Riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken för 2007 - Riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
betänkandet av Udo Bullman, för utskottet om ekonomi och valutafrågor, om situationen för Europas ekonomi: förberedande betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 2007, och
betänkandet av Jan Andersson, för utskottet för sysselsättning och sociala frågor, om förslaget till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik - C6-0036/2007 -.
Günter Gloser
rådets ordförande. - (DE) Herr talman! Jag vill tacka er för att ni ger mig tillfälle att göra några kommentarer om era ledamöters betänkanden om riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 2007. Som ni kommer ihåg var det i december i fjol som kommissionen lade fram sin årliga rapport om Lissabonprocessen, i vilken den diskuterar de framsteg som har gjorts i samband med Lissabonstrategin i gemenskapen och i medlemsstaterna. I rapporten riktar kommissionen även rekommendationer till enskilda länder om ekonomisk politik och sysselsättningspolitik och detta kommer Ekofinrådet och rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) att utveckla gemensamt, även om respektive rådskonstellation kommer att inrikta sig på frågor inom sitt eget behörighetsområde.
Det gläder oss därför att parlamentet har diskuterat dessa riktlinjer för den ekonomiska politiken och förutom denna debatt i dag kommer vi även att få tillfälle att diskutera frågan under trojkans sammanträde den 26 februari.
Kommissionens lägesrapport fick ett brett stöd av Ekofinrådet vid dess sammanträde i januari. Vi kan i synnerhet stödja de i grunden positiva utsikter som beskrivs i rapporten. De första konkreta resultaten av reformprocessen börjar synas i EU och dess medlemsstater genom att vi kan se början på en övergripande förbättring i ekonomin och sysselsättningen i EU när den förnyade Lissabonstrategin nu bär frukt. Jag måste emellertid säga - precis som man gjorde i går på olika sätt - att det inte finns någon anledning för oss att vara självbelåtna. Vi bör rikta in oss på att utnyttja det rådande gynnsamma ekonomiska läget för att slutföra ytterligare reformer, och detta blir desto viktigare med hänsyn till att de demografiska förändringarna ger upphov till en ekonomisk politik med åtskilliga utmaningar. Det som krävs för att stärka den långfristiga hållbarheten för de offentliga finanserna är en strategi bestående av tre pelare, med andra ord en kombination av reformering av pensions- och sjukvårdssystemet, minskning av statsskulderna och förbättrad sysselsättning och produktivitet, samtidigt som de offentliga finansernas kvalitet behöver förbättras genom en omstrukturering av de offentliga budgetarna med större inriktning på utgifter som främjar produktivitet och innovation och som bygger upp mänskliga resurser. De landsspecifika rekommendationerna är alltså ett bra instrument för att utveckla moderniseringen av vår ekonomi och stärka EU:s förmåga att mäta sig i den globala konkurrensen.
Om jag börjar med Bullmanbetänkandet finns det två aspekter av detta som jag vill kommentera helt kort. En sak som sägs i det är att den finansiella och ekonomiska politiken måste samordnas på ett bättre sätt, särskilt inom euroområdet. Dessa krav är ingen överraskning för mig eftersom man har ställt dem upprepade gånger under årens lopp, men om man granskar den aktuella situationen ingående visar det sig snabbt att det inte saknas några samordningsförfaranden i den ekonomiska och monetära unionen. I själva verket finns det för många förfaranden snarare än för få. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som vi diskuterar i dag, och övervakningsförfarandet i samband med budgetpolitiken är bara två exempel. Det som är viktigast i praktiken är att dessa förfaranden tillämpas på ett konsekvent och effektivt sätt, och genom att lägga fram sina landsspecifika rekommendationer har kommissionen tagit det första steget för att nå detta mål.
Den andra saken jag vill ta upp har mer att göra med institutionerna och anknyter till det konkreta förslaget i Bullmanbetänkandet om inrättandet, efter vårtoppmötet, av en interinstitutionell arbetsgrupp för den översyn av de integrerade riktlinjerna som planeras 2008. Det vore mig fjärran att ge ett slutligt omdöme om detta förslag i dag. Jag är säker på att ni förstår att man vill ha en grundlig granskning snarare än en personlig bedömning, men jag måste säga att det vid första påseendet inte ser ut att vara helt och hållet förenligt med det sätt på vilket arbetet ska fördelas mellan institutionerna enligt fördragen. Förutom detta är det emellertid så att kommunikationen mellan rådet och parlamentet ständigt har förbättrats under de senaste åren, vilket inte minst har att göra med trojkans möten och sammanträden som det här. Jag är dock medveten om att det alltid går att förbättra saker och ting.
Låt mig nu ta upp Anderssonbetänkandet. I enlighet med artikel 128.2 i EG-fördraget ska rådet på förslag av kommissionen varje år lägga fast riktlinjer som medlemsstaterna ska beakta i sin sysselsättningspolitik. För att man ska kunna garantera den kontinuitet som krävs för en korrekt tillämpning bestämde man 2002 att riktlinjerna för sysselsättningspolitiken i princip bara skulle ändras vart tredje år. Man bestämde också att de skulle vara förenliga med riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det var på denna grund som man 2005 fastställde de första integrerade riktlinjerna för perioden 2005-2008. År 2006 föreslog sålunda kommissionen att de riktlinjer för sysselsättningspolitiken som hade fastställts 2005 skulle lämnas oförändrade. Parlamentet har upprepade gånger krävt att det ska få tillräckligt med tid för att noggrant utarbeta sin ståndpunkt, eftersom de snäva tidsfristerna i samband med den årliga sysselsättningsperioden vanligtvis har gjort det nödvändigt att ta till förfarandet för brådskande ärenden. Det har skett en brevväxling i denna fråga mellan parlamentet och rådet.
För 2008 har parlamentet krävt mer tid för en utfrågning på grund av att det vart tredje år kommer att äga rum en heltäckande översyn av riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, och vi kommer att samråda med kommissionen om detta. För tillfället finns det tyvärr ingen tidsplan för förfarandet för 2008. Man förväntar sig att rådet i år, så snart yttrandena från parlamentet, Ecosoc, Regionkommittén och sysselsättningskommittén har lagts fram, vid rådets sammanträde den 30-31 maj kommer att kunna nå ett politiskt samförstånd om riktlinjerna för sysselsättningspolitiken för 2007, som sedan formellt skulle antas före sommaren i år. Precis som Jan Andersson har skrivit i sitt betänkande är saken den att ytterligare målmedvetna insatser krävs om man ska kunna nå de uppsatta målen i EU, trots tidigare framgångar när det gäller fler personer i arbete och färre arbetslösa. Jag skulle sammanfattningsvis återigen vilja betona att dessa insatser särskilt omfattar en ökning av ungdomarnas och de äldres deltagande på arbetsmarknaden, tillsammans med en förbättring av möjligheterna att kunna förena arbets- och familjelivet. Samtidigt som jag vet att detta prioriteras högt i många medlemsstater vet jag också att det finns medlemsstater där åtgärder behövs på detta område.
Joaquín Almunia
Herr talman! Med er tillåtelse kommer jag att tala på mitt modersmål.
(ES) Mina damer och herrar! I dag har vi en gemensam debatt om Bullmanbetänkandet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och om Anderssonbetänkandet om riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik.
Båda betänkandena är grundade på kommissionens meddelande från december i fjol om medlemsstaternas genomförande av den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, och de integrerade riktlinjerna för 2005-2008 som godkändes av rådet efter samråd med parlamentet och enligt kommissionens förslag.
Dagens debatt äger rum under veckorna före Europeiska rådets vårtoppmöte den 8 mars och inbegriper ett samarbete i förberedelserna inför detta möte. I morse antog parlamentet en resolution i vilken man behandlar parlamentets bedömning av genomförandet till dags dato av den förnyade Lissabonstrategin och i vilken man betonar de områden och den politik där medlemsstaterna och EU behöver vidta beslutsamma åtgärder.
Det är viktigt att betona att de betänkanden som vi debatterar i dag och parlamentets och kommissionens åsikter stämmer överens på en rad grundläggande punkter. För det första bekräftar både parlamentet och kommissionen de resultat som vi har börjat se, både när det gäller ekonomisk tillväxt och sysselsättning, tack vare tillämpningen av den politik som vi har kommit överens om inom ramen för den förnyade Lissabonstrategin och särskilt tack vare budgetkonsolideringen och strukturella reforminsatser av de flesta medlemsstater.
Så sent som igår offentliggjorde Eurostat EU:s tillväxtsiffror för det fjärde kvartalet 2006. Uppgifterna visar att den gemensamma tillväxten för 2006 i praktiken var 3 procent. Detta skulle då vara den snabbaste ökningstakten för vår BNP sedan Lissabonstrategin lanserades år 2000.
Även om parlamentet och kommissionen är överens måste vi ändå vara säkra på att betona denna punkt, att betona det faktum att vi börjar se de positiva resultaten av de strategier som genomfördes för några år sedan. Det är viktigt att medborgarna får kännedom om att de insatser som har gjorts sedan stabilitets- och tillväxtpaktens genomförande, sedan Lissabonstrategins genomförande - insatser som inte alltid har varit lätta att godta eller förstå - bär frukt och hjälper till att stärka den europeiska sociala modellen i samband med globaliseringen.
Allmänhetens negativa syn på den europeiska integrationen under den senaste tiden bottnar till stor del i oron bland medborgarna i vissa samhällsgrupper för att globaliseringen sänker standarderna på ett sätt som underminerar grunden för vår sociala modell, och att EU och den politik och de strategier som man fastställer inte kan förhindra detta. Vissa personer anklagar t.o.m. EU för att utlösa och påskynda denna försämring av den europeiska sociala modellen.
De resultat som vi nu ser visar tydligt att så inte är fallet. De som anser att EU har stagnerat och att stelbentheten på arbetsmarknaderna förhindrar att nya arbetstillfällen skapas har också fel. Siffrorna visar att sedan euron infördes den 1 januari 1999, för åtta år sedan, har det skapats fyra gånger så många arbetstillfällen i EU som under de föregående åtta åren. Under detta årtionde, sedan Lissabonstrategin lanserades, har det dessutom visat sig att det har skapats fler arbetstillfällen i EU än i Förenta staterna.
Vissa personer beskriver budgetpolitiken som restriktiv och anklagar stabilitets- och tillväxtpakten för att dämpa den ekonomiska tillväxten, men saken är den att det är de länder med bäst budgetställning, med budgetöverskott, både i euroområdet och i EU som helhet, som under den senaste tiden har haft den högsta ekonomiska tillväxten. Det är också så att budgetkonsolidering skapar utveckling och förbättras parallellt med ökningen och förbättringen av våra tillväxt- och arbetsmarknadssiffror.
Man har under den senaste tiden talat mycket om att eurons styrka gentemot dollarn och yenen är ett hinder för vår export, men faktum är att euroområdets handelsbalans i förhållande till Förenta staterna har förbättrats också under 2006 och att ökningen av oljepriserna delvis har kompenserat för ökningen av eurons värde gentemot dollarn.
Förbättringen av våra ekonomier och ökningen av antalet arbetstillfällen är helt enkelt ett bevis på att den europeiska sociala och ekonomiska modellen, med dess höga nivå av social trygghet och miljökrav, är helt förenlig med globaliseringen av ekonomin och med ekonomisk tillväxt. EU, dess länder och våra ekonomier har alltid fungerat bättre när de har öppnat sig för världen och, nu när den globala ekonomin genomgår en aldrig tidigare skådad expansion, har EU och dess medborgare mycket att vinna på att vi öppnar våra gränser och på den ökade integreringen av våra ekonomier på global nivå.
Att sända detta budskap till medborgarna är inte bara ett sätt att försvara den ekonomiska och sociala politik som vi har förespråkat under de senaste åren, det är också nödvändigt med hänsyn till förtroendet för EU:s förmåga att skapa välstånd för medborgarna och det ger oss en fast grund för att stärka den politiska vilja som är nödvändig för att vi ska kunna gå vidare med de strukturreformer som har fastställts i Lissabonstrategin.
Den andra punkten där det finns en grundläggande överensstämmelse mellan de betänkanden som vi debatterar i dag och kommissionens åsikt är behovet att utvidga de reformer som inleddes i samband med genomförandet av medlemsstaternas nationella reformplaner. I detta avseende är dynamiken i de framväxande ekonomierna, den åldrande befolkningen, tillväxtpotentialen, som fortfarande är låg i många EU-ekonomier, de fortsatta budgetobalanserna i vissa medlemsstater, den låga produktivitetstillväxten och segmenteringen av arbetsmarknaden några av de mycket viktiga skälen för att fortsätta att genomföra politik som resulterar i större innovationsförmåga, fler möjligheter till livslångt lärande, bättre fungerande marknader och sundare offentliga finanser.
Det tredje viktiga området för samförstånd mellan parlamentet och kommissionen har att göra med behovet av att inte bara agera i respektive medlemsstat, utan även på EU-nivå för att gå vidare mot fullbordandet av en inre marknad på områden som är nödvändiga för vår ekonomi, t.ex. energisektorn och sektorn för finansiella tjänster, för att öka stödet för innovationen, för att skapa en mer gynnsam miljö för näringslivet och större anpassningsbarhet på produkt- och tjänstemarknaderna och på arbetsmarknaden.
När det gäller dessa prioriterade områden för åtgärder på EU-nivå betonar föredragandena helt riktigt energifrågan, som kommer att bli ett av de viktigaste områdena under Europeiska rådets vårtoppmöte där man kommer att diskutera det energipaket som kommissionen lade fram den 10 januari. Graden av engagemang och ambition som stats- och regeringscheferna visar när det gäller att skapa en verkligt gemensam energipolitik kommer att vara avgörande för att bedöma huruvida utmaningen att trygga vår energiförsörjning - och på samma gång ta itu med klimatförändringarna - hanteras på ett trovärdigt sätt. När det handlar om att ta itu med dessa utmaningar kommer separata åtgärder från respektive medlemsstat uppenbarligen att vara otillräckligt och det kommer därför att krävas gemensamma åtgärder på EU-nivå för att man ska kunna försvara medborgarnas intressen på ett lämpligt sätt.
Slutligen uttrycker föredragandena i sina båda betänkanden att det finns ett behov av att parlamentet ska kunna utöva sina befogenheter på ett korrekt sätt när det handlar om översynen av de integrerade riktlinjerna i Lissabonstrategin, vilken planeras äga rum nästa år. Jag kan försäkra er att kommissionen är fullständigt engagerad i frågan, särskilt vi som sysslar direkt med Lissabonstrategin, dvs. vice ordförande Günter Verheugen, kommissionsledamot Vladimir Špidla och jag själv, och vi har en gemensam strävan att undersöka alla sätt att göra parlamentet delaktigt i denna översyn.
Jag avslutar med att säga att jag hoppas att parlamentet instämmer i det praktiskt taget enhälliga stödet från de respektive utskotten för Udo Bullmans och Jan Anderssons betänkanden. Genom detta stöd och genom det stora samförståndet mellan parlamentet och kommissionen sänder vi en tydlig signal till Europeiska rådet - och till medborgarna i allmänhet - om EU:s vilja och förmåga att skapa ett specifikt instrument för att ta itu med globaliseringens risker och utnyttja dess fördelar, samtidigt som vi försvarar och stärker EU:s ekonomiska utveckling och sociala sammanhållning.
Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionsledamot. Vem hade trott för 33 år sedan att vi skulle delta tillsammans i en debatt som denna och arbeta med det vi gör?
Jan Andersson 
föredragande. - Herr talman! Det betänkande som jag har utarbetat om sysselsättningsriktlinjerna är extremt kort och har antagits i full enighet i sysselsättningsutskottet. Det handlar egentligen om hur vi skall hantera nästa års sysselsättningsriktlinjer och integrerade riktlinjer. De riktlinjer som vi har nu i år förblir nämligen desamma, men nästa år skall vi ha en mer genomgripande översyn. Då räknar vi med, precis som kommissionsledamot Almunia sa, att vi skall kunna lägga lite mer tid på detta. Då behöver vi mer tid även i parlamentet. Jag vill verkligen understryka detta. Det finns nämligen en skillnad mellan sysselsättningsriktlinjerna och de ekonomiska riktlinjerna. Sysselsättningsriktlinjerna kan inte antas i rådet förrän parlamentet har lämnat sin ståndpunkt. Därför krävs det ett bra samarbete mellan institutionerna inför nästa år. Vi har underlättat inför det här året. Det gjorde vi även förra året, när det inte skedde någon stor genomgång. Nästa år blir det en stor genomgång. Då förväntar vi oss ett samarbete som sträcker sig över flera månader. Vi har faktiskt redan haft en diskussion i sysselsättningsutskottet mellan samordnarna och mig om att redan nu utse en föredragande som skall förbereda arbetet inför nästa års förändring.
Jag vill trots allt ändå nämna något om situationen, även om den bara tas upp i motiveringsdelen. Det går verkligen bättre för Europa. Sysselsättningsutvecklingen är mer positiv än den var för några år sedan. Arbetslösheten minskar. Vi har en hygglig tillväxt. Vi får dock inte glömma att det fortfarande finns brister som vi måste koncentrera oss på. Det gäller yngre människor som lämnar skolan i förtid, yngre människor som går ut i arbetslöshet direkt efter utbildningen. Om de stannar utanför arbetsmarknaden under lång tid, vet vi att det blir oerhört svårt att få in dem igen. Det gäller skillnaderna mellan män och kvinnor som fortfarande är stora på arbetsmarknaden. Det gäller människor som har kommit till oss från andra delar av världen, och som ännu i dag har problem med att komma in på arbetsmarknaden, eftersom vi har brister i integrationspolitiken. Det gäller människor med funktionshinder som också står utanför arbetsmarknaden.
Jag var på det informella ministerrådsmötet med arbetsmarknadsministrarna. Där togs även en annan aspekt upp, nämligen att vi vill ha bättre jobb. Det är sant att vi har fler jobb, men vi vill alltså även ha bättre jobb. Vad menas då med ”bättre jobb”? Jo, vi menar jobb som ger en lön så att man klarar sin försörjning, jobb som innebär vidareutveckling och erbjuder den vidareutbildning som är så nödvändig för att man skall klara sig på arbetsmarknaden. Det handlar dessutom om en god arbetsmiljö och om inflytande, så att man själv och genom sin fackliga organisation har inflytande.
Den utveckling vi har nu med fler jobb innebär inte alltid bättre jobb. Det vet vi, och det pågår diskussioner om detta i flera länder, bland annat i Tyskland som jag nyligen besökte. Jag vet det också från mitt eget hemland att en del av de nya jobben är så kallade atypiska jobb som inte alltid ger en lön som går att leva på, och som inte alltid ger möjligheter till vidareutbildning. Inflytandet är dessutom ganska minimalt. Vi måste alltså även koncentrera oss på att skapa inte bara fler utan även högkvalitativa jobb. Europa kan aldrig konkurrera på världsmarknaden genom att skapa låglönejobb och jobb som innebär att man inte klarar sin försörjning, utan det kan bara ske genom att skapa högkvalitativa jobb som ger inflytande, vidareutbildning och annat.
Detta ämnar vi alltså återkomma till nästa år när vi gör den mer genomgripande översynen av sysselsättningsutvecklingen, som gäller fler och bättre jobb och grupper som i dag fortfarande har svårt att komma in på arbetsmarknaden.
Udo Bullmann 
föredragande. - (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Som kommissionsledamot Joaquín Almunia påpekade har vi i praktiken numera en tillväxt på 3 procent och är därmed tillbaka på den kurs som vi satte genom Lissabonstrategin. Det är denna kontinuerliga tillväxt på 3 procent som vi siktade på att uppnå genom Lissabonstrategin och som gör det möjligt för oss att genomföra de sociala och ekonomiska reformer som krävs för att alla i EU ska kunna få det bättre. Det är just på grund av att vi inte uppnådde detta under många år som vi måste påminna oss om att detta inte händer av sig självt. Mycket i denna uppgång har först och främst att göra med konjunkturcykeln och det är på grund av att vi inte kan vara säkra på att den kommer att fortsätta som vi i vårt betänkande förespråkar ytterligare åtgärder från vår sida, åtgärder som vi måste anpassa och styra. Vi får inte heller vila och låta tiden gå samtidigt som vi inte vidtar de nödvändiga politiska åtgärderna.
Den inre marknaden är vårt stora trumfkort eftersom den har skapat bättre resultat än Förenta staternas inre marknad. 90 procent av det vi tillverkar i EU köper vi - i egenskap av konsumenter - tillbaka av våra egna företag och detta ger oss styrka att klara av globaliseringens växlingar. Det är sålunda rätt och riktigt att fullborda denna inre marknad, antingen det gäller finansiella tjänster, energi eller arbetstagarnas fria rörlighet i EU, för vilka detta är en grundläggande rättighet, låt vara en rättighet som vi ännu inte har genomfört. Denna inre marknad kan dock bara fungera om vi ger den en politisk ram och bara om vi är djärva nog att ge den form och se till att de sociala kontrollerna finns på plats.
Det är därför det är så viktigt att komma ihåg att vi har lyckats skapa denna sociala balans; det gjorde vi i och med tjänstedirektivet. Det är först när folk kan försörja sig på sina egna arbetsinkomster på denna inre marknad som de i egenskap av konsumenter kan stödja en ekonomisk uppgång. Det är först då de i egenskap av konsumenter kan investera och först då de i egenskap av arbetstagare kan erhålla ytterligare färdigheter och kvalifikationer och spela en avgörande roll genom att främja innovationen i våra samhällen. Det är därför det är så viktigt att vi genom detta betänkande frågar medlemsstaterna var de befinner sig, hur långt de har kommit och vad de egentligen har gjort för att uppnå de storslagna mål som vi har ställt upp i Lissabonstrategin. Det är kristallklart att de har börjat ge vissa svar, men dessa svar kommer alltför långsamt och har inte alltid samma kvalitet som vi skulle vilja se. När det gäller särskilt den aktiva sysselsättningspolitiken och politiken för social integration finns det övrigt kvar att önska. Om vi tittar på de praktiska resultaten kan vi se att de länder som befinner sig i framkant är de som istället för att göra besparingar till den punkt då inget fungerar är djärva nog att investera i de aktiva delarna av samhället, i små och medelstora företag, i dem som går i skolan, i dem som genomgår lärlingsutbildning, i dem som studerar på universitet och högskolor och därigenom tillför ny kreativitet till samhället.
Det är inte en tillfällighet att flera skandinaviska länder, som följer den nordiska modellen, får de bästa resultaten på detta område. Samtidigt som det är upp till respektive land att hitta sin egen bästa lösning vill vi starkt uppmuntra medlemsstaterna att ge sitt bidrag till att tillämpa Lissabonstrategin på ett aktivt sätt.
Jag vill tacka rådsordföranden Günter Gloser för att han i sitt anförande inte ignorerade betänkandet utan istället ville ha en dialog. Jag uppmanar honom att visa mod för jag kan inte hitta något i EG-fördraget som förbjuder oss att utveckla närmare samarbetsformer för att reformera de integrerade riktlinjerna och förbereda Lissabonstrategin och riktlinjerna för den ekonomiska politiken för nästa etapp. Parlamentet förväntar sig att få delta - vilket bara är rätt och riktigt - därför att det är det enda sättet på vilket vi kan hjälpa till att förmedla Lissabonstrategins mål till allmänheten, näringslivet, fackföreningarna och arbetstagarna. Jag menar att kommissionen gör rätt i att lägga fram fler förslag i sammanhanget - varför skulle inte sådana förslag kunna antas av Europeiska rådet som riktlinjer och sålunda ge medlemsstaterna större vägledning?
Jag vill inte avsluta utan att uttrycka mitt varma tack till tjänstemännen - både utskottens och gruppernas - för deras insatser under utarbetandet av betänkandet, samt även till skuggföredragandena Cristobal Montoro Romero, Sophia in 't Veld, Heide Rühle och Sahra Wagenknecht, vars utmärkta samarbete har gjort det möjligt att lägga fram ett enhälligt betänkande.
Cristóbal Montoro Romero
för PPE-DE-gruppen. - (ES) Vi har att göra med ett bra betänkande. Jag anser att Udo Bullmann har gjort ett utmärkt arbete med att förutsättningslöst analysera dagens europeiska ekonomi. Det är en hoppingivande tid men också en tid för realistisk analys.
I betänkandet betonas också att vi noggrant måste undersöka om vi endast har cykliskt uppsving eller om det rör sig om något mer. Jag hoppas att det handlar om något mer än detta, men vi måste också göra klart för EU:s medborgare att arbetet måste gå vidare, eftersom den rationalisering av de offentliga finanserna som vi bevittnade förra året också kan vara cykliskt betingad och inte en följd av medvetna eller strukturella beslut.
Vi måste acceptera den uppfattning som framförs i betänkandet, nämligen att den europeiska ekonomins problem under de senaste åren har varit en vikande inhemsk efterfrågan, vilket tyder på ett bristande förtroende från såväl konsumenternas som investerarnas sida, något som har en synnerligen negativ inverkan på den europeiska integrationen. Vi måste även lyfta fram behovet av reformer. Det gäller de arbetsmarknadsreformer som vi har diskuterat och enats om samt reformer av den ekonomiska politiken i syfte att gynna de små och medelstora företagen, som är nyckeln till ökad sysselsättning och tillkomsten av nya arbetstillfällen. Andra reformer syftar till att fullborda den inre marknaden, i första hand inom tjänstesektorn och energisektorn samt till att förbättra effektiviteten på marknaderna för varor, tjänster, arbete och kapital. Det krävs också skattereformer i syfte att införa en samordnad skatteram som innebär att tillkomsten av nya arbetstillfällen främjas, liksom en uppbyggnad och utveckling av den stomme av små och medelstora företag som vi anser vara av grundläggande betydelse.
I betänkandet framhålls dessutom att den protektionism som många av de nuvarande europeiska regeringarna tyvärr ger uttryck för måste bekämpas, och vi vill också varna för att den risk som euro/dollar-växelkursen utgör är ett potentiellt hot mot kvaliteten på den ekonomiska tillväxten.
Harlem Désir
för PSE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr Almunia, herr Gloser! Jag vill börja med att lyckönska föredraganden till hans arbete. Jag anser att han i betänkandet lägger fram både en analys och ett antal rekommendationer som min grupp fullt ut kan ställa sig bakom.
Jag vill endast lyfta fram tre aspekter. Framtidsutsikterna för euroområdet när det gäller tillväxt och konkurrenskraft ser allt ljusare ut. Av betänkandet framgår emellertid, och detta är min inledande synpunkt, att medlemsstaterna uppvisar mycket betydande skillnader. Jag anser att vi bör försöka dra vissa lärdomar av detta, eller i varje fall försöka sätta oss in i varför det är på detta sätt. Saker och ting är inte alltid självklara, och många aspekter spelar in. I betänkandet nämns framför allt skillnaden mellan situationen i ett antal stora och några mindre medlemsstater, men i slutändan är det mer komplicerat än så, eftersom vi också kan se uppseendeväckande skillnader i resultat mellan de stora medlemsstaterna. Tysklands tillväxt på 2,7 procent förra året kan betecknas som genomsnittlig, vilket är ett mycket bra resultat jämfört med föregående år. I andra stora medlemsstater, exempelvis Italien och också mitt eget land Frankrike, ligger emellertid tillväxten sedan endast två år tillbaka på 2 procent, vilket är under genomsnittet för tillväxten inom EU.
Dessutom tillkommer andra faktorer som ter sig tämligen bekymmersamma, eftersom skillnaderna inom utrikeshandeln är minst lika uppseendeväckande. Tyskland slår nytt rekord med sin förmåga att ta sig in på de internationella marknaderna, medan Frankrike, som länge var ett land med ett mycket betydande internationellt handelsöverskott, noterar det ena rekordlåga handelsunderskottet efter det andra, kvartal efter kvartal.
De skandinaviska länderna, liksom Nederländerna och ett antal små medlemsstater har förvisso nått goda resultat för tillväxt, sysselsättning och internationell handel. Av detta kan vi lära oss en viktig läxa som jag förmodligen har fått upp ögonen för genom den situation som mitt land befinner sig i. Den handlar om att inget som helst resultat har uppnåtts i ett land där man sedan fem år tillbaka genomfört den ena så kallat liberala strukturreformen efter den andra och där man förklarat för oss att vi för att övervinna krisen, och i första hand sysselsättningskrisen, måste sänka skatterna, såväl bolagsskatten som inkomstskatten, och försvaga vissa delar av anställningsskyddet - vi fick ett så kallat nyanställningsavtal som bland annat innebar att uppsägningsskyddet urholkades. Vi måste dessutom genomföra nedskärningar av de offentliga tjänsterna och genomföra privatiseringar. I stället visar det sig att några länder som har hållit fast vid obligatoriska avgifter och högre arbetskraftskostnader än Frankrike faktiskt har uppnått betydande resultat.
Jag har dragit ytterligare en lärdom av detta, nämligen att metoden inte endast har varit ineffektiv utan att det dessutom är fel att tro att EU kommer att kunna hävda sig om det satsar på att ”konkurrera nedåt”. Det är inte genom att försöka konkurrera med låga kostnader som EU kommer att lyckas lösa situationen, utan genom att investera i mänskligt kapital och i innovation, forskning, utbildning samt universitet och högskolor.
Min tredje synpunkt gäller en aspekt som med rätta framhålls i betänkandet, nämligen att fattigdomen fortsätter att vara ett problem, trots att tillväxten genomgående har ökat och ekonomin förbättrats. Fattigdomsnivån inom EU har återigen stigit, också jämfört med 1990-talets siffror. I klartext innebär detta att 80 miljoner européer lever på en inkomst som ligger under tröskelnivån på 60 procent av medianinkomsten.
Jag anser att vi i denna fråga bör ta lärdom av det som hände under Bill Clintons tid som Förenta staternas president, när landet genom den nya ekonomin upplevde ett enormt ekonomiskt uppsving men samtidigt inte lyckades förhindra att samhället även fortsättningsvis drabbades av en utbredd fattigdom, eftersom välfärdsprogrammen inte gick att genomföra. Också vi måste kombinera investeringar med en kunskapsbaserad och konkurrensutsatt ekonomi samt social sammanhållning. Dessa går hand i hand och innebär ett ömsesidigt stöd.
Sophia in 't Veld
för ALDE-gruppen. - (NL) Herr talman! Jag vill inleda med att lyckönska och tacka föredraganden som genom att lägga fram en mycket förtjänstfull text, som knappt krävde någon redigering, avsevärt har lättat skuggföredragandenas börda. Även jag är nöjd med dess nuvarande utformning, eftersom den innehåller en rad utmärkta rekommendationer. Vi har som bekant redan tidigare lagt fram flera av dem, och det som saknas är konkret handling. Mycket av detta har inte genomförts. Det stämmer att ekonomin stadigt förbättras, men vi har inte tid att vila på lagrarna. När det exempelvis gäller stabilitets- och tillväxtpakten är det nu som vi bör arbeta förebyggande. Hellre än att sätta sprätt på pengarna bör vi se till att inte överskrida budgeten, att minska skuldsättningen och att investera, och i detta avseende håller jag helt med Udo Bullmann. Detta bör emellertid inte gå till på det sätt det ofta gör, nämligen att marknaden snedvrids genom subventioner som får ersätta de absolut nödvändiga reformerna. Detta används helt enkelt ofta överskylande, vilket inte är tanken.
Jag är odelat positiv till att den inre marknaden fullbordas, och jag hoppas att tjänstedirektivet, som var alldeles för urvattnat för min smak, i alla fall kommer att ha någon inverkan i detta avseende. Mycket återstår att göra också när det gäller arbetsmarknadsåtgärder, och jag vill kort konstatera att jag uppfattar den sociala modellen på så sätt att alla européer ges rimliga möjligheter, men den modell vi för närvarande har innebär att 8 procent av människorna fortfarande systematiskt utestängs från arbetsmarknaden, och då handlar det inte endast om arbetstagare och invandrare från Östeuropa. Vi skulle hellre se att de drunknade i Medelhavet än att ge dem tillträde till vår arbetsmarknad. Samtidigt har vi blundat för att de människor som under de vidrigaste förhållanden olagligt arbetar på våra marknader i princip behandlas som slavar. Detta är en skamfläck snarare än en social modell för Europa, och därför anser jag att den fria rörligheten för arbetstagare från Östeuropa bör genomföras omgående och utan inskränkningar, med organiserad invandring och gröna kort.
Avslutningsvis finns det de som ifrågasätter fördelarna med en större samordning av den nationella ekonomiska politiken. Någon gång bör vi ha en ny diskussion om detta. Jag anser i varje fall att detta är avsevärt mycket bättre än den rådande trenden med protektionism och medlemsstater som konkurrerar med varandra, eftersom ingen kan förneka att vi, om vi vill att EU ska ha något inflytande över världsekonomin, måste se till att skaffa oss en stark och öppen marknad, vilket i sin tur innebär att vi måste inrikta oss på de områden som kommer att få betydelse i framtiden, det vill säga energi, innovation och hållbar utveckling - områden där vi bör vara världsledande.
Mieczysław Edmund Janowski
för UEN-gruppen. - (PL) Herr talman! Jag lyckönskar föredragandena till deras arbete. Gruppen Unionen för nationernas Europa kommer att stödja betänkandena. Eftersom jag endast har en kort tid till mitt förfogande ska jag inskränka mig till ett par frågor.
För att möta de långsiktiga konkurrensutmaningarna är ekonomierna i EU:s medlemsstater just nu i behov av verklig intern solidaritet och sammanhållning. Vi kan lyckönska oss själva till en formlig ekonomisk pånyttfödelse, vilket framgår av BNP-tillväxten. Vi gör emellertid klokt i att hålla i minnet att vi inte är ensamma. Vår befolkning på 500 miljoner människor utgör inte ens 8 procent av världens befolkning. Vi konkurrerar inte endast med Förenta staterna utan även, vilket är ännu viktigare, med Indien, Kina, Indonesien, Brasilien och Ryssland.
Nuförtiden är det ekonomin och tillgången till strategiska råvaror samt de demografiska möjligheterna som utgör den verkliga styrkan. Dessa tre pelare är nära sammanflätade. Detta innebär att om vi inte inför en familjevänlig politik som är verkligt anpassad till såväl ekonomin som sysselsättningsfrågorna kommer vi inom en inte alltför avlägsen framtid förmodligen inte endast att hamna på efterkälken, utan våra länder kommer också faktiskt att falla samman fullständigt. Lissabonstrategin är inte ett självändamål. Målet för samtliga åtgärder måste vara att lyfta fram individen och den personliga utvecklingen, det vill säga varje europeisk medborgares utveckling.
Elisabeth Schroedter
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tvingas inledningsvis konstatera att ”Lissabonstrategin” är en etikett som numera klistras på allt, även om det har aldrig så lite att göra med strategins ursprungliga målsättning. Trots att sysselsättningspolitiken var den fråga som gjorde att Lissabonstrategin kom till stånd och blev dess viktigaste mål är den numera på väg att bli ett obetydligt bihang.
Omorienteringen har varit politiskt betingad och avsedd att blanda bort korten och slippa erkänna att även om EU:s ekonomi möjligen ser ut att förbättras kan ingen motsvarande uppåtgående tendens märkas i sysselsättningsstatistiken.
För det andra vill jag påminna parlamentet om att EU:s stats- och regeringschefer vid varje vårtoppmöte förbinder sig att tillämpa riktlinjerna för tillväxt och sysselsättning på sin egen nationella politik.
För det tredje gör de detta eftersom de är oerhört angelägna om att bekämpa den sociala utslagningen bland människorna och eftersom detta i praktiken är det enda sättet att minska långtidsarbetslösheten och fattigdomen. Det är i detta sammanhang särskilt viktigt att uppmärksamma de grupper som genom sin personliga särart är särskilt utsatta för diskriminering när de försöker ta sig in på arbetsmarknaden, något som bland annat gäller funktionshindrade och invandrarkvinnor.
Rådet och kommissionen har dock helt enkelt låtit denna synnerligen angelägna fråga hamna i skymundan i år, trots att detta är olämpligt, eftersom utanförskapet fortfarande är ett lika stort problem. Vi kan inte acceptera att sysselsättningspolitiken inriktas på dem som redan har arbete. De riktlinjer som för närvarande gäller måste tas på större allvar än någonsin, och den stora koalitionen får inte komma undan med att ge frågan en annorlunda prioritet och endast vända bort blicken när de sociala behoven blir alltför påtagliga.
Sahra Wagenknecht
Herr talman, mina damer och herrar! Betänkandet om riktlinjerna för den ekonomiska politiken innehåller ett flertal uttalanden som jag kan ställa mig bakom. I betänkandet fastslås att ekonomisk tillväxt inte är ett självändamål utan att tyngdpunkten måste ligga på människornas livskvalitet. Man förespråkar inte endast en exportinriktad utan också en efterfrågebaserad ekonomisk tillväxt, och man är bekymrad över den fortsatt stora fattigdomsutbredningen inom EU.
Allt detta är i och för sig berömvärt och tyvärr inte alla gånger uppenbart för ledamöterna av parlamentet, men betänkandet innefattar även avsnitt som gör det omöjligt att rösta för det. Något som ur vår grupps synpunkt är helt oacceptabelt är att det nyliberala tjänstedirektivet, som omtalas i så positiva ordalag, kommer att innebära att lönedumpning och nedmontering av de sociala tjänsterna uppmuntras ytterligare och att fattigdom och social utslagning därmed blir ännu vanligare.
Vi kan inte heller gå med på att det i betänkandet ingår krav på ytterligare liberalisering av energisektorn. Europa behöver faktiskt inte ännu fler avregleringar, mer liberalisering och ytterligare privatiseringar, utan raka motsatsen. Vad vi behöver är en radikalt förändrad ekonomisk politik som innebär att arbetstagarnas och konsumenternas intressen för en gångs skull ges företräde framför de stora företagens privata vinstintressen.
Michael Henry Nattrass
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill uppmärksamma er på att Bullmannbetänkandet visar att de länder som ännu inte har infört euron når bättre ekonomiska resultat än de som har gjort det. Jag måste verkligen gratulera Slovakien, Lettland, Litauen och Estland. De har frigjort sig från kommunismens bojor och dessutom anslutit sig till den fria marknaden, låga skatter och ett minimum av regler. Är det konstigt att de har den högsta tillväxttakten i EU?
Men jag måste varna dem för att detta har ett slut. Från och med nu kommer det bara att gå utför. Lettland kommer att införa euron 2008, Litauen och Slovakien 2009 samt Estland 2010, och de kommer att förlamas av EU-bestämmelser, EU-mål och av att EU ständigt lägger sig i deras ekonomiska förehavanden.
Jag anser att vi alla borde vara oroade när vi genom betänkandet får veta att EU måste spela en mer aktiv roll i utformningen av den ekonomiska politiken. En modell passar inte för alla, och enskilda länder vet bäst själva hur de ska hitta sina marknader, sköta sin ekonomi och bedriva handel med övriga världen. Ge dem ekonomiskt oberoende!
Alessandro Battilocchio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! De senaste rapporterna om det ekonomiska läget är på det hela taget positiva, men som kommissionen har framhållit ligger produktivitetstillväxten och sysselsättningens kvalitet fortfarande under EU:s behov.
Jag hoppas att dessa uppmuntrande uppgifter inte kommer att tas till intäkt för att slippa vidta ytterligare insatser, utan att de kommer att uppfattas som en tydlig signal om att vi har satt fingret på de viktigaste strategiska punkterna och att dessa kräver fortsatt uppmärksamhet från vår sida. Jag vädjar i detta sammanhang både till EU:s institutioner och de enskilda medlemsstaterna.
Jag tänker framför allt på tre åtgärdsområden. Det första rör inlärnings- och omskolningsprogram samt program för samverkan mellan universitet, övriga utbildningsinstitut och arbetslivet. Det andra området innefattar åtgärder för att möta de demografiska utmaningarna, exempelvis stöd till kvinnor och familjer samt reformer och harmonisering av de sociala trygghetssystemen. Det tredje åtgärdsområdet gäller det ännu otillräckliga stöd som ges till små och medelstora företag och som i första hand syftar till att underlätta deras anpassning till de senaste utmaningarna inom den internationella handeln och till att hjälpa dem att utnyttja ny teknik och innovation. På dessa områden krävs fortfarande mycket arbete.
Ana Mato Adrover
(ES) EU står för närvarande inför två betydande utmaningar, nämligen den ekonomiska globaliseringen och befolkningens åldrande, och till detta kommer invandringsfrågan. Båda kräver en tydlig modernisering av den europeiska sociala modellen. Som ni vet är konkurrenskraften av central betydelse när vi ställs inför globaliseringens utmaningar. Alla vet att vi inte kan konkurrera med tillväxtekonomierna när det gäller arbetskraftskostnader, men vi har en uppenbar fördel i det mänskliga kapital som utgörs av kapacitet, flexibilitet och kreativitet, och vi har också de avgörande värderingar som handlar om solidaritet, lika möjligheter och delaktighet.
För att möta den utmaning som utgörs av befolkningens åldrande och för att garantera de framtida pensionerna och framtidens hälso- och sjukvård är det angeläget att vi ökar produktiviteten, vilket bland annat ställer krav på fler arbetstillfällen och också en bättre sysselsättningskvalitet. Medlemsstaterna är allmänt överens om att lagstiftningen om anställningsskydd måste moderniseras. I detta sammanhang är flexibilitet och trygghet i förening, det som vi brukar kalla ”flexicurity”, ett centralt inslag som måste utvecklas i framtiden.
Vi måste också först och främst införa en strategi som syftar till ett aktivt åldrande, där mer utbildning för människor över 45 år ingår samt skapa ekonomiska incitament och skatteincitament som gör att människor vill fortsätta att arbeta efter 65 års ålder. För det andra måste vi få till stånd en förnuftig invandringspolitik i enlighet med ett förslag som grundas på en bred europeisk överenskommelse och som syftar till adekvat kontroll och integration av invandrare genom olika program för utbildning och vidareutbildning som utformas efter vars och ens speciella förutsättningar.
Avslutningsvis måste vi reformera de allmänna pensionssystemen och se till att de är hållbara genom att de offentliga finanserna konsolideras och människorna uppmuntras att komplettera dem med individuella pensionsplaner.
Jag ska avsluta med att konstatera att vi fortfarande har långt kvar innan vi uppnår en effektiv europeisk arbetsmarknad som är öppen för alla, där det viktigaste målet är livslång sysselsättning och där alla, oavsett ålder och utgångsläge, får nödvändigt stöd och erforderliga möjligheter.
Ieke van den Burg
(NL) Herr talman! Också jag vill lyckönska föredraganden till det mycket förtjänstfulla betänkandet, och det gläder mig att även övriga politiska grupper ger det sitt stöd. Betänkandet kan sägas förebåda den diskussion om översynen av de allmänna ekonomiska riktlinjerna som ju ska äga rum någon gång senare i år. Det är oerhört viktigt att betänkandet utnyttjas på rätt sätt i detta sammanhang, eftersom det innehåller ett antal punkter som kommer att visa sig mycket värdefulla i samband med utvärderingen. I betänkandet görs en bedömning av medlemsstaternas prestationer och den europeiska ekonomin som helhet utifrån dessa rekommendationer.
Jag vill i detta sammanhang förskjuta tyngdpunkten något från kommissionsledamot Joaquín Almunias uttalanden. Han påstod att de länder som uppnår flest mål i stabilitets- och tillväxtpakten är de som lyckats bäst. Mot bakgrund av min erfarenhet i Nederländerna vill jag formulera det något annorlunda, och jag kan lättare instämma i föredragandens konstaterande att det framför allt är de länder som har genomfört strukturreformer med åtföljande investeringar som har lyckats bra. Det gläder mig att vi nu kommer att få en regering i Nederländerna - ministergruppen kommer att sättas samman nu i veckan - som i första hand kommer att företa investeringar i anslutning till de reformer som redan har genomförts och samtidigt noga rätta sig efter de normer som ingår i stabilitets- och tillväxtpakten. Detta är enligt min uppfattning en mycket viktig utgångspunkt. Flera av rekommendationerna i riktlinjerna återfinns dessutom i den nuvarande regeringsöverenskommelsen, bland annat de som rör de äldres, kvinnornas och invandrargruppernas deltagande på arbetsmarknaden.
En punkt som är mycket viktig i sammanhanget och som jag också på min politiska grupps vägnar gärna vill lyfta fram, är betoningen av den europeiska samordningen. Medlemsstaterna ska inte behöva agera enskilt, utan det är faktiskt oerhört viktigt med samtidiga och samordnade insatser. Därför vill jag mycket gärna råda det tyska ordförandeskapet att samarbeta med den interinstitutionella arbetsgrupp som håller på att inrättas och att särskilt beakta sådant som kan samordnas på makroekonomisk nivå inom EU. Denna omfattande diskussion om en mer samordnad ekonomisk politik och sysselsättningspolitik inleddes i Essen för drygt tio år sedan. Det blir en utmaning för Tyskland att nu utveckla detta ytterligare.
Siiri Oviir
(ET) Herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Den nya treåriga förvaltningscykel som infördes för två år sedan i samband med översynen av Lissabonstrategin, där sysselsättningsriktlinjerna sammanförs med de allmänna ekonomiska riktlinjerna, ger medlemsstaterna möjlighet att anpassa de nationella Lissabonprogrammen efter sina egna förutsättningar.
För första gången efter sex år av svag ekonomisk tillväxt eller till och med stagnation har tillväxten i den europeiska ekonomin börjat ta fart. Denna positiva utveckling avspeglas också på arbetsmarknaden och är ett bevis på det ömsesidiga beroendet mellan den ekonomiska politiken och de sociala skyddssystemen. Den dubbla ökningen i arbetskraftens produktivitet har inneburit att den genomsnittliga arbetslösheten har minskat till åtta procent. Förra året skapades 2,9 miljoner nya arbetstillfällen, men det återstår fortfarande mycket att göra och vi får inte känna oss helt nöjda än.
I dag är det bara ett fåtal medlemsstater som har tillämpat ett fullt integrerat livscykelperspektiv på sysselsättningen. Vi måste visa att vi menar allvar med att genomföra de beslut som vi redan har fattat, det vill säga att varje ung människa som går ut skolan eller högskolan ska erbjudas arbete, barnomsorg ska vara allmänt tillgänglig, lagar och andra författningar om arbetsmiljö måste vara uppdaterade, och så vidare.
Jag vill tacka föredraganden för ett realistiskt betänkande och betona att Europaparlamentet är ett lämpligt forum för att utvärdera strategier och åtgärder som gör det möjligt för oss att förverkliga Lissabonmålen genom gemensamma åtgärder och förbättrat samarbete. Detta är den rättighet och den skyldighet som folket har givit oss.
Kyriacos Triantaphyllides
(EL) Herr talman! Jag har med intresse läst mina kollegers båda betänkanden och jag vill kommentera tre siffror: 8, 17 och 12 500.
Det är sant att arbetslösheten i EU i dag ligger på ungefär 8 procent, vilket är en oacceptabel siffra i en union som har den uttalade avsikten att bli den bästa och produktivaste ekonomin fram till 2010.
Den andra siffran, 17 procent, är den procentandel av EU:s medborgare som lever under fattigdomsstrecket, vilket motsvarar 80 miljoner EU-medborgare som inte klarar sin dagliga försörjning.
Slutligen har det multinationella företaget Alcatel Lucent som ni redan vet beslutat sig för att avskeda 12 500 anställda under de kommande tre åren, varav de flesta arbetar i EU. Efter Volkswagenskandalen förstår ni att EU:s samhälls- och sysselsättningsstruktur är allvarligt skakad.
Vi kan fortsätta vårt önsketänkande i fråga om Lissabonstrategin gång på gång. Tyvärr är sanningen en annan, och den är bitter. Men om det är en sak jag kan få ut av dessa betänkanden så är det att parlamentet måste få mer att säga till om i sysselsättningsfrågor.
José Albino Silva Peneda
(PT) Joaquín Almunias nyheter till oss är uppmuntrande, men jag anser att det krävs större ambition i fråga om produktivitet och kvaliteten på arbetstillfällena.
Arbetstillfällen - produktiva sådana - är vad EU behöver och de skapas i företag, och företag skapas bara om det finns gott om duktiga entreprenörer som är villiga att ta risker. Alltså måste vi göra allt för att öka viljan att ta risker och att ge entreprenörskapet en högre profil. Jag anser att det går att göra mycket mer inom detta område.
En annan avgörande faktor för att skapa arbetstillfällen är förtroende, och utan förtroende är det mycket svårt att få ökade investeringar. Bland de faktorer som kan bidra till att skapa detta förtroende finns balanserade offentliga utgifter, utveckling av den inre marknaden och en god samordning i medlemsstaternas ekonomiska politik och den ekonomiska och monetära politiken. Mycket har redan gjorts, men mycket återstår att göra.
Skapandet av arbetstillfällen bör prioriteras av flera anledningar. För det första gör arbetslösheten människor modfällda och de slutar tro på sig själva och på andra. Det är också den viktigaste faktorn i social utestängning. Att skapa arbetstillfällen är det enda sättet att förhindra att unga EU-medborgare slösar bort sina möjligheter och sin talang.
Ändå finns det andra skäl till att det fortfarande är nödvändigt att skapa arbetstillfällen i EU, och det viktigaste gäller den ekonomiska hållbarheten i de sociala skyddssystemen. Det är utan tvivel sant att det till slut kommer att bli omöjligt att upprätthålla de system vi har ärvt om vi inte kan skapa fler arbetstillfällen. För att åtgärda denna situation krävs reformer inom många områden i de olika medlemsstaternas sociala och ekonomiska system. Dessa reformer är nödvändiga, men inte för att på något sätt tillmötesgå de liberaliseringsteorier enligt vilka marknaden är lösningen på allt ont. Dessa reformer är nödvändiga och berättigade mot bakgrund av de värderingar som ligger i det europeiska projektets kärna och som man strävar efter att bevara och lämna till kommande generationer.
I vilken grad arbetsmarknaderna i EU kan möta de utmaningar som globaliseringen, den tekniska revolutionen och den åldrande befolkningen innebär är fortfarande den avgörande frågan, trots den positiva utveckling som har skett under de senaste två åren.
Stephen Hughes
(EN) Herr talman! Vi har inte råd att nöja oss med att arbetslöshetssiffrorna har gått ned på senare tid. I Lissabonstrategin efterlyses både fler och bättre arbetstillfällen. För närvarande ses begreppet ”flexicurity”, flexibilitet och trygghet, som ett hot av många miljoner EU-medborgare. För dem och deras familjer innebär det en allt större otrygghet. Detta noteras i kommissionens förslag om riktlinjer för sysselsättning, där man säger att det krävs en mer övergripande strategi där man på ett bättre sätt kombinerar flexibilitet och trygghet. Detta upprepas ofta, men i själva verket blir saker och ting bara värre, inte bättre.
I sin grönbok om modernisering av arbetsrätten betonar kommissionen vissa frågor och skriver att företag försöker behålla sin konkurrenskraft i den globala ekonomin genom att använda atypiska avtal för att undvika de kostnader som uppkommer på grund av reglerna om anställningsskydd, uppsägningsperioder och socialförsäkringsavgifter. För mig låter inte detta som vägen mot konkurrens med kvalitet och högt mervärde i en globaliserad värld.
Kommissionen noterar också att visstidsanställning, deltidsarbete, behovsanställning, nolltidskontrakt, anställningsavtal för arbetstagare från bemanningsföretag, frilansarbete osv. har blivit fasta inslag på arbetsmarknaden i EU. Man noterar att de ökar, med 4 procent mellan 2001 och 2005, och visar att en betydande minoritet, omkring 16 procent, sitter fast i kortvariga lågkvalitetsjobb med otillräckligt socialt skydd.
Vi har nu, tack och lov, direktiv som omfattar deltidsanställda och visstidsanställda. Men dessa initiativ togs vid en tid då kommissionen fortfarande trodde att den hade en roll att spela genom att upprätta minimistandarder, när den trodde på att använda de rättsliga grunder som den hade tillgång till. Men hur är det med de andra formerna av otrygga, lågbetalda, atypiska lågkvalitetsjobb som breder ut sig? Det bästa kommissionen kan åstadkomma nuförtiden är att ställa ett antal retoriska frågor i sin grönbok om hur man balanserar ”flexicurity”.
Det är kanske dags att kommissionen återvänder till en social dagordning som innehåller lagstiftning. Det är en signal som medlemsstaterna förtvivlat väl behöver.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Herr talman! Detta är en viktig debatt om två mycket viktiga betänkanden, men det är en fråga som parlamentet har tagit upp både tidigare i dag och i går.
Tidigare i dag röstade vi med stor majoritet igenom en resolution om Lissabonstrategin och rådets vårmöte. Det omfattade tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft och var ett viktigt uttalande om vad som måste göras och hur man åstadkommer det.
I går gjordes andra viktiga uttalanden. Kommissionsordförande José Manuel Barroso påminde oss om att EU-institutionerna måste koncentrera sig på de frågor som är viktiga för medborgarna, att vi inte kan bygga morgondagens EU med gårdagens verktyg och att det krävs förändring. Förbundskansler Angela Merkel sa, för rådets ordförandeskaps räkning, att det krävs mindre byråkrati och inte mer, att bättre och förenklad lagstiftning var den väg vi måste följa, och möttes av livliga applåder. Hon uppmanade också parlamentet att stödja denna process.
Med vår resolution i dag ger vi formellt detta stöd. Men jag önskar att det skulle innebära att vi här, i alla politiska grupper, skulle se det gamla argumentet att vi bara kan få antingen mer konkurrenskraft eller mer social rättvisa just som ett gammalt argument. Verkligheten är ju att myntet har två sidor. Den största sociala orättvisan av alla är, som flera kolleger har nämnt, den som drabbar de miljoner som fortfarande är arbetslösa, som vill arbeta men inte kan hitta ett arbete. Det är inte bara deras problem, det är också en skam för oss.
Europaparlamentarikerna borde inte vara uppdelade i två läger, ett på arbetsgivarnas sida och ett på arbetstagarnas. Låt oss alla enas om att tillhöra samma läger, på sysselsättningens sida - för flera arbeten. Det är den viktigaste frågan för alla våra medborgare. Låt oss inte bara stödja den dagordning som rådets ordförandeskap och kommissionen för fram utan låt oss åta oss att arbeta tillsammans för att genomföra den.
Donata Gottardi
(IT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det här betänkandet gör detta till en bra dag för parlamentet av flera skäl. För det första har de oupplösliga kopplingarna mellan ekonomi-, social- och miljöpolitiken, som redan har påpekats, kommit längre än till banala uttalanden, och tillämpas nu i praktiken. Vi behöver bara jämföra titeln med innehållet för att se denna förändring. I betänkandet anges tydligt hur länge detta har stått på gemenskapsinstitutionernas agenda. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken måste också omfatta de sociala och miljömässiga dimensionerna eftersom dessa är de viktigaste delarna för den ekonomiska politiken. Detta handlar inte om att bara slå samman tre likvärdiga delar på bästa möjliga sätt, utan om att erkänna att den ekonomiska utvecklingen bygger på social sammanhållning och miljömedvetenhet.
Eftersom konkurrenskraft kräver kompatibilitet krävs för det andra åtgärder inom specifika områden, till exempel forskning och utveckling, energi och miljö, samt lika tydliga mål för att skapa full sysselsättning och arbetstillfällen av hög kvalitet, där arbetstagarnas värdighet och säkerhet garanteras och där behovet av flexibilitet möts från båda håll inom förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, genom åtgärder som inte bara syftar till att medla utan också att omplacera arbetstagare.
Eftersom samordningsmetoden kan ge goda resultat bör dessutom inte bara goda metoder lyftas fram och spridas, utan även hinder, svårigheter och dåliga resultat. Det krävs alltid stor försiktighet när man inleder en harmonisering, eftersom det är viktigt att ta hänsyn till de olika sammanhangen och rättssystemen - de kan verka vara lika, men ändå ha sina egenheter. Förståelse, inte bara av förslaget utan också av tillämpningsförfarandet och konsekvenserna, kommer dock att underlätta allas arbete på europeisk, nationell och regional nivå.
Det sista skälet är att de nationella besluten i sin tur måste följa en integrerad och övergripande metod, och de fastställda planerna och prioriteringarna måste återspeglas i de nationella budgetarna.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Företrädaren för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, Sophia in 't Veld, inledde sitt anförande med att säga att Bullmannbetänkandet var bra, liksom tidigare betänkanden om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken har varit, men att dessa fina ord inte hade omsatts i konkret handling och att vi aldrig hade kommit längre än till pratstadiet.
Under den korta tid jag har på mig ska jag ägna mig åt de institutionella reformerna. En reflektionsperiod över konstitutionsfördraget har inletts och är nu på väg att avslutas, och så gott som alla har uttryckt sina åsikter. Angela Merkel föreslår en färdplan, socialisternas kandidat Ségolène Royal ifrågasätter centralbankens roll, presidentkandidaten Nicolas Sarkozy anser att det krävs reformer för att fördraget ska gå att genomföra. Alla talar om det här utom vi.
Jag vet att Joaquín Almunia anser att Maastrichtfördraget var det stora ekonomiska fördraget, och det är kanske sant, men vad Maastrichtfördraget inte åstadkom var, i marxistiska ordalag, en förändring i de ekonomiska strukturerna.
Nu är det vår sak att ändra de politiska superstrukturerna och att anpassa den institutionella arkitekturen efter dessa förändringar. Jag föreslår att parlamentet engagerar sig mer och åstadkommer några rader om vad kommissionsledamoten från sin utgångspunkt anser bör införas i konstitutionsfördraget. Ett liknande arbete utfördes i grupp VI i Europeiska konventet, som misslyckades, men listan är fortfarande giltig. Vad anser vi om det som behöver göras på EU:s lista över ekonomiska mål? Hur anser vi, och hur långt anser vi, att medbeslutandeförfarandet bör utvidgas i fråga om den ekonomiska politiken? Vad bör vi göra med inhämtningsbefogenheterna i Lamfalussyförfarandet? Hur kan vi garantera den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken utan att undergräva bankens oberoende? Vad bör vi göra i fråga om ekonomisk förvaltning (i morse hänvisade den italienske presidenten, Giorgio Napolitano, till behovet av ökad ekonomisk samordning)? Vad bör rådsordföranden göra? Men här säger vi fortfarande ingenting.
På beskattningsområdet, och jag avslutar här, behöver vi bara införliva i fördraget vad som redan har fastställts i rättspraxis, nämligen en enhetlig definition av beskattningsort, ett avtal om dubbelbeskattning, tillämpning av principen om icke-diskriminering, och jag ska inte fortsätta, eftersom min tid är ute.
Det jag föreslår är att ni författar några rader och tar dem med er till den dialog vi godkände i de föregående allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och att vi når en överenskommelse så att vi kan agera samfällt och komma med konstruktiva förslag i denna reform av konstitutionsfördraget, för i morgon är det för sent.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken kan beskrivas som en moralisk, eller reglerande, ram för medlemsstaterna, eftersom den ekonomiska politiken är en fråga för medlemsstaterna, men våra mål är EU-omfattande. Denna spänning präglar alla våra diskussioner. De som inte följder de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken undergräver och hotar målen för EU:s ekonomiska politik.
För det andra ser vi en glädjande utveckling i den ekonomiska politiken, en utveckling som kommer att ge oss räckvidd och medvind så att vi kan arbeta mer aktivt och modigt med våra politiska mål och de nödvändiga reformerna än vi hade kunnat göra utan det ekonomiska uppsvinget.
För det tredje råder det ingen motsättning mellan att utnyttja den inre marknaden, arbeta för att nå Lissabonmålen, följa stabilitets- och tillväxtpakten och arbeta för att lösa problemet med den demografiska utvecklingen. Tvärtom måste alla dessa åtgärder till för att vi ska kunna förverkliga EU:s allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och målen för dessa riktlinjer.
Jag menar att det inte är sant, det som man ofta munhuggs om i valkampanjer, att Europeiska centralbankens oberoende - vilket fransmännen tror - eller EU:s mål är orsaken till de nationella problemen. Det är i stället misslyckandet med att uppfylla dessa mål som orsakar problem med tillväxten och sysselsättningen på nationell nivå.
Låt oss använda vår tid för att arbeta mer aktivt för att uppnå våra mål och genomföra de överenskomna reformerna i politiken. Låt oss reformera vårt socialskyddssystem så att vi kan hantera globaliseringens utmaningar. Låt oss göra energieffektivitet och ökad innovationsförmåga i små och medelstora företag till en modell för EES-området och låt oss förbättra strukturerna i den ekonomiska politiken - låt oss spara för att ge oss det investeringsutrymme som krävs - för att göra oss hållbart konkurrenskraftiga på global nivå.
Günter Gloser
Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter! Först vill jag uppriktigt tacka för denna stimulerande debatt. De positiva uppgifter som rapporteras från flera områden är förstås välkomna, men vi får inte vila på lagrarna ännu - det krävs ytterligare åtgärder.
Det har också lagts fram olika argument i fråga om EU:s ståndpunkt när det till exempel gäller sysselsättningen och den ekonomiska politiken - med fokus på Lissabonprocessen. Det är också viktigt att nämna att begreppet hållbarhet lades till begreppen konkurrenskraft och sysselsättning i Göteborg. Vid Europeiska rådets vårmöte, som ska hållas om några dagar, kommer vi att ta upp en fråga som hör ihop med sysselsättningen - nämligen energifrågan.
Denna fråga handlar dels om energi som produkt och dels om hur vi ska hantera energin i framtiden. Går det att hitta alternativ? Hur kan nya områden utvecklas? Detta är trots allt inget som har hittats på av den ena eller andra parten; det har blivit uppenbart att arbetet med att ta fram förnybara energikällor är en viktig del.
Jag vill också på ordförandeskapets vägnar konstatera att något som är lika viktigt - och Franz Müntefering, rådets ordförande (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) höll ett möte om detta förra veckan i Nürnberg i Bayern - är hur EU ska kunna fortsätta att införliva den sociala dimensionen. Vilka utmaningar måste vi möta? Hur kan vi visa att EU inte är ett hot mot utan snarare ett svar på problemet med globaliseringen och frågan om hur socialskyddssystemen ska bevaras.
Detta är mycket viktiga punkter som vi också kommer att gå vidare med inom ramen för G8. Jag har redan försäkrat att trojkan strävar efter samma mål, inte bara vad gäller dialogen, utan även i fråga om hur kommissionen, rådet och parlamentet arbetar med varandra för att hålla nära kontakt om detta.
Joaquín Almunia
ledamot av kommissionen. (ES) Först vill jag än en gång tacka de båda föredragandena och alla andra som har deltagit i utarbetandet av dessa betänkanden och i eftermiddagens debatt - som jag anser har varit mycket lärorik - om den situation vi upplever och de svårigheter vi måste ta itu med.
Situationen kan - för att använda ett spanskt talesätt, men jag tror att liknande uttryck används i de få andra europeiska språk som jag kan - optimistiskt definieras som en halvfull flaska, eller, om än inte pessimistiskt, så åtminstone om vi ska betona det som fortfarande behöver göras, som en halvtom flaska.
I debattens inledning var det några som frågade mig om den tillväxt vi ser nu är cyklisk eller om den också har strukturella orsaker, och om den förbättrade sysselsättningen bara kommer att vara tillfällig, så länge den ekonomiska tillväxten varar, eller om det är sant att vi håller på att åstadkomma en bättre kombination av ekonomisk effektivitet, ökad sysselsättning och större social sammanhållning? Jag tror att det handlar om en kombination av båda.
Jag anser att de strukturreformer som har genomförts under de senaste åren tillsammans med budgetdisciplinen och den makroekonomiska politiken, den blandade makroekonomiska politik som har förts sedan den tredje fasen av Ekonomiska och monetära unionen inleddes, börjar bära frukt. Jag anser att det är riktigt att EU-medborgarna bör vara medvetna om att vi börjar skörda dessa frukter, att den ekonomiska tillväxten på nästan tre procent, de två miljoner arbetstillfällen som skapades förra året, de tolv miljoner arbetstillfällen som skapats i euroområdet sedan den 1 januari 1999, de mycket goda ekonomiska resultaten i en överväldigande majoritet av de nya medlemsstaterna, konsumenternas ökade förtroende och investeringsökningarna, är knutna till de insatser som gjorts och beslut som fattats under de senaste åren. Det är inte bara en slump. Hur ska vi annars kunna förvänta oss att medborgarna ska tro på oss och stödja oss, när vi talar om för dem att vi måste fortsätta våra ansträngningar?
Vi måste fortsätta förbättra funktionen på marknaderna för produkter, varor och tjänster. Vi måste fortsätta integreringen av EU:s ekonomiska system. Vi måste fortsätta förbättra lagstiftningens kvalitet för att skapa ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag, så att de kan konkurrera utan administrativa bördor, utan en rad hinder för deras utveckling. Vi måste ge goda argument så att vi kan be arbetstagarna acceptera ytterligare förbättringar i arbetsmarknadernas funktion. Det är bara genom sådana ansträngningar som vi verkligen kommer att kunna erbjuda arbetstillfällen av hög kvalitet, en framtid för kommande generationer och en kombination av en miljöpolitik för att bekämpa klimatförändringarna och en energipolitik som kan förbättra vår konkurrenskraft. Bara på det sättet kommer vi att kunna erbjuda ett sådant resultat.
Reformerna av Lissabonstrategin, som vi måste fortsätta, kräver därför insatser och ansvarstagande från EU:s institutioner och från medlemsstaterna, från de offentliga institutionerna och den offentliga sektorn, samt från medborgarna och företagen i den privata sektorn, men de måste också bygga på vissa framsteg som vi redan håller på att göra och som måste visas upp.
Jag anser inte att EU:s institutioner bör utarbeta en pessimistisk politik, med en känsla av att framtiden blir sämre än det förflutna, för om vi gör det, om det är det enda budskapet från EU:s institutioner, kommer medborgarna att undra vad de ska ha EU till. EU är det bästa verktyg vi har att tillgå under 2000-talet, eftersom det i Lissabonstrategin redan från början slogs fast att den ekonomiska dynamiken skulle göras förenlig med social sammanhållning och solidaritet med kommande generationer i fråga om hållbarhet, med de äldre, med miljön och med kommande generationer.
Slutligen vill jag kortfattat kommentera två aspekter som har tagits upp under debatten. För det första, samordningen av den ekonomiska politiken. Om jag inte missminner mig talades det i Messinadeklarationen från 1955 - eftersom vi nu talar om Berlindeklarationerna som om de liknade Messinadeklarationen - om behovet av att samordna den ekonomiska politiken, men därför behöver ni, herr García-Margallo, inte ge en ringa kommissionsledamot mandat att bli ett nytt Europeiskt konvent. Det vi behöver är att föra en ingående diskussion om stabilitets- och konvergensprogrammen, vilket kommissionen och Ekofinrådet håller på med just nu. Det vi behöver är att föra en ingående diskussion om tillämpningen av de nationella Lissabonreformprogrammen och gemenskapens Lissabonstrategi, vilket Europeiska rådet kommer att göra vid sitt vårmöte, och att diskutera hur en gemensam energipolitik ska utformas för att bli förenlig med ett ambitiöst miljöprogram för EU. Vi behöver fortsätta integrera ekonomiska tjänster, fortsätta förbättra vår inre marknad, som - precis som några av er sa - fortfarande är ett utmärkt verktyg för att låta EU möta globaliseringen med optimism. Dessutom - och detta är mer en uppgift för de nationella regeringarna än för EU-direktiv, med hänsyn till hur saker ligger till - behöver vi förbättra arbetsmarknadernas funktion genom att kombinera flexibilitet och säkerhet, för om det inte finns någon säkerhet för arbetstagarna kommer det inte att finnas någon flexibilitet i sysselsättningen, och om det inte finns någon flexibilitet i företagen kommer det inte att finnas några arbetstillfällen.
Jag anser att det är detta budskap som framträder ur denna debatt och kommissionen håller helt och hållet med om detta.
Talmannen
Tack, herr kommissionsledamot. Den gemensamma debatten om dessa två betänkanden är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Skriftliga förklaringar (artikel 142 i arbetsordningen)
Gábor Harangozó 
skriftlig. - (EN) Inom ramen för den socioekonomiska utvecklingen i unionen på senare tid måste vi, även om arbetslöshetssiffrorna förefaller sjunka, fortfarande ägna uppriktig och noggrann uppmärksamhet åt den sociala sammanhållningen i unionen som helhet. I själva verket ökar fortfarande fattigdomen i euroområdet, trots uppgifter om ökande sysselsättning, och en del av de jobb som skapas är tyvärr osäkra. Trygg sysselsättning av god kvalitet måste gå hand i hand med ekonomisk tillväxt genom att målen i Lissabonstrategin uppnås. Med tanke på de ökande skillnaderna i tillväxttakt i medlemsstaterna och den relativt låga tillväxttakten i vissa stora medlemsstater krävs betydande åtgärder för att unionen ska kunna möta de nya utmaningarna med en åldrande befolkning och växande konkurrens som en följd av globaliseringen.
I Bullmannbetänkandet fokuserar man på de små och medelstora företagen, forskning och utveckling samt miljö- och energiområdet och strävar på ett tydligt sätt efter att skapa större sammanhållning i utformningen av unionens politik och ekonomiska styrning samtidigt som man strävar efter att skapa en verkligt effektiv och inkluderande europeisk arbetsmarknad. Jag stöder därför föredragandens linje.
