Az információ szabadsága Olaszországban (vita) 
Elnök
A következő pont a Bizottság nyilatkozata az olaszországi információszabadságról.
Viviane Reding
a Bizottság tagja. - Elnök úr! A véleménynyilvánítás szabadsága és az információ szabadsága egy szabad, demokratikus és pluralista társadalom alapját jelenti. Mint volt újságírónak ez a szilárd meggyőződésem, és ez a szilárd meggyőződése az Európai Uniónak is. Ezért írta alá az összes európai uniós intézmény - a Parlament, a Tanács és a Bizottság - az Európai Unió Alapjogi Chartáját, melynek 11. cikke kimondja, hogy: "Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához. Ez a jog magában foglalja a véleményalkotás szabadságát, valamint az információk és eszmék megismerésének és közlésének szabadságát anélkül, hogy ebbe hatósági szerv beavatkozhatna, továbbá országhatárokra való tekintet nélkül. A tömegtájékoztatás szabadságát és sokszínűségét tiszteletben kell tartani.”
Szeretnék emlékeztetni arra, hogy az Európai Unió Chartája azt is kimondja az 51. cikk (1) bekezdésében, hogy hol és mikor alkalmazandók ezen alapvető jogok. Ismét idézek: "E charta rendelkezéseinek címzettjei - a szubszidiaritás elvének megfelelő figyelembevétele mellett - az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok”, de csak "annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre”.
Az Európai Unió hatáskörén belül, melyet tiszteletben kell tartanunk, az Európai Bizottság mindig kiállt a tömegtájékoztatás szabadsága, a véleménynyilvánítás szabadsága, az információ szabadsága és a sajtószabadság mellett, mind az EU-n belül, mind a harmadik országokkal fenntartott külkapcsolatainkban is. Elsősorban arra a fontos szerepre kívánok emlékeztetni, melyet az EU határok nélküli televíziózásról szóló irányelve töltött be, amely 1989 óta biztosítja, hogy az összes uniós tagállam minden polgára szabadon, korlátozások nélkül foghatja a többi uniós ország adásait; egy olyan uniós irányelvre, amely jelentősen hozzájárult a határokon átnyúló információ szabad áramlásához és egy sokszínűbb médiakörnyezet kialakításához a tagállamokban. Ezzel összefüggésben szeretném megköszönni az Európai Parlamentnek azt a segítséget, melyet a Bizottságnak nyújtott az irányelv korszerűsített változatának létrehozásában, amely a határokon átnyúló információ szabadságát a televíziós műsorszóráson túl kiterjesztette egyéb audiovizuális, elsősorban interneten keresztül sugárzott szolgáltatásokra is.
Ez az irányelv, melyet minden uniós tagállamnak az év végéig végre kell hajtania, jelentősen hozzájárul majd egy sokszínű környezet kialakításához, amikor majd az online környezetre is sor kerül. Hadd emlékeztessek ennek az irányelvnek három további nagyon fontos elemére is.
Először is a független televízió-műsorok előmozdítására. Az irányelvben létezik egy szabály, miszerint a műsorszolgáltatóknak adásidejük legalább 10%-át, illetve műsorkészítési költségvetésük legalább 10%-át olyan európai alkotásokra kell szánniuk, melyeket a műsorszolgáltatóktól független producerek állítanak elő.
Másodszor pedig arra, hogy az irányelv korszerűsített változatában azt a célt tűzi ki maga elé, hogy az újságíróknak és a hírszervezeteknek rövid híradások céljából joguk legyen EU-szerte hozzáférni rövid kivonatokhoz.
Harmadszor, és ez rendkívül fontos, az új irányelvben létezik egy hivatkozás annak szükségességére, hogy nemzeti szinten független médiahatóságok legyenek. Ez a hivatkozás a Bizottság javaslata volt, amelyet végül csak az Európai Parlament hathatós támogatásának köszönhetően lehetett elfogadni. Ily módon a műsorszolgáltatási ágazat számára a határok nélküli televíziózás korszerűsített irányelve a határokon átnyúló információ szabadságának chartájaként tekinthető az EU-ban.
Most hadd utaljak az Európai Unió hatáskörébe tartozó másik fontos területre is, ahol ez az intézmény felléphet és fel is lépett a tömegtájékoztatás sokszínűsége érdekében. A rádiófrekvencia-politikára gondolok. Valamennyien tudják, hogy nem létezhet műsorszolgáltatás rádiófrekvenciához való hozzáférés nélkül, és az Európai Unió politikájának feladata annak biztosítása, hogy minden piaci szereplő megkülönböztetés nélkül hozzáférhessen a rádiófrekvenciákhoz. A nemzeti hatóságoknak tehát nincs joguk a frekvenciakiosztás révén befagyasztani a médiapiacon kialakult versenyhelyzetet az adott piacon már működő szolgáltatók javára. Egyébként az Európai Bíróság a Centro Europa ügyében hozott ítéletében megerősítette ezt a fontos elvet, amely közvetlenül következik a szolgáltatásnyújtás szabadságából. A Bizottság üdvözölte ezt a döntést, amely hozzájárul a tisztességes versenyhez, és amely fontos alapot biztosít a tömegtájékoztatás sokszínűségének megerősítéséhez. Ennek alapján a Bizottság újra és újra fellépett azon tagállamok ellen, amelyekben úgy tűnt, hogy a frekvenciagazdálkodás nem felel meg ennek az elvnek.
Példaként szeretném felidézni a 2006-os rádiófrekvencia-kiosztással kapcsolatos jogsértési eljárást Olaszországban, amit kollégámmal, Neelie Kroesszel indítottunk meg. Az eljárás nyomására az olasz hatóságok most változtatnak hozzáállásukon. Ennek eredménye egy jelentős piacnyitás és a tömegtájékoztatás sokszínűségének győzelme lesz. A frekvenciapolitika ezért egy nagyon világos példa egy olyan területre, ahol az EU hatáskörein belül tud annak érdekében fellépni, hogy fokozza a versenyt azokért az erőforrásokért, amelyektől a műsorszolgáltatók függnek, erősítve ezáltal a tömegtájékoztatás sokszínűségét.
Ami az írott sajtót illeti, itt az Európai Unió hatáskörei lényegesen korlátozottabbak. Az írott sajtó az egyik legkiválóbb példa a nemzeti, de akár még a regionális hatáskörökre is, és helyzete gyakran tükrözi a tagállamainkban meglévő különböző kulturális hagyományokat. Ezért nincs kifejezetten az írott sajtóra vonatkozó uniós jogszabály, de a jelenlegi szerződések értelmében sem lehetséges jogszabály. Ennek ellenére az EU-intézményekben és különösen az Európai Bizottságban mindig figyelemmel kísértük az írott sajtó helyzetének alakulását Európában. Megemlítem, hogy az Európai Unió médiáért felelős uniós biztosaként számos találkozóm volt különböző európai főszerkesztőkkel, hogy megvitassuk a tömegtájékoztatás szabadságával és sokszínűségével kapcsolatos aktuális kérdéseket.
2009 júniusában ez elvezetett a Sajtószabadság Európai Chartájához, amelyet európai újságírók dolgoztak ki. Teljes mértékben támogattam ezt a chartát, amikor ennek a munkának a végleges változatát kézhez kaptam. Az európai újságíró társadalom által kezdeményezett Sajtószabadság Chartája fontos megerősítése azoknak az alapértékeknek, melyek az olyan alapvető jogi szövegekben, mint például az EU Alapjogi Chartája, kerültek rögzítésre. Saját hatáskörén belül minden politikus számára emlékeztetőül szolgál arra vonatkozóan, hogy a hatékony sajtószabadság megvalósításában az állami szerveknek is szerepet kell vállalniuk: késznek kell lenniük a véleménynyilvánítás szabadságának megvédésére és fejlődésének előmozdítására. A Charta tehát fontos lépést jelent az ezen alapvető értékek és jogok megerősödése felé vezető úton, amelyek lehetővé teszi, hogy az újságírók, amennyiben úgy érzik, hogy munkájuk szabadságát indokolatlanul korlátozzák, bátran hivatkozzanak rájuk a kormányokkal vagy a hivatalos politikai szervekkel szemben.
A tisztelt képviselők látni fogják, hogy az uniós intézmények, és különösen a Bizottság, szilárd politikai elkötelezettséget mutatnak az alapjogok, az információ, a véleménynyilvánítás és a média szabadsága iránt. A hatáskörünket arra használjuk fel, hogy munkánk során a Szerződések alapján kiálljunk ezen jogok és szabadságok mellett, és a jövőben is így fogunk eljárni.
Ugyanakkor engedjék meg, hogy egy másik területet is érintsek, nevezetesen azt, hogy az a tény, hogy az alapjogok az uniós szakpolitikákra vonatkoznak, még nem jogosítja fel az Európai Uniót arra, hogy egyik vagy másik tagállamban minden, alapjogokat érintő ügyben eljárjon. Ne feledkezzünk meg arról, hogy a tagállamoknak van alkotmányuk, a legtöbb tagállam régi hagyományokkal rendelkezik, és arról, hogy minden tagállamban vannak bíróságok, fellebbviteli bíróságok és alkotmánybíróságok, amelyek biztosítják az alapjogok tiszteletben tartását és érvényesítését minden olyan esetben, amikor a nemzeti hatóságok eljárnak. Erre legutóbb éppen tegnap volt egy példánk Olaszországban.
Ez annak a ténynek az eredménye, hogy létezik közöttünk egy munkamegosztás, mivel Európa nem egy államok feletti állam, hanem 27 szuverén tagállamból áll, és az új Lisszaboni Szerződés alapján továbbra is ennek megfelelően fog működni.
Ezért szeretném felszólítani önöket arra, hogy ne használják az európai uniós intézményeket olyan problémák megoldására, amelyeket a szerződéseink értelmében nemzeti szinten kell megoldani. Nem követelhetünk magunknak olyan szerepet, amely nem illet meg minket, és amely a Lisszaboni Szerződés értelmében sem fog minket megilletni. Arra koncentráljunk itt, hogy hatékonyan alkalmazzuk a szabályokat, az elveket, jogokat és szabadságokat azokon a területeken, ahol az Európai Unió rendelkezik hatáskörrel. Ez nagyon jelentős eredményhez vezethet, amire beszédem során számos konkrét példát hoztam fel.
Hadd hozzak fel még egy példát arra, hogy hol tudnánk cselekedni. Paul Rübig parlamenti képviselő a közelmúltban, egy költségvetési módosításban tett javaslatot egy új uniós programra, az Erasmus újságírók számára elnevezésű programra. Egy ilyen program az írott sajtó nehéz időszakában lehetővé tenné az újságírók számára, hogy korlátozott időtartamban egy másik tagállamban együtt dolgozzanak egy szerkesztőséggel. Ez lehetővé tenné az újságírók számára azt is, hogy feltárják egy másik tagállam politikai, gazdasági és társadalmi helyzetét és írjanak erről. Ez lehetővé tenné az újságírók számára, hogy összehasonlítsák az Európa-szerte kialakult helyzetet és beszámoljanak erről az olvasóknak, beleértve a sajtószabadsággal összefüggő helyzetet is. Ezért arra bátorítom az Európai Parlamentet, hogy kedvezően fogadja ezen javaslatokat, amelyek egyértelműen élvezik az médiáért felelős uniós biztos támogatását.
Joseph Daul
a PPE képviselőcsoport nevében. - (FR) Tisztelt elnök úr, tisztelt elnökök, hölgyeim és uraim! Mindenekelőtt azért kértem szót az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) Képviselőcsoportja nevében ebben a vitában, melynek témája a sajtószabadság Olaszországban, hogy elítéljem azt, hogy ezt a Parlamentet szerencsétlen módon nemzeti ügyek megvitatására használják fel. Valamint azért, hogy elítéljem azt az igazságtalan és tisztességtelen támadást, amit egy olyan európai tagállam kormánya ellen indítottak, ahol a jogállamiságot éppen olyan szigorúan érvényesítik, mint Európában másutt.
Az első pontot illetően az Olasz Köztársaság elnökére fogok hivatkozni, akit már tegnap is idéztem, és aki múlt héten adott hangot véleményének: "Az Európai Parlament” - és idézem - "nem lehet olyan politikai konfliktusoknak és ellentmondásoknak a véleményező testülete, amelyek magától értetődően a tagállamok és azok nemzeti parlamentjeinek belügyei.” Idézem tovább az Olasz Köztársaság elnökét: "Nem lehet az Európai Parlament egyfajta fellebbviteli bíróság sem, amely a nemzeti parlamentek határozatai vagy a nemzeti kormányok magatartása felett ítélkezik.” Nem kívánom megsérteni Napolitano elnök urat, aki barátom, amikor azt mondom, hogy nem ugyanazt az irányvonalat követi, mint amit Berlusconi miniszterelnök vagy én, illetve az általam képviselt képviselőcsoport követ.
(Schulz úr bekiabál)
Kérem, Schulz úr, tartsa tiszteletben a szólásszabadságomat! Ma délelőtt szeretném, ha tiszteletet tanúsítanának a véleménynyilvánítás szabadsága és a sajtószabadság iránt egyaránt!
(Schulz úr közbeszól)
Tudjuk, hogy kik a bajkeverők. Engem nem zavar. Nem vagyok izgatott. Elnök úr! Mindössze azt kérem, hogy engedjen beszélni. Így nem lehet vitatkozni.
Ezek a szavak azonban kétségtelenül megmutatják, hogy milyen tiszteletet kellene tanúsítani a demokratikus intézményeink iránt, legyenek azok akár nemzeti, vagy akár európai intézmények. Tény, hogy a ma délelőtt folytatott vitánknak semmi köze sincs ahhoz az okhoz, amiért az Európai Parlament létezik. Valójában miről is szól a mai vita? Az olasz parlamenti képviselőket akadályozzák abban, hogy a saját nemzeti parlamentjeikben vitát folytathassanak a sajtószabadságról vagy bármely más témáról? Szerintem nem. Akadályozzák az olasz polgárokat abban, hogy bármely törvénnyel kapcsolatban hangot adjanak egyet nem értésüknek? Nem. Akadályozzák az olasz bíróságokat a törvény betartásában? Nem, ahogy azt egyértelműen láttuk. Képtelen az Európai Bíróság megbüntetni egy olyan olasz törvényt, amely sérti az európai szerződéseket? Nem. A válasz ezekre a kérdésekre egyértelműen nem.
Ilyen körülmények között a Parlamentben lefolytatott vita nem több mint egy kicsinyes politikai és részrehajló mesterkedés, aminek az a célja, hogy egy politikai ellenfelet kihozzon a sodrából. Függetlenül attól, hogy egyes képviselőtársaink mit állítanak, az Olasz Köztársaság úgy működik Európában, ahogy kell, demokratikusan és a jogállamisággal összhangban. Aki ennek az ellenkezőjét állítja, az figyelmen kívül hagyja a tényeket; ez pedig senkit sem csap be.
Az Európai Parlamentnek, hölgyeim és uraim, nem az a szerepe, hogy a nemzeti politikai ellenfelek csatározásainak legyen az ülésterme. Ez az ülésterem nem a megfelelő hely arra, hogy egy olyan kormánynak próbálják meg aláásni a hitelességét, amely hozzáteszem, politikai felelősséggel tartozik saját polgárainak. Ezért vannak választások. Köszönöm figyelmüket.
David-Maria Sassoli
az S&D képviselőcsoport nevében. - (IT) Elnök úr, biztos asszony, hölgyeim és uraim! Valamennyiünket befolyásolják azok a körülmények, amelyek között élünk, és önöknek is elmondták, mielőtt idejöttek volna Brüsszelbe: "ne feledkezzenek meg arról, hogy nagy a felelősségük, nagy a felelősségünk”, abban, hogy jobbá tegyük az országainkat.
Tudjuk, hogy országaink jobbak lesznek, ha Európa erősebb, és igazságérzettel képes reagálni polgárai elvárásaira. Nyilvánvalóan tudatában vagyunk annak, hogy ez akkor lehetséges, ha valamennyien összefogunk; ha képesek vagyunk összevonni a legértékesebb erőforrásainkat, az alkotmányainkat, melyek azon értékeinket, jogszabályainkat és jogainkat tartalmazzák, amelyek Európa igazi értékét jelentik. Olyan sok ellentmondással küszködik most a hazám, de most rögtön mindenkit szeretnék arról biztosítani, hogy egy nagyszerű, demokratikus országról beszélünk, melynek nagyszerű alkotmánya van. A tegnapi nap nagyon fontos nap volt számunkra, olaszok számára, mert az alkotmánybíróság, mely zűrzavarral és büntetlenség iránti kérelmekkel találta magát szembe, megerősített egy egyszerű és időtálló elvet, mely szerint a törvény előtt minden polgár egyenlő. Ugyanakkor tudjuk, hogy még a nagy országok is letérhetnek a helyes útról, és összekeverhetik az állami tulajdont a magánérdekekkel. Mindazonáltal nem engedhetjük meg, hogy a tagállamok meggyengüljenek.
A független tájékoztatáshoz való jogot biztosítani kell anélkül, hogy a kormányhatóságok nyomást gyakorolnának, vagy feltételeket szabnának, és ez egy közjó, amely minden ország minden polgára számára jót jelent. Ezt a jót az Uniónak habozás nélkül meg kell védenie. Törekednünk kell arra, hogy közös szabályokat biztosítsunk, és olyan korlátokat alakítsunk ki, amelyeken túl a tájékozódás már nem tekinthető függetlennek. Sürgősen szükség van az Unió beavatkozására, egy olyan irányelv elfogadására, amely a pluralizmussal és egy olyan érték megvédésével kapcsolatos iránymutatásokat határoz meg, amelynek mindenki számára hozzáférhetőnek kell lennie. Reding asszony! Soha se feledkezzen meg arról, hogy mi egy Parlament vagyunk és nem egy múzeum, ahol a tárgyak az enyészetnek vannak kitéve.
Mário David
(PT) Három vagy négy héttel ezelőtt Portugáliában a Prisa - egy spanyol vállalat, amely a Szocialista Párt ismert támogatója és a TV1 televíziós csatorna többségi részvényese - elrendelte egy esti műsor, a Jornal Nacional de Sexta-Feira beszüntetését. Sassoli úr, azt szeretném megkérdezni öntől, hogy az Európai Parlamentben az Európai Szocialisták és Demokraták Progresszív Szövetsége Képviselőcsoportjának hasonlóképpen szándékában áll-e azt megvizsgálni, hogy mi történik a többi országban, vagy a szándéka nem több puszta politikai csűrés-csavarásnál, amelynek ma délelőtt itt tanúi lehetünk.
David-Maria Sassoli
az S&D képviselőcsoport nevében. - (IT) Köszönöm a kérdést, mert ez lehetőséget biztosít számomra, hogy magam adjak magyarázatot. Erre nem volt lehetőségem a rendelkezésemre álló időben.
(Az elnök megkéri a képviselőket, hogy engedjék a felszólalót folytatni)
Mint ahogy elmondtam, örülök annak, hogy feltette nekem ezt a kérdést, mert lehetőséget biztosít számomra, hogy elmondjam, hogy annak az irányelvnek, amit a Bizottságtól kérünk, minden tagállamra vonatkoznia kell. Ez nem olasz ügy: ez európai ügy. Azt is el kívánom mondani, hogy azt akarjuk, hogy a kérdés, melyet Strasbourgban fogunk benyújtani, módosításra kerüljön. Azt akarjuk, hogy ez az olaszországi és európai pluralizmusról szóló vitával is foglalkozzon. Nagyon szépen köszönöm a kérdését.
Elnök
Képviselőtársak, amennyiben így folyik a vita az ülésteremben, akkor nem fogok engedélyt adni a "kék kártyás” kérdésekre. Ez az én döntésem. Sajnálom, de sokkal nyugodtabbnak kell lennünk az egész témával kapcsolatban, ellenkező esetben az a szabály fog érvényesülni, hogy nem lesznek "kék kártyák”. Nem akarom, hogy megzavarják az ülést. Kérem, viselkedjenek méltó módon.
Guy Verhofstadt
az ALDE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, az Olasz Köztársaság elnöke jogosan mondja, hogy az Európai Parlament nem az a helyszín, ahol rendezni kell a tagállamok politikai pártjai közötti vitákat, vagy ahol tiltakozni kell a nemzeti parlamentek által hozott határozatok ellen. Az olaszországi problémát - és úgy gondolom, Napolitano úrnak, az Olasz Köztársaság elnökének teljesen igaza van ebben - először Olaszországban kell rendezni.
Ugyanakkor - és ez egy probléma, Daul úr - senki sem tagadhatja, hogy probléma van Olaszországban és Európában. Az én problémám az ön felszólalásával az, hogy ön tagadja azt, hogy probléma van.
(Taps)
Napolitano úrnak igaza van. Úgy gondolom, hogy jogosan hangsúlyozza ki azt, amit Napolitano úr elmondott, de nem jó ötlet azt mondani itt, ebben a Parlamentben, hogy nincs probléma. Miért is mondom ezt? Azért mondom ezt, mert a Freedom House a közelmúltban egy tanulmányt adott ki, amelyben a világ országait a sajtószabadság három kategóriájába osztja: a szabad, a részben szabad és a nem szabad kategóriába. Ki kell emelni - és úgy gondolom, hogy ez egy óriási probléma -, hogy három országot, és nem csak egyet, nemcsak Olaszországot, de Romániát és Bulgáriát is a "részben szabad” kategóriába sorolták. Annál is inkább aggódunk, valóban aggódunk, mivel az Európai Unió egyik alapító országa szerepel ezen országok között.
Tekintettel arra, hogy azért hoztuk létre az Európai Uniót, hogy egyszer s mindenkorra fenntartsuk a demokrácia, béke és szabadság közös értékeit, kötelességünk beavatkozni. Hogy hogyan? Úgy gondolom, meg kell kérnünk a Bizottságot, a szerződéseink alapján - és ismétlem, ez egy olyan felkérés, amelyre már korábban is sor került -, hogy tegyen javaslatot egy irányelvre a tömegtájékoztatás sokszínűsége védelmében. Ennek kell megtörténnie, és ez egy olyan hatáskör, amely az Európai Parlamenttel meg is valósítható a szerződések alapján. Ennek az irányelvnek garantálnia kell, hogy az Európai Unió összes országában és természetesen az összes szóban forgó országban teljes egészében és harmonikusan tiszteletben tartsák a tömegtájékoztatás szabadságával kapcsolatos alkotmányos rendelkezéseket.
Azt is el kell mondanom önnek elnök úr, és itt be is fejezem, hogy nagyon nagy csalódás volt számomra a Bizottság beszéde. A tagállamok tetszésük szerint járhatnak el egészen addig, amíg az összeegyeztethető a nemzeti alkotmányukkal. Ezt hallottuk a Bizottságtól. Egyáltalán nem értek ezzel egyet. Tiltakozom. Vannak olyan értékek és vannak olyan szabadságok is, melyeket ebben a Parlamentben a nemzeti érdekeken és a nemzeti alkotmányokon túlmenően is meg kell védeni.
(Taps)
Ezek olyan értékek és alapelvek, amelyek valóban azzá teszik az Európai Uniót, ami. Ezért arra szólítom fel a Bizottságot, hogy vizsgálja felül álláspontját, és amilyen gyorsan csak lehet, tegyen javaslatot egy irányelvre a médiakoncentráció kérdéséről, mégpedig, az Európai Unió minden országára vonatkoztatva.
Cristiana Muscardini
(IT) Elnök úr! Sassolini úr kijelentéseit nyomon követve - aki itt a Parlamentben kijelentette, hogy meg fog változni az a szöveg, amiről Strasbourgban szavazunk majd - úgy gondolom, hogy teljesen értelmetlen megvitatni egy olyan szöveget, amelyről maguk az indítványozók is kijelentették, hogy meg fogják változtatni.
Elnök
Muscardini asszony, ez igazából nem ügyrendi kérelem volt, ezért azt kérem, hogy tartsuk be az eljárási szabályzatot.
Hölgyeim és uraim, nem fogom megadni a szót mindenkinek, aki felmutatja a kék kártyát. Ehhez jogom van, és tovább kell lépnünk a vitánkban.
Judith Sargentini
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! Azt gondolhatják, hogy olaszul fogok beszélni, és lehet, hogy ezt egy olasz vitává akarják tenni, de én holland vagyok. Holland képviselője vagyok ennek a Parlamentnek, és engem nagyon zavar az a gondolat, hogy úgy beszélünk itt, mintha ez a kérdés egy belső olasz vita lenne.
Nem arról van szó, hogy Olaszországban hogyan alakulnak a dolgok - az újságírókra gyakorolt nyomás, az öncenzúra, amit Olaszországban az újságírók alkalmazni kezdenek. Arról van szó, hogy ez szégyenteljes Európára nézve. Hogyan fogjuk elmondani az új tagállamoknak, a kérelmező tagállamoknak, hogy sokszínű tömegtájékoztatással kell rendelkezniük, hogy országukban minden véleményt meg kell hallgatni, hogy vitákat kell folytatni minden bőrszín és politikai párt között, ha nem vagyunk hajlandóak Olaszországnak megmondani, hogy át kell alakulnia, hogy helytelen az újságírókat véleményük megváltoztatására kényszeríteni, hogy helytelen az, hogy egy ember kezében van mind a kereskedelmi, mind a közszolgálati televízió.
Verhofstadt úr kérte ezt, és én is ezt kérem. Reding asszony, ön azt mondta, hogy Európa minden tőle telhetőt megtesz, az alapvető jogok alapvetők, de nem akkor, amikor egy olyan tagállamról van szó, amely már tagállam. Ez nem lehet igaz. Ez az egyik koppenhágai kritérium. Mindenkinek ragaszkodnia kell a koppenhágai kritériumokhoz.
(Taps)
Annak biztosítása érdekében, hogy ez ne egy olasz vita legyen, én is kérem, hogy készüljön egy irányelv a médiakoncentrációról. Az Európai Parlament már kétszer kérte ezt: mikor fogja ezt a Bizottság megvalósítani? Ezt a most folytatott vitát, ezt a heves vitát, a PPE képviselőcsoport még a napirendről is megpróbálta levenni azzal az érvvel, hogy nem európai vita lesz. Ez az élénk vita azt mutatja, hogy valami történik. Az emberek kiabálnak, és érzelmektől átfűtötten viszonyulnak a vitához - ami jó, mert a véleménynyilvánítás szabadsága, a pluralista sajtó a demokráciánk kulcsa.
Olaszországban az emberek 80%-a a mindennapi tájékoztatást a televízióból kapja. Ha ez a televízió nem közvetít minden véleményt, akkor az emberek nem kapnak arra esélyt, hogy saját döntéseket hozzanak. Ez pedig alapvető fontosságú a demokráciához.
(Taps)
Mi mind tanult emberek vagyunk. Valamennyiünknek meg kell azt tanulnia, hogy különböző igazságokkal foglalkozzon, és kihámozza ebből a maga igazságát, és az embereknek Olaszországban is joguk van ezt tenni. Joguk van ehhez az embereknek Bulgáriában és Hollandiában, és én kiállok e mellett a jog mellett. Lehet, hogy holland vagyok, lehet, hogy nem vagyok olasz, de én Európa minden polgárával törődöm.
Az, hogy megpróbálják levenni ezt a vitát a napirendről, hogy megpróbálják azt mondani, hogy ez nem a mi ügyünk, az olyasvalami, ami miatt szégyenkeznünk kellene. Az, ahogy a dolgok Olaszországban alakulnak, nagyon sebezhetővé teszi az országot demokráciájában. Tegyünk valamit. Médiakoncentráció, kérem, Reding asszony.
(Taps)
Ryszard Czarnecki
az ECR képviselőcsoport nevében. - (PL) Elnök úr, biztos asszony! Nem csak Olaszország nagy és csodálatos ország. 27 csodálatos ország képviselői foglalnak helyet az Európai Parlamentben - ha kiegészíthetem a Sassoli úr által elmondottakat.
Úgy gondolom, hogy kicsit paradox, hogy én, aki egy kommunistaellenes, ellenzéki aktivista vagyok, sohasem gondoltam volna, hogy valaha is egyet tudnék érteni bárkivel, akinek a gyökerei abban a táborban vannak, most egyet kell, hogy értsek Olaszország elnökével, aki óv attól, hogy a belső vitákat az Európai Parlament fórumára vigyük át. Itt a kettős mércéről beszélek. Vannak olyan ügyek, amelyek felkeltik Parlamentünk néhány politikai képviselőcsoportjának az érdeklődését. Ezek a képviselőcsoportok ráerőltetik a Parlament fórumára ezen ügyek megvitatását, míg más ügyeket a szőnyeg alá söpörnek.
Talán más országokban is voltak hasonló helyzetek. Lengyelországban a közelmúltban egy hivatalban lévő miniszter minden lehetségest elkövetett, minden rendelkezésre álló eszközt felhasznált, hogy az állami televízió elnökét továbbra is tisztségében tartsa. Végül nem járt sikerrel, de akkor nem hallottam, hogy bármely politikai képviselőcsoport is azt kérte volna, hogy vitassuk meg az ügyet. Hasonló helyzetek más országokban is előfordulnak.
Ezért, ha nem akarjuk, hogy bárki is ezekkel a kettős mércékkel vádoljon minket, akkor mindenkivel szemben egyenlően kell eljárnunk. Amennyiben probléma van, akkor minden esetben beszélnünk kell róla. Ha nem tesszük ezt meg, akkor ez azt jelenti, hogy az valamilyen politikai kontextussal, valamilyen politikai manőverezéssel függ össze.
Verhofstadt úr itt javaslatokat jelentett be arra vonatkozóan, hogy felülről bizonyos formális, jogi és jogszabályi megoldásokat kellene a tagállamokra kényszeríteni. Úgy gondolom, hogy ez nem más, mint Európa messze ható és túlzott integrációja a hátsó ajtón keresztül és a polgárok feje fölött. Ez valójában ellenkezne a közvélemény akaratával, mivel az a kormányválasztást szolgáló választásokban jut kifejezésre
Az Európai Unió még mindig egy nemzeteken és nemzeti államokon alapuló közösség. Kerüljünk el azonban egy olyan rövid utas megoldást, amelyben mi a nemzeti tagállamok feje fölött bizonyos jogszabályokat hozunk számukra.
Elnök úr, úgy gondolom, hogy ez egy belügy, egy olasz ügy. Lehet, hogy ez egy nehéz ügy, de az olaszoknak maguknak kell megoldaniuk. Nem az Európai Parlament az a helyszín, ahol ezeket a problémákat meg kell oldani.
Patrick Le Hyaric
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, biztos asszony, hölgyeim és uraim! A sajtószabadság és az információ szabadsága alapvető és elidegeníthetetlen jog, mivel az emberi fejlődés része. Emellett, ahogy azt ön is mondta, Reding asszony, az Emberi Jogok Európai Egyezményének pluralizmusról szóló 10. cikke és az Európai Unió Alapjogi Chartájának a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló 51. cikke is elismeri ezeket a jogokat.
Ezen európai törvények, valamint az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése és az EBESZ médiaszabadságról szóló ajánlásai alapján gondolja úgy a Parlamentünk, hogy Olaszország minisztertanácsának elnöke, aki végül is az Európai Közösség egyik alapító tagjának vezetője, számos módon megsérti a sajtószabadság és sajtópluralizmus alapelveit. Az olyan közös állami értékeket, mint a tájékoztatást és kultúrát, valóságos nyereségtermelő árucikkekké változtatta azáltal, hogy több televízió- és rádiócsatornából, kiadóból, reklámügynökségből, biztosítótársaságokból és bankokból álló médiabirodalmat épített ki.
Sőt mi több, az olasz minisztertanács elnökének beleszólása van abba, hogy a média állami szektorában kit nevezzenek ki. A tájékoztatás és annak finanszírozása feletti virtuális monopóliuma lehetővé teszi számára, hogy ne csak az audiovizuális sajtó és kiadói média többségét, de egyéni érdekeinek megfelelően azok tartalmát is uralja, ellenőrizze és irányítsa. Egy ilyen gondolatrendőrségi rendszer nem egyeztethető össze egy demokratikus vitával, ahol kizárólag ez a vita képes biztosítani a sajtó és média valódi sokszínűségét. Tegyük hozzá, hogy mivel ugyanez a férfi és családja tartja kezében a politika és a média feletti hatalmat, egy nyilvánvaló összeférhetetlenséggel állunk szemben, amely összeegyeztethetetlen egy vezető demokráciával, egy olyan demokráciával, amely aktív polgárainak köszönhetően modern és élénk.
Ezen túlmenően, Berlusconi úr korlátozni akarja az igazságügyi információk közzétételét, bepereli és megfélemlíti az őt bíráló újságírókat, és olyan olasz lapok ellen indít bírósági eljárást, mint a La Repubblica, a L'Unità, sőt még az olasz püspökök által megjelentetett Avvenire napilap ellen is. Európai lapokat is megfenyeget, beleértve a Le Nouvel Observateur francia magazint. Végső soron a független írott sajtót pénzügyileg két módon is megnyomorítja: a 2008. augusztus 6-i Tremonti-rendelet révén, amely csökkenti a független újságoknak juttatott állami támogatást, és a költségvetési megszorítások reklámozásával. A Berlusconi-féle gondolatrendőrség most az alkotmánybíróságot, a bírókat, a Független Újságírók Szövetségét veszi célba, sőt Berlusconi úr magát a parlamentet is lejáratja.
Ilyen körülmények között, ha a Parlament minden oldalán hajlandóak vagyunk lépéseket tenni az Európai Unió úgynevezett demokratikus értékeinek védelme érdekében, akkor egy komoly figyelmeztetést kell kifejezésre juttatnunk, és, biztos asszony, érvényesítenünk kell az európai uniós jogszabályokat, ahogy azt is ön is megfogalmazta, és közösen, a több ezer olasz értelmiségivel, alkotóval és újságíróval együtt azt kell mondanunk, hogy a tájékoztatáshoz és a tájékozódáshoz való jogot Olaszországban, éppúgy mint az Európai Unió egészében, fenntartás nélkül tiszteletben kell tartani.
Ezért javasolom a Parlamentünknek a média- és sajtópluralizmus európai megfigyelőközpontjának létrehozását. Ez a megfigyelőközpont Európa-szerte nyomon követné a politikai hatalom és a médiahatalom szétválasztására vonatkozó alapelv tiszteletben tartását, a koncentráció maximális szintjének alkalmazását a médiában, az újságírók tájékoztatáshoz való jogának és a független újságok közzétételhez való jogának tiszteletben tartását.
Ez összeköttetést teremtene Parlamentünk és a nemzeti parlamentek, valamint a szerkesztők, a producerek, az újságíró szövetségek, az olvasók és a televíziónézők között. Ez a megfigyelőközpont elkészíthetne egy irányelvtervezetet a koncentráció ellen és a pluralizmus érdekében. Ez egy módja lenne annak elnök úr, hogy Európánkban életben tartsuk a demokráciát.
Francesco Enrico Speroni
az EFD képviselőcsoport nevében. - (IT) Elnök úr, az Európai Unió a szabadság és a demokrácia térsége. Olaszország sem kivétel ez alól, még ott sem, ahol a tájékozódásról van szó. Elég, ha megvizsgáljuk az újságárusoknál kapható számtalan kiadványt, vagy ha megnézzük a rendelkezésre álló televíziós csatornák széles kínálatát, beleértve a helyi csatornákat is, elég, ha csak elemezzük a független testületek, mint például a Pavia Monitoringcsoport által készített jelentéseket, amelyek azt állapították meg, hogy az ellenzék rendelkezik a közszolgálati televíziós híradások adásidejének 60%-val és a Mediaset hálózatokon az adásidő 49%-val. Ennek alapján érdemes megvizsgálni, hogy a strasbourgi Emberi Jogok Bírósága által az információ szabadságával kapcsolatban hozott 455 ítélet közül mindössze hét vonatkozik Olaszországra, míg 29 vonatkozik Franciaországra és 28 az Egyesült Királyságra.
Ami azt az állítást illeti, hogy a médiaorgánumokat befolyásolná az a tény, hogy az olasz miniszterelnök
alkotmányos állampolgári jogait gyakorolva néhányuk ellen keresetet indított, nagyon fontos elismerni ezzel összefüggésben azt, hogy Olaszországban az elsőfokú döntéstől kezdve egészen a végső és végleges döntésig bezáróan, a bírói kar biztosan nem hódol be az államfőnek; sőt egyes esetekben ennek ellenkezője tűnik igaznak.
A véleménynyilvánítás szabadságát garantálják Olaszországban: bárki, aki ennek ellenkezőjét állítja, vegye magának a bátorságot, hogy ne állásfoglalásra irányuló általános indítványokat nyújtson be pusztán politikai perspektívából, hanem indítsa meg azt az eljárást, melyre a Szerződés 7. cikke hivatkozik, és amely írásos bizonyítékot követel az egyáltalán nem létező ügyek tényállásáról.
Hans-Peter Martin
(DE) Elnök úr! A demokrácia forradalmára van szükségünk. Elnök úr, itt ülne ma ön, ha az 1970-es és 80-as években Nyugat-Európában az olasz körülmények kikövezték volna az utat a berlusconizálódás előtt? Amit azonban jelenleg tapasztalunk, az az, hogy nemcsak Olaszország jelent problémát, hanem az is, hogy Európa berlusconizálódása megy végbe, és ez nagyon-nagyon veszélyes.
Az Európai Unió Alapjogi Chartáját kidolgozó konvent tagjaként tanúja lehettem annak, hogy milyen kemény küzdelem folyt a média koncentrációjának kulcsfontosságú kérdése kapcsán. Sajnos bizonyos erők ellenállása következtében akkor nem sikerült eredményre jutnunk. Most, közel 10 évvel később, fizetjük meg ennek az árát. Ez egy nagyon veszélyes fejlemény. Ha csak azt az egyetlenegy országot nézem meg, ahol sok éven keresztül dolgoztam: mi történt a demokrácia rohamfegyverével, ahogy egyszer a Spiegel magazin nevezte, az új gazdasági koncentráció valódi körülményei között? Ezen túlmenően, miért nem sikerült nekünk ilyen körülmények között, amikor Európára tényleg szükség van az oly kulcsfontosságú sajtószabadság és véleménynyilvánítás szabadsága területén, olyan haladást elérnünk, amelyre sok európai várt, és amiért tulajdonképpen néhányan forradalmakat indítottak? Hol van ez az irányelv? Reding asszony, mitől fél? Milyen erők működnek itt? Murdochnak vagy valami másnak hívják ezeket az erőket?
Rátérve most a közszolgálati televízióra - Ausztriában a lakosság 62%-a ebből tájékozódik. Nos, kinek az ellenőrzése alatt áll? Szinte kizárólag a kormányon lévő politikai pártoknak. Ha megnézem a kormányapparátust Németországban, ott is azt látom, hogy nem a megfelelő emberek vannak a kormányrúdnál. Sajtószabadságra van szükségünk - és nemcsak Olaszországban!
Mario Mauro
(IT) Elnök úr! A televíziós képek alapján lehet majd erről az üres ülésteremről a legjobban megítélni, hogy a valóságtól mennyire elrugaszkodott és mennyire erőltetett ez a vita. Valójában 2004-ben, ebben a Parlamentben, már lezajlott egy vita az információ szabadságáról Olaszországban. Elfogadtunk egy állásfoglalást, amelyben az indítványozók kijelentették, hogy ijesztőnek tartják a hazámban kialakult helyzetet. Volt egy jobbközép kormány, és volt egy miniszterelnök: Silvio Berlusconi. A baloldal 2006-os győzelmét követően a probléma csodálatos módon eltűnt. Nem volt több drámai vita az Európai Parlamentben, megszűntek a nemzetközi figyelmezetések és az aláírásgyűjtések, amelyek oly kedvesek a pezsgőzgető szocialisták számára.
Ugyanakkor hirtelen, Berlusconi úr újabb választási győzelmét követően, a gondolatok szabad áramlását fenyegető veszély varázslatos módon visszatért. Röviden, amikor a jobbközép van kormányon, akkor a sajtó veszélyben van, amikor a balközép van kormányon, akkor nincsenek problémák. Sajnálatos azonban, hogy az újságírók ellen a baloldal szószólói, mint például Massimo D'Alema és Romano Prodi urak által kezdeményezett polgári vagy büntetőperek százalékos aránya világrekordot döntött. Az ilyen támogatóknak tulajdonítható ezen perek 68%-a.
Végezetül pedig felmerül bennem, hogy lehetséges-e, hogy Berlusconi úr egyetlenegy peres kérelme elegendő lenne a sajtószabadság veszélyeztetéséhez. Ezt nálam talán jobban megmagyarázza a Cohn-Bendit úrral készült riport, melyet szó szerint idézek: "Abszurd dolog Berlusconi urat egy diktátorhoz hasonlítani: nem börtönzik be a másként gondolkodókat, élvezi a többség támogatását, és a balközép egyszerűen veszített.” Egyszerűen veszített.
Nagyon súlyos megaláztatást jelent szeretett Olaszországunk számára, hogy egy maréknyi hivatásos dezinformátor egy szürreális és nevetséges vita tárgyává teszi. De ez a megaláztatás még sokba fog kerülni nekik, mert ismét el fogják veszíteni az olaszok támogatását, akik a mainál még nagyobb számban fognak Berlusconi úrra szavazni, többek között azért, mert hisznek abban, hogy elkötelezett az Olaszország jólétéért folytatott küzdelem mellett. Önök ezzel szemben, hölgyeim és uraim, úgy tűnik, hogy arra törekednek - eltökélten -, hogy tönkretegyék az országunkról alkotott képet. De az a kár, amit Európának okoznak, talán még annál is nagyobb, mint amekkora Olaszországot éri: mert amit önök a nyilvánosságnak felkínálnak, az egy karikatúra Európáról, ahol azzal csapják be önmagukat, hogy a választási mandátumokat nem az emberek jogainak tiszteletben tartása céljából osztják ki, hanem azért, hogy sztálinista stílusban feje tetejére állítsák a valóságot, ami napjainkban paradox módon egy olyan képviselőcsoport szószólóira jellemző, amely liberálisnak nevezi magát.
Valóban - Antonio Di Pietro pártjába tartozó hölgyek és urak - cáfolják meg, ha tudják, hogy önök kommunisták. Nem menekülhetnek el a történelmük elől, és ez azoknak a történelme, akik mindig hazugságokhoz folyamodnak azért, hogy a politikai ellenfeleiket veszélyesnek bélyegezzék. Ugyanakkor a demokráciát azok veszélyeztetik igazán, akik arra törekednek, hogy elvegyék tőlünk a jövőnket azzal, hogy nem hajlandók elfogadni a szabad választásokon hozott döntést, és kísérteteket vélnek látni.
Mi nem fogunk lemondani erről a jövőről; ezért harcolni fogunk ezen parlamenti ciklus alatt annak megakadályozásáért, hogy ezt az európai projektet, amelyben nagyon erősen hiszünk, eltorzítsák azáltal, hogy összekeverik a véleménynyilvánítás szabadságát és a csúsztatásokat, valamint az igazságszolgáltatást és a hatalommal való manipulációt. Tudjanak erről, leendő liberálisok: önök nem fogják meggyengíteni a közjóhoz való hozzájárulás iránti elszántságunkat...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Martin Schulz
(DE) Elnök úr, szeretnék valamit Mauro úrtól kérdezni: A vita előkészítése során számos alkalommal beszéltem vele. Az irodámban volt tegnap, és nagyon-nagyon együttműködő a kapcsolatunk.
Ezért érzem úgy, hogy a következő kérdést képes leszek érzelmi felindultság nélkül feltenni. El tudja-e képzelni, hogy az Olaszországban zajló átfogó vitának az az oka, hogy ismereteim szerint Olaszország az egyetlen olyan demokratikus állam, ahol a legnagyobb médiatulajdonos egyben kormányfő is? Elképzelhető-e, hogy ez az összeférhetetlenség az oka annak, amiért ma ezt a vitát tartjuk?
(Taps)
Mario Mauro
(IT) Elnök úr! Nagyon hálás vagyok Schulz úrnak. Szeretném hangsúlyozni, ha van olyan vita, amely elől nemcsak hogy nem térünk ki, de amelyben boldogan részt is veszünk, hogy például megvitathassuk a Murdoch úr által betöltött szerepet is, akkor az az európai médiakoncentrációról szóló vita. Mindenekelőtt viszont természetesen azt akarjuk biztosítani, hogy ezt a vitát ne egy ország elleni tudatos támadásra használják fel.
Természetesen hangsúlyoznom kell, hogy készségesen válaszoltam Schulz úr kérdésére, mert őt tartom Silvio Berlusconi legfontosabb politikai teremtményének.
Claude Moraes
Ahogy azt Schulz úr az imént elmondta, a Szocialisták és Demokraták Képviselőcsoportja szemszögéből ez a vita nemcsak Olaszországról szól. Jómagam sem vagyok olasz. A képviselőcsoportunk úgy érzi, hogy a tömegtájékoztatás sokszínűsége nemcsak olasz kérdés. Minden tagállam érintett, és az Európai Unió minden tagállamának biztosítania kell a tömegtájékoztatás sokszínűségének ezen alapelveit.
Ez a Ház már régóta kéri a Bizottságot arra, hogy tegyen lépéseket a tömegtájékoztatás sokszínűségének biztosítása érdekében. A Bizottság elkötelezte magát egy háromlépcsős megközelítés kidolgozása mellett, melynek értelmében meghatározza a pluralizmus indikátorait, valamint elkészít egy munkadokumentumot, egy független tanulmányt és egy közleményt.
Reding biztos asszony nem említette, hogy ezek közül két lépés már megvalósult. A képviselőcsoportunkban türelmetlenül várjuk a harmadik lépést, a pluralizmusról szól közleményt, valamint egy sor olyan jogalkotási intézkedést, amelyek Unió-szerte képesek ezt az elvet biztosítani - az egész Unióban, és nemcsak Olaszországban. A mi elképzelésünk valóban azon a tényen alapul, hogy az Európai Unió nemcsak egy gazdasági és monetáris unió, illetve tagállamok laza szövetsége, de értékek gyűjteménye is. Hihetetlenül fontos, hogy ebben a vitában újrafogalmazzuk ezt az elképzelést.
Az egyik ilyen jog - az információ szabadsága, melyet az Európai Unió Chartája úgy határoz meg, mint a hatóságok beavatkozása vagy nyomása nélkül szerezhető vagy közzétehető információkat - alapvető fontosságú. Olaszország számára, és a képviselőcsoportom részéről David Sassoli által vázolt különleges helyzet miatt, ez komoly gondot jelent; de az Európai Unió számára tágabb értelemben jelentkező probléma kihívást jelent a képviselőcsoportunk számára: minden képviselő számára, beleértve az olaszországi képviselőket is. Példátlan az olaszországi helyzet, de ez veszélyes helyzet lehet az egész Európai Unióra nézve is, és a képviselőcsoportunk ebből a szemszögből nézi az ügyet.
Sonia Alfano
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Először a biztos asszonyhoz szeretnék fordulni, aki kitartott amellett, hogy bizonyos kérdések megoldása nem ennek a Parlamentnek a feladata. Szeretnék azonban rámutatni arra, hogy ugyanakkor a Parlament feladatát jelenti annak biztosítása, hogy a Szerződést és a tagállamok alkotmányait tiszteletben tartsák. Néhány hónappal ezelőtt az olasz igazságügy-miniszter kijelentette, hogy intézkedett a YouTube és az internet bizonyos részeinek azonnali letiltásáról. Megjegyzem, ilyesmi csak Kínában fordul elő. Az olasz alkotmány 21. cikke rendelkezik arról, hogy a sajtó nem lehet engedélyezés vagy cenzúra tárgya.
Ahogy azt már más képviselők is megerősítették, Olaszország az egyetlen olyan ország, ahol a kormányfőnek monopóliuma van a közszolgálati és most már a magán televíziós csatornák terén, és ahol sajnos egy olyan törvény kerül elfogadásra, amely tulajdonképpen még abban is megakadályozza az újságírókat, hogy bírósági jelentéseket tegyenek közzé. Ez azért van, mert amennyiben megjelennének, az olaszok valószínűleg megtudnák, hogy Berlusconinak milyen szerepe volt az 1992-es mészárlásban, abban a maffia által rendezett vérfürdőben, amiben Giovanni Falcone és Paolo Borsellino meghalt.
(Az elnök rendre szólít)
Elnök úr, kérem önt, hogy biztosítsa a Házban a rendet, mert nem a piacon vagyunk.
Indrek Tarand
Elnök úr! Véleményem szerint a sajtószabadságot egy országban csak akkor lehet megfelelően értékelni, ha a kérdést érintő minden szempontot figyelembe veszünk. Ebbe bele kell tartoznia a piacok, köztük a reklámpiacok, ill. a lakossági szokások, mint például az átlagosan televíziózással töltött idő, alapos elemzésének, valamint a nyomtatott sajtó terjesztése és a műveltségi szintek stb. alapos elemzésének is. Kirívó különbségek figyelhetők meg ezen tényezőknél, ha Olaszországot a többi tagállamhoz hasonlítjuk. Amíg ezeket a kirívó különbségeket, mint például a médiatulajdon koncentrációja és a közszolgálati média feletti pártpolitikai hatalom, nem vitatjuk meg nyíltan, az olasz minta félrevezető módon fog sok embert meggyőzni.
Egy vírushoz szeretném hasonlítani - amely nem elég veszélyes ahhoz, hogy a hordozóját megölje, de elég veszélyes ahhoz, hogy legyengítse, és magában hordozza annak lehetőségét, hogy megfertőzzön másokat. Az Európai Parlament jelenlévő képviselőinek tudniuk kell, hogy Észtországban egy balközép párt vakmerően követte az olasz modellt azáltal, hogy a párt uralma alá vont minden állami és magán erőforrást, és a fővárosban, Tallinban egyoldalú híreket terjesztett. Semmi kifogásom sem lenne az ellen, ha erről a kérdésről is tartanánk egy európai vitát.
Ezért gondolom úgy, ellentétben a PPE képviselőcsoporttal, hogy itt az ideje annak, hogy megvitassuk a sajtószabadságot, és elfogadjunk egy állásfoglalást. Az így létrejött állásfoglalás nem tekinthető az egyik vagy másik tagállam politikai pártjai közötti visszavágásként, sokkal inkább egy lehetőségnek kell tekintenünk arra, hogy előmozdítsuk azon értékeket, amelyeken az Uniónk alapul.
Potito Salatto
(IT) Elnök úr! Már háromszor emeltem fel a kártyám, és ön nem adta meg nekem a szót, miközben Schulz úrnak szót adott.
Ezért most a felszólalóhoz és mindazokhoz intézem a kérdésemet, akik eddig már felszólaltak, függetlenül attól, hogy melyik képviselőcsoporthoz tartoznak: utánajártak-e annak, hogy vajon a balközép kormányok hoztak-e valaha is olyan törvényt, amely megakadályozhatná a Berlusconi miniszterelnök tulajdonában lévő tömegtájékoztatás koncentrációját?
Indrek Tarand
Ez egy érdekes kérdés. Történelmi kutatást kell hozzá végezni: tettek-e bármit is ezzel kapcsolatban a balközép kormányok? A beszédemben arra mutattam rá, hogy a balközép párt ugyanazt csinálja, mint amit Berlusconi Olaszországban csinál, ezért a vita Európáról szól, a véleménynyilvánítás szabadságáról és annak veszélyeztetéséről, érkezzen az bármely oldalról is - baloldalról vagy jobboldalról. Ez a véleményem.
Elnök
Szeretném Salatto urat arról tájékoztatni, hogy sajnos nem tudom mindenkinek megadni a szót aki "kék kártyás” kérdést kíván feltenni. Ez nagyon elnyújtaná a vitát. Sajnálom.
Oreste Rossi
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Ma délelőtt tényleg hallottam, hogy mindenfélét az olasz miniszterelnök szemére hánytak, kivéve azt a tényt, hogy a vállalkozói tevékenységeinek köszönhetően több tízezer embernek biztosít munkát. Elnézést kérek, ha ilyenkor ez egy elhanyagolható tényezőnek tűnik.
Azok, akik kitartanak amellett, hogy Olaszországban nem létezik az információ pluralizmusa vagy szabadsága, azok hazudnak, és ezt tudják is. Arra biztatom önöket, hölgyeim és uraim - nemcsak az önök között lévő olaszokat, de a többieket is -, hogy tanulmányozzák a három legjelentősebb nemzeti újságban, az Il Corrieréban, a La Stampában és a La Repubblicában, 2009 tetszőleges hónapjában megjelent cikkeket: ennek alapján megtudhatják azt, a hónaptól függően, hogy ezen cikkek 60-70%-a szembehelyezkedik mind a többségi kormánnyal, mind pedig ezen kormány minisztereivel.
A kormányhoz és ez esetben Maroni miniszterhez ellenségesen viszonyuló cikkek százaléka a biztonsági csomag elfogadását követő hónapban 80%-ra emelkedett. Ami a televíziót illeti, arra biztatom önöket, hogy nézzék meg Giovanni Floris, Michele Santoro és Fabio Fazio műsorait: csak ez után lesznek olyan helyzetben, hogy szavazhassanak erről az állásfoglalásról.
Frank Vanhecke
(NL) Elnök úr! Látom, hogy szerencsére nem én vagyok az egyetlen, aki komolyan megkérdőjelezi ezt az abszurd kezdeményezést, melynek szemmel láthatóan az a célja, hogy olyan országként bélyegezze meg Olaszországot, ahol alapjaiban veszélyeztetik az információ szabadságát. Nyilvánvaló, hogy a szocialistáknak jó néhány problémájuk van azzal, hogy még mindig van legalább egy olyan európai tagállam, ahol a politikailag korrekt baloldal még nem vonta ellenőrzése alá az összes újságot és a teljes médiát. Berlusconi Olaszországa - és nagyon gondosan válogatom meg a szavaimat, mivel semmi közöm ehhez a férfihoz - a szabadságnak, a véleménynyilvánítás szabadságának és a sajtó sokszínűségének modellje sok más európai országhoz képest.
Képviselőtársunk, Verhofstadt úr, aki ebben a Házban az imént könyörtelen támadást indított Berlusconi úr ellen, híres vagy inkább hírhedt a saját országában - az én hazámban - azok miatt a fenyegetései és személyes beavatkozásai miatt, amelyekre akkor került sor, amikor az újságírók bírálták kormányát; és ez a közelmúltban történt. Valószínűleg neki van legkevésbé joga erről beszélni. Én a Bizottságtól egy olyan kezdeményezést szerettem volna látni, amely helyreállítja a véleménynyilvánítás és tájékozódás szabadságát minden olyan európai tagállamban, ahol ezeket valóban veszélyeztetik a gyakran a rasszizmus elleni állítólagos küzdelem ürügyén meglévő, a szabadságot elfojtó jogszabályok. Vagy mit szólnának egy bizottsági kezdeményezéshez ott, ahol például - szintén a közelmúltban történt - egy holland politikus még engedélyt sem tud szerezni ahhoz, hogy beléphessen egy másik európai tagállamba, az Egyesült Királyságba. Idézhetném a saját hazám közelmúltbeli példáját is, ahol a pártom, a Vlaams Belang, amely a második legnagyobb párt Flandriában, az adófizetők által finanszírozott közszolgálati műsorszolgáltató részéről hátrányos megkülönböztetésben részesül; olyan megkülönböztetésben, amit éppen a közelmúltban Belgium legmagasabb szintű bírósági szerve, az Államtanács, választási megtévesztésnek minősített. Való igaz, hogy Európában sok probléma van az információ szabadságával, de ezek a problémák semmi esetre sem mind Berlusconi Olaszországában jelentkeznek; ennek éppen az ellenkezője igaz.
Manfred Weber
(DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim! Mauro úr nagyon meggyőző hozzászólása fényében hirtelen még Schulz úr is elismerte, hogy jó lenne, ha Európáról most már mint egészről beszélnénk.
Sajnos a mai vita címe Olaszország. Tökéletesen értem, hogy sokuknak miért nem áll érdekében, hogy Európáról mint egészről beszéljünk. Amennyiben például megnézném Németország szociáldemokratáinak médiaérdekeltségét, azt állapíthatnám meg, hogy 90%-ban az ő tulajdonukban van a Frankfurter Rundschau újság, és Németország Szociáldemokrata Pártja 57%-ban tulajdonosa a Neue Westfälische újságnak, és érdekeltsége van a WAZ médiacsoportban. Napjainkban az SPD legnagyobb jövedelemforrását a médiaérdekeltsége jelenti. Ezért pontosan értem, hogy sokuknak miért nem áll érdekében az, hogy a más esetekben felmerülő tulajdonjogról beszéljenek, hanem ehelyett csak Olaszországot akarják megvitatni.
Kezd kifulladni ez a vita, az olaszországi helyzet és az elhangzott kedvező nyilatkozatok következtében. Én nem vagyok olasz, ahogy azt hallhatják a beszédemből, de a legmeggyőzőbb érv, ami eszembe jut, az az a kérdés, hogy mi történt 2006 és 2008 között, amikor Olaszországnak baloldali kormánya volt, és amikor természetesen - ahogy erre Mauro úr rámutatott - minden nagyszerű és remek volt. Az akkori kormány semmilyen jogalkotási javaslatot sem terjesztett be arra vonatkozóan, hogy végre véget vessen a médiakoncentrációnak, habár a hatáskör megvolt hozzá.
Ma, amikor Olaszországban a konzervatív pártoknak ismét egyértelmű többsége van, hirtelen megint problémák vannak. Ez a vita nem adhat teret a tisztességtelenségnek. Egészen addig, amíg a szocialistáknak, a parlamenti baloldaliaknak már nincs olyan érvük, amivel a sarokba szoríthatnának minket, én nagyon boldogan tudom folytatni ezt a vitát!
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Elnök úr, Reding asszony! Ennek a vitának csak egyetlen értelme lehet: az, hogy erőteljes politikai üzenetet küldjön a véleménynyilvánítás szabadsága és minőségének ellenőrzése, azaz az információ pluralizmusa érdekében. Fontos, hogy ezt az üzenetet egész Európának elküldjük, ezért európai szinten kell megtenni.
Egyetértek azokkal, akik azt a tényt hangsúlyozták, hogy a véleménynyilvánítás szabadsága és az információ pluralizmusa az európai projekt alapvető alapköveit jelentik, valamint hogy ezek felett sohasem lehet tartósan uralkodni, vagy ezeket megszilárdítani. Éppen ellenkezőleg: állandó fenyegetettség alatt állnak, és ez a fenyegetés nemcsak a politika részéről érkezik, azaz a tekintélyuralomtól és a populizmustól, illetve a szabadság és pluralizmus elől való meghátrálástól vagy azok tagadásától a politika körében, de a piac részéről is, a piaci koncentrációktól, torzulásoktól és visszaélésektől.
Ezért azt hiszem, hogy ez a vita nemcsak egyetlen országot érintő ügy, de európai dimenziója is van, mivel a demokrácia átalakulásának folyamata európai szinten megy végbe.
Amíg az általános választójog bevezetésekor képviseleti volt a demokrácia, amely minden embert egyenlővé tett, - egy személy, egy szavazat -, a hírközlési piacon nem vagyunk egyenlők, mivel a rádiós beszélgető műsorokhoz, a televíziós vitákhoz, a sajtóban megjelenő rovatokhoz, illetve a kommunikációs médiában megjelenő szerkesztői megjegyzésekhez való hozzáférésünk nem egyenlő. Ezért nem tudunk mindannyian egyenlő szerepet vállalni a társadalmi keret kiépítésében, amely mindazonáltal demokratikusan, Európa-szerte valamennyiünkhöz egyenlően hozzátartozik.
Azért fontos ez a vita, hogy emlékeztesse önöket arra, hogy ebben az évben, 2009-ben, a Bizottság kötelezettséget vállalt arra, hogy egy közleményt terjeszt a Parlament elé, amelyben értékeli a véleménynyilvánítás szabadságának és a tájékoztatás pluralizmusának esetleges, Európa-szerte jelentkező veszélyeztetését, és arra, hogy felhívja a figyelmet egy olyan irányelv kidolgozásának a fontosságára, amely biztosítja az információ pluralizmusát az új technológiákat és különösképpen a televíziót illetően.
Nagyon fontos, hogy erre a vitára Európában kerüljön sor, mivel egyértelmű, hogy az Európai Unióban sok olyan ország van, amely nem képes egyedül lefolytatni ezt a vitát úgy, hogy annak megfelelő lebonyolításához minden garancia biztosított legyen.
Amennyiben az Európai Parlamentből és európai szinten dolgozunk, azzal egy erőteljes üzenetet küldünk arról, hogy elkötelezettek vagyunk a 21. században az információ pluralizmusán belül a véleménynyilvánítás szabadságának állandósága és fennmaradása mellett.
Gianni Vattimo
(IT) Elnök asszony! Megpróbálok rövid lenni. Olaszország valóban a szabadság bajnoka, sőt inkább a szabadosság bajnoka - hogy úgy mondjam -, amit az olasz újságok is bizonyítanak, amelyeket Berlusconi úr el akar hallgattatni, amelyeket azért perel be, mert feltárják többek között a személyes kapcsolatait, amely kapcsolatokon keresztül választja ki a politikai jelölteket is. Berlusconi az őt meglátogató nőket pénzzel vagy munkavállalási ígéretekkel fizeti meg. A helyzet az, hogy Berlusconi úr tartja kezében az olasz médiát.
Igaz, hogy nincsenek törvények a sajtószabadság ellen - még nincsenek. Berlusconi úr már készül ezek bevezetésére. Éppen a közelmúltban töröltük el az Alfano-törvényt, melyet Berlusconi úr azért hozott, hogy megvédje magát a bíróságokkal és a jelenleg folyamatban lévő összes eljárással szemben. Tehát ebben a helyzetben vagyunk jelenleg. Helyes-e megkérni Európát, hogy foglalkozzon ezzel a problémával? Feltétlenül helyes, mivel mi Olaszországban nem foglalkozunk vele. Arra kérjük Európát, hogy humanitárius okokból avatkozzon be azért, hogy megoldódjon a sajtószabadság problémája Olaszországban. Ez az, amit önöktől elvárunk, és hisszük, hogy ez Európa számára is fontos, ha nem akarjuk, hogy a vírus itt is túlságosan gyorsan elterjedjen.
Mario Borghezio
(IT) Elnök asszony! Ez nem volt egy érdekfeszítő nap az Európai Parlament számára; egy értelmetlen vitára lett elpazarolva, amikor mindannyian tudjuk, hogy Európában egyetlen olyan ország sincs, ahol nagyobb lenne a véleménynyilvánítás szabadsága, mint amilyen a mienkben.
Amikor azonban a baloldal volt kormányon Olaszországban, és egy olyan párt mint az én pártom, annak ellenére hogy képviseltette magát az olasz parlamentben, a szenátusban és az Európai Parlamentben, a televíziós híradások adásidejének mindössze 0,1%-t tudta magáénak, akkor ön, Sassoli úr, - ön dolgozott azokban a televíziós hírműsorokban - nem szaggatta meg a ruháit, és nem tüntetett az utcán, sőt még csak le se mondott a RAI-tól kapott tekintélyes fizetéséről.
Önök, a cenzúramentes sajtószabadság bajnokai! Hallottuk a belgákat: de vajon a Vlaams Belang párt Belgiumban élvezi ezt a sajtószabadságot, ezt a széleskörű tájékoztatást, vagy pedig cenzúrázzák, mint ahogy minket cenzúráztak? Olaszországban még a jó Pannella urat is cenzúrázták, és ők mind csendben maradtak - önök is ott a baloldalon. Éhségsztrájkolnia kellett: milyen nagyszerű szabadságharcosok! Az újságírók Szovjetuniója. Milyen szabadságot biztosít az olasz Sajtószövetség a kisebbségnek? Hallgatniuk kell, még egy ujjnyi hasábjuk vagy adásidejük sincs. Milyen nagyszerű szabadságharcosok!
Sajnálom, de azok, akik önök közül elég bátrak, azok menjenek, és összeláncolva magukat tartsanak tüntetéseket Pekingben, Kubában és Teheránban, ahol emberek halnak meg a sajtószabadság érdekében! Szégyelljék magukat, gyávák! Menjenek Teheránba, menjenek Teheránba, gyávák, gyávák, gyávák, gyávák! Éljen a szabadság, éljen a mi szabad és demokratikus országunk...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Carlo Casini
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Szeretném érthetővé tenni azt a kétségtelenül felemás érzést, amit a vita első szakasza után érzek, mivel teljesen mértékben egyetértek a Daul elnök úr által elmondottakkal, de egyetértek a Sassoli úr által elmondottakkal is, akinek voltaképpen politikai ellenfelemnek kellene lennie.
Hadd tegyem magam érthetőbbé: skizofrén vagyok azért, hogy ilyen felemás érzéseim vannak, vagy feleslegesen próbálok belenyugodni abba a ténybe, hogy amíg Olaszországban én a szemközti padsorokban ülök, addig itt a Néppártban a Szabadság Népe párt mellett találom magam? Úgy érzem, hogy úgy tudom ezt megválaszolni, ha rávilágítok egy nyilvánvaló ellentétre, amely az információ szabadsága témájának köre és fontossága között húzódik meg, ami egy nagyon fontos téma... Ha Montesquieu ma élne, nemcsak a törvényhozói, a végrehajtói és bírói hatalmi ágakról beszélt volna, de más hatalmi ágakról is, és a negyedik hatalmi ágat, a sajtót, tette volna az első helyre, mivel ez mutatja meg a szabadság problémáját, a szellemi rabszolgaság elleni harcot és a demokrácia problémáját.
Másrészről az utolsó csepp a pohárban az egész olasz sajtó hónapok óta tartó lealacsonyítását követően - hadd mondjam ki - mind a jobboldali, mind a baloldali sajtó esetében - az olasz sajtó minősége már hónapok óta gyenge, mert a politika most valóban mélypontra süllyedt - Berlusconi úr perindítása volt. Kérem, engedjék meg, hogy elmondjam, hogy a Semmítőszék ötödik büntetőtanácsának voltam büntetőbírója négy éven keresztül, ahol rágalmazási bűncselekmények felett ítélkeztünk. Ezért tudom, hogy Mauro úrnak igaza van: Sok ilyen rágalmazási pert láttam, és senki sem tiltakozott. A polgároknak joguk van ilyen helyzetekben is megvédeni magukat.
Ezért remélem, hogy azzal, hogy egy valódi kísérletet teszünk a látszólag ellentétes dolgok összeegyeztetésére, tulajdonképpen egy új és jobb móddal fogunk előállni ezen probléma kezelésére, egész Európát és nem csak Olaszországot illetően.
Gianluca Susta
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Azok az emberek, akik az olaszellenes, a felforgató és a kommunista bélyeget kívánják rásütni bárkire, aki a pluralizmust tiszteletben tartó kommunikációra és információszabadságra követel szabályokat, amiket a felelős intézményi pozíciókat betöltők vagyona és a kiadói és tájékoztatás területén folytatott vállalkozói tevékenységből származó vagyonuk világos különválasztása jellemez, súlyos hibát követnek el, amit itt Európában nem lehet megbocsátani, igazolni vagy megengedni.
A felszólalásainkban egyszer sem neveztük néven az olasz miniszterelnököt. Hivatkozhattunk volna a tulajdonában lévő számos lapra - 150 Olaszországban - és a közel 40 televíziós csatornára. Azonban nem ez a probléma. Az a probléma, hogy a tájékoztatás pluralizmusa - és magában a tájékoztatásban is - sarokköve minden szabad demokráciának, melyet minden monopolisztikus és oligopolisztikus filozófiával és összeférhetetlenséggel szembeni védelemként kell felhasználni.
Minden egyes tagállam szuverenitása, annak megerősítése, hogy az Európai Unió nem egy államok feletti állam, Reding biztos asszony, nem szabad hogy elfeledtesse velünk azt, hogy az Európai Uniónak van egy Alapjogi Chartája is, amelyből egy olyan jogalkotási rendszer ered, melyet a tagállamok nem hagyhatnak figyelmen kívül. Ön tudja, hogy pontosan ezekkel a kérdésekkel kapcsolatban a Bíróság sokszor - Olaszország esetében és nem a rendszerrel kapcsolatos kérdésekben, Speroni úr -hozott ítéleteket, amelyek még végrehajtásra várnak.
A piacok globalizációja és a rádióhullámhosszok egyre nagyobb mértékű felhasználása most egy sokkal célzottabb európai jogalkotást tesz szükségessé ennek a kényes témának a szabályozására, amelynek olyan jelentős befolyása van a közvéleményre és ezáltal a népszuverenitás elvére is - amely az Európai Unió, és nem csupán az Olasz Köztársaság alapját is képezi - és azokra a módokra, ahogyan ezt az elvet gyakorolják.
Mostantól kezdve senki sem hivatkozhat a választáson szerzett többség szent és sérthetetlen jogára ahhoz, hogy alátámassza a sajtó szabadsága elleni fenyegetéseket, amelyben egészen a közelmúltig a vádlottak és a vádlók közötti egyenlőtlen helyzet állt fenn - akár Olaszországban, akár Portugáliában, mint ahogy erre korábban felhívták a figyelmünket -, mert ez aláássa az egymás mellett élés szabályainak alapjait, melyeken az Unió alapul. Ezért van égetően szükség a koncentráció elleni irányelvre a tájékoztatás területén, amely szabályozza majd azoknak a viszonyát, akik érintettek a politikában, és ugyanakkor nagyon fontos műsorszolgáltatókat tartanak ellenőrzésük alatt.
Sylvie Goulard
(FR) Elnök asszony! Szeretnék gyorsan rámutatni arra, hogy a mai vita témája - és Redig asszony és Daul úr felszólalása is egyértelműen megmutatta ezt - az Európával kapcsolatos elképzelésünk. Nem egyetlen tagállamot veszünk célba; arról van szó, hogy vajon alkalmazzuk-e a szerződéseket, vajon alkalmazzuk-e a Rómában, 1950-ben aláírt Emberi Jogok Európai Egyezményét, és vajon alkalmazzuk-e a Szerződés 6. cikkét.
Daul úr, amikor idézi Napolitano urat, idézze őt teljesen. Az Olasz Köztársaság elnöke hangsúlyozta, hogy léteznek jogorvoslatok, és beszédében említette a szerződések 7. cikkét. Ez a cikk jogilag, érzelemmentesen teszi ma számunkra lehetővé azt, hogy foglalkozzunk az emberi jogoknak egy tagállamon belül történő megsértésével - ma Olaszországgal, holnap egy másik országgal.
Az utolsó, nagyon fontos szempont az, hogy a diktátorok és azok az emberek, akik meg akarják sérteni az emberi jogokat, a világ minden országában a szuverenitás mögé bújnak. Számomra Európa jelenti az emberi jogok egyetemességének kontinensét. Ha nem ismerjük el azt, hogy nekünk, akik egyazon Parlamentben ülünk, jogunk és kötelességünk megvizsgálni, hogy mi történik az egyik tagállamban, hogyan mondhatjuk azt a távoli országok diktatúráinak, hogy egy egyetemes gondolatot védelmezünk, amely különösképpen nagyon fontos a nők jogainak védelmét illetően?
Fiorello Provera
(IT) Elnök asszony! Érdekes, hogy amikor ebben a Házban az olaszországi véleménynyilvánítás szabadságáról beszélünk, folyamatosan túllépjük a felszólalási időt, és ezáltal közvetve cenzúrázzuk a soron következő felszólalót. Éppen ezért megpróbálom szigorúan betartani a rendelkezésemre álló felszólalási időt.
Azt kell mondanom, hogy sokkal helyénvalóbbnak tartanám, ha ezt a vitát a brüsszeli parlament helyett az olasz parlamentben tartanák meg, feltéve - mint ahogy azt már valaki megállapította - ha nem az a szándékunk, hogy a sajtószabadságról általánosságban folytassunk vitát, tehát az európai kontinenssel összefüggésben. A különböző véleményeken túlmenően azonban, úgy hiszem, érdemes megemlíteni néhány adatot, melyeket Speroni úr már korábban ismertetett, és amelyeken el kellene gondolkodnunk.
Megerősíthetem, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló 10. cikk megsértéséről hozott 455 ítélet közül 29 vonatkozik Franciaországra, 28 az Egyesült Királyságra, 15 Görögországra. 10 Romániára, 8 Lengyelországra és csak 7 vonatkozik Olaszországra. Kérem, hogy gondolkodjanak el ezen az adaton.
Simon Busuttil
(MT) Senkit sem hibáztatok, aki követve ezt a vitát azt gondolja, hogy ez nem az Európai Parlament, hanem az olasz parlament. Azonban ez nem az olasz parlament, ezért nem ez a megfelelő hely ahhoz, hogy ezeket az alapvetően nemzeti politikai vitákat lefolytassák. Mindannyian tisztában vagyunk az olasz miniszterelnök színes egyéniségével. Itt azonban nem erről van szó. Arról van szó, hogy vajon mi mint európai intézmény rendelkezünk-e olyan hatáskörrel, hogy ezekben a kérdésekben döntéseket hozzunk. A válasz erre egyértelmű. Reding biztos asszony megadta erre ma nekünk a választ, amikor azt mondta, hogy ezek a kérések nem tartoznak európai hatáskörbe, és mi nem tölthetünk be olyan szerepet, amely nem illet meg minket.
Ezért tehát, mivel ez a kérdés nem tartozik a hatáskörünkbe, nemzeti szinten kell megvitatni, és dönteni róla. Ha olyan hatáskörökkel ruházzuk fel magunkat, amelyek nem illetnek meg minket, és ha olyan kérdésekbe avatkozunk bele, amelyek nem tartoznak a hatáskörünkbe, akkor ezzel sokkal inkább aláássuk, semmint megerősítjük a legitimitásunkat. Ezzel aláásnánk az általunk képviselt intézményt, és a közöttünk és polgáraink közötti távolságot növelnénk ahelyett, hogy csökkentenénk. Ha el akarjuk nyerni polgáraink tiszteletét, akkor azzal kell kezdenünk, hogy tiszteletben tartjuk a hatáskörünk korlátait.
Maria Badia i Cutchet
(ES) Elnök asszony! Az Európai Uniónak biztosítania kell a tömegtájékoztatás sokszínűségét. A sajtószabadságról szóló vita érinti a tömegtájékoztatás tulajdonjogának pluralizmusát, ezek struktúráját és vezetőik kinevezésének eljárásait, a politika, az üzleti tevékenység és maga a média közötti kapcsolatokat és a polgárok különböző véleményekhez való hozzáférését. Úgy hiszem, egyet fognak abban érteni velem, hogy Olaszországban a média helyzete, amely a mai nap bennünket érintő kérdése, nem felel meg azoknak az alapvető szabályoknak, amelyek a sajtószabadság biztosításához szükségesek abban az országban.
Ezért arra kérjük a Bizottságot, hogy adjon választ a Parlament által az elmúlt évek során feltett és előterjesztett kérésekre, és határozzon meg olyan speciális kritériumokat, melyek alapján minden egyes tagállamban értékelhető ezen jogoknak és szabadságoknak az esetleges megsértése.
A mi célunk az, efelől semmi kétség, hogy megvédjük a polgárok különféle információk megszerzéséhez való jogát, éppúgy ahogy az újságíróknak is megvan a szabad tudósításhoz való joguk, mivel ahogy a tüntetők múlt szombaton elmondták, az információ nagyobb szabadságot biztosít számunkra.
Sarah Ludford
Elnök asszony! Biztos, hogy nem véletlen egybeesés, hogy múlt héten a brit konzervatívok elnyerték Rupert Murdoch támogatását, és tegnap pedig ennek a sajtószabadságról szóló vitának a meghiúsítására szavaztak. Míg az új, exkommunista tagállamok komoly előrelépést tettek a sajtószabadság felé, Silvio Berlusconi média felett élvezett uralma sárga irigységgel töltötte volna el Eric Honeckert.
De a fenyegetések, megfélemlítések és visszaélések, amelyek Berlusconi részéről nemcsak a sajtó ellen, de az elnök és a bírák ellen is irányulnak, jóval túlmennek egy pusztán nemzeti ügyön: ez egy nagyon súlyos európai ügy. Reding biztos asszony igen furcsa módon azt mondta, hogy ne használjuk fel az európai intézményeket nemzeti problémák megoldására. Akkor miért vannak európai szerződéseink és jogszabályaink, idesorolva az alapjogi követelményekről és jogállamiságról szólókat is?
Valójában az EU világos jogi hatáskörrel rendelkezik arra vonatkozóan, hogy általánosságban fellépjen a véleménynyilvánítás szabadsága és az alapvető jogok védelme érdekében. Ez a jogalap létezik, és ezt ki kell egészíteni a média sokszínűségéről és pluralizmusáról szóló jogszabállyal. A biztos asszony passzivitása nagyon nagy csalódást jelent.
Salvatore Iacolino
(IT) Elnök asszony, biztos asszony, hölgyeim és uraim! Olaszországban az alkotmány 21. cikke és a 2004. évi 102. sz. törvény 3. cikke meghatározza a sajtószabadság körét és megállapítja határait: a sajtónak objektívnek, alaposnak, tisztességesnek és pártatlannak kell lennie, mindenkor védelmezve az emberi méltóságot, összhangban az Európai Unió által meghatározott alapelvekkel. Az internet korában és egy digitális korban, amikor folyamatosan új lapokat indítanak el, a közszolgálat olyan műsorokat sugároz, melyek nyíltan ellenségesek a kormányfővel szemben, miközben a sajtó és a média megbotránkozik azokon a kártérítés kereseteken, amelyeket Silvio Berlusconi két újság ellen nyújtott be.
Valójában 1100 rádióállomás, 162 újság és több száz magán televízióállomás sem lenne elég a tömegtájékoztatás sokszínűsége garantálásához, amit Silvio Berlusconi kezdeményezése állítólag veszélyeztet. Az embernek az a gyanúja, hogy mihelyt egy bizonyos médiahatalom cenzorrá válik, akkor egyben arra is törekszik, hogy maga is politikai hatalommá váljon. A világ más részein időközben ugyanez a rendszer működik, mivel úgy tűnik, hogy az olyan befolyásos lapok, mint az El País, a The Sun és a Tarin gyorsan változtatják politikai irányvonalukat.
Az olasz baloldal azonban ahelyett, hogy saját politikai stratégiát fogadna el, az újságírók nemzeti szövetségének elemeire támaszkodik ahhoz, hogy a legálnokabb és legmegátalkodottabb antidemokratikus támadást intézze a hivatalban lévő kormány ellen - egy sor, ez alkalomból tett összehangolt fellépés révén. Mindezek ellenére a polgárok továbbra is jelentős mértékben támogatják a miniszterelnököt, akit az olasz lakosság szabadon választott meg, és bíznak abban, hogy az Európai Parlament képes lesz megerősíteni azt - ahogy 2004-ben is megtette -, hogy a sajtószabadság egy elismert és jól megalapozott érték.
Rita Borsellino
(IT) Elnök asszony, biztos asszony, hölgyeim és uraim! Nem az a szándékom, és a képviselőcsoportomnak sem szándéka - amely támogatta és akarta ezt a vitát -, hogy az európai színtérre vigyük át az olasz belpolitikai gyalázkodásokat. Az információ szabadságának kérdése valamennyiünket érint: érinti az Európai Uniót, amely tudja, és kell is, hogy közösségi szinten szabályozza az ügyet annak érdekében, hogy ellenálljon a politikai és gazdasági befolyásolásnak, és hogy garantálja a tájékoztatás valódi pluralizmusát.
Az olasz anomália, ahol a miniszterelnök egyben a legfontosabb magánhálózatok tulajdonosa is, pontosan abban a veszélyes kapcsolatban rejlik, amely a média, valamint a politikai és gazdasági hatalmak között áll fenn. Pontosan ezen ok miatt tartunk kívánatosnak egy európai jogszabályi intézkedést, egy olyan intézkedést - távolról sem egy olaszellenes jogi aktust -, amely segíteni fog a tájékozódás pluralizmusának védelmezésében, és megakadályozza a koncentrációkat és az összeférhetetlenséget. Ezért arra szólítjuk ma fel a Bizottságot, hogy a lehető leggyorsabban tegyen lépéseket - ahogy ezt már ez a Parlament a múltban is kérte - annak érdekében, hogy biztosítsa az Európai Unió számára azokat a közös szabályokat, amelyek minden európai polgár számára garantálják az információ szabadságát.
Sophia in 't Veld
Elnök asszony! Be kell vallanom, hogy igencsak megdöbbentett Reding biztos asszony nyilatkozata, mert igazából elsősorban a tagállamok felelősek a demokrácia és az alapvető jogok tiszteletben tartásának biztosításáért. De ön téved, amikor azt mondja, hogy az EU-nak itt semmilyen szerepe sincs.
Először is itt van az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikke, amely kimondja: ”Az Unió a szabadság, a demokrácia, az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartása és a jogállamiság elvein alapul, amely alapelvek közösek a tagállamokban.” Annak bizonyításaként pedig, hogy ez ne csak egy üres állítás legyen, az Európai Unió megalkotta maga számára a 7. cikket - a 6. cikk megvalósításához szükséges jogi eszközt.
Másodszor, Reding asszony, amikor tagjelölt államokkal tárgyalunk, akkor ragaszkodunk ahhoz, hogy a legmagasabb színvonalon érvényesítsék a sajtószabadságot, máskülönben nem csatlakozhatnak az Európai Unióhoz. Ez a követelés a koppenhágai kritériumokban került meghatározásra - akkor, Reding biztos asszony, miért alkalmazunk más mércét a tagjelölt államoknál, mint amilyet a jelenlegi tagállamoknál alkalmazunk? Vannak más országok is, ahol megsértik a sajtószabadságot és a véleménynyilvánítás szabadságát, ilyen például a Cseh Köztársaság, amely most hozott egy törvényt a sajtószabadság korlátozásáról, vagy Írország, amely a blaszfémiával kapcsolatban drákói törvényt fogadott el. Reding biztos asszony, befejezésképpen azt mondom, hogy ha komolyan gondoljuk, hogy értékek közössége vagyunk, akkor az Európai Bizottságnak cselekednie kell.
János Áder
(HU) Elnök asszony, tisztelt képviselő hölgyek és urak! A szabadság értékeit együtt kell megvédenünk, hallhattuk egy órával ezelőtt Verhofstadt elnök úrtól és azt kell mondanom Önöknek, hogy egyetértek Verhofstadt elnök úrral. A szólásszabadság fontos alapjog - hangzott el az eddigi vitában. Ezzel is egyetértek, és meggyőződésem, hogy nincs olyan olasz politikus a teremben, aki korlátozni akarná a szólásszabadságot.
Ugyanakkor a vitát hallgatva két kérdés felvetődött bennem. Miért csak bizonyos jogok esetében és miért csak bizonyos alkalmakkor fontos a szocialistáknak és a liberálisoknak bizonyos politikai alapjogoknak a védelme? A gyülekezési jog fontos alapjog? Van olyan fontos alapjog, mint a szólásszabadság? Bizony, igen. Önök három évvel ezelőtt mégsem tiltakoztak akkor, amikor Magyarországon az 56-os forradalmat megünneplő tömeget a szocialista kormány szétverte.
A nyelvhasználat joga fontos alapjog? Van olyan fontos alapjog, mint a szólásszabadság? Bizony, fontos. Önök most mégsem tiltakoznak akkor, amikor egy európai uniós tagországban, Szlovákiában korlátozni akarják a kisebbségek nyelvhasználati jogát.
A személyiségi jog védelme fontos alapjog? Bizony, fontos alapjog. Azt gondolom, mindenkinek - legyen olasz miniszterelnök vagy bármelyikünk - joga van, kell, hogy joga legyen, hogy a hazug vádakkal, a rágalmakkal szemben bírósághoz fordulhasson.
A sajtószabadság valóban fontos jog, de akkor Önök miért hallgattak az elmúlt 20 évben, amikor nyilvánvaló volt, hogy a volt szocialista országokban óriási médiakoncentráció van az ex-kommunista pártok kezében. Azt kérem Önöktől, hogy mérjenek egyforma mércével!
Debora Serracchiani
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Tudatában vagyok annak, hogy szeptember 30-án a Bizottság megjelentetett egy tanulmányt a tömegtájékoztatás sokszínűségének indikátorairól a tagállamokban. Azonban 2008-ban ez a Ház elfogadott egy Marianne Mikko által készített tanulmányt, amelyben arra kérték fel az Európai Bizottságot és a tagállamokat, hogy védelmezzék, és itt szó szerint idézem: "a vélemény sokszínűségét a médiában annak biztosítása érdekében, hogy minden tagállamban valamennyi uniós polgárnak szabad és sokszínű média álljon rendelkezésére”.
Még ennél is korábban, 2004-ben, a Parlament elfogadott egy Boogerd-Quaak asszony által készített jelentést a szólás és tájékozódási szabadság megsértésének veszélyeiről az EU-ban. Ebben a jelentésben arra kérték fel a Bizottságot, hogy adjon ki egy közleményt annak biztosítására, hogy a médiapluralizmust minden tagállamban tiszteletben tartják.
Biztos asszony észreveheti, hogy sem a hazámat, sem annak miniszterelnökét nem említettem meg. Ugyanakkor én, európai polgárként azt kérdezem öntől, itt ebben a Házban, hogy mit szándékozik a Bizottság európai szinten tenni annak biztosítása érdekében, hogy minden tagállamban garantált legyen a médiapluralizmus.
Clemente Mastella
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Ez az olaszországi sajtószabadság állítólagos megsértése ellen irányuló indítvány érzésem szerint egy politikailag homályos és ingatag út választását tükrözi. Ezen túlmenően úgy tűnt számomra, hogy túl messzire mentek egyes dühtől és haragtól fűtött, kemény szavak használatával. Ugyanakkor nagyon furcsa az, hogy a demokráciának ez a gyengülése (vagy állítólagos gyengülése) Olaszországban csak most merül fel, és ilyen feltűnő módon, lévén a jobbközép, de a balközép kormányok is - amelyeknek én is tagja voltam - egymást felváltva kormányozták a hazámat.
Ha a szűklátókörűségnek ez a fala és a demokráciaellenesség valóban létezik Olaszországban, akkor miért van az, hogy oly sok éves baloldali kormányzás alatt ezt egyszer sem vetették fel? Figyelmetlenségről van szó, szűkszavúságról, kényelmességről vagy - ami sokkal logikusabbnak tűnik számomra - arról az egyszerű tényről, hogy Olaszországban a demokrácia normái megfelelnek a Nyugat és Európa normáinak?
Ha kivételes intézkedésként - mint amit, elnézést kérek Serracchiani asszonytól, ebben az esetben használtak, nevezetesen, hogy egyetlen ország és nem Európa kerül megvitatásra - valóban meg akarjuk tudni az igazságot az országunkon belüli demokrácia egészségi állapotáról, akkor a köztársasági elnöktől, Giorgio Napolitanótól, egy intézménynek kijáró tisztelettel azt kellene megkérdeznünk, hogy vajon úgy érzi-e, hogy egy olyan országnak az elnöke, ahol a tájékoztatás pluralizmusa akadozik, a szabadság rohamos hanyatlásban, a demokrácia ideje pedig leáldozóban van. Én azonban nem hiszem, hogy ha ez lenne a helyzet, akkor Napolitano elnök tartózkodna egy ilyen helyzet leleplezésétől, tekintettel arra, hogy mennyire hűen ragaszkodik az alkotmányunk betartatását biztosító előjogaihoz.
Mivel a kérdés azonban - baloldali hölgyek és urak, sajnálattal kell mondanom - nagyon provinciális módon érinti az olasz politikai ügyeket, és egy mesterségesen európai és most belföldi dimenziót ölt, ki kell hangsúlyozni, hogy egészen addig, amíg az olasz baloldal, amely egykor sokkal erősebb és jelentősebb volt, megengedi magának, hogy politikailag komikusok és demagógok irányítsák, egyre távolabb fog kerülni a hatalomtól. Nem hiszem, hogy Woody Allen szabná meg Obama elnök számára, hogy milyen irányvonalat kövessen.
Anni Podimata
(EL) Elnök asszony, biztos asszony! Mint volt újságíró én sem gondoltam volna soha, hogy ma, 50 évvel azután, hogy elkezdtük Európát építeni, és nem sokkal a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt, olyan alapelvekről és értékekről fogunk vitatkozni, amelyekre az Európai Unió épült, és amelyeken alapult.
Olyan értékek, mint a sajtó függetlensége, a tömegtájékoztatás sokszínűsége, a mindenkire, főleg újságírókra vonatkozó szólásszabadság, a mindenkire érvényes törvény előtti egyenlőség, sőt ha tetszik, a hatalommegosztás alapelve. Létezik-e hatalommegosztás, amikor egy ország miniszterelnöke, más szóval a legmagasabb végrehajtó hatalom, tartja kezében és irányítja országában a média többségét, a többit pedig beperli?
Ami Olaszországban történik, az nem olasz ügy, hanem európai ügy, az Európai Unió hitelessége forog kockán, amikor korlátozza és elítéli az alapelvek és alapjogok megsértését a harmadik országokban, és eltűri ugyanezen értékek és elvek megsértését a saját háza táján.
Alfredo Pallone
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Önök közül sokan olvashatták Kafka "A per” című könyvét: ez egy fikciós mű, de ez az, ami ma az országomban történik, egy olyan országban, amely nagyszerű demokratikus hagyományokkal és a szuverén nép által megválasztott kormánnyal rendelkezik, de ahol kísérletet tesznek arra, hogy a demokratikus szavazás eredményét tönkretegye a média és a bíróságok történelmileg példátlan támadása.
Az információ szabadságáról vitatkozunk akkor, amikor a sajtó 72%-a a kormány és Berlusconi miniszterelnök ellen van. Az újságok ellen indított jogi eljárások 70%-át baloldali vezetők kezdeményezték, amelyekben az állítólagos kártérítési igény az 1994 óta összesen követelt 486 millió euróból 312 millió eurót tesz ki. Ez évi 32 millió euróval egyenlő. Ez a bíróságokon keresztül történő pótlólagos finanszírozási formát jelent.
Önöknek, hölgyeim és uraim, akik Európa demokráciáit képviselik, azt mondjuk és fenntartjuk, hogy Olaszországban a bíróságok és a média hatalma összezúzza a szuverén nép akaratát a pártfanatikus, osztályjellegű politikai érdekek nevében. Ezért tehát veszélybe kerül a demokrácia Olaszországban, ha megbukik a kormány. Azt a személyt, aki szóbeli megnyilvánulásaiban élen jár e koncepció aláásásában, Antonio Di Pietrónak hívják. Befejezésképpen szeretném megköszönni Reding biztos asszonynak az egyensúly és demokrácia iránti határozott érzékét; értelmes és pontos jelentést állított össze.
Cătălin Sorin Ivan
(RO) A sajtószabadság sohasem kap megfelelő védelmet a visszaélésekkel szemben. Minden esetben, amikor egy uniós tagállam államelnöke vagy miniszterelnöke támadást intéz az újságírók ellen már pusztán azért is, ha nem értenek velük egyet, az Európai Bizottságnak, az Európai Parlamentnek és valamennyiünknek reagálnia kell.
Olaszországban a miniszterelnök minden rendelkezésre álló eszközzel megpróbálja megfélemlíteni az ellenzéki sajtót. Romániában egy elnök megpróbálja lejáratni az őt bíráló sajtót és újságírókat. Mindkét esetben olyan politikusok túlkapásairól beszélünk, akik törvény felett állónak tartják magukat. Romániában a legfrissebb információk szerint olyan elnökünk van, aki nemcsak megsérti, félrevezeti és rágalmazza az újságírókat, de aki egyéb hatalommal való visszaéléseket is elkövet, amiket - úgy tűnik - az elnökválasztás éjszakáján bármilyen célra képes felhasználni, idesorolva a törvényszegést is annak érdekében, hogy hozzásegítse magát mint jelenlegi államfőt újraválasztása elnyeréséhez.
Pontosan ezért szólítom fel az Európai Bizottságot arra, ahogy azt szeptember 23-án is megtettem, hogy nyilvánosan ítélje el, mind Románia elnöke részéről, mind pedig az olasz miniszterelnök részéről az ilyen viselkedést.
Elisabetta Gardini
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Szeretném megerősíteni, hogy Olaszországban létezik sajtószabadság, és erősebb, mint eddig bármikor. Ezek egy nagyszerű újságíró, Giampaolo Pansa szavai, aki sok éven keresztül, sok évtizeden keresztül, az Espresso-Repubblica csoporthoz tartozó La Repubblica lap számára író egyik legrangosabb név volt, ahonnét azt követően kellett távoznia, hogy a csoport vezetése revizionizmussal vádolta, ami Olaszországban, ahogy önök is tudják, messze az egyik legsúlyosabb bűncselekménynek számít, amennyiben azt Olaszországban az uralkodó értelmiség, az uralkodó kultúra követi el, amely teljes egészében baloldali: nézzék csak meg a Demokrata Párt vezéralakjait, ahol a bankároktól kezdve a legfontosabb színészeken és rendezőkön át egészen az újságírókig mindenki beáll a sorba.
Az információ szabadsága azonban nem jelenti a sértegetés és a rágalmazás szabadságát; csakhogy a tisztességes eljáráshoz való jog mindig csak a baloldal számára biztosított: ha Prodi úr perel, az rendben van, ha D'Alema úr perel, az rendben van, ha Di Pietro úr perel, az rendben van. Di Pietro úr a rekorddöntő - egyébként a bíróság több pert indít a sajtó ellen, mint a politikusok -, a La Repubblicában megjelent információ szerint 357 panaszt nyújtott be, és már 700.000 eurós kártérítést kapott. Hallottuk a képviselőtársaink által elmondott információkat. Befejezésképpen, amennyiben létezik egyensúly-helyreállítási probléma - és úgy érzem, hogy ez a probléma létezik Olaszországban -, akkor az egyetlen politikai párt, amelynek joga van ahhoz, hogy ezt visszaállítsa, az a jobbközép.
Licia Ronzulli
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! 2008-ban a Berlusconi kormány közvetlen hozzájárulásként mintegy 206 millió eurót adott a sajtónak, a rádiós és televíziós műsorszolgáltatóknak. A furcsa véletlennek köszönhetően ezeknek a millióknak a nagy része a négy legjelentősebb baloldali újsághoz került.
A sajtószabadságnak Olaszországban, a Berlusconi kormányban, vannak a legbőkezűbb támogatói. A baloldal Olaszországban és Európa-szerte kampányt indított azt állítva, hogy veszélyben van a sajtószabadság, egy olyan kampányt, amely botrányos koholmányokon és szégyenletes hazugságokon alapul. És természetesen - itt is a furcsa véletlennek köszönhetően - rögtön azt követően indította el ezt a kampányt, hogy Berlusconi miniszterelnök jogszerű kártérítési keresetet nyújtott be két baloldali újság ellen, amelyek megrágalmazták, szégyenteljes viselkedéssel vádolva őt, amely vádak teljes egészében koholmányokon alapultak, amelyek távol állnak a tisztességes újságírás bármilyen formájától.
Berlusconi miniszterelnök az első, aki azt mondja, hogy nagyon fontos a sajtószabadság, de a becsületsértés, a megtévesztés és a rágalmazás szabadsága valami egészen más. Ebben az esetben minden polgárnak - beleértve tehát Berlusconi miniszterelnököt is - joga van ahhoz, hogy képes legyen megvédeni magát a rendelkezésére álló demokratikus eszközök felhasználásával azáltal, hogy egy polgári bíróságot kér fel az ellene indított írásos támadások kivizsgálására, amit hozzáteszem, más baloldali vezetők is megtettek.
Victor Boştinaru
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Ez a vita nem csak olaszok között folyik: ez a vita mindenekelőtt Európáról szól.
(RO) Berlusconi úr bizonyára nem az egyetlen példa olyasvalakire, aki megsérti a tömegtájékoztatásra vonatkozó alapvető szabályozásokat. Traian Băsescu sokszor viselkedik agresszív és nem demokratikus módon, és megfélemlíti a tömegtájékoztatást olyan nyelvezetet használva, amit itt az Európai Parlamentben el sem ismételhetek.
A Sajtószabadság Európai Chartája csak egy újabb szép papírlap lesz, ha az európai állam- és kormányfők továbbra is így akarnak viselkedni. Mi, az Európai Unió nevetséggé fogjuk tenni magunkat azáltal, hogy elemezzük és bíráljuk az információ szabadságát a különböző ázsiai és afrikai országokban, miközben ezen szabadságokat az Európai Unióban nem védjük meg és nem tartjuk tiszteletben.
Ezért azt javasolom, hogy ez ellen a monopolhelyzet ellen a rendelkezésre álló eszközökkel és a Bizottság hatáskörével, valamint az európai hatóság által támogatott Sajtószabadság Chartájának végrehajtásával küzdjünk.
Cecilia Wikström
(SV) Elnök úr! Nagyon régen a jól ismert svéd író, August Strindberg azt mondta: "Önöknek hatalma van, nekem szavaim vannak, szavak vannak a hatalmamban.” Ma azonban ez nem így van Olaszországban az írók és újságírók esetében, akiktől rendszeresen megtagadják azt a jogot, hogy szabadon fejezhessék ki önmagukat.
Az elmúlt három év során 200 újságírót fenyegettek meg annak alapján, amit leírtak. Azonban ami Olaszországban történik, az mindannyiunkat érint. A véleménynyilvánítás, az írás és annak szabad közzétételének szabadsága mind az 500 millió európai polgár alapjoga.
Ami ma Olaszországban történik, az megmutatja, hogy a szólásszabadság néha még a fegyvereknél is veszélyesebb egy olyan rendszer számára, amely magához ragadja a szólásszabadság feletti hatalmat. Ma a Parlamentnek soha vissza nem térő lehetősége van arra, hogy megmutassa és felfedje a legpozitívabb jellemvonásainkat. Itt most azt mutatjuk meg, hogy az alapvető szabadságok forognak kockán. Olaszország ügye a mi ügyünk is.
Sergio Paolo Francesco Silvestris
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! A mai vita valóban hihetetlen, mert Olaszországban az információ szabadsága egy garantált és elismert alkotmányos jog. Előttem már mások információkat közöltek az Olaszországban megjelenő lapok számáról és politikai egyoldalúságáról.
A nem olasz képviselők érdekében veszem magamnak a bátorságot, hogy egy sajtószemlét tartsak. Ez néhány azok közül a független lapok közül, amelyeket tegnap a repülőtéren vettem: ez az Il Manifesto, egy kommunista lap; ez a L'Unità, az Antonio Gramsci által alapított lap, a Baloldali Demokrata Párt-Demokrata Párt lapja; és ez a L'Europa, annak a Margherita pártnak a lapja, amely csatlakozott a Demokrata Párthoz. A Demokrata Pártnak ezenkívül van egy D'Alema-Letta frakciója is, melynek saját lapja van, az Il Riformista. Aztán ott van még az Újjáalakulás Pártja, amelynek saját lapja van, a Liberazione. Tavaly az Újjáalakulás Pártja kettészakadt, és a kivált párt saját lapot alapított, a L'Altrót.
Végül pedig itt van ennek a vitának a politikai témája: az Il Fatto quotidiano. Tudják, hogy kire hivatkozik ez az újság? Di Pietro úr pártjára, amely a mai vita hátterében álló hajtóerő. Ez egy olyan párt, amely azt bizonygatja ebben a Házban, hogy nincs információszabadság, amikor tíz nappal ezelőtt lapot alapított Olaszországban.
Befejezésképpen, elnök asszony, ez olyan, mintha én itt azt mondanám önnek, hogy éhínség és éhezés van Olaszországban, miközben előző héten egy kolbászfesztiválon lettem volna a hazámban, ahol sült húst ettem és bort ittam. Ez egy olyan baloldalnak a paradoxona, amelynek rengeteg lap van a tulajdonában, de sem olvasói, sem szavazói nincsenek. Komolyabb érveket kell felhoznia, ha vissza akarja őket nyerni.
Mary Honeyball
Elnök asszony! Én is szeretnék csatlakozni azokhoz a felhívásokhoz, melyek szükségesnek tartanak egy európai irányelvet az információszabadságról, a sajtószabadságról és a tömegtájékoztatás sokszínűségéről. Annak ellenére, hogy ez a vita az olaszországi információszabadságról szól, ahogy azt más felszólalók is elmondtak, komoly gondok vannak az Európai Unió más országaiban is.
Az egyik ilyen az Egyesült Királyság. Rupert Murdochot már említették, és az egyik ok, amiért szerintem szükség van erre az irányelvre, az Rupert Murdoch. Rupert Murdoch nem államfő, de nemzetközi médiamogul a maga nagyon különleges programjával. Nem demokratikus, és az olyanok miatt, mint Rupert Murdoch és Silvio Berlusconi kell jogszabályt hoznunk.
David Casa
(MT) Máltáról jövök, és ezért képzelhetik, hogy Olaszország egy olyan szomszédos ország, melyet sok éve figyelemmel kísérünk. Hazám a véleménynyilvánítás szabadságával összefüggő kérdéseket illetően is Olaszország felé tekint, mivel jó példája a demokráciának. Ezért az, hogy kutakodjunk ebben a belügyben, ahogy az olasz szocialisták akarják, véleményem szerint a politizálás egy szégyenteljes formáját jelenti az országukra nézve. Sohasem gondoltam volna, hogy az olaszok valaha is ahhoz folyamodnak, hogy ilyen igazságtalan módon támadják saját országukat ebben a Parlamentben. Azt hiszem, hogy jobban megértem, hogy az olaszok miért csak pár hónapig bízzák a baloldalra az ország kormányzását, aminek az oka pedig az, hogy megvizsgálva a párt politikáját világossá válik, hogy az csak azoknak felel meg akik alá akarják ásni magát a demokrácia eszméjét, ezért hiszem, hogy figyelmesen kellett volna meghallgatniuk az olasz elnököt, akit innét szeretnék üdvözölni, amikor azt mondta, hogy ennek a vitának nincs helye ebben a Parlamentben, az olasz parlamentben kell vele foglalkozni.
Stanimir Ilchev
(BG) Köszönöm elnök asszony! Az egyik olyan országnak a nyelvén fogok beszélni, amelyet ma itt, ebben az ülésteremben bírálat ért, és ez Bulgária. Ha most lennék újságíró Bulgáriában, mint ahogy valaha az voltam, akkor valószínűleg az elhangzott, két egymással szögesen ellentétes kijelentés valamelyikét választanám bármely újság címlapjának főcíméül. Az egyik az, hogy a Parlamentet nem alakíthatjuk véleményező testületté, mi több, legfelsőbb bírósággá. A másik pedig a szocialista képviselőcsoport egyik felszólalója által tett kijelentés, aki azt tanácsolja, hogy ne úgy kezeljük ezt a Házat, mint egy múzeumot, amelyben olyan régi tárgyakat őriznek, amelyeket nem szabad elmozdítani.
Úgy hiszem, hogy az igazság, valahol a kettő között félúton van, és Verhofstadt úr javaslatában jut kifejezésre, miszerint egy olyan irányelvet kell elkészíteni, amelynek egy modernebb és demokratikusabb rendszert kell létrehoznia a tömegtájékoztatás szabadsága és sokszínűsége tárgyában ma megvitatott összes kérdés szabályozása érdekében. Ugyanakkor amellett, hogy foglalkozik a tömegtájékoztatás szabadságának és sokszínűségének kérdéseivel, valamint az újságírók védelmével, ennek az irányelvnek tartalmaznia kell és különösen nagy hangsúlyt kell helyeznie a médiaforrások koncentrációjának megszüntetésére, beleértve a nemzeti médiarendszereken belülieket is.
Viviane Reding
a Bizottság tagja. - Elnök asszony! Úgy gondolom, hogy ez a vita nagyon fontos volt, mert teljesen világossá tette, hogy nagyon nagy az egyetértés ebben a Parlamentben, komoly egyetértés van abban, hogy a sajtó szabadsága esetében nem létezik "ha” vagy "amennyiben”, a sajtószabadság Európai Uniónk alapja. Meg kell védenünk, ez egy alapérték, fel kell emelnünk a hangunkat akkor, ha nem tartják tiszteletben, és cselekednünk kell akkor, ha valamilyen problémát meg kell oldani.
(Az elnök csendet kér az ülésteremben)
Ebben a Házban egyetértés van abban is, hogy a média szabadsága olyan probléma, amit minden tagállamban meg kell vizsgálni. Önök közül sokan korábban még nem voltak a Házban, ezért szeretnék emlékeztetni az európai újságíróknak a Sajtószabadság Európai Chartájának létrehozására tett kezdeményezésére. Ez abból a célból készült, hogy elsősorban az új tagállamok újságíróinak nyújtson segítséget, és ezt a segítséget ők kérték az újságíró társadalomtól.
Azért kívánok erre emlékeztetni, mert elhangzott ebben a Házban, hogy több tagállamunkban is probléma van a közszolgálati televízióval. Emlékszem, hogy ellátogattam az egyik ilyen tagállamba- ez Magyarország volt - azért, hogy támogassam a közszolgálati televízió megmentésének ügyét, és úgy gondolom, hogy ezt kellene tenni minden tagállamban, amikor probléma van.
Ez az oka annak, hogy a határok nélküli televíziózásról szóló, új irányelvben a Parlament segítségével megszavaztuk a független médiahatóságok létrehozását minden tagállamunkban. Biztosíthatom ezt a Házat arról, hogy minden olyan esetben, amikor probléma merül fel ezen független médiahatóságok létrehozásával kapcsolatban, akkor a Bizottság cselekedni fog.
Ahol nincs egyetértés ebben a Házban, az az, hogy hogyan tudjuk összekapcsolni az Európai Unió hatásköreit a médiapolitikával. Azt hiszem, hogy sok képviselő nem hallotta a bevezetőmet, ahol az Alapjogi Chartából idéztem, ami nagyon világos. Idéztem az Alapjogi Charta 51. cikkének (1) bekezdését is, ami szintén világosan kimondja, hogy mikor kell a chartát végrehajtani és milyen szabályok mentén kell a chartát végrehajtani. Tehát azt hiszem, hogy mindenki elolvashatja és felelevenítheti ezt.
Sajnos most senki sem figyel, annak ellenére, hogy ez nagyon fontos.
(Az elnök ismét csendet kér)
A bevezetőmben kiemeltem azokat a nagyon világos lépéseket, azokat a konkrét példákat, ahol az EU cselekedhet és cselekedett is, és kiemeltem azokat a problémákat, amiket nemzeti szinten kell megoldani. Olaszország alkotmánybírósága, amely tegnap hozott döntést, nagyon világosan megmutatta, hogy ez mit is jelent.
Nos, több egyértelmű kérés is elhangzott a Tisztelt Ház részéről, és most ezekre szeretnék válaszolni, amennyiben a Tisztelt Ház megengedi és meghallgat.
(Az elnök ismételten csendet kér)
A Tisztelt Háznak az a kérése, hogy teljesítsük a tömegtájékoztatás sokszínűségének megközelítésével kapcsolatos ígéretet. A tömegtájékoztatás sokszínűsége terén végzett munkában jelentős előrelépés történt, és közzétettük a tömegtájékoztatás sokszínűségének kockázati indikátorait tartalmazó második lépést. Talán sok parlamenti képviselő nem látta ezeket. Fenn vannak az interneten; meg lehet őket nézni, és ezek nagyon fontos elemek abból a szempontból, hogy képesek legyünk elvégezni azt a tömegtájékoztatás sokszínűségével kapcsolatos objektív munkát, amire a Parlament felkért minket.
Azt kell mondanom, hogy nagyon csalódott voltam, mert ezzel kapcsolatban tartottunk egy nyilvános műhelytalálkozót, és egyetlenegy parlamenti képviselő sem vett részt ezen a műhelytalálkozón. Nos, a kockázati indikátorok megjelentek, és meg lehet őket tekinteni. Ezek képezik majd a jövőbeni munkánk alapját.
A második kérdés: miért nem érvényesíti a Bizottság az EUSz. 7. cikkét Olaszország esetében? Először is, a 7. cikk egy nagyon kivételes rendelkezés. Ezidáig az uniós intézmények még egyszer sem érvényesítették. Ez a záradék csak olyan esetben lenne alkalmazható, ha egy adott tagállamban teljesen összeomlana a nemzeti jogszolgáltatás rendje és az alapjogok rendszere. Nem gondolom, hogy bármely tagállamunkban bekövetkezett volna ilyen helyzet. Azonban - és ez nagyon érdekes - a cikk kimondja, hogy magának az Európai Parlamentnek lehetősége van az EUSz. 7. cikkének érvényesítésére. Ezért azt kérdezem az Európai Parlamenttől, hogy valóban úgy gondolja-e, hogy elegendő bizonyíték van az EUSz. 7. cikkének érvényesítéséhez.
A harmadik kérdés: a politikai pártok több képviselője - és úgy gondolom, hogy a Házban ezzel kapcsolatban viszonylagos egyetértés van - kérte, hogy készüljön egy uniós irányelv a tömegtájékoztatás sokszínűségéről és a médiakoncentrációról.
(Az elnök ismételten csendet kér)
Ez egy alapvető kérdés, amit mélyrehatóan meg kell vitatni. Talán emlékeznek arra, hogy az Európai Bizottság 1990-ben kezdett el dolgozni egy ilyen irányelv tervezetén, és talán arra is emlékeznek, hogy minden tagállam, kivétel nélkül, ellene volt akkor egy ilyen irányelvnek, mert úgy ítélték, hogy kívül esik az Európai Unió hatáskörén.
Nos, talán mostanra megváltozott a helyzet, és a tagállamok nagy többsége azt gondolja majd, hogy ez az Európai Unió hatáskörébe tartozhat. Természetesen elképzelhető a Szerződés ilyen nagyvonalú értelmezése, amely lehetővé teszi azt, hogy az EU foglalkozzon ezzel az üggyel. De mielőtt elkezdenénk még csak gondolkodni is ezen, a Bizottságnak az egész Európai Parlament határozott támogatására van szüksége. Szeretném, ha az Európai Parlament világosan meghatározná, hogy milyen belső piaci problémákat akar kezelni egy ilyen irányelvvel.
Tudják, hogy én személy szerint nem egy olyan biztos vagyok, akinek gondja van a szabályozással. Az elmúlt öt év során akkor szabályoztam, amikor arra szükség volt. De ahhoz, hogy ezt tegyük, ahhoz egyértelmű bizonyítékra van szükségünk azokról a kérdésekről, amelyeket meg akarunk válaszolni. A jogszabály megoldaná azokat a problémákat, amelyekről ma beszélnek? Tudjuk ezt igazolni a jelenlegi uniós hatáskörök alapján? Létezik egy világos, határon átnyúló dimenzió? Létezik egy világos piaci dimenzió? Mert - emlékezzenek - azok a jogszabályok, amelyeket már előterjesztettünk, mind a belső piac jogalapjára vonatkoztak.
Mindezt tisztázni kell, még mielőtt elindíthatnánk egy jogalkotási folyamatot. Ezért arra kérem a Parlamentet, hogy komolyan vitassa ezt meg, és arra kérem a Parlamentet, hogy erre a kérdésre a képviselők többsége által elfogadott saját kezdeményezésű jelentésben adjon választ. Akkor a Bizottság abba az irányba fog lépni.
Időközben a Bizottság elvégezte a házi feladatát, létrehozta a kockázati indikátorokat, amelyek segítségünkre lesznek abban, hogy ezt az egész problémát az összes tagállamban objektív alapon tudjuk elemezni. Úgy gondolom, végül is ez az, amit a Parlament akar. Ezt akarja a többi intézmény is, mert nem akarjuk, hogy politikai célokra használják fel az alapvető szabadságokat. Azt akarjuk, hogy ezeket a szabadságokat jognak tekintsék; azt akarjuk, hogy ezeket a szabadságokat alapértéknek tekintsék, és ennek megfelelően kezeljék őket.
(Taps)
Elnök
Biztos asszony, elnézést kérek a Parlament nevében azért, hogy ilyen zaj volt a képviselők észrevételeire adott válasza alatt.
Martin Schulz
(DE) Elnök asszony! A személyes megjegyzéseim előtt egy ügyrendi javaslat felvetésével szeretném kezdeni. Nem hiszem, hogy a Bizottság, a Tanács vagy ezen Ház bármely tagjának is olyan körülmények között kellene a Parlamentben beszélnie, mint amelyek között most Reding asszony beszélt. Ez egyszerűen nem fogadható el!
(Taps)
Ezért arra kérem a Parlament Elnökségét, hogy tanulmányozza, miként lehetne véget vetni ennek a szégyenteljes helyzetnek, ahol a viták végső szakaszában és a hozzászólások közben beszélgetéseket lehet folytatni, mint amilyen Vidal-Quadras alelnök és elődje között folyt ott fenn, akiket a kettejük kapcsolatán kívül semmi más sem érdekel. Nem gondolom, hogy ez elfogadható. Ezért ismételten arra kérem a Parlament Elnökségét, hogy tanulmányozza ezt.
Most pedig egy megjegyzést kívánok fűzni valamihez, amit Weber úr mondott. Weber úr megszólított engem az olaszországi információ szabadságáról szóló vita során, és felhozta a Német Szociáldemokrata Párt (SPD) médiaérdekeltségét.
(Nagy zsivaj)
Úgy mint ennek a Parlamentnek a képviselője, de úgy is mint a pártom elnökségének tagja, el szeretném mondani, hogy bizonyos mértékben együtt érzek Weber úrral. Bárkinek, aki annyi szavazatot veszített el Bajorországban mint a Keresztényszociális Unió és mint a saját pártom, gondoskodnia kell arról, hogy felhívja magára a figyelmet.
(Nagy zsivaj)
Mindössze arra szeretnék rámutatni, hogy az SPD médiaérdekeltségeinek jelenlegi formája a nácik és az NDK-ban a kommunisták által kisajátított német média helyreállításának eredménye. Mi, német szociáldemokraták büszkék vagyunk médiaérdekeltségeinkre!
Joseph Daul
(FR) Elnök asszony! Még egy témát szeretnék felvetni, amely az egész Parlamentet érinti: szeptember 18-án, kedden az Európai Parlamentből távozóban, este 11-kor Niebler asszonyt brutálisan megtámadták; fellökték. Ellopták a telefonját, a pénzét, a hitelkártyáit és az iratait. Ami még ennél is súlyosabb, hogy egy belga étteremtulajdonos sietett a segítségére, ő telefonált a mentőknek és a rendőrségnek. Fél órával később megérkezett a mentő, hogy ellássa Niebler asszonyt. Nagyon helyes. Fél órával ezt követően a rendőrség még mindig nem volt ott. Még mindig várjuk őket. Ezért felszólítom a Parlamentet, hogy lépjen fel itt, a Parlamentben, mert most már ez a harmadik olyan támadás, amikor a rendőrség nem tesz semmit. Az ember biztonsága nincs garantálva ebben a városban...
(Taps)
...és a hatóságok sem reagálnak. Nagyon határozott fellépésre szólítom fel a Parlament elnökét annak érdekében, hogy választ kapjunk ezzel a támadással kapcsolatban.
(Taps)
Elnök
Daul úr, sajnos, ahogy ezt ön is mondta, számos alkalommal voltak ilyen incidensek, és természetesen elfogadhatatlannak tartom őket.
A vitát lezárom.
A szavazásra a második októberi plenáris ülésen kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Véronique Mathieu
írásban. - (FR) Rendkívül nehéz egy európai parlamenti képviselő számára azt látni, hogy egy olyan demokráciát vádolnak, mint Olaszország, mint ahogy ezt szándékoznak ezzel a vitával tenni. A sajtószabadság egy alapvető szabadságjog, amely az olasz alkotmány 21. cikkében kerül rögzítésre. Olaszországban mindenféle politikai irányzatot tükröző magán és állami lapok is vannak.
A több tízezer emberi iránti tiszteletből, akik a világ sok országában az elnyomástól és a szólásszabadság hiányától szenvednek, obszcén dolog az olasz rendszert szabadságromboló rendszerként jellemezni. Ezen túlmenően, bármely alkotmányos rendszer egyik legalapvetőbb jellemzője az, hogy minden polgár számára, aki úgy érzi, hogy sérelem érte, biztosítja az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést. Ily módon az a tény, hogy az Olasz Köztársaság miniszterelnöke, akit megrágalmaztak nemzeti lapokban, a jogszerű utat választotta arra, hogy támadást intézzen a becsmérlői ellen, és nem pedig az antidemokratikus rendszerekre jellemző párhuzamos utat, az olasz demokrácia jó egészségi állapotát bizonyítja.
Végezetül, kulcsfontosságú annak hangsúlyozása, hogy az Európai Parlament nem válhat egy olyan ülésteremmé, amelyben olyan vitás nemzeti kérdéseket rendeznek, amik nem tartoznak a közösségi hatáskörökbe. A nemzeti vitákat nemzeti szinten kell rendezni!
Iosif Matula
írásban. - (RO) A szólásszabadság azon demokratikus kritériumok között került rögzítésre, amelyeket az Európai Unió alapjaként határoztunk meg. Minden tagállamnak felelősséget kell vállalnia, és be kell tartania a koppenhágai kritériumokat, beleértve a politika területét is. Ugyanakkor úgy gondolom, hogy az európai intézményeket semmilyen módon vagy formában nem szabad fórumként felhasználni a belpolitikai viták rendezésére. Ma olyan ügyeket vitatunk meg, amelyek egy tagállam belpolitikájával kapcsolatosak, egészen addig, amíg annak működő demokratikus intézményei vannak. Hadd tegyek egy személyes megjegyzést: feltétlenül támogatom a sajtó teljes mértékű szabadságát. Ugyanakkor ez a szabadság egyúttal minden szerkesztőség számára rendkívüli felelősséget is jelent arra nézve, hogy a nyilvánosságot pontos információkkal lássa el. Ebben az ülésteremben már több felhívás is elhangzott a médiatulajdon koncentrációjának és pluralizmusának közösségi szintű, szigorúbb szabályozására vonatkozóan. Ugyanakkor nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a tagállamok hangot adtak egy ilyen irányelvvel szembeni ellenvéleményüknek, mivel ez nem tartozik az EU joghatósága alá. Mindemellett az Európai Bizottság egy jegyzéket adott ki a tömegtájékoztatás sokszínűségének indikátorairól, amelyet egy független tanulmány alapján készített. Fontosnak tartom, hogy nagyobb jelentőséget tulajdonítsunk ezeknek az indikátoroknak, és kiindulópontként használjuk fel őket egy jövőbeni irányelvhez ezen a területen. Fontos továbbá, hogy megoldásokat próbáljuk találni ahelyett, hogy vádaskodnánk.
Tiziano Motti
írásban. - (IT) Kijelenteni, hogy Olaszországban nem biztosított az információ szabadsága, jelentős és opportunista sértést jelent a Nyugat egyik legnagyobb demokráciájára nézve. Azokban az országokban nem biztosított az információ szabadsága, ahol a diktatórikus rendszerek megakadályozzák az alattvalóikat abban, hogy szélesebb körű ismeretekkel rendelkezzenek a mindennapi eseményekről azáltal, hogy ők választják ki az általuk leginkább mérvadónak tartott forrást. Napjainkban az internetnek a hagyományosan demokratikus országokban, mint amilyen Olaszország is, megvan az az előnye, hogy lerombolja az információ előtt álló összes politikai, földrajzi, gazdasági és társadalmi akadályt. Ugyanakkor bizonyos országokban megszűrik az internetet, és betiltanak sok, kormányellenesnek tartott honlapot. Ott a polgári jogok, mint a véleménynyilvánítás, a házasságkötés szabadsága és a tüntetési szabadság, azok a jogok, amelyek jelentőségét mi nyugaton már észre sem vesszük, mert megszoktuk őket, távolról sem közelítik meg az alkotmányunk által biztosított elidegeníthetetlenség fogalmát, egész egyszerűen azért, mert nem léteznek. Az Európai Parlament a növekedés, a vita és a legjobb gyakorlatok tagállamok közötti cseréjének kell, hogy a helyszíne legyen. Nem lehet lesüllyeszteni egy olyan előkelő színház szintjére, ahol bármely kis vidéki színielőadás bemutató előadása ingyenesen megtekinthető. Amennyiben az európai sajtószabadságról folytatott vitát az Európai Parlamentben kell lefolytatni, akkor hát úgy legyen, de akkor azt konstruktív és ahhoz a köztiszteletben álló intézményhez méltó módon kell megtartani, amelynek büszkén vagyunk tagjai.
Daciana Octavia Sârbu
írásban. - (RO) "A sajtószabadság alapvető fontosságú egy demokratikus társadalom számára. Megerősítése és védelme, valamint sokszínűségének és politikai, társadalmi és kulturális missziójának tiszteletben tartása minden kormány feladata.” Ez a Sajtószabadság Európai Chartájának 1. cikke. Úgy tűnik, hogy Berlusconi úr nemcsak hogy megszegi a demokratikus társadalom egyik alapértékét, de a meglévő befolyását is felhasználja a közvélemény befolyásolására. Olaszországban, mint ahogy más országokban is, az újságok jelentős hányada olyan személyek tulajdonában van, akik bizonyos politikusok irányítása alatt állnak, akik meghatározzák számukra azt a működtetési politikát, amelytől nem térhetnek el. Más országokban a kormány az adófizetők pénzét használja fel a saját érdekét szolgáló újságok finanszírozására. Az Európai Unióban, ami a demokrácia bajnoka, és világszerte előmozdítja a demokratikus értékeket, nem engedhetünk meg semmilyen korlátozást a sajtószabadság tekintetében. Ezért szólítom fel az Európai Bizottságot arra, hogy a közeljövőben tegyen javaslatot a sajtószabadságról szóló irányelvre azzal a szándékkal, hogy korlátozza a tömegtájékoztatásban a politikai beavatkozást, és megakadályozza, hogy bármilyen monopólium létrejöhessen ebben a térségben.
