha balanserade budgetar över cykeln och minska skulden till 60 procent av BNP.
Jag önskar att parlamentet hade stött Waigel mer. Det är synd att det finns de i socialistgruppen och på annat håll som har attackerat centralbankens oberoende, vilken var hörnstenen i Maastrichtfördraget, men som är ovilliga att förbättra vår översikt över medlemsstaternas budgetarrangemang. Detta är särskilt synd eftersom det skulle kunna öppna möjligheterna till ett seriöst samarbete mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Däri ligger den bästa chansen att korrigera det demokratiska underskottet.
Jag själv är absolut övertygad om att de elvas euro kommer att lyckas i det långa loppet. Den framgången kanske kommer att bli ett hårdare lopp på marknaderna eftersom vi har valt en mjukare ordalydelse i dag än vad vi borde ha gjort.

Pérez Royo
Herr ordförande, kära kolleger! Den debatt vi håller sker under själva höjdpunkten av en process som har satt i gång de främsta krafterna i Europeiska unionen under detta decennium. Vägen som inleddes genom undertecknandet av Unionsfördraget - och även innan, i de förberedande arbetena i Delorskommittén - har varit lång, och de ansträngningar som har gjorts av unionens institutioner och medlemsstater, för att skapa villkoren för övergången till tredje etappen i valutaunionen, har varit ansenliga. I dag deltar vi i kungörandet av framgången. Elva medlemsländer med omkring 300 miljoner invånare, kommer att delta i den gemensamma valutan från den första januari nästa år. Därmed föds en bred och balanserad valutaunion som kommer att göra det möjligt att lansera en solid och stabil gemensam valuta, till vilken med all säkerhet de andra fyra medlemsstaterna kommer att ansluta sig de närmaste åren.
Dessa dagar genomförs omröstningar och antas resolutioner i parlamenten i de olika medlemsstaterna, och i morgon kommer vi att rösta om detta betänkande i Europaparlamentet, som ett slags prolog till den högtidliga omröstning som kommer att äga rum den 2 maj. Angående denna omröstning vill jag betona följande saker:
För det första: Denna omröstning, liksom den på lördag, har också värdet av att ske i den enda institution i unionen vars legitimitet föds direkt i allmänna val.
För det andra: Till följd av detta, gör denna omröstning det möjligt att identifiera de europeiska krafter som stöder detta betydelsefulla steg i det europeiska bygget. Som socialist vill jag uttrycka min tillfredsställelse över den positiva rösten från vår grupp, och som spansk socialist skulle jag vilja tillägga tillfredsställelsen över det bidrag socialistpartiet, först i regeringen och sedan i opposition, har givit Spaniens införlivande i den tredje etappen av unionen.
För det tredje: Jag skulle vilja understryka att den resolution vi skall rösta om i dag är en balanserad text som sammanfattar de huvudsakliga skäl som bär upp parlamentets stöd till införandet av den gemensamma valutan.
Jag avslutar, herr ordförande. Jag inledde mitt anförande med att tala om höjdpunkten av en process. Jag vill sluta med att betona att vi också befinner oss i inledningen av en ny epok i vilken denna kammares roll som samtalspartner med den monetära myndigheten och garant för kontroll av dess verksamhet utan tvivel kommer att förstärkas.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Ansträngningarna i våra medlemsstater med att sänka budgetunderskotten, avsevärt minska den totala skuldsättningen och konsolidera de offentliga budgetarna, har rönt framgång. Inte bara de politiskt och ekonomiskt ansvariga har gjort ett bra jobb, som kan avläsas av den historiskt sett låga nivån på inflationstakten och de långa räntorna. Medborgarna har funnit sig i inskränkningar medvetna om att Europa bara kan bli konkurrens- och framtidskraftigt med en konsekvent stabiliseringskurs. Denna kurs kan bara bestå - det går Karl von Wogaus balanserade betänkande in på - om konvergenskriterierna säkras på sikt. Därför skall stabilitets- och tillväxtpakten genomföras snabbt, och den skall övervakas av Europeiska centralbanken, där man inte får ändra minsta ting i fråga om dess oberoende och ansvar som högsta beskyddare av valutan.
Vi, som fritt valda parlamentariker, kommer att vara centralbankens dialogpartner. Det litar våra medborgare på, vilka inte har den minsta förståelse för taktiska maktspel när man bråkar om ECB: s ordförandes position. De satsar på att det med hjälp av kraften hos euron, där det inte är fråga om någon sjuklig, för tidig födsel, kommer att göras fler investeringar och skapas en ny, sysselsättningsbefrämjande tillväxt, som leder till en minskning av arbetslösheten. De satsar på att de åtgärder från medlemsstaternas sida på det ekonomiska och strukturpolitiska området, som beslutades om vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg, kommer att samordnas bättre, att initiativ till en aktiv arbetsmarknadspolitik kommer att påskyndas, att man med hjälp av mer ut-, fort- och vidareutbildning kan tillmötesgå efterfrågan på kvalificerad arbetskraft. Med ett sådant totalpaket kommer våra medborgare att identifiera sig med den nya europeiska hemmamarknaden och med euron.

Andersson
Herr ordförande! Den gemensamma valutan har haft många belackare, inte minst i mitt eget land. Vissa har sagt att det är ett omöjligt projekt som aldrig kan genomföras; andra har sagt att endast ett fåtal länder kommer att vara med vid starten. Dessa belackare har fått fel! Det är nämligen så att hela elva länder kommer att vara med från början. Allt tyder nu på att detta kommer att bli ett framgångsrikt projekt. Mitt eget land, Sverige, kommer inte att vara med från start, vilket jag för egen del beklagar. Det innebär emellertid inte att man inte aktivt kommer att arbeta för att detta skall bli ett framgångsrikt projekt. Det innebär inte heller att mitt land inte kan komma att gå med i framtiden. Själv kommer jag att aktivt arbeta för det.
Vidare är det så att om man har deltagit i de två första etapperna av EMU, så har också det haft betydelse. När Sverige blev medlem av Europeiska unionen för drygt tre år sedan, hade vi stora underskott i vår budget och höga räntor. I dag har vi balans i budgeten, låga räntor och en stabil ekonomi. Det ger oss möjligheter för framtiden. Att vi har varit med i de två första etapperna har alltså haft betydelse.
Jag vill emellertid säga att det krävs mer än EMU. Kampen mot arbetslösheten måste också samordnas. Därvidlag är Amsterdamfördraget och Luxemburgmötet en framgång. Jag kan förresten upplysa er om att det svenska parlamentet just har röstat för Amsterdamfördraget med 226 mot 40. Det räcker dock inte med det heller, utan vi behöver mer samordning kring den makroekonomiska politiken, mer av samordning av skattepolitiken samt mer av investeringar i infrastruktur. Det är nämligen så att om vi skall göra EMU och annan ekonomisk politik till folkens projekt, så måste vi se resultat. I dag har folken ännu inte sett dessa resultat.
Slutligen anser jag att banken skall vara oberoende, men samtidigt stå under demokratisk kontroll. Den naturliga platsen för den demokratiska kontrollen är Europaparlamentet.

Rübig
Herr ordförande, högt ärade herr von Wogau, mina högt ärade damer och herrar! När jag förra gången efter sammanträdet åkte tillbaka från Strasbourg till Österrike var jag överlycklig över att gränsbommen mellan Tyskland och Österrike hade avlägsnats. När jag denna gång kommer tillbaka till Österrike från Bryssel, kommer det att finnas en fast växelkurs mellan DM och schillingen, men också mot den belgiska francen och inom alla de elva länderna. Det medför genast enorma fördelar för våra företag. Växelkursriskerna försvinner, man kan kalkylera bättre, man kan kalkylera mer exakt, och redan nästa vecka kommer vi i åtnjutande av denna fördel. Den 1 januari kommer vi sedan att ha en gemensam valuta. Detta kommer återigen att föra med sig avsevärda fördelar, inte bara för koncernboksluten, utan också därför att det blir möjligt att jämföra olika anbud, och Europa kommer därigenom att bli mer konkurrenskraftigt. Vem skulle ha trott, när vi i början diskuterade att vi vill ha och behöver en euro, att elva länder skulle delta redan från början? Pessimisterna talade om sex eller sju länder. I dag har vi elva, och min prognos är att vi fram till år 2002 kommer att vara femton!
Jag tror inte att man kommer att ha råd att stå utanför, och vi måste också ordna så att vi även på detta område kan hjälpa de länder som är villiga att gå med. Vi har stora uppgifter framför oss, och jag är stolt över att man kommer att bemästra dem här i Europa!

Fayot
Herr ordförande! När man i dagarna kommer till Bryssel möts man av en slogan " Låt oss vara konkreta och positiva" som gäller ett belgiskt politiskt parti. Jag tycker bra om denna slogan för dess rimliga och behärskade sida. Jag tror att det är det synsätt vi måste anlägga när det gäller valutaunionen, inför den nationalistiska demagogin och den extrema vänsterns katastrofstämning som rasar mot valutaunionen. Jag skulle vilja använda samma slogan.
Låt oss vara positiva till valutaunionen. Som vi vet röstade socialisterna emot von Wogaus betänkande i utskottet, inte på grund av föredragandens utmärkta arbete, utan på grund av vissa ändringsförslag som röstades igenom i utskottet och belastade frågan. Jag tror inte att Europaparlamentet skall vara mer ortodoxt än den mest ortodoxa av centralbankens ordförande. Vi måste respektera stabilitets- och tillväxtpakten och i vårt betänkande finns tillägget " strikt" . Jag kan föreslå en rad adverb: formellt, absolut, tydligt, ärligt, exakt, osv., det är stileffekter som inte tillför något. Socialisterna vill vara positiva och rösta för von Wogaus betänkande, under förutsättning att ett seriöst och rimligt synsätt godkänns när det gäller att respektera stabiliteten. Jag tror att vi äntligen uppnått det.
Vi vill också vara konkreta. Den nuvarande situationen är full av möjligheter på finans- och valutaområdet. Det beror på att vi är på väg mot euron, och euron har redan och kommer att skapa nya möjligheter för att motsvara konjunkturriskerna och skapa sysselsättning. Den kommer också att fördjupa den politiska unionen och få den krigiska nationalismen att backa.
Låt oss därför, herr ordförande, vara fast beslutna att utnyttja dessa möjligheter. Låt oss vara positiva och konkreta inför den enorma möjlighet som euron innebär.

Harrison
Får jag vederlägga John Stevens antydningar om att socialistgruppen är släpphänt när det gäller ECB: s oberoende. Det är vi inte, men vi är lika passionerade när det gäller bankens demokratiska ansvarsskyldighet. På randen av historiska beslut för Europa och införandet av euron så borde vi ta ett steg tillbaka och begrunda och fira den fantastiska prestationen att elva medlemsstater kvalificerar sig för euron.
Det gynnsamma scenariot med låg inflation och låga räntor är en rungande hyllning till de länder som går in i EMU. Ibland ser inte de som kommenterar skeendena skogen för bara träd - i synnerhet två länder har i en febril uppmärksamhet pekats ut enbart på grund av frågan om genomförbarheten av förhållandet mellan deras statsskuld och BNP. Läser man Maastrichtfördraget på ett strikt sätt så får de inte gå med, vilket kommissionen, Europeiska monetära institutet och den tyska federala domstolen - ett upphöjt organ som inte står i skuld till någon - bekräftat.
Vidare har vi stabilitets- och tillväxtpaktens skyddsnät som kommer att försäkra hållbarhet i den här skattemässiga rättrådigheten och Belgiens och Italiens löften om att fortsätta att konsolidera sina statsskuldsförhållanden.
Nu är det hög tid för oss att lyfta blicken från konvergenskriteriernas detaljer. Låt oss blicka ut över eurons solbelysta högländer som allt starkare vinkar oss till sig. Det gyllene pris som vi bara har att ta för oss av är en dynamisk europeisk inre marknad, som påskyndas av införandet av den gemensamma valutan. Det är den marknaden, världens största marknad, som kommer att erbjuda arbetstillfällen och välstånd för våra folk, och låt oss aldrig glömma att vi har marknaden för att skapa valutan till förmån för Europas folk och inte tvärtom. Inom en inte allt för avlägsen framtid, när Förenade kungariket kommer att ha rest sig ur förtvivlans träsk från åren med Thatcher och Major, kommer även Förenade kungariket att gå med i envars långa marsch mot staden på berget. Även vi vill ha en gemensam valuta på en gemensam marknad i vårt gemensamma Europa.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för hans sakkunniga, om än strama tag. Jag vill vända den europeiska valutaunionen mot en mera social och rättvis riktning. Den allmänna, gemensamma valutan förstärker våra möjligheter i den internationella ekonomin och politiken. Euron kommer att bli en storvaluta, men jag ställer motsatta krav på en stor valuta än vad man har fått från valutaspekulanternas och somliga bankers sida.
Arbetslösheten är vårt största problem, såsom det i betänkandet konstateras, och Europeiska centralbanken kan inte bortse från det. Banken är oberoende och dess direktion kan inte avskedas, oavsett vilka misstag den gör. Det skall inte finnas någon makt utan ansvar. Som tur är har vi också i parlamentet fattat beslut för att skapa en öppen debatt och ett demokratiskt ansvar för ECB.
Det är helt nödvändigt att man hittar gemensamma lösningar på en europeisk nivå om ett medlemsland drabbas av en asymmetrisk chock. Jag hoppas att euron blir den förkämpe i den globala ekonomin som utöver de sociala synpunkterna tar även hänsyn till rättvisan. Det ställs demokratiska krav på demokratiska staters gemensamma valuta. Det räcker inte att marknadskrafterna litar på euron, det behövs folkens tillit och den får man genom att tjäna medborgarna.
von Wogaus betänkande har en mycket monetaristisk ton. Hans linjeringar är mycket stramare och mindre flexibla än många medlemsländers. Man måste dock säga till von Wogaus förtjänst att han har i sitt betänkande satt ett sysselsättningsmål. Det är just därför de osmidiga inslagen om en för strikt tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten känns onödiga i ett betänkande som behandlar införandet av en gemensam valuta.

Lukas
Herr ordförande! Som vi nu har sett, ser många av oss med spänd förväntan och entusiasm fram emot de beslut som under de närmaste dagarna kommer att tas i Bryssel. Ett stort antal unionsmedborgare motser dock införandet av euron med skepsis och även med sorg. Det faktum att när det gäller den totala skuldsättningen endast tre kandidatländer ligger under 60 procent och två kandidatländer ligger över 120 procent, är i själva verket synnerligen oroväckande. Desto tydligare måste man peka på, vilket också von Wogaus betänkande gör, den absoluta nödvändigheten för alla deltagare i Europeiska valutaunionen att strikt iaktta stabilitets- och tillväxtpakten.
Europaparlamentet måste kräva en garanti för att euron skall bli lika stabil som den mest stabila valuta som den skall ersätta. Jag skulle vilja utnyttja min knappa minut till att i all objektivitet uttala mina personliga lyckönskningar till von Wogau för hans betänkande och för hans balanserade arbete.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Strax före ett historiskt Europeiskt råd, eftersom stats- och regeringscheferna skall besluta om att inrätta Ekonomiska och monetära unionen, gör von Wogaus utmärkta betänkande det möjligt för oss att bedöma den väg vi redan gått. Låt oss för en gångs skull glädjas åt det och jag uppskattar det mycket positiva bemötandet av kommissionens rekommendation om att föreslå elva medlemsländer. Under den här långa debatten, där ett fyrtiotal parlamentsledamöter deltagit, har jag inte hört någon kritik av kvalitén på kommissionens arbete eller av innehållet i förslagen, även om debatten om den ekonomiska politiken är en bred och öppen debatt, vilket är normalt i en demokrati.
Jag instämmer i vad Giansily, Randzio-Plath, Rübig, Harrison och Berès sade när de återförde debatten till ett framtidsperspektiv och ett historiskt perspektiv, tycker jag, eftersom det handlar om att slutföra vad Europa arbetat för under 40 år. Det är en stor tillfredsställelse att se arbetet slutfört. Vem hade kunnat tro det för bara ett år sedan, t.o.m. här i kammaren?
Det här resultatet är ingen slump, och utöver de anmärkningsvärda konvergensansträngningarna i samtliga medlemsländer är framgången frukten av en gemensam politisk vilja att respektera villkoren, och den tidtabell som fastställts i Fördraget om Europeiska unionen. Tillåt mig i det sammanhanget, eftersom debatten varit allmän, att också för en stund återkomma till den metod som lett oss till framgång och som förtjänar en diskussion innan jag framför några kommentarer, några råd inför den uppgift som inte är mindre viktig och som nu väntar oss. I dag måste vi koncentrera oss, inte på den 2 maj utan på tiden efter den 2 maj. Euron får inte bli ett problembarn utan skall i morgon vara en nyfödd, och vi skall se till att den utvecklas harmoniskt och balanserat.
Till att börja med är eurons införande en framgång för den metod som i första hand bygger på en politisk vilja. Utan denna politiska vilja skulle aldrig ett sådant företag ha kunnat genomföras. Det har varit det grundläggande beviset för ett genomförande som är unikt i Europas historia. Varje Europeiskt råd sedan 1995 har mot alla odds uttryckt denna orubbliga vilja hos stats- och regeringscheferna. De har vetat att dra de politiska och praktiska konsekvenserna för var och en av dem för att t.ex. sanera de offentliga finanserna, vilket är viktigt, och minska underskottet till under 3 procent.
Jag tror också att det är denna politiska vilja som gör att jag i dag kan säga till er att centralbankernas stadgar, som i konvergensrapporten för bara en månad sedan fortfarande omnämndes som inte definitivt överensstämmande, i dag är det. De fyra aktuella länderna, Österrike, Spanien, Luxemburg och Frankrike, har avslutat eller, beträffande Frankrike, kommer i kväll att avsluta de parlamentariska lagstiftningsförfaranden som gör att stadgarna för samtliga centralbanker överensstämmer.
När det gäller Europeiska centralbanken, skulle jag, eftersom flera av er tagit upp frågan och för att undanröja alla eventuella missförstånd, vilja säga att enligt kommissionen skall fördraget tillämpas strikt. Rådet kan inte dela upp ett mandat i två, det måste utse en ordförande för hela mandattiden som avses i fördraget. Ju mindre vi för närvarande talar om problemet med Europeiska centralbanken, desto bättre. Låt stats- och regeringscheferna göra sitt arbete eftersom det är de som har ansvaret att fatta beslut. Friedrich sade nyss apropå detta: " Europa behöver förtroende" . Jag tror att förtroendet kommer helt naturligt när stats- och regeringscheferna enhälligt utsett ordföranden för centralbanken och direktionsledamöterna.
En annan viktig beståndsdel i metoden är konvergensen. Jag skall bara ta ett exempel, ni känner till siffrorna lika bra som jag: saneringen av de offentliga finanserna. Jag vill ändå erinra om att det rekommenderade medeltalet för de elva länderna var 5, 5 procent under 1993 och att det minskat till 2, 5 procent för 1997. Jag måste säga, bl.a. till parlamentsledamöterna i de grupper som sitter längst till höger här i kammaren, att dessa siffror inte förfalskats, att de har kontrollerats och är trovärdiga. Som representant för kommissionen kan jag inte acceptera minsta misstanke om kvalitén i det arbete som utförts, bl.a. när det gäller statistik och de beståndsdelar som överlämnats till er för att ni också skall kunna göra en bedömning.
Det här resultatet, som är desto mer imponerande med tanke på att konjunkturen inte har varit gynnsam, innebär alltså att saneringen av de offentliga finanserna huvudsakligen genomförts tack vare en verklig minskning av utgifterna: av en minskning på 3, 7 procent för samtliga medlemsländer utgjorde minskningen av utgifterna 2, 8 procent. Ni ser alltså att det är de minskade utgifterna som till stor del gjort det möjligt att uppnå detta minskade offentliga underskott, mycket mer än konjunkturen, mycket mer än de " one off measures" som gjorts om till definitiva åtgärder, mycket mer också än de ökade inkomsterna. Det är det som får oss att säga att saneringen av de offentliga finanserna är hållbar och att marknaderna också har bedömt att konvergensen är hållbar.
Jag har hört mycket lite talas om den hållbara konvergensen under debatten, och det förefaller mig vara en grundläggande beståndsdel för övergången till den gemensamma valutan. Marknaderna har konstaterat det eftersom räntesatserna i dag befinner sig på en historiskt låg nivå. Det gör att jag kan säga att det numera i Europa finns en verklig stabilitetskultur, och att det nu är lämpligt att konsolidera den, dvs. utan dröjsmål genomföra de åtaganden som gjorts i Amsterdam och, jag försäkrar er herr Donnelly, utan att lägga till några nya åtaganden.
Den tredje beståndsdelen i metoden är ett systematiskt förberedande av eurons införande. Jag skulle ändå vilja erinra om, bl.a. eftersom vi arbetat mycket tillsammans de senaste tre och ett halvt åren, det utmärkta arbete vi genomfört gemensamt när det gäller juridiskt-tekniska bestämmelser, ett ytterst noggrant arbete som är nödvändigt för att Ekonomiska och monetära unionen skall fungera. För att redan från början säkerställa en bra valuta krävdes en rättslig ram, en bra rättslig ram. Det var nödvändigt för dess trovärdighet och för detta var vi tvungna att, med nödvändig framförhållning, garantera den synlighet och tydlighet som aktörerna behövde för att förbereda sig i tid. Det är gjort i dag och kammaren har bidragit stort till det. I detta förberedelsearbete måste jag också nämna det utmärkta arbete som utförts av Europeiska monetära institutet som, om bara några dagar, kommer att se detta konkretiseras genom beslut som kommer att fattas av Europeiska centralbanken.
Den fjärde beståndsdelen i metoden, och det förvånar mig att vi hört talas om den så lite här i kväll, är mobiliseringen av krafterna i Europa. Skulle vi ha uppnått en sådan mobilisering utan det initiativ som bl.a. tagits av er kammare, att utan dröjsmål redan 1996 utveckla särskilda informationsåtgärder i samtliga medlemsstater? Om de europeiska offentliga myndigheterna, eller de nationella, regionala, lokala myndigheterna, om bankerna, företagen, arbetsmarknadens parter i dag är mobiliserade, beror det till stor del på detta initiativ som tagits gemensamt av kammaren och kommissionen.
Med detta vill jag säga att ur min synvinkel borde vi vara stolta över det. Varför inte vara det för en gångs skull, genomförandet av euron har varit en modell för samarbete mellan institutionerna. Det bör fortsätta, och det redan direkt efter Europeiska rådet, för att säkerställa den demokratiska kontroll som många av er tagit upp nyss, och som så effektivt som möjligt skall bidra till tillväxt och sysselsättning, eftersom det ju är EMU: s målsättning, men också unionens, när nu euron införs. Det är denna andra punkt jag skulle vilja betona för att ge er mina kommentarer om det som jag anser vara vårt ansvar, dagordningen för de kommande månadernas arbete.
Först av allt har vi budgetsaneringen. En återgång till offentliga finanser i balans på medellång sikt är det enda sättet att frigöra sparande för investeringar, som kan skapa sysselsättning och på nytt finna manöverutrymme i budgeten, det är därför det är den huvudsakliga målsättningen för stabilitets- och tillväxtpakten. Men ni skall veta att i förhållande till den nuvarande underskottsnivån i hela Europeiska unionen - 2, 5 procent - innebär återgången till balans att praktiskt taget 150 miljarder euro måste frigöras, till förmån för investeringar. Och jag tror att den nuvarande perioden av ekonomisk tillväxt skall utnyttjas för att skynda på budgetkonsolideringen. Låt oss inte dra växlar på framtiden, ansträngningen med att sanera finanserna måste fortsätta. Det värsta är gjort, Europa skördar redan frukterna, låt oss inte minska våra ansträngningar.
I det sammanhanget vill jag också, som svar till Berès, betona betydelsen av att samordna den ekonomiska politiken, som inte bara finns på budgetområdet utan även inom sysselsättning och konkurrenskraft. Vi har instrumenten: de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken, stabilitetsprogrammen. Vi har instanserna: ert parlament, Ekofinrådet, eurorådet. Våra regeringar måste nu visa prov på politisk vilja för att genomföra allt detta.
Den andra absoluta prioriteringen inom den ekonomiska politiken gäller utmaningen med sysselsättningen. Hugues och Paasilima, jag skall säga er att det inte blir fråga om att EMU skall innebära ytterligare arbetslöshet. EMU skall tvärtom medföra mer sysselsättning, det är anledningen till att Europeiska rådet i Luxemburg, herr Mann, Thomas, syftade på det, unionen gör sysselsättningen till en fråga av gemensamt intresse, en prioritet för vår ekonomiska politik, och utöver utvecklingen av en sund makroekonomisk politik kan endast reformer av lämpliga och avtalade strukturer på sikt minska arbetslösheten i Europa. I det hänseendet skall euron vara en katalysator i kampen mot arbetslösheten. I morgon skall vi tala om de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken. I år kommer kommissionen att i centrum för sina stora riktlinjer placera den gemensamma strategin för sysselsättningen. Kommissionen granskar också för närvarande de nationella planerna som nyss har anmälts, och kommer att lägga fram sina slutsatser i Cardiff.
Det finns två andra viktiga ämnen för framtiden, jag skall bara nämna rubrikerna, i brist på tid för att utveckla dem: Det är eurons internationella dimension, som vi inte talat mycket om här i kväll. Men ändå, hur skall ett Europa med euron kunna tala med en enda röst? Det finns också en stor utmaning att anta om vi vill utnyttja alla fördelar och all nytta som den största ekonomiska och handelsmässiga makten i världen kommer att få av att införa en egen valuta.
Den sista utmaningen slutligen är den att alla skall acceptera valutan. På åtminstone en punkt är jag överens med Schörling: det är den om folkens betydelse. Vi skall inte förringa dem och i det här sammanhanget måste alla medborgare snabbt kunna vänja sig vid den nya valutan, kunna använda den bekvämt och med förtroende. Det är anledningen till att informationen måste påskyndas i samtliga medlemsländer.
Avslutningsvis, herr ordförande, mina damer och herrar, tillåt mig på nytt att glädjas åt det utmärkta samarbete som vi nu haft i tre och ett halvt år, och som varit en av nycklarna till framgången med detta historiska projekt. Tillåt mig att personligen tacka framför allt ordförande von Wogau, samt Randzio-Plath, för deras oförtröttliga engagemang och deras stöd till förmån för euron under alla dessa månader, som inte alltid varit lätta. Jag tror att Europaparlamentets roll nu kommer att vidgas ytterligare, vare sig det gäller förfarandet med att samordna den ekonomiska politiken, den demokratiska kontrollen av Ekonomiska och monetära unionen eller ansträngningen med att övertyga den allmänna opinionen. Jag gläds också åt er ansvarskänsla, och eftersom Garosci nyss sade: " Vi har euron, nu måste vi bygga Europa" , säger jag att det är en vacker ambition. Fayot sade: " Låt oss vara positiva och konkreta" , det är en vacker attityd.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Den årliga ekonomiska rapporten för 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0133/98) av Gasòliba i Böhm för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om tillväxt och sysselsättning i ett stabilitetsinriktat EMU: Ekonomisk-politiska överväganden inför de allmänna riktlinjerna för 1998 (KOM(98)0103 - C4-0135/98) (Årlig ekonomisk rapport).

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! För det första skulle jag vilja tacka för samarbetet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik under framställandet av detta betänkande, och för att betänkandet godkändes praktiskt taget enhälligt i detta utskott. Således är detta inte ett betänkande från mig utan från utskottet, och det tar upp ett antal punkter som har kommenterats i den tidigare debatten, men som har en inriktning på vad som skall göras - och detta trycker jag på - efter eurons införande.
Jag vill också peka på att när man diskuterade mitt betänkande i utskottet, förfogade vi redan över yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, vars viktigaste förslag har införlivats i detta betänkande. Detsamma gäller inte i fallet med yttrandet från utskottet för regionalpolitik, vilket kom senare. Men som föredragande har jag ingenting emot att förslagen från utskottet för regionalpolitik införlivas i slutsatserna i det aktuella betänkandet genom att följa Hughes-förfarandet.
För att kommissionär de Silguy inte skall förebrå oss för att vi inte har uppmärksammat kommissionens rapport, skall jag säga att det betänkande jag här försvarar givetvis tar upp kommissionens årliga rapport, en årlig ekonomisk rapport som har lite speciella egenskaper eftersom den inte svarar mot den sedvanliga strukturen för de årliga ekonomiska rapporterna från denna institution, utan att den svarar mot en specifik situation som vi skulle kunna kalla " året för grundandet av euron" . Således fixerar den uppmärksamheten på två aspekter: tillväxt och sysselsättning, och använder en metod som vi har accepterat, men vårt betänkande framhäver att den, i framtiden, bör vara annorlunda, då den måste begrunda och erbjuda en annan typ av analys till skillnad från den som ges i årets rapport, och exempelvis införa en analys på medellång sikt; en metod, som finns i ekonomin, vilken är scenarioanalysen; och inte betrakta en linjär utveckling av den europeiska ekonomin, utan beakta effekterna av det vi kallar asymmetriska chocker, inte bara på nationell nivå utan också regional.
Efter dessa överväganden, för att visa kommissionären att vi har beaktat Europeiska kommissionens rapport, skulle jag vilja ägna de få minuter jag har kvar åt en reflexion om två aspekter. Den första av dem är tillväxten. Tillväxten är en grund, inte den enda, för framsteg och även för sysselsättningen. I detta betänkande nämns några aspekter som själva stabilitets- och solvenslinjerna, vilka har krävts för att kunna uppnå grundandet av valutaunionen och euron, kanske har åsidosatt men som är nödvändiga att återta. Exempelvis, att beakta behovet att förstärka statliga och privata investeringar i produktivitetssyften, ett väsentligt element för att öka produktiviteten och konkurrenskraften för den europeiska ekonomin, att beakta och stärka väsentliga aspekter inom investeringar och utveckling, på utbildnings- och yrkesutbildningsområdet och, givetvis, att beakta alla de aspekter som skall göra att detta förstärkta Europa, genom euron, blir konkurrenskraftigt på en inre nivå, det vill säga, erbjuda större möjligheter för de ekonomier som kan anpassa sig till de nya kraven, och också på en internationell nivå, för jag instämmer i de Silguys försäkran om eurons internationella betydelse.
Den andra aspekten jag vill nämna handlar om sysselsättningen. I betänkandet vi har utarbetat har vi varit mycket medvetna om, på grundval av Europeiska kommissionens rapport, eurons faktor som motor för sysselsättningen. Vi har också diskuterat behovet att göra arbetsmarknaden mer flexibel, minska de indirekta kostnaderna som påverkar skapandet av arbetstillfällen, vara medvetna om den skattemässiga omgivningen och givetvis också behovet av att hela denna process leder till en förnyelse av företagens initiativ, och framhåller speciellt de små och medelstora företagens roll som motor för utveckling, framsteg och också skapande av sysselsättning.

van Velzen, Wim
Herr ordförande! Detta är i själva verket den första årliga rapporten efter Amsterdamfördraget och toppmötet i Luxemburg. I sig är det förståeligt att rättesnörena för sysselsättningen, i den form som avsågs där, inte får någon eller endast ringa uppmärksamhet i rapporten. Jag hoppas att detta genomgående blir en fullständig del i framtida rapporter plus, vilket jag också hoppas, benchmarking på området arbetsmarknadsstrategi.
Ett av de viktigaste målen för Amsterdam och även för Luxemburg var att skapa en samordning, en balans mellan uppmärksamheten för den makroekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Jag måste erkänna att jag inte har någon större förståelse för att denna balans, denna samordning i själva verket inte har uppmärksammats alls i den årsrapport som ligger framför oss. Ni kommer att se i vårt betänkande att vi yrkar på att förslag läggs fram så snabbt som möjligt för denna samordning. Ekofin och rådet för sociala frågor - jag säger nu ingenting konkret om hur ofta, men det borde vara flera gånger om året - måste diskutera det ämnet tillsammans och inte fortsätta att var och en hålla sig på sin kant.
Jag blev förskräckt då jag läste en artikel i European Voice där den förklaring som man lägger fram vid toppmötet i slutet av denna vecka läckt ut, i vilken man ber regeringscheferna att uttala att det är en topprioritering att få ned statsskulderna och inte att få ned arbetslösheten. Detta görs ofta med argumentet att man i framtiden kommer att ha mer utrymme för att göra något åt sysselsättningen. Jag skulle vilja veta av er, herr kommissionär, när börjar denna framtid egentligen? Alldeles nyligen, det gångna veckoslutet, ägde ett egentligen förskräckligt val rum i Tyskland där extremhögern oväntat gick mycket starkt framåt. Om man inte ställer det i samband med den ohejdade arbetslösheten där, då blundar man för verkligheten. Jag skulle mycket kraftfullt vilja understryka att man nu för en gångs skull måste förstå att det är nu som denna framtid borde börja för många människor, och att det är vansinne att förvänta sig att euron kommer att innebära något om man inte vidtar konkreta åtgärder nu där medborgarna kan utläsa att statsmakterna konkret ägnar sig åt sysselsättningen. Detta betänkande är fortfarande absolut inte tillfredsställande i det avseendet, men jag anser att det som jag läst om de förslag som kommer i slutet av denna vecka egentligen är skandalöst i ljuset av detta.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag välkomnar Gasòlibas betänkande och gratulerar honom till innehållet. Som han sade är det resultatet av ett gemensamt arbete och vi i socialistgruppen är i hög grad nöjda med innehållet. Kanske är det än viktigare i dag att jag också kan tacka kommissionären och hans enheter, eftersom vi i socialistgruppen länge har begärt en bättre typ av årlig ekonomisk rapport som behandlar de verkliga problem som våra medborgare står inför. Jag är glad över att säga att vi nu för första gången på senare år har ett betänkande som inte bara kan läsas av folk utanför de europeiska institutionerna, utan som också återspeglar deras angelägenheter. Jag skulle vilja tacka tjänstemännen inom kommissionen för det arbete de har gjort med detta.
Jag vill i synnerhet dra uppmärksamheten till ett antal frågor som kommissionen har understrukit och som Gasòliba har tagit upp i sin egen text. Den första frågan gäller investeringar. Kommissionen har i den årliga ekonomiska rapporten erkänt det faktum att vi under den här perioden med konsolidering har haft ett mycket allvarligt fall i investeringsnivån, och i synnerhet offentliga investeringar inom Europeiska unionen, och kommissionen själv rekommenderar att medlemsstaterna måste vara mycket försiktiga så att man under perioden med konsolideringar inte helt underminerar de offentliga investeringarna. Vi borde söka efter sätt att hjälpa upp detta, i synnerhet genom offentligt-privata partnerskap. Jag hoppas att kommissionär de Silguy kommer att insistera på detta när han träffar finansministrarna för att diskutera slutsatserna i Europaparlamentets och kommissionens text.
Vi har särskilt, vad gäller penningpolitik, tidigare i debatten om Ekonomiska och monetära unionen understrukit att i enlighet med artikel 105 i fördraget så kan, när prisstabilitet garanterats, den monetära myndigheten ta itu med Europeiska unionens vidare mål. Vi vill ha en penningpolitik som kommer att hjälpa till att främja sysselsättning och tillväxt inom Europeiska unionen. Kommissionen har på ett mycket klart sätt nämnt det här i sin text, och vi vill säkerställa att de monetära myndigheterna i Europa, i synnerhet Europeiska centralbanken tar itu med det här också.
Tilläggsvis så understryks också i kommissionens rapport det faktum att Europeiska unionen i hög grad är en intern handelsgemenskap. 90 procent av vår BNP skapas av inhemsk handel inom Europeiska unionen. För första gången har kommissionen sagt att den makroekonomiska politiken måste baseras på att stimulera inhemsk efterfrågan i de femton medlemsstaterna.
I de breda ekonomiska riktlinjerna vill vi ha speciella förslag från kommissionen om hur vi stimulerar den inhemska efterfrågan inom Europeiska unionen. Det är inte en fråga om internationella handel, det är en fråga om inhemsk efterfrågan.
Låt mig slutligen säga att jag i synnerhet välkomnar det faktum att vi har hållit dessa två debatter i dag. Jag tror att vi inte bara tittar på en valutaunion, utan vi tittar på en ekonomisk union, och det är i dag rätt att vi tar itu med processen om hur valutaunionen inrättas, samtidigt som vi tar itu med Europeiska unionens årliga ekonomiska rapport.

Gallagher
Först skulle jag vilja välkomna Gasòlibas betänkande om den årliga ekonomiska rapporten från vilken jag tror att det står klart att det inom Europeiska unionen har varit en stadig ekonomisk tillväxt sedan 1996. Investeringsväxten uppskattas till ca 4, 7 procent 1988 och, förhoppningsvis, 5, 5 procent 1999. 2, 5 procent av den inhemska efterfrågan är naturligtvis en prognos för de kommande två åren.
En liten men stabil tillväxt i arbetslösheten har registrerats och 1997 ligger på en ny nivå. De makroekonomiska pelarna för den framtida samordningen av den nationella ekonomiska politiken skulle, naturligtvis, baseras på en monetär politik för prisstabilitet och minskning av statsskulden
Det som är viktigt med allt det här är att vi kan försäkras låg inflation och låga räntor och i mitt eget land, Irland, har det offentliga underskottet minskats till 11 procent av BNP sedan 80-talet och statsskulden har minskats från 115 procent till 65 procent under samma tidsperiod. Men det är också sant, tack och lov, att situationen förbättras på andra håll inom unionen.
Det står klart för Irland att EMU kommer att leda till fortsatt tillväxt, skapande av arbetstillfällen, låg inflation, låga räntor och eliminering av transaktionskostnader. Det är bra för dem som har lån, för företag och för ett land som Irland, som exporterar en avsevärd procentuell andel av våra varor till andra delar av Europa, att vi nu kommer att ha samma valuta.
Det kommer naturligtvis att vara nyttigt för turismen, som också är så viktig för vårt land. Det kommer naturligtvis att kväva valutaspekulanter och vi kommer bara för väl ihåg situationen vi hade för några år sedan.
Sammanfattningsvis, gratulationer till Gasòliba för presentationen av ett bra betänkande om den årliga ekonomiska rapporten.

Ribeiro
Herr ordförande! Den årliga ekonomiska rapporten för 1998 skulle utgöra en möjlighet att utvärdera de vägar vi har gått för att korrigera strategier och förd politik. Det var missade möjligheter. För vägen fram till euron fick sådan verklig och symbolisk betydelse att den förvred förmågan till utvärdering, om den inte helt utsläcktes, och av större skäl förmågan att rätta till och vända om.
Gasòlibas betänkande antar det som nästan blivit dogm om att euron och stabilitetspakten är oumbärliga verktyg för tillväxten och skapandet av sysselsättning, och att hindren för åtnjutandet av detta nya instrument är lönekostnaderna, den bristande anpassningsförmågan hos arbetarna, den orimliga regleringen. När dessa hinder krossats, med en Europeisk centralbank oberoende av konjunkturer och en samordning av den ekonomiska politiken under budgetens strypstock, skulle vi komma till " El(euro)dorado" .
Detta är inte vårt perspektiv. I detta insisterande på lönespridning är hänvisningarna till exemplet USA oroande. Det finns en klar tendens till ökade skillnader - och det nordamerikanska " exemplet" skulle skynda på dem. Därför noterar vi med tillfredsställelse att föredraganden anser det väl överdrivet för att utgöra exempel. Vi insisterar fortfarande på våra ändringsförslag: beskattning av spekulativt kapital, minskad arbetstid med bibehållen lön, utredande av ansvaret inom konstruktionen EMU för arbetslöshetsutvecklingen.

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande! Det handlar inte bara om ekonomisk tillväxt, utan om ekonomisk tillväxt med mening och förnuft. En europeisk ekonomisk politik betyder socialekologisk marknadsekonomi. Hit hör inte bara att man snabbt inför energiskatten, och där är jag mycket tacksam mot Monti för hans energiska arbete, utan till detta hör en social situation och en miljösituation, och därigenom också en union. Vad har den årliga rapporten att göra med den förskräckande procentsatsen för ett högerparti i Tyskland? Väldigt, väldigt mycket. Arbetslöshet och ungdomsarbetslöshet skapar hjälplöshet, och högerpartierna, inte bara i Tyskland, utan i hela Europa, drar nytta av det.
Den 2 maj kommer vi här i Europaparlamentet att lägga grunden till det historiska skapandet av en gemensam europeisk valuta, och även att fira det. Det är bra, och jag är mycket glad över det. Avslutningsvis vill jag säga: Jag är glad därför att det sedan är ett historiskt faktum, och också därför att de pessimistiska tongångarna gentemot den valutaunion, som kommer att vara självklar för oss inom tio år, och hela pessimismen även i min grupp äntligen kommer att ta slut!

Angelilli
Herr ordförande! Jag gratulerar Gasòliba till betänkandet om den årliga ekonomiska rapporten, för det visar klart, i enlighet med kommissionens anvisningar, de viktigaste hindren för en tillväxt vad gäller ekonomi och sysselsättning i Europa. Överdrivet högt skattetryck och administrativt krångel, framför allt för de små och medelstora företagen, förvärrat av en allt hårdare internationell konkurrens, otillräcklig yrkesutbildning, alltför rigid arbetsmarknad, som hindrar att man tar till vara de nya möjligheterna till sysselsättning, och den höga kostnaden för arbetskraften som inte kan kopplas till lönerna och som minskar företagens möjligheter att investera och växa.
Men vissa punkter i betänkandet kan jag bara delvis instämma i, framför allt bedömningen av den sänkta arbetstiden, vilken behandlas i punkterna 39 och 40 i betänkandet. Medan punkt 39 bekräftar, i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen, det omöjliga i att föreslå en generell sänkning av arbetstiden i hela Europeiska unionen, så innehåller punkt 40 ett antal diskutabla påståenden. I den första delen av texten till punkt 40 kan man läsa att " ställer sig emellertid positivt till en sänkning av arbetstiden när en sådan minskning är lämplig" . Det är uppenbart att en sådan formulering låter sig tolkas på mer än ett sätt. En så allmänt hållen och abstrakt formulering av principen om att det är nödvändigt att sänka arbetstiden verkar predestinerad att skapa motsättningar och osäkerhet, eftersom den inte bara är allmänt hållen utan det dessutom i betänkandet saknas precisa argument för hypotesen att det är nödvändigt att sänka arbetstiden.
Punkt 40 kan faktiskt läsas som en uppmaning till varje land att själv bestämma de allmänna principerna för när en allmän sänkning av arbetstiden skall införas inom hela landet. Denna senare hypotes motsäger de synpunkter som kommer fram i kommissionens betänkande som, samtidigt som man pekar på farorna med 35 timmars lagstadgad arbetstid, begränsar sig till att tillåta sänkningar av arbetstiden enbart på mikroekonomisk nivå eller via förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter.
Avslutningsvis verkar punkt 40 på grund av sin allmänna utformning vara resultatet av en förvirrad politisk kompromiss. Jag uppmanar därför parlamentet, i enlighet med de argument som jag har tagit upp, att rösta emot punkt 40 i Gasòlibabetänkandet. Jag skulle dessutom vilja ha ett utlåtande från kommissionär de Silguy.

Metten
Herr ordförande! Den som tror att euron och den enhetliga ekonomiska politiken som vi kommer att ha från och med den 1 januari kommande år automatiskt kommer att ge oss allehanda fördelar misstar sig rejält. En monetär politik kräver väl samordnad och intelligent ekonomisk politik. Om detta saknas är det mycket som kan gå på tok. Kort sagt, nu måste vi verkligen komma bort ifrån avsaknaden av krav på samordning av den ekonomiska politiken.
Bara ett exempel: Europeiska centralbanken kommer i praktiken att inrikta sin monetära politik på den genomsnittliga inflationen inom eurozonen. För vart och ett av länderna innebär det att låg inflation inom landet kombinerad med stigande inflation någon annanstans ändå kan leda till högre ränta och att det kan fungera som en broms på den ekonomiska utvecklingen. Kort sagt, varje EMU-deltagare har intresse av att även de andra euroländerna håller inflationen låg, för annars kommer det oberoende ECB oundvikligen att bestraffa detta med negativa konsekvenser även för länderna med låg inflation.
Lyckligtvis har medlemsstaterna tillräckliga instrument för att hålla inflationen låg, exempelvis genom att vidta riktade skatteåtgärder när ekonomin hotar att bli överhettad. Ibland kommer det dock att behövas en del påtryckningar för att också i andras intresse vidta dessa otvivelaktigt impopulära åtgärder i tid. De övergripande rättesnörena för den ekonomiska politiken som handlar om policy mix på europeisk nivå och i medlemsstaterna får på det sättet dominerande intresse. För att det skall kunna bli något av detta, då måste det också finnas politiskt stöd för det. Parlamenten måste kunna utöva det reella inflytandet över detta. För att åtgärda det befintliga demokratiska underskottet här finns det ett interinstitutionellt avtal, vilket parlamentet mycket angeläget krävde för två veckor sedan.
Ett viktigt kännetecken för den gemensamma valutans Europa är att det bara är beroende av den externa handeln till 10 procent. Det innebär att det framför allt är vi själva som kan bestämma våra med- och motgångar. Vid valet av politiska medel på europeisk nivå kommer man då också att behöva beakta att eurozonen själv måste sörja för sina tillväxtimpulser. Exporttillväxt kan ge ett bidrag, men mycket begränsat och detta år rent av noll.
De centrala rekommendationerna i de övergripande rättesnörena under de senaste åren, nämligen fortsatta åtstramningar, strikt monetär politik och sänkta lönekrav där lönestegringen säkert ligger 1 procent under produktivitetsstegringen, kan därför inte fortsätta oförändrade om åtstramningarna måste skjutas upp eller om den monetära politiken eller de sänkta lönekraven måste mildras. Det politiska budskapet måste vara att tillväxt och sysselsättning nu får prioritet utan att i övrigt skapa en plötslig brytning med den befintliga politiken. Det kommer i praktiken att innebära att varje land måste få en rekommendation om en egen lämplig policy mix så att Europa som helhet kan föra en politik inriktad på tillväxt och sysselsättning som inte äventyrar inflationen.

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill säga att den ekonomiska politiken 1998 förseglas genom inrättandet av euron och jag tror att vägen mot euron genomsyras av stora intressemotsättningar. Å ena sidan har vi en ensidig sammansättning av ledarna för de medlemsstater i Europeiska unionen som uppfyller budgetkriterierna vad gäller statsskulden. Det hela får kolossala dimensioner, vi talar om stabilitetsavtal som skall vara i tio år. Och å andra sidan har vi de europeiska samhällenas kamp för sysselsättningsfrågan, något som gav en kraftig varningssignal vid valen i Sachsen och vi kan inte blunda för att en av fyra ungdomar röstade på extremhögern.
Med hänsyn till detta är min inställning den rakt motsatta jämfört med kommissionens ståndpunkt. Jag ser i Gasòliba i Böhms betänkande att det finns en inriktning vad gäller frågorna om utveckling och sysselsättning, men jag fruktar att betänkandets positiva inriktning offras på bekostnad av att man söker en överenskommelse. Med detta i åtanke står vi inför stora motsägelser: I punkt 40 är vi överens om en minskning av arbetstiden, i punkt 39 är vi emot, i punkt 25 vill vi inte ha någon sänkning av lönen för de lägst utbildade arbetstagarna, i punkt 26 vill vi ha den minskningen. Jag tycker att det behövs en klarare inriktning, att vi sätter stopp för denna ensidiga politik och att vi inte skapar en euro som alla hatar utan som kan uppskattas av Europas medborgare.

Lukas
Herr ordförande! Trots sitt något för optimistiska synsätt berör detta betänkande med stor tydlighet de viktigaste punkterna. Om Europas huvudsakliga problem - som alla vet - är den alltför höga arbetslösheten, så måste man vara på det klara med, att det här framför allt handlar om ett strukturellt problem. Konkurrenskraften hos det europeiska näringslivet lämnar nämligen i själva verket en del övrigt att önska. Det är därför absolut nödvändigt att utöka de europeiska och nationella medlen för forskning och befrämjande av spetsteknologi. Man måste prioritera konkurrensbefrämjande åtgärder till förmån för små och medelstora företag och även minska den administrativa belastningen på dem och underlätta för dem att få tillgång till riskkapital. Problematiken med de delvis helt tydligt alltför höga lönebikostnaderna och den skattemässiga avlastningen av arbetsfaktorn kommer under de närmaste åren att vara prioriterade frågor i den europeiska ekonomiska politiken.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Europeiska kommissionens rapport och kollegan Gasòliba i Böhms betänkande understryker mycket tydligt att vi förbereder oss för att utnyttja chanserna med globaliseringen och den europeiska integrationen till gagn för tillväxt, investeringar och sysselsättning, och att bidra till en ökning av välståndet och även till mer social rättvisa i Europeiska unionen. Det tydliggörs i denna ekonomiska årliga rapport, och det tydliggörs också i Gasòliba i Böhms betänkande, att vi har kommit förbi tiden med konfrontationer - å ena sidan politik som rör tillgången, och å andra sidan åtgärder som rör efterfrågan. Vi anser att vi behöver åtgärder både inom makro- och mikropolitiken, samt en politik som rättar sig efter tillgång och efterfrågan inom Europeiska unionen.
Därför ligger det buntar med åtgärder utbredda på bordet, som borde genomföras, och vi vet, att vi bara om vi förutom åtgärder inom arbetsmarknads-, utbildnings- och yrkesutbildningspolitiken har ytterligare ett antal åtgärder som möjliggör en 3-3, 5-procentig ekonomisk tillväxt, kan uppnå en inriktning hän mot en hög sysselsättningsnivå, vilket Fördraget om Europeiska unionen i artikel 2 med all rätt kräver av oss, och som det med all rätt understryker, också genom sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget, besluten från toppmötet om sysselsättning och de förhoppningsvis vägledande strategierna under det brittiska ordförandeskapet i rådet och det kommande österrikiska ordförandeskapet.
Införandet av valutaunionen vid rätt tidpunkt är säkert oumbärligt för detta, eftersom de samhällsekonomiskt sett skadliga växelkursfluktuationerna på den inre marknaden då uteblir, det blir möjligt med en bättre policy mix och man kan undvika konflikter mellan budget- och penningpolitik. Men framför allt, och det skulle jag än en gång vilja med eftertryck understryka, blir det äntligen möjligt med en ekonomipolitisk samordning som är värd namnet. Hittills har grunddragen i den ekonomiska politiken inte krävt något av någon medlemsstat. Jag hoppas att samordningen av den ekonomiska politiken i Europeiska unionen, till följd av den årliga ekonomiska rapporten, till följd av denna debatt i Europaparlamentet, äntligen visar att en politisk union också betyder att man bedriver en gemensam ekonomisk politik, en ekonomisk politik i det gemensammas intresse, som har tillväxt-, investerings-, och sysselsättningseffekter. Jag vill än en gång uttryckligen understryka att det är oförsvarligt med en minskning av de offentliga investeringarna i en sådan omfattning! Därför måste vi också i högre grad ta hänsyn till de offentliga investeringarnas stimulans på de privata investeringarna, och göra framsteg på detta område. Utan detta kommer det inte att vara möjligt att komma fram till den sysselsättningstillväxt, som vi absolut behöver i Europeiska unionen.

Carlsson
Herr ordförande! Valutaunionen har redan innan den har trätt i kraft blivit en succé. Den har påskyndat nödvändig skuldsanering som nu resulterar i ökad tillväxt i den europeiska ekonomin, och som också har ökat självförtroendet inom EU.
För att vi skall dra full nytta av EMU samt stärka konkurrenskraften och förutsättningarna för välstånd i Europa, måste politiken inriktas på strukturreformer. Budgetsanering har påverkat medborgarnas vardag. Nu kan strukturpolitiken, rätt utformad, skapa bättre förutsättningar för EU och dess invånare. Det märkliga är då att strukturreformer som inte kostar verkar vara svårare att anta än budgetsanering - förmodligen för att man utmanar starka särintressen. Det är därför som jag vill gratulera kommissionen till ett modigt dokument, i vilket vikten av reformerade och bättre fungerande arbetsmarknader diskuteras. Jag är glad för detta och vill ävenledes gratulera föredraganden, Gasòliba i Böhm, vars betänkande faktiskt visar att vi i parlamentet är beredda att anta och konstruktivt bidra i den nödvändiga debatten samt påskynda de beslut som måste tas för att man skall kunna reformera stela marknader med alltför mycket av kvardröjande monopol.
Jag tycker vidare att kommissionens rapport är värd att uppmärksamma vad gäller bilagan med de statistiska uppgifterna. Syftet med rapporten är inte att utvärdera enskilda länders utveckling, men kolumnerna talar tydligt. Vi kan se hur länder, vars politiska ledning har försummat och fördröjt modernisering av främst arbetsmarknader, har ökat skattetrycket och därmed drivit ned sysselsättningsnivåer och minskat de gemensamma resurserna. Å andra sidan kan vi se hur andra länder, som rätt utnyttjar de nya förutsättningarna, kan öka tillväxt, sysselsättning och välstånd. Måtte dessa siffror och kommissionens resonemang vara både väckarklocka och morot när arbetet med de ekonomiska riktlinjerna slutförs!

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja börja mitt inlägg med att tacka vår kollega Gasòliba för att han lyssnat på oss när han förberedde sitt betänkande. Trots våra skillnader, eller t.o.m. våra olikheter, har han gjort stora ansträngningar för att till stor del samla parlamentet kring en ståndpunkt, en gemensam och stark ekonomisk analys. Det är för övrigt vad jag själv försöker göra med mitt betänkande om den europeiska industriella konkurrenskraften, som kommer att diskuteras i Strasbourg om två veckor. Jag skulle också vilja tacka kommissionen och jag gläds åt utvecklingen av våra institutioner, rådet, kommissionen och parlamentet på detta område. Våra institutioner överväger och agerar nu för att ur de många villkoren skapa en stark europeisk ekonomi och undvika enkla men avgörande sammanstötningar, begränsade till två eller tre svåra punkter. I dag erkänner man äntligen kraften i den europeiska ekonomin, man analyserar klarsynt svagheterna och var och en anstränger sig sedan för att söka lösningar för att styrka de förstnämnda och minska de övriga. Jag känner därför igen mig till stor del i Gasòlibas betänkande, med de ändringsförslag som gjorts av utskottet för ekonomi. Jag deltog för övrigt i dessa ändringsförslag och jag röstade för det slutgiltiga betänkandet. Jag skulle därför i kväll bara vilja betona fem punkter.
Den första gäller betydelsen av den europeiska forskningen. Det är ett grundläggande krav och vi måste alltså ge det femte ramprogrammet tillräckliga anslag, i vilket fall som helst mer än 16 miljarder ecu. För det andra Europas sociala dimension, vilken inte bromsar tillväxten oavsett vad vissa säger. Det är i stället en fördel. En arbetare som trivs är mer konkurrenskraftig och gör sitt företag mer konkurrenskraftigt. Som minst positiv till de sociala frågorna kommer Europa ändå att vara förlorare i konkurrensen i världen. För det tredje inledande och permanent utbildning, som alltmer måste knytas till den tekniska utvecklingen, marknaderna, behoven och hela samhället, vilket inte kan sammanfattas i den förvisso klassiska debatten om arbetets flexibilitet. För det femte, att man delar på arbetet, alltså en minskning av arbetstiden för att ge mer plats åt livet och för att en ökad produktivitet inte skall resultera i ytterligare arbetslöshet. Det är anledningen till att jag i Frankrike, som socialist, är anhängare av minskad arbetstid och jag hoppas att vårt positiva resultat när det gäller sysselsättningen kommer att göra att systemet snabbt sprider sig i Europa. Det är anledningen till att jag personligen är beredd att stödja ändringsförslag 5 från den Europeiska enade vänstern.
Det var, mina kära kolleger, mina små kommentarer till Gasolibas betänkande, som jag stöder. Jag hoppas att vi i förlängningen av betänkandet, i förlängningen av euron, som är en fantastisk federalistisk vektor för integration, i morgon kommer att kunna utveckla det politiska Europa och det sociala Europa. Vissa kommer att säga att det är en annan historia. För mig som alltid varit militant federalist är detta det centrala i dagens debatt.

Hernández Mollar
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det är mycket viktigt att kommissionen rapport för 1998 för första gången tituleras: " tillväxt och sysselsättning i ett stabilitetsinriktat EMU" , och jag vill också betona, liksom mina tidigare kolleger har gjort, den historiska betydelsen detta viktiga beslut kommer att få för de europeiska medborgarna, det beslut som representanterna för den europeiska befolkningen skall fatta i denna kammare den 2 maj om införandet av den nya valutan.
Det är också sant att Amsterdamfördraget och toppmötet i Luxemburg har stakat ut ett före och ett efter i varje gemenskapslands sysselsättningspolitik. Vi måste dock vara medvetna om att den europeiska medborgaren förväntar sig att våra politiska tal leder till konkret handlande så att ungdomar, kvinnor, långtidsarbetslösa och handikappade - de grupper som är mest drabbade av arbetslösheten - kan se att deras logiska förväntningar uppfylls, om att kunna arbeta och utveckla sig personligt och socialt i det nya Europa som vi alla håller på att bygga.
Det är också viktigt, ärade ledamöter, att vi nästan har uppnått en allmän enhällighet kring de åtgärder som skall vidtas för att mildra de oroande arbetslöshetssiffrorna som hela Europeiska unionen lider av. Men det är också nödvändigt att vi, vid sidan om den nominella ekonomiska konvergensen som redan har uppnåtts, gör mycket större framsteg angående den sociala konvergens som underlättar garantin av den inre marknaden, övervinner språkliga och kulturella barriärer som förhindrar arbetstagarnas rörlighet och harmoniseringen av socialförsäkringssystemen som, tillsammans med en reform på djupet av utbildnings- och yrkesutbildningssystemen, gör det möjligt att anpassa våra medborgare till kraven från, inte bara de inhemska arbetsmarknaderna utan från hela den europeiska marknaden. Tillsammans med detta måste det nya europeiska samhället anpassa sig, nästan i en svindlande hastighet till ny teknik som, dag för dag, överraskar oss och som innebär en radikal förändring av det traditionella begreppet arbete och företag. Exempelvis kräver arbete per telefon, elektronisk handel, telesjukvård eller utvecklingen av Internet en viktig ansträngning från medlemsstaterna för att framför allt våra ungdomar skall anpassa sig till detta muterade samhälle.
Kort sagt, herr ordförande, kära kolleger, låt oss göra eurons Europa till sysselsättningens, solidaritetens och välfärdens Europa. Om dessa mål misslyckas, skulle det vara ett misslyckande för oss som på lördag kommer att ge Europas historia en helt ny vändning.

Paasilinna
Herr ordförande! I kommissionens årliga ekonomiska rapport konstateras att den långsiktiga ekonomiska återhämtningen har startat. Exportindustrin håller på att växa och euron kommer att ha en gynnsam växelkurs gentemot dollarn. Det står nu i vår makt att utforma en Ekonomisk och monetär union med betoning på sysselsättning, offentliga investeringar och på att öka den europeiska konkurrenskraften.
Trots att kommissionens årliga rapport inte beaktar den asiatiska krisens påverkan på den europeiska ekonomin har kommissionen lyckats göra sin rapport synnerligen sakkunnig och heltäckande. Det är dock lite summariskt att behandla fem års ekonomiska utveckling utan att till exempel göra detaljerade riskanalyser. Jag hoppas att man i framtiden gör det.
Föredraganden betonar att det är viktigt att skapa en metod för hela unionen att jämföra förhållandet mellan investeringar och sysselsättning. Enligt min mening ligger de offentliga investeringarna inom unionen för närvarande på en alldeles för låg nivå för att öka den europeiska konkurrenskraften. Det är nämligen klart att de offentliga investeringarna sporrar till privata investeringar till exempel inom infrastrukturen.
Kommissionens förslag om att sänka momsprocenten för arbetsintensiva branscher förtjänar mycket väl att stödjas. Jag brukar själv ofta tala även om en transaktionsskatt på den lukrativa valutahandeln. Även Jacques Delors och många andra har tagit upp detta. Med hjälp av denna skatt kunde man kompensera skattelättnaderna på de branscher som skapar sysselsättning.

Pérez Royo
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill i första hand förena mina lyckönskningar med de allmänna, till min kollega och gode vän Carles Gasòliba för det betänkande han har utarbetat och för den flexibilitet med vilken han har införlivat ändringsförslagen som har ingivits. Det handlar om ett balanserat betänkande som på ett adekvat sätt identifierar de huvudsakliga handlingslinjerna för den ekonomiska politiken på unionsnivå, och gör träffande kommentarer eller precisioner till kommissionens rapport.
Jag vill lägga till några kommentarer för att motivera detta. För det första, hänvisningen till sysselsättningen som behandlas på ett brett sätt och trycker på tillväxten, investeringarna, de strukturella reformerna, och tar upp en intressant hänvisning till begreppet anställningsbarhet, employability , som har börjat användas av New Labour , av Tony Blairs labourparti och som håller på att bli ett nyckelbegrepp i sysselsättningsdebatten.
För det andra, insisterandet på samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik under valutaunionen. En samordning som vi skulle vilja fördjupa tills den blir en autentisk ekonomisk regering i unionen som kan tjäna som motvikt mot den monetära myndigheten, men inte bara för att vara en motvikt utan för att få en ekonomisk regering som gör det möjligt att utnyttja all sin kraft i det nya panorama som skapas genom införandet av den gemensamma valutan.
För det tredje anser jag att det är viktigt att betona insisterandet på investeringarna som ett oumbärligt element för tillväxt och förbättring av konkurrenskraften. Jag gör de ord till mina som vår kollega Alan Donnelly uttryckte tidigare.
För det fjärde, en annan punkt att betona i Gasòlibas betänkande är den som håller tillbaka för att kunna bibehålla den europeiska sociala modellen enligt de villkor som uttrycks i betänkandets punkt 25.
Och slutligen, även om det finns fler saker att tillägga, avslutar jag mitt inlägg genom att uppskatta det realistiska närmandet till frågan om minskad arbetstid, det vill säga frågan om 35 timmars arbetsvecka.

Hendrick
Herr ordförande! Jag gratulerar föredraganden till ett utmärkt betänkande. Kommissionens rapport var extremt optimistisk Den talade om ett förnyat uppsving under våren 1996 som tar fart och förväntas bli till en expansion som håller i gång sig själv. Jag vill hellre fria än fälla. Kommissionen talar om att detta drivs av efterfrågan utanför EU och tydligen har den tagit hänsyn till den senaste utvecklingen i Asien. Utvecklingen i Asien har inte stoppat och i synnerhet Japan är i svårigheter och jag förutspår att dess svårigheter kommer att öka.
Jag vet inte exakt hus mycket kommissionen har reviderat sina tillväxtsiffror som ett resultat av det som hänt i Asien, men möjligheten att det blir en katastrof har inte försvunnit. Kommissionen hävdar också att det i ekonomiska termer finns en god cirkel, och det av tre anledningar: De gynnsamma valutavillkoren, stärkt intern efterfrågan och förbättrad tillförsikt. Min kritik av kommissionens rapport är att den gör lite vad gäller positivt stöd från politiken för stärkandet av den interna efterfrågan, i synnerhet vi en tid då den externa efterfrågan från Asien kan komma att minska betydligt. Kommissionen litar på inhemsk tillväxt och det är ett hoppfullt språng som jag är rädd för att många europeiska medborgare inte kommer att ta.
Jag blev vald till det här parlamentet 1994 när Delorsrapporten var på modet och vi hade ett mål om att minska sysselsättningen med 15 miljoner fram till år 2000. Vi är inte helt ärliga mot den europeiska allmänheten, för sysselsättningen har inte minskats med någonting i närheten av den siffran. Folk kommer ihåg, och när vi accepterar att tillväxten kommer att bli 2-3 procent, så är det inte i närheten av de 4 procent som USA konstant upplevt för att skapa de miljontals jobb det måste. Jag vill se Europa skapa miljontals jobb också.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först av allt vill jag gratulera Gasòliba i Böhm, för det utmärkta betänkande som uppmanar oss att fundera över de val vi står inför när det gäller de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1988, som kommissionen kommer att lägga fram den 13 maj. De stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken är de första stora riktlinjerna efter euron, och det är därför de är viktiga. De är också de första inom ramen för slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg om sysselsättningen.
Därför är den årliga ekonomiska rapporten från kommissionen i år den första etappen i utarbetandet av dessa stora riktlinjer. Det är en viktig övning och jag är glad över utfrågningen av de ekonomiska experterna som ni arrangerade den 17 mars för att förbereda detta betänkande. Jag kan försäkra er att kommissionen noga kommer att beakta era kommentarer och förslag på området för att fastställa sin ståndpunkt. Jag skulle mycket snabbt, eftersom det börjar bli sent, för att besvara de frågor som tagits upp, vilja säga några ord om läget i den europeiska ekonomin, innan jag erinrar om eller pekar på de huvudsakliga rekommendationerna från kommissionen.
När det gäller läget i den europeiska ekonomin ökar den uppgång som inleddes våren 1996 och borde leda till ett förfarande med en tillväxt som automatiskt fortsätter. Det kommer att få en positiv inverkan på tillväxten som ändå fortsätter att vara vårt största bekymmer, det vill jag upprepa. Herr Hendrick, jag skulle kunna säga att vi inte är särskilt optimistiska. Vår prognostiserade tillväxt motsvarar i allmänhet den som fastställts av de stora internationella institutionerna. I mars förra året reviderade vi den något nedåt, från 0, 2 punkter för 1998 till 0, 1 punkter för 1999, för att bl.a. beakta effekterna av Asienkrisen. Tillväxten kommer ändå att vara 2, 7 procent för 1997, 2, 8 procent för 1998, 3 procent för 1999, det är redan det bättre. Situationen i Asien är föremål för en särskild noggrann uppföljning från kommissionens sida, bl.a. när det gäller Japan, den internationella handeln och branschaspekterna på krisen, där vi framför allt identifierat åtta branscher som förefaller särskilt utsatta. Vi följer detta noggrant.
Jag skulle här vilja hänvisa till en begäran från er föredragande, för övrigt i anslutning till det jag tror Paasilinna tog upp. Tro inte att kommissionen inte inser vilka risker som skulle kunna tynga det centrala scenariot. Kommissionen beaktar tvärtom noga ert förslag till alternativt scenario och analys på medellång sikt. Jag kan försäkra er att kommissionen kommer att försöka besvara detta under de kommande åren. Men i dag vilar Europas tillväxt alltmer på dess egna krafter, på den inre efterfrågan. Frågan togs upp av Randzio-Plath, Paasilinna, Pérez Royo, Donnelly, Metten och några andra. Den privata konsumtionen ökade med 2 procent under 1996 till 2, 6 procent under 1998 och 1999. Det är lugnande för utvecklingen av den inre efterfrågan.
Investeringarna har också ökat mer än planerat och investeringarna i utrustning kommer att öka med 6, 4 procent under 1998 och 7 procent under 1999. Det skall jämföras med 4, 4 procent under 1997.
Det är uppgifter som tyder på att förtroendet har återvänt. På den punkten skulle jag kunna tala om för Donnelly att det stämmer att de offentliga investeringarnas andel av bruttonationalprodukten har sjunkit från 2, 9 procent under 1990 till 2, 2 procent under 1997, och den tendensen skall inte fortsätta. Kommissionen har aldrig missat ett tillfälle att erinra om det och vi kommer bl.a. att betona den punkten i de nya stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1998. Underskatta därför inte investeringarnas betydelse på grund av samfinansieringen av vissa investeringar i den privata sektorn, vilket kan ge en något missvisande bild av siffrorna.
Slutligen, när det gäller den här aspekten av efterfrågan, vill jag svara Metten att efterfrågan ändå inte får stimuleras artificiellt genom nya budgetunderskott eller alltför snabba löneökningar. Det skulle vara att ifrågasätta den sanering som vår ekonomi genomgått under de senaste åren, och vi skulle få nya underskott, med konsekvenser i form av höjda räntor och deras negativa inverkan på tillväxt och sysselsättning. Den ekonomiska strategi som förespråkas av kommissionen, som förespråkas av den uppföljning som medlemsstaterna utövar sedan några år, börjar bära frukt, bl.a. när det gäller att skapa sysselsättning. Till van Velzen vill jag säga: låt oss titta på siffrorna. Europa skapade 600 000 arbetstillfällen under 1997. Utifrån våra beräkningar borde det skapas 2 800 000 under 1998 och 1999, vilket innebär att vi totalt skulle skapa 3 400 000 arbetstillfällen på tre år. Det är uppmuntrande även om jag är medveten om att det inte kommer att kompensera de 4 500 000 som hittills försvunnit under 1990-talet. Dessa uppgifter illustrerar nödvändigheten av att gynna en mer hållbar utveckling med större sysselsättning.
Herr Gasòliba, ni föreslår att benchmarking skall användas i sammanhanget. Jag tillåter mig att erinra er om att kommissionens rekommendation för de första riktlinjerna för sysselsättning innehöll kvantifierade målsättningar, och det var rådet som inte behöll och inte följde kommissionen på detta område. Men att främja en tillväxt som är rikare när det gäller sysselsättning förblir den grundläggande målsättningen i de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken, och det är den andra punkten som jag mycket snabbt skulle vilja ta upp.
På begäran av Europeiska rådet i Amsterdam kommer de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1998 att betona nödvändigheten av att bättre samordna den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken. Dessa två politiska inriktningar krävs båda om man vill gynna tillväxt och sysselsättning, såsom er föredragande med rätta betonar. När det gäller den makroekonomiska politiken fick vi tillfälle att tala om den i samband med föregående betänkande, och jag skall därför inte tala länge om denna punkt. Låt oss undvika, och Randzio-Plath har rätt, låt oss undvika en konfrontation mellan utbuds- och efterfrågepolitiken. Kommissionen har alltid försökt göra det. Jag har i några år konstaterat att de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken kommer att förespråka en makroekonomisk ram som är stabil inom Ekonomiska och monetära unionen, vars tre pelare, naturligtvis, är en valutapolitik inriktad på prisstabilitet, en hållbar sanering av de offentliga finanserna och ett uppträdande bland löntagarna som är förenligt med prisstabiliteten och investeringens lönsamhet. EMU och euron kommer att förstärka denna makroekonomiska ram för samtliga medlemsländer.
I det hänseendet gläds jag åt Europaparlamentets stöd till denna strategi. Men utöver denna makroekonomiska politik för att åstadkomma största möjliga effekt när det gäller sysselsättning, bör denna ram kompletteras med strukturreformer, till att börja med när det gäller marknaden för varor och tjänster. Entreprenörerna skall för att genomföra investeringarna inte slås ned redan från början av alltför byråkratiska regler. En större tillväxt skall också medföra större efterfrågan på arbete. Men det finns i Europa fortfarande alltför mycket av administrativ stramhet, alltför mycket administrativa formaliteter, alltför mycket svårigheter att få tillträde till kapitalmarknaderna för de små och medelstora företagen, såsom er föredragande påpekar. Jag vill emellertid erinra om att den 31 mars föreslog kommissionen en åtgärdsplan för de små och medelstora företagens tillgång till investeringskapital. Åtgärdsplanen kommer att genomföras fr.o.m. hösten 1998, naturligtvis under förutsättning att stats- och regeringscheferna godkänner den i Cardiff.
Det krävs också reformer på arbetsmarknaden. Flera vägar måste granskas: sänkning av icke-lönerelaterade kostnader, med tanke på att det av budgetskäl endast är möjligt med en sänkning av de icke lönerelaterade kostnaderna, avsedda för den nedre delen av löneskalan. Det kan bara vara realistiskt om den åtföljs av en kontroll av de sociala utgifterna. Lönedifferentieringen är den andra vägen: Är det normalt att antalet arbetslösa i 25 av Europeiska unionens regioner är lägre än 5 procent medan den i 25 andra regioner ligger på 22 procent? Det leder till att man bör fundera över problemet med lönedifferentiering beroende på produktivitetsnivå och i förhållande till regionens kvalifikationer, eller beroende på verksamhetsområde.
En annan möjlighet som tagits upp, och jag måste säga några ord om det, är minskningen av arbetstiden. Jag tror att det var Angelilli som särskilt frågade mig om det. Man måste akta sig för slogans och förutfattade meningar på det här området. Minskningen av arbetstiden kan få komplexa och motsägelsefulla effekter på sysselsättningen, för i motsats till den allmänna uppfattningen är sysselsättningen inte en fast kvantitet. Det är tvärtom en endogen variabel i det ekonomiska systemet, som varierar med övriga variabler. Vi måste därför vara försiktiga och bedöma alla konsekvenser av de åtgärder som kommer att vidtas. En minskning av arbetstiden kan gynna sysselsättningen, men under vissa villkor. Också här måste man komma ihåg att den inte får ha konsekvenser i form av sanering av de offentliga finanserna och att den måste vara neutral när det gäller kostnaden som företaget skall stå för. Vi måste undvika att minska företagens lönsamhet, vilket skulle kunna orsaka en minskning av investeringarna, med slutliga negativa effekter på sysselsättningen, eller också måste vi undvika att en sådan minskning medför en revidering nedåt av lönerna i de berörda företagen.
När det gäller minskningen av arbetstiden skulle jag ändå vilja säga att ämnet inte kan behandlas allmänt och absolut. Det måste bedömas i det mer allmänna sammanhanget av arbetets organisation. Frågan faller under förhandlingarna mellan arbetsmarknadens parter på mikroekonomisk nivå - bransch, företag - vilket jag också tror er föredragande nämner. Men utöver det särskilda intresset för dessa specifika åtgärder, kan en minskning av arbetslösheten bara åstadkommas genom en fortsatt global politik, som är enhetlig, beslutsam och, såsom Caudron betonade, naturligtvis omfattar forsknings-, utbildnings- och undervisningsaspekter.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att denna övning avseende de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken sorterar under sysselsättningen, och målsättningen är självfallet att fastställa en lämplig ram för tillväxt och sysselsättning och samtidigt se till att Ekonomiska och monetära unionen fungerar väl. Det ligger ingen motsättning i det.
Herr ordförande, herr föredragande, mina damer och herrar! Kommissionen är glad åt kammarens bidrag till denna diskussion och jag kan försäkra er att den kommer att beakta era rekommendationer vid upprättandet av de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande, högt ärade herr kommissionär! Här har man två eller t.o.m. tre gånger, och detta även med applåder från kammaren, visat på sammanhanget mellan arbetslöshet, hopplöshet och högerväljare. Jag ber er vänligen ta upp detta, ty jag tror att ni ändå blir lika rädd och får lika ont i magen som vi när ni tänker på det tyska resultatet med 13, 6 procent för Deutsche Volksunion - finansierat av en enda människa, ett högerparti utan program. Jag ber er att här yttra er om det.

de Silguy
Jag kan mycket tydligt svara att arbetslösheten är Europas gissel. Man löser inte problemet med arbetslösheten genom att öka underskottet, erfarenheten har visat att det snarare är tvärtom. Det är de länder som minskat sitt underskott som givit sitt land mest tillväxt och gjort det möjligt att skapa mer sysselsättning. Tag exemplet med Nederländerna eller Irland. Det är ändå inte tillräckligt för att lösa problemet med sysselsättningen. Man måste angripa roten till det onda. Det är därför vi måste bedriva en enhetlig strukturpolitik.
På det politiska planet förefaller det mig lite enkelt att, för populistiska målsättningar, målsättningar för politikerna, söka syndabockar där de inte finns. Låt inte Europa bära ansvaret för arbetslösheten, medan det i den nuvarande situationen är genom Europa, genom mer Europa och mer enhetliga åtgärder på europeisk nivå, som vi kommer att kunna övervinna arbetslöshetens gissel. Men det kommer att ta tid.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Textil- och konfektionsindustri
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor till rådet och kommissionen om textil- och beklädnadsindustrin från följande ledamöter:
Soltwedel-Schäfer, Hautala och Wolf (B4-0273/98 och B4-0274/98) för gruppen De gröna,
Puerta och Ribeiro (B4-0275/98 och B4-0276/98) för GUE/NGL-gruppen,
Ferrer (B4-0277/98 och B4-0278/98) för PPE-gruppen,
Gasòliba i Böhm (B4-0284/98 och B4-0285/98) för gruppen Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiet,
Pasty och andra (B4-0386/98 och B4-0387/98) för gruppen Union för Europa och
Sainjon (B4-0462/98) till kommissionen för gruppen Europeiska radikala alliansen.

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande! Jag riktar mig nu till rådet och till kommissionen. Ni har nu mina ändringsförslag framför er. Kort sagt handlar det om en miljöanpassning av hela textilindustrin. Det är i dag inte första gången som jag berör detta. Det har förts utförliga debatter och diskussioner om det, bland annat med kommissionär Bangemann. Min fråga är: Vilka program har kommissionen och vilka tillvägagångssätt planerar rådet beträffande den nödvändiga förestående miljöanpassningen inom textilindustrin, t.ex. när det gäller avlägsnande av de skadliga ämnen i själva textilierna, som leder till allergier, när det gäller riskerna för arbetstagarna som tillverkar dessa produkter, och riskerna för miljön på grund av luft-, mark- och vattenkontakter? Bangemann förklarade för ett år sedan för mig, att det fanns en arbetsgrupp, som ägnade sig åt denna fråga. Man höll på att utarbeta riktlinjer. Det är det ena. På förfrågningar, som jag också ställt skriftligen till kommissionen, har jag hittills bara fått tomma papper, dvs. det finns inget svar på det. Jag skulle gärna vilja höra er åsikt om detta.
En sista punkt: Det handlar om barnarbete. Ni vet att det i de mest skilda yttranden från Europaparlamentet talas om barnarbetet - i synnerhet i Portugal - inom beklädnads- och textilindustrin. Detta fenomen i Europa är förskräckande, och även det ber jag er ta ställning till.

Ribeiro
Herr ordförande, ärade representanter från rådet och kommissionen! De muntliga frågorna och resolutionen som kommer ur dem, försöker ge en klar signal från detta parlament till industriministerrådets möte den 7 maj, vilket förväntas diskutera kommissionens förslag angående en " handlingsplan för den europeiska textil- och beklädnadsindustrins konkurrenskraft."
Denna förordningsformel tjänar till att säga er att parlamentet inte avyttrar sig, eller genom försummelse eller enbart uppfyllande av en ritual, sin funktion att avge yttrande över konkurrenskraften i en sektor med den betydelse som textil- och beklädnadsindustrin har, en vital betydelse för vissa medlemsstaters ekonomi och sysselsättning.
Den tjänar också till att göra gällande otillfredställelsen över det kommissionen kallar " handlingsplan" och som inte är det. Det är mer ett dokument som diskuterar strategier, men för att vara en handlingsplan krävs det projekt, tidsupplägg och medel att använda. För övrigt hade det räckt att utnyttja några av rekommendationerna från arbetsmarknadens parter som uttrycks i rapporten för att få denna ställning och kunna diskuteras som sådan.
Det tjänar också till att uttrycka det som parlamentet förespråkar som nödvändigt och brådskande. För vår del förespråkar vi ett tillvägagångssätt som inte är fragmentariskt och obalanserat, utan ser sektorn som en helhet, som ett produktivt led , och med särskild uppmärksamhet på arbetsintensiv verksamhet. Vi förespråkar att sektorns konkurrenskraft kräver kamp mot den bedrägliga och snedvridna konkurrensen, framför allt vad gäller de sociala villkoren, varför det införs, i de bi- och multilaterala planerna, ett antagande av sociala klausuler med grund hos ILO. Vi förespråkar en märkning , vad gäller produktens ursprung, sociala och miljömässiga villkor, med ett erkännande, på Europeiska unionens nivå, av de nationella märkningarna.
För sektorns konkurrenskraft försvarar vi fortfarande stimulansen av nya produkter och ny teknologi, främjandet av tillgången till externa marknader, framför allt för de små och medelstora företagen, förstärkt yrkesutbildning, särskilt för den kvinnliga arbetskraften, men uppräkningen och fördjupningen av dessa och andra aspekter kvarstår till betänkandet som vi utarbetar.
Därför att denna förordningsform, avslutningsvis, tjänar till att säga er att, i parlamentet, utarbetas ett betänkande utifrån kommissionens dokument. Detta gör det på ett seriöst sätt på institutionell nivå, och kräver att dess deltagande, i en process som denna, och dess arbete tas i beaktande. Det skulle också vara mycket illa ställt med det europeiska bygget om behandlingen av frågor som konkurrenskraften i en sektor av den betydelse som textiloch konfektionsindustrin har, skulle avslutas med det dokument som kommissionen presenterat. Processen måste fortsätta, och Europaparlamentet måste delta i den, vilket tillkommer det och vilket sektorn kräver och behöver .

Ferrer
Herr ordförande! Jag vill inleda mitt anförande med att beklaga att industriministerrådet har tänkt uttala sig om kommissionens meddelande, angående åtgärder till förmån för konkurrenskraften i textil- och beklädnadsindustrin, utan att invänta parlamentets ståndpunkt om detta meddelande. Därför har denna debatt ett mycket tydligt syfte: att peka på de stora linjer som enligt parlamentets åsikt, bör vidtas för att öka konkurrenskraften och därmed garantera den europeiska textil- och beklädnadsindustrins överlevnad. En sektor som, tvärtom mot vad man skulle kunna tro, varken befinner sig i kris eller är en sektor som håller på att utplånas. Faktiskt, tack vare de genomförda omstruktureringarna, tack vare dess produktkvalitet, formgivning, förmåga till snabba svar, har textil- och beklädnadsindustrin i dag förutsättningar att möta den stora utmaningen från den internationella konkurrensen och att gå framtiden till mötes med optimism. Därför borde, enligt Europeiska folkpartiets grupp, kommissionen och rådet lägga större vikt vid en effektiv tillgång till marknaden i tredje land under ömsesidiga villkor, än vad handlingsplanen i detta meddelande gör. Är kommissionen och rådet medvetna om att man har beräknat att 600 tullbarriärer förhindrar den fria exporten av gemenskapens textilprodukter? Om rådet och kommissionen verkligen vill främja textil- och konfektionsindustrins konkurrenskraft, måste man av tredje land kräva respekt för GATT: s bestämmelser och regler, föreslå samordnade effektiva och smidiga åtgärder vilka gör det möjligt att slåss mot bedrägerier och förfalskningar av ursprungsmärkningen, skydda den industriella äganderätten och få tredje land att respektera grundläggande sociala och miljömässiga normer.
Förvisso krävs många andra åtgärder, vad gäller exempelvis forskning och utveckling samt utbildning, men inga åtgärder kommer att bli effektiva om det inte finns en autentisk tillgång till de internationella marknaderna och respekt för samma spelregler för alla.
För att avsluta, herr ordförande, vill jag uttrycka min grupps frustration inför förslaget till slutsatser, som rådet utarbetat, vilket inte på något sätt svarar mot behoven i en nyckelsektor och därför ber jag rådet att reflektera och ta till sig de meningar som detta parlament håller på att utarbeta.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag anser att det är betydelsefullt att hela det politiska spektrumet i detta parlament uttrycker sin oro för den framtida europeiska textil- och beklädnadsindustrin. Att de olika politiska inriktningarna sammanfaller i att uttrycka sin oro, menar jag visar betydelsen av en sektor som, å ena sidan, har en mycket lång tradition i den europeiska industrins utveckling och, å den andra, karaktäriseras av något som inte kan undgå någon på grund av dess betydelse i nuläget, vilket vi också har tagit upp i tidigare debatter i dag: dess sysselsättningsskapande förmåga. Således måste även textiloch beklädnadsindustrins sociala dimension beaktas.
Kärnan i de olika inläggen kräver ett lämpligt agerande, av såväl kommissionen som rådet, för att garantera bevarandet av textilindustrin, med så goda villkor som möjligt. Det handlar inte om att bevara den i dess nuvarande situation. Det handlar inte om att gynna bara dess överlevnad. Det handlar om att förläna den en rad instrument som garanterar den konkurrenskraft på en öppen och alltmer konkurrensintensiv marknad i den globala ekonomi vi rör oss i.
Därför lägger vi fram en rad förslag till kommissionen. Det handlar i första hand om att garantera att den tekniska förnyelsen, de tekniska förbättringarna och att tillgången till ny teknologi, och framför allt informationsteknik och elektronisk handel, kan tillämpas på ett riktigt sätt inom textilindustrin och att kommissionen analyserar detta. En annan aspekt av stor betydelse är att överväga hela produktionskedjan i industrin och inte enbart vissa specifika undersektorer. Och för det tredje, ett ämne som också är mycket viktigt: garantera en korrekt information så att - och jag vill trycka på det - den europeiska textilindustrins konkurrenskraft gör dess bevarande möjlig och bibehåller den sysselsättningsnivå vi alla önskar.

Novo Belenguer
Herr ordförande! Textilindustrin är en mycket viktig sektor för Europeiska unionen men samtidigt mycket känslig, vilket mina kolleger har sagt tidigare. Viktig, eftersom den utgör basindustrin i många av strukturfondernas Mål 1-regioner och ger arbete åt mer än två miljoner medborgare i Europeiska unionen. Känslig på grund av sina nedslående siffror. Sektorn har förlorat mer än 600 000 arbetstillfällen de senaste sex åren, och enligt prognoserna kommer mer än 800 000 att förloras på kort sikt. Sektorn befinner sig i en dramatisk tidpunkt. Vi måste från detta forum påtala situationen och utfärda brådskande åtgärder. Vi kan inte fortsätta att tillåta en illojal konkurrens och en fortsatt dumpning , vilken påverkar våra företag negativt, och definitivt våra medborgare.
Den europeiska textilsektorns nuvarande situation beror på, bland andra faktorer, de försvagade marknadsnormerna internationellt och i gemenskapen, såsom respekten för miljön, det soociala skyddet och skyddet för den industriella äganderätten.
Jag har redan tidigare kommenterat den betydelse textilindustrin har för de flesta Mål 1-regioner, de minst utvecklade i Europeiska unionen. Kanske just därför är dessa regioner mycket sårbara, inte enbart på grund av dumpningeffekterna som vi här kritiserar, utan också gemenskapens egen marknadspolitik där nyligen avtal med tredje länder som Turkiet har trätt i kraft eller liberaliseringen i öststaterna.
En särskild betydelse har ikraftträdandet av andra etappen av Världshandelsorganisationens textilavtal, som öppnar för en större liberalisering av marknaden. Alla dessa faktorer slår mot gemenskapens textilindustri.
Kommissionens dokument om textilindustrin i Europeiska unionen är, minst sagt nödvändigt och viktigt, men vi saknar en verklig handlingsstrategi för att ta hänsyn till alla de svårigheter som textilindustrin och Mål 1-regionerna går igenom just nu, och för att genomföra en verklig ekonomisk och social sammanhållningspolitik. Och här måste vi insistera och yrka på att kommissionen genomför en gemenskapspolitik i enlighet med vår textilindustris verklighet och framför allt de berörda regionernas verklighet. Ett gott steg att ta för kommissionen skulle vara att öka de finansiella anslagen i Agenda 2000 och fortsätta med ett för sektorn så viktigt program som Retex. Detta skulle inte innebära annat än en förbättring av konkurrenskraften för vår textilindustri och de berörda regionerna, och bidra på ett positivt sätt, som vi redan har sagt, till den ekonomisk och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen.

Griffiths
Herr ordförande! För det första skulle jag vilja tacka de fem ärade ledamöterna för att de lagt fram och talat om sina frågor och de fem andra ärade ledamöterna som har stannat för att höra svaren och för att de ger rådet möjligheten att bekräfta dess stöd till denna europeiska industri av så vital betydelse. Rådet är mycket medvetet om de utmaningar som all europeisk industri står inför i en värld av ökad globalisering och nya teknologier. Det har erkänt att konkurrenskraft i europeisk industri står för själva grundvalen för tillväxt, skapande av arbetstillfällen och ökad levnadsstandard för oss alla. Europas textil- och beklädnadsindustri är en nyckelfaktor i ekonomiskt hänseende vad gäller produktion och sysselsättning. Rådet har alltid erkänt behovet av stöd från gemenskapen för att försäkra konkurrenskraften för den här sektorn i ekonomin.
I det här sammanhanget vore det kanske till hjälp om jag skildrade något av bakgrunden till de aktuella initiativen. Riktlinjerna som styr gemenskapens politik på det här området definierades av rådet 1994. De här riktlinjerna fastslog en allmän ram för europeisk industriell strategi i textil- och beklädnadsindustrin. Strategin var uttänkt för att ta särskild hänsyn till de speciella drag som kännetecknar varje industri. Dessa riktlinjer skapade en allmän ram för europeisk industriell strategi i textil- och beklädnadsindustrin och de aktuella initiativen kan spåras tillbaka till industriministerrådet den 28 mars och den 14 november 1996. Dessa behandlade den internationella utvecklingens inverkan på gemenskapens textil- och beklädnadsindustri och också underleverantörernas konkurrenskraft i textil- och beklädnadsindustrin i Europeiska unionen.
De här slutsatserna följdes upp den 3 november av ett meddelande från kommissionen med titeln handlingsplan för den europeiska textil- och beklädnadsindustrins konkurrenskraft. Detta meddelande förbereddes inom ramen för den dialog som ägt rum på kommissionens initiativ mellan de parter som är involverade i textil- och beklädnadsindustrin och, i synnerhet, myndigheter på nationell och gemenskapsnivå, samt arbetsmarknadens parter. Kommissionens handlingsplan definierar ett antal prioriterade områden som de olika berörda parterna skall fokusera på. Det undersöks för närvarande inom de behöriga rådsorganen och det står på föredragningslistan för nästa möte i industriministerrådet den 7 maj 1998. I det här skedet förutser ordförandeskap att industriministerrådet kommer att komma med ett första svar på kommissionens meddelande i form att slutsatser. Dessa skulle förklara rådets ståndpunkt om de initiativ som kommissionen identifierat som områden för prioriterade åtgärder.
Alla de frågor som tagits upp av de fem ärade ledamöterna i dag är betonade som verksamhetsområden inom den planen. I synnerhet vill rådet ta fem nyckelfrågor i beaktande: arbete och utbildning; utvecklingen och spridningen av nya produkter, metoder och utrustning i kommunikations- och informationstekniker; att den inre marknaden fungerar på rätt sätt; tillgång till marknader i tredje land och att man strikt följer de regler och den ordning som frivilligt accepteras i internationella avtal; och regional utveckling. De ärade ledamöterna och i synnerhet Ribeiro har rest frågan om de exakta resurser som krävs för utbildning om textil- och beklädnadsindustrins konkurrenskraft skall förbättras.
Kommissionens handlingsplan innehåller inga detaljer på vilka man kan basera en uppskattning av dess ekonomiska konsekvenser. Initiativet som föreslagits kommer att finansieras inom den aktuella budgetramen. Jag rekommenderar det utmärkta dokument som förberetts inom GD III i samverkan med Eurotex, det europeiska textil- och beklädnadsförbundet som på 91 sidor och sektorsvis i detalj talar om var man kan få tillgång till medel i varje medlemsstat. Trots att det inte finns någon föreslagen tidtabell för initiativen inom handlingsplanen, så hoppas vi att göra stadiga framsteg. Vi förväntar oss också en fortsättning av den dialog som leds av kommissionen med alla medlemsstater och arbetsmarknadens parter. Detta skulle hjälpa oss att ständigt övervaka framstegen och tillåta oss att anpassa åtgärder för strukturell och ekonomisk utveckling.
Jag kommer nu att övergå till de mer specifika frågor som lagts fram här i dag och som inte direkt täcks av handlingsplanen. Först och främst frågan från Soltwedel-Schäfer. Frågan om barnarbete täcks av många ILO-konventioner som alla medlemsstater i EU är individuella parter av, i synnerhet konvention nr 29 om tvångsarbete och nr 138 om barnarbete. Denna fråga har man också tagit itu med på gemenskapsnivå med rådets direktiv 94/33/EG om skyddet av unga på arbetet, vars artikel 1 anger att medlemsstater skall vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda barnarbete. Att försäkra ett korrekt genomförande av det här direktivet är en fråga för enskilda medlemsstater och för kommissionen.
De ärade ledamöterna har också givit uttryck för oro om hälsa och säkerhet och miljön. Detta är frågor som rådet är angeläget om att ta hänsyn till i all sin politik. Alla åtgärder som vidtas för att modernisera textil- och beklädnadsindustrin i Europeiska unionen måste vara överensstämmande med gemenskapens gällande regler om arbetarnas hälsa och säkerhet och om miljöskydd. Dessa inbegriper bland annat ramdirektivet 80/1107/EEG om skyddet av arbetare från de risker som är relaterade till att utsättas för kemiska, fysikaliska och biologiska medel på arbetsplatsen, och alla de efterföljande direktiven. Rådets ramdirektiv 89/391 om införandet av åtgärder för att uppmuntra förbättringar för arbetarnas säkerhet och hälsa och alla de efterföljande direktiven täcks också.
Jag vill svara direkt på två ytterligare frågor som ställdes. Det fanns en antydan om och en oro för att Europaparlamentet inte har givits möjlighet att avge sitt yttrande. Jag vet att det här parlamentet kommer att rösta igenom en resolution i morgon och jag kommer att försäkra om att rådet också tar detta noggrant i övervägande innan det tar sin handlingsplan i övervägande vid industriministerrådet den 7 maj. Ledamöterna var oroliga för marknadstillgången. Detta är ett nyckelområde för handlingsplanen som begär att regler och ordningar i internationella avtal följs till punkt och pricka.
Sammanfattningsvis har kommissionens meddelande haft den värdefulla effekten att den sporrat till en bred debatt om idén om en genuin europeisk strategi för textil- och beklädnadsindustrin som kräver det fulla deltagandet från alla gemenskapens institutioner och organ, såväl som medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter. I det sammanhanget kommer rådet inte att underlåta att ta de åsikter som uttrycks här av Europaparlamentet i beaktande. Jag ser i synnerhet fram emot att höra era åsikter under loppet av den här debatten.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är glad över att kunna uttrycka kommissionens ståndpunkt avseende hela den politik den bedriver eller avser att bedriva inom textil- och beklädnadsområdet. Jag skall försöka att i tur och ordning besvara de olika aspekterna på de frågor som ställts, antingen muntligen eller skriftligen, genom att försöka vara så sammanfattande som möjligt.
För det första, när det gäller utvärderingen av det finansiella stödet till textil- och beklädnadsområdet: Denna sektor erhåller inget stöd som faller under ett särskilt system för branschen. Vi har för närvarande flera horisontella program: Retex, små och medelstora företag, Adapt, Sysselsättning, samt åtgärder inom riktade teknologiområden och inom traditionella sektorer. Antalet tillämpningar som väljs ut beror på projektens kvalitet och möjligheten till samordning mellan industri och arbetsmarknadens parter. När det gäller gemenskapens alla initiativ pågår för närvarande utvärderingsrapporter, och de kommer att göra det möjligt för oss att granska vilken inverkan dessa initiativ har på moderniseringen av industristrukturen i berörda regioner och samstämmigheten med industripolitikens sättningar.
Fråga nummer två: Anpassningen av denna sektor inför avregleringen av världshandeln. Jag skulle först vilja säga att avregleringen redan har ägt rum och visat sig genom en djup omstrukturering och modernisering av sektorn, men att den ökade produktiviteten, förstärkningen av konkurrenskraftiga fördelar, know-how, stort mervärde och innovation totalt sett tvingar textil- och beklädnadssektorn i Europa att bevara sin dominerande ställning inom världshandeln, eftersom branschen fortfarande är den största exportören i världen av textilprodukter och den tredje av beklädnadsprodukter.
När det gäller planerade åtgärder för att på regional nivå dämpa de ekonomiska och sociala konsekvenserna av omstruktureringarna, vill jag påpeka att ett stort antal instrument finns att tillgå för att åtfölja och stödja omvandlingarna inom denna sektor. Jag tänker särskilt på strukturfonderna, sammanhållningsfonden, som spelar en viktig roll i regioner där investeringskostnaden och den sociala kostnaden för omstruktureringen är särskilt höga. Det är Retex roll, det är rollen för gemenskapens initiativramar eller gemenskapsstödramar. Vi har dessutom programmen för utbildning av arbetskraft inför industrins omställning, som gör det möjligt att bevara stabila arbetsplatser inom unionen.
För den nya programperioden som omfattar perioden 2000-2006 godkände kommissionen den 18 mars ett förslag till förordning med allmänna bestämmelser om strukturfonderna. I förslaget föreslår kommissionen bl.a. ett nytt 2 som borde stödja den ekonomiska och sociala omställningen i områden som berörs av omstruktureringar, bl.a. de som särskilt gäller textilindustrin. Dessa åtgärder, som i dag bedrivs inom ramen för Retex-initiativet, skulle kunna överföras till det nya Mål 2.
Fjärde frågan: barnarbete. Jag erinrar om att direktivet 94/37 om skydd av unga människor, förbjuder barnarbete i medlemsländerna. Enligt detta direktiv är den lägsta åldern fastställd till 15 eller 16 år, beroende på gällande skolsystem. Medlemsstaterna hade två år på sig för att överföra detta direktiv till sin nationella lagstiftning. Kommissionen granskar för närvarande anmälningarna från medlemsstaterna för att just kunna se i vilka medlemsstater och hur denna överföring görs. Jag vill dessutom betona att inom ramen för den sociala dialogen har fackföreningarna och arbetsgivarna undertecknat en stadga om goda arbetsvillkor inom den europeiska textiloch beklädnadsindustrin. Arbetsmarknadens parter har förbundit sig att främja denna uppförandekodex och se till att den successivt efterlevs, bl.a. genom en årlig utvärdering.
Femte villkoret: miljö och folkhälsa. De utgör naturligtvis en central beståndsdel i moderniseringen av textil- och beklädnadssektorn. Det är emellertid lämpligt att försäkra sig om att den nationella lagstiftningen, som ibland är olika, inte skapar nya tekniska hinder, som inte skulle vara berättigade, för gemenskapens marknad. Det är anledningen till att kommissionen genomför denna granskning och naturligtvis fäster stor vikt vid konsument- och miljöskydd. I vissa fall är harmoniseringen på gemenskapsnivå otillräcklig, det gäller t.ex. azofärgämnen. I andra fall, jag tänker t.ex. på tungmetaller, måste analysarbetet fortsätta, och en utvärdering av hälsoriskerna med att använda dessa farliga substanser pågår.
Sjätte frågan: Kan man kvantifiera de ekonomiska resurser för utbildning som krävs för att förbättra konkurrenskraften inom textilsektorn? Det belopp som behövs för att omstrukturera sektorn kan inte fastställas av kommissionen. Det åligger företagen själva att ange sina ekonomiska behov för de nya investeringarna och använda de belopp som fastställs för detta ändamål i strukturfonden eller inom ramen för programmen för forskning och utveckling eller inom ramen för gemenskapsinitiativ som Adapt -1, 4 miljarder ecu - eller Sysselsättning med samma belopp. Alla dessa program kan på nära håll åtfölja omställningarna inom sektorn, bl.a. när det gäller utbildning.
Sjunde punkten: Ferrer och Gasòliba har frågat kommissionen om tidsplanen som fastställts inom ramen för dessa gemenskapsinitiativ och handlingsplanen. Kommissionen har i sin handlingsplan beskrivit samtliga initiativ som tagits eller kommer att tas. Dessa åtgärder, vill jag erinra om, är medlemsstaternas och arbetsmarknadens parters ansvar, och kommissionen kan därför inte fastställa en exakt tidsplan. Kommissionen håller också på att ta fram information om konkreta åtgärder. På grundval av denna information kommer arbetsmarknadens parter, kommissionen och den nationella politiska makten att utvärdera de framsteg som gjorts och det sker vid ett sammanträde som kommissionens avdelningar kommer att kalla till i slutet av detta år.
Branschens utveckling under de senaste åren har gjort att en rad starka punkter och ett antal svaga visat sig. Problemet är att integrera denna nya sektor i den teknologiska revolution som ger den dess moderna karaktär. Det är anledningen till att kommissionen i sin handlingsplan är övertygad om att konkurrensfördelarna knutna till innovation, skapande, kvalitet och know-how gör det möjligt att spela en ledande roll på de internationella marknaderna, trots att sektorn de senaste åren visat prov på anmärkningsvärd konkurrensprestanda. Den har framtiden för sig och det är anledningen till att strategin för industripolitiken, inom textil- och beklädnadssektorn, samtidigt som den integreras i en global industristrategi, måste beakta branschens särdrag. Jag skall svara Novo Belenguer att dess inverkan och funktion diskuterats omfattande inom arbetsgrupperna med samtliga berörda ekonomiska aktörer i Europa. Det är på grundval av dessa resultat som kommissionen utarbetat ett meddelande som beskriver riktlinjerna för en handlingsplan. Meddelandet har överlämnats till parlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén och åtföljs av en analytisk tabell över konkreta åtgärder som skall genomföras fram till år 2 000.
Den sista frågan slutligen, beträffande ekonomiska åtgärder och stödet till forskning och utveckling. När det gäller gemenskapens verksamhet berörs flera områden: det gäller det sociala området. I det hänseendet är det självklart att respekten för de grundläggande normerna inom arbetsrätt är mycket viktigt. Kommissionen betonar nödvändigheten av att dessa grundläggande normer efterlevs, men förkastar naturligtvis samtidigt den protektionistiska användning som vissa skulle vara frestade att göra.
Och när det gäller miljön, slutligen, pågår diskussioner i kommittén " handel och miljö" inom WTO. Unionen deltar i dessa diskussioner och skall påbörja en analys av miljöeffekterna, som är knutna till avregleringen av handeln, och handelseffekterna av lagstiftningen på området som berör branschen.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att när det gäller upphovsrätt deltar kommissionen för närvarande i diskussioner om tillämpning av TRIP-avtalen (Trade Related Intellectual Property) inom ramen för Världshandelsorganisationen.

Ordföranden
Jag har, i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen, mottagit en gemensam resolution från elva politiska grupper om muntliga frågor angående konkurrenskraften inom textil- och beklädnadsindustrin.

McCarthy
Kan jag få säga, herr kommissionär, att den mycket rosenskimrande syn som textilenheten på GD II skrivit till er inte är min personliga erfarenhet av textilsektorn i min region och jag är säker på att Caudron också kommer att ha en annorlunda synpunkt från den franska region som han representerar.
Varje dag hör jag nämligen talas om förluster av arbetstillfällen inom textilsektorn i East Midlands som jag representerar, och bara förra månaden fick jag reda på att ytterligare 350 arbeten hade försvunnit i sektorn för dam- och barnkläder i Huthwaite i Nottinghamshire. Jag måste säga att majoriteten av de här problemen och omstruktureringarna faktiskt kommer från styrkan hos kostnadskonkurrensen från utvecklingsländerna. Kostnadfördelarna som de här länderna har kommer inte att försvinna. Marknaderna blir allt mer avreglerade och, som andra ledamöter har sagt i debatten, detta betyder oundvikligen att utomeuropeisk konkurrens kommer att intensifieras. Vi kan inte i EU lita till traditionellt höga nivåer på tullar och skydd av kvoter.
Den europeiska textilindustrin har världsomspännande fördelar och dessa måste utvecklas och stärkas. Olyckligtvis går kommissionens handlingsplan inte lång nog i den här riktningen. En studie som utfördes nyligen av den brittiska regeringen, vilken jag är säker på att rådets ordförande vill kommentera, tittade på benchmarking och vårt partnerskap med företagen i textilindustrin. Vi tittade på Förenade kungarikets styrka, som är i världsklass, vi tittade på mode, design, IT, just-in-time tekniker och leverantörskedjor som Ribeiro sade, och vi upptäckte att vi faktiskt kan lära oss av andra länder. Till exempel har italienarna på ett framgångsrikt sätt gått in på utomeuropeiska marknader, baserat på deras styrka och kundservice, och de har faktiskt lyckats att undvika att konkurrera med billig import rakt på.
Låt mig slutligen säga att jag anser att kommissionen är inkonsekvent i sin politik. Jag är mycket besviken över att kommissionen i sin anti-dumpningpolitik inte alltid efterkommer gemenskapens intressen. Jag anser att kommissionen måste vara konsekvent i hur den närmar sig textilindustrins behov. Ni måste lyssna till industrin och när ni tar era beslut om anti-dumpning måste ni lyssna på medlemsstaterna. När medlemsstaterna med 10 mot 5 röstar mot anti-dumpningsåtgärder, vilka de anser inte vara i industrins intresse, så måste ni och kommissionen acceptera dessa beslut. Därför ber jag rådet att behandla dessa frågor vid industriministerrådet den 7 maj. Det är därför som vi, som socialdemokrater, har bett att Europaparlamentet skall vara med i utredningen om anti-dumpning, att parlamentet skall har en roll för öppenhetens och ansvarighetens skull, och inte att kommissionen skall ta oansvariga beslut i strid mot subsidiariteten.

Chanterie
Herr ordförande! När ett företag som Renault ställde 3 000 människor på gatan i medlemsstaten Belgien förra året var landet i uppror, och det med rätta. Man ställde sig frågan: Vad gör Europa? Men när vi konstaterar att det i beklädnads- och textilsektorn har försvunnit uppskattningsvis 600 000 arbetsplatser mellan 1991 och 1996, då tenderar man att förbigå detta, eftersom det inte har ägt rum i ett och samma företag.
Nåväl, jag tror att vi kan konstatera, även i dag, att kommissionens meddelande och i synnerhet handlingsplanen för beklädnads- och textilindustrin är högst nödvändig och kommer i rätt tid och erbjuder en rejäl ansats för att hålla sektorns konkurrenskraft i stånd och för att öka den. Detta gäller under förutsättning att föreslagna åtgärder kan omvandlas till politisk handling inom rimlig tid och med tillräckligt finansiellt stöd. Ett förlorat år för beklädnadsoch textilindustrin är ju detsamma som en förlust av låt oss säga 100 000 arbetsplatser.
Jag ser fem prioriteringar för handlingsplanen. Först och främst måste våra handelspartner genomföra och fås att respektera reglerna som avtalades under Uruguayrundan, varvid frågan om marknadstillgång är den viktigaste. Jag ställer två konkreta frågor till Europeiska kommissionen. Hur ligger det till med Brasiliens prisdumpningar? Jag ställer frågan: Hur ligger det till med genomförandet av avtalet som nyligen slöts med Ryssland i anslutning till importkvoten för mattor?
Andra prioritering: utvecklandet av ett program för forskning och utveckling och av en informationsteknik som gör det möjligt att nå de 120 000 beklädnads- och textilföretagen inom EU. Jag är glad över att rådets representant har betonat detta. För det tredje, skyddet för intellektuell egendom genom förstärkt kamp mot imitationsprodukter. För det fjärde, intensifieringen av den industriella och sociala politiken på grundval av systematiska förhandlingar med arbetsmarknadens parter. Jag kan försäkra er, herr ordförande, ärade kommissionär, att arbetsmarknadens parter inom textil- och beklädnadsektorerna är i stånd att nå samförstånd på bred bas. För det femte, upprättandet av planer för mångsidig vidareutbildning, en bättre förberedelse inför den industriella omställning som kommer, på vilket sätt det nu blir.
Jag hoppas, herr ordförande och herr rådsordförande, att förhandlingarna den 7 maj kommer att leda till att vi får en förstärkt politik, såväl industriellt som socialt till textil- och beklädnadsindustrins fördel.

Moreau
Herr ordförande! Rådets och kommissionens uttalanden motsvarar inte verkligheten, som en av mina kolleger sade. Sedan 1992 har 100 000 arbetstillfällen per år försvunnit. Krisen inom textilsektorn beror huvudsakligen på omlokaliseringar vilka beslutats av arbetsgivarna, samt den ökade importen, vilket, utöver de försvunna arbetstillfällena, har bidragit till omfattande förseningar när det gäller utbildning, forskning och modernisering av utrustning. Det är så mycket mer praktiskt att producera i länder med låga löner än att förbättra utrustningen. Svårigheterna med köpkraft har också bidragit till att konsumtionen sjunkit. Men textilindustrin är fortfarande en sektor med framtid, med över två miljoner anställda i Europa i 120 000 företag. Åtgärder måste därför vidtas på såväl nationell nivå som gemenskapsnivå för att stoppa den minskade sysselsättningen och bidra till att utveckla textilsektorn.
de Silguys uttalanden om stöd till omstruktureringar lugnar mig inte. Vi måste först av allt stoppa omlokaliseringarna och bromsa importen, som riskerar att öka ytterligare med Asienkrisen och den successiva avvecklingen av multifiberavtalen fram till år 2005. Vår grupp föreslår att sociala klausuler skall införas i handelsavtalen. Dessa skulle kunna ha formen av en social anti-dumpningskatt på produkter som återimporteras till Europeiska unionen av företag som etablerar sig i länder med låga löner, vilket den gemensamma resolutionen med rätta tar upp i punkt 5. I vilket fall som helst måste det offentliga nationella och europeiska stödet avskaffas för företag som omlokaliserar. Om jag förstått saken rätt utgör det stöd som finns ett slags premie för avskedande, vilket vi inte kan acceptera.
I sitt meddelande följer tyvärr Europeiska kommissionen arbetsgivarnas rekommendationer, eftersom dessa förslag huvudsakligen syftar till att förbättra företagens konkurrenskraft, genom att sätta press på arbetskostnaden och genom att utveckla flexibiliteten, en lösning som visat på sin otillräcklighet, på samma sätt för övrigt som skattesänkningarna. Samtidigt som vi åtgärdar den snedvridna konkurrensen, genom att bekämpa social dumpning - och jag skulle vilja höra rådets och kommissionens uppfattning om de exakta åtgärder som planeras på detta område - är det nödvändigt att på europeisk nivå också använda omfattande medel för att gynna investeringar, utveckling av forskning, utbildning och modernisering av utrustningen. Krediter med statlig räntegaranti för de företag som skapar sysselsättning skulle kunna inrättas, de europeiska bestämmelserna, särskilt TPP, måste ses över, och på nationell nivå skulle naturligtvis en ökad köpkraft göra det möjligt att öka konsumtionen och alltså utgöra ett medel för att åstadkomma ett uppsving inom textilindustrin. Jag skulle därför som svar vilja ha kommissionens uppfattning om dessa förslag och också om nivån på de medel som tas i anspråk, för vi har inte fått särskilt många preciseringar på den punkten.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag har personligen i mitt betänkande om den europeiska industrins konkurrenskraft sagt, att mot alla odds är hela den europeiska textiloch beklädnadsindustrin för mig en viktig beståndsdel för vår europeiska industri, dess kraft och framtid. Om man till detta lägger det faktum att denna bransch är belägen i regioner som är offer för en rad allvarliga svårigheter som följer på varandra och som började med omstruktureringen av gruvorna, stålindustrin och nu textilindustrin, förstår man frågans betydelse och därmed allvaret i vår debatt i regionerna.
Innan ens vår kollega Ribeiros betänkande om handlingsplanen för textilbranschen diskuteras i kammaren är det nödvändigt att mycket exakt känna till kommissionens och rådets avsikter gentemot denna industri och därmed också gentemot de regioner som anstränger sig för att ta sig ur en djup ekonomisk, social och t.o.m. moralisk kris.
Kommissionens svar på denna fråga är grundläggande, eftersom man säger oss att hundratusentals arbetstillfällen fortfarande är hotade, och det trots den åderlåtning på över 600 000 arbetstillfällen som ägt rum. I dag har gränsen nåtts i våra regioner. Och enligt dessa villkor måste vi genomföra särskilda starka och tydliga åtgärder för denna sektor för att minska de kostnader som tynger arbetstillfällen med lågt mervärde. Vi måste också, och jag upprepar det, kämpa mot vilda och ekonomiskt oförsvarbara omlokaliseringar. Jag känner till förbehållen hos liberalismens purister som skräms av framtidsutsikterna med ett sådant stöd. Men det är det enda sättet att bekämpa en social dumpning som tillämpas av vissa länder, vilket utgör en illojal konkurrens gentemot Europeiska unionen, dess industri, sysselsättning och sociala modell.
Ribeiros betänkande kommer att bli ett viktigt dokument, det är jag säker på. Det är lika viktigt att kommissionen och rådet, redan i kväll, går i samma riktning. Det handlar också om att i praktiken omsätta resolutionerna från toppmötet i Luxemburg om sysselsättning i Europa samt den nödvändiga och vitala kampen mot arbetslösheten som, det vet vi, lite överallt i Europa förstärker de totalt anti-europeiska nationalisterna inom extremhögern.

Filippi
Herr ordförande! Toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen i november förra året och Ekofinrådet under samma period, där man avhandlade behovet av att på ett positivt sätt reagera på problemet med arbetslösheten, förutsåg bland annat möjligheten att ingripa genom att lätta på det skattemässiga trycket inom arbetskraftsintensiva sektorer. Inom hantverkssektorn är det textil- och beklädnadsindustrin som säkerligen utgör den mest arbetsintensiva sektorn, framför allt när det gäller den kvinnliga sysselsättningen. Om man verkligen vill skydda sysselsättningen och den produktiva sektorn, så måste man handla i enlighet med de mål som ställts upp, utan att skada de anställda eller deras ersättning. Hur man skall kunna komma till rätta med arbetskraftskostnadens stora andel av de totala kostnaderna inom denna sektor är något som kommissionens handlingsplan måste lösa. Det är dessutom nödvändigt att hjälpa fram produkter av hög kvalitet via en politisk som stöder de små och medelstora företagen inom denna sektor, för att höja kvaliteten på designen och på de råmaterial som används. I detta syfte bör en heltäckande politik för textilindustrin skapas inom de aktuella områdena och i de distrikt där textil- och beklädnadsindustrin är viktig, som t.ex. Carpi, varifrån jag kommer.
Man talar ofta i detta parlament om lika möjligheter. Om vi verkligen vill stödja sysselsättningen, framför allt vad gäller kvinnor, så är detta den sektor vi bör försvara och stärka genom en förlängning och positiv hantering av Multifiberavtalet, samt stränga kontroller på speciella punkter längs gränserna för att förhindra trafiken med passiv förädling.
Inom ekonomiutskottet har vi inlett diskussionen om kommissionens handlingsplan när det gäller textil- och beklädnadsindustrin, en plan som emellertid verkar vara otillräcklig när det gäller att lösa problemen inom denna sektor. Förslagen behöver revideras, förbättras och göras mer konkreta och praktiskt tillämpbara.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Denna resolution får inte tolkas som ett öppet eller förtäckt krav på protektionistiska åtgärder för att minska EU: s import av textilprodukter. Under 60- och 70-talen utsattes t.ex. Sveriges textil- och konfektionsindustri för en konkurrens som ledde till en omfattande utslagning och krav på omställningar. De länder som då svarade för kraftiga exportökningar var exempelvis Portugal, Italien och Finland. Dessa exportländer krävde en fri handel i textilprodukter och tolererade inte avsteg från handelspolitiska åtaganden, och Sverige stod också emot inhemska krav på handelsrestriktioner.
Om EU nu skulle tillgripa handelshinder, t.ex. genom att åberopa socialklausuler eller behov av antidumpningsåtgärder, skulle detta skada EU-länder som redan har ställt om sin textilindustri för att dra fördel av en fri handel. Det skulle också minska utrymmet för fattiga utvecklingsländer att delta i internationell handel. Hela EU skulle i längden förlora på protektionistiska ingrepp. EU skulle, om man tillgrep importhinder, mötas med motåtgärder från andra länder. Detta skulle drabba sådan produktion i EU som representerar ett högre förädlingsvärde än textil, och som ger fler arbetstillfällen för EU-länderna på sikt. Det finns förvisso fall av verklig antidumpning, men detta argument missbrukas ofta där det egentliga motivet är rent protektionistiskt; samma sak gäller s.k. socialklausuler.
Det är viktigt att se utmaningarna för de regioner som utsätts för krav på omställningar. För att hantera konkurrens från nya länder fordras dynamiska företag och flexibla arbetsmarknader. Förmåga att genomföra omställningar och skapa nya industrier är den dynamiska process som ger ökat välstånd. Detta är uppgiften, herr ordförande, inte handelshinder.

de Silguy
Herr ordförande! Jag tänker fatta mig kort med tanke på den sena timmen och eftersom jag nyss i mitt långa svar redan tagit upp ett antal av de frågor som ställts till mig.
Det är uppenbart att textilsektorn är en mycket känslig sektor. Ni behöver inte säga det till mig fru Moreau, jag är lika medveten om det som ni. Det är också en sektor som genomgått omfattande omstruktureringar, men som samtidigt förstärkt sin konkurrenskraft, något som gjort att den i dag är världsledande. Det innebär ändå inte att framtiden ser ljus ut, det håller jag med er om. Det är anledningen till att vi måste fortsätta ansträngningen som huvudsakligen vilar på inrättandet av en miljö som gynnar utvecklingen av företag, för att göra det möjligt för dem att anpassa sig och stödja sig på fördelarna, vilka i det här sammanhanget utgörs av ett stort mervärde, innovation samt kvalitet. Detta åligger alltså myndigheterna, huvudsakligen de nationella, med tanke på det magra innehållet i det som kallas industripolitik på gemenskapsnivå, åtminstone i den franska betydelsen av ordet.
För det andra är det viktigt att vi på europeisk nivå på ett effektivt sätt inrättar den gemensamma marknaden, den inre marknaden, eftersom det enbart är marknadens storlek som gör det möjligt för alla företag att förfoga över större potentiella avsättningsmöjligheter. För det tredje, och det förefaller mig betydelsefullt gentemot tredje land, är det viktigt att bedriva en politik som är både offensiv och rättvis. Offensiv innebär att vi vid export skall utnyttja alla våra fördelar i de internationella förhandlingarna för att hindren för handel, som våra företag stöter på vid export, skall undanröjas. Det är utmaningen med tidigare förhandlingar och framför allt med kommande.
Det är också viktigt, när det gäller importen, att se till att reglerna tillämpas normalt. Jag kan försäkra er att när det gäller anti-dumpning tillämpar kommissionen strikt reglerna och fattar de beslut den måste fatta. Ni nämnde nyss de ryska mattorna, herr Chanterie. Jag har ett minne av att åtgärder vidtagits för inte så länge sedan. Jag tror mig förstå att när det gäller Brasilien granskar kommissionen situationen. För övrigt hänvisar jag till vad jag sade nyss om de medel som existerar inom gemenskapens program. Jag återkommer inte till den situationen. Gemenskapens program gör det möjligt att för de olika aspekter som tagits upp tillföra de europeiska företag som så önskar, och som uppfyller kraven, det gemenskapsstöd som krävs för att fortsätta denna moderniseringsansträngning, som gör det möjligt för dem att just utveckla och framhålla sina fördelar.
Jag skall sluta med en punkt beträffande de internationella organisationerna, nämligen den sociala klausulen. Kommissionen fäster stor vikt vid den. Min kollega Padraig Flynn kan det här mycket bättre än jag, bl.a. inom ramen för Internationella arbetsorganisationen. Och när det gäller miljöklausuler är de för närvarande föremål för fördjupade granskningar, såsom jag nyss sade, inom ramen för WTO: s olika grupper.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Lärlingsutbildning i Europa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0135/98) av Castagnetti för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslag till rådets beslut om främjandet av europeiska banor för varvad utbildning, däribland lärlingsutbildning (KOM(97)0575 - C4-0064/98-97/0321(SYN)).

Castagnetti
Herr ordförande! Målsättningen med detta beslut är i grunden tvåfaldig: För det första att främja rörligheten för de personer som befinner sig i utbildning, och i det avseendet passar beslutet in i det ämne som denna sammanträdesperiod avhandlar, eftersom euron kommer att hjälpa oss att i ännu högre grad integrera Europa, knyta det ekonomiska europeiska samarbetsområdet ännu tätare samman, konsolidera den inre marknaden, dvs. konsolidera ett område inom vilket den fria rörligheten för personer skall främjas i allt högre grad och, i detta speciella fall, den fria rörligheten för personer under utbildning.
Det andra målet är att i allt högre grad rikta in utbildningen mot marknadens och företagens behov, reagera på de nyheter vi ställs inför, för att verkligen göra utbildningen till ett instrument för personlig utveckling och arbetslivsintroduktion, och i det avseendet tror jag att dessa åtgärder även uppfyller alla de krav som angavs vid det europeiska toppmötet som hölls i november förra året i Luxemburg om kampen mot arbetslösheten.
Hur skall man uppnå dessa mål? Som jag redan har sagt - genom rörlighet. Rörlighet mellan skola och arbete, rörlighet mellan utbildningssektorer i olika länder, rörlighet mellan olika yrken. Vilka är de personer som dessa åtgärder skall riktas till? Framför allt de anställda, unga under utbildning, utbildarna själva, och genom att man stöder rörligheten för de unga under utbildning och av utbildarna själva, de arbetare som förlorar sitt arbete och som på något sätt, via utbildning, bör och vill hitta tillbaka till ett yrke. Men vi förverkligar också rörlighet inte bara när det gäller utbildningsmodeller utan även när det gäller företagskulturer och teknik. Alla, alla unga, alla lärlingar som flyttar från ett land till ett annat, från skolan till ett företag, tar även med sig kompetens och kulturer som ger fördelar för dem som tar emot dem.
Vi vet att det finns inskränkningar i fördraget. Artiklarna 126 och 127 skyddar de enskilda ländernas lagar inom skola och utbildning och i det avseendet utformas denna europeiska utbildningsväg som en utbildning som skall tillämpas på redan befintliga program. Det är inget nytt program, utan ett alternativt sätt att erbjuda utbildning. Det är ett sätt som erbjuds som en möjlighet till medlemsstaterna och som därför förutsätter en frivillig anslutning.
Det förberedande arbete som vi utfört i utskottet för sysselsättning och socialfrågor har framför allt inneburit en dialog för att försöka förstå om detta beslut verkligen motsvarade ett behov även från arbetsmarknadens parter. Vi har samtalat med andra parlamentariska utskott, vi har samtalat med andra institutioner inom gemenskapen, med Ekonomiska och sociala kommittén, med olika handelskammare, med olika utbildningsinstanser i olika europeiska städer, med borgmästare och producentföreningar, och vi har fått positiva reaktioner.
Det informella rådet med utbildnings- och arbetsmarknadsministrarna som hölls i mars förra året, bekräftade våra intryck i så måtto att det bekräftade ansträngningarna att främja utbildningsinsatser som innebär ett utbyte i partnerskapsform.
Kommissionen har därför, praktiskt taget enhälligt, lagt fram ett antal förslag till ändringar som jag hoppas kan godkännas enhälligt och vars mål i huvudsak är att skapa synergism mellan de impulser som kommissionen skall ge och de åtgärder som vidtas av nationalstaterna, och tanken är att kommissionen inte skall stå och titta på och nöja sig med att registrera det som medlemsstaterna gör utan påverka och stödja dem när det gäller att tillämpa detta förslag. Ändringsförslagen är avsedda att, bland annat genom Eures-nätet, undersöka de erfarenheter som gjorts tidigare, deras effektivitet, och förekomsten av ett nät av företag som är beredda att ta emot de unga som är i utbildning. Vi måste med andra ord utnyttja alla de instrument som vår gemensamma organisation har utvecklat under senare år.
Med de här ändringsförslagen vill vi också stödja ett initiativ från kommissionen och medlemsstaterna att peka ut de produktiva sektorer som är mest mottagliga när det gäller arbetskraft, så att lärlingsutbildningen hela tiden blir effektivare när det gäller att skapa verkliga arbetstillfällen.
Vi vill med våra ändringsförslag stödja en effektiv tillämpning av detta beslut i samtliga medlemsstater, även de som i sina regelverk ännu inte har upptagit lärlingssystemet. Vi vill garantera säkerheten, skyddet av dessa erfarenheter så att arbetsplatserna blir lämpliga och kan ta emot våra ungdomar som väljer denna alternativa utbildningsväg. Vi vill garantera en tidsperiod på minst tre månader för denna erfarenhet så att inte den alternativa utbildningen blir bortkastad och förvandlas till ett slags utbildningsturism. Det måste bli reella erfarenheter på arbetsplatserna.
Vår ambition är med andra ord att starta, även via detta beslut från kommissionen och rådet, en moderniseringsprocess, dvs. en verklig europeisering på utbildningsområdet när det gäller såväl medvetenhet som rutiner.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att vi på tyska redan genom att ha två olika ord för " lärlingar" , förtydligar att vi här har att göra med ganska skilda verkligheter. Vi har uttryck som täcker mycket olika realiteter. Det enda som egentligen är gemensamt är att man inte avlägger en huvudsakligen teoretiskt präglad högskoleexamen. Ändå finns det ett par gemensamma funktioner trots denna olikhet. Det behövs en europeisk dimension för alla länder, europeiska yrkesutbildningsvägar är en nödvändig början till rörligheten på den inre marknaden, och särskilt också för dem som inte har högskolekvalifikationer. Det måste skapas stimulans. Man behöver en bekräftelse som man kan ta med och visa upp, ett Europass. Det måste göras undersökningar och utvärderingar, för att man skall komma vidare med denna process. Det har funnits ytterligare en rad problem som min kollega har berört. Det finns inte heller i fortsättningen någon gemensam rättslig ram, utan bara ett beslut om att det skall befrämjas. Det återstår att säkerställa en överskådlig kvaltet. Det återstår en mycket viktig uppgift, nämligen att även här bedriva mainstreaming och säkra jämlikhet utan varje diskriminering, och det återstår att uppmana kommissionen att här erbjuda en regelbunden rapportering som en minsta mekanism för vidareutvecklingen av detta initiativ.
Det är ju väl bekant: Så länge som praktisk och teoretisk utbildning inte är integrerade - vilket vi kanske kommer att uppleva - utgör de i varje fall på sikt kompletterande tillgångar. Underförstådd kunskap, som erövrats i praktiken, försvinner inte helt enkelt, utan antar alltid nya former i och med de teknologiska framstegen. Därför förblir det av avgörande betydelse för dem som inte avlägger någon högskoleexamen, att de erbjuds kvalificerad utbildning och får en europeisk dimension på den europeiska inre marknaden. Såtillvida har kommissionen gjort en insats, men det är vår uppgift som parlament att driva den vidare och att strukturera den.

Waddington
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det här förslaget har potentialen att uppmuntra utvecklingen av lärlingskap med ett europeisk mervärde. Det syftar till att skapa möjligheter för dem som deltar i arbetsrelaterad utbildning och för deras arbetsgivare att dra nytta av de praktikanter eller lärlingar som utför en del av sin utbildning i en annan medlemsstat och för att den utbildningen skall godkännas. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor försökte, när det behandlade det här förslaget till lagstiftning, att göra betydande förbättringar, och i sitt tal har vår föredragande redan förklarat en del av det tänkande som ligger bakom hans mycket användbara förslag.
Kanske skall jag kunna framhäva några av de frågor som vi skulle vilja att rådet och kommissionen tog i beaktande. Vi tror att det här förslaget borde ses och genomföras som en del av hela paketet med åtgärder som EU är engagerad i för att uppmuntra sysselsättning och utbildning. Flera ändringsförslag nämner behovet av samverkan mellan den här åtgärden och andra gemenskapsprogram and initiativ. Det är också mycket nödvändigt att se till att sådana europeiska vägar står öppna för alla grupper och att verkligt jämställda möjligheter byggs in. Eftersom det är mycket troligt att majoriteten av dem som tar till vara den här möjligheten är unga människor, är det särskilt viktigt att hälso- och säkerhetsaspekter beaktas. Unga människor som arbetar eller utbildar sig i ett annat europeisk land kommer att behöva en viss skyddsnivå.
Vi skulle också vilja se att arbetsmarknadens parter samt små och mikroföretag blev inblandade i det här initiativet. Vi vill se att utbildning av mentorerna själva tillhandahålls, och en överenskommelse om miniperioder för utbildningens placering. Vi behöver säkerligen effektiva system för övervakning och utvärdering och, sist men inte minst, en gemenskapsbudget. Med de förslagna förbättringarna som har kommit från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, skulle det här projektet kunna förbättra lärlingarnas rörlighet och kvaliteten på den arbetsrelaterade utbildning som lärlingar får och därför skapa ett bidrag till att öka nivån på färdigheterna i EU.

Mann, Thomas
Herr ordförande! För nästan två år sedan begärde Europarådet i Florens hos kommissionen en rapport om betydelsen av den varvade yrkesutbildningen. Denna utbildningsform har en lång tradition i mitt hemland. Man förvärvar kunskaper, man tränar upp färdigheter, och man övar in socialt uppträdande och integrationsberedskap. Den varvade praktiknära utbildningen kvalificerar unga människor för allt mer komplexa krav på arbetsmarknaden och ger ett väsentligt bidrag till minskningen av ungdomsarbetslösheten. Grunden för detta är samarbetet mellan skolor och företag. Om dessa fungerar, och ständigt granskas med tanke på nya utmaningar vad gäller pedagogik, innehåll och organisation, då har det varvade systemet en framtid. Men fortfarande är de varvade systemen i Europa olika, vilket föredraganden av det utmärkta betänkandet, Castagnetti, har pekat på. Det gäller alltså att närma dessa till varandra, att eftersträva europeiska banor för yrkesutbildning, varvid arbetsmarknadens parter skall tas med på ett aktivt sätt. Medlemsstaternas åtgärder får, när man tillvaratar subsidiariteten och ansvaret för yrkesutbildningen, ett europeiskt mervärde, som möjliggörs genom intensivt informations- och erfarenhetsutbyte, genomförande av modellprojekt och befrämjande av rörlighet, alltså utlandsvistelser, som är skräddarsydda för de enskilda individerna och finansierade med hjälp av gemenskapsprogram, som t.ex. Leonardo da Vinci. I dag samråder vi om, och i morgon godkänner vi samtidigt två viktiga frågor. I första hand handlar det om konvergensbetänkandet, euron och medlemsstaterna. Men det handlar också om ett stycke framtid för yrkesutbildningen. Om allt går väl kommer vi att från den 1 januari 1999 ha en gemensam valuta och en gemensam yrkesutbildningsåtgärd. Vägen från den inre marknaden till den europeiska hemmamarknaden har behov av både små och stora steg.

Crowley
Herr ordförande! Även jag skulle vilja välkomna kommissionären till kammaren och hylla honom och Castagnetti till deras initiativ till det här förslaget om främjandet av europeiska banor för varvad utbildning, inklusive lärlingskap. Det finns för tillfället 18 miljoner arbetslösa i Europa. Ändå finns det i alla länder i Europa arbetsgivare och företag som skriker efter personal och de hävdar att de inte kan få tag i dem. Detta är inte bara på grund av låga löner eller bara på grund av brist på socialt skydd. Det är på grund av en brist på färdigheter och en brist på arbetsrelaterade färdigheter.
Vi håller på att ratificera Amsterdamfördraget som inkluderar ett särskilt kapitel om arbetslöshet och vi inför en ny samordnad väg för att nationella sysselsättningsplaner skall lämnas in till Bryssel och utvärderas av kommissionen i slutet av det första året. Vi måste alltså garantera att vi kan ge folk verkliga färdigheter och verklig utbildning så att de får riktiga jobb, inte bara frisera siffrorna för att ta dem ur sysselsättningsstatistiken i några månader.
Mellan 1994 och 1999 fick The state-training agency i Irland 428 miljoner till yrkesutbildning. Detta har en dramatisk inverkan på att förbättra den arbetsstyrka som finns till den växande industriella basen och servicebasen i Irland. Från en irländsk ståndpunkt är det absolut nödvändigt att denna finansiering fortsätter efter år 2000 fram till år 2006. Det är också absolut nödvändigt att vi tittar på nya modeller för och nya sätt för utbildning, och att vi skapar samverkan mellan arbetsgivarna, fackföreningarna och de arbetslösa själva för att utveckla de bästa modellerna för att ta itu med dem.
I Irland finns det för tillfället 14 000 lärlingar, varav vilka ca 11 400 finns i det nya systemet med standardbaserat lärlingskap och ca 2 600 i det gamla systemet som var tidsbaserat. Det är absolut nödvändigt att vi i parlamentet och kommissionen är vakna och håller våra öron och ögon öppna för nya sätt att lösa arbetslöshetsproblemet.
Slutligen skulle jag mycket kort vilja citera följande: " Ge en man en fisk och han har mat för en dag, lär honom att fiska och han har mat för hela livet" .

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt mig gratulera Castagnetti till ett utmärkt arbete och även uttrycka min uppskattning av kommissionen för det initiativ man har tagit. Ett av de problem som samtliga medlemsstater står inför när det gäller att öka sysselsättningen för de unga är att främja och uppmuntra ett närmare samarbete mellan skola och företag, och detta är för övrigt även ett av de mål som ingår i vitboken om kunskapssamhället. Lärlingskapet, även om det tillämpas på olika sätt i de olika medlemsstaterna, anses vara en särskilt viktig mötesplats för dessa båda världar och därmed också ett prioriterat område för unionens åtgärder.
Den europeiska rörligheten för studenter, arbetare, lärare, utbildare och fackföreningsfolk har fått stor hjälp av kommissionen genom program som Petra, Comett, Force i det förgångna, eller Leonardo och Sokrates för närvarande. Denna tendens skall, framför allt vad gäller utplaceringen av studenterna på olika företag, anpassas efter lärlingarnas behov av återkommande utbildning.
Men vid sidan av den oundgängliga kvantitativa ökningen av rörligheten är det också nödvändigt med kvalitet när det gäller att gemensamt bestämma regler och beteenden som kan garantera den didaktiska effektiviteten för de olika utbyten som sker. Vi hälsar därför med tillfredsställelse förslaget till beslut, som vi diskuterar i dag, att inrätta programmet " Euroresor" och det angivna " Europasset" som skall ange precisa kvalitetskrav för hur förflyttningarna skall organiseras samt att införa certifiering inom ramen för ett modus operandi som för närvarande är alltför oreglerat och där det råder brist på garantier för deltagarna.
Men detta förslag kan inte lösa alla problem och avlägsna alla hinder i samband med rörligheten inom sektorn återkommande yrkesutbildning. Kommissionen själv erkänner detta och har meddelat att man vill skapa, inom ramen för det nya Leonardo-programmet, ett Erasmus för lärlingar, men samtidigt ange, vilket redan föredraganden har påpekat i sitt anförande, de sociala skyddsregler som är knutna till lärlingarnas rörlighet samt att inrätta ett övervakningssystem.
I vår egenskap av Europaparlament kommer vi att bevaka att kommissionen, inom ramen för förslagen som avser de kommande generationerna av kommissionens program inom utbildning och yrkesutbildning, som jag föreställer mig att man kommer att presentera inom kort, håller sina löften.

Pirker
Herr ordförande! Castagnettis utmärkta betänkande är utan tvivel ett bidrag på vägen till bättre sysselsättning för ungdomen, genom att det framhäver två grundläggande faktum. Det ena är ungdomens rörlighet, som måste ökas, och på så vis ökar ungdomens chanser. Det andra är utbildningen, kvaliteten på utbildningen som i sin helhet måste höjas, i synnerhet när det gäller utbildningen av yrkesarbetare, som här också flera gånger har berörts. Rörligheten ökas utan tvivel genom förslagen, eftersom det äger rum ett ömsesidigt erkännande, eftersom yrkesutbildningen dokumenteras i ett Europass, och eftersom byråkratiska hinder undanröjs. Det andra är den varvade utbildningen, som höjer kvaliteten. Men det som utgör ett problem är det faktum att vi kvalificerar alldeles för många ungdomar för felaktiga yrken. I mitt land t.ex. utbildar vi till 80 procent ungdomar för endast elva yrken. Chanserna är desto mindre att de skall finna en passande sysselsättning.
Därför vill jag också komma med ännu ett förslag till detta utmärkta betänkande, som kanske kan föra oss ett steg längre, nämligen att vi uppmanar kommissionen att årligen låta utarbeta en kvalitativ yrkesbehovsanalys, vilken lyfter fram vad som faktiskt efterfrågas på arbetsmarknaden, på medellång sikt och kanske också mer långsiktigt. Denna information skulle i framtiden ställas till förfogande för länderna som en service, som de på frivillig bas kan rätta sig efter. Det betyder att de skulle kunna ställa in eller ställa om sitt utbildningssystem så att ungdomen sedan i framtiden kan kvalificeras för det faktiska behovet på arbetsmarknaden. Det skulle kunna vara ytterligare stimulans till att utbilda ungdomen för, och ge den chansen att faktiskt också få en första anställning. På så vis skulle man ha öppnat en ny väg.

Piha
Herr ordförande! Jag vill också tacka kollega Castagnetti för hans värdefulla arbete med detta betänkande. Inom de varvade utbildningarna, däribland lärlingsutbildningen, kan man se två dimensioner som kompletterar varandra: den ekonomiska och den socio-ekonomiska. Dels är det viktigt att poängtera speciellt de små och medelstora företagens betydande roll som arbetsgivare. Att den här sektorn fungerar har stora multiplikatoreffekter på hela Europas välstånd och även på ungdomssysselsättningen. Därför borde gemensamma resurser riktas just till den här sektorn för att ge den möjligheter att erbjuda ungdomarna lärlings- och praktikantplatser.
Castagnetti lyfter fram även kopplingen av arbetsmarknadens parter till processen. Kommissionen borde också i sitt förslag observera företagarorganisationernas centrala betydelse inom sektorn för små och medelstora företag. Företagarorganisationernas roll som en fullvärdig part i den sociala dialogen inom unionen är sedan länge nedvärderad.
Lärlingssystemens harmonisering handlar också om en mera omfattande strävan att harmonisera examina. Om ungdomarnas etablering i arbetslivet skall bli lyckad och rörligheten av arbetskraften effektivare krävs det att examina överallt i Europa är så långt som möjligt likadana vad gäller konstruktion, varaktighet och innehåll samt att de också är lika krävande. Huvudansvaret för harmoniseringen av examina samt de därmed förknippade praktikant- och lärlingsperioderna ligger hos myndigheterna i unionens medlemsstater. Endast genom ett direkt samarbete och informationsutbyte kan man skapa det nödvändiga förtroende som skall bilda grunden för en alleuropeisk samordning av examina. Det är inte nyttigt för de europeiska utbildningssystemen att standarderna som skapas alltid ges så att säga uppifrån.

Flynn
Herr ordförande! Låt mig med en gång tacka Castagnetti för hans stora ansträngningar med det här betänkandet och alla de som bidragit till den här debatten. Syftet med förslaget till parlamentet och rådet för beslutet om främjandet av europeiska banor för varvad utbildning, däribland lärlingsutbildning, så är kommissionens syfte att främja rörlighet för folk i utbildning i Europa, vilken än deras ålder är . Detta påpekades särskilt av Castagnetti och jag stöder honom.
Detta motsvarar tre av de viktigaste delarna i gemenskapens politik: fullborda den inre marknaden, bygga medborgarnas Europa och skapa ett kunskapens Europa. I alla dessa tre aspekter är folks rörlighet under pågående utbildning mycket viktig. Gemenskapens erfarenheter av bilateralt och multilateralt samarbete mellan medlemsstaterna demonstrerar klart och tydligt att det finns stor efterfrågan för utbildning på alla nivåer, inklusive högre utbildning.
Mellan 1995 och 1997 har Leonardo di Vinci-programmet möjliggjort för 100 000 människor att ta emot stöd för en utbildningsperiod i en annan medlemsstat. På grundval av den här erfarenheten som har byggts ut i betraktande av den starka tillväxten i behov och efterfrågan, så är det nu viktigt för oss att öka denna rörlighet och att se till att denna blir så fruktsam som möjligt. För att göra detta måste vi på europeisk nivå komma överens om ett gemensamt kvalitetsramverk för att utveckla verkliga europeiska banor till utbildning och öka deras synlighet.
Förslaget som baseras på artikel 127 i fördraget har ett dubbelt syfte. För det första försöker det definiera innehållet och delade allmänna kvalitetsprinciper för perioder av varvad utbildning i en annan medlemsstat, kopplad till utbildning som personen i fråga följer i det land som han eller hon kommer från. För det andra syftar det till att försäkra att utbildningen förstår lättare och får en högre profil tack vare Europasset som bekräftar den arbets- eller utbildningserfarenhet som man skaffat sig. Som Castagnetti har pekat på är den också naturligtvis kopplad med Europeiska unionens sysselsättningspolitik och de riktlinjer som man kom överens om vid sysselsättningstoppmötet i november.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka alla ledamöter av denna kammare, och särskilt Castagnetti, föredragande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor för era förslag. Kommissionen har noterat det intresse som det här förslaget har framkallat i andra utskottet: utskottet för kultur-, ungdomsfrågor, utbildning och media, som Kerr var föredragande för, budgetutskottet med Bösch och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik med Skinner, som jag alla skulle vilja tacka.
Parlamentet har föreslagit 28 ändringsförslag, varav 26 kan antas, varav ändringsförslag nr 28 delvis. Dessa ändringsförslag förbättrar vårt förslag och i några fall till och med förstärker de det. Jag skulle i synnerhet vilja nämna ändringsförslagen som betonar de små och medelstora företagens roll och skicklighet i att utveckla varvad utbildning, på grund av att den speciella karaktären hos de här slagen av företag kräver särskilda villor, och de som betonar arbetsmarknadens parter och de andra parter som är inblandade i lärlingskapen.
Sen finns det de ändringsförslag som syftar till att främja god information och vidare stödsystem för de här europeiska banorna såsom hälso- och sjukvård, säkerhet på arbetsplatsen och språk. Jag skulle vilja tacka Waddington, som riktade vår uppmärksamhet mot den här frågan som är ett nyckelelement för deras framgång.
För det tredje finns det ändringsförslag som betonar den frivilliga karaktären hos genomförandet av de europeiska banorna. Kommissionen är medveten om mångfalden hos politiken i medlemsstaterna, och detta förslag försöker inte förändra vare sig organisationen eller innehållet i utbildningssystemen i medlemsstaterna.
Å andra sidan skulle de två ändringsförslag som hänvisar till varaktigheten utgöra ett problem. Jag tänker på Castagnettis ändringsförslag nr 19 som specifierar att den totala varaktigheten inte skall vara mindre än tre månader och Ettls ändringsförslag nr 21 som strävar efter att banorna inte skall förlänga utbildningsperiodens längd som man föreskriver i ursprungsmedlemsstaten.
Jag förstår den oro som ligger till grund för de här ändringsförslagen, ingen vill att de europeiska banorna skall var detsamma som ren och skär turism, vilket man har hänvisat till i inläggen. Vi måste vara säkra på att de sörjer för perioder av verklig kvalitetsutbildning. Det är därför som kommissionen föreslår att deras längd skall vara nära sammankopplade med de europeiska banorna och den färdighet som krävs. Allt detta måste specifieras i förväg i ett avtal mellan den part som skickar i väg, värdparten och förmånstagaren. De många olika systemen, vissa branschers speciella egenskaper, men även de många olika förslag på vistelsens längd som givits under debatten, visar svårigheten med att fastställa en minimilängd på vistelsen.
För att avsluta, herr ordförande, kan jag försäkra er om att det som vi föreslår för framtiden, i synnerhet med avseende på de nya programmen, kommer att övervägas mycket noggrant, och detta med speciellt betoning på Leonardo da Vinci-programmet. Det senare programmet måste i ökande grad främja rörlighet för människor som är engagerade i varvad utbildning och bli som min kollega Edith Cresson har sagt vid mer än ett tillfälle, ett " Erasmus för lärlingar."

Ordföranden
Tack så mycket, herr Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kompletterande pensionsrättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0134/98) av Ettl för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslag till rådets direktiv om bibehållandet av kompletterande pensionsrätigheter för anställda och egenföretagare som flyttar inom Europeiska unionen (KOM(97)0486 - C4-0661/97-97/0265(CNS)).

Hughes
Herr ordförande! Jag talar i stället för föredraganden i kväll. Tyvärr kan han inte vara hör. Han hade viktiga saker att göra i Österrike. Det är synd, för han har producerat ett utmärkt arbete i form av den här rapporten. Faktiskt är det ett tecken på framgången för hans arbete som föredragande att betänkandet antogs enhälligt i utskottet. Bara en liten tvistepunkt kvarstod, vilken nu har tagits itu med på korrekt sätt i omröstningen och som här i plenum täcks av ändringsförslag nr 18 med socialdemokraternas, PPE-gruppen och den liberala gruppens fulla stöd. Denna nivå av samstämmighet är inte enkelt att komma från till, och jag skulle vilja gratulera Harald Ettl till framgången med detta arbete.
Förslaget behandlar bibehållandet av kompletterande pensionsrättigheter för anställda och egenföretagare som flyttar inom Europeiska unionen. Det har att göra med ett viktigt praktiskt steg mot att skapa förverkligande av fri rörlighet. Fri rörlighet för arbetstagare finns i fördraget, men i praktiken står en mängd verkliga praktiska svårigheter i vägen för dess riktiga genomförande. En sådan praktisk svårighet har att göra med bristerna i samordningen av kompletterande pensionsrättigheter mellan medlemsstaterna och de fundamentalt olika statliga och de kompletterande socialförsäkringssystemen i de olika medlemsstaterna. Dessa utgör verkliga hinder mot den fria rörligheten.
Det här förslaget kommer inte att på något sätt undanröja svårigheterna. Dessa svårigheter måste ses mot bakgrund av kommissionens grönbok om tilläggspensioner; som i sin tur uppkom ur misslyckandet med ett direktivförslag om pensionsfonders förvaltning och frihet till gränsöverskridande investeringar, som lades fram 1992, och sedan drogs tillbaka. Detta följdes 1995 av ett direktiv som försökte att ta itu med en del av de här svårigheterna. Detta i sin tur körde fast efter att ha nått kommissionen, till kommissionär Flynns stora frustration. Detta i sin tur ledde till tillsättandet av en expertgrupp på hög nivå om fri rörlighet för personer under Simone Veils ordförandeskap.
Alla dessa olika försök har fokuserat på tre huvudsakliga svårigheter som arbetare står inför vad gäller fri rörlighet och kompletterande pensioner. Den första är de långa intjänandeperioder som är nödvändiga i en del av medlemsstaterna för att erhålla pensionsrättigheter. Det är klart att flera års anställning i ett företag krävs innan en arbetstagare erhåller rättigheter, som är ett hinder för fri rörlighet. Den andra är överförbarheten av pensionsrättigheter, och den tredje är frågan om dubbelbeskattning.
En delrapport från Veilgruppen i november 1996 fokuserade på ett sätt att angripa problemen som åtminstone erbjöd en början för att lösa en del av de här svårigheterna. Det som föreslås i den delrapporten följs upp i det förslag som vi behandlar här i kväll. Det begränsar sig till att försäkra principen om likabehandling av migrerande arbetstagare. Det betonar bevarandet av migrerandes rättigheter kontra överförbarhet av rättigheter från ett system till ett annat.
Det finns fyra huvudsakliga beståndsdelar i förslaget. Det första är artikel 4 som säkerställer att en försäkringstagare får behålla sina intjänade pensionsrättigheter om denne flyttar till en annan medlemsstat. Artikel 5, den andra beståndsdelen, säkerställer att försäkringstagare som bor i en annan medlemsstat erhåller alla förmåner som de är berättigade till enligt systemet. Den tredje beståndsdelen gäller situationen för arbetstagare som är utsända till annat land. Detta behandlas i artikel 6 och 7. Den slutliga beståndsdelen - som kommer att bli mycket viktig - finns i artikel 8. Den förpliktar de ansvariga för pensionssystemen att ställa alla nödvändiga upplysningar till förfogande för de försäkringstagare som vill utöva sin rätt att flytta till ett annat medlemsland.
Alla dessa beståndsdelar är viktiga. De huvudsakliga ändringsförslagen i Harald Ettls är ändringsförslag nr 4. Det uppmärksammar det faktum att det här direktivet bara kan ses som ett första steg mot regleringen av det kompletterande pensionssystemet inom unionens medlemsstater och säger att där det är nödvändigt kommer rådet i framtiden att vara tvungen att anta ytterligare lagstiftning om väntetider och den allmänna och gränsöverskridande överförbarheten av intjänade pensionsförmåner. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta särskild hänsyn till ändringsförslag nr 4 och jag gratulerar föredraganden till hans arbete.

Ferri
Herr ordförande! Jag tror att vi får se detta förslag, som Hughes påpekade, som ett första steg, eftersom det är ett magert direktivförslag i jämförelse med problemets betydelse, som är att garantera en verklig rörlighet för arbetskraften, och att garantera dem vissa viktiga rättigheter. Det är riktigt att ändringsförlag 4 tar sikte på de mogna pensionsrättigheterna, dvs. uppnådda rättigheter. Tyvärr har man däremot inte upptagit ett ändringsförslag som föreslogs av utskottet för rättsliga frågor och även av utskottet för ekonomi, som var en kompromiss mellan de långa tidsperioder som angavs av vissa medlemsstater och de alltför korta som angavs av andra, och tagit till sig lösningen från högnivågruppen ledd av Simone Veil, som föreslog fem år.
Förslaget från kommissionen tar däremot som sin utgångspunkt ett ändringsförslag - det tar det till sig, faktiskt - från utskottet för rättsliga frågor om tolkningen av förordningarna nr 1408/71 och 574/72, dvs. ändringsförslag 1. Detta är mycket viktigt eftersom det erbjuder en möjlighet att ur rättslig synpunkt förena förslaget med de förordningar som kommissionen tolkat på ett alltför stelbent vis genom att förutsätta en tolkning som begränsas av de obligatoriska pensionssystemen.
I själva verket öppnar ändringsförslag nr 1, genom att ersätta ordet " enbart" med " huvudsakligen" , möjligheter för frivilliga, avtalsbaserade totallösningar och därmed också en möjlighet att genomföra en integrering som på ett tillfredsställande vis harmoniserar lagstiftningen. Enligt min åsikt är detta med andra ord ett positivt förslag som vi vill se som en del av grönboken som snart kommer att föreläggas kammaren och som erbjuder den bakgrund mot vilken det centrala problemet avtecknar sig.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Det förslag till direktiv som ligger framför oss är verkligen ett minimalt förslag. Det enda som det vill göra är att tillämpa principen om lika behandling för migrerande arbetstagare. Det är verkligen inte rätt att en arbetstagare som under loppet av sitt yrkesliv utnyttjar sin rätt till fri rörlighet och har betalat avgifter till kompletterande pensionssystem i olika medlemsstater i slutet av sin karriär endast i begränsad omfattning har rätt till en kompletterande pension.
Ekonomiutskottet har i sitt yttrande föreslagit sex ändringsförslag. Å ena sidan ville utskottet understryka hur viktigt det är med rörlighet för arbetstagare, inte bara mellan medlemsstaterna utan också inom dem; detta för att den inre marknaden och valutaunionen skall fungera bra och för att vi skall uppmärksamma pensionsrättigheternas överförbarhet och avvecklingen av de långa väntetiderna. Å andra sidan lade utskottet fram en ny definition för utsänd arbetstagare från medlemsstat och ursprunglig medlemsstat.
Förslaget till direktiv har inte som ambition att avhjälpa alla problem i världen. Det är ett första steg på området kompletterande pensionsrättigheter. Gruppen under ledning av Veil pläderade för att Europa skulle begränsa sig till att tillämpa principen om lika behandling för arbetstagare som flyttar. Men det hindrar inte att debatten kring de resterande hindren, exempelvis de långa väntetiderna och problemet med pensionsrättigheternas överförbarhet, kan fortsätta.
Den mest kontroversiella punkten avser ändringsförslaget som anpassar definitionen av utsänd arbetstagare. Det visade på att förordning 1408/71 endast avser utsändning inom företaget och således inte ens avser arbetstagare som inom ramen för en multinationell grupp börjar arbeta i ett annat företag. Därför ansåg vi att förordning 1408/71 måste kompletteras med direktiv 83/349 som definierar begreppet multinational concern . Parlamentets rättstjänst föredrar dock direktiv 96/71 som handlar om att ställa arbetstagare till förfogande och således även omfattar utsändning av arbetstagare. Därför stöder vi gärna Ettls ändringsförslag om detta.
Ettls betänkande är ett mycket bra betänkande, och jag hoppas att det inte bara får parlamentets samtycke, utan även socialministrarnas.

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Jag kommer att ta ställning för den socialistiska gruppen. Som vår ordförande redan har sagt, så antogs betänkandet enhälligt i utskottet, och det finns en stor konsensus mellan alla grupper i denna kammare. Därför skulle jag också vilja börja med ett tack till Harald Ettl, som intensivt har satt sig in i detta verkligen komplicerade material. Jag skulle också - det borde vi inte glömma bort - vilja tacka expertgruppen under Simone Veils ordförandeskap, som har gjort ett utomordentligt arbete för parlamentet och förhoppningsvis också för kommissionens lagförslag, för det väntar vi nu alldeles särskilt på.
För närvarande arbetar ca 300 000 män och kvinnor inom EU: s medlemsstater i ett annat land än det de tidigare bott i. Det är i själva verket mycket färre än vi en gång föreställde oss, och vi utgick egentligen alltsedan starten för den inre marknaden ifrån att det skulle öka. Det finns många orsaker till detta, säkerligen också individuella orsaker, men det finns också politiska orsaker till det. Dessa politiska orsaker måste vi ta itu med. Orsakerna till det är en fråga som vi under de senaste månaderna intensivt har befattat oss med, framför allt utskottet för sysselsättning och socialfrågor, men också utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och även utskottet för kvinnors rättigheter. Denna fråga har under de senaste månaderna i sin helhet utförligt debatterats i parlamentet, och vi kan allt mer slå fast att de nationella bestämmelserna, de nationella föreskrifterna, orsakar osannolikt många hinder, jag skulle nästan vilja säga trakasserier. Det är en av de politiska orsakerna.
Den andra orsaken är också, kommissionär Flynn, jag säger det nu helt öppet, att även kommissionen i det förgångna har tagit tag i denna fråga lite tveksamt och slött, och där den har behandlat den har - som alltid, efter vad vi minns - rådet blockerat det. Ändå har det tagits ett litet steg, och detta steg är bra. Det kommer i varje fall att garantera att arbetstagare i Europa inte hamnar i ett sämre läge om de utnyttjar den fria rörlighet, som de ju har utlovats. Av de tre pelarna inom åldringsvården är tjänstepensionen, denna tilläggspension, fortfarande relativt liten; särskilt i mitt land, i Tyskland, gäller den inte ens 5-7 procent av avtalen. Men vi vet att dessa tilläggssystem för framtiden helt säkert kommer att ha en större betydelse än i det förflutna. För oss måste det vara viktigt, att...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Menrad
Herr ordförande, herr kommissionär! Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar välkomnar jag kommissionens förslag. Samtidigt gratulerar jag Ettl till hans sakliga och balanserade betänkande. Det beskriver mycket noggrant problematiken med att migrerande arbetstagare i vissa fall enbart får reducerade rättigheter till tilläggspensioner, om de arbetar i olika medlemsstater, vilket inverkar negativt på den fria rörligheten och den ofta nödvändiga mobiliteten. Därför krävdes under de gångna åren om och om igen att tilläggssystemen helt enkelt skulle inplaceras under förordning 1408, som hittills bara gällt för de lagstadgade socialförsäkringssystemen för migrerande arbetstagare. Mångfalden av tilläggspensioner tillåter inte en enkel sammanräkning av de bidragande tidsperioderna, så som det görs under 1408.
Föreliggande utkast till direktiv innehåller bara de första stegen - som flera talare har sagt - till en gemensam reglering av tilläggssystem. Jag anser att man skall rangordna det trängande behovet och nödvändigheten av dem på följande sätt: För det första att ta till vara de intjänade anspråken på tjänstepension respektive tilläggspension. För det andra gränsöverskridande pensionsutbetalningar från tjänstepensionen, dvs. alltså möjlighet att exportera prestationerna så som det förutses i förordning 1408. För det tredje är det nödvändigt att man för korttidssysselsättning i en annan medlemsstat skapar särskilda bestämmelser inom ramen för utsändandet.
Ettls betänkande formulerar direktivets målsättningar bättre och ersätter oprecisa begreppsdefinitioner. Direktivet innehåller en del av de föreslagna åtgärder som återfinns i grönboken om kompletterande pension. I grönboken läggs dessutom särskild vikt vid att man möjliggör gränsöverskridande investeringar i fråga om pensionsfonder och på så sätt förbättrar den fria rörligheten. Sådana fonder spelar redan nu en stor roll i en rad medlemsländer i EU. I mitt hemland Tyskland har man just börjat bygga ut deras betydelse, men en särskild finess i den nya förmögenhetspolitik, som eftersträvas av flera partier, består i att man vill göra certifikaten från sådana kapitalplaceringsbolag attraktiva just för arbetstagare med lägre inkomster, nämligen genom att utvidga lagens bilagor om kapitalbildning i arbetstagarnas händer.
Att arbetstagarna skall kunna ta del av avkastningen av kapitalet utgör enligt min övertygelse ett viktigt framtidsperspektiv, om inte som en andra bärpelare vid sidan av den lagstiftade pensionen, så dock som en kompletterande pension. Ettls betänkande behandlar naturligtvis inte detta perspektiv, det koncentrerar sig med all rätt på kommissionens utkast till direktiv och förbättrar detta på några viktiga punkter. Därför kommer Europeiska folkpartiets grupp att rösta för det.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! I detta betänkande handlar det framför allt om pensionernas överförbarhet över gränserna, och ett antal kolleger har med rätta påpekat att det här handlar om ett första steg och att det egentligen är ett begränsat direktiv. Jag blev egentligen mycket hänförd av det som kollega Ferri sade i betänkandet om arbetstagarnas rörlighet och att det i sammanhanget hör till att hanteringen av överföringen av pensionerna måste ske på ett helt annat sätt. Jag tror att vi än en gång måste reda ut detta i grönboken eftersom hela ärendet naturligtvis återkommer där ändå. Trots detta har kollega Ettl i det bidrag han skrivit visat på problem som dubbel beskattning och den långa pensionsuppbyggnadsperioden i vissa länder som egentligen helt klart borde tillhöra det förflutna. Man kan inte å ena sidan säga till arbetstagare att deras beteende måste bli flexiblare och å andra sidan binda arbetstagare, och det säger jag då framför allt till kollega Menrad, med mycket långa pensionsuppbyggnadsperioder. Jag tycker ärligt talat att det är en form av stöld från arbetstagaren. Det borde vi våga lösa utifrån Europa.
Några saker har förbättrats genom detta betänkande, i synnerhet vad definitionen av utsändning beträffar har bra förslag lagts fram. Jag hoppas att kommissionen vill överta dessa.
Jag vill också framföra ett hjärtligt tack till kollega Ettl, och det måste nu vidarebefordras via vår ordförande, Hughes, för det goda samarbetet, för jag anser att det har varit ett utmärkt samarbete i det här ärendet. Men, återigen, kolleger, herr ordförande, herr kommissionär, detta är dock bara ett första steg på väg till en fråga som vi måste lösa angående pensionerna. Om vi kan samarbeta på det sätt som vi nu gör i parlamentet, då kan kommissionen förvänta sig en hel del av oss.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill tacka Ettl i hans frånvaro för ett bra betänkande. Rent allmänt kan jag väl säga att jag tror att pensionssystemen är något som diskuteras i alla medlemsländer, bl.a. med tanke på den ökande andelen äldre som innebär att i stort sett alla pensionssystem behöver ses över, framför allt de statliga. Detta behandlar vi inte här i dag, men dessa system är de allra viktigaste, vilket jag vill betona för våra medborgare.
Här är det de kompletterande pensionerna som tas upp. Det är som en tidigare talare sade, nämligen att de blir allt viktigare. Problemet vad gäller de kompletterande pensionerna är framför allt svårigheterna i fråga om den inre marknaden och de begränsningar som finns för rörligheten. Detta behandlas delvis i kommissionens förslag, där det tas upp att arbetstagare som sänds ut av sina arbetsgivare skall kunna tillhöra det system som de har tillhört tidigare. Det ges vidare garantier för att de skall bli informerade om sin rätt till pension och de regler som finns inom EU när de flyttar. Detta är naturligtvis, som flera andra säger, viktiga förslag. De är dock inte tillräckliga utan utgör bara ett första steg.
De svårigheter som Ettl har pekat på, nämligen de långa intjänandetiderna, svårigheterna med överförbarheten samt detta med dubbelbeskattning är frågor som måste tas upp i framtiden och kompletteras i senare förslag från kommissionen, för att den fria rörligheten skall bli uppfylld. Jag ställer mig emellertid naturligtvis bakom detta förslag som är bra. Det är dock viktigt att återigen betona att detta är ett första steg.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka alla de som bidragit. Jag skulle vilja inleda mina kommentarer med att säga att ni alla har alldeles rätt. Det här är bara en början, en mycket liten början, och den måste följas upp i sinom tid av ytterligare förslag. I det sammanhanget skulle jag vilja gratulera föredraganden. Även om han är frånvarande, har Hughes gjort en utmärkt presentation å hans vägnar. Jag tackar er alla för det utmärkta arbete som görs här.
Vi är alla allierade i uppgiften att få bort de hinder mot den fria rörligheten som har med kompletterande pensioner att göra och att göra framsteg mot att uppnå en grundläggande princip i fördraget. Syftet med det här förslaget till ett rådsdirektiv, som ni ombeds avge ett yttrande om, är att skapa skydd vad gäller kompletterande pensionsprogram för pensionsrättigheterna för arbetstagare och deras familjemedlemmar som flyttar från ett medlemsland i Europeiska unionen till ett annat. Det här förslaget tar slutsatserna från expertgruppen på högnivå under ordförandeskap av Veil i beaktande. Det utgör ett första steg i att få bort identifierade hinder inom det här området. Förslaget kommer att få en positiv effekt på rörligheten på arbetsmarknaden eftersom det kommer att bli färre hinder för arbetstagare att åka till och arbeta i ett annat medlemsland.
På samma sätt kommer det här förslaget att göra det lättare för företag som vill hjälpa arbetstagare inom sin organisation att arbeta i ett annat medlemsland. Såsom det betonades i 1997 års grönbok om kompletterande pensioner och den inre marknaden, spelar tilläggspensionssystemen en viktig roll som en andra socialförsäkringspelare som kompletterar det skydd som ges av det lagstadgade systemet. När fler och fler unionsmedborgare vänder sig till de här tilläggspensionssystemen som ett sätt att garantera en tillräcklig inkomst vid sin pensionering, så blir skyddet av rättigheterna i det här programmen viktigare.
I den här grönboken tittade kommissionen på flera frågor, varav vilka ett antal är avsedda att fördjupa analysen av hindren till den fria rörligheten och befinner sig utanför räckvidden hos det nuvarande förslaget. I synnerhet behandlade det frågan om de långa intjänandeperioderna, svårigheten med överförbarheten av de intjänade pensionsrättigheterna och skatteproblem som har att göra med att man skaffat sig pensionsrättigheter i mer än ett medlemsland. Förslaget som ligger framför oss i dag, borde, när det väl har antagits, utgöra grundvalen för förnyade politiska ansträngningar att ta bort de hinder som kvarstår. Och det är huvudpunkten. Detta är början. Det måste leda till ytterligare ansträngningar för att ta bort hindren. Jag kan acceptera elva av era ändringsförslag i tron om att detta kommer att göra det möjligt för förslaget från kommissionen att gå vidare och antas av rådet. Vi hoppas att detta kommer att ske i juni under det brittiska ordförandeskapet.
De ändringsförslag som kommissionen är beredd att acceptera är följande: Nr 2 och 3 i princip, nr 4 delvis och ändringsförslagen 5, 6, 7, 8 och 9, 13, 14 och 17. De här ändringsförslagen klargör de existerande bestämmelserna och återspeglar parlamentets angelägenheter om rättslig klarhet och dess engagemang för ytterligare åtgärder för att ta bort det kvarstående hindren mot fri rörlighet. Ändringsförslag nr 1 medför några tekniska rättsliga implikationer som kräver ytterligare övervägande. Jag måste således reservera mig om kommissionens ståndpunkt om det här ändringsförslaget. Jag måste också reservera vår ståndpunkt vad gäller ändringsförslag nr 18 som jag har sett för första gången här i kväll och som verkar behöva ett noggrant övervägande.
Jag kan inte acceptera ändringsförslag 10, 11, 12 eller 15 eftersom de begränsar förslagets omfattning, Ändringsförslag nr 15 begränsar den materiella omfattningen hos direktivet eftersom den gränsöverskridande anslutningen för utstationerade arbetstagare som artikel 6 sörjer för enbart borde begränsas till program för jämförbart berättigande i värdlandet och ursprungslandet. Vad gäller ändringsförslag nr 16 kan det inte accepteras i det här skedet, eftersom det går utöver syftet i artikel 7 som det hänvisar till. Ni kan notera att artikel 7 behandlar aspekter av bidrag till tilläggspensionssystem som gjorts för en utstationerad arbetstagare. Detta är den mest känsliga aspekten av förslaget som det i vilket fall som helst kommer att bli svårt att nå politisk enighet om i rådet. De skattemässiga aspekterna av kompletterande pensioner behöver ett bredare angreppssätt för att hitta lämpliga lösningar på de existerande problemen och den om att undvika tilläggs- och dubbelbeskattning av människor som flyttar inom Europeiska unionen. De här skattemässiga aspekterna diskuteras med alla inblandade parter i samband med grönboken.
Jag tror att vi på den här grundvalen kan anse att vi har en politisk överenskommelse och att kommissionens förslag kan gå vidare för att antas att rådet, såsom det har ändrats i enlighet med parlamentets yttrande. Jag ser fram emot att göra ytterligare framsteg i detta ärende vid ett senare tillfälle.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Weiler
Herr ordförande! Ni har lett sammanträdet i kväll på ett mycket rättvist sätt. Därför vill jag gärna än en gång hänvisa till att min grupp hade begärt tre minuter för mig; i annat fall skulle jag ha utformat mitt tal på ett helt annat sätt. För det andra syntes det inte heller efter två minuter någon liten röd stjärna någonstans där uppe. Ni borde egentligen bara notera det.

Ordföranden
Fru Weiler, jag måste förklara att, enligt den tidsangivelse jag har här, var den tilldelade tiden för er del två minuter. Under den debatt som har pågått fram till nu var Weiler den ledamot som överskred den tilldelade talartiden mest. Det var därför jag såg mig tvungen att avbryta er, för ni hade redan överskridit med en tredjedel. Troligen har vi båda rätt, men det var detta som inträffade och jag ville förklara det för er.

Beslut i äktenskapsärenden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0131/98) av Verde i Aldea för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om utkast till konvention om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål (13245/97 - C4-0063/98-97/0918(CNS)) (A4-0131/98).
Föredragande av yttrande: d'Ancona, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.
() Hughes-förfarandet

Verde i Aldea
Herr ordförande! För 30 år sedan ansåg den dåvarande Europeiska ekonomiska gemenskapen att den ökade internationella handeln gjorde det nödvändigt för medlemsstaterna i den dåvarande gemenskapen att upprätta en konvention för att bestämma behörighet och verkställighet av domar om avtal. Avtalen var - och är det i dag alltmer - internationella avtal, framför allt i unionen och detta vara absolut nödvändigt. Man använde formen med konvention eftersom gemenskapen inte hade behörighet på detta fält.
Trettio år senare kan man säga att denna Brysselkonvention från 1968, under EG-domstolens juridiska beskydd, har följt en tillfredsställande väg under denna tid. När vi har kommit till denna punkt har medlemsstaterna också konstaterat att det finns ett annat område, den fria rörligheten för personer, som har framkallat ett fenomen med förflyttande och kontakter mellan de olika gemenskapsländerna och detta har givit upphov till ett allt större antal äktenskap mellan olika nationaliteter i medlemsstaterna. Samtidigt har det förorsakat en, jag skall inte säga parallell men också mycket tilltagande, företeelse, nämligen äktenskapsupplösning med domar om äktenskapsskillnad, hemskillnad, upphävande av äktenskapet etc.
Rådet har förstått detta väl och har nu, efter ett behörighetsmönster som börjar bli gemenskapens, nämligen rättsligt samarbete - artiklarna K i unionsfördraget - presenterat detta förslag till äktenskapskonvention.
Detta parlament har bara en rådgivande funktion i förhållande till denna konvention som rådet har lagt fram. Rådet är inte närvarande i denna debatt, därför behöver jag inte heller göra några djupa reflexioner för att försöka övertyga det om det positiva i våra ändringsförslag, jag vill däremot påpeka att intentionen från parlamentet och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har varit att acceptera denna konvention, vilken vi vet har debatterats mycket i rådet, det har framkallat spänningar mellan länder - speciellt mellan de nordiska länderna som också har en konvention sedan mycket länge, och andra länder - om denna fråga, vilket har lett till utarbetandet av en mycket ömtålig text där varje förändring återigen kan ifrågasätta hela konventionen.
Ändringsförslagen som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt lägger fram, och som har godkänts praktiskt taget enhälligt i utskottet, innebär ingen stor förändring av konventionen. Det fanns ett förslag från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor som strävade efter att skapa en ny konvention, mer i enlighet med tillämpningen av Amsterdamfördraget. Men, Amsterdamfördraget är inte i kraft och således är det bättre att begränsa sig till den aktuella behörigheten för varje institution. Därför har jag begränsat mig till att göra några av ändringsförslagen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor till mina.
Ändringsförslagen, herr ordförande, strävar inte på något sätt efter att förändra konventionen. De försöker klargöra några viktiga punkter och jag skall bara nämna en av dem eftersom den skulle skapa en speciell avdelning. Det gäller den punkt som tar upp de språkliga frågorna, hur dessa beslut skall anmälas. Och angående denna, vilken kan förefalla vara den längst gående förändringen, vill jag säga att det finns ett förslag från kommissionen som har praktiskt taget samma inriktning och som hänvisar till Brysselkonventionen. Jag anser att om förändringen är giltig i förhållande till den konventionen, är det lägligt att använda den även för denna ändring.
Detta är de allmänna dragen, herr ordförande, i en konvention till vilken jag hoppas att rådet beaktar de reflexioner - det är mer reflexioner än ändringsförslag - som vi uttrycker muntligt och skriftligt, och att den, på ett eller annat sätt och så snart som möjligt, får en god utgång och kan offentliggöras i EGT för att träda i kraft så snart som möjligt eftersom samhället verkligen behöver den.

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka Verde i Aldea för hans omsorgsfulla och noggranna arbete. Det här är en viktig programpunkt i det rättsliga samarbetet och av stort allmänmänskligt intresse. Förslaget försöker att lindra de svårigheter som upplevs av par när de försöker att komma ur misslyckade och otillfredsställande äktenskap och andra rättsliga förhållanden där det finns ett gränsöverskridande element. Det täcker också barnen i sådana äktenskap.
Det här utkastet till konvention, känd som Bryssel II, tillämpas på civilmål med äktenskapsskillnad, makars hemskillnad och upphävande av äktenskap och civilmål som har att göra med båda makars föräldraansvar gentemot barnet. I likhet med Brysselkonventionen försäkrar den att ett domstolsbeslut som tagits i en medlemsstat erkänns i en annan medlemsstat utan någon speciell procedur. På samma sätt kan en dom om vårdnad av barn som fällts i en medlemsstat genomdrivas i en annan medlemsstat. Detta är speciellt viktigt med ett ökat antal gränsöverskridande äktenskap och behovet att skydda barnen i sådana äktenskap.
Slutligen skulle jag vilja tacka det brittiska ordförandeskapet och i synnerhet en f.d. kollega i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, Hoon, och lordkanslern för att ha lotsat fram den här viktiga samarbetsreformen. I likhet med Verde i Aldea skulle jag å min grupps vägnar vilja stödja de ändringsförslag som han har föreslagit. Jag tackar honom återigen för hans arbete.

Banotti
Herr ordförande! Å min grupps vägnar skulle jag vilja tacka Verde i Aldea för hans mycket viktiga lagstiftningsakt, i synnerhet som den har att göra med en mycket mänsklig fråga som blir allt vanligare och som skapar problem för många av oss. Jag avger min grupps officiella ståndpunkt först, varefter jag vill komma med några kommentarer i egenskap av ordförandens ombudsman för internationellt bortförda barn.
Gruppen anser att ändringsförslag nr 3, 6 och 10 är mycket viktiga. De åsyftar punkterna D, E och F. Gruppen är emot utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågors yttrande, eftersom det antogs utan formella procedurer. Det anmäldes som ett brev på utskottets föredragningslista den dag det antogs, och ingen tidsgräns för ändringsförslag bestämdes. Den är emot ändringsförslag 4, 5 och 8 av rättsliga orsaker.
De två tidigare talarna har skisserat historien och behovet av den här konventionen. Jag hoppas verkligen att den kommer att få enhälligt stöd av parlamentet. Anledningen till att jag speciellt har bett att få tala i kväll beror på att ett av ändringsförslagen åsyftar min roll som Europaparlamentets ordförandes ombudsman för internationellt bortförda barn. Bland de många svårigheter som vi står inför på det här området är det mycket vanliga vägran från en medlemsstat att erkänna domslut som tagits i en annan.
Det här har en dubbel effekt. Alltför ofta förlänger det det mycket verkliga mänskliga lidandet, men såvitt mig anbelangar är bortförandet av barn det huvudsakliga problemen som det framkallar. Det finns en verkligt mänsklig rädsla i botten av många av de här bortföranden av barn. Vi måste kunna försäkra båda föräldrarna, både den som har vårdnaden och den som inte har det, att de kan lita på stöd från domstolarna i sitt eget land eller i det land där ett barn bor, att dessa säkerställer att de kommer att få tillgång till sina barn. Mycket ofta slutar den här rädslan för att förlora barnet i ett bortförande. Ibland är det inte bara ett bortförande utan till och med två, och i extremfall till och med tre. Med andra ord för en partner bort barnet, sedan för den andra bort barnet och så för den andra partnern bort barnet igen. Vi måste komma fram till någon form av genuint samarbete mellan domstolarna; det finns många områden inom de rättsliga systemen i alla våra länder som behöver omprövas noga i ljuset av det här mycket svåra och växande problemet.
Med detta sagt kan jag acceptera att vi inte bara behöver det rättsliga stöd som ert utmärkta betänkande ger oss, men vi behöver också avsevärt mycket mer utbildning av domarna i alla våra länder. Naturligtvis skulle jag vilja se det här i länder som inte tillhör unionen också, där vi upplever avsevärda skillnader när barn förs bort, i synnerhet länderna i Nordafrika.
Betänkandet erkänner på ett pragmatiskt sätt realiteten med en mycket nyligen införd lag om skilsmässa på Irland och även historiska realiteter som har att göra med upphävande av äktenskap och överenskommelser med Vatikanen. Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans arbete och gratulera honom.

Sierra González
Herr ordförande! Vi känner alla till de besvärliga situationerna för de människor som har dragits in i processer om hemskillnad, äktenskapsskillnad eller upphävande av äktenskap, om de är svarande och inte har samma nationalitet som käranden eller bor i kärandens medlemsstat, eller de ångestfyllda situationer som framkallas av att beslut följda av provisoriska eller förebyggande åtgärder vars effektivitet beror på hur snabbt de verkställs.
Dessa situationer skapar nästan en tillstånd av rättslöshet för den svarande när käranden åberopar sitt eget rättssystem, och av verklig skada när det icke uppfyllda beslutet gäller reglerna för underhållsbidrag. Det är ett måste att sätta stopp för denna situation. Det är nödvändigt och även brådskande att stoppa den så fort som möjligt även om det har uttryckts välgrundade tvivel om det brådskande i behovet av detta förslag till konvention, vilka jag inte delar.
Men även om vi erkänner det brådskande behovet av att lösa dessa infekterade problem, måste vi säga att förslaget till konvention, som de ändringsförslag som godkänts av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och framför allt de från Verde i Aldea, enligt min mening på ett påtagligt sätt har förbättrat, är ett otydligt och begränsat förslag till konvention. För att argumentera för det skulle man kunna säga att det är bättre än ingenting, men det hade varit önskvärt, i det aktuella fallet, med ett mer ambitiöst arbete, inte bara precisionsmässigt utan också i en utvidgning av förutsättningarna, exempelvis ekonomiska skyldigheter mellan makarna och deras barn. Det är att beklaga att det delvis är en förlorad möjlighet, och så vill jag gratulera Verde i Aldea.

Ullman
Herr ordförande! Man kan i likhet med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor tvivla på om det var rätt tidpunkt för detta initiativ, med tanke på den ratificeringen av Amsterdamfördraget som fortfarande pågår, och med tanke på den pågående översynen av Brysselkonventionen från år 1968. Jag har dock en annan åsikt i denna fråga och jag tackar föredraganden för att han har visat oss hur man kan erkänna förtjänsterna med detta initiativ. Utkastet baserar sig på den klara rättsliga grundvalen i artikel K 3. Den är i sina definitioner snäv och rigid, men klar, och trots denna snäva ram - det säger jag med adress till kollegan Banotti - tar det också hänsyn till barnens rättigheter, vilka är särskilt viktiga att skydda. Eftersom det skall ersätta den befintliga konventionen är det ett mycket viktigt steg i riktning mot en civilrätt för unionen. Därför borde kammaren följa förslaget från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor samt dess ändringsförslag, och stödja detta viktiga initiativ från rådet för en civilrätt i Europeiska unionen.

Gradin
Herr ordförande! Jag tillhör dem som länge har argumenterat för att det är orimligt att det inom Europeiska unionen skall vara möjligt att betraktas som gift i en medlemsstat och som skild i en annan. Därför välkomnar jag varmt den ärade ledamoten Verde i Aldeas betänkande om konventionen om domsrätt, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål. Konventionen utgör ett konkret exempel på vad vi på EU-nivå kan uppnå för att förbättra livskvaliteten för medborgare, familjer och barn inom unionen. Det är naturligt att frågan om domsrätt, erkännande och verkställighet ställs på sin spets när länder närmar sig varandra. Fördjupat samarbete leder till ökade kontakter och relationer mellan enskilda, institutioner och företag. Därmed följer också att antalet tvister som går utanför hemlandets gränser ökar.
Redan 1968 fattade medlemsstaterna i unionen beslut om en konvention som reglerar frågan om domsrätt, erkännande och verkställighet av civilrättsliga domar. Den riktar sig framför allt till företag och andra ekonomiska operatörer. Äktenskaps- och vårdnadsfrågor lämnades emellertid utanför. Sedan dess har utvecklingen gått mot att medborgarna i ökad utsträckning har kommit i centrum för samarbetet. Fri rörlighet för personer är en målsättning som i dag i stor utsträckning har blivit verklighet. Alltfler medborgare gifter sig med medborgare från andra medlemsländer; alltfler är som vi, dvs. de väljer av olika skäl att under en längre eller kortare tid bo, arbeta eller leva i ett annat medlemsland än hemlandet. Detta är naturligtvis en välkommen utveckling. Det är därför naturligt att ramen för den internationella privaträtten också utvecklas. En målsättning för oss måste vara att tvister mellan enskilda som berör mer än en medlemsstats rättssystem kan lösas snabbt och effektivt.
Både äktenskaps- och vårdnadstvister är ofta uppslitande för alla berörda. Det är därför särskilt viktigt att dessa tvister kan lösas utan att kompliceras av procedurrättsliga svårigheter. Europaparlamentet känner bättre än de flesta de problem som procedurreglerna för äktenskapstvister orsakar för enskilda EU-medborgare. Ett stort antal framställningar har sänts till Europaparlamentet i denna fråga. I praktiken innebär dagens situation att ett beslut om skilsmässa i en medlemsstat inte med automatik erkänns i en annan medlemsstat. Det kan få allvarliga konsekvenser. Ett par kan därmed vara lagligt skilda i en medlemsstat samtidigt som de betraktas som gifta i en annan. För den enskilde är detta naturligtvis helt oacceptabelt. Det får särskilt allvarliga konsekvenser om endera parten vill ingå nytt äktenskap. Resultatet kan då bli att det nya äktenskapet i en annan medlemsstat betraktas som bigami, vilket ju är straffbart.
Utkastet till konvention om domsrätt, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål fastställer klara och uttömmande bestämmelser om vem som skall ha domsrätt i ett enskilt ärende. Grundprincipen är att domsrätten fastställs efter vad parterna har sin stadigvarande bosättningsort. I undantagsfall skall också nationalitet eller hemvist kunna vara avgörande. Konventionen innefattar också en rad bestämmelser som förenklar och påskyndar proceduren för erkännande av verkställighet. I praktiken innebär bestämmelserna att en dom i äktenskapsmål närmast med automatik kommer att bli verkställd också i en annan medlemsstat.
Vid skilsmässa eller separation är ofta barnen de mest utsatta. Därför är det viktigt att så långt möjligt skapa förutsättningar för att barnen efter en skilsmässa också så långt möjligt kan bibehålla en nära kontakt med både far och mor. När mer än en medlemsstat är berörd, måste reglerna vara utformade så, att vårdnadsfrågan kan lösas entydigt. Utgångspunkten måste hela tiden vara barnens bästa. Konventionen innebär i dessa avseenden en avsevärd förbättring i förhållande till dagens situation. Den domstol som beslutar i fråga om skilsmässa skall i framtiden också kunna vara behörig att fatta beslut i vårdnadsfrågan om barnen har sin stadigvarande bosättning i den medlemsstaten. Domstolen skall också kunna avgöra vårdnadsfrågan om barnen har sin hemvist i ett annat medlemsland under förutsättning att åtminstone en av parterna har vårdnaden om barnen och att båda parter accepterar att domstolen skall ha domsrätten.
Föredraganden tar i betänkandet upp frågan om EG-domstolens roll i tolkningen av konventionen och konstaterar att den är begränsad. Tolkningsbesked kan bara begäras antingen av en appellationsinstans eller av de högsta rättsinstanserna i en medlemsstat. Jag delar föredragandens uppfattning att det hade varit en fördel om domstolen hade fått större möjligheter att ge tolkningsbesked. Jag noterar särskilt att inskränkningen är mer långtgående än vad som är fallet i Brysselkonventionen från 1968.
Konventionen om domsrätt, verkställighet och erkännande av domar i äktenskapsmål är ett viktigt steg mot medborgarnas Europa. Det är min förhoppning att det formella beslutet om konventionen skall fattas i ministerrådets möte med inrikes- och justitieministrarna den 28 och 29 maj. Det är därför viktigt att medlemsstaterna sedan också ratificerar konventionen.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Gradin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Vissa aspekter på världshandeln
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0125/98) av Pimenta för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om miljö-, folkhälso- och konsumentskyddsaspekter på världshandeln.

Pimenta
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Debatten om handel och miljö håller på att nå en kritisk punkt. Efter ingåendet av avtalen som avslutade Uruguayrundan och skapade Världshandelsorganisationen har inga positiva beslut tagits, trots att detta parlament och andra lagstiftande församlingar, såsom den amerikanska kongressen, bara har avtalat om ratificering av Marrakechavtalen eftersom dessa behandlade en helhet som inkluderade miljöfrågan.
Mandatet för WTO: s kommitté för handels- och miljö hade från början tio punkter av vilka ingen har blivit föremål för politiska beslut i de beslutande instanserna i WTO. I frånvaron av beslut från politikernas sida är det de olika panelerna som har definierat politiken, det vill säga, WTO: s organ. Denna situation är ohållbar. För det första på grund av att dessa organ saknar legitimitet att besluta om att upphäva mycket viktig nationell lagstiftning, inom miljö, hälsa och konsumentskydd. Reaktionen på denna situation såg vi i den amerikanska kongressen när Clintons regering fick se sin förfrågan om ett " snabbspårsmandat" avslås. För det andra eftersom det är panelerna själva som, då de erkänner sina begränsningar, har begärt instruktioner av Världshandelsorganisationens politiska instanser, vilka inte har kommit.
Och det finns grundläggande problem, herr ordförande. Först finns det ett målproblem i de två olika politikområdena. Miljöpolitiken syftar till att förändra beteenden, medborgarnas, företagens och ländernas beteenden. Den internationella handelspolitiken syftar enbart till frihandel för varor och tjänster, och tillåter inte en urskiljning av varorna efter hur de producerats. Det vill säga, den tillåter inte en urskiljning mellan vad som på engelska kallas otherwise like products . Och detta är en grundkonflikt vilket man måste diskutera utifrån filosofiska och politiska termer.
Därefter finns det rättsliga konflikter. Exempelvis skjuts de internationella konventionerna för miljöskydd, som CITES-konvention från Washington, vilken syftar till att skydda arter i farozonen, i sank genom ett nyligen fattat beslut i GATT-panelen. Trots att det är billigt och möjligt att skydda de utrotningshotade arter som skyddas av CITES-konventionen, har GATT-panelen precis beslutat att man inte kan hindra USA att importera räkor som fiskats under omständigheter som riskerar att utrota de arter som skyddas av en internationell miljölag.
Bristen på beslutsbefogenhet hos WTO lyfter också fram problemen med hållbar utveckling. Vi hade bananpanelen, med mycket allvarlig problem i vissa AVS-länder. Vi har etiska frågor, som vi har sett tydligt då den europeiska lagstiftningen mot saxfällor har ifrågasatts med hot från den tillfälliga GATT-panelen. Vi har frågor om folkhälsa och konsumentskydd, i exempelvis beslutet om hormoner i kött, där Europa inte tillåter användningen av hormoner för att göda djuren, men där man vill tvinga oss att upphäva lagstiftningen. Vi har frågor om märkning av produkter, såsom skogsprodukter som kommer från skogar som inte ingår i ett hållbart odlingssätt, men där WTO inte tillåter oss att skilja mellan trä som kommer från ödeläggelsen av urskogar och trä från hållbara planteringar.
Jag skulle vilja ställa en direkt fråga till kommissionen och för att det skall inte råda några tvivel gör jag det på engelska, för att kommissionär Leon Brittan, kommissionär Marcelino Oreja och de tekniker som deltar tillsammans med dem skall kunna förstå.
Jag välkomnar Sir Leon Brittans tal som han höll vid Bellerive Globe Conference i Genève. Men jag kan bara välkomna dess förslag om ett högnivåmöte med handels- och miljöministrarna om två villkor uppfylls. Det första är att det är inte får vara en förseningstaktik. Det måste ingå i deklarationen för det kommande WTO: s ministerkonferens på hög nivå i maj. Annars kommer den inte att ha tillräckligt politisk stöd. För det andra behöver vi en klar ståndpunkt från kommissionen om idén om en speciell procedur innan panelen sammankallas i fall av en konflikt mellan handel och miljö i WTO. För att uttrycka sig klarare, vill vi att den skall vara mer demokratisk, mer öppen mot icke-statliga organisationer och mot världen utanför, mot miljöexperterna innan de så kallade domarna i en panel börjar att ta beslut om handel och miljö. Vi vill fastställa två saker här. För det första vill vi på en operationell nivå få en tvistlösningsmekanism på förhand där vi kan ha deltagande från det civila samhället, för att få till stånd medling innan det når tiden för beslut.
Jag skall också vilja dra kommissionens uppmärksamhet till punkterna 6, 8 och 10 där vi ber om skapandet av en grupp av särskilt högt uppsatta personer och slutligen det brådskande behovet av att skapa en grupp av handels- och miljöministrar för hållbar utveckling.
(PT) Herr ordförande, jag ber om ursäkt för att jag har dragit ut på tiden. Denna fråga är på gång att nå en brytningspunkt, och det är nödvändigt att kommissionen är medveten om att tålamodet hos de folkvalda demokratiska representanterna börjar ta slut.
Pollack
Herr ordförande! Jag skulle först vilja stödja den senare delen av det Pimenta sade. Jag hoppas att jag inte behöver upprepa dem. Allt oftare ser vi resultat av appellationsorganets utslag vid WTO som har negativa effekter på miljön, och trots bestämmelserna i GATT: s artikel 20 verkar det som om miljöskydd finns längst in i bakhuvudet på de advokater som sysslar med internationell handel och som är inblandade i det här arbetet. I vårt eget arbete i det här parlamentet har vi sett att beslut om sälskinn från kutar, saxfällor, djurförsök av kosmetika, alla helt enkelt har gått i stöpet inför hot från WTO, för att inte tala om aktuella fall.
Till exempel vet jag inte om de tjänstemän som utvecklar politiken och åtgärder efter Kyoto vidtar försiktighetsåtgärder mot framtida WTO-attacker från, exempelvis, de oljeproducerande länderna. Jag hoppas dock verkligen att de gör det. Besluten om tonfisk/delfiner samt räkor/sköldpaddor, har ökat oron bland icke-statliga organisationer och allmänheten om att WTO är ett hot mot en socialt och ekologiskt hållbar utveckling. Ändå är inget av de här fallen egentligen handelskonflikter, och borde helt enkelt ha kunna bilagts. Om vi hade haft mycket starkare multilaterala miljöavtal hade en del av de här problemen kunnat undvikas. Det skulle vara mycket sorgligt om icke-statliga organisationer helt förlorade tilltron till WTO, eftersom de skulle kunna använda WTO: s instrument till exempel för att kämpa för minskningar av tullsatserna för miljövänliga varor och tjänster.
Min grupp stöder Pimentas utmärkta betänkande helhjärtat, inklusive punkt 8. Det skulle bli en nödvändig input till WTO: s ministerkonferens, och jag hoppas att ministerrådet kommer att lyssna på våra åsikter om behovet av att stärka WTO: s kommitté för handel och miljö. Kommissionen har kommit med den här idén om ett möte om handel och miljö på hög nivå i höst där man för samman politiker på toppnivå för att föra debatten framåt om hur man skall stärka kommitténs arbete. Detta skulle mycket väl kunna vara ett användbart initiativ. Pimenta oroar sig för att det här kanske är en taktik för att försena det hela, och på många sätt måste arbetet göras i förhand av höga tjänstemän. Icke desto mindre skulle det kunna vara ett lämpligt steg framåt.
Vi befinner oss i en värld där, för att ta ett område, ett stigande antal biotekniska uppfinningar hotar böndernas försörjning i utvecklingsländerna. Naturliga örtmediciner från de här länderna efterapas olovligt och patenteras av rovgiriga multinationella företag som sedan vill sälja tillbaka de här produkterna till priser man inte har råd med. Det Multilaterala avtalet om investeringar håller på att förhandlas fram, vilket kanske ännu inte innehåller tillräckligt stränga social- och miljöklausuler. Alla dessa problem har betydelse för världshandeln och det sätt på vilket WTO behöver utveckla dem och ta itu med dem. WTO måste fås att utvecklas för att det skall kunna arbeta på ett sätt som respekterar dessa viktiga områden. Pimentas betänkande innehåller några mycket viktiga och kloka punkter och jag yrkar om kammarens bifall för det.

Eisma
Herr ordförande! GATT-lagstiftningen, det känner ni alla till, är av avgörande betydelse för att främja världshandeln. Även EU, vår egen Europeiska union, och medlemsstaterna har mycket stor nytta av den. Men modellen för GATT har hittills inte tagit någon som helst hänsyn till miljöintressena. Den tar ingen hänsyn till ohållbar skogsavverkning, tar ingen hänsyn till jordbruksmetoder som medför mycket intensiv miljöförorening, tar ingen hänsyn till grymma fångstmetoder, som saxfällorna som vi diskuterat upprepade gånger i parlamentet, och tar över huvud taget ingen hänsyn till skadorna på miljön i allmänhet. Därför har parlamentet ända sedan 1993 insisterat på att lägga in denna relation i GATT. Vi måste fortfarande konstatera att den fria handeln enligt lagtexterna är viktigare än målsättningen på området miljöteknisk och socialt hållbar utveckling.
Därför insisterade parlamentet på den tiden också på att en kommitté för handel och miljö skulle inrättas, CTE. Genom ansträngningarna, även från parlamentets sida, kom kommittén och arbetsprogrammet också verkligen till stånd och fastställdes i Marrakechavtalet. Därefter har dock alldeles för lite förändrats. Det har inte blivit någon bra uppföljning till Marrakech. Med WTO-ministermötet i sikte är det nu en utmärkt tidpunkt att ge processen en ny impuls. Det gör Pimentas betänkande på ett förträffligt sätt.
Å ena sidan verkar det som om omständigheterna förbättras, för bland annat genom Kyoto har Förenta staternas intresse åter ökat för miljöaspekterna i samband med handel. Även ett antal viktiga tvistefrågor med WTO, som dispyterna om hormoner och sköldpaddor förefaller vara röjda ur vägen. Men å andra sidan kan ytterligare uppskov för formell lagstiftning i WTO-sammanhang tillfoga samma WTO onödig politisk skada. Detta initiativbetänkande av kollega Pimenta, så som det antogs av miljöutskottet, enhälligt, är ett viktigt stöd för detta. Man måste med kraft ta itu med CTE: s verksamhet, och före slutet av detta århundrade måste kommittén vara i stånd att uppfylla det mandat som den beviljades i Marrakech.
WTO borde också skaffa sig insikt i principen om förebyggande och principen om att " förorenaren betalar" . I varje fall måste kommissionen och medlemsstaterna - men nu riktar jag blicken framför allt mot kommissionens representant - vidta åtgärder för att sporra sina WTO-partner i Genève till en bindande förklaring om beslutet.
Vi som liberal grupp stöder detta initiativbetänkande av kollega Pimenta fullständigt, och vi hoppas att det skall klara sig helskinnat igenom parlamentet i morgon, för miljöutskottet var enhälligt för detta betänkande, och om vi vill vara konsekventa som politiskt organ, då måste vi fortsätta denna enhällighet i miljöutskottet i denna kammare. Jag hoppas att vi alla kommer att rösta för detta betänkande av Pimenta.

González Álvarez
Herr ordförande! Om jag börjar där Eisma slutade så hoppas jag också att Pimentas betänkande godkänns i morgon, det betänkande som, vilket han också sade, godkändes enhälligt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd vid det senaste mötet. Och vi hoppas att det godkänns därför att, som föredraganden uttryckte det på ett bra sätt, tillfället under Världshandelsorganisationens toppmöte i Genève i maj kommer verkligen att vara det sista för att fatta bindande, oumbärliga och nödvändiga politiska beslut för att undvika de ständiga konflikterna mellan miljö och handel, hälsa och handel, sociala rättigheter och handel. För frustrationen i Singapore 1996 får inte återupprepas där man på ett flagrant sätt har underlåtit att uppfylla det som avtalades under Världshandelsorganisationens toppmöte i Marrakech 1994.
Såväl betänkandena av Spencer, Kreissl-Dörfler och Pimenta vid ett annat tillfälle, vilka tidigare har debatterats i detta parlament, som detta upprepar ständigt samma frågor. Handelsbestämmelserna får inte sätta sig över de nödvändiga bestämmelserna för att försvara hälsan, miljön och framtiden för våra naturresurser. Därför kommer även vi att stödja betänkande Pimenta, och som Eisma sade, vi hoppas att det godkänns i morgon - om inte enhälligt, vilket är mycket svårt i parlamentets kammare - så i alla fall av en stor majoritet, vilket gör det möjligt för Europeiska kommissionen att ha en klar och obestridlig ståndpunkt vid toppmötet i Genève, så att vi, innan slutet på detta sekel, kan ha bestämmelser som försvarar det vi försvarar på alla områden: miljöbestämmelser, hälsobestämmelser och bestämmelser för ett mer rättvist samhälle.

Lannoye
Herr ordförande! Jag får inte tillfälle att säga mycket på en minut, men jag skall ändå säga att Pimentas betänkande är utmärkt och att vi kommer att rösta för det utan att tveka.
Pimenta pekar tydligt på bristerna med det nuvarande WTO och det faktum att den nuvarande värdeskalan sätter frihandeln i första rummet, framför miljö- och hälsoskydd. De tre mest kända konflikterna som lösts av WTO sedan stadgarna antogs i Marrakech, och som gäller hormoner, bananer och bränsle i Förenta staterna, är alla konflikter som givit upphov till beslut som går emot folkhälsan och miljön, och det anser jag är grundläggande.
Om vi vill att denna destruktiva process skall upphöra måste vi absolut gå till problemets kärna och inte tveka att t.o.m. ifrågasätta WTO: s stadgar, där orimliga beslutsprinciper mycket tydligt förekommer. Jag tänker bl.a. på det faktum att när en stat, eller Europeiska unionen, önskar anta strängare åtgärder när det gäller hälsa eller miljö är det de som skall motivera det. Osäkerheten beträffande vissa produkters eller vissa processers oskadlighet är inte tillräcklig för att motivera mer restriktiva åtgärder, och det förefaller oss oacceptabelt. I Genève måste början till en förändring göras.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag måste först säga att kommissionen anser en diskussion om detta betänkande vara mycket läglig, före den andra ministerkonferensen i Världshandelsorganisationen och OECD: s ministermöte, där enligt kommissionens förhoppningar, ministrar kan komma överens om vikten av en öppnare offentlig debatt med bättre information om följderna för världsekonomin av handelns liberalisering och investeringar.
Kommissionen uppskattar mycket Pimentas engagemang i denna fråga. Det nya betänkandet som vi har framför oss utgör ett grundläggande bidrag till debatten om handel och miljö, såväl ur en allmän synpunkt som i Världshandelsorganisationen. Jag anser att det dessutom utgör en viktig faktor i processen för att utarbeta politiken, eftersom vi är övertygade om att inga viktiga framsteg kan göras i liberaliseringen av handeln utan ett aktivt stöd från det civila samhället, och det gäller inte enbart i Europa utan också i övriga industriländer och i utvecklingsländerna.
Kommissionen anser fortfarande att en fortsatt liberaliseringsprocess är bra, för världen i allmänhet och för Europa i synnerhet. Emellertid förstår kommissionärerna också den oro som globaliseringen kan väcka, vilket har visat sig här i kväll, och kommissionen är övertygad om att vi behöver fördjupa oss mer i att definiera en ram för den globala liberaliseringen som garanterar att den framtida tillväxten leder till fördelar för ett stort antal medborgare i hela världen, och dessutom innebär en vinst och inte en förlust för jordens miljö.
Detta var detta budskap Leon Brittan framförde i sitt anförande om miljö inför Bellerivestiftelsen i Genève den 23 mars, och jag hoppas att kommissionen kan räkna med denna kammares stöd för att utarbeta nya idéer i denna fråga. Leon ansåg att det var uppmuntrande med de initialt positiva reaktionerna från en stor del av ledamöterna här, vilka också följer debatten om miljö och utveckling på nära håll.
Och i denna anda, efter ministerkonferensen inom Världshandelsorganisationen i maj, kommer Leon att be sina enheter att inleda en öppen dialog med bred omfattning om globaliseringens följder, så att allteftersom vi går mot lanserandet av en framtida omgång om millenniet i slutet av 1999, skall Europas allmänhet inte bara vara förberedd utan även förbunden med de europeiska målen i dessa viktiga förhandlingar.
Tillåt mig nu att från denna allmänna politiska ram, gå in mer i detalj på betänkandet som har presenterats i dag. Detta betänkande tar upp en rad frågor om relationen mellan handel och miljö. Kommissionen anser att denna relation varken behöver eller bör vara en konflikt. Så som slogs fast i meddelandet 1996 till denna kammare och till rådet, anser vi att handeln och miljön kan stödja varandra. Det kommer att komma tillfällen då anpassningsproblem dyker upp under processens gång, men det är precis skälet till att Världshandelsorganisationens kommitté för handel och miljö skapades, som ett första steg.
Kommissionen delar många av iakttagelserna i Pimentas betänkande. Vi förstår också och delar besvikelsen, som uttryckts i vissa kretsar, angående de begränsade framgångarna som har uppnåtts av kommittén fram till i dag. Det är möjligt att denna inte har avancerat så mycket som vissa har hoppats, men vi skall också säga att denna brist på framsteg inte har berott på bristande arbete från Europeiska unionens sida, vilken ständigt har intagit en ledande roll i kommittén från början av dess möten.
Vi får inte heller undervärdera det arbete som kommittén har gjort när vi skall samla de ansvariga från handelns och miljöns världar, och på så sätt ge dem stöd i att förstå komplexiteten inom deras respektive sektorer. Vi får inte heller nedvärdera kommitténs värdefulla bidrag som det analysarbete innebär som genomförts under förra året, och de framsteg som har gjorts i avmytifieringen av många problem.
Jag vill också säga ett ord i förhållande till resultatet av fallet med räkor och sköldpaddor. Kommissionen kan inte ge en konkret kommentar om denna fråga, i vilken gemenskapen inte är direkt part, eftersom det är väl känt att WTO ännu inte har offentliggjort slutsatserna från arbetsgruppen. I allmänna ordalag anser kommissionen att slutsatserna från en rad tidigare arbetsgrupper i WTO, och i tillämpningsorganet, har kommit att utstaka en slags rättspraxis som på ett sammanhängande sätt går i den riktning som gemenskapen alltid har förespråkat. Vad beträffar den konkreta arbetsgrupp jag talar om, är det lämpligt och nödvändigt att gå längre än de, litet sensationsartade slutsatser jag har läst och som vi har sett i pressen, exempelvis när man säger att USA förlorar tvisten om skyddet för sköldpaddorna. Om vi intar ett mer tekniskt perspektiv och betraktar uppgifterna i fallet och den analys som gemenskapen lagt fram till specialgruppen, som ett bidrag från en tredje part, kan vi sluta oss till att frågan troligtvis är något mer nyanserad. I verkligheten förbjöd USA importen av räkor från vissa asiatiska länder, och inbjöd dem till förhandlingar om ett avtal för att skydda havssköldpaddorna. Och troligen hade specialgruppen kunnat komma till en annorlunda slutsats om USA hade gjort ett mer seriöst försök att uppnå ett avtal med de asiatiska länderna innan de beslutade om förbud.
I vilket fall som helst kommer denna specialgrupp att driva på debatten i handels- och miljökommittén, där gemenskapen hela tiden har förordat att de multilateralt avtalade åtgärderna skall hålla sig till WTO: s bestämmelser. Följaktligen följer grundargumentationen kommissionens linje. Och om det är möjligt att arbetsgruppen fäller ett utslag emot USA: s åtgärder, kan många av dess slutsatser utgöra ett steg mot erkännande av den breda handlingsmarginal som WTO: s medlemmar har för att tillämpa en miljö- och bevarandepolitik som de anser lämplig, inklusive den politik som tillämpas utanför deras egen jurisdiktion.
Pimentas betänkande tar också upp frågan om WTO: s rättspraxis och dess artikel 20. Slutsatserna från de olika arbetsgrupperna i WTO, och appellationsorganet, har genom åren, lett fram till en slags rättspraxis, och denna fortsätter att på ett solitt sätt avancera i den riktning gemenskapen förordar, det vill säga, att de åtgärder som antas av WTO: s medlemmar till försvar för miljön utanför deras egen jurisdiktion, skall tas i beaktande förutsatt att de antas på ett multilateralt och inte ensidigt sätt.
Även om framsteg har gjorts på området, anser kommissionen att det inte räcker med att lösa frågan om omfattningen, fastställda i artikel 20 i GATT, enbart genom rättsliga beslut inom ramen för konfliktlösningssystemet. Betydelsen av artikel 20 är sådan att den bör tas upp på en politisk nivå, kanske i form av en tolkning eller ett allmänt avtal i WTO. Kommissionen är övertygad om att de beständiga framsteg som nåtts genom resolutioner från arbetsgrupperna kommer att innebära en grund för varje tolkning av denna typ.
Om vi går över till temat om moraliska och etiska principer samt djurskydd, vilket föredraganden har tagit upp i detta betänkande, anser jag att det är ett tema där man bör agera med en viss försiktighet. Det räcker med att säga att vi för närvarande måste undvika att ge intryck av att vilja lära andra länder hur de skall agera inom sin egen jurisdiktion.
När man presenterar ett problem som rör deras politik, är troligen den riktiga inställningen att samarbeta med dem och övertyga dem om vår synvinkel, även genom bindande avtal. I vilket fall som helst bör inte dessa frågor tas upp i arbetsplanen för kommittén vilken, ur kommissionens synvinkel, skall fortsätta att arbeta med specifika problem som har en direkt anknytning till miljön.
Kanske är det denna typ av frågor som kan tas upp av en grupp med högt uppsatta personer. Kommissionen är i princip öppen för att skapa denna grupp men behöver veta mer i detalj, innan vi binder oss för det, vilket mandat gruppen exakt skulle ha. Det är givetvis viktigt att dess arbete inte täcks av arbetet i kommittén och att den får ett brett mandat, vilket skulle inkludera, inte enbart de klassiska problem som hör samman med handeln och miljön, utan också frågor som etiska principer och djurskydd, folkhälsa, konsumentskydd, bland andra. I första hand bör dock våra krafter, som Pimentas betänkande anger, prioriteras till att förstärka arbetet i själva kommittén.
Vad gäller den filosofiska debatten, skulle kommissionen försöka sammanfalla med föredragandens utgångspunkt angående att debatten om handel och miljö har mognat tillräckligt för att låta den övergå till en mer politisk nivå. Mognaden i debatten beror till stor del på gemenskapens konstruktiva ansträngningar i kommittén, ett arbete som nu bör ökas. Emellertid, som Leon pekade på i Genève förra månaden, anser kommissionen också att det skulle vara en fördel att hålla ett möte på hög nivå om handel och miljö innan WTO: s ministerkonferens 1999. Detta möte, som skulle hållas under WTO: s beskydd, skulle kunna stärka kommitténs arbete genom att höja den betydelse som administrationerna har förlänat handeln och miljön, och garantera att frågan får en fast grund i WTO: s program inför förberedelserna av konferensen 1999. Och det viktigaste av allt: ett politiskt initiativ på hög nivå av denna natur skulle kunna lösa upp de knutar som hittills har hindrat oss från att gå framåt som vi skulle ha velat, och det skulle kunna lösa många av de frågor som Pimenta nämner i sitt betänkande.
Således vill kommissionen arbeta med parlamentet i initiativ som detta, vilket gör det möjligt att placera miljön direkt i centrum av våra prioriteringar, såväl kommersiella som ekologiska, och ge den en framträdande plats i den globala förhandlingsrundan.
Jag vill också tillägga, angående några av Pimentas kommentarer, att vad gäller om kommissionen instämmer i idén om en grupp med högt uppsatta personer har jag redan uttryckt att kommissionen ser positivt på det, ministerkonferensen i maj utgör utan tvivel en intermediär etapp mellan två ministerkonferenser och kommissionen har inte förutsett att ge någon speciellt förhärskande plats åt något tema eller särskild sektor och har inte planerat att föreslå något på eget initiativ, men vi är öppna för att betrakta allt på ett positivt sätt om andra parter kommer med förslag.
Beträffande kommissionens stöd till idén om en högtidlig politisk deklaration i Genève, som Pimenta har uttryckt i kväll, anser vi att ministerkonferensen i maj utgör en intermediär etapp mellan två ministerkonferenser, och kommissionen har helt klart inte tänkt ge någon speciell vikt åt detta tema, men vi anser att syftet med denna deklaration, i enlighet med Pimentas betänkande, skulle bestå i att återvinna det politiska initiativet. Kommissionen erkänner behovet av att förnya debatten och därför har vi föreslagit, som jag sade förut, detta möte för höga tjänstemän som jag redan har nämnt.
Detta är de ämnen jag framför allt ville ta upp. Jag vill också säga till Pollack att, vad gäller Kyotokonferensen som hon nämnde, anser vi att det inte finns någon risk för oförenlighet med Världshandelsorganisationen, och beträffande det multilaterala avtalet om investeringar, MAI-avtalet, som förhandlades inom ramen för OECD, är gemenskapen beredd att gå så långt som nödvändigt - och detta vill jag säga på ett kategoriskt sätt - för att garantera att de utländska investeringarna respekterar de nationella bestämmelserna för miljöskydd. Detta är några av de kommentarer jag ville göra angående Pimentas betänkande, som kommissionen ser på med mycken sympati och som vi anser vara mycket viktigt, liksom de inlägg som har gjorts efteråt.

Pimenta
Herr ordförande! Först en kommentar till sammanträdestjänsten: stycke 4 i alla språkversioner är felaktig. Det är inte garantiprincipen, utan försiktighetsprincipen. Jag har bett sammanträdestjänsten om en korrigering eftersom detta är en viktig fråga.
Vad gäller kommissionären, vill jag för det första tacka honom för hans närvaro här, och säga att jag känner honom väl och vet, genom hans förflutna och hans sätt att vara, att han är uppriktig när han talar om miljöfrågor och om medverkan i det civila samhället. Likväl - och jag hoppas kunna räkna med er, herr kommissionär Oreja, som vår allierade i kommissionen, i försvaret av dessa målsättningar - vill jag inte låta bli att säga till kommissionen, kommissionärerna, i sin helhet att det, för det första, måste finnas en miljödeklaration, för det fanns inte i Singapore. I Singapore ratificerades inte ens, som ni vet, rapporten från CTE, handels- och miljökommittén, och om det inte finns en deklaration i maj i Genève betyder det att ännu ett år går förlorat åt att diskutera på tjänstemannanivå. Det är nödvändigt med politiska påstötningar på högsta nivå, inom WTO, utan vilka debatten inte kan börja på nytt.
För det andra får inte mötet på hög nivå bli ett möte för höga tjänstemän, det måste få tyngden av ministernivå. Därför att de som skall svara politiskt inför de nationella parlamenten och ta emot politiska instruktioner är inte generaldirektörer, hur kvalificerade de än må vara på en teknisk nivå, det är ministrar. Det är handelsministrar, miljöministrar, liksom kommissionärer här. Jag ber kommissionären att verkligen framföra till kommissionen att detta parlament ställer en stor fråga om de politiska påstötningarna och om att placera dessa frågor på en politisk nivå, utan att nedvärdera det utmärkta arbete som teknikerna, huvudsakligen de europeiska teknikerna, har gjort på detta område.

Oreja Aguirre
Herr ordförande! Jag har noggrant noterat Pimentas inlägg. Jag skall inte underlåta att ta det med mig och uttrycka er åsikt inför kommissionen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Oreja.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

 Europas kulturhuvudstad
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0083/98) av Monfils för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättandet av ett gemenskapsinitiativ till förmån för evenemanget " Europeisk kulturhuvudstad" (KOM(97)0549 - C4-0580/97-97/0290(COD)).

Monfils
Herr ordförande, mina kära kolleger! Sedan 1985 är det unionens ministerråd som väljer europeisk kulturhuvudstad. Besluten har inte alltid varit grundade på projektens kulturella värde. För år 2 000 har för övrigt Europa inte gjort något val alls, eftersom nio städer utsetts till kulturhuvudstad.
Kommissionens direktiv ville ge större betydelse åt de europeiska städerna och större objektivitet i valen. När det gäller förfarandet föreslår direktivet att en jury inrättas. På grundval av detta yttrande utser rådet, efter förslag från kommissionen och samråd med Europaparlamentet, med kvalificerad majoritet den europeiska kulturhuvudstaden. Direktivet utökar valet av stad till länderna inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Det ökar också kraven avseende innehållet i presentationshandlingarna. Efter en ovanligt djup debatt, där jag särskilt riktar mitt tack till ledamöterna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, varav vissa är närvarande i dag, måste jag säga att detta utskott i stort sett enhälligt godkände de ändringsförslag som lagts fram för er och som också är i linje med de förslag jag lämnat i mitt betänkande.
Sju punkter förefaller mig intressanta att nämna. För det första föreslår vi när det gäller valet av stad att den tidigare använda mellanstatliga metoden ersätts av gemenskapsmetoden. Städer kommer därför att direkt lägga fram sina ansökningshandlingar utan att gå via staten. Jag vet att det inom ministerrådet finns en bestämd invändning mot detta synsätt. Vissa skulle t.o.m. vilja att den europeiska kulturhuvudstaden utses i tur och ordning av staterna, eller av den stat som är ordförandeland i Europeiska unionen. Efter Förenade kungariket skulle en österrikisk stad utses av Österrike under sex månader, sedan Sverige, Danmark, Belgien, etc.
Det skulle innebära att vi fullständigt undergräver idén med Europeisk kulturhuvudstad, som inte skall utnämnas av en stat efter omständighet eller lämplighet, utan vara frukten av en verkligt kulturell analys av de handlingar som läggs fram av staden och av en utvärdering av möjligheterna till europeisk utstrålning för kulturprojektet i kandidatstaden. Jag är övertygad om att en mycket stor majoritet av detta parlament kommer att dela den praktiskt taget enhälliga uppfattningen från utskottet för kultur, och inte accepterar att ge upp själva idén med en europeisk kulturhuvudstad.
För det andra har vi velat öka juryns oberoende och betona kvalitén, bl.a. när det gäller kulturell kompetens.
För det tredje föreslår vi när det gäller förfarandet att medbeslutandeförfarandet tillämpas fullt ut när det gäller val av stad, vilket innebär ett nära samarbete från parlamentets sida när det gäller att utse staden och inte bara lämnar ett enkelt yttrande.
För det fjärde anser vi att ett kandidatland kan lägga fram ett specifikt kulturprojekt tillsammans med andra städer, t.o.m. från ett land som inte är medlem i Europeiska unionen - t.ex. i Europeiska frihandelsorganisationen, Europeiska ekonomiska samarbetsområdet - men det är den stad som lägger fram förslaget som är ansvarig inför Europeiska unionen och som har titeln Europeisk kulturhuvudstad.
För det femte har kulturutskottet haft för avsikt att fördjupa innehållet i de handlingar som skall läggas fram av städerna genom att betona utveckling av konstnärligt skapande, dvs. genom att inte nöja sig enbart med ett enkelt anslag om kulturevenemang som importerats från andra länder och städer, och genom att kräva att kulturprojektet skall förankras i stadens sociala kontaktnät, genom att önska att ett så stort antal medborgare och grupper som möjligt skall delta i kulturprojektet, och genom att insistera på att projektet skall lägga fram villkor för att staden skall fortsätta kulturansträngningen som inletts under det aktuella året.
För det sjätte, den nya betydelse som fästs vid utnämnandet av den europeisk kulturhuvudstaden och fastställandet av strängare villkor för deltagande kräver större ekonomiskt stöd. Vi föreslår ett belopp på två miljoner ecu, naturligtvis utan att det påverkar möjligheten att åtnjuta andra fördelar, bl.a. via strukturfonderna.
För det sjunde slutligen bibehåller vi förslaget med en europeisk kulturmånad för de länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen, men som skulle kunna ha stor nytta av det om det bara blir mer dynamiskt.
Herr ordförande, kära kolleger! Kulturutskottet och Europaparlamentet har arbetat snabbt. Vi har som jag sade velat göra utnämnandet av kulturhuvudstad till en av de starka beståndsdelarna i unionens kulturpolitik. Vi insisterar naturligtvis på att förfarandet inte skall försenas utan att allt skall vara på plats i slutet av året och att vi därmed skall kunna tillämpa bestämmelserna i det nya direktivet för att utse den europeiska kulturhuvudstaden för år 2002, såsom kommissionen för övrigt önskar och särskilt den europeiske kommissionären Oreja som hedrar oss med sin närvaro i dag.

De Coene
Herr ordförande, herr kommissionär! Det bereder oss verkligen stort nöje att ni är med oss denna sena timme. Vi är mycket glada eftersom vi egentligen har ett meddelande att framföra. Detta är otvivelaktigt det mest kända kulturella programmet i Europa. Om man skulle be medborgarna att nämna ett kulturellt program, då känner de nästan alla till projektet " Europeisk kulturhuvudstad" . Men det som är så konstigt med detta projekt, det är för det första att det beslutas på mellanstatlig nivå och, för det andra, att det egentligen inte finns några pengar till det.
Detta vill parlamentet rätta till. Ni vill också rätta till detta. För vad händer i dag? Kulturministrarna beslutar på ett fullständigt godtyckligt sätt vad som skall hända. Och ni föregriper detta och säger: vi skall införa en ny procedur och anpassa artikel 128 och ersätta enhällighet med kvalificerad majoritet. Det är ett mycket bra förslag, men ta nu inte illa upp: i stället för att rådet nu har första och sista ordet får egentligen kommissionen första och sista ordet med ert förslag. Det är mycket bättre, för det minsta man kan säga om det är att det är på gemenskapsnivå.
Men vad förslår parlamentet? För det första, föredraganden, Monfils, har sagt det: mer resurser, för det andra, en högre nivå. Vi vill att sju oberoende experter skall göra valet och att de inte bara skall ha första ordet, utan också sista ordet. Det vi därför exakt kräver är inte bara ett yttrande från parlamentet, utan även kontrollbefogenhet för parlamentet att tillse att urvalsproceduren, som fastställts, så som den gjorts av juryn också följs av institutionerna.
Vad händer nu under tiden? Det är faktiskt lite beklagligt, egentligen. Ministerrådet tycks ha en överenskommelse där de säger: inte för tidigt, vi håller för närvarande själva på med en del förslag, och då år 2005 eller 2006 kan det kanske finnas en procedur och så föreslår de då en turordning. Men som belgare och flamländare borde jag egentligen vara mycket nöjd, för ministerrådet har sagt att det kommer att bli Brügge år 2002, men egentligen är jag inte nöjd med detta. För förslaget bör ske på grundval av kriterier som kvalitet, innehåll, kulturell utstrålning och internationell dimension, men det sker inte på det sättet. Det sker egentligen via ett arrangemang, ett slätstruket arrangemang mellan medlemsstater.
Nu mina vänner, låt oss komma bort från detta, låt oss verkligen ge detta projekt en kulturell dimension, och låt oss höja nivån. Monfils sade det: i kulturutskottet har vi nästan enhälligt röstat igenom detta betänkande. Det förefaller som om vi i morgon förmodligen också mer eller mindre enhälligt kommer att rösta igenom detta betänkande.
Vi inbjuder er, herr kommissionär, att tillsammans med oss föra denna kamp mot rådet och att sörja för att projektet " Europeisk kulturhuvudstad" får en dimension på gemenskapsnivå, får en hög kvalitativ dimension, får en hög kulturell dimension. Det duger inte att alla får föreslå någonting sådant, för då har det ingen utstrålning. Det handlar om att en kulturhuvudstad verkligen till fullo är det årets symbol för vad Europa betyder på kulturområdet, och att vi helt och fullt ställer oss bakom detta val.
Herr kommissionär! Det var det hela i ett nötskal, för föredraganden har givit en omfattande förklaring av förslagen i detalj. Vi hoppas att ni kan sluta upp bakom våra förslag, och vi tackar er.

Vaz da Silva
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Det är bra att min grupp bad mig inleda anförandena för PPE-gruppen, för jag anser att denna europeiska kulturhuvudstad är en genial idé, ett verkligt Columbi ägg. Därför hoppas jag att vi inte dödar det som är på väg att födas redan i sitt skal.
Detta program bör från och med 2002 upphöra att vara ett tidsförlängt pilotprojekt på regeringsnivå, och bli ett initiativ som gemenskapen tar på sig, där regeringarna, kommissionen och parlamentet delar ansvaret. Vi anser detta vara en väsentlig förändring för att garantera en mycket viktig trefaldig karaktär: att representera de nationella, regionala och lokala kulturerna, ett naturligt ansikte för regeringarna, att vara ett skyltfönster för den gemensamma europeiska kulturen, ett naturligt ansikte för kommissionen, samt att uttrycka de levande krafterna i samhället, ett naturligt ansikte för parlamentet. Att inte avancera i arbetet att göra detta till en gemenskapsfråga och skapa ett medbeslutande, som parlamentet föreslår, är att riskera framtiden för ett så viktigt program.
Förslagen i Monfils betänkande utgör en viktig signal till städerna. De bevisar att, när ett program uppvisar sin betydelse, erkänner institutionerna det, i detta fall genom att föreslå en förstärkt budget och en ökad medverkan för att göra det möjligt för programmet att använda hela sin potential. Vi får se om kommissionen och medlemsstaterna delar parlamentets generositet i beviljandet av ett beräknat belopp på två miljarder ecu.
Europas kulturhuvudstad har sedan första gången 1985, fått olika uttryck och har de senaste åren visat en mognad som har överförts inte bara i sammanhanget och i innovationer i de flesta program som föreslås av städerna, utan framför allt i den tyngd stadsförvandlingen har fått i vissa fall. Detta är ett viktigt sätt att garantera effekter av en investering efter festivalåret.
Europas kulturhuvudstad efter 2002, om parlamentets förslag godkänns, kan inte genomföras utan dess invånare och inte heller utan invånarna i andra städer i eller utanför unionen, och som kommer att ansluta sig. Det går inte att underlåta att förbinda det förflutna med framtiden och betona värdet, som betänkandet påpekar, av sambandet mellan återutnyttjandet av kulturarvet och nutida skapande verksamhet. Man bör också sträva efter att lokalt skapade initiativ sprids och kommer ut i andra europeiska städer och regioner.
Den framtida kulturhuvudstaden bör presentera sin kandidatur direkt utan att gå via de centrala regeringarna, den bör väljas av en oberoende rådgivande jury, och slutligen godkännas av de tre europeiska institutionerna. Med detta förslag satsar parlamentet tydligt på städernas initiativ och ansvar. Det kan bidra till att låta genomsnittliga och perifera städer spela huvudrollen som, om de var beroende av regeringarnas val, svårligen skulle kunna bli kandidater.
Kommissionens förtjänstfulla förslag kompletterades på ett modigt sätt av parlamentet. Låt medlemsstaterna få veta vilken potential vi håller på att förse dem med för att uppnå vårt gemensamma mål: att förstärka sammanhållningen i den europeiska väven genom det kulturella samarbetet.

Ryynänen
Herr ordförande! Å min grupps vägnar vill jag tacka och gratulera Monfils för ett utmärkt betänkande. Kulturhuvudstadsevenemanget, som skapades för tretton år sedan på initiativ av Melina Mercouri, har varit en odiskutabel succé. Fram till år 2000 har samtliga unionens medlemsländer fått sitt eget kulturhuvudstadsår. Finland får visserligen som det enda av medlemsländerna dela sitt kulturår med åtta andra städer. Detta kan man i och för sig inte göra någonting åt, men jag anser bestämt att även Finland, och kanske kunde man säga i synnerhet Finland som ett relativt okänt nytt medlemsland, hade behövt en egen kulturhuvudstadsställning. Helsingfors hade också förtjänat ett eget kulturhuvudstadsår när man tänker på stadens internationellt högklassiga, men samtidigt särartade kulturutbud och det starka kulturarbete som nu skall utföras inför år 2000.
Att kulturhuvudstadsåret delas mellan många städer urvattnar vars och ens möjligheter att på ett synligt sätt framträda med sin kulturutveckling. I det kommande programmet skall ställningen och ansvaret som kulturhuvudstad också klart ges endast en stad i taget. Kulturhuvudstadsprojektets viktigaste bidrag till slut är dess bestående samhälleliga påverkan, och därför är det nödvändigt att sträva efter att få den stora allmänheten med i evenemangen, som deltagare och för att få impulser och idéer. Då kommer den funktionella och skapande effekten att fortsätta även efter kulturåret. Kulturåret skall baseras i huvudsak på stadens egna resurser och dess egen särart, historia och förändringens utmaningar. På den egna kulturgrunden kan man sedan bygga internationell växelverkan och utbud som stöder det valda temat.
Att skapa permanenta samarbetsprojekt inom kulturen är ett av de centrala målen på unionsnivå. Även om samarbetet mellan olika städer är eftersträvansvärt är det alltså viktigt att en stad bär huvudansvaret, och denna stad kan ju om man så vill skaffa en naturlig partner för att genomföra kulturåret på grundval av sitt geografiska läge och sin historia eller sina kulturförbindelser, exempelvis i ett ansökarland. Jag hoppas att kommissionen skall fortsätta med och vidareutveckla Europas kulturmånadsprojekt som ger till exempel associerade länder en utmärkt möjlighet att utveckla sitt kulturarv och sin kreativa verksamhet.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! En gemensam marknad, gemensamma politiska institutioner och en gemensam valuta, som vi skall lansera nu i dagarna, allt detta är händelser som har med ett europeiskt enande att göra. De skall leda till att de människor, som bor i Europeiska unionen, växer närmare samman och förenar sina krafter. Men det fundament, på vilket staterna i Europeiska unionen i närmare ett halvt århundrade har byggt sin gemenskap, marken som den skall växa i, är något som har förbundit folken på vår kontinent redan i flera tusen år. Det är deras gemensamma kultur. Gemenskapsinitiativet med Europeisk kulturhuvudstad grundar sig på denna tanke. Det minner om det som över huvud taget kunde få européerna på idén att ta itu med ett politiskt enande, och använder det för att stärka enigheten.
I alla tider har Europas städer varit centrum för det kulturella livet. Bildande konst, musik, litteratur, dans, teater, film, arkitektur, allt detta kunde och kan på bästa sätt växa där människor träffas för att skapa kultur eller för att tillgodogöra sig den. Programmet " Europas kulturhuvudstad" skall väcka nytt intresse hos unionens medborgare för de kulturella värdena i städerna och skärpa ögat för deras skönhet. Men det är inte självbetraktelsen det frågas efter när det handlar om att bli Europas kulturhuvudstad. Bara sådana städer har chansen att förvärva denna titel, denna utmärkelse, som placerar in sin stadskultur i ett europeiskt sammanhang. Var påverkades staden av Europa, och varifrån gick påverkan från den ut i Europa? Att framställa detta och att göra det möjligt att uppleva i kulturella arrangemang, det skall Europas städer sätta i gång med. Det kommer att lyckas så mycket bättre för dem ju mer de samarbetar med andra europeiska städer, och gör kulturskapare från dessa städer delaktiga i sina åtgärder, och detta har planerats genom det initiativ som vi skall godkänna.
I alla medlemsstater i Europeiska unionen finns det en grundläggande konsensus om hur absolut nödvändigt det är att för den europeiska kulturmångfaldens skull behålla medlemsstaternas kulturella suveränitet. Men när det gäller Europas kulturhuvudstad gäller det att trots att man uppmärksammar den rikedom, som denna mångfald bjuder, behålla den gemensamma roten i sikte, ur vilken denna mångfald har vuxit upp. Den stora chansen med detta initiativ ligger i att den kan nå alla unionsmedborgare, ty att skapa kultur och att glädja sig åt den, det kan alla, och just därför att en sådan stark integrerande effekt är karakteristisk för kulturen, understryker vi som Europaparlament uttryckligen vårt krav att vi från och med år 2002 som demokratiskt legitimerat organ får delta i beslutet om Europas kulturhuvudstad och ställa två miljoner ecu till förfogande som årligt bidrag för finansieringen av initiativet. Avslutningsvis vill jag hjärtligt tacka föredraganden för det goda betänkandet.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag vill först gratulera kollega Monfils till hans utmärkta betänkande. Evenemanget " Europeisk kulturhuvudstad" hör till de få projekt som talar till allas fantasi, som medför en hel del ekonomiska fördelar för staden och som kan räka med affärsvärldens stöd.
Föredraganden betonar med rätta att varken en stads storlek eller dess politiska betydelse inom ett land är av avgörande betydelse. Tidigare har vi framför allt uppmärksammat huvudstäder. Med det nya direktivet är avsikten att även mindre städer skall få chansen. Villkoret är emellertid att kandidatstäderna presenterar ett tydligt projekt som inriktar sig på stadens framtid och som utgår från dess särart och dess roll i den europeiska historien.
En viktig punkt för att mindre städer skall kunna delta i programmet är att Europa tillhandahåller tillräckliga medel. Min stad Brügge till exempel, som är kandidat för år 2002, har över huvud taget inte de möjligheter och den infrastruktur som huvudstäder har. Därför stöder jag ändringsförslaget som tillhandahåller två miljoner ecu.
Till sist instämmer jag med förslaget att kandidatstäderna kan inge sin kandidatur direkt till Europeiska kommissionen och inte via sin regering. Om det också tillkommer en oberoende jury och ett parlament som kan fälla avgörandet i valet av stad är det enligt min uppfattning en verklig demokratisering av urvalsproceduren. Vi hoppas att godkännandet av detta direktiv kommer att kunna avslutas detta år, så att urvalet skall kunna äga rum enligt detta nya direktiv från och med år 2002 som planerat.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar Monfils för ett lyckat betänkande. Det är viktigt att betona att man genom kulturhuvudstadsprogrammet borde ge andra än EU: s huvudstäder en möjlighet att komma till den stora allmänhetens kännedom. Man kan befrämja uppkomsten av permanenta samarbetsprojekt inom kulturen inte bara genom projekt som koncentreras till en stad utan genom regionala, gränsöverskridande projekt. En stad borde dock ansvara för samordningen av samarbetsprogrammen.
För finansieringen av programmen måste man få tillräckligt med gemenskapsmedel, men ännu viktigare är det att koppla näringslivet till förberedelserna och genomförandet av evenemangen. En kraftig satsning från näringslivets sida garanterar att evenemangen och regionen får publicitet, och via ekonomiska kopplingar befrämjar det också utvecklandet av permanenta projekt i fortsättningen.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill för det första gratulera Monfils för hans utmärkta betänkande, liksom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media. Parlamentet understryker betydelsen av att införa Europas kulturhuvudstad inom gemenskapsramen och gör det klart att vi behöver stödja denna manifestation som har fått en växande framgång sedan sin lansering.
Kommissionens initiativ syftar till att höja de europeiska städernas kulturella rikedom och mångfald, och samtidigt, vilket också Vaz da Silva påminde om nyss, framhäva det gemensamma kulturarvet. Och detta hör, i bokstav och anda, till fördragets artikel 128.
Kommissionen gläder sig åt att acceptera de flesta ändringsförslag som parlamentet har föreslagit, vilka utan tvivel, förbättrar texten på ett påfallande sätt. Det finns dock några ändringsförslag - konkret ändringsförslagen 7, 10, 12, 13 och 14 samt en del av nr 9 - som vi skulle föredra att inte införliva i det ursprungliga förslaget.
Låt oss för det första titta på ändringsförslagen 7 och 14. Beviljandet av finansiella medel till Europas kulturhuvudstad finns med i kommissionens förslag om ramprogram, vilket ännu inte har godkänts av kommissionen. Därför kan kommissionen inte, i denna etapp, acceptera ändringsförslag som tar upp det finansiella stödet, eftersom budgetmedlen måste ingå som en del i ramprogrammet.
Vad beträffar ändringsförslag nr 8, som gäller presentation av kandidaturer, anser kommissionen att stödet till initiativen från staterna är en nödvändig förutsättning för framgång för evenemanget. Och detta för att undvika det vi tror skulle kunna bli ett slöseri av krafter och pengar från de städer som inte har några seriösa chanser att bli utnämnda då de exempelvis saknar tillräcklig infrastruktur för mottagande.
Beträffande den sista delen i ändringsförslag nr 9 och ändringsförslag nr 10, försöker inte kommissionen på något sätt att marginalisera parlamentet, utan tvärtom vill vi ha ett ökat deltagande i denna händelse som, från att ha en mellanstatlig karaktär, blir ett gemenskapsinitiativ.
Det urvalsförfarande som kommissionen har föreslagit handlar om att förbinda gemenskapsinstitutionerna helt och hållet, och det är tillräckligt flexibelt för att få beslutet godkänt på kort tid vilket ger de utvalda städerna den nödvändiga tiden för förberedelser av evenemanget.
Lagstiftningsförfarandet om medbeslutande, artikel 189b i fördraget, är nödvändigt för att i allmänna drag fastställa främjande åtgärder för kultursektorn, men det är inte det lämpligaste för den konkreta utnämningen av stad, genom dess komplexitet och tidsåtgång, och skulle kunna förhindra ett bra genomförande av programmet.
Angående ändringsförslagen 12 och 13, anser kommissionen att infallsvinkeln i dessa ändringsförslag inte överensstämmer med de åtaganden som gemenskapen har gjort gentemot associerade tredje länder om möjligheten för dessa att delta i gemenskapens program och åtgärder.
Avslutningsvis vill kommissionen insistera på behovet av att så snart som möjligt bli färdiga med de förfaranden som hör samman med igångsättandet av detta initiativ, och jag kan säga er att kommissionen inte kommer att spara på krafterna och vi kommer att använda våra tjänster för att försöka närma ståndpunkterna, mellan de olika institutionerna, till varandra och komma fram till en tillfredsställande lösning som kan bevara, och till och med höja, livskraften och framgången för detta evenemang.
Jag vill säga till De Coene - som för en stund sedan sade att rådet hade fattat ett beslut - att rådet inte kan fatta några beslut så länge ni inte har fattat era. Och låt mig här uttala mig i min roll som ansvarig för institutionella frågor. Rådet kan alltså utbyta åsikter men inte besluta, därför att först måste en första behandling ske, vilket ni håller på med just nu, och därefter kommer rådet med sina åsikter, det har det tillfälle till den 28 maj då rådet, om det så önskar, kan behandla och eventuellt godkänna en gemensam ståndpunkt.

Monfils
Mycket snabbt, herr ordförande, skulle jag bara vilja säga till kommissionären att jag är extremt missnöjd med hans svar, och detta på tre punkter utan att betona dem. Jag struntar i problemet med finansieringen, en eller två miljoner ecu, när Europeiska unionen uppnått 900 miljoner eller en miljard ecu, vad säger jag, 100 miljarder ecu per år, det är naturligtvis löjligt. Men det finns två saker, herr kommissionär, som jag vill fästa er uppmärksamhet på.
För det första accepterar ni inte ändringsförslag 8, som är det ändringsförslag som gör det möjligt för städerna att direkt lämna sin ansökan till kommissionen. Jag trodde att ni försvarade och främjade den kulturella utvecklingen inom Europeiska unionen. Att överlåta valet av kulturhuvudstad till staterna är att fullständigt banalisera Europeiska kulturhuvudstadens roll, och, jag ber om ursäkt att jag säger det, ni gynnar staterna, men inte gemenskapsaspekten som ni har i uppgift att försvara.
För det andra: När ni säger att medbeslutandeförfarandet kommer att göra att handläggningstiden förlängs, herr kommissionär, skall jag påminna er om att ni lämnade era handlingar strax före årsskiftet. Jag påbörjade mitt betänkande kring den 10 januari. Den 20 januari överlämnades det till översättning. Och de förseningar som handlingarna medförde hade enbart rent administrativa orsaker och beror på timing. Allt gjordes av kulturutskottet under kortast möjliga tid. Att säga att vi inom Europaparlamentet inte kan yttra oss om en europeisk stad, dvs. säga ja eller nej till Brügge, Salamanca, Helsingfors eller andra, är naturligtvis att göra en karikatyr av parlamentets arbete. Vi har bevisat på mindre än tre månader, med en rad förseningar som inte beror på Europaparlamentet, att vi kan upprätta ett betänkande, diskutera det, ändra det och rösta igenom det. Jag får därför en känsla av, herr kommissionär, att åtminstone på detta plan målar ni upp en nidbild av parlamentets arbete.
Jag skulle vilja avsluta med att säga er följande, herr kommissionär: Ni ville i ert direktiv ha, och vi var överens, ett tecken, en stark symbol för Europeiska unionen när det gäller kultur. Vi inte bara accepterar det, vi inte bara föreslår det, utan vi förstärker det dessutom. Herr kommissionär! Förstör inte de kulturella symbolerna i en värld som vår. De är nödvändiga för att vi skall kunna leva med vår kultur och dess mångfald.

De Coene
Herr kommissionär! Jag vill absolut inte ifrågasätta er sakkunnighet i institutionella frågor. Jag vet att ni är specialist i ärendet. Jag vill bara säga er en sak: Om rådet skulle ändra datumet för ikraftträdandet i den gemensamma ståndpunkten, dvs. man skulle i stället för 2002 kunna fastställa 2005 eller 2006, går det i själva verket på ett ut, för redan nu har ett antal städer och länder fått löften på mellanstatlig nivå. Alla vet det, det har till och med publicerats i icke-officiella publikationer. Så låt oss inte vara naiva. Jag vet att ni motsätter er detta. Jag vet att ni inte accepterar detta eftersom ni som kommissionär självfallet vill övervaka de egentliga procedurerna. Men låt oss vara ärliga: enbart genom detta enkla ändringsförslag kan kulturministerrådet urholka det som ni menar och det som vi vill. Det är nu precis vad som håller på att hända.
Så låt oss vara förnuftiga, och låt oss därför reagera omedelbart och säga att det inte kan bli tal om detta. Jag ville bara varna för ett antal taktiker som nu är på gång. Jag ville absolut inte läxa upp någon.

Oreja Aguirre
Herr De Coene, jag tror det rör sig om ett tolkningsproblem. Eftersom jag uppfattade att ni sade att rådet hade beslutat, var det enda jag ville säga er att rådet inte hade kunnat besluta, eftersom rådet inte kan fatta beslut så länge ni inte har gjort det. Det är ett principproblem. Jag avsåg inget annat. Jag har givetvis, precis som ni, läst rykten om ståndpunkter som rådet försöker anta. Men jag ville bara föregå sådana rykten därför att det är ett institutionellt problem som berör mig. Rådet kan inte besluta så länge inte ni gör det. Jag menade ingenting annat än det. Men jag vet, liksom ni, att det går rykten om vissa förslag med den inriktning som ni tar upp. Vi får se vad rådet säger den 28 maj och jag kommer, omedelbart efter den 28 att så snart ni inbjuder mig till utskottet, att förklara vad som har skett i kommissionen och i rådet.
För det andra, skulle jag vilja säga till Monfils att gemenskapskaraktären i initiativet inte beror på om det är städerna eller staterna som presenterar kandidaturerna. Det är ett preferensproblem. Jag respekterar väldigt mycket er åsikt, som är enormt aktningsvärd och som jag helt visst kommer att undersöka. I detta ögonblick kommer jag inte att acceptera ändringsförslaget, vilket inte betyder att jag aldrig kommer att göra det. Jag kommer att gå igenom och studera det för jag uppskattar mycket det som Monfils har gjort. I dag kommer jag inte att acceptera det eftersom jag anser att det är ett bra förfarande att staterna inte beslutar om vilken stad som skall komma i fråga, utan att staterna presenterar städerna och att det är kommissionen först och därefter juryn som beslutar om stad. Ni säger att städerna skall tävla direkt. Jag har mina betänkligheter. Vad jag vill är att det skall finnas en säkerhet vilket en stat ger mig mer än varje stad. Det finns många städer som inte ger mig några som helst bekymmer men det kan finnas de som gör det och jag föredrar ett förfarande med stater. Men märk väl, jag har inga låsta positioner i denna fråga. Detta är inte ett teologiskt tema. Ni har gjort en kommentar och jag är inte i dag i stånd att acceptera det. Jag lovar däremot att jag skall överväga det.
Vad gäller den andra frågan, anser jag - och här går vi också in på ett principproblem - att den allmänna regeln måste godkännas genom medbeslutande, och detta är vad ni håller på med just nu. Ni godkänner nu besluten genom medbeslutande. Däremot anser jag att utnämningen av stad är en åtgärd för verkställande och jag anser att, i åtgärden för verkställande skall vi inte agera enligt medbeslutandeförfarande. Det är ett ämne som kan diskuteras. Ni vet att gränserna mellan vad som kan underställas medbeslutande eller ej, inte alltid är så klara. I denna fråga är jag för att utsträcka medbeslutandet så långt som möjligt, och detta har jag sagt under regeringskonferensen. Det är väl känt vad jag anser. I denna kammare sade jag det efter Europeiska rådet i Amsterdam. Jag menar emellertid att vi, i detta fall, står inför en åtgärd för verkställande. I går var jag här i kammaren, och talade länge om frågan om kommittéförfarandet, vilket också är en åtgärd för verkställande. Jag noterar således det Monfils har sagt. Jag är för att urskilja mellan det generella och verkställande och det är skälet till att jag inte har accepterat ert ändringsförslag.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Marcelino Oreja.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 24.05.)

