

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om rådets uttalande om hävande av vapenembargot mot Kina och Raül Romeva i Ruedas betänkande om rådets femte årliga rapport enligt tillämpningsbestämmelse 8 i Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport.
Ordet går först till Atzo Nicolaï på rådets vägnar. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! Det är ett privilegium att vara här i dag för att med er diskutera en fråga som Europaparlamentet och det nederländska ordförandeskapet fäster stort avseende vid: vapenexportpolitiken och Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport. Jag skall börja med några kommentarer till betänkandet om rådets femte årliga rapport och till resolutionsförslaget. Låt mig börja med några allmänna synpunkter på uppförandekoden.
Uppförandekoden om vapenexport antogs 1998, och det är ingen överdrift att påstå att den har blivit ett av de mest framgångsrika instrumenten för vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Vapenexportpolitiken har enligt tradition omgärdats med sekretess. Den ansågs vara ett mycket viktigt inslag i den oinskränkta nationella suveräniteten, i vilken inblandning från andra var, milt uttryckt, ovälkommen. Men sedan 1998 har vi kunnat se ökande insyn, ökande samråd mellan staterna och ökande harmonisering inom Europeiska unionen.
Detta är imponerande framsteg, och framgången för uppförandekoden framgår också av det intresse för den som har visats av tredjeländer. Jag talar inte bara om länder som hoppas bli medlemsstater i Europeiska unionen utan också om andra. Uppförandekoden är ett användbart redskap som kan hjälpa dem att skapa en effektiv och ansvarsfull politik för exportkontroll.
Det nederländska ordförandeskapet fäster stor vikt vid att ytterligare harmonisera den europeiska vapenexportpolitiken och vid att göra denna politik ännu mer öppen. En av prioriteterna under vårt ordförandeskap är att slutföra den första översynen av EU:s uppförandekod. Vi hoppas kunna avsluta denna översyn före årets slut. Jag betonar att jag använder orden ”första översyn” avsiktligt. Det är viktigt att vi betraktar koden som ett levande dokument som regelbundet bör hållas upp i ljuset och ta hänsyn till inrikespolitiska och utrikespolitiska utvecklingstendenser och åsikter. Därför är jag säker på att detta inte kommer att vara den sista översynen av koden.
I sina strävanden att öka insynen har det nederländska ordförandeskapet också betonat vikten av en utökad dialog med Europaparlamentet. Den 1 september höll utskottet för utrikesfrågor en debatt med den nederländska ordföranden för arbetsgruppen för export av konventionella vapen (COARM) om EU:s uppförandekod och den pågående översynen. Utskottets föredragande Raül Romeva i Rueda deltog i en konferens om översynen av koden den 30 september i Haag. Vi har också inbjudit Romeva i Rueda till ett informellt möte med COARM-arbetsgruppen den 3 december för att diskutera parlamentets betänkande. Dessutom har vi inbjudit Romeva i Rueda att delta i ett möte som ordförandeskapet, tillsammans med den tjeckiska regeringen, arrangerar i Prag för att informera kandidatländerna och Norge om genomförandet av koden. Vi anser att det är viktigt att parlamentets roll i den europeiska vapenexportpolitiken uppmärksammas i detta avseende.
Här skulle jag vilja göra några mer specifika påpekanden om förslaget till betänkande och om resolutionsförslaget. Europaparlamentets betänkande gäller rådets rapport för 2003. Sedan dess har mycket hänt, viktigast av allt översynen av uppförandekoden. Några av de punkter som tas upp i betänkandet diskuteras inom ramen för denna översyn. I detta sammanhang bör jag nämna följande punkter.
I Europaparlamentets betänkande välkomnas den gemensamma ståndpunkten om vapenförmedling. I den nuvarande översynen råder det redan samstämmighet om att koden även skall gälla förmedlingsverksamhet. Den skall också gälla licenstillverkning utomlands och transport och återexport. Ansökningar om licenser för dessa verksamheter kommer att bedömas i enlighet med de kriterier och den praxis som föreskrivs i uppförandekoden. Dessutom bör koden också kunna tillämpas i fall med så kallade immateriella överföringar av teknik.
Förutom de områden som omfattas av översynen av uppförandekoden har vi gjort framsteg på sådana områden som utåtriktad verksamhet. Jag har redan nämnt seminariet i Prag i december. I september kom medlemsstaterna fram till en mer samstämmig strategi i fråga om utåtriktad verksamhet. Rådets sekretariat kommer att ha en databas om utåtriktad verksamhet i de enskilda medlemsstaterna för att få till stånd en bättre samordning.
Det har också gjorts framsteg i vidareutvecklingen av systemet för besked om avslag och samråd – ett av de viktigaste inslagen i koden. Samråd om avslag äger nu rum på ett sådant sätt att alla medlemsstater får information om samrådet. Men en medlemsstats slutgiltiga beslut om huruvida den kommer att acceptera avslaget eller inte förmedlas inte automatiskt till alla parter. Dessutom håller rådets sekretariat på att utveckla en elektronisk databas, som kommer att innehålla de avslag som anmälts av medlemsstaterna såväl som information om de samråd de har företagit. Denna databas kommer i hög grad att bidra till effektiviteten i de bilaterala samråden och till insynen i deras resultat.
Mycket tid har ägnats åt frågan om kodens status. Parlamentet uttrycker i sitt betänkande mycket klart att det föredrar att göra koden rättsligt bindande. Ni kanske är medvetna om att det inte råder någon samstämmighet i rådet kring denna fråga; omkring hälften av medlemsstaterna förespråkar att koden skall göras rättsligt bindande, medan den andra hälften motsätter sig detta. Men det finns någonting som är viktigare än frågan om huruvida koden är politiskt eller rättsligt bindande. Det är det faktiska innehållet i koden och det sätt den genomförs på, eftersom en förändring av kodens status i sig antagligen skulle få liten eller ingen effekt på enskilda medlemsstaters vapenexportpolitik.
I Romeva i Rueda-betänkandet betonas vikten av ökad insyn. Jag håller med, och därför gläder det mig att rådets årliga rapport för 2004 kommer att vara mer öppen för insyn än de tidigare rapporterna. Vi hoppas att ytterligare steg kan tas, antagligen redan nästa år.
Öppenheten i de nationella rapporterna är också viktig. Tillsammans med Stockholms internationella fredsforskningsinstitut (SIPRI) arrangerade det nederländska ordförandeskapet nyligen ett möte med medlemsstaterna om hur man kan förbättra den nationella rapporteringen. Jag är säker på att kommande ordförandeskap kommer att följa upp detta initiativ.
I resolutionen förespråkas också ett övervakningssystem för att kontrollera slutanvändningen. Detta är ett område där man skulle kunna arbeta mycket mer. En undersökning som nyligen presenterades av USA:s regering visar att i USA:s fall mellan 15 och 20 procent av den godkända exporten till så kallade ”känsliga” mottagare inte hamnar i händerna på den uppgivna slutanvändaren. Vi har inga siffror för EU, men det finns ingen anledning att tro att de skulle vara dramatiskt annorlunda. Därför kommer vi som ett första steg att arrangera ett möte om efterföljande exportövervakning, där USA-myndigheterna kommer att informera oss om sina erfarenheter av system för efterföljande exportövervakning.
Detta leder mig till den fråga som antagligen är den mest politiskt känsliga. Jag vet att EU:s vapenembargo mot Kina tilldrar sig särskild uppmärksamhet från Europaparlamentet och från många nationella parlament. Jag noterar vädjan i resolutionen om att inte häva vapenembargot. Frågan om vapenembargots framtid är fortfarande föremål för diskussion i rådet. Därför är det omöjligt att diskutera denna fråga i detalj. Men låt mig säga att det nederländska ordförandeskapet är väl medvetet om de olika farhågor som har uttryckts av parlament, allmänheten, icke-statliga organisationer men också av viktiga partner som USA och Japan.
En sådan farhåga gäller situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina. EU utnyttjar varje tillfälle att diskutera frågor om mänskliga rättigheter med Kina och övervakar noga utvecklingen på plats. Alla dessa farhågor beaktas i diskussionen.
Vi diskuterar också åtgärder som kompletterar koden, åtgärder som bör förhindra en ökning av flödet av vapen och militär teknik från Europa till Kina om embargot skulle hävas. Syftet med dessa åtgärder är att öka insynen och stärka samrådet bland medlemsstaterna. Det är ännu inte klart när denna diskussion kommer att avslutas.
Avslutningsvis vill jag säga att det nederländska ordförandeskapet med tillfredsställelse ser att Europaparlamentet ägnar så mycket uppmärksamhet åt frågan om vapenexportpolitiken. Som jag sade tidigare är en utökad dialog om denna fråga mellan rådet och parlamentet ett av målen för vårt ordförandeskap. Framsteg har gjorts eller görs på många av de punkter som nämns i betänkandet och resolutionen.
Det finns områden där ytterligare framsteg är möjliga. Insynen i de nationella rapporterna är ett sådant område; harmoniseringen av tolkningen av kriterierna är ett annat. Men vi kan säga att glaset redan är mer än halvfullt. Ni kan vara förvissade om att Nederländerna kommer att göra sitt yttersta under sina sista sex veckor som ordförandeland för att fylla glaset till brädden. 
Patten,
   .  Först av allt ber jag om ursäkt för att jag infinner mig i kammaren för att göra ännu ett avskedsframträdande. Jag börjar inse hur Frank Sinatra måste ha känt sig, när han vacklade runt och gjorde avskedsframträdanden ända tills han blev över sjuttio år. Jag hoppas att detta verkligen är den sista eftermiddag då kammaren får stå ut med mig, men det ligger i parlamentets händer.
Som ledamöterna vet är detta, med tanke på hur den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken fungerar, inte en fråga där kommissionen tar några initiativ. Trots det har vi ett uppenbart intresse av en allsidig utveckling av våra förbindelser med Kina, som på det stora hela är omfattande och utmärkta, och vapenembargot hör naturligtvis hemma i detta sammanhang. Som parlamentet känner till infördes embargot av Europeiska rådet 1989 efter händelserna på Himmelska fridens torg, vilkas inledningsskede jag själv kunde bevittna på nära håll, då jag vid den tidpunkten var vice ordförande för Asiatiska utvecklingsbanken.
I år har Kina intensifierat sin kampanj för att få embargot upphävt. Denna kampanj fortsätter under förberedelserna för toppmötet mellan Europeiska unionen och Kina i nästa månad. De kinesiska myndigheterna anser att embargot är ett bevis på diskriminering av dem; de hävdar att embargot är förlegat. De påstår att det utgör ett allvarligt hinder för den fortsatta utvecklingen av de bilaterala förbindelserna.
Samtidigt som vi har erkänt att positiva förändringar har ägt rum och att den politiska situationen i Kina har förbättrats sedan händelserna på Himmelska fridens torg, är det fortfarande så att Kinas respekt för vissa grundläggande mänskliga rättigheter, särskilt när det gäller politiska och medborgerliga rättigheter, långt ifrån motsvarar internationella normer. Utan att antyda något direkt samband har vi därför konsekvent talat om för de kinesiska myndigheterna på högsta nivå att ett hävande av embargot i hög grad skulle underlättas om de kunde vidta sådana konkreta åtgärder i fråga om mänskliga rättigheter som skulle övertyga allmänheten i EU om att detta var ett lämpligt sätt att agera.
Jag vet att ett antal medlemsstater är positiva till ett hävande av embargot och att de har gett uttryck för denna åsikt offentligt. Andra anser att det är för tidigt, under åberopande av oro för de mänskliga rättigheterna. Mänskliga rättigheter var en fråga som hade en framskjuten plats i den resolution mot ett hävande av embargot som Europaparlamentet antog förra året.
De medlemsstater som argumenterar för ett hävande av embargot använder argumentet att de kontroller som infördes i EU:s uppförandekod för vapenförsäljning 1998 gör embargot verkningslöst. Jag medger att det ligger mycket i detta argument.
Jag är mycket angelägen om att gå vidare med vårt viktiga strategiska partnerskap med Kina, ett land som snabbt håller på att framträda som en global aktör över hela linjen och som nu, bland mycket annat, är vår näst största handelspartner. Detta är ett av våra främsta utrikespolitiska mål under de år som kommer.
Samtidigt är det förståeligt, med tanke på den bakomliggande orsaken till embargot och de viktiga politiska och symboliska frågor som berör båda parter, att några medlemsstater hävdar att hävandet av embargot bör ske först sedan Kina vidtagit positiva och påtagliga åtgärder för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna.
Jag skulle också vilja säga några ord om Europaparlamentets betänkande om tillämpningen av EU:s uppförandekod för vapenexport. Styrkan i uppförandekoden har ett nära samband med debatten om Kinaembargot, eftersom koden kommer att vara vägledande för medlemsstaternas exportpraxis om embargot hävs. Ansvaret för vapenhandeln ligger för närvarande hos medlemsstaterna, men kommissionen fäster stort avseende vid denna handel med utgångspunkt från den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Jag lovordar föredraganden för att han har utarbetat ett gediget dokument som förtjänar noggrann uppmärksamhet. I betänkandet uppmanas medlemsstaterna att utarbeta strängare normer för kontrollen av vapenexport. Bland annat framförs ett krav på större öppenhet, någonting som man normalt inte omedelbart förknippar med vapenhandeln. I betänkandet eftersträvas också ytterligare kontroller och begränsningar av sådan handel, det vill säga områden som i sig är svåra för de medlemsstater som har betydande vapenindustrier.
Samtidigt som man i betänkandet i första hand inriktar sig på förbättringar av EU:s praxis är betänkandets räckvidd global. Man erkänner Europeiska unionens möjligheter att främja bästa möjliga praxis runt om i världen och förespråkar bland annat ett internationellt fördrag om vapenhandel.
Vi får inte glömma – och jag är säker på att parlamentet inte har glömt – det dämpande faktum att ungefär en halv miljon människor dör varje år till följd av våld genom användning av handeldvapen och lätta vapen. Som ni väl känner till får kommissionen, tillsammans med andra internationella organisationer och icke-statliga organisationer, regelbundet ta itu med följderna av olämplig eller illegal vapenförsäljning. Vi genomför också ett antal specifika projekt för att minska den destabiliserande anhopningen av vapen runt om i världen. Ett pilotprojekt som Europaparlamentet har tagit initiativet till är under utarbetande för att se vad som kan göras ytterligare. Det är verkligen mer som behöver göras. Jag stöder särskilt tanken på en internationell överenskommelse för att stärka kontrollen av försäljningen av konventionella vapen. Därför har kommissionen, som ett led i mer omfattande EU-insatser, gett ett kraftigt stöd till antagandet av en internationell uppförandekod för vapenexport, som bygger på Europeiska unionens initiativ.
Medlemsstaterna överväger för närvarande hur man skall kunna förbättra uppförandekoden, och vi uppmuntrar dessa strävanden att stärka EU:s kontroller av försäljningen av konventionella vapen. En framgång för dessa strävanden kommer att vara en viktig faktor i den pågående debatten om vapenembargot mot Kina.
Vi känner alla till Kinas betydelse som ekonomisk partner och politisk aktör i världen under de kommande decennierna. Kina håller i stor utsträckning på att återvinna den ställning landet hade i världen fram till mitten av 1800-talet, när det fortfarande svarade för troligtvis 30 procent av hela världens BNP. Den historiska återhämtning som vi bevittnar är på det stora hela gynnsam för resten av världen. Kinas integrering som en öppen ekonomi i världsekonomin är bra för oss alla.
Det är inte på något sätt förnedrande för oss eller för kineserna om vi regelbundet klargör att det finns andra frågor som oroar oss som till exempel frågor om mänskliga rättigheter. Jag är säker på att vi i sinom tid kommer att få se en förbättring i takt med att den politiska situationen i Kina svarar mot den ekonomiska. Nu för tiden är det inte möjligt för något land att förbli fullständigt slutet. Det är omöjligt för ett land att öppna sin ekonomi samtidigt som det håller politiken under fullständigt rigorös kontroll.
Jag ser fram emot förtroligare förbindelser med Kina under de kommande åren. Jag hoppas att Kina skall fortsätta att spela en positiv roll i världssamfundet. Jag ser fram emot en seriös dialog med Kina om mänskliga rättigheter, som leder till förbättringar som jag är säker på att Sun Yat-sen skulle ha gillat. 
Talmannen.
   – Tack, herr Patten. Detta är en viktig fråga och vi måste gå vidare till debatten. Jag kan ändå inte låta bli att säga att ni är lite som Frank Sinatra: vi tröttnar aldrig på era avsked. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill åter tacka både Atzo Nicolaï och Chris Patten, inte bara för att de är här i dag utan även för att de har varit så tydliga och rättframma. Jag hoppas att det skall ange tonen för vår efterföljande dialog.
I parlamentet fördömer vi ofta brott mot de mänskliga rättigheterna i olika delar av världen och antar resolutioner i det hänseendet. Vi har fördömt mord, tortyr, övergrepp och krig och fördömer ständigt den extrema fattigdom som miljontals människor lever i i världen. Under tiden godkänner våra regeringar fortfarande vapenexport, vilket inte bara förvärrar dessa människors situation, utan också gör att köparna spenderar enorma belopp på militära ändamål medan deras länders sociala och utvecklingsmässiga prioriteter kräver att resurserna används på annat sätt.
År 2000 undertecknade 189 länder millenniedeklarationen i New York och åtog sig att mellan 2015 och 2050 få slut på fattigdomen, garantera allmän tillgång till de viktigaste läkemedlen och lika möjligheter för kvinnor och män, och se till att alla får lära sig att läsa och skriva och gå i grundskola, bland mycket annat. För att nå de målen måste regeringarna avsätta minst 60 miljarder US-dollar per år för tillämpningen av millennieagendan. Men trots att det är oerhört svårt att hitta pengar för dessa ändamål ökade världens militära utgifter med 64 miljarder US-dollar mellan 2002 och 2003. Mellan 2003 och 2004 ökade de med ytterligare 50 miljarder US-dollar.
EU-länderna, som exporterar en tredjedel av världens konventionella vapen, har ett stort ansvar. EU sålde under 2002, det år som rapporten vi diskuterar avser, vapen och militär utrustning till ett värde av 21 miljarder euro till länder som Saudiarabien, Marocko, Indien, Pakistan, Angola, Turkiet, Iran, Colombia, Israel och även Irak och många andra länder, vilka enligt en strikt tolkning av EU:s uppförandekod inte skall köpa europeiska vapen. Vad är problemet? Det har redan nämnts att problemet å ena sidan ligger i att koden fortfarande är för diffus och å andra sidan att den ännu inte är ett rättsligt bindande instrument. Därför kan inga straffrättsliga påföljder utdömas när brott mot koden begås.
Europaparlamentet har alltid varit den av EU:s institutioner som gått i bräschen när det gäller att kräva att den europeiska vapenexporten skall underkastas en strikt uppförandekod och att dessa exporter samtidigt skall vara förenliga med EU:s ständiga budskap om att förebygga väpnade konflikter och främja fred och utveckling. Efter att yrkesmässigt ha arbetat i tio år med frågan måste jag därför särskilt lyckönska det nederländska ordförandeskapet till ansträngningarna, inte bara med översynen av uppförandekoden, utan även för att göra texten mycket djärvare, mer konsekvent och i slutändan mer effektiv. Men det räcker fortfarande inte. Vi måste därför komma ihåg att vi, precis som det sägs i betänkandet, måste framhärda i att koden skall skrivas om så att den blir striktare. Vi måste kräva att den blir ett rättsligt bindande instrument – och även om vi ännu inte är eniga, måste vi kämpa för att bli det –, vi måste kräva att regeringarna ökar insynen och ger bättre information om beviljande och avslag av licenser, vi måste begära att koden även tillämpas på export av utrustning som kan användas för tortyr eller avrättningar, kräva att EU skapar instrument för att förbättra registren över vapenmäklare, oavsett om de är verksamma inom EU eller bara är registrerade inom unionen, och att lagstiftningen som reglerar exporterna harmoniseras uppåt. Till sist kräver man i betänkandet bland mycket annat att EU tillsammans med andra aktörer skall leda det internationella arbetet med att anta ett internationellt vapenhandelsavtal.
Eftersom debatten äger rum vid en tidpunkt då vissa europeiska regeringar anser att vi bör häva vapenembargot mot Kina, bör vi slutligen passa på att upprepa att det vore att begå ett misstag. Det finns minst tre skäl till det: den klart otillfredsställande människorättssituationen i landet som har fördömts många gånger av flera icke-statliga organisationer, det faktum att en ytterligare utvidgning av den militära marknaden utan tvivel skulle påskynda kapprustningen i regionen, eftersom Kina är världens ledande importör av konventionella vapen, och till sist de många riskerna för att förvärra vissa olösta konflikter, som t.ex. den mellan Kina och Taiwan, eller påtryckningarna på Tibet, vilket är situationer som fortfarande måste klaras ut.
Därför vädjar jag till rådet att inte bara lyssna utan också ta hänsyn till och respektera parlamentets förslag och rekommendationer. Detta för att en gång för alla undanröja den uppenbara motsägelsen att å ena sidan beklaga sig över fattigdom, krig och brott mot de mänskliga rättigheterna och å andra sidan underblåsa våldsyttringar på olika håll med våra vapen och vår tystnad, något som är obegripligt för de miljoner människor som blir till offer.
Henin (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Att rusta eller att utveckla, det är frågan. Vi bedömer att vapenimporter egentligen utgör 20 procent av utvecklingsländernas skulder. I dessa länder är de militära utgifterna ofta mycket större än budgeten för hälso- och sjukvård eller utbildning, och ibland överträffar de militära utgifterna båda dessa budgetar sammantagna. Därför är det avgörande för dessa länders utveckling att de i hög grad stoppar flödet av vapenimporter. Det går inte att leva särskilt länge i en värld där 900 miljarder US-dollar går till militära utgifter, medan endast 325 miljarder US-dollar går till jordbrukssubventioner och bara 60 miljarder US-dollar går till utvecklingsstöd.
Mot denna bakgrund ökade t.ex. de militära utgifterna i Afrika söder om Sahara mellan 1995 och 2001 med 47 procent och medellivslängden sjönk med fyra år. Ja, EU:s uppförandekod om vapenexporter har funnits sedan 1998. Ja, EU-länderna har gjort framsteg. Men det brådskar för oss att gå längre, särskilt med tanke på att andra makter som Förenta staterna, Ryssland och Kina inte utövar någon sådan självbehärskning. Jag anser att åtgärderna från utskottet för internationell handel gör det möjligt för oss att gå längre, även om de inte sträcker sig lika långt som några av oss hade hoppats på. Det är viktigt att dessa åtgärder vidtas eftersom de hjälper oss att få ett annat tänkesätt. Jag vill särskilt nämna den fullständiga harmoniseringen av politiken om medlemsstaternas vapenexporter på medellång sikt, vilken hjälper vapentillverkarna att ändra riktning och diversifiera sin tillverkning för att förebygga sociala kriser och undvika att kunskaper går förlorade. Jag vill också nämna inrättandet av en europeisk byrå för kontroll av vapenexport, och framför allt införandet av en skatt på vapenexporter som skall gagna offren för konflikterna och kampen mot fattigdomen.
Om EU antog dessa förslag och omvandlade dem till verkliga rättsliga åtgärder skulle det i sin tur utgöra stora framsteg och ge drivkraft för att utöva påtryckningar på länder som Förenta staterna, Kina, Ukraina, Ryssland och Israel.
Än mer effektivt vore om allt detta kunde leda till åtgärder för att kontrollera kapitalets ursprung i skatteparadis inom EU. Därmed skulle vi ta ett steg mot att rädda mänskligheten.
Med er tillåtelse vill jag därför avsluta med att säga som Albert Einstein: ”Antingen utplånar mänskligheten vapnen eller så utplånar vapnen mänskligheten”. 
Von Wogau (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också säga hur glad jag är över att vi fortfarande har möjlighet att träffa kommissionär Patten i kammaren. Jag upplever Frank Sinatra på samma sätt som han: jag hör fortfarande hans röst, och kommissionär Pattens också.
Om vi skall gå över till att tala om vapenexport kan vi verkligen med fog säga att uppförandekoden har lett till framsteg i fråga om vapenexporter, men jag måste ändå säga att dessa framsteg inte har varit tillräckliga. Vi konstaterar med glädje att rådets ordförandeskap förhandlar i syfte att klargöra ett antal punkter i koden, och jag hoppas att dessa förhandlingar skall vara en framgång. Jag anser också att det är mycket viktigt att dessa regler inte bara omfattar försäljning, utan även förmedling av vapen.
Men det faktiska och verkliga problemet med vapenexporter ligger inte i den rättsliga grunden, utan i de olika EU-ländernas skilda sätt att tillämpa dessa rättsliga grunder. Vi måste fokusera våra ansträngningar på det problemet, till att börja med genom att förklara att koden skall vara rättsligt bindande. Om det inte kan göras på gemenskapsnivå finns det ingenting som hindrar medlemsstaterna från att göra det, och ett antal medlemsstater har redan gjort det. Det är den vägen vi måste gå. Samtidigt som vi å ena sidan måste sträva efter att sluta att betrakta överföringar av försvarsutrustning inom gemenskapen som export, kan det bara ske om alla unionsmedlemsstater tillämpar reglerna för detta enhetligt och strikt.
Jag vill nu tala om frågan om embargot mot Kina. Min grupp anser att detta strategiska partnerskap med Kina kommer att leda oss in i framtiden, och att vi skall försöka att få detta till stånd. Men vi vet att några problem kvarstår, t.ex. Kinas förhållningssätt till mänskliga rättigheter, vilket är problem som rör Taiwan och Tibet. Därför anser min grupp att de förutsättningar som krävs för att vi skall kunna häva embargot mot Kina ännu inte finns. 
Gomes (PSE )
   , – Herr talman! Även jag vill tacka ordförandeskapet och i synnerhet Chris Patten. Vi är mycket ledsna, eftersom EU fortfarande hade kunnat dra nytta av ”his way”.
Samtidigt som spridningen av kärnvapen framkallar undergångsscenarion, tillfogar konflikter som flammar upp genom handeln med konventionella vapen obestämbara skador på utvecklingen i många samhällen och leder till att människor dör och att brott begås mot miljontals civila personers mänskliga rättigheter i hela världen. Enligt den strategiska säkerhetsplan som EU har antagit är de största hot som vi måste ta itu med regional instabilitet, stater där utvecklingen ser ut att misslyckas, organiserad brottslighet och internationell terrorism. Allt detta är hot som kan förvärras av okontrollerade vapenexporter till köpare utanför EU.
EU:s medlemsstater har under de senaste åren gjort ansträngningar för att förbättra kontrollerna av export av konventionella vapen med ursprung i eller som förs genom EU. Men mycket återstår att göra.
Som socialister hävdar vi att uppförandekoden för vapenexport måste bli bindande och att nationell lagstiftning och EU-lagstiftning skall antas för att öka insynen i vapenförmedling. Räckvidden av förbudet mot export av viss utrustning som används vid tortyr eller truppminor måste utökas. Försäljningen av vapen till regeringar eller grupper i konfliktområden måste kontrolleras strängare mot bakgrund av information från de kontrollmekanismer som FN:s säkerhetsråd har inrättat för att genomföra vapenembargon. EU:s regeringar har ett ansvar som de inte får dra sig undan, nämligen att gå vidare med internationella lagar som gör att företag och personer som bryter mot vapenembargon som har deklarerats av EU eller FN:s säkerhetsråd bestraffas.
Som socialister stöder vi åtgärder för att mildra följderna av vapenhandel, som t.ex. att inrätta en skatt för att bistå offer för väpnade konflikter och bekämpa fattigdom, vilket nyligen föreslogs av FN:s nuvarande generalförsamling.
EU kan och måste gå längre. Med åtgärder som de som ingår i resolutionen, som vi röstade för, och med en utökning av uppförandekodens bindande tillämpning, inte bara för våra partner i det utvidgade EU utan också för våra nya grannar, så att vi får en gemensam europeisk vapenmarknad där den nyinrättade europeiska byrån för kontroll av vapenexport spelar en kontrollerande och reglerande roll.
Som socialister har vi lagt fram praktiska ändringsförslag till detta resolutionsförslag där man uppmanar rådet och medlemsstaterna att upprätthålla vapenembargot mot Folkrepubliken Kina och garantera en sammanhållen ansats när det gäller vapenembargon i allmänhet. Embargot infördes efter massakern på Himmelska fridens torg och har gällt sedan dess på grund av de allvarliga människorättsproblem som består i Kina. Detta trots att Kina har öppnat sig mot omvärlden och haft en anmärkningsvärd ekonomisk tillväxt.
Parlamentet lade fram ett yttrande 2003 genom en särskild resolution i frågan och rekommenderade att embargot skulle upprätthållas. Parlamentet har i sina betänkanden, vid sidan av rapporter från olika icke-statliga människorättsorganisationer, år efter år påtalat sin allvarliga oro över överträdelserna av de mänskliga rättigheterna i Kina och Tibet. En resolution om vapenembargots lämplighet för att få till stånd en verklig förändring kan inte leda till att vapenembargot hävs, åtminstone så länge det inte finns någon bindande uppförandekod för export av vapen och utrustning som kan användas för internt förtryck och tortyr. Hela systemet måste vara enhetligt på detta område, men det aktuella beslutet om att häva vapenembargot mot Libyen är inkonsekvent och gör att EU kan anklagas för dubbelmoral. 
Van Hecke (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Raül Romeva i Ruedas betänkande är synnerligen väl avvägt och innehåller många intressanta rekommendationer om hur uppförandekoden för vapenexport kan förbättras. Vi hoppas att rådet kommer att ta fasta på dem den här gången. Det är bara då som koden kan bli ett effektivt och rättsligt bindande kontrollinstrument, tillsammans med påföljder för överträdelser. Jag vill specifikt hänvisa till punkt 20 i betänkandet där EU uppmanas att upprätthålla sitt vapenembargo mot Kina. Det vore ett synnerligen otillräckligt budskap att häva embargot nu, och jag anser att det vore ett klassiskt exempel på hyckleri och på ett selektivt förhållningssätt till försvaret och skyddet av de mänskliga rättigheterna runt om i världen. De värderingar och normer som EU sätter så stort värde på skulle i så fall åter få träda tillbaka för ren merkantilism. Utsikterna om feta och saftiga beställningar på tyska u-båtar och franska flygplan verkar vara skäl nog för vissa att omintetgöra vapenembargot mot Kina. Att göra det skulle framställa EU som en hästhandlare som säljer sina principer för en handfull silvermynt, och det går bara inte an under ett nederländskt ordförandeskap, herr Nicolaï.
Europa kan mycket riktigt inte tillhandahålla vapen till ett land som använder militären för att trygga sammanhållningen på det egna territoriet och nu upprepat hotar med militära ingripanden i Taiwansundet, där över 500 raketer har placerats ut. Tanken att uppförandekoden skulle införa stränga restriktioner på vapenexporter är alltså en falsk ursäkt. Risken att Kina skall föra vapen vidare till utvecklingsländer har inte försvunnit. Oavsett vilket är och förblir det inget alternativ för vår grupp att häva embargot. 
Flautre (Verts/ALE ),
   . – Personligen är jag väldigt glad över vad ledamöterna säger och jag kan notera att parlamentet verkligen har antagit en förnuftig ståndpunkt.
Jag vill säga till Karl von Wogau – som jag gratulerar till hans ståndpunkt om att häva embargot, med andra ord, hans önskan att inte häva det – att koden och dess restriktiva natur samtidigt inte kan lämnas i händerna på medlemsstaterna. Vissa stats- och regeringschefer har helt klart få skrupler när det gäller Kina. Hörde vi inte Jacques Chirac säga att embargot hörde till en svunnen epok? I det sammanhanget uppmanar jag de stats- och regeringschefer som tydligen fullt ut har uppmärksammat den enorma marknad som Kina utgör att titta lite noggrannare på vad som sker på idrottsarenor, i Iveco-skåpbilar och på ett antal platser där godtyckliga avrättningar äger rum.
Kina innehar enligt min åsikt världsmästartiteln när det gäller att kränka de mänskliga rättigheterna, eller annars när det gäller att tillämpa dödsstraff på ett helt okontrollerat sätt under fullständigt oacceptabla utomrättsliga villkor. Jag undrar om inte överträdelser mot koden, vilket ett hävande av vapenembargot mot Kina skulle innebära, enligt alla här, också borde fördömas om det nämns uttryckligen, liksom några stats- och regeringschefer har gjort? Jag välkomnar att rådet försöker att reformera koden och yrkar ihärdigt på att man skall förhindra att sådana uttalanden görs. Det är uppenbart att dessa uttalanden skadar trovärdigheten för många av de politiska linjer som EU följer i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna. 
Agnoletto (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Risken är stor att denna debatt blir till ännu en årlig ritual där vi förklarar oss vara mer eller mindre eniga, men där allt som blir kvar efteråt är en lista över goda avsikter och rekommendationer till kommissionen och rådet.
För att undvika detta är det helt nödvändigt att uppförandekoden blir rättsligt bindande och att vi inför stränga sanktioner mot företag registrerade i EU som inte respekterar koden. Det är också viktigt att unionen engagerar sig för att kräva att andra länder, som Förenta staterna, Ryssland och Kina, följer uppförandekoden eftersom över 50 procent av världens vapentillverkning dessutom sker i länder som är medlemmar av FN:s säkerhetsråd.
Mitt land Italien har nu ökat sin vapenexport med 25 procent på ett år och förutspår en 40-procentig ökning framöver. Bland de största mottagarna av den italienska vapenhandeln finns Saudiarabien, som verkligen inte är ett land som respekterar rättigheter.
Vi måste bestämt upprätthålla embargot mot försäljning av vapen till Kina och skyddet av mänskliga rättigheter måste dessutom alltid vara överordnat ekonomiska vinstintressen.
En iakttagelse slutligen: De militära utgifterna i världen förra året uppgick till 900 miljarder dollar, varav 700 miljarder dollar användes i de civiliserade länderna bara i första världen. Det är inte en sådan civilisation vi vill ha! 
Pęk (IND/DEM ),
    Herr talman, mina damer och herrar! Detta är en viktig debatt och debatter om värderingar är särskilt viktiga i Europeiska unionen. Medan vi talar om värderingar med avseende på det här specifika fallet vill jag uppmärksamma er på några andra fall. Polen, som befann sig i svårigheter då, övertalades en gång i tiden av ett av världens viktigaste länder att sluta skicka vapen till ett land i Sydostasien. När Polen gick med på det ledde det till att Polens ekonomiska potential skadades avsevärt. Det andra landet i fråga drog snabbt nytta av den öppning som Polen hade lämnat och gjorde sig en god förtjänst på det.
Uppförandekoden är en nödvändig och rationell lösning, men jag vill framhäva att om den skall tjäna något nyttigt syfte så måste den vara formellt bindande i hela EU. Ett internationellt avtal måste också undertecknas och åtminstone godkännas av Förenta staterna och Ryssland. Om det visar sig att vi genom att ta täten försvagar våra samhällen och ekonomier i de så kallade värderingars namn som vi excellerar i, och att andra tar vår plats och ökar sina fördelar i förhållande till våra ekonomier och våra möjligheter att påverka den globala situationen, minskar vi i praktiken våra möjligheter att förbättra de mänskliga rättigheternas efterlevnad i världen. Jag är för att sanktionerna mot Kina hävs, eftersom de inte ger något resultat och minskar EU:s möjligheter till ekonomisk utveckling. 
Czarnecki, Ryszard (NI ). 
     Herr talman – jag höll på att säga minister – , herr talman och mina damer och herrar! Europaparlamentet måste reagera på en situation där en halv miljon människor dör varje år till följd av våld relaterat till lätta vapen, både i väpnade konflikter och i kriminella sammanhang. Denna debatt är en del av vår reaktion.
EU exporterar död, även om vi skall komma ihåg att EU främst exporterar från Europa. De senaste fem åren har nämligen så mycket som 80 procent av EU:s vapenexport gått till länder utanför Europa. Vi får inte ryckas med av önsketänkande pacifister som vill rensa världen från krig och vapen, eftersom sådana fantasier saknar all förankring i verkligheten. Vi kan och måste dock kontrollera tillverkningen och försäljningen av vapen i EU. Men vi måste också bestämt kräva detsamma av våra framtida EU-medlemsstater. Utskottet för utrikesfrågor har antagit mina ändringsförslag om detta. De länder det handlar om är förstås Rumänien, Bulgarien och även Kroatien och Turkiet.
Som polsk medborgare vill jag uppmärksamma er på ett initiativ som tagits av den polska regeringen. Tillsammans med den svenska regeringen har man redan anordnat fem informella möten med arbetsgruppen för export av konventionella vapen, COARM, där både gamla och nya medlemsstater deltagit. Jag vill också ge mitt helhjärtade stöd till punkt 28 i resolutionsförslaget om exportförbud för all utrustning som kan användas för dödsstraff och tortyr. Men jag hyser samtidigt mina tvivel om förslaget i punkt 40 om huruvida en särskild skatt på vapenhandel är realistisk. Jag tror inte att ännu en skatt skulle bidra till att skapa fred i Europa och världen, även om den skulle lugna vissa byråkraters samvete. 
Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det kan vara sant att embargot mot Kina verkar något överspelat, särskilt efter det att embargot mot Libyen har hävts, ett land som verkligen inte är en förebild när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna. Det är också begripligt att en suverän stat som Kina försöker stärka sitt försvar och skydda sin säkerhet och territoriella integritet.
Det är också sant att det inte gjorts några större framsteg med att förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna, och att Kina förblir en förkämpe i kampen mot terrorismen och utövar verksamma påtryckningar mot Nordkoreas utvecklande av kärnvapen. Men samtidigt är det så att den kinesiska regeringen försöker att utnyttja det faktum att vi och Förenta staterna är av olika åsikter i frågan. Det förvånar mig att ingen i parlamentet har påtalat denna aspekt av våra transatlantiska förbindelser. Dessa förbindelser måste fortsätta att prioriteras och kommer att påverkas av den mer eller mindre enade strategi som vi antar i förhållande till Kinas allt starkare makt.
Vi måste också ta hänsyn till den strategiska, låt vara betänkliga balansen som just nu råder i Taiwansundet. Taiwan utgör en demokratisk modell som Kina ännu befinner sig mycket långt ifrån. Om vi i stället avser att häva embargot av realpolitiska skäl, ekonomiska och politiska skäl, snarare än av respekt för demokratin, borde vi endast kunna göra det genom att förbinda Folkrepubliken Kina till att göra tydliga och kontinuerliga framsteg på människorättsområdet, precis som företrädaren för kommissionen hävdade i dag. Vi bör åtminstone försöka att diskutera – jag menar inte harmonisera – vår ståndpunkt i förhållande till dem som Förenta staterna och de europeiska länder har som nu är emot att häva embargot. Det är av avgörande betydelse att vår strategi i frågan är så enad och samlad som möjligt. 
Van Den Berg (PSE ).
   – Herr talman! EU:s tillhandahållande av vapen till tredjeländer måste vara förenligt med en gemensam, tydlig och bindande ram som skall hålla för en prövning. Det är naturligtvis ett krav om vi vill få till stånd en verkligt ansvarsfull EU-politik. Det är som Atzo Nicolaï sade synd att ett antal länder fortfarande resolut motsätter sig tvingande ramar av det slaget. Det finns tre viktiga testkriterier: En konventionell människorättspolitik och förstås den praxis som en sådan leder till i ett givet land, regionala spänningar i ett visst område, och även förhållandet mellan vad ett land spenderar på fattigdomsbekämpning å ena sidan och på sin försvarsbudget å andra sidan. Dessa kriterier skall vara vägledande när man bedömer Kinas och nu även vissa andra europeiska länders försök att få vapenembargot att hävas. EU anser med rätta fortfarande att människorättssituationen är oroande. Det må vara hänt att Kina har undertecknat väsentliga avtal, men vad som sker i praktiken är en annan sak. Behandlingen av oliktänkande, etniska och religiösa minoriteter och den storskaliga tillämpningen av dödsstraffet är helt enkelt mycket oroväckande. Stränga restriktioner av yttrandefriheten, arbetstagares rättigheter och rätten att bilda fackföreningar och gå ut i strejk ger fortsatt upphov till allvarlig oro.
Den andra punkten om regional utveckling talar också för sig själv. Det finns uppenbara spänningar inom den globala politiken.
Låt mig avsluta med den ekonomiska aspekten. Kina genomgår naturligtvis enorma sociala förändringar och är i ekonomiska termer oerhört dynamiskt och präglas också av en strävsam kapitalism i stor skala och omfattande ekonomisk tillväxt. Men mitt i allt detta drar många människor det kortaste strået. Skillnaderna tar sig uttryck i att 200 miljoner människor saknar arbete och lever under fattigdomsgränsen i kombination med all den sociala oro detta leder till. I en sådan situation måste den ekonomiska utvecklingen gå hand i hand med grundläggande politiska reformer och social demokrati. Jag stöder därför helt den ståndpunkt min grupp har intagit i parlamentet, nämligen att vapenembargot inte skall hävas nu, samtidigt som vi framhäver behovet av dialog med Kina, som är en växande faktor att räkna med både ekonomiskt och politiskt. Vi i Europa måste försöka att främja demokratiseringsprocessen och erbjuda oss att bidra till att lösa de sociala problemen. Vi måste hjälpa Kina att spela sin roll som global aktör på ett effektivt och rättvist sätt, eftersom det ligger i det internationella rättssystemets intresse. 
Malmström (ALDE ).
    Herr rådsordförande! Kommissionär Patten! Alltid trevligt att se er igen. Vapenembargot mot Kina var EU:s respons på händelserna på Tienanmen Square i juni 1989. Det var vårt sätt att visa vår avsky mot det som hände tusentals, fredliga, demonstrerande studenter. Sedan dess har världen förändrats. Kina har förändrats, men inte regimen. Kina är världens största diktatur. Hundratusentals oliktänkande förtrycks, sitter fängslade i arbetsläger, landet är världsledande när det gäller avrättningar, de mänskliga rättigheterna kränks dagligen, yttrandefriheten är kraftigt inskränkt och all opposition är i princip förbjuden.
Regimen tycks således inte förändras och nu diskuterar vi om vi skall lyfta embargot, trots att inga förändringar har skett. Vad sänder det för signaler till omvärlden och till Kina? Kina ger bra handelsmöjligheter och vi skall handla med Kina, men vi får inte glömma vem vi har att göra med. Vi kan inte svika alla de tusentals, hundratusentals, demokratiaktivister, politiska fångar, de ungdomar som i hemlighet surfar på internet för att få reda på vad som verkligen händer. Alla dessa hoppas på Europa. Skall vi då svika dem genom att sälja vapen till den regim som förtrycker dem? Skall vi ha europeiska missiler och ubåtar riktade mot den demokratiska republiken i Taiwan?
Nej, vi måste vara konsekventa. Det är vår trovärdighet som står på spel och den är viktigare än franska Mirageplan, svenska JAS Gripen eller tyska ubåtar. Den liberala demokratiska gruppen räknar med att ni herr rådsordförande står upp för de mänskliga rättigheterna och behåller embargot och skickar med det budskapet till rådet. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill betona för parlamentet i dag att uppförandekoden är ett mycket viktigt instrument, som Atzo Nicolaï mycket riktigt sade, men låt oss vara realistiska. Den dagliga tillämpningen – och här inbegriper jag mitt eget land – visar att det fortfarande finns gott om kryphål, att definitionerna är otydliga, att förbuden ibland nonchaleras och att kommersiella överväganden alldeles för ofta går före respekten för de mänskliga rättigheterna. Detta resulterar i ett oacceptabelt stort lidande, ett oacceptabelt antal människor som förtrycks och ett oacceptabelt antal människor som dödas. Härav följer vårt parlaments berättigade krav på en striktare formulering, och även det berättigade kravet på att denna uppförandekod skall göras till bindande lag. Härav följer också behovet av en utökad kontroll som även omfattar slutanvändarna.
Av den anledningen är det rätt att embargot mot Kina skall vara kvar, och därför har länder som Nederländerna, Förenade kungariket, Irland, de skandinaviska länderna, Polen och Republiken Tjeckien, vilka i rådet fortfarande hävdar att de vill behålla embargot, mitt fulla stöd.
Var ståndaktig, herr Nicolaï, och häv inte embargot, varken vid toppmötet mellan EU och Kina den 8 december eller vid Europeiska rådets möte den 17 december. Vi ger er alla vårt fulla stöd. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Att ens överväga att häva vapenembargot mot Kina är i själva verket en ogärning som får en att gråta blod. Tvärtemot vad en talare just hävdade är vapenembargot ingen otidsenlighet. Att behålla embargot handlar först och främst om de mänskliga rättigheterna. Det handlar inte om Kinas väldiga befolkning och den utomordentligt intressanta ekonomiska potential som därigenom erbjuds och plötsligt lockar oss att kasta våra principer i frågor som rör de mänskliga rättigheterna överbord.
Om Frankrike – för att bara nämna ett land – får sin vilja igenom och embargot mot Kina hävs kommer Europeiska unionen att förlora all sin trovärdighet. Detta är inte bara en fråga om mänskliga rättigheter; det handlar även om det faktum att Kina utgör ett reellt hot mot Taiwan, som är ett demokratiskt land. Över 600 raketer är riktade mot Taiwan, och det är skamligt att vi ens överväger att ställa nya vapen till förfogande för ett land som hotar en demokrati på ett sådant sätt. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Nicolaï, kommissionär Patten! Medan rådets företrädare har varit mycket uppriktig i sitt klargörande av de pågående dispyterna mellan två grupper inom rådet, anser jag att det viktiga för oss vid toppmötet måste vara att göra en riktig bedömning av de grundläggande principerna i våra förbindelser med Kina. Det är detta ordförandeskapet måste försöka att enas om genom att konstatera att förbättringar visserligen har gjorts under senare år när det gäller hanteringen av de mänskliga rättigheterna i Folkrepubliken Kina, men att förbättringarna inte på långa vägar har varit tillräckliga. Med tanke på hur religionsfriheten, mötesfriheten, föreningsfriheten och pressfriheten fortsätter att brutalt undertryckas i Folkrepubliken Kina är det uppenbart att det helt enkelt inte är tillräckligt att hölja landet i en slöja av ekonomiskt intresse.
Jag uppmanar därför rådet att dra en tydlig gräns här och säga att vi konstaterar att förbättringar har gjorts, men att de är synnerligen otillräckliga. Kina måste ta det första steget under sin nya ledning. Jag håller med de föregående talarna om att vi inte kan häva vapenembargot samtidigt som framstående företrädare för regeringen i Peking hotar att bruka vapenmakt mot Taiwan, liksom de gjorde i går. Det är inte godtagbart att vapenmakt över Taiwansundet skall vara ett sätt att föra politik.
Kommissionär Christopher Patten har alltid visat oss på rätt väg. Vi har alltid uppmanat till politisk dialog mellan Folkrepubliken Kina och Taiwan – en politisk dialog som båda staterna måste delta i. Jag hoppas att de kinesiska politiska ledarna faktiskt kommer att välja den första metoden, nämligen att återuppta dialogen genom diplomatiska förbindelser. Vid en tidpunkt då Folkrepubliken Kina hotar Taiwan med att bruka av vapenmakt skulle ett hävande av vapenembargot vara helt fel budskap. Jag tror att vi alla är eniga om detta och att rådet vid toppmötet måste uttrycka sig i klartext med den innebörden. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag välkomna de framsteg som har gjorts i fråga om uppförandekoden för vapenexport, men det är fortfarande ett sorgligt faktum att 500 000 människor dör varje år som en följd av användningen av handeldvapen och lätta vapen. Dessa vapen är enligt min mening de verkliga massförstörelsevapnen i dagens värld. 
Samtidigt som vi vet att 20 procent av de vapen som USA säljer hamnar i orätta händer, är det anmärkningsvärt att vi inte har någon som helst statistik om omfattningen av den vapenexport från Europeiska unionen som hamnar i orätta händer. Vi har ingen aning om i vilken utsträckning vi är ansvariga för de 500 000 dödsfall som är en följd av användningen, och faktiskt missbruket, av exporten av handeldvapen.
I frågan om Kina är det varken klokt eller ens möjligt att tro att vi kan ignorera eller isolera Kina. Trots det är det viktigt att vi fortsätter att utöva påtryckningar på den kinesiska regeringen för att den skall förbättra den politiska situationen och situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina. Därför är det nödvändigt att behålla embargot och faktiskt att samordna det med vår egen uppförandekod om vapenexport genom att göra den rättsligt bindande. 
Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är angelägen om att få bidra till denna debatt genom att understryka två punkter. För det första är det ingenting fel med legitim vapenhandel och legitim vapenexport från EU som överensstämmer med en fungerande uppförandekod. 
För det andra och viktigare: Effektiv kontroll av vapenexporten är ett viktigt inslag i en sammanhängande politik som svarar mot EU:s mål om fred, respekt för mänskliga rättigheter och demokrati. Som många talare har sagt dödar de konventionella vapnen mer än en halv miljon människor om året, det vill säga en människa i minuten. Det finns 639 miljoner handeldvapen i omlopp i världen, vapen som tillverkas av över ett tusen företag i minst 98 länder. Därför är det viktigt att EU har en rigorös vapenkodpolitik som stämmer överens med EU:s värden om vi skall kunna erbjuda ett globalt ledarskap i denna fråga.
EU måste också fortsätta att arbeta för en internationell uppförandekod. Exporten av handeldvapen särskilt till tredjeländer som inte respekterar värdena demokrati och mänskliga rättigheter leder till större instabilitet, inte bara i de områden som vapnen exporteras till utan för världen som helhet.
Det är ett faktum att okontrollerad vapenexport är ett hot mot den globala säkerheten. Europeiska unionens frivilliga uppförandekod har haft viss framgång; vi måste bygga vidare på denna framgång. Att fortsätta med uppförandekoden om vapenexport på frivillig grund i framtiden är inte tillräckligt. Jag stöder rekommendationen att den frivilliga koden skall bli rättsligt bindande. Detta skulle vara ett djärvt steg, men det är ett steg som kan göra det möjligt för Europeiska unionen att på ett mer realistiskt sätt öka sin kontroll över vapenexporten från Europeiska unionens länder.
Jag vill kommentera rekommendationerna i betänkandet att man skall ta ut skatt på vapenexport. Om industrin i Europa följer en bindande uppförandekod och de enda vapen man handlar med är legitima och i överensstämmelse med koden, då är det enligt min uppfattning olämpligt att belasta industrin med en extra skatt.
När det gäller frågan om hävandet av vapenembargot mot Kina stöder jag föredragandens åsikt att embargot bör vara kvar. Samtidigt som jag välkomnar och stöder dialogen och utvecklingen av positiva förbindelser mellan Europeiska unionen och Kina anser jag att det är alltför tidigt att upphäva vapenembargot under den närmaste framtiden. 
Aloyzas Sakalas (PSE )
   . – Herr talman! Jag vill fästa er uppmärksamhet på rådets förslag att upphäva vapenembargot mot Kina. Jag vill fråga alla om någon främmande stat har hotat Kina. Om svaret är ja, vilken? Om svaret är nej, varför behövs då moderna vapen av en stat som är känd för sitt åsidosättande av de mänskliga rättigheterna, sin enpartidiktatur och för frånvaron av rättssäkerhet? Sedan när beslöt Europeiska unionen att utrusta kommunistiska diktaturer med vapen? Vi har sett hur Folkrepubliken Kina har hotat och fortsätter att hota en demokratisk stat som Taiwan med militär invasion.
Om vi vill undvika att ge ytterligare näring åt spänningarna i denna region, måste vi anta det dokument som har utarbetats av utskottet för utrikesfrågor med rekommendationen att inte upphäva vapenembargot mot Folkrepubliken Kina. Annars kan vi vänta oss ytterligare en konflikt, på vilken vi utan tvivel skulle reagera med något slags ny rekommendation. Men detta skulle inte ha någon effekt. När vi talar om en kod, måste det sägas att den måste vara rättsligt bindande. Annars blir resultatet bara en samling tomma dokument. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! De brittiska konservativa anser att uppförandekoden för vapenexport har fungerat bra som ett politiskt bindande instrument sedan det infördes 1998, men det finns utrymme för en del förbättringar och justeringar. 
Vi motsätter oss emellertid att koden skall bli rättsligt bindande. Vår uppfattning är att det ofta är subtila politiska beslut som måste fattas och att det är bäst att dessa beslut fattas av politiskt ansvariga ministrar snarare än av domare. En del av den information som besluten bygger på är synnerligen känslig och konfidentiell och bör stanna inom regeringens område. Vi skulle verkligen inte önska att EG-domstolen blev indragen på detta område. Under alla omständigheter skulle ett rättsligt bindande förbud bara ge ytterligare en möjlighet för vissa stater att agera på ett hycklande sätt, vilket vi har sett exempel på i några staters ansträngningar att undvika Europeiska unionens riktade sanktioner mot regimerna i Zimbabwe och Burma och, till och med, vissa staters ansträngningar att kringgå FN:s sanktioner mot Saddam Husseins regim i Irak.
Om vi tittar på Romeva i Rueda-betänkandet skulle en del av bestämmelserna i det helt enkelt vara kontraproduktiva om de antogs. I betänkandet krävs till exempel att man skall offentliggöra information om antalet licenser som avslagits och om anledningarna till avslag. De offentliggjorda detaljerna om licensansökningar som avslagits skulle ge skrupelfria vapentillverkare och vapenhandlare kunskap om vilka varor som efterfrågas av vem – i själva verket en kundförteckning för kriminella affärsmän.
Vi har redan tillfredsställande lagar i Förenade kungariket, men vi vill uppmuntra andra stater att leva upp till våra egna höga normer. Ni kan vara förvissade om att varje ny EU-lag skulle värderas högt och genomföras strikt i Storbritannien men ignoreras i andra länder. Vi ägnar mycket tid åt att övervaka varandra i Europa, men de största problemen är de länder som inte hämmas av några skrupler eller internationella regler. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Vapen dödar varje år hundratusentals människor och förorsakar omätligt mänskligt lidande. Det är inte bara olagligt dödande i krigstid som ökar, utan utrustning missbrukas av soldater, paramilitära styrkor och polis för att döda, såra och begå fruktansvärda grymheter mot civila även i fredstid.
Med nuvarande utveckling kommer antalet döda och skadade på grund av krig och våld 2020 att överträffa antalet dödsfall som orsakas av sådana sjukdomar som malaria och mässling. Även om EU:s uppförandekod var välkommen som ett första steg har exportkontrollerna inom EU:s område fortfarande många svaga punkter och kryphål, och vi behöver den politiska viljan att genomföra de förändringar som krävs för att komplettera och skärpa kodens kriterier: att reglera licenstillverkning utomlands, att tillämpa koden på vapenkomponenter, att skärpa vapenembargon och att se till att alla EU-medlemsstater offentliggör årliga rapporter om vapenexport, vilket Österrike, Grekland och Luxemburg inte har gjort. Annars kommer reglerna att åsidosättas även i fortsättningen.
Således ingår EU-komponenter till exempel i de helikoptrar som säkerhetsstyrkorna i Nepal använder mot civila och rebeller. Tyska dieselmotorer tillverkade av Deutsche AG kringgår EU:s embargon genom att sändas till Kina och till Burma, och tillverkningen av militära handeldvapen har flyttats till Malaysia, ett land som har aggressiva exportplaner för dessa vapen och som inte skulle vara underkastat EU-koden.
Såsom redan har antytts i tillämpningsbestämmelse 11 bör man inte göra halt vid Europas gräns. De brittiska konservativa predikar på ett hycklande sätt att andra bör göra vad de påstår har gjorts i Storbritannien. Jag är stolt över vad Storbritannien har gjort, men jag vill se ett internationellt fördrag om vapenhandel. De kommer inte att stödja detta i denna resolution.
Till sist vill jag ansluta mig till den åsikt som har uttryckts i denna debatt att det finns många svårigheter som måste övervinnas innan vapenembargot mot Kina kan hävas. För det första är det av avgörande betydelse att inget beslut om hävande av embargot får ha en negativ effekt på stabiliteten på andra sidan Taiwansundet. För det andra måste vi till fullo inse effekterna på vapenflödet om embargot hävs. För det tredje bör vi fortsätta att uttrycka vår oro över Kinas meritlista i fråga om mänskliga rättigheter, och varje beslut måste vara avhängigt av landets framsteg när det gäller att leva upp till normerna för mänskliga rättigheter. 
Nicolaï,
   . Jag vill tacka alla parlamentets ledamöter för deras synpunkter i denna mycket viktiga fråga. Låt mig börja med den känsliga Kinafrågan.
Det har uttryckts starka åsikter om mänskliga rättigheter och andra angelägna frågor som till exempel regionala konflikter. Det betonades att rådet inte bör häva embargot mot Kina, och nästan alla närvarande parlamentsledamöter uttryckte samma uppfattning. Johan Van Hecke nämnde den nederländska ståndpunkten. Men alla vet att jag är här inte som företrädare för den nederländska regeringen utan för rådets ordförandeskap. Icke desto mindre har den nederländska regeringen att göra med ett mycket kritiskt nederländskt parlament, som nästan enhälligt hyser samma uppfattning som detta parlament. Så är också fallet i andra länder. Jag lyssnade mycket noga på era synpunkter, och jag delar många av era farhågor i denna fråga. Dessa kommer för närvarande också till uttryck i rådet, och jag måste klargöra att även om detta embargo hävs kommer EU att tillämpa en restriktiv exportpolitik. Det är viktigt att vara medveten om detta.
I fråga om uppförandekoden för vapenexport nämnde många parlamentsledamöter frågan om kodens status och betonade vikten av att den blir rättsligt bindande. Geoffrey Van Orden nämnde å andra sidan frågan om de rättsliga konsekvenserna och den eventuella utökningen av domarnas roll, något som också diskuteras i rådet. Jag förstår argumenten, men ni måste vara medvetna om att meningarna är delade i rådet. Innehållet i koden och hur vi genomför den är viktigare än dess status, vilken förmodligen inte skulle ha någon inverkan på de enskilda medlemsstaternas exportpolitik.
Jag instämmer med Ryszard Czarnecki som betonade vikten av att stater som aspirerar på medlemskap tillämpar uppförandekoden. Detta är en av anledningarna till att ordförandeskapet arrangerade ett seminarium för att hjälpa dessa länder i detta avseende.
Vittorio Emanuele Agnoletto betonade vikten av att förmå andra länder – Ryska federationen och USA – att tillämpa denna kod. Vi har regelbunden kontakt med dessa länder och eftersträvar största möjliga samarbete på detta område för att på så sätt kunna göra exportpolitiken effektivare.
Karl von Wogau tog upp frågan om skillnaderna i fråga om tolkningen av kriterierna, vilket verkligen är en viktig punkt. Jag håller med honom, och jag har redan sagt till parlamentet att harmonisering av kriteriernas tillämpning är ett viktigt mål.
I en annan fråga frågade Jacky Henin om efterföljande exportövervakning. Som jag sade i mitt inledande anförande är det viktigt med efterföljande exportövervakning för att säkerställa att vapnen skickas dit de är avsedda att skickas och inte hamnar i orätta händer. Till skillnad från USA tillämpar EU:s medlemsstater inte sådana kontroller, åtminstone inte på ett regelbundet och systematiskt sätt.
Denna fråga har lyfts fram som en prioritet i EU:s sjätte rapport om vapenexport. Som ett första steg kommer medlemsstaterna under den närmaste framtiden att arrangera ett möte med experter från USA för att få information om USA:s program. Med utgångspunkt från denna information måste medlemsstaterna sedan besluta om hur de på bästa sätt kan driva denna viktiga fråga både på det nationella planet och gemensamt.
Det kom också frågor från Raül Romeva i Rueda och Ana Maria Gomes om handelsförordningen om tortyrutrustning. Utkastet till denna förordning diskuteras för närvarande i rådet.
Ana Maria Gomes frågade också om beskattning av vapenhandeln. Vi är medvetna om de olika förslag som har lagts fram om detta, inbegripet förslag från Europeiska unionens medlemsstater. Men för närvarande diskuteras inte några konkreta detaljerade förslag inom Europeiska unionen.
Avslutningsvis vill jag kommentera vad Raül Romeva i Rueda sade i sitt inledningsanförande. Å ena sidan lovordade han ordförandeskapet för översynen av uppförandekoden, men å andra sidan sade han att det inte var tillräckligt. På sätt och vis håller jag med om att vi bör gå vidare och att detta inte bör vara det sista steget. Det är faktiskt en första översyn, och vi bör fortsätta våra ansträngningar. Jag uppskattar i hög grad parlamentets starka engagemang i denna fråga och den aktiva roll som parlamentet har spelat.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
Pomés Ruiz (PPE-DE )
   . Vi måste försvara värden som frihet och demokrati genom ett legitimt användande av ord och en ansvarsfull lagstiftning.
Det faktum att Folkrepubliken Kina är en stor marknad får inte förleda oss att glömma att dess politiska regim har ärvt något som fortfarande är ett uttalat kommunistiskt värdesystem, som inte uppfyller godtagbara normer på långa vägar.
Taiwans folk lider fortfarande under det politiska förtryck och den ekonomiska isolering som det har påtvingats av Folkrepubliken Kina, som nyligen än en gång hotade Taiwan med militära ingripanden.
Förhållandena är inte sådana att vi bör häva embargot för vapenhandel. Om det under de nuvarande omständigheterna knappast är möjligt att begränsa vapenkapplöpningen i Folkrepubliken Kina, vad kommer då att hända om embargot hävs?
Dessutom skulle det uppfattas som ett godkännande av den pågående konfrontationspolitiken, snarare än som ett krav på en nödvändig politisk dialog mellan Folkrepubliken Kina och Taiwan. Låt oss främja politiska handlingar snarare än militära ingripanden. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Operation Althea i Bosnien och Hercegovina.
Jag lämnar åter ordet till rådets tjänstgörande ordförande, Atzo Nicolaï. 
Nicolaï,
   . Herr talman! Den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) står inför ett historiskt steg. EU:s första militära krishanteringsoperation, operation Althea, kommer att inledas den 2 december. I utvecklingen av ESFP har vi gjort stora framsteg, från principer och möjligheter till konkreta insatser. I likhet med EU:s första övervakningsstyrka kommer den första militära operationen att äga rum i Bosnien och Hercegovina.
Förberedelserna för igångsättandet av operation Althea efter att SFOR har lämnat Bosnien och Hercegovina är långt framskridna. Ett principprogram för operationen har godkänts, rekrytering har ägt rum och 11 tredjeländer har inbjudits att bidra till operationen. En bidragsgivarkommitté har hållit sitt första möte, och handlingsplanen för operationen har godkänts av rådet.
Operation Althea kommer att vara en EU-ledd operation som använder Natos resurser och kompetens. Därför utnämndes ställföreträdande befälhavaren för Natos Europakommando (DSACEUR) till befälhavare för operationen i början av juli. Operationens högkvarter har upprättats i Mons. I början av oktober uppnådde styrkans högkvarter i Sarajevo initial operationell kapacitet i syfte att uppnå full operationell kapacitet i början av december när befälet överförs från SFOR.
Folk kanske tycker att överförandet av operationen från SFOR till EU är ett stort och riskabelt steg. De kanske tvivlar på EU-missionens kapacitet. Men de har fel, om inte annat därför att 80 procent av SFOR-styrkorna har överförts till Althea, medan de 20 procent, bestående av USA-trupper, som lämnar uppdraget kommer att ersättas av ytterligare europeiska trupper. Alla de EU-medlemsstater som för närvarande bidrar till SFOR kommer att fortsätta att lämna bidrag till Althea. Men Althea är inte bara en EU-operation. Tredjeländer som Marocko, Bulgarien, Rumänien, Norge och Turkiet kommer också att delta. Jag är mycket glad över deras deltagande, eftersom det visar att det inte bara är EU som bryr sig om Bosnien och Hercegovina. Som medlemmar i bidragsgivarkommittén kommer dessa länder att ha samma rättigheter och skyldigheter som de EU-medlemsstater som deltar i operationen när det gäller den fortlöpande ledningen av den.
Ingen möda har sparats när det gäller att sörja för en mjuk övergång från Nato till EU, och detta innefattar fördelningen av uppgifter mellan Althea och det kvarvarande Natohögkvarteret i Sarajevo samt arrangemang för att man skall få tillgång till och kunna använda reservtrupper och dela resurserna inom underrättelsetjänsten. Befälhavaren för EUFOR och befälhavaren för det kvarvarande Natohögkvarteret kommer att vara stationerade i samma läger, vilket innebär en garanti för operationell samordning.
Nato självt kommer att vara närvarande i Bosnien och Hercegovina även i fortsättningen. Därför har vi en strategisk Natostyrka som reserv till stöd i nödsituationer. Denna styrka kan användas både av Nato och av Althea. Detta är ett bra exempel på pragmatisk och effektiv användning av begränsade resurser. Det understryker också det goda samarbetet mellan EU och Nato. I och med övergången från Nato till EU inleds den sista fasen i den militära närvaron. Tyngdpunkten kommer inte längre att ligga på att förhindra strider mellan olika etniska grupper utan på att bistå vid civila och militära reformer. Efter detta kommer den militära närvaron att upphöra.
Genom Althea bidrar vi till säkerhet och stabilitet i Bosnien och Hercegovina, vilket är viktigt för reformerna i detta land. Samtidigt vågar jag säga att operation Althea är den avslutande etappen i en heltäckande EU-politik för Bosnien och Hercegovina. Operationen ingår också i vår mer omfattande strategi för Balkan. De kombinerade insatserna på områdena politik, ekonomisk utveckling och säkerhet stöder varandra ömsesidigt. Situationen i landet har en direkt inverkan på regionen och på EU. Vi har därför ett klart intresse av stabilitet och gynnsam utveckling i landet. EU:s engagemang ligger inte bara i landets utan också i vårt eget intresse, och med tanke på vår heltäckande och sammanhängande strategi är det bara logiskt att EU har övertagit Natos operation.
Det yttersta målet är att föra in Bosnien på den väg som leder till EU, och detta mål kommer att nås genom den förstärkta stabiliserings- och associeringsprocessen. Denna process kommer att kompletteras genom EU:s militära uppdrag tillsammans med andra EU-insatser som exempelvis EU:s polisuppdrag, EU:s övervakningsuppdrag och utvecklingsprogrammet inom ramen för Cards.
En heltäckande strategi bygger på vår tro att Bosnien i framtiden fullt och fast hör hemma i Europa. Den är ett exempel på vårt långsiktiga engagemang. Nu är det det bosniska folkets uppgift att förverkliga visionen. Till sist kommer de att bli tvungna att besluta om de vill ansluta sig till den europeiska politiska och ekonomiska unionen. Ett sådant val kräver grundläggande reformer av staten och av ekonomiska och rättsliga strukturer. På samma sätt kommer de att bli tvungna att bekräfta beslutet att ansluta sig till den europeiska värdegemenskapen. Ett sådant beslut kräver en miljö med tolerans, dialog, respekt för religiösa friheter och en hård attityd, både i ord och i handling, mot krigsförbrytare som går ostraffade.
Den rätta politiska viljan och ett folkligt stöd från bosnierna i kombination med vår omfattande roll skulle kunna och bör leda Bosnien bort från konflikterna och in i en stabil och fredlig framtid, en framtid där vår särskilda representant Lord Ashdown kommer att spela en allt viktigare roll.
Låt mig avslutningsvis säga att Bosnien och Hercegovina är på rätt väg. Stabiliteten och säkerheten ökar, och i takt med integreringen i de euro-atlantiska strukturerna rör sig landet längre och längre bort från Daytonområdet i riktning mot Brysselområdet.
Mycket återstår emellertid att göra, eftersom vi fortfarande är bekymrade över bristen på samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien, särskilt när det gäller Republika Srpska. Samarbete med tribunalen är en viktig förutsättning för närmare förbindelser med EU och Nato. Här måste Bosnien och Hercegovina lämna sitt bidrag. Jag hoppas att reformerna av försvaret och polisen, en av Altheas främsta uppgifter, också kommer att bära frukt på detta område. På detta sätt kommer operation Althea att vara till ännu större gagn för folket i Bosnien och Hercegovina i deras strävan att uppnå en varaktig och rättvis fred. 

Patten,
   . Jag är mycket glad att få denna möjlighet att säga några ord om Bosnien och Hercegovina, bara två veckor före överlämnandet till EUFOR den 2 december. Igångsättandet av Althea-uppdraget är en viktig händelse: viktig, eftersom den kommer att vara den första betydande militära operation som företas inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Överförandet från Nato har krävt långa och ingående diskussioner, eftersom det var av avgörande betydelse att få allting att fungera från första början. Mina kolleger Javier Solana och Jaap de Hoop Scheffer förtjänar ett stort erkännande för att de har åstadkommit ett framgångsrikt resultat.
Jag vet att några kommer att vara oroliga över att ett helt nytt militärt uppdrag i Bosnien sänder en signal om att landet fortfarande lider av betydande instabilitet. Detta skulle enligt min bedömning vara att dra alldeles fel slutsats. Vid Natos ministerrådsmöte noterades en ”förbättrad säkerhetssituation i Bosnien och Hercegovina”. Som en konsekvens av detta beslutade de att minska antalet trupper som avdelats för SFOR från 12 000 till 7 000. Jag har besökt Bosnien under många år, och jag kan personligen bekräfta den förvandling som har skett i landet under denna period.
Det skulle vara ytterst dåraktigt att ta de förbättringar som otvivelaktigt har ägt rum för givna. Allt som händer är att EU håller på att ta mer direkt ansvar för sin egen kontinent – inte för tidigt, kanske några skulle säga. Men det kommer att göras en översyn av operationen var sjätte månad. I denna översyn kommer man att göra en bedömning av operationens varaktighet såväl som av dess omfattning och sammansättning. Det kan inte bli tal om att behålla trupper i Bosnien i onödan; så snart som förhållandena tillåter kan antalet trupper minskas, och till sist kommer uppdraget att upphöra.
Nu är det viktigt att inse att Bosniens framtid i EU kommer att få växande betydelse i takt med att den militära närvaron fortsätter att minska i omfattning. Bosnien har, i likhet med alla länderna på västra Balkan, ett tydligt europeiskt perspektiv som potentiellt kandidatland. I november förra året offentliggjorde kommissionen en genomförbarhetsstudie som nämner 16 punkter där landet behövde göra betydande framsteg innan man skulle kunna rekommendera Europeiska rådet att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal. Även om det har gjorts framsteg sedan dess är jag besviken över att behöva avsluta min ämbetsperiod som kommissionär utan att kunna ge Bosnien grönt ljus. Jag hoppas verkligen att min efterträdare, kommissionär Olli Rehn, kommer att kunna göra det tidigt under sin nya mandatperiod. Så snart han gjorde det skulle rådet vara tvunget att acceptera hans bedömning, och därefter skulle man vara tvungen att besluta om ett förhandlingsmandat. Först då skulle förhandlingarna kunna börja. Det finns ingen anledning till att de inte skulle kunna börja någon gång under 2005. Om Bosnien skall göra framsteg i fråga om denna tidtabell är det en rad saker som krävs.
För det första måste myndigheterna göra ytterligare framsteg i fråga om den lagstiftning som är förknippad med de 16 punkterna. Mycket har gjorts i detta avseende, men det finns fortfarande blockeringar på sådana områden som mervärdesskatt och statliga radio- och TV-sändningar.
För det andra måste Bosnien erkänna att det är till liten nytta att anta lagar, om de inte genomförs på rätt sätt. Här finns fortfarande en hel del arbete som behöver göras.
För det tredje antydde kommissionen i genomförbarhetsstudien att den skulle förvänta sig ett reellt samarbete med den höge representanten i hans reformprogram, så som det föreskrivs i fredsöverenskommelserna i Dayton och Paris. Ett mycket viktigt område här är frågan om en polisreform. Jag hoppas verkligen att Wilfried Martens före årets slut kommer att kunna rapportera om en överenskommelse om hur man kan komma vidare.
Slutligen har vi frågan om Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien. Bosnien och Hercegovina är medlem av Förenta nationerna och har undertecknat Daytonavtalet. Som jag vid ett flertal tillfällen har klargjort kan det inte bli tal om att tumma på det absoluta kravet på fullt samarbete med tribunalen. Detta är grundläggande för Bosniens utsikter till ytterligare framsteg genom stabiliserings- och associeringsprocessen. Det är ett avgörande test på Bosniens respekt för sina internationella åtaganden och för rättssamhället. Det är också ett grundläggande inslag i den process som kan få offren för grymheterna att göra sig kvitt sitt förflutna. Om man tillåter dem som anklagats för fruktansvärda kränkningar av de mänskliga rättigheterna att gå fria blir det omöjligt för de olika befolkningsgrupperna att försonas ordentligt. I nästa vecka kommer chefsåklagaren Carla del Ponte att avlägga en rapport för Förenta nationernas säkerhetsråd om de västra Balkanländernas samarbete med tribunalen. Hittills har hon mycket tydligt sagt att Republika Srpska över huvud taget inte har samarbetat. Det är verkligen skamligt att Republika Srpska inte har överlämnat en enda anklagad till tribunalen i Haag, även om det i dag finns rapporter om att några misstänkta krigsförbrytare har gripits av Republika Srpska för att ställas inför rätta på det lokala planet. Detta är en välkommen nyhet, men världssamfundet kommer att bedöma Republika Srpska utifrån dess samarbete med tribunalen i de fall som hör till dess jurisdiktion. Det är om denna fråga som Carla del Ponte kommer att rapportera till säkerhetsrådet. Jag har ingen anledning att förvänta mig att hennes rapport kommer att vara positiv i fråga om Republika Srpska. Om detta verkligen är fallet måste Lord Ashdown ta sitt svar under övervägande. Det är verkligen oacceptabelt att man på detta sätt försvårar hela landets utsikter att göra framsteg på vägen mot anslutning till EU och Nato. Jag vädjar till Republika Srpskas politiska ledning att agera nu för att uppfylla sina skyldigheter. Om de inte gör det kommer de att vara ansvariga för alla tänkbara konsekvenser av sin uraktlåtenhet.
Ärade ledamöter! Det var folket i Bosnien och Hercegovia som led mest under Balkankrigen på 1990-talet. Nu har det rest sig efter denna fruktansvärda period och har en klar möjlighet att skapa ett verkligt land med verkligt goda utsikter att kunna förenas med vår europeiska familj. När jag lämnar kommissionen önskar jag bosnierna all tänkbar framgång, och jag ser fram emot att få höra om deras framsteg under de kommande månaderna.
Von Wogau (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Överföringen av ansvaret för säkerheten i Bosnien och Hercegovina från Nato till Europeiska unionen är ett mycket viktigt steg på vägen mot en europeisk försvarsidentitet. Denna operation följer på operationerna i Makedonien och Kongo; det är den tredje i sitt slag och även den största, med 7 000 deltagande kvinnor och män, vilket innebär att den är mycket större än något som vi tidigare upplevt.
Vad skall vi nu göra i parlamentet? Vår uppgift är att utöva demokratisk kontroll, men i detta skede skulle jag föredra att tala om parlamentarisk ledning. Det finns emellertid vissa frågor som vi måste ställa. Är ledarstrukturen den rätta, och är den kapabel att utföra arbetet? Kommer den att klara av påfrestningarna även i kristider? Hur är det med utrustningen och vapnen till de soldater som skickas dit – är de förenliga? Motsvarar de kraven?
Det blir också mycket viktigt att se hur samarbetet med Nato fungerar i efterdyningarna av ”Berlin Plus”-förhandlingarna och särskilt – i något som är en specialitet för Europeiska unionen och dess säkerhetsstrategi – hur väl de civila och militära sidorna av denna krishanteringsoperation samarbetar.
Vi betraktar också frågan om finansieringen av denna operation som alldeles särskilt viktig. Gång på gång har vi anledning att oroa oss på grund av att det kommer fram skuggbudgetar som varken de 25 nationella parlamenten eller Europaparlamentet kan kontrollera. Därför kommer den resolution som vi kommer att anta att innehålla ett krav på att de kostnader som denna operation för med sig skall bäras av Europeiska unionens budget – så långt detta är möjligt under det nuvarande skedet i konstitutionens utveckling. 
Wiersma (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja använda detta tillfälle till att berömma kommissionär Christopher Patten, som fortfarande är med oss på vad som i själva verket är övertid, för den roll han under de år som gått har spelat på Balkan och särskilt i före detta Jugoslavien. Trots hans mörka syn på stabiliserings- och associeringsavtalet med Bosnien och Hercegovina, tror jag faktiskt att det i grunden är bra att Europeiska unionen efter alla dessa år har nått sin ambition att inleda en omfattande operation och att anmärkningsvärt nog göra detta i före detta Jugoslavien. Efter Daytonavtalen 1995 var det Nato som åtog sig att vara en stabiliserande kraft i Bosnien och Hercegovina. Nu när Europeiska unionens gemensamma säkerhets- och försvarspolitik är under utformning är det en logisk utveckling att EU skall ikläda sig ansvaret för stabiliteten i hjärtat av sin egen kontinent. Därför bådar det gott att Europeiska unionen i slutet av detta år skall ersätta Nato som den stabiliserande faktorn i Bosnien och Hercegovina. Althea är ett viktigt prov på Europeiska unionens ambitioner på försvarsområdet. Med en inledande truppstyrka på 7 000 man är operationen påtagligt större än Europeiska unionens tidigare operationer, såsom Concordia i Makedonien och Artemis i Kongo. I militära termer är uppdraget en fortsättning på SFOR. Althea har samma tydliga mandat, vilket som vi ser saken är den bästa möjliga garantin för våra soldaters säkerhet. Natos erfarenhet i Bosnien och Hercegovina kan utnyttjas, men det politiska ansvaret ligger hos Europeiska unionen så att den kan visa sin förmåga att spela en allmänt extern roll i större omfattning än tidigare.
Enligt min erfarenhet är människorna i Bosnien i allmänhet positiva till detta uppdrag. Alla som jag talade med vid mitt besök nyligen i Bosnien och Hercegovina välkomnade ett större engagemang från Europeiska unionens sida. Samtidigt finns det fortfarande spänningar mellan landets olika delar, vilket just har påtalats. Medan den Bosnienkroatiska federationen tydligt närmar sig Europa på vägen mot EU-medlemskap är Republika Srpska fortfarande ovilligt att samarbeta med Haagtribunalen. Operationen måste bidra till att ytterligare stabilisera situationen i Bosnien och Hercegovina. Althea måste så gott det går bidra till att bygga upp staten Bosnien och Hercegovina, dess rättssäkerhet, polis och armé samt stabila demokratiska strukturer, så att landet kan bli en integrerad del i de europeiska strukturerna. Det slutliga målet måste vara att Bosnien och Hercegovina blir kapabelt att stå på egna fötter som en hel och odelad stat – och detta måste enligt min uppfattning vara Europeiska unionens ambition.
Ingen tidpunkt har hittills fastslagits för när EU:s uppdrag skall avslutas, men det kan inte vara meningen att en militär styrka helt enkelt skall vara kvar ända till dess att Bosnien är redo att ansluta sig till Europeiska unionen. För närvarande finns det ingen realistisk tidsram för detta, men en anslutning till EU är så att säga snarare en politisk än en militär operation. Endast en fungerande stat som är kapabel att garantera sin egen säkerhet kan på ett trovärdigt sätt ansöka om medlemskap i Europeiska unionen.
Därför är målet normalisering och därför är det också nödvändigt att Europeiska rådet, efter att ha beslutat sig i fråga om detta uppdrag, även så snart som möjligt utarbetar något slags avvecklingsplan som mycket väl kan stå i samband med stabiliserings- och associeringsprocessen. En sådan avvecklingsplan gör det också nödvändigt för EU att stärka sitt engagemang i fråga om utvecklingen i Bosnien och Hercegovina. Endast om vi arbetar i riktning mot ett tillbakadragande kan Althea påtagligt bidra till att vi närmar oss det slutliga målet, vilket är att förbereda Bosnien och Hercegovina för en stabilitet som en del i en europeisk struktur. 
Jäätteenmäki (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Situationen har förbättrats när det gäller säkerheten i Bosnien och Hercegovina, men landet är ändå instabilt och en internationell närvaro är nödvändig. Den förestående operationen kommer att göra mycket för att föra Bosnien och Hercegovina närmare Europeiska unionen och den kommer att stärka unionens roll på västra Balkan. Det förslag som vi har framför oss är utmärkt och Jan Marinus Wiersma har gjort ett storartat arbete. Som skuggföredragande för Althea hade jag några anmärkningar beträffande grundförslaget och det gläder mig att dessa togs med i beräkningen när förslaget utformades.
Det är viktigt att åtgärder vidtas i Bosnien och Hercegovina för att bekämpa organiserad brottslighet och kvinnohandel. Jag vill understryka hur viktigt det är att sörja för en mer balanserad fördelning mellan olika etniska grupper när polisstyrkor samlas. Detta ökar förtroendet hos alla grupper i regionen och stärker deras engagemang för att upprätthålla ordningen.
Krigsförbrytare på fri fot måste fängslas. Daytonavtalet måste genomföras. Detta är en fråga om trovärdighet och en uppgift för Natos personal. Detta kommer att vara den första större militära operation som leds av EU, och vi måste granska dess framskridande mycket noggrant. Det kommer att vara viktigt att uppmärksamma dess operativa aspekter och att vara klar över hur ansvaret skall fördelas.
EU måste se till att Althea-trupperna respekterar de mänskliga rättigheterna på alla sätt. EU är förpliktat att respektera de mänskliga rättigheterna, och detta måste tydligt framgå vid all verksamhet som förknippas med Altheas uppdrag, vare sig det rör sig om behandlingen av fångar eller häktade personer, eller någon annan verksamhet. En parlamentarisk delegation kommer att inspektera arbetet inom Altheas uppdrag nästa år, och förutom alla sina övriga ansvarsområden måste den också ges tillfälle att utvärdera respekten för de mänskliga rättigheterna. 
Beer (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! På min grupps vägnar vill jag betona hur oerhört glädjande det är att vi alla är eniga om hur viktigt det är att vi har tagit över detta mandat, inte bara för Europeiska unionen utan även för Bosnien. Om detta skulle visa sig vara den hörnsten som ni hänvisade till, herr Nicolaï, skulle jag vilja att vi tar ytterligare ett steg framåt, i politiska termer, genom att uttryckligen uppmana den bosniska regeringen att be oss att genomföra detta uppdrag.
Vi har all rättslig grund att göra detta, tack vare SFOR, det vill säga tack vare det militära ingripande som har möjliggjort detta framsteg, denna stabilisering efter tio år. När vi talar om hur vi ser på Bosniens framtidsutsikter i Europa, skall vi då inte eftersträva att uppnå det som vi uppnådde i Makedonien, där regeringen bad oss att vara närvarande vid denna öppning till en övergång? Jag anser att det skulle vara en framgång. Med tanke på att vi har slutit SOFA-avtal om våra styrkors status med andra stater som bett om vår hjälp, varför skulle vi då inte kunna sluta ett sådant avtal med Bosnien och Hercegovina också?
För det andra behöver vi dessa regelbundna rapporter, och jag hoppas att vi i morgon kommer att göra detta till ett bindande krav. Europaparlamentet tar sitt ansvar, för vi har alla varit engagerade i åratal. Vi talar inte bara i termer av militärt ingripande. Nästa år infaller tioårsdagen av anfallet mot Srebrenica och årsdagen av fredsavtalen i Dayton, och jag anser att vi är skyldiga att klargöra detta. Jag hoppas att vi kommer att göra som kommissionär Christopher Patten önskar och ägna stor uppmärksamhet åt Bosniens framtid. 
Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Mot bakgrund av vad som händer i dag är det svårt att hävda att det europeiska ingripandet på västra Balkan har varit någon dundersuccé. För att bringa ordning i något som en tysk skrift vältaligt har kallat det ”oroliga Balkan” behövdes hjälp från andra sidan Atlanten. Slutsatsen är att Nato inte för inte är på plats. Jag känner mig fortfarande i viss mån lugnad av att Nato fortfarande är närvarande och fortfarande även är delaktigt i den europeiska operationen Althea i Bosnien och Hercegovina. Faktum är att hela denna operation, som vi kallar ”europeisk”, grundas på transatlantiskt samarbete i enlighet med ”Berlin Plus”-avtalet mellan Europeiska unionen och Nato. Det som får mig att dra denna slutsats är skrivelsen av den 9 november från det nederländska ordförandeskapet till Nederländernas parlament. Operation Althea är verkligen inget som EU borde skryta med. Dessutom är jag övertygad om att Althea även i hög grad gör att tanken att en europeisk säkerhets- och försvarspolitik är nyttig och nödvändig ytterligare ifrågasätts. En sådan strävan efter makt kan slutligen bara försvaga eller undergräva Nato, och då, herr Nicolaï, är vi alla i Europa långt hemifrån för att använda ett nederländskt uttryck. 
Poli Bortone (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! När jag lyckönskar Jan Marinus Wiersma till kvaliteten och omfattningen i hans betänkande vill jag samtidigt för gruppen Unionen för nationernas Europa betona den viktiga roll som Europeiska unionens fredsbevarande uppdrag har i det ytterst känsliga området Bosnien och Hercegovina.
Detta är en ny erfarenhet för unionen: Utöver symbolvärdet i att de 7 000 soldater som redan tjänstgör under Natos beskydd nu får bära den 12-stjärniga symbolen på sina uniformsärmar, innebär uppdraget hur som helst en ökad europeisk närvaro och därför en större synlighet för EU på Balkan.
På 1990-talet när den ena blodiga etniska konflikten efter den andra bröt ut i regionen undrade många var Europeiska unionen befann sig, och det var beklämmande att vi var så frånvarande. I dag bevittnar vi emellertid en närvaro och en uppmärksamhet från våra institutioners sida som motsvarar omständigheterna.
De 7 000 soldaterna kommer att ha en stark position när de anländer till Bosnien, och deras styrka kommer inte så mycket från deras vapen som från deras sakkunskap, deras humanitet och deras välvilja mot lokalbefolkningen. Människorna är medvetna om behovet av militär närvaro på deras territorium i detta känsliga skede i stabiliseringen av deras land och är därför redo att hälsa soldaterna varmt välkomna. Dessa soldater anländer inte ensamma till ett okänt territorium. Med dem i Bosnien är institutionerna, kommissionen, och unionens särskilde representant som i två och ett halvt år har arbetat som en verkligt upplyst ledare i Bosnien i ett långt ifrån enkelt uppdrag att etablera rättsstatliga principer inom en förnyad ram av fredlig samexistens mellan de tre större etniska grupperna i landet.
Genom sin delegation ledd av dess outtröttliga ordförande Doris Pack följer parlamentet på nära håll händelserna i Bosnien, vilket bland annat visat sig genom ett nyligen avlagt besök i landet. Detta besök klargjorde för ledamöterna i Bosniens och Hercegovinas parlament vilka principer och vägar som står till buds för att de skall kunna upprätta ett närmare förhållande till Europeiska unionen. I dag handlar det om ett stabiliserings- och associeringsavtal och vid en framtida tidpunkt, som vi ännu inte kan förutse, om en kommande anslutning.
Vi får emellertid inte låta oss vilseledas av allt detta. Viktiga steg har tagits i Bosnien på vägen mot stabilisering. Det finns en tydlig önskan om normalisering inom många områden i landet och viljan att glömma det förgångna och tänka på framtiden delas av alla landets invånare. Av genomförbarhetsstudiens sexton punkter har många redan omvandlats till lag.
Det är lämpligt och uppmuntrande att notera detta, men det finns fortfarande mycket att göra. Den militära fredsbevarande insatsen under Europeiska unionens beskydd är på plats från den 2 december i detta syfte. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även jag vill ta detta tillfälle i akt för att ta avsked av er och tacka er å det varmaste för ert samarbete under alla dessa år. Ni har särskilt ägnat er åt västra Balkan, där jag tycker att det hade varit bättre om det tio år efter krigen på Balkan inte hade funnits något behov för EU att sätta in ytterligare stödjande militära operationer. Som Javier Solana en gång sade, visserligen för många år sedan, är detta en front längs vilken vi kommer att få kämpa ganska länge än, och den ligger i Europa, helt nära oss. Detta område ligger närmare oss än andra krisregioner, om det så är Sudan eller Elfenbenskusten, oavsett hur beklagliga alla dessa kriser än är och oavsett att vi även har ett ansvar för alla dessa.
Althea är emellertid mer än så. Det är ett pilotfall för EU:s synliga roll i Bosnien och Hercegovina, när unionen nu för första gången tar över uppgifter från Nato. Uppdraget är en del av en samordnad och sammanhållen insats som även innefattar stabiliserings- och associeringsprocessen, som jag hoppas kommer att göra ytterligare framsteg med tanke på det oroande faktum att 16 punkter fortfarande behöver åtgärdas.
Även om Bosnien och Hercegovina behöver det europeiska perspektiv som Althea är avsett att säkerställa, är det väsentliga nu att det finns en tydlig befälsordning så att onödigt dubbelkommando mellan Nato och Althea undviks och så att det blir så tydligt som möjligt vem som skall ge order till vem. Samarbetet mellan Althea och Nato sätts därför också på prov. Det är beklagligt att finansieringen görs utanför den normala EU-budgeten, varigenom Europaparlamentet inte blir så delaktigt som det borde vara. Med hänsyn till allt detta välkomnar jag betänkandet och försäkrar er att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kommer att rösta för det. 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar övergången till en EU-ledd militär operation i Bosnien och Hercegovina. Jag lovordar också att Lord Ashdown kommer att verka för en heltäckande politisk samordning genom EU där och särskilt att han kommer att ge politiska råd till EU-styrkan.
Natos SFOR-styrka kritiserades av Amnesty International för kränkning av de mänskliga rättigheterna. Lord Ashdown kommer att få en viktig roll när det gäller att se till att EUFOR-missionen Althea inte ägnar sig åt godtyckliga gripanden och dålig behandling av fångar. Jag vill vädja om att ombudsmannen för mänskliga rättigheter i Bosnien och Hercegovina skall få jurisdiktion över deras verksamhet. Jag hoppas också att EU:s övertagande av det militära ansvaret kommer att leda till kraftfulla ansträngningar att finna krigsförbrytare och överlämna dem till Haag.
Slutligen vill jag ha försäkringar om nolltolerans mot sexuell misshandel, utnyttjande och användning av prostituerade som är offer för människohandel.
Det är till sist dags att säga adjö till kommissionär Chris Patten, men jag ser fram emot att samarbeta med honom i ansträngningarna för att få ett ”ja” i omröstningen om konstitutionen i Storbritannien. 
Kallenbach (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Om vi vill ha en bättre framtid, måste vi ständigt minnas det förflutna. För inte så länge sedan var rubrikerna fulla av fördrivningar, mord och etnisk rensning på västra Balkan, i hjärtat av Europa, samtidigt som EU, som om det var lamslaget, inte förmådde vidta några effektiva åtgärder för att förhindra allt detta. Minnet av händelserna i Srebrenica, Mostar och Banja Luka må vara smärtsamt, men det är rätt att minnas dem. Den tidigare militära närvaron under Natos befäl må ha gett Bosnien och Hercegovina en viss stabilitet, men vi måste vara medvetna om hur bräcklig denna stabilitet är.
Det är bra att EU genom detta sitt första större gemensamma militära uppdrag med ett utökat mandat tar ett mycket större ansvar i denna del av Europa och strävar efter att på lång sikt garantera att Bosnien och Hercegovina skall kunna bli ett stabilt, fredligt och multietniskt område som kan samarbeta på regional och internationell nivå. Det blir ytterligare en prövosten för EU och även för de beslut på detta område som med stor sannolikhet måste fattas nästa år och som också kommer att påverka Kosovo. 
Jag vill emellertid också uppmana parlamentet att ta med stöd av detta slag i budgetplanen och även att beakta kostnaderna för den ekonomiska utvecklingen. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall bara göra några kommentarer till huvudfrågan. Den första kommentaren är att jag, i egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Albanien, Bosnien och Hercegovina och Serbien och Montenegro (inklusive Kosovo), är mycket glad över att det militära uppdraget – som fortfarande är nödvändigt – nu är i EU:s händer och stöder EU:s stora ekonomiska och civila engagemang under ledning av kommissionär Chris Patten.
Min andra kommentar är att övergången från SFOR till EUFOR också välkomnas i Bosnien och Hercegovina. Det visar verkligen tydligt hur nära förbundet Bosniens och Hercegovinas öde är med vårt eget. Framgången för vårt uppdrag – politiskt, ekonomiskt och militärt – är det avgörande provet för vår utrikes- och säkerhetspolitik.
För det tredje bör EUFOR:s uppgifter formuleras tydligt. EUFOR bör inte i onödan blanda sig i staternas rättsliga åtgärder mot sina egna brottslingar. I dessa länder har de polisiära och rättsliga systemen nu utvecklats så att de kan lagföra vanliga brottslingar och fängsla dem. Gripandet av sådana krigsförbrytare som Mladic och Karadzic bör även i fortsättningen vara en uppgift för den kvarvarande Natostyrkan och i synnerhet för serberna i Republika Srpska. Även om ingen av dem hittills har visat någon entusiasm för att göra detta och Republika Srpska rent av har lagt hinder i vägen, bör EUFOR ha andra uppgifter att sköta.
För det fjärde: Hur kommer samarbetet mellan polisstyrkan och EUFOR att organiseras?
Min femte punkt gäller en fråga som har börjat oroa mig på senare år, och det är om EUFOR-trupperna har fått några råd om problemen med kvinnohandel och tvångsprostitution. Finns det några etiska regler och var, när och av vem skall brotten bestraffas? Bosnien och Hercegovina är inte bara ett transitland, utan också – inte minst på grund av den internationella närvaron – en destination. 
Den sjätte kommentar jag vill göra är att EUFOR är det rätta namnet. Varför skall man då kalla det Althea efter en mytologisk kvinna som förknippas med blod, hämnd och vedergällning och som till slut tar sitt eget liv? Vad tänkte den person på som kom på detta namn? Det skulle inte ha skadat med lite finkänslighet. Man skulle kanske ha väntat sig någonting annat i ett område där vi arbetar för att motverka att människor hämnas och gör upp gamla mellanhavanden. Dessutom är det under namnet EUFOR som uppdraget redan välkomnas på stora affischer i Sarajevo, så låt oss behålla det namnet och kasta ut Althea på den sophög där det hör hemma. 

Nicolaï,
   . Herr talman! Jag tackar ledamöterna för deras synpunkter. Eftersom det var synpunkter snarare än frågor, tror jag att jag kan fatta mig kort.
De flesta av de ledamöter som talade höll med om att det steg vi vill ta i Bosnien och Hercegovina är ett viktigt steg för Europeiska unionens säkerhets- och försvarspolitik. Vi är också överens om att det är viktigt för Bosnien och Hercegovina och även för Europeiska unionen med tanke på landets utsikter till framtida EU-medlemskap. Karl von Wogau, Jan Marinus Wiersma och andra var mycket tydliga på denna punkt.
Det ställdes frågor, särskilt av Karl von Wogau, om befälsstrukturen. Jag skall förklara. Vi har ställföreträdande befälhavaren för Natos Europakommando som befälhavare för operationerna. Han stöds av en EU-operation som har sitt högkvarter i samma lokaler som Nato i Mons, som jag nämnde tidigare. Under ställföreträdande befälhavaren har vi en EU-befälsenhet i Neapel, där det regionala Natohögkvarteret ligger. Detta ansvarar för den regionala operationen på Balkan.
Befälhavaren på plats lyder direkt under denna befälsenhet, och därigenom finns det en mycket grundlig militär struktur. På samma sätt som med alla Europeiska unionens operationer utövar Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik den politiska kontrollen och står för strategisk ledning. När det gäller den militära styrkan är det, som jag sade tidigare, samma människor med samma utrustning.
Jag håller med Adriana Poli Bortone och andra om att det har gjorts framsteg men att mycket återstår att göra. Förutom det samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien som jag redan har nämnt och de inrikespolitiska reformerna hoppas jag verkligen att Bosnien och Hercegovina också kommer att vara mer aktiva i det regionala samarbetet.
Kroatien har gjort betydande framsteg och skulle kunna tjäna som exempel på en rad områden – utom möjligen i fråga om Internationella tribunalen, som vi kommer att få höra av chefsåklagaren Carla del Ponte den 23 november.
Jag slutar med ett kort men viktigt påpekande. På ordförandeskapets vägnar vill jag rikta ett varmt tack till kommissionär Chris Patten för den viktiga roll han spelade på Balkan. Som han sade ser vi alla fram emot den nya kommission och den nya kommissionär som Europaparlamentet kommer att besluta om på torsdag. Icke desto mindre kommer vi att sakna kommissionär Chris Patten.
Pack (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Jag höll inte bara ett anförande, utan jag ställde också två frågor. Jag frågade er på vilket sätt soldaterna har förberetts för detta svåra uppdrag, i synnerhet när det gäller kvinnohandel och tvångsprostitution, och jag frågade er hur och var soldaterna döms eller ställs till ansvar om det skulle behövas. För det andra frågade jag er om ni överväger att ta bort namnet Althea, som är ett fruktansvärt ord och har orsakat problem i området. Detta var två viktiga frågor och jag skulle vilja ha ett svar.
Nicolaï,
   . Jag har inte mycket att tillägga. Jag försökte ge en förklaring i samband med den första frågan och även i samband med Karl von Wogaus fråga. När det gäller den andra frågan är det en tradition att vi väljer grekiska, romerska eller latinska symboler som namn på operationer och verksamheter. Jag antar att namnet valdes av denna anledning. 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! I likhet med Doris Pack ställde jag några specifika frågor. En av dessa liknade hennes och gällde försäkringar om att man inte skall utnyttja prostituerade som är offer för människohandel. Detta är inte någon trivial punkt; den är verkligt viktig.
För det andra frågade jag om ombudsmannen för mänskliga rättigheter i Bosnien och Hercegovina skulle ha jurisdiktion över EUFOR:s verksamhet i syfte att undvika det slags kritik som riktades mot SFOR för godtyckliga gripanden och dålig behandling av fångar. Detta var mycket specifika frågor, och jag skulle vara mycket tacksam för ett svar från ordförandeskapet. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! Jag kan tyvärr inte ge något exakt svar på den andra frågan.
När det gäller den första frågan håller jag fullständigt med om att det är ett viktigt påpekande och att frågan i sig är viktig. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad efter att ett resolutionsförslag har ingivits av utskottet för utrikesfrågor.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
- betänkande (A6-0031/2004) av Anders Samuelsen om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2667/2000 om Europeiska byrån för återuppbyggnad,
och
- betänkande (A6-0032/2004) av Mechtild Rothe om förslaget till rådets förordning om införande av en stödordning för att stimulera den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen. 
Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag avbryter innan vi inleder debatten om Mechtild Rothes viktiga betänkande, men eftersom mitt yrkande hör till saken begär jag ordet nu.
Jag har viss information som jag skulle vara ytterst tacksam om ni kunde kontrollera om att den sessionstjänst som går under namnet kontoret för ingivande av utskotts- och plenarhandlingar har infört eller har för avsikt att lägga fram ett godtyckligt tillägg till Mechtild Rothes betänkande. När jag fick veta detta skrek jag, och eftersom väggarna har öron här kanske sessionstjänsten redan känner till saken och kanske redan har gjort den nödvändiga ändringen. Om den inte har gjort det, jag upprepar, om den inte har gjort ändringen, var då vänlig att informera den biträdande generalsekreteraren Rømer om att han måste göra ändringen och påminn honom om att vi vid omröstningen om inrättandet av kontoret för ingivande av utskotts- och plenarhandlingar under det förra ordförandeskapet klargjorde att detta kontor inte har några som helst politiska befogenheter. Om ni såg det tillägg som jag har här är jag säker på att kontorets framläggande av det ger uttryck för en politisk opportunism som jag också fördömer. Avslutningsvis upprepar jag att om kontoret för ingivande av utskotts- och plenarhandlingar inte redan har gjort ändringen och inte tänker göra den, kommer jag att ta upp frågan om denna kontor vid gruppordförandekonferensen. 
Talmannen.
   Tack för ert förslag. Jag lovar att vi skall undersöka saken. 
Matsis (PPE-DE ).
   – Herr talman! När det gäller stödet till den turkcypriotiska befolkningsgruppen, som har kämpat ganska länge, vill vi att denna fråga skall klaras av friktionsfritt utan ytterligare problem. 
Min kommentar är att parlamentets budgetutskott med rätta beslutade att det ekonomiska stödet till den turkcypriotiska befolkningsgruppen skulle ges under budgetrubrik 3, med andra ord under rubriken för bistånd till Europeiska unionens medlemsstater. Nu förstår jag att Europeiska kommissionen har rekommenderat att detta stöd skall ges under budgetrubrik 7, med andra ord under budgetrubriken för stöd före anslutningen … 
Talmannen.
   Jag beklagar, men det är ingen ordningsfråga. 
Patten,
   .  Herr talman! På kommissionens vägnar kommer jag i mitt anförande att försöka ge ett bestämt svar på den ärade ledamotens fråga och klargöra varför kommissionen anser att utgiftskategori 7 är lämpligast för detta stöd. Om den ärade ledamoten kan vänta ett ögonblick och lyssna på det jag har att säga så kanske han kan få information om eventuella ytterligare ordningsfrågor han önskar ta upp.
Jag skulle vilja behandla både frågan om förlängt mandat till slutet av 2006 för Europeiska byrån för återuppbyggnad och frågan om kommissionens förslag om stöd till norra Cypern. Det finns ett samband mellan dessa två, och jag kommer att klargöra detta i mitt anförande.
Jag skulle vilja börja med att gratulera byrån och Richard Zink för deras utmärkta insatser sedan 2000 för att hjälpa Serbien och Montenegro, inklusive Kosovo och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Byrån inrättades för att snabbt och effektivt kunna ge stöd till folkgrupper som var i stort behov av hjälp. Det är precis vad den har gjort. Den oberoende externa utvärderingen av återuppbyggnadsbyrån har visat att byrån har gjort ett utomordentligt arbete och fullgjort sitt ursprungliga mandat. Som alla här i kammaren kanske minns var det kommissionens arbetsgrupp för återuppbyggnad i Kosovo, som inrättades strax efter konfliktens slut i juli 1999, som lade grunden till att byrån inrättades i februari 2000. Sedan dess har kommissionens oberoende tjänstemän med lång erfarenhet av att hantera stöd innehaft de ledande befattningarna i byrån. Byråns framgångar ligger till grund för kommissionens förslag att behålla den i sin nuvarande form till slutet av 2006 då det nuvarande biståndsprogrammet för västra Balkan – Cardsprogrammet – också upphör.
Tack vare den positiva utvärderingen har kommissionen inte föreslagit någon större förändring av byråns nuvarande regelverk. Vi har dock noga uppmärksammat de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för utrikesfrågor och i synnerhet förslaget att kommissionen senast i juni 2005 skall lägga fram en rapport om byråns framtid.
Jag är säker på att parlamentet kommer att inse att den viktiga debatten om gemenskapens nya budgetplan för 2007–2013 kommer att inverka på hur stöd skall ges till västra Balkan. Vi tycker därför att det är realistiskt att ha slutet av 2005 som tidsgräns, snarare än mitten av 2005. Som utskottet också har begärt, och för att det inte skall råda några tvivel om byråns framtid, kommer vi att se till att eventuella förslag om förlängning av byråns mandat efter 2006 skall läggas fram av kommissionen senast den 31 mars 2006.
Av formella skäl har vi inte ansett att det föreligger ett lagligt krav att redogöra för fördelningen av arbetsuppgifter mellan våra delegationer och de operativa centrum som hör till Europeiska byrån för återuppbyggnad. Att både byrån och delegationerna finns i samma land fordrar ett nära samarbete på platsen för att se till att våra stödinsatser inte slösas bort på något sätt. Vi har ansträngt oss för att se till att ta itu med eventuella problem genom att genomföra nödvändiga förändringar av de administrativa rutinerna. Vi kommer emellertid att fortsätta att finnas till hands för att tillsammans med utskottet för utrikesfrågor diskutera särskilda frågor som det anser skulle kunna hindra byråns arbete.
Jag vill än en gång betona att byrån har utfört ett mycket viktigt arbete. När jag blev kommissionsledamot på hösten 1999 fanns det en stark oro för om vi skulle kunna ge stöd tillräckligt snabbt till västra Balkan. Byrån har utfört arbetet på ett utomordentligt sätt, och jag vill återigen gratulera alla de som har ansvarat för detta.
För att inte riskera byråns verkningsfulla insatser och arbete i västra Balkan har vi också ansett det klokt att gå vidare med det ursprungliga förslaget att förlänga tidsfristen för byråns mandat och inte invänta det slutliga resultatet av rådets diskussioner om stödpaket för norra Cypern och utvidgningen av byråns geografiska ansvarsområde.
Eftersom byråns nuvarande mandat upphör i slutet av nästa månad är en positiv inställning från parlamentets sida i dag nödvändig för att inte avbryta vårt stöd till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och till Serbien och Montenegro, inklusive Kosovo.
Låt mig nu ta upp kommissionens förslag om att stödja norra Cypern, och jag skall nu försöka besvara den ordningsfråga som den ärade ledamoten ställde tidigare. Som kammaren känner till så uppmanade rådet kommissionen, efter misslyckandet med folkomröstningen om Cyperns återförening i april 2004 – och jag instämmer i allt det som min kollega kommissionsledamot Günter Verheugen sade – att lägga fram övergripande förslag för att sätta stopp för den turkcypriotiska befolkningsgruppens isolering. Den 7 juli antog kommissionen på rådets begäran en omfattande samling handels- och stödåtgärder. Även om vi i dag endast diskuterar Rothebetänkandet om stödordningen skulle jag återigen vilja betona den politiska vikten av detta åtgärdspaket som syftar till att underlätta Cyperns återförening med hjälp av ekonomiskt stöd och förmånliga handelsvillkor.
Förslaget till rådets förordning om att skapa ett rättsligt instrument för att stimulera den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen skapar en särskild stödordning som uppgår till 259 miljoner euro som skall användas från 2004 till 2009.
Nu kommer jag att förklara för den ärade ledamoten varför vi har hävdat att utgiftskategori 7 är den lämpligaste kategorin för detta stöd. Syftet med stödordningen är att underlätta Cyperns återförening genom att främja den ekonomiska utvecklingen med särskild betoning på öns ekonomiska integration genom anpassning till gemenskapens regelverk, främst genom Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte, och genom att förbättra kontakterna mellan de två folkgrupperna och med Europeiska unionen. Merparten av verksamheterna kommer därför att vara ungefär desamma som dem inför anslutningen, och dessa finansierades under utgiftskategori 7 som vi tycker är den lämpligaste kategorin ur finansiellt perspektiv för just detta stöd.
Investeringar kommer att prioriteras inom områdena infrastruktur, transport – inklusive förbindelser mellan de två befolkningsgrupperna – och miljöprojekt såsom avfallshantering, rening av avloppsvatten och förbättring av vattentillförseln, vattenkvaliteten och distributionssystemet. Utvecklingen av landsbygden såväl som åtgärder för små och medelstora företag kommer också att prioriteras. Andra mål är såväl socialpolitik, arbetsmarknadspolitik, yrkesförberedande verksamheter och hantering av illegal arbetskraft som försoningsåtgärder och förtroendeskapande åtgärder samt projekt som omfattar båda befolkningsgrupperna.
Kommissionen har noggrant undersökt olika alternativ för hur medlen skall behandlas. Vi föreslår slutligen att kommissionen får möjlighet att anförtro Europeiska byrån för återuppbyggnad att genomföra större infrastrukturprojekt i enlighet med förordningen, och ändringsförslag till byråns stadgar till följd av detta beaktas i Samuelsenbetänkandet som vi också behandlar här.
Att använda byrån är uppenbart det lämpligaste valet när det gäller ekonomi, effektivitet och verkan. Det skulle göra det möjligt för kommissionen att snabbt ge stöd åt den turkcypriotiska befolkningsgruppen efter att förordningen har antagits.
Kommissionen välkomnar parlamentets stöd för den stödordning som framställs i Rothebetänkandet om förslaget. När det gäller de föreslagna ändringsförslagen tror jag att kammaren är medveten om att dessa redan har diskuterats ingående i utskottet för utrikesfrågor och i budgetutskottet. Kommissionen är tacksam för utskottens förslag, och vi kan i stort sett stödja majoriteten av dem.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och framhålla att det enligt vår mening är beklagligt att rådet efter nästan fyra månaders diskussioner ännu inte har lyckats enas om stödordningens ordalydelse. Genomförandet av stödet skulle kunna påbörjas direkt efter att förordningen har antagits, och kommissionen har redan gjort det nödvändiga förarbetet.
När det gäller lösningen på Cypernproblematiken är förutsättningarna fortfarande inte de rätta för ett nytt internationellt initiativ. Enligt min åsikt är Annanplanen den enda realistiska utgångspunkten för att kunna nå en lösning. Beträffande en eventuell roll för kommissionen i en ny process som syftar till att nå en lösning, så är kommissionen fortsättningsvis beredd att stödja ansträngningar för att nå en lösning som skulle göra det möjligt för ett återförenat Cypern att integreras fullt ut i Europeiska unionen. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! På sammanträdet i Luxemburg den 26 april 2004 betonade rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) sin föresats att få ett slut på den turkcypriotiska befolkningsgruppens isolering och att underlätta återföreningen av Cypern genom att stimulera den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen. Rådet uppmanade därför kommissionen att lägga fram övergripande förslag med särskild tonvikt på den ekonomiska integreringen av ön och förbättrad kontakt mellan de båda befolkningsgrupperna och med Europeiska unionen.
Rådet rekommenderade även att man i händelse av en lösning använder de 259 miljoner euro som redan avsatts för den norra delen av Cypern. Mot bakgrund av detta, som kommissionsledamoten just har sagt, och med tanke på den ekonomiska integreringen av ön och förbättrad kontakt mellan befolkningsgrupperna, lade kommissionen i juli 2004 fram ett förslag till förordning om införande av en stödordning, vilket Europaparlamentet uppmanas ta ställning till. Kommissionen lade även fram ett förslag till förordning om direkt handel mellan den norra delen av Cypern och övriga EU.
I linje med mandatet som rådet gav den 26 april åtog sig det nederländska ordförandeskapet att lägga fram förslagen och gjorde en ansträngning för detta ändamål. Båda förslagen har noga övervägts i Ständiga representanternas kommitté. Under diskussionen uppstod svårigheter, och invändningar framfördes angående vissa frågor som till exempel äganderätt och suveräna rättigheter.
Efter en intensiv diskussion gjordes framsteg, i synnerhet när det gäller förslaget till förordning om införande av en stödordning. Den återstående punkten är att bestämma vilken funktion Europeiska byrån för återuppbyggnad skall ha, och diskussionerna fortsätter också om förordningen om direkt handel. Fortfarande kvarstår väsentliga problem med förslaget till förordning, och rådet och kommissionen arbetar hårt för att lösa frågan. Det nederländska ordförandeskapet överväger att diskutera detta vid nästa sammanträde i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser). Vi är mycket tacksamma för det konstruktiva arbete som de inblandade parlamentsutskotten har genomfört.
Det nederländska ordförandeskapets mål är att skapa verkliga och effektiva ekonomiska möjligheter för den turkcypriotiska befolkningsgruppen genom att främja handel med EU, samtidigt som Cyperns suveräna rättigheter respekteras till fullo. Vi är förvissade om att detta i slutändan kommer att gagna hela Cyperns befolkning. 
Samuelsen (ALDE ),
   . – Herr talman! Processen som lett oss fram till att förlänga mandatet för Europeiska byrån för återuppbyggnad förtjänar inga poäng för artistiska kvaliteter. Kommissionens begäran om förlängning kom i ett mycket sent skede. Ledamöterna minns säkert att parlamentet i sin föregående resolution om Europeiska byrån för återuppbyggnad bad kommissionen att lägga fram sin utvärderingsrapport om byråns verksamhet senast i juni 2003 för att parlamentet skulle kunna hålla en debatt om byråns framtid och dess lämplighet att hantera externt bistånd inom ramen för någon stabilitetspakt och i länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen. Kommissionen följde inte parlamentets rekommendation utan lade fram rapporten under detta års valperiod.
Det uppstod fler förseningar som resultat av ändringen i förordningen när det gäller byråns geografiska ansvarsområde, vars avsikt var att, inom byråns ansvarsområde, stödja främjandet av den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen. Mitt utskott fattade rätt beslut att skjuta upp antagandet av detta betänkande och det som rör stöd till norra delen av Cypern till dess vi fick den relevanta dokumentationen.
Dessa brister får dock inte skymma det imponerande fältarbete som byråns personal har uträttat. Jag har alltid varit för att förlänga deras mandat. De gör ett bra arbete och behöver veta att de kan skriva hyreskontrakt och betala löner nästa år. Min oro berodde på att det fanns oklarheter och brister i hur arbetsuppgifter fördelas mellan byråns kontor och kommissionens decentraliserade delegationer, en fråga som jag har tagit upp i mitt betänkande.
Man bör undersöka närmare de framsteg som har gjorts med att utveckla ett effektivt decentraliserat system för avtal och system för finansiell förvaltning av EU-stöd, såsom det fastställts i det fleråriga Cardsprogrammet för 2005-2006 till förmån för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Jag skulle gärna lägga fram ett förslag som förenar de två ledamöternas idéer genom att be kommissionen att senast i juni 2005 lägga fram en rapport om byråns framtid efter den 31 december 2006. Det borde garantera att en eventuell förlängning inte tas itu med lika förhastat som tidigare.
Jag håller med om att byråns ansvarsområden borde utökas till att omfatta genomförandet av det ekonomiska stödet till norra delen av Cypern. Jag föreslår att vi antar den relevanta delen av kommissionens text, i enighet med föredraganden om den föreslagna stödordningen, för att se till att de två betänkandena är konsekventa. Jag hoppas att alla ledamöter liksom jag kommer att stödja en förlängning av byråns mandat för den föreslagna tidsperioden.
Jag skulle vilja upplysa parlamentet om att jag har bett om att den muntliga frågan och debatten om västra Balkans framtid, som från början skulle ha sammanfallit med omröstningen om betänkandet om Europeiska byrån för återuppbyggnad, skall skjutas upp till sammanträdesperioden i december. Det är bättre att diskutera regionens framtid när den nya kommissionen är på plats, som vi från början hade föreställt oss att den skulle vara vid denna tidpunkt. En debatt i december skulle också rädda denna viktiga debatt från att dränkas av spekulationer kring sammansättningen av den nya kommissionen. 
Rothe (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Mitt anförande kommer främst att handla om förslaget till rådets förordning om införande av en stödordning för att stimulera den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen, ett förslag som jag i egenskap av föredragande verkligen välkomnar. 
259 miljoner euro har öronmärkts för att stödja den ekonomiska utvecklingen inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen fram till slutet av 2006. Dessa medel skulle ursprungligen ha ställts till förfogande först efter att Kofi Annans plan hade antagits i syfte att minska den turkcypriotiska befolkningsgruppens betydande ekonomiska underläge. Sedan en stor majoritet bland turkcyprioterna röstade för planen i februari medan grekcyprioterna röstade emot den så att planen inte kunde antas, rekommenderade rådet att den ekonomiska stödordningen skulle genomföras även utan att någon överenskommelse uppnåtts på Cypern. 
I egenskap av föredragande för utskottet för utrikesfrågor kan jag på utskottets vägnar säga att vi stöder denna plan enhälligt. Här vill jag också framföra ett uppriktigt tack för det utmärkta samarbetet i utskottet för utrikesfrågor. Det gemenskapsbistånd som föreskrivs i denna förordning kan och bör bidra till större efterlevnad av gemenskapens regelverk för att förbereda för det övertagande som kommer att bli nödvändigt sedan Cypernfrågan har fått sin lösning, och ett av de främsta målen för denna ekonomiska stödordning är faktiskt att främja en sådan lösning. Vi välkomnar verkligen att omkring 260 miljoner euro har avsatts för projekt som gäller miljö, transport, telekommunikationer, vatten och/eller energi, för omstruktureringsåtgärder, till exempel i landsbygdsområden, för åtgärder som särskilt gynnar små och medelstora företag och för projekt som gäller båda de etniska folkgrupperna och bidrar till att skapa ökat förtroende mellan dem. Man kan och bör naturligtvis planera åtgärder för Famagusta för att åter göra staden lämplig att bo i, och ni torde känna till att relevanta initiativ har kommit igång i staden.
I mitt betänkande påpekar jag att de planerade åtgärderna inte får inkräkta på EU-medborgarnas äganderätt. Vi har upprepat denna punkt även om vi vet att det alltid har varit självklart att denna princip måste följas när man genomför EU-projekt. Alla ledamöterna i utskottet stödde enhälligt kommissionens tilläggsförslag att insatserna i sin helhet skall administreras av Europeiska byrån för återuppbyggnad. Vad jag vill påpeka för Anders Samuelsen är att det finns ett brett stöd för detta förslag, och detta är någonting som vi alla är överens om.
Som Chris Patten och rådet redan har påpekat är det ekonomiska stödet en del i det paket som kommissionen föreslog i juli. Även om parlamentet inte har någon officiell rätt till samråd om den direkta handel som också har föreslagits, tror jag att parlamentet i morgon tydligt kommer att klargöra för rådet att vi förväntar oss ett snabbt beslut om handelsförslaget, på samma sätt som vi förväntar oss ett snabbt beslut om det ekonomiska stödet. 
Enligt min uppfattning är det av avgörande betydelse att EU sänder en tydlig signal till den turkcypriotiska befolkningsgruppen genom att genomföra detta förslag till förordning och den föreslagna direkta handeln. Denna signal skulle riktas särskilt till den stora majoritet som röstade för Annan-planen och för ett ”ja” till Europeiska unionen och den skulle klargöra att vi, även om vi vill ha en snabb lösning av Cypernfrågan, fortfarande också tar det turkcypriotiska civila samhällets oro på mycket stort allvar. Det ligger i alla cyprioters intresse och det är till gagn för en positiv utveckling på Cypern att de demokratiska, pro-europeiska krafterna i den turkcypriotiska befolkningsgruppen får stöd och att de inte under några omständigheter ger upp sin kamp. 
Jag hoppas att parlamentet genom detta betänkande kommer att bidra till att nå detta mål, och jag förväntar mig och hoppas att rådet kommer att följa vårt exempel inom en snar framtid. 
Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Herr talman! EU har alltid förespråkat ett återförenat Cyperns anslutning till unionen. Trots diplomatiska ansträngningar har detta dock inte varit möjligt, med tanke på det ogynnsamma resultatet av den folkomröstning som hölls i april 2004.
För att undvika ytterligare isolering av det turkcypriotiska territoriet och för att stärka kontakterna mellan de båda befolkningsgrupperna har Europeiska kommissionen lagt fram ett förslag som syftar till att införa en stödordning för den ekonomiska utvecklingen inom denna befolkningsgrupp på sammanlagt 259 miljoner euro för perioden 2004–2006. 
Med tanke på att man inte kunnat nå fram till en politisk överenskommelse om EU-medlemskap för ett enat Cypern har detta ekonomiska stöd gett upphov till en rad frågor av rättslig och budgetmässig natur. Det finns i själva verket ingen utgiftskategori som medger direkt gemenskapsstöd till en medlemsstat vars regering inte har full kontroll över en del av sitt territorium. Jag vill påpeka att Republiken norra Cypern inte har erkänts internationellt och därför inte kan betraktas som en stat. Denna avsaknad av stöd i budgeten innebär att sådan finansiering endast kan bedömas utifrån förslaget till ändringsbudget nr 10/2004. 
Som föredragande för budgetutskottets yttrande har jag analyserat det kommissionsförslag som vi har framför oss. Kommissionen hävdar i förslaget att det ekonomiska stödet är avsett att finansiera verksamhet som liknar verksamheten före anslutningen, vilken hör hemma inom budgetkategori 7. Utan att gå in på debattens politiska aspekter höll jag emellertid med om de ekonomiska effekter som detta förslag får för budgetplanerna, trots att det inte är helt klart till vilken kategori detta ekonomiska stöd skulle hänföras. Därför lämnade jag avsiktligt frågan om valet av den lämpligaste budgetrubriken öppen, en uppgift som budgetmyndigheten måste ta itu med när rådet väl har lagt fram sitt förslag till text.
Herr talman! Jag skulle inte kunna avsluta detta anförande utan att rikta parlamentets uppmärksamhet på svårigheterna med att tvingas uttrycka en ekonomisk åsikt om en text vars viktigaste del rådet inte på något sätt har uppnått enighet om.
Tack så mycket. 
Stenzel (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det arbete som har utförts av Europeiska byrån för återuppbyggnad – som var avsedd att kallas Europeiska byrån för återuppbyggnad och utveckling, men som fortfarande kallas Europeiska byrån för återuppbyggnad – har hittills främst varit inriktat på Kosovo, Serbien och Montenegro. Byrån har nu fått en viktig ny uppgift, nämligen att administrera den ekonomiska stödordningen för norra Cypern. Det råder ingen tvekan om att byrån på ett effektivt sätt har utfört de uppgifter som ingått i dess tidigare uppdrag, och jag är säker på att detta också kommer att gälla dess verksamhet på norra Cypern.
Men som i de tidigare fallen är det viktigt även när det gäller norra Cypern att kommissionen lägger fram en rapport om byråns framtid efter den 31 december 2006 för Europaparlamentet och rådet senast i juni 2005. Sydöstra Europa och byråns framtida uppgifter är alldeles för viktiga för att EU skall tillåta några oklarheter när det gäller framtiden för Europeiska byrån för återuppbyggnad. Relationerna mellan byrån och det som kallas kommissionens ”decentraliserade” delegationer måste också klargöras för att förhindra avsaknad av verksamhet eller dubbelarbete. 
Rapporten bör naturligtvis också täcka genomförandet av det fleråriga Cards-programmet för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien under 2005-2006, vilket ännu inte är fallet. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder därför förslaget att förlänga rådets förordning om Europeiska byrån för återuppbyggnad.
Beglitis (PSE ),
   . – Herr talman! Först vill jag tacka de båda föredragandena, Anders Samuelsen och Mechtild Rothe, för det mycket ansvarsfulla arbete som de har utfört i sina betänkanden. 
När det gäller Europeiska byrån för återuppbyggnad bör vi för det första påpeka att den med sin placering i Thessaloniki har spelat en avgörande roll i återuppbyggnaden av Balkan som helhet genom att skapa nödvändig infrastruktur, bygga upp demokratiska institutioner, främja rättssäkerhet och genom att försvara de mänskliga rättigheterna i Balkanländerna. 
Denna strategi är det enda pålitliga förslaget när det gäller att åstadkomma en fredlig återuppbyggnad av Balkanländerna och att förbättra deras utsikter till framtida EU-medlemskap. Därför är det absolut nödvändigt att förlänga byråns verksamhet till slutet av december 2006 och att undersöka möjligheten att till och med förlänga dess verksamhet efter detta datum, eftersom det kommer att ske en viktig utveckling på Balkan både 2005 och under nästa period och eftersom det behövs politiska insatser för att befästa stabiliteten och säkerheten på Balkan. 
Därför ber jag Chris Patten att kommissionen skall avge en rapport om denna fråga till rådet och till Europaparlamentet. 
Byråns effektiva verksamhet, öppenhet och ingående kunskaper om återuppbyggnadsprocessen i området som helhet är en garanti för att även kunna ge byrån befogenhet att administrera det ekonomiska stödet till den turkcypriotiska befolkningsgruppen.
Nu till frågan om rapporten om det ekonomiska stödet till den turkcypriotiska befolkningsgruppen. Dessa pengar måste ges till den turkcypriotiska befolkningsgruppen, eftersom de kommer att vara till hjälp för de turkcypriotiska medborgarna och den turkcypriotiska befolkningsgruppen. De kommer att bidra till den ekonomiska utvecklingen, till införlivandet av gemenskapens regelverk, till uppbyggandet av den nödvändiga infrastrukturen och till skapandet av arbetstillfällen. Med andra ord kommer pengarna att bidra till att skapa förhållanden som kommer att möjliggöra återföreningen av Cypern genom utveckling av kontakter, dialog och utbyte mellan de båda befolkningsgrupperna. 
Vi måste använda det ekonomiska stödet för att öka möjligheterna att upphäva Cyperns delning snarare än att befästa den. Därför måste våra budskap till den turkcypriotiska befolkningsgruppen vara tydliga och otvetydiga. Vi stöder inte omedgörlighet ekonomiskt. Vi lämnar ekonomiskt stöd till dialog och det är här Europeiska kommissionen och Byrån för återuppbyggnad måste vara särskilt försiktiga och verka i samarbete med Republiken Cypern och med respekt för principerna i europeisk rätt. 
Avslutningsvis vill jag be ordförandeskapet att ta ställning till frågan om budgetrubrik för det ekonomiska stödet till den turkcypriotiska befolkningsgruppen. Atzo Nicolaï måste ta klar ställning på det nederländska ordförandeskapets vägnar till om det ekonomiska stödet skall hamna under budgetrubrik 7 eller budgetrubrik 3. 
Duff (ALDE ),
   . – Herr talman! Det här är första gången som Europeiska unionens uppskattning för att turkcyprioterna i norra delen bestämt röstade för Annanplanen faktiskt kommer till uttryck. Det är första gången, men det är för sent och det är en liten summa pengar – alldeles för liten för kommissionens lista över glamorösa prioriterade projekt som kommissionsledamot Chris Patten, som det är mycket trevligt att se här alltjämt, läste upp tidigare.
Som ett resultat av bristen på generositet kommer pengarna att användas på ett sådant begränsat sätt att de endast kommer att gå till 15 procent av norra Cyperns territorium, vilket utesluter många byar som röstade för Annanplanen. Jag beklagar djupt den långsamma behandlingen av denna fråga i rådet. Det värsta är att budgetförordningen har separerats från förordningen om handel som är den allra viktigaste delen av åtgärdspaketet. Kommer ministern att uppmana ordförandeskapet att åstadkomma resultat när det gäller handelsfrågan inom tre månader? 
Lagendijk (Verts/ALE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det kan inte sägas nog ofta att Europeiska byrån för återuppbyggnad har lämnat ett betydande bidrag till den positiva bilden av EU i Balkanländerna. Före 2000 var Europeiska unionen faktiskt framför allt ett byråkratiskt monster som delade ut alla möjliga slags löften som det sedan inte infriade eller infriade alldeles för sent. Efter 2000 har Europeiska unionen genom byrån i mycket stor utsträckning kunnat ge snabbt och effektivt bistånd, ofta under svåra omständigheter. Det har aldrig tidigare hänt att en så stor andel av de medel som anslagits till bistånd faktiskt har använts. Än en gång, detta är verkligen lovvärt.
Detta sagt, återstår en fråga som vi här i parlamentet har diskuterat med kommissionsledamoten vid olika tillfällen, nämligen frågan om exakt hur kommissionen resonerade när den gav en viss uppgift till byrån, byråns olika enheter, eller till de decentraliserade delegationerna, Europeiska unionens ambassader. Även om kommissionen kanske inte erkänner detta öppet antyder den gång på gång att parlamentet driver denna fråga till leda, när det insisterar på ett svar. Anledningen är att vi vill undvika ytterligare tvetydigheter. Låt mig ge er ett exempel. Europeiska unionen har alla möjligheter att tilldelas fler uppgifter i Kosovo under loppet av 2005 och 2006: med andra ord mindre FN, mindre UNMIK och mer Europeiska unionen. Innebär nu detta en utökad roll för byrån eller betyder det att vi kan förvänta oss en större, jättefin delegation och en större ambassad? Det är viktigt för parlamentet att veta detta, eftersom det är vi som måste fatta svåra och besvärliga politiska och ekonomiska beslut. 
Jag skall inte dölja att även jag har drabbats av en viss tankfullhet. Denna debatt är den sista av de många debatter vi har haft med kommissionsledamoten. Jag tror att en av anledningarna till kommissionsledamotens popularitet i Europaparlamentet är att han har gett EU:s Balkanpolitik ett ansikte och en röst och att han har utfört ett gediget arbete. Jag vill ta tillfället i akt och tacka honom för detta. Jag önskar Balkanländerna en duktig efterträdare och framför allt önskar jag att kommissionsledamoten får stor glädje av att leda Oxforduniversitetet och skriva fina böcker. 
Adamou (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Våra turkcypriotiska landsmäns ekonomiska isolering och nödläge har aldrig varit någonting som har eftersträvats av det cypriotiska Arbetarnas framstegsparti och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Den bakomliggande orsaken till denna isolering är inte det så kallade embargot från den grekcypriotiska sidan, utan den turkiska ockupationen, ockupationsregimens utbrytningsförsök och att de ockuperade områdenas ekonomi är oupplösligt sammanvävd med den turkiska ekonomin, till och med i så hög grad att den turkiska liran har införts som valuta i de ockuperade områdena. 
Efter den turkiska invasionen och ockupationen 1974 tillkännagav Republiken Cypern att landets ockuperade hamnar och flygplatser hade stängts, eftersom republiken inte kunde utöva något slags kontroll över dem. Detta var också en handling i självförsvar så att vi inte skulle förledas att erkänna pseudostaten. Detta beslut stöddes helt och fullt av säkerhetsrådets resolutioner 541 och 550, samt av en rad utslag från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Detta gäller också det yttrande som nyligen avgivits av rådets rättsliga avdelning, i vilket man uttryckligen erkänner Republiken Cyperns rätt att hålla ovannämnda hamnar och flygplatser stängda. 
Vår grupp stöder den ekonomiska stödordningen för turkcyprioterna, naturligtvis under förutsättning att Republiken Cypern respekteras och att ockupationsregimen inte drar ekonomisk fördel av stödordningen. Vi hoppas att man har nått samförstånd och bred samstämmighet i dessa frågor. 
När det gäller den rapport om Europeiska byrån för återuppbyggnad som nu debatteras undrar det cypriotiska Arbetarnas framstegsparti varför kommissionen eller rådet har lagt fram rapporten för omröstning i dag, vid en tidpunkt då det inte finns någon överenskommelse på Corepernivå i kommissionen eller rådet. Jag vill påminna parlamentet om Corepers uppfattning att frågan skulle debatteras under nästa ordförandeskap, under Luxemburgs ordförandeskap. 
Republiken Cypern är inte ett tredjeland och de ockuperade områdena är inte något självständigt territorium. De är, som det uttryckligen sägs i anslutningsfördraget, ett territorium inom Europeiska unionen där tillämpningen av gemenskapens regelverk har skjutits upp. Just därför kan det cypriotiska Arbetarnas framstegsparti inte rösta för förordningen om Europeiska byrån för återuppbyggnad. Självfallet innebär vår röst mot förordningen inte att vi avvisar bistånd till Balkanländerna. 
Avslutningsvis vill jag säga att vad vi vill är att rösta om protokollet utan att förtydliga vilken budgetrubrik dessa pengar skall tas ifrån. Det har sagts att frågan kommer att lösas beroende på var det finns anslag. Det finns emellertid inga anslag tillgängliga under rubriken internt bistånd. 
Karatzaferis (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på Chris Patten och hans åsikter.
Först vill jag ta upp en ordningsfråga. Jag är inte säker på om Chris Patten ens har rätt att vara här i parlamentet eftersom kommissionär Romano Prodis mandat upphörde den 31 oktober. Dessutom håller hela kommissionär Romano Prodis verksamhet på att granskas för att se om den är laglig. Jag tror att denna fråga snart kommer att lösas inför domstolen i Luxemburg. 
Vem skall ges skulden för att norra Cypern och södra Cypern inte har utvecklats på samma sätt, när den norra delen är bördigare och mera lämpad för turism? Det är ockupationsarméns skuld. Hur mycket pengar EU än ger kommer de att vara bortkastade eftersom ockupationsarmén har skapat ett förtryckande system som hindrar all utveckling. Vi måste därför se vad som kan göras, som kommissionsledamoten säger. Ockupationsarmén måste dras tillbaka och Cypern måste återgå till sin tidigare status i enlighet med Zürich- och Londonavtalen, som också undertecknades av England, ett land som naturligtvis har en lysande företrädare i kommissionsledamoten. Ockupationsarmén måste dras tillbaka, lugnet på ön måste återställas och 1960 års konstitution måste tillämpas. Då kommer norra Cyperns ekonomi automatiskt att blomstra. Så länge det finns en ockupationsarmé kommer det inte att bli någon ekonomisk blomstring. Pengarna kommer att vara bortkastade. Därför måste vi ha modet att finna en realistisk lösning. 
Om vi inte hade kastat ut Saddam Hussein från Kuwait, skulle vi då i dag lämna ekonomiskt stöd till ett ockuperat Kuwait? Om vi inte hade kastat ut Milosevic från Bosnien, skulle vi då i dag ge ekonomiskt stöd till Milosevic? Så varför gör vi inte samma sak med Turkiet? Säg till Turkiet att ge sig iväg från ön så att norra Cypern kan utvecklas. Ingen vill ha fattiga grannar. Framför allt grekcyprioterna vill inte ha fattiga grannar. Om man har modet att kasta ut ockupationsarmén – som är den enda ockupationsarmén i ett EU-land – kommer det automatiskt att leda till utveckling. 
Camre (UEN )
   – Herr talman! Vi vill också uttrycka vår tilltro till Europeiska byrån för återuppbyggnads möjligheter att förbättra den ekonomiska och sociala situationen i det turkockuperade området på norra Cypern. Det är viktigt att komma ihåg bakgrunden till den nuvarande situationen i norra delen av Cypern. Bakgrunden är den turkiska invasion som ägde rum 1974 och som ledde till att befolkningen i den norra delen av Cypern nu befinner sig i en ekonomisk och social situation som är påtagligt sämre än den som rådde före juli 1974. 
Som andra redan har påpekat måste jag i detta sammanhang understryka att ansträngningarna att få igång en utveckling måste göras i samarbete med Republiken Cyperns regering. Vad som inte får hända är att EU nu går in och lämnar bistånd som ett tack till dem som röstade för Kofi Annans plan och glömmer dem som röstade emot planen. Det finns motiv som enligt min mening inte har granskats ordentligt här i parlamentet, och jag kommer ihåg diskussionen med Günter Verheugen under det senaste sammanträdet om hela frågan om Kofi Annans plan. Planen var uppenbart orättvis och uppenbart oacceptabel för den grekcypriotiska befolkningen och följaktligen förkastades den av en stor majoritet. 
Utan tvivel vill vi alla se en förbättring av situationen, och en viktig förutsättning för detta är naturligtvis att den militära ockupationen av norra Cypern upphör. Så länge Turkiet ockuperar en del av ett annat EU-lands territorium kan vi inte bedriva förhandlingar, av det slag som parlamentet kanske kommer att besluta om i december, med den turkiska regeringen om Turkiets anslutning till EU. Varje förhandling måste alltid bedrivas med delaktighet för den grekcypriotiska befolkningen och med hänsyn till deras intressen. Det är den grekcypriotiska befolkningen som har varit förlorarna sedan 1974. Det är de som har varit offer och de får inte straffas genom de ansträngningar vi i EU nu gör för att normalisera situationen. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag blev något förvånad över att höra kommissionär Chris Patten säga att Annan-planen fortfarande är en säker utgångspunkt för en eventuell återförening av Cypern. Vi får inte bortse från att det i april i år hölls en folkomröstning om denna plan, och att en stor majoritet av grekcyprioterna röstade ned planen. När en folkomröstning hålls bör resultatet respekteras. Avsikten med det ekonomiska stödet till den del av ön som är ockuperad av turkarna var att stödet skulle vara avhängigt av att Annan-planen godkändes genom en folkomröstning, vilket inte inträffade. Att utlova 259 miljoner euro till norra delen av Cypern är liktydigt med ett faktiskt erkännande av att detta område är militärt ockuperat av mer än 35 000 turkiska soldater. Det verkar som om Europeiska unionen inte har några problem med att ett kandidatland ockuperar en del av en befintlig medlemsstats territorium. Vi kommer inte bara att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, utan ockupationen av norra Cypern belönas nu också ekonomiskt, och detta är absurt. 
Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Mechtild Rothe och naturligtvis Anders Samuelsen till deras betänkanden. Jag kommer naturligtvis främst att inrikta mig på Mechtild Rothes betänkande. 
Det är ett faktum att betänkandet, så som det har formulerats efter diskussionerna och omröstningen i utskottet för utrikesfrågor, är ett mycket bra betänkande och därför är det beslut som betänkandet utmynnar i, ekonomiskt stöd till den turkcypriotiska befolkningsgruppens utveckling, ett mycket bra beslut, ett beslut som vi alla stöder. Med andra ord anser vi att detta stöd kommer att bidra till den turkcypriotiska befolkningsgruppens allmänna utveckling, så att den turkcypriotiska befolkningsgruppen kommer att få samma höga standard som den grekcypriotiska när Cypernproblemet, om Gud vill, kan lösas genom en återförening av Cypern – och detta är någonting som vi hoppas kommer att ske snart. 
Eftersom rådet också har tagit ställning, vill jag dock säga att förordningen om ekonomiskt stöd är en sak medan förordningen om handelsförbindelser är en annan. Även om det kan vara logiskt för oss att koppla ihop de två förordningarna vill jag tillråda stor försiktighet när det gäller frågan om förordningen om direkta handelsförbindelser. Jag är säker på att rådet kommer att iaktta denna försiktighet i sitt arbete och att den lösning man kommer fram till – när man kommer fram till den – kommer att vara rättvis och kommer att vara den rätta lösningen. 
Avslutningsvis vill jag säga några ord om den positiva roll som Europeiska byrån för återuppbyggnad spelar i Thessaloniki, i mitt hemland: Här vill jag säga att jag är hoppfull och att jag håller med om att byrån bör få administrera det ekonomiska stödet till turkcyprioterna, och jag hoppas naturligtvis att denna hantering kommer att bygga på Europeiska unionens förordningar. 
Öger (PSE ).
   – Herr talman! Vi skall rösta om min kollega Mechtild Rothes betänkande om finansiellt stöd till norra Cypern. Det är goda nyheter: norra Cypern behöver detta stöd.
Under de senaste årtiondena har händelseutvecklingen delat ön politiskt och ekonomiskt. Cyperns befolkning har lidit oerhört av öns delning. Alla inblandade måste göra sitt bästa för att övervinna delningen. Det var ett uttryckligt mål för Förenta nationerna och EU att ett enat Cypern skulle ansluta sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004.
Norra Cyperns och Turkiets regeringar har vidtagit de åtgärder som Förenta nationerna och EU har lagt fram. Befolkningen i den norra delen av Cypern har gett ett överväldigande stöd för både ett enande av ön och EU-anslutning. Ett enat Cypern skulle redan i dag ha kunnat vara medlem av EU. Tyvärr har detta ännu inte skett. Det är vårt ansvar att uppmana öns två delar att samarbeta.
Förordningen om stödordningen som vi diskuterar här i dag är ett första steg. Nästa steg kommer att vara förordningen om särskilda handelsvillkor. Rådet borde slutföra den förordningen snarast möjligt, för det första för att förbättra de ekonomiska förhållandena i norra delen av Cypern, och för det andra för att underlätta närmandet av de två sidorna genom handel. Ett närmande kan också främja en förändring i båda delarna av ön. Vid tiden för den tyska östpolitiken kallade vi detta begrepp för .
Dessa steg måste snart följas av fler steg. Slutmålet måste vara att Cypern återförenas. 
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Fram till 1974 var staden Famagusta centrum för ekonomiskt, socialt och kulturellt välstånd för både greker och turkcyprioter. Sedan den turkiska invasionen för 30 år sedan har staden varit avspärrad av turkiska trupper, och den har varit otillgänglig för ortsbefolkningen. Den har gradvis kommit att bli en spökstad med tomma gator och öde byggnader. 
Ändringsförslag 11 syftar till att hjälpa till att göra denna döda stad levande igen till förmån för ortens tusentals invånare. Att återuppliva staden Famagusta kommer även att fungera som en katalysator för att upprätta bättre och närmare förbindelser mellan Cyperns två befolkningsgrupper och därmed öka möjligheten till en snabb och fredlig återförening. 
Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att upprepa vad de föregående talarna har sagt och rikta ett särskilt tack till de två föredragandena, Mechtild Rothe och Anders Samuelsen, och även till Chris Patten och Atzo Nicolaï för deras anföranden i dag. Jag anser att det är av avgörande betydelse att övertyga södra Cyperns regering om att Europeiska unionen måste infria de löften den har gett till norra delen av ön. Vårt mål måste därför vara att godkänna både handel och bistånd samtidigt. Om det emellertid blir nödvändigt och om det inte finns något alternativ, bör man behandla de båda aspekterna var för sig så att den isolering som den norra delen av ön lider av kan upphöra. 
Jag vill också ta tillfället i akt och uppmana södra Cyperns regering och Europaparlamentets cypriotiska ledamöter att klart tala om, en gång för alla, om de verkligen vill hjälpa norra delen av ön eller om de kommer att fortsätta att utnyttja varje tillfälle att sätta käppar i hjulet. Det gläder mig verkligen att Greklands premiärminister Kostas Karamanlis nyligen har gett uttryck för sitt fasta stöd till Kofi Annans Cypernplan.
Slutet på denna debatt har klargjort en sak för mig. Jag anser att de människor i den södra delen av ön som var för Kofi Annans plan inte har någon företrädare i Europaparlamentet. Jag har därför beslutat att min roll i denna debatt skall vara rollen som företrädare för de människor i den grekiska delen av Cypern som röstade för Kofi Annans plan. Det är särskilt med tanke på mitt turkiska ursprung som jag vill verka som språkrör för dessa människor. Jag hoppas att vi kommer att utnyttja denna möjlighet att göra allt som står i vår makt för att åstadkomma en återförening. 
Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det kanske kan vara acceptabelt att betrakta det ekonomiska stödet till norra Cypern som en välgörenhetsinsats. Men om vi betraktar det som en investering för att uppmuntra utveckling, då kastar vi pengarna i sjön. Det är bortkastade pengar, för så länge den turkiska ockupationen av en del av ön, som nu är en del av Europeiska unionen, pågår, så länge det finns turkiska trupper på norra Cypern, kommer det inte att ske någon utveckling. Därför anser jag att det skulle vara bättre att först förmå de turkiska trupperna att dra sig tillbaka och att sedan gå in med ekonomiskt bistånd. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Frustrationen över att grekcyprioterna förkastade Annan-planen är fortfarande kännbar. I dag kan faktiskt varje EU-medborgare själv se hur unionen förnekar sina egna principer genom att ge ett icke-europeiskt land, i detta fall Turkiet, utsikter till ett framtida EU-medlemskap samtidigt som denna stats väpnade styrkor ockuperar en del av ett territorium som tillhör en nuvarande medlemsstat, Cypern. Därför var det av avgörande betydelse att Annan-planen godkändes, på det ena eller andra sättet, och grekcyprioterna skrämdes från alla håll för att de skulle acceptera detta halvhjärtade förslag. Detta är också anledningen till att EU:s politiska beslutsfattare i dag i så hög grad ger efter för turkcyprioterna. Men detta är ju att ställa hela saken på ända. 
Utan att gå in på uttömmande detaljer vill jag helt kort påminna er om anledningarna till att grekcyprioterna förkastade denna plan. Annan-planen innebar faktiskt ett godkännande av den turkiska invasionen 1974 och även av de krigsförbrytelser som följde i dess spår. Enligt denna plan skulle de turkiska ockupationsstyrkorna tillåtas att vara kvar på Cypern och behålla rätten att genomföra militära övningar på cypriotisk mark. Den militära gränsen skulle permanentas och passkontroll skulle fortsatt skötas vid militära gränsövergångsstationer. Turkcyprioterna skulle även i fortsättningen leva under turkisk ockupation. Deras usla ekonomiska situation beror mindre på den grekiska befolkningens embargo än på det korrumperade turkiska ekonomiska systemet på plats. De mer än ett hundra tusen turkiska bosättare som efter ”Attila-operationen” av sin regering i Ankara tvingades att flytta till Cypern för att den etniska rensningen skulle fortgå, skulle vara kvar på ön om Annan-planen hade ratificerats. 
Jag hoppas uppriktigt att turkcyprioterna inom en snar framtid kommer att återförenas med grekcyprioterna i ett självständigt Cypern utan utländsk ockupation, och därför måste det ekonomiska stödet till turkcyprioterna gå hand i hand med en rad stränga villkor, och det främsta bland dessa är att den turkiska militära ockupationen måste upphöra. Detta stöd bör inte under några omständigheter betraktas som en belöning för en politiskt korrekt röst i en folkomröstning. 
Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! Diskussionen bör utmynna i budskapet att det inte bara är parlamentet utan även de grekcypriotiska ledamöterna som önskar ekonomisk utveckling inom den turkcypriotiska befolkningsgruppen genom ekonomiskt stöd och fri världshandel. Vi noterar med tillfredsställelse att föredraganden har infört ett väsentligt ändringsförslag som garanterar att EU-medel inte kommer att användas för att inkräkta på enskilda människors äganderätt i enlighet med relevanta beslut av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. 
Jag välkomnar också att rådet tycks vara berett att nå en överenskommelse om förordningen. Jag betonar betydelsen av en överenskommelse i handelsfrågan, utan tidsfrister och på korrekt rättslig grund, enligt anvisningar från rådets rättstjänst. Det som krävs är kreativitet och anslutning till den internationella rättsliga status som gäller för Republiken Cypern, en av EU:s medlemsstater.
Jag har under diskussionen kommit till insikt om att vissa kolleger som i vällovligt nit vill bistå den turkcypriotiska befolkningsgruppen underskattar betydelsen av meddelandet att även grekcyprioterna stöder ekonomisk utveckling för turkcyprioterna. Detta är inte ett nollsummespel. Till följd av den senaste folkomröstningen, och med all respekt för ett suveränt folks beslut, kan varken Turkiet eller Cypern undandra sig sitt ansvar för att på ett konstruktivt sätt fortsätta att söka en ömsesidigt godtagbar lösning. De budskap som diskussionen utmynnar i slår broar mellan de båda befolkningsgrupperna och orsakar varken onödiga tvister eller konfrontation dem emellan och bör därför beaktas. 
Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi grekcyprioter är för ekonomiskt stöd och bistånd till turkcyprioterna. De är våra landsmän. Republiken Cyperns regering har redan från början stött beslutet om ekonomiskt stöd till turkcyprioterna. Men jag bör påpeka att våra landsmäns ekonomiska nödsituation inte beror på isolering från vår sida, den beror på den isolering som har påtvingats dem genom 30 års turkisk militär ockupation på Cypern. 
Jag måste säga att denna insats är en tillfällig insats, och Europeiska unionens grundläggande mål måste vara att lösa Cypernproblemet, att åstadkomma full jämlikhet, både politisk jämlikhet och andra former av jämlikhet, mellan grekcyprioter och turkcyprioter på alla områden. Detta är vårt mål.
Jag övergår nu till Annan-planen, som många människor har höjt till skyarna. Planen förkastades i den grekcypriotiska folkomröstningen av följande skäl: För det första permanentade planen den turkiska ockupationen, den turkiska militära närvaron på Cypern. För det andra skapar vi osäkerhet om framtiden och för det tredje hade planen brister på människorättsområdet och i praktiskt avseende. Detta får vi inte glömma. Somliga kritiserar den grekcypriotiska sidan för dess ställningstagande. Varför har de inte varit kritiska under de 30 år som gått sedan invasionen och varför kritiserar de inte nu vad Turkiet gör på Cypern? Den turkiska ockupationen, fördrivningen av grekcyprioter från deras hem och den nuvarande situationen. De borde fästa lika stort avseende vid detta. 
Avslutningsvis vill jag påpeka att målet för oss alla måste vara Cyperns återförening. Vi har ingen konflikt med turkcyprioterna, vi har en konflikt med Turkiet som ockuperar en del av Republiken Cyperns territorium, en del av EU:s territorium, eftersom Republiken Cypern är en fullvärdig medlem av Europeiska unionen. 
Matsis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill betona att grekcyprioterna är positiva till ekonomiskt stöd till turkcyprioterna och att vi hoppas att deras levnadsstandard så snart som möjligt skall höjas till vår. Det jag snarare vill diskutera är hur detta stöd skall lämnas. Det är den fråga jag vill ta upp. Jag har kämpat på den här fronten i många år, inte bara nu. Kommissionär Pattens rapport är därför en förolämpning mot min intelligens, när det visar sig att han inte förstår varifrån stödet skall komma. Från rubrik 3 som gäller länder inom Europeiska unionen, eller rubrik 7 som gäller kandidatländerna. Det är stor skillnad. Det är inte projekten som skall genomföras i det ockuperade Cypern som är viktiga, utan det är Cypern självt. Kommissionären vägrar emellertid att förstå detta sakernas tillstånd, vilket är helt uppenbart för oss, och jag beklagar att han gör denna åtskillnad. 
Patten,
   .  Herr talman! Jag vill mycket kort bemöta ett par inlägg i diskussionen. Det är min förhoppning att de synpunkter som framförs under kommande diskussioner då jag inte är närvarande kommer att vara så väl underbyggda som möjligt, om jag så får säga.
Till Anders Samuelsen vill jag säga att kommissionen mycket gärna diskuterar frågan om västra Balkan i december. Andrew Nicholas Duff nämnde att handelsförordningen skulle vara klar inom tre månader. Jag upprepar att vad mig beträffar tillmötesgår kommissionen mycket gärna denna rimliga begäran. Ett par andra ledamöter föreslog att vi skulle koncentrera stödet till en ort, nämligen Famagusta. Det skulle dock vara oklokt. Vi måste se till att fördela stödet mer generellt.
Jag skulle vilja säga ytterligare tre saker. När det gäller byrån i Thessaloniki vill jag för det första oförbehållsamt tacka den grekiska regeringen för dess gästfrihet. Man försåg oss med de resurser vi behövde i Thessaloniki. Ett kreativt förslag från den förra regeringen har behållits av den nuvarande. Man har ställt ett mycket fint huvudkontor till vårt förfogande. Alla som har arbetat på byrån är tacksamma för detta, och jag vill själv givetvis också framföra ett varmt tack på kommissionens vägnar.
För det andra påpekade Joost Lagendijk, och jag förstår hans synpunkt – han hade dock vänligheten att uttrycka sig något annorlunda – att det råder en viss tankemässig inkonsekvens mellan den politik som jag med kraft har bedrivit världen över som går ut på att delegera biståndshanteringen, och det vi har gjort på västra Balkan, nämligen att inrätta en byrå i stället för att helt enkelt delegera arbetet till våra delegationer. Till försvar för mitt beslut vill jag framhålla – särskilt med hänsyn till att läget både på västra Balkan, i Kosovo, Serbien, Montenegro och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien var så svårt – att mitt största bekymmer, och det som tycktes mig allra viktigast, var att nå ut med bistånd. Eftersom byrån har fungerat så väl skulle det vara fel att avveckla den, och jag bedömde att det var lämpligt att ha den kvar som vårt huvudsakliga instrument för biståndshantering. Jag erkänner mig alltså skyldig till viss tankemässig inkonsekvens, men jag anser att byråns insatser har rättfärdigat den.
Till sist vill jag säga att jag inte vill att mina sista inlägg här i parlamentet skall ge upphov till några svåra meningsskiljaktigheter. Till den ärade ledamoten som sade att han önskade att min värderade kollega Günter Verheugen hade kunnat framhålla fördelarna med Annanplanen med större kraft, vill jag emellertid bara säga att han med största glädje hade gjort detta men stoppades i sina försök på Cypern. Vi känner alla till detta, och det hela var en mycket tråkig historia. Det hade helt klart varit mycket bättre om han under folkomröstningskampanjen på Cypern hade fått förklara vad han ansåg vara fördelarna med Annanplanen. Han hade kanske rentav kunnat ge en mer balanserad syn på saken än den som framkom i en del av de brev som regeringen skickade ut. Jag hoppas innerligt att diskussionen kan föras i en så lugn atmosfär som möjligt. Jag hoppas att alla ges rimliga möjligheter att framföra sin åsikt.
Jag vill bara framhålla att jag är medveten om det som Ioannis Kasoulides påpekade, nämligen att det finns ett äkta engagemang från många ledamöters sida att åstadkomma bättre levnadsförhållanden för öns invånare. Jag hyser inget som helst tvivel om ledamotens engagemang i denna fråga, och det är min förhoppning att alla på denna underbara ö skall kunna leva ett rikare, tryggare och fredligare liv i framtiden. 
Talmannen.
   Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 18.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om rådets och kommissionens uttalanden om klimatförändringar. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! När det gäller frågan om klimatförändringarna har EU en nyckelroll inom två viktiga områden. Det första rör genomförandet och ikraftträdandet av Kyotoprotokollet. Medlemsstaterna och kommissionen förbereder för närvarande det europeiska systemet för handel med utsläppsrätter som enligt planerna skall införas den 1 januari 2005.
Den andra viktiga frågan är den mer långsiktiga klimatpolitiken. I december i år skall den tionde konferensen mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar äga rum i Buenos Aires. En av uppgifterna blir att utvärdera konventionens resultat under de senaste tio åren och bedöma den framtida utvecklingen. Ett mycket viktigt resultat hittills har varit Kyotoprotokollet. Kyotoprotokollet är emellertid endast ett första steg, och koldioxidutsläppen kommer att behöva minskas ännu mer efter 2012.
Jag vill framföra rådets tack till parlamentet för dess ansträngningar att övertala Ryssland att ansluta sig till Kyotoprotokollet. EU välkomnade den goda nyheten att president Vladimir Putin den 5 november hade undertecknat ett lagförslag som bekräftade att Ryska federationen hade ratificerat Kyotoprotokollet. Undertecknandet banar vägen för att Kyotoprotokollet skall kunna träda i kraft i början av nästa år. När avtalet har trätt i kraft är de länder som förbundit sig att minska utsläppen av växthusgaser juridiskt sett skyldiga att uppnå dessa mål senast 2012.
Kyotoprotokollet är det viktigaste instrumentet i den globala kampen mot klimatförändringarna och ett bra exempel på hur effektivt det globala samarbetet kan vara. EU har föregått med gott exempel och infört lagstiftning. Bestämmelserna har redan blivit rättsligt bindande inom EU. Att Kyotoprotokollet trädde i kraft visar att det var rätt av EU att på ett tidigt stadium genomföra de åtaganden som då förväntades.
Europeiska rådet kommer under våren 2005 att ta ställning till EU:s framtida klimatpolitik. Regeringscheferna kommer att överväga strategier och mål för minskning av utsläppen på medellång och lång sikt. Det grundläggande målet för EU:s långsiktiga klimatpolitik är att den globala uppvärmningen skall uppgå till +2 °C som mest i förhållande till nivåerna före industrialiseringen. Kommissionen tar nu inför sammanträdet fram en kostnads- och intäktsanalys som tar hänsyn till såväl miljöfaktorer som konkurrenskraft.
Åtgärder för klimatförändringar fordrar bredast möjliga globala allians. Jag anser att detta endast kan uppnås genom en dialog mellan Europeiska unionen och andra länder. EU:s ordförandeskap genomför för närvarande åtgärder inom ramen för trojkan tillsammans med nyckelländer i hela världen inför den kommande konferensen mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar och initierar inledande diskussioner om förslag till system för tiden efter 2012.
Europaparlamentets ledamöter kan även spela en avgörande roll i denna process genom att med parlamentsledamöter från länder utanför EU diskutera den långsiktiga klimatpolitiken, till exempel vid den kommande tionde konferensen mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar. 
Wallström,
   .  Herr talman! Vid det här laget är 189 länder parter i FN:s ramkonvention om klimatförändringar, och det är min förhoppning att samtliga kommer att närvara vid den tionde partskonferensen i Buenos Aires. Konferensen markerar även tioårsdagen av ikraftträdandet av FN:s ramkonvention om klimatförändringar.
Rysslands beslut att ratificera Kyotoprotokollet betyder att det nu kommer att träda i kraft, vilket kommer att ge ny stimulans åt diskussionerna under partskonferensen i Buenos Aires. Kommissionen har uppställt fyra viktiga mål för COP-10 som konferensen kallas. Det första är att utvärdera det arbete som hittills gjorts. Det andra handlar om att förklara vad Europeiska unionen gör i frågan om klimatförändringar. Det tredje målet är att påskynda diskussionerna om hur vi skall gå vidare efter 2012. Det fjärde är att medverka till att ta fram lösningar på de tekniska frågor som står på dagordningen.
Det första målet är alltså att utvärdera de åtgärder som många parter redan har vidtagit för att ta itu med klimatförändringarna. Detta ger också framför allt utvecklingsländerna möjlighet att förklara att många av dem redan har vidtagit åtgärder, och att klargöra på vilket sätt de är de första att drabbas av klimatförändringarna. Detta är viktigt för den politiska diskussionen i allmänhet.
Det andra målet är att redogöra för EU:s arbete inom ramen för Europeiska klimatförändringsprogrammet och systemet med handel med utsläppsrätter som kommer att införas i januari 2005. Systemet kommer dessutom att presenteras officiellt för samtliga ministrar vid en tillställning som vi anordnar i nära samarbete med det nederländska ordförandeskapet och Argentinas regering.
Det tredje målet kommer att vara att börja se framåt mot det globala systemet efter 2012 och att utbyta åsikter om ramverket för tiden efter 2012. Jag upprepar hur viktigt detta är för att få med utvecklingsländerna och för att visa att det råder balans mellan de olika åtgärder som vi diskuterar för tiden efter 2012.
Det fjärde och sista målet är att finna en lösning på en del av de mycket viktiga tekniska frågor som fortfarande står på dagordningen för COP-10. Frågorna rör framför allt ämnen med anknytning till utvecklingsländerna och även balansen mellan anpassning och minskning. Jag har förstått att ett flertal rundabordsdiskussioner kommer att anordnas under COP-10.
Kommissionen gläder sig åt att på nära håll samarbeta med de ledamöter av Europaparlamentet som kommer att ingå i delegationen i Buenos Aires. Vi kommer att se till att ledamöterna får både fullständig och snabb information, och det är vår förhoppning att ni får möjlighet att engagera er i många utåtriktade aktiviteter under COP-10. En stark EU-delegation med representanter för alla EU:s institutioner på plats vid COP-10 är en viktig möjlighet för EU att uppmuntra resten av världen att nu vidta fler åtgärder för att möta hotet från klimatförändringarna. Fem års erfarenhet av arbete med ledamöter av Europaparlamentet har visat att detta definitivt är en av våra starka sidor, och bl.a. våra gemensamma presskonferenser är ett styrkebevis och ett tecken på gott samarbete. Det är min förhoppning att vi kan fortsätta vårt arbete i god stämning och i nära samarbete, såväl vid COP-10 som i framtiden. 
Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag önskar kommissionär Margot Wallström all framgång på hennes kommande post. Det har varit en stor glädje att de senaste fem åren arbeta tillsammans med henne i miljöfrågor. Jag vill tacka henne för det hon särskilt bidragit med. Mina välgångsönskningar går också till det nederländska ordförandeskapet vars mandatperiod går mot sitt slut.
Det finns de som hävdar att Kyotoprotokollet till FN:s ramkonvention om klimatförändringar är dömt att misslyckas eftersom resten av världen bara väntar på att de nationer som redan gått med skall misslyckas med sina åtaganden och därmed ge dem som redan från början beslutade att inte deltaga en utmärkt förevändning att utebli. Halvvägs till den tidsfrist 2012 som bestämdes under den första åtagandeperioden av Kyotoprotokollet ägnar sig världen åt efterrationaliseringar som innebär att man sätter en käpp i hjulet för försöken att minska utsläppen av växthusgaser innan vi ens har gått in i den andra genomförandeperioden. Jag menar att den här ”vad var det jag sa”-mentaliteten är något vi kan undvara.
Misslyckande är ett relativt begrepp. Att misslyckas med att nå de preliminära målen – och mitt eget land Irland ligger för närvarande 16 procent under målet – är mycket olyckligt. Men att inte lyckas företa sig något över huvud taget vore fullständigt katastrofalt.
FN:s mellanstatliga panel för klimatförändringar (IPCC) som är en internationell expertpanel med uppgift att utvärdera de vetenskapliga, tekniska, sociala och ekonomiska aspekterna av klimatförändringarna uppskattar att vi måste minska våra utsläpp av växthusgaser med 60 till 80 procent i förhållande till 1990 års nivåer för att det vi gör märkbart skall påverka den ökande globala uppvärmningen. Jag känner till att man i vetenskapssamhället diskuterar huruvida IPCC:s modeller håller måttet, och den diskussionen kommer att fortsätta, men de flesta godtar såväl IPCC:s modeller som de prognoser som de resulterar i.
Något som kritikerna ofta åberopar är att enligt Kyotoprotokollet skulle jordtemperaturen endast ligga 0,15 °C lägre än om vi inte gör något över huvud taget. Skepticism och klimatförändringar är två företeelser som har blivit så intimt sammanflätade i den globala diskussionen om vår planets framtid att vi riskerar att bortse från de mycket påtagliga steg som tagits enligt Kyotoprotokollets mekanismer mot ett ramverk för framtida åtgärder för kontroll av effekterna av människans aktivitet på jorden.
Att alltför mycket inrikta sig på det försumbara kvantitativa resultatet av Kyotoprotokollet, dvs. att förvänta sig omedelbara resultat när det gäller att minska utsläppen av växthusgaser, betyder emellertid att man inte har förstått vad det handlar om. Kyotoprotokollet är bara det första steget när det gäller att ta itu med den globala uppvärmningen, men det är en viktig grundbult för framtida, mer övergripande och effektiva politiska åtgärder och överenskommelser. Det är utgångspunkten för mycket mer långtgående åtgärder än de nuvarande. Kyotoprotokollets värde ligger i att man använder sig av marknadsbaserade mekanismer som gör det möjligt att tala om miljöskydd i ekonomiska termer. Det sätter ett marknadspris på den globala uppvärmningen.
När Kyotoprotokollet väl är genomfört och omfattar samtliga sektorer kommer det att fungera som en flexibel och marknadsbaserad mekanism för en rättvis fördelning av kostnadsbördan för den globala uppvärmningen på samtliga sektorer. Det skulle utgöra ett ekonomiskt incitament för utveckling av ren teknik som kommer att trygga miljöarvet för kommande generationer.
Jag vill sluta med att säga att det främsta hindret i nuläget är av diplomatiskt slag. Vi måste föra en fortlöpande och intensiv dialog med våra transatlantiska partner i USA och med Ryssland där själva namnet Kyotoprotokollet har råkat i vanrykte. Kyotoprotokollet har förvisso sina brister, men det är endast genom samarbete som vi kan komma till rätta med ofullkomligheterna, något som skulle gynna alla.
På EU-nivå välkomnar jag det samråd med berörda parter som kommissionen nyligen genomförde, och det är min förhoppning att vi kan göra vår röst hörd vid den kommande COP-10-konferensen som jag med glädje ser fram emot. Det är dags att sätta stopp för talet om att den framtida klimatförändringspolitiken tidsmässigt är kopplad till Kyotoprotokollet. Den viktigaste frågan är vad som kommer efter Kyotoprotokollet. 
Corbey (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Det var mycket nära att den här debatten inte hade ägt rum med er, utan med er efterträdare. Jag är uppriktigt glad över att det är med er vi i dag kan tala om EU:s klimatpolitik och dess bidrag till klimatkonferensen i Buenos Aires i december. Det känns som en fin avslutning att ni kan överlämna klimatfrågan med vetskapen att Kyotoprotokollet inom kort kommer att träda i kraft, efter att den ryska Duman och det ryska förbundsrådet ratificerade det den 22 respektive den 27 oktober. Under tiden har president Putin undertecknat ratificeringsakten och vi väntar på att ratificeringen skall lämnas till FN:s generalsekreterare. Kyotoprotokollet kommer sedan att kunna träda i kraft efter 90 dagar.
Min grupp välkomnar president Putins beslut att tillsammans med Europeiska unionen och de andra länderna angripa växthusproblemet. EU och Europeiska kommissionen har spelat en viktig roll för att uppnå detta resultat, och det är absolut på sin plats att gratulera även er. Klimatpolitiken har ett mycket stort stöd i EU. Vi i vår grupp är glada för att Europaparlamentet och ministerrådet håller fast vid en ambitiös klimatpolitik som syftar till att bekämpa växthuseffekten.
EU har bekräftat sin pionjärroll när det gäller klimatkonferensen i Buenos Aires. Det gläder mig att EU har upprepat att det krävs stöd till utvecklingsländerna så att de kan anpassa sig till klimatförändringarnas effekter. Det räcker inte att säga att vi skall vidta strukturåtgärder som kommer att visa sig effektiva på lång sikt. Vissa länder, särskilt utvecklingsländerna och de små länderna, drabbas redan av växthuseffekten och de behöver hjälp.
Även om min grupp är nöjd är vi naturligtvis fortfarande kritiska. Även om det är tilltalande att se att parlamentet och miljöministrarna stöder en ambitiös klimatpolitik får vi inte låta oss fångas av skicklig retorik och goda avsikter. Vi bör också åstadkomma konkreta åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser. Som ordförandeland i Europeiska unionen har Nederländerna ett särskilt ansvar för att lägga fram konkreta resultat. Ordförandeskapets idéer på miljöområdet låter bra, men de bör omsättas i resultat. Det är utifrån det som det nederländska ordförandeskapet kommer att bedömas i slutet av året. I Buenos Aires får vi se om våra vackra ord också kommer att uttalas och uppfyllas på internationell nivå. I vilket fall som helst hoppas jag på ett utmärkt samarbete med både det nederländska ordförandeskapet och Europeiska kommissionen under konferensen i Buenos Aires. 
Davies (ALDE ),
   . – Herr talman! Ett par dagar efter det amerikanska presidentvalet satte jag på radion hemma. Jag fick då av en av George Bushs klimatpolitiska rådgivare veta, för det första att klimatförändringarna var en myt och för det andra att alla europeiska vetenskapsmän fick bidrag av de nationella regeringarna och följaktligen inte var att lita på. Endast de amerikanska vetenskapsmännen var oberoende. För det tredje påstods det att kommissionär Margot Wallström hade medgivit att den enda anledningen till att klimatförändringarna hade kommit upp på dagordningen var att man ville ge den europeiska industrin möjlighet att komma i kapp och att ytterligare bördor skulle läggas på den amerikanska industrin för att på så sätt åstadkomma rättvisa konkurrensvillkor. Och jag som alltid har trott att kommissionären ville försöka frälsa världen! 
Jag såg i gårdagens att en av Vladimir Putins rådgivare som tidigare har låtit tala om sig fortfarande vidhåller att allt är en myt och att den globala uppvärmningen kommer att vara enbart positiv! Det känns som om de gamla slagskämparna från det kalla krigets dagar är tillbaka igen och försöker slåss på ett mer globalt uppvärmt slagfält.
Kommissionären skall ha all heder av att vi har kommit så här långt, men det är fortfarande lång väg kvar. Vi måste se till att vi inte bara genomför Kyotoprotokollet – som vi vet inte kommer att bekämpa klimatförändringarna utan endast bromsa upp processen – utan även får med både utvecklingsländerna och USA, att vi höjer målen och hittar vägar att förändra politiken på ett politiskt godtagbart sätt. Jag vet inte hur långt vi kan komma på den inslagna vägen. Jag hoppas åtminstone att kommissionären i sin nya roll under de kommande fem åren i alla fall kommer att kunna rapportera om framgång. 
Hassi (Verts/ALE ),
   . – Mina damer och herrar! Klimatkonferensen som skall äga rum i december kommer att bli historisk, när vi nu vet att Kyotoprotokollet kommer att träda i kraft. Man bör emellertid vara medveten om att Kyoto bara är det första steget på en lång väg, och att det nu är dags att förbereda nästa runda med minskade utsläpp. Vi måste få med nya länder som Kina och Indien. EU bör snarast och först av allt lägga fram ett förslag om sina egna långfristiga målsättningar för att minska utsläppen, och för det andra sitt förslag till modell för att minska utsläppen internationellt. 
Om vi skall kunna förhindra att klimatförändringarna blir en katastrof måste de totala utsläppen minska inom högst 20 år och industriländerna måste minska sina utsläpp med minst 60 procent inom ca 50 år. Detta låter drastiskt, men vi kan klara oss med en gradvis förändring om vi är konsekventa. Genom att minska utsläppen med strax under 2 procent per år kommer vi att uppnå en sextioprocentig minskning på femtio år. Den moderna hållbara tekniken kommer att göra det möjligt.
Vi behöver marknadsmekanismer som gynnar ren teknik, exempelvis energiskatt och handel med utsläppsrätter, men vi behöver även andra åtgärder. En möjlighet är att sänka mervärdesskatten på energieffektiv utrustning på marknaden. På så sätt kan vi uppnå förvånansvärt stora minskningar av utsläppen om konsumenterna alltid väljer den mest energieffektiva lösningen när de handlar. Med andra ord finns det fortfarande tid att förebygga en katastrofal förändring genom att successivt genomföra en rad åtgärder, under förutsättning att vi är beslutsamma och konsekventa, och under förutsättning att EU bibehåller sin ledande ställning i den internationella klimatpolitiken. 
Sjöstedt (GUE/NGL ),
   . När Kyotoprotokollet nu kan träda i kraft så är det viktigt att se framåt vad vi kan göra efter 2012 med klimatarbetet. De åtaganden som finns i Kyotoprotokollet är som vi alla vet helt otillräckliga på längre sikt.
Inte minst är det viktigt att vi får en diskussion med de stora utvecklingsländerna, som Indien och Kina, om att även de måste godta bindande åtaganden om att reducera sina utsläpp framöver, utsläpp som idag ökar väldigt fort. För att det skall bli möjligt tror jag att det är viktigt att tala i termer av rättvist miljöutrymme på längre sikt, och att den enda rimliga långsiktiga fördelningen av rätten att släppa ut är den som räknas per världsmedborgare. Det är den rimliga målsättningen på mycket lång sikt.
Det amerikanska presidentvalet är naturligtvis ett allvarligt bakslag i det internationella miljöarbetet och USA lär uppträda som en global anarkist på miljöområdet även de kommande fyra åren. Vi har inte tid att vänta på amerikanerna, men vi vet att den dagen kommer då de av både ekonomiska och ekologiska skäl tvingas att ansluta sig till detta arbete. Då är det viktigt att det är ett starkt och fungerande arbete som de är välkomna till.
Jag skulle vilja använda mina sista sekunder till att tacka dig, Margot, för det arbete du gjort under dessa fem år med miljöfrågor. Det är inte lätt att vara miljökommissionär i EU. Jag är säker på att det finns motståndare både utom och ibland kanske även inom EU-kommissionen, men jag är övertygad om att du har gjort detta arbete så bra som det någonsin är möjligt och för det är du värd allt tack. 
Blokland (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Det har nästan gått sju år sedan det berömda protokollet upprättades i Kyoto, och tack vare Rysslands ratificering kommer det äntligen att träda i kraft inom kort. Det är goda nyheter, inte bara för dem som liksom ni, fru Wallström, har kämpat för detta protokoll, utan även för dem som dagligen upplever effekterna av klimatförändringarna. I vilket fall som helst förtjänar det hjärtliga gratulationer. Kyoto är ett steg i rätt riktning, mot en bättre miljö, men vi har fortfarande lång väg kvar. Jag vill därför uppmana rådet och kommissionen att tillsammans med Europaparlamentet visa att EU inte bara vill ha en stark ekonomi, utan också en stark miljöpolitik. Protokollet lämnar fortfarande mycket övrigt att önska, exempelvis bör utsläpp från flygplan inkluderas och basen för stödet skulle också kunna breddas. Fru Wallström! Er nya portfölj kan visa sig vara till nytta på det här området. EU kan också engagera sig i frågan. Om fler länder omfattas av protokollet innebär det också att vi får en bättre kontroll över utsläppen i hela världen. För närvarande täcks 55 procent av utsläppen från länderna i Bilaga I. Låt oss anstränga oss för de återstående 45 procenten. 
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tala om klimatförändringarna, men framför allt om rapporten från Europeiska miljöbyrån, där man för två månader sedan offentliggjorde en prognos för framtiden där man påpekade att Medelhavsområdet löper störst risk och kommer att drabbas värst av klimatförändringarna.
Jag anser att det är mycket allvarligt att detta hittills inte har sagts högt. Jag tycker att det är mycket viktigt att betona att Medelhavsområdet kommer att lida mest av den ökande temperaturen, med de extremt allvarliga hälsorisker det medför. Detta område kommer att drabbas värst av bristen på vatten och regn. Det kommer att lida mest av ödemarkens utbredning, ökenspridningen och den minskade produktionen. Dessutom tar dessa områden emot personer som lämnat sina länder på grund av lidande, fattigdom och hunger. Det är vår skyldighet att hjälpa dem.
Jag vill uppmana EU att tydligt uttala sig till förmån för strategier som bekämpar utbredningen av ödemarken och en politik för att anpassa sig till klimatförändringarna, vilket miljöbyrån också rekommenderat. Vi måste utarbeta den anpassningsbara politik som krävs för en hållbar utveckling. Vi behöver integrerade strategier och mycket mer djupstudier och forskning om de problem vi står inför.
FN, som har inlett ett förfarande för att bekämpa utbredningen av ödemarken i Europa, har nästan inte sagt någonting. Jag efterlyser därför en Medelhavspolitik, en politik som huvudsakligen bygger på social balans och en mer aktiv politik för framtiden. 
Sornosa Martínez (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Samtidigt som jag gratulerar er till era nya arbetsuppgifter är jag glad över att ni är här i kväll för att delta i debatten om klimatförändringar.
EU:s strategi inför konferensen om klimatförändringar i Buenos Aires är mycket viktig. Europeiska unionen måste behålla sin ledande ställning och dessutom använda den för att förhandla, i syfte att öka antalet länder som i framtiden kommer att underteckna Kyotoprotokollet. Jag anser att det är mycket viktigt att arbeta för att införliva de debatter som inleddes i Milano under den andra åtagandeperioden, så att vi även kan ta med utsläpp från flygplan och transporter till havs, men också att göra framsteg när det gäller globala åtaganden för att minska utsläppen från passagerar- och varutransporter på väg, vilket för närvarande är ett stort problem när det gäller luftföroreningar. 
Kommissionen bör också överväga att åstadkomma fler åtgärder när det gäller energiprestanda och fler förnybara energikällor, för som ni sade den 26 augusti, fru Wallström, skulle koldioxidproduktionen minska med 62 miljoner ton om alla offentliga myndigheter i EU skulle gå över till miljövänlig energi, och det skulle göra det möjligt för oss att uppfylla Kyotoåtagandet att minska utsläppen med 18 procent. Jag tror dessutom att marknaden kräver tydliga och beständiga signaler för att främja förnybar energi och energieffektivitet.
Fru kommissionär! Av alla dessa skäl tycker jag att det skulle vara bra för kommissionen att främja förslag som syftar till att öka åtgärderna inom området energiprestanda och främja alternativa energikällor för den andra perioden, och att lämna förslag är ett annat sätt att bibehålla EU: s ledande ställning. 
Schlyter (Verts/ALE ).
    Vi ser redan i dag effekterna: Glaciärer försvinner, Arktis smälter bort, vi får kortare vintrar, fler stormar, naturkatastrofer och miljöflyktingar. I slutet av punkt 2 i resolutionen står det att alla världsmedborgare långsiktigt måste få samma utsläppskvoter. Denna enskilda mening ställer stora krav på oss att vidta drastiska åtgärder och minska våra utsläpp. Vi stjäl inte bara olja från framtida generationers förråd, utan även från jordens fattiga.
När vi i dag diskuterar klimatfrågan kan vi ha ett femårigt tidsperspektiv till nästa val och undvika att fatta svåra beslut, men EU – parlamentet, kommissionen och rådet – måste tillsammans kollektivt blicka bortom återvalshorisonten och våga fatta beslut som radikalt minskar utsläppen. Annars begår vi brott mot mänskligheten och jorden och riskerar att hamna i domstolen i Haag på vår ålders höst, evigt dömda av framtida generationer. Om inte Haag redan ligger under vatten då förstås. 
Verges (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För människan innebär klimatförändringarna en utmaning för civilisationen, eftersom detta är en fråga om att bibehålla arterna och den stora jämvikten i naturen. Det behövs ett nytt perspektiv på vår uppfattning om framsteg och utveckling.
Problemet kommer allteftersom århundradet framskrider att i allt större utsträckning dominera människors gemensamma existens. Det stora antalet extrema klimatfenomen bekräftar att effekterna av den globala uppvärmningen redan märks. Stora förändringar är nu oundvikliga.
Även om EU förefaller beslutsamt att uppfylla målsättningarna i Kyotoprotokollet återstår dock fortfarande en hel del att göra om vi skall förbereda våra samhällen för de förändringar som redan är på väg. En verklig anpassningspolitik måste utarbetas och införas, och den bör ha högsta prioritet.
Vi måste dra politiska slutsatser av forskarnas arbete och särskilt av Europeiska miljöbyråns rapport, där man redogör för den globala uppvärmningens olika effekter i Europa. Låt oss inte glömma bort att vår kontinent kanske är världens minsta, men det är också den kontinent som har längst kustlinje. De 155 gränskustregionerna i Europa och Medelhavsområdet har redan – på initiativ av det franska nationella observatoriet för den globala uppvärmningens effekter, där jag är ordförande – beslutat att träffas i Marseille 2005 för att diskutera frågan om anpassning.
Vi hoppas att vi får kommissionens stöd i frågan, eftersom det kan bidra till utarbetandet av en verklig EU-strategi för anpassning till de nuvarande klimatförändringarna. Denna linje som har blivit en fullständig del av gemenskapens handlingsprogram om klimatförändringar bör nu utvidgas. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Vi behöver renare energi och effektivare teknik, och för att nå målet behöver vi incitament, kalla dem gärna negativa, som t.ex. en koldioxidskatt.
Irland ligger nu 25 procent över målen, och trots detta meddelade den dåvarande finansministern för ett par månader sedan att han ämnade frångå sitt löfte att införa en koldioxidskatt. Den förre finansministern Charlie McCreevy kommer i övermorgon att sitta här på bänken bredvid er, fru Wallström, som ansvarig för den inre marknaden. Kan vi lita på att kommissionen kommer att se till att medlemsstaterna fogar sig och fullföljer åtagandena om en minskning av koldioxidutsläppen? Man har uppskattat att 100 av de största företagen i Irland kommer att överskrida de nuvarande utsläppsgränserna mellan 2005 och 2007. Irland håller på att komma på efterkälken i kampen mot klimatförändringarna.
De som kommer att straffas är de irländska skattebetalarna! Företagen som nu hävdar att deras konkurrenskraft kommer att bli lidande om de måste nyinvestera för att få fram ren energi och effektivare teknik kommer däremot att slippa undan! Jag vädjar till kommissionen och rådet att de kräver att Irlands regering skall ta tillbaka beslutet att avskaffa koldioxidskatten. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag tackar parlamentsledamöterna för deras bidrag, och jag håller med om det mesta som sagts. Det är viktigt att vara medveten om att parlamentet, kommissionen och rådet har nästan samma åsikter i denna viktiga fråga. Vi måste verkligen kämpa mot tvivel. Vi måste se längre än till 2012, och det är inte säkert att vi kommer överens med alla här i världen. Men åtminstone är vi här i parlamentet överens med kommissionen och rådet om debattens huvudinriktningar. Det är mycket viktigt att vi fortsätter på samma väg som tidigare. 
Wallström,
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka ledamöterna för deras vänliga ord och deras samarbete under åren. Jag vill fortsätta att följa denna diskussion, eftersom detta inte bara rör miljön utan även vår överlevnad på denna planet och de ekonomiska och sociala konsekvenser som påverkar oss nu. Under kommande år hoppas jag följaktligen att jag kan stödja och vara delaktig i de initiativ som Barrosokommissionen kommer att ta för att tackla klimatförändringar.
Jag vill minnas att vi väldigt sällan får rapporter från Stilla havet – den stora vidsträckta vattenytan som täcker en tredjedel av den här planeten – och där effekterna av klimatförändringar redan påverkar människor som bor i små östater. Jag måste säga att under alla debatter om klimatförändringar de senaste fem åren har talen som företrädare från de små östaterna hållit varit de mest gripande, eftersom de kan berätta sina personliga historier för oss om hur detta har påverkat deras liv och om möjligheterna att fortsätta att leva på dessa små öar.
Många människor säger att Kyotoprotokollet inte fungerar, att det är fullt av brister, och de nämner dess negativa aspekter. Kyotoprotokollet är inte perfekt, men vad finns det för alternativ till detta enda internationella rättsliga ramverk, som det nu har förhandlats om under tio år? Skall vi i stället försöka skapa bilaterala kontakter mellan olika stater? För att lösa ett globalt problem behöver vi en verkligt global lösning och ett verkligt globalt ramverk. Jag har försökt att vända på saken och säga att det är ett genialt protokoll, eftersom det förenar etablerade forskningsresultat. Och det sätt på vilket Förenta nationerna har satt samman Mellanstatliga panelen för klimatförändringar är oöverträffat. Enskilda vetenskapsmän kommer självklart att ifrågasätta allt – det är deras jobb! Faktum kvarstår emellertid att vi har djupa kunskaper om problemet. Utifrån etablerad forskning har vi gemensamt men differentierat ansvar. Detta innebär att de rika länderna – de som släpper ut åtta eller åttio gånger så mycket föroreningar som de fattiga länderna – har ett vissa ansvar. Men vi involverar dem alla. Indien och Kina sitter vid samma bord som de rika länderna, så att vi kan tala med dem och diskutera vad som kommer att hända efter 2012. Det innebär också att vi har tillgång till de så kallade flexibla mekanismerna, som innebär att vi skall göra saker på ett kostnadseffektivt sätt. Vi kommer att involvera och mobilisera olika aktörer och använda marknadskrafterna till förmån för miljön. Det är därför som det är genialt. Vi kommer att behöva revidera det och bearbeta och förändra det under många år framöver, men det är det enda medel som finns för att bekämpa klimatförändringarna. Det är därför som jag också är så stolt över den roll som Europeiska unionen haft under åren och som jag hoppas den kommer att fortsätta att ha. Detta är så viktigt. För en gångs skull kan vi visa resten av världen att hållbar utveckling är möjlig, att vi kan hitta kostnadseffektiva medel och åtgärder och att vi är villiga att samarbeta med varandra.
Tack vare Europaparlamentet har vi en mycket ambitiös klimatförändringspolitik. Jag hoppas att det kommer att fortsätta med er hjälp. Jag önskar er delegation och vår EU-delegation till den tionde klimatkonventionens partskonferens i Buenos Aires all framgång. 
Talmannen.
   I slutet av debatten mottog jag ett resolutionsförslag från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet.(1)
Debatten är därför avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon onsdag kl. 12.30.
Aylward (UEN ),
   . – Jag vill berömma Vladimir Putin. Kyotoprotokollet har fått nytt liv, eftersom Ryska federationen har ratificerat det. Landet som släpper ut de högsta nivåerna av föroreningar – USA – vägrar att ta hänsyn till att det finns ett globalt behov av att de ratificerar Kyotoprotokollet. Jag är djupt oroad över att USA har valt att hantera den här klimatförändringsfrågan genom unilaterala aktiviteter. Klimatförändringen måste behandlas som ett globalt problem. 
Om inte utsläppen av koldioxid minskar kommer det arktiska istäcket att försvinna. Detta kommer speciellt att påverka livskvaliteten för dem som bor i kustområden och på öar. Detta är ett vetenskapligt faktum, inte en hetsig politisk kommentar från min sida.
Irland är mycket mer energieffektivt nu än för ett decennium sedan. Jag uppmanar andra medlemsstater att göra likadant. Att ta itu med klimatförändringarna har aldrig ansetts vara enkelt. Men att känna sig nöjd med hur de hanteras är värre.
Min skyldighet som parlamentsledamot är att framhäva behovet av skydd mot klimatförändringar för de människor vi representerar, våra EU-kolleger och våra internationella partner. Jag uppmanar resterande länder som ännu inte har förbundit sig att globalt kämpa mot klimatförändringar att göra det via Kyotoprotokollet. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0027/2004) av Dorette Corbey om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall. 
Wallström,
   . Herr talman! Under 2001 genererades totalt 65 miljoner ton förpackningsavfall i Europeiska unionens 15 gamla medlemsstater. Det motsvarar ungefär 17 procent av kommunalt fast avfall och 3 procent av den totala avfallsgenereringen i vikt. Av dessa 65 miljoner ton återanvändes 34 miljoner ton – 53 procent -, och 60 procent återvanns eller förbrändes med energiåtervinning.
Enligt våra uppgifter har vi anledning att tro att inte ett enda av medlemsstaternas 75 olika mål missades under 2002. Detta är en succé som många inte skulle ha trott på för bara några år sedan. Gemenskapen har därför byggt vidare på denna succé och tidigare i år antagit nya och högre mål.
De nya medlemsstaterna påbörjade sina egna återvinningsprogram senare. De har trots det kommit långt med att uppfylla målen enligt det gamla förpackningsdirektivet vid slutet av de övergångsperioder som fastställdes i anslutningsfördraget. Av procedurskäl kunde en tidsfrist för målen i det reviderade förpackningsdirektivet inte fastställas inom det direktivet, varför detta förslag var nödvändigt. Kommissionen anser att fastställandet av denna tidsfrist för de nya medlemsstaterna är en fråga där parlamentet måste vara fullständigt delaktigt. Vi anser därför att det lämpliga rättsliga förfarandet är medbeslutande på grundval av artikel 95.
Vi kan emellertid även förstå att de nya medlemsstaterna vill få rättslig säkerhet så snart som möjligt. De bör kunna införliva målen i det reviderade direktivet och tidsfristen enligt det nuvarande förslaget samtidigt. Man måste därför komma överens om vilken tidsfrist som skall gälla innan tidsfristen för införlivande av mål löper ut i augusti 2005, och jag hoppas att försöken att nå en överenskommelse lyckas redan vid första behandlingen.
Kommissionen har föreslagit 2012 som tidsfrist för alla nya medlemsstater. Detta bör göra det möjligt att debatten i parlamentet och rådet startar på en jämlik grund. Jag kan emellertid även acceptera begränsade uppskov för en del av de aktuella länderna.
Jag är även medveten om att många parlamentsledamöter vill öka medlemsstaternas möjligheter till att uppmuntra återanvändningsprogram. Detta är en viktigt fråga, och kommissionen gick med på att undersöka alternativen under den senaste revideringen av förpackningsdirektivet. Att få en bra balans mellan att uppmuntra återanvändning och att skydda den inre marknaden är emellertid inte heller så enkelt. Därför anser jag att vi bör vänta på resultaten från de två pågående utredningarna och diskutera den här frågan med utgångspunkt från en rapport som kommissionen kommer att lägga fram för parlamentet och rådet under 2005. Om parlamentet emellertid önskar att peka på vikten av återanvändning i ett skäl, vilket har föreslagits i ändringsförslag 4, godtar kommissionen det.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 1, 2 och 3 till fullo och ändringsförslag 4 i princip. 
Corbey (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I kväll diskuterar vi återigen förpackningar. Kommissionär Wallström! Eftersom det här är er sista debatt som miljökommissionär vill jag gratulera er till ert gedigna arbete under de senaste fem åren, ert betydande personliga engagemang och åtagande och tacka er för ert goda samarbete med parlamentet. Ni har varit en utmärkt miljökommissionär.
I kväll diskuterar vi resterna från översynen av förpackningsdirektivet. De tio nya medlemsländerna behöver tydliga målsättningar. Återvinning och återanvändning kan inte plötsligt bara påbjudas från huvudstaden eller Bryssel. Det tar tid att övertyga människor om att upprätta system. Därför förefaller det bäst att behålla de datum som de nya medlemsstaterna själva föreslagit. Självfallet har jag också kontrollerat vad ledamöterna från de nya länderna ansåg om detta och det ledde inte till några andra synpunkter. Därav mitt förslag till ändringsförslag 3.
Jag håller med kommissionen om att vi måste avsluta frågan så snabbt som möjligt och att vi måste försöka skapa en politisk tydlighet för de nya medlemsstaterna fortast möjligt.
Herr talman, fru kommissionär! Det är dags att gå igenom förpackningsdirektivet ordentligt. En av de grundläggande punkterna är den ständiga spänningen mellan å ena sidan att bibehålla den inre marknaden och å andra sidan att skydda miljön. I ett antal fall har detta lett till tvetydighet och till långdragna förfaranden. Vi måste skapa klarhet för både tillverkare och konsumenter. På grundval av förpackningsdirektivet, som också omfattar miljön, har Europeiska kommissionen ifrågasatt ett antal system för återanvändning inom EU. Fru kommissionär! Detta tycker jag är mycket tråkigt och jag har beslutat att koncentrera mig på denna översyn.
I ändringsförslag 4 har jag för min grupps räkning föreslagit att man i direktivet skall ta med möjligheten för medlemsstaterna att uppmuntra återanvändning av förpackningsmaterial. Medlemsstaterna kan införa nya system för återanvändning av förpackningsmaterial eller behålla befintliga system om de innebär miljöfördelar jämfört med återvinning eller återanvändning av förpackningsmaterial. Detta ändringsförslag, som också är ett skäl, innebär inte att medlemsstaterna uppmuntra återanvändning. Förslaget innebär att medlemsstaterna kan främja återanvändning under förutsättning – och detta är viktigt – att det sker i enlighet med fördraget och inte stör den inre marknaden.
Fru kommissionär! Ni sade att ni kan godkänna detta ändringsförslag, och jag förstår att det inte heller stöter på stort motstånd i rådet. Det övergår därför mitt förstånd att till och med detta har orsakat invändningar bland ledamöterna i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och inom den europeiska förpackningsindustrin. PPE-DE:s och industrins reaktion är helt enkelt förvirrande om vi stannar upp och tanker på miljön och naturen.
I uppföljningsrapporten till den nyligen publicerade rapporten från Romklubben drar man slutsatsen att gränserna för en hållbar utveckling är inom synhåll. Om vi inte är försiktiga med naturresurser som vatten och energi kommer de två världarna, naturen och den mänskliga civilisationen, att råka i konflikt. Vi har inte lyckats tillräckligt väl med att införliva en hållbar utveckling i vår produktion och våra konsumtionsmönster. Det är uppenbart att vi måste åstadkomma en total förändring. Återanvändning av material och omsorg om naturresurserna är mycket viktigt. Även detta är bakgrunden till ändringsförslag 4.
En förpackningsindustri som i sig motsätter sig möjligheten att uppmuntra återanvändning inom gränserna för den inre marknaden ser inte framåt. År 2010 skall EU:s industri vara världens mest konkurrenskraftiga ekonomi. Detta kräver företag som kan bedöma den sociala verkligheten. Det kräver företag som kan omvandla hållbarhet till ett varumärke, företag där man inser att medborgare och konsumenter oroar sig för jordens framtid och är beredda att bidra till detta.
Industrin har naturligtvis rätt när man säger att återanvändning inte får användas som protektionism. Återanvändning får inte vara en ursäkt för att motarbeta utländska leverantörer. På samma sätt är inte återanvändning alltid bättre för miljön och det finns inget skäl att göra återanvändning obligatorisk. Återanvändning har absolut en viktig roll, nämligen att övertyga människor om att vi måste vara försiktiga med naturen och med materialen.
Det sista vi behöver är att börja återgå till att bli ett slit-och-slängsamhälle, och allmänheten uppskattar det knappast heller, eftersom många människor anser att det är slöseri att kasta bort någonting, en flaska, en burk eller materialet. I morgon kommer parlamentet också att diskutera Wim Koks betänkande om genomförandet av Lissabonstrategin. Wim Kok har dragit slutsatsen att en fortsatt hållbar utveckling där människan, miljön och marknaden är i harmoni inte har fått den framskjutna ställning den förtjänar, även om den är lovvärd, och att detta beror på avsaknaden av politisk vilja. Han säger emellertid inte att vi skall slänga ut hela Lissabonstrategin, och jag instämmer med honom. Vi måste sätta igång med detta och visa på politisk vilja.
I all sin blygsamhet kommer förpackningsfrågan att ge er möjligheten att visa er politiska vilja imorgon. Inte nog med att vi i resolutionen kan säga vår mening om vad som fortfarande behöver göras, vi kan också förespråka ett konkret, hållbart tillägg till förpackningsdirektivet.
Mina damer och herrar! Jag uppmanar er alla att ta ställning i morgon. Valet är ert: en röst för ett EU som strävar efter ett hållbart samhälle och agerar i enlighet med det, eller en röst för ett EU som är fullt av vackra ord om hållbar utveckling och Lissabonstrategin, men som saknar energin eller den moraliska strukturen för att backa upp dessa med kraft.
Kommissionär Wallström! Er nya uppgift i Europeiska kommissionen handlar om kommunikation. Ni har sagt att ni avser att fortsätta att sprida och främja budskapet om en hållbar utveckling. Ni har mitt uppriktiga stöd i detta, och jag önskar er stor framgång. Jag hoppas att ni efter omröstningen om förpackningsdirektivet i morgon kommer att kunna visa för pressen att EU inte bara talar om hållbarhet, utan också arbetar för det. 
Ayuso González (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Det förslag kommissionen lagt fram för oss är helt enkelt avsett att fastställa tidsgränser för när de nya medlemsstaterna måste uppfylla målsättningarna i det direktiv vi godkände förra året.
Under förhandlingarna om ändringen av förpackningsdirektivet, som Dorette Corbey också var föredragande för, diskuterade man problemet med vad man skulle göra med de nya medlemsstater som inte ingick i direktivets målsättningar.
De nya medlemsstaterna förhandlade med kommissionen om övergångsperioder av varierande längd beroende på sin möjlighet att uppfylla dessa målsättningar eller ej, för i verkligheten är dessa målsättningar mycket ambitiösa för många länder och inte alls lätta att uppfylla. Dessa tidsfrister fastställdes i skäl 6 i den ändring till direktivet som genomfördes förra året. 
Jag instämmer i betänkandet, som godkänts av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och i ändringsförslag 3 har föredraganden ersatt det datum som kommissionen föreslagit, ett gemensamt datum för alla, vilket som ni alla vet är 2012, vilket förhandlats fram av medlemsstaterna. Medlemsstaterna kanske inte instämmer, men i praktiken har var och en av dem sina egna särdrag, sina egna problem, och är fullständigt medvetna om när de kan nå dessa målsättningar eller inte. Det är ingen idé att åstadkomma lagstiftning som är omöjlig att uppfylla. Detta förslag var avsett att få med medlemsstaterna i målsättningarna för förpackningsdirektivet.
Av den anledningen är jag emot det nya ändringsförslaget 4 som är avsett att införa ett nytt skäl om systemet för återanvändning, vilket ger intrycket att man har för avsikt att dra nytta av en sak för att införa en annan. Detta är inte rätt tillfälle. Jag är inte emot system för återanvändning, det kan ingen vara. Men detta är inte rätt tillfälle att lägga fram det här ändringsförslaget. Det är varken rätt tillfälle eller rätt plats, särskilt med tanke på att artikel 5 i direktivet redan gör det möjligt för medlemsstaterna att främja metoder för återanvändning, under förutsättning att de är förenliga med fördragen.
Jag menar att det är alltför tidigt att inleda den här debatten när kommissionen i juni måste lägga fram en rapport för parlamentet och rådet om tillämpningen av direktivet, dess inverkan på miljön och genomförandet av den yttre marknaden. Bland andra frågor kommer man i rapporten att bli tvungen att hantera återanvändning och framför allt jämföra kostnaderna för och fördelarna med återanvändning och återvinning.
Hittills har man inte funnit något miljömässigt eller ekonomiskt skäl att förespråka en typ av förpackning framför en annan. Det viktigaste jag har att säga är att jag är emot ändringsförslag 4. 
Drčar Murko (ALDE ),
   .  Herr talman, mina damer och herrar! De målsättningar för avfallshantering som de nya medlemsstaterna åtog sig under anslutningsförhandlingarna är inte en enkel fråga för majoriteten. Det gäller även för de olika typerna av förpackningsavfall som fastställdes i EU-direktivet från 1994.
Alla nya medlemsstater har begärt att de skall få övergångsperioder. Som vi vet reviderades direktivet under anslutningsförhandlingarna och strängare normer för avfallshantering infördes. 
För att medlemsstaterna skall kunna hålla sig inom gränserna för vad man i praktiken kan uppnå var det logiskt att det behövdes nya, utvidgade övergångsperioder. Det är dessa övergångsperioder vi diskuterar i dag. 
För närvarande inrättar de nya medlemsstaterna sina system för att hantera förpackningsavfall, och i det sammanhanget kommer de närmaste tre åren att bli avgörande. Låt dessa system ha stränga normer ur miljösynvinkel, men de måste också vara möjliga att uppnå och ekonomiskt godtagbara. 
I detta hänseende sammanför de nya medlemsstaterna sina tidigare erfarenheter och följer andras erfarenheter när det gäller val av lagstiftning. Detta leder till att man använder sig av ”exempel på bästa praxis”, som de vill upprepa, liksom av misslyckade försök som man vill undvika. 
I vilket fall som helst kommer de att försöka införliva olika metoder och påverka tillverkarna att göra förpackningar funktionella samtidigt som de skall vara säkra och godtagbara för konsumenterna. 
Metoden för återvinning av förpackningar som anges i artikel 5 i det ursprungliga direktivet är en av de metoder vi vill överväga. Mitt eget land Slovenien stöder återvinning, eftersom det är logiskt både ur miljöhänseende och ur ekonomisk synvinkel. 
Det har emellertid inte varit möjligt att bortse från att tolkningen av artikel 5 i det ursprungliga direktivet har varit föremål för ett antal klagomål och även rättsliga förfaranden. 
Parlamentet och rådet uppmanade därför kommissionen att förbereda det uttalande vi har lyssnat till i dag, ett uttalande som skulle innebära att olika aspekter av effekterna på miljön och den inre marknaden skulle granskas.
Vår politiska grupp är glad över de utvidgade tidsfrister som de nya medlemsstaterna fått genom rekommendationen i det omarbetade direktivet. 
Med hänsyn till de olika faktorerna har vi kommit till beslutet att det är rimligt att formuleringen begränsas till det ursprungliga syftet, och vi tar inte med någonting som är under utveckling eller som är föremål för expertgranskning eller pågående förfaranden vid EG-domstolen. Tack. 
Lucas (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionär Margot Wallström för allt hennes arbete som miljökommissionär. Jag vet att vi kommer att sakna henne väldigt mycket och vill tacka henne. Jag vill även tacka Dorette Corbey för hennes betänkande. Detta är en mycket viktig fråga, som gör en stor skillnad för vår miljö. Det är en fråga som väljarna känner oerhört starkt för.
Det finns två nyckelfrågor i Dorette Corbeys betänkande. För det första datumen. Jag förstår mycket väl varför föredraganden föreslår något senare datum än kommissionen. Vår grupp, Verts/ALE, kanförvisso acceptera de nya datumen, dock med reservation för att vi anser att man måste vara väldigt uppmärksam på att tidsintervallen som finns mellan de gamla och nya medlemsstaterna efter hand minskar. Som vi har sett tidigare har dessa intervall i vissa fall till och med blivit större med tiden, så det är viktigt att vi ser till att de allt eftersom minskar. På det hela taget kan vi dock godta ändringsförslaget.
En annan nyckelfråga är ändringsförslag 4, som många andra talare har hänvisat till. Vi har en stor förståelse för vad Dorette Corbey försöker uppnå med detta ändringsförslag. Föredraganden försöker skydda nederländska nationella föreskrifter för återanvändbara förpackningar. Jag vill poängtera att vid första behandlingen var avsikten med De grönas ändringsförslag uttryckligen att göra det möjligt för nationella återanvändningsprogram att fortsätta, men då säkrade vi tyvärr inte en tillräckligt stor majoritet för att få igenom detta.
De gröna är starka förespråkare för att tillämpa återanvändning som ett sätt att minska miljöpåverkan från förpackningar, men vi håller med om de reservationer som andra har gjort när det gäller försöket att behandla återanvändning i detta direktiv genom att ändra ett skäl. Vi förstår motiveringen, men vi tror inte att detta är det rätta stället att göra det. Vi är hur som helst inte säkra på hur ett ändringsförslag kan vara till stöd för de nederländska förhållandena, eftersom det inte påverkar nuvarande lagstiftning. Vi är inte övertygade om att detta skäl skulle ha en inverkan på Nederländerna, eftersom lagstiftningen verkar vara mycket mer tillämplig på de tio nya medlemsstaterna än på de ”gamla”. Även om den var tillämplig är jag inte säker på hur mycket längre den skulle ta oss. Den största skillnaden mellan vad vi redan har i direktiv 94/62/EG om återanvändning och vad föredraganden vill föra in är en obetydlig ökning av uppmuntran till återanvändning. Men så länge som ändringsförslaget endast gäller ett skäl förstår jag inte hur det egentligen kan förbättra nuvarande rättsliga möjligheter.
Jag vill på det bestämdaste kräva att vi gör allt vi kan för att gynna återanvändning framför återvinning när det är dags för en fullständig granskning av förpackningsdirektivet nästa år. Jag ser fram emot ett starkt förslag från kommissionen nästa sommar. Det är då som vi skall säkerställa att återanvändning får den prioritet som det förtjänar. 
de Brún (GUE/NGL ),
   . – … Det reviderade direktivet om förpackningar och förpackningsavfall markerar ett annat viktigt steg mot strategier och politik som fokuserar på avfallsminimering, återvinning, återanvändning och materialutnyttjande. I både norra och södra Irland har liknande direktiv en positiv inverkan och förändrar både den statliga praxisen och den allmänna uppfattningen om hushålls- och industriavfallshantering. Mycket arbete kvarstår, men nu har vi många bra exempel att dra lärdom av, inklusive innovativa idéer om återanvändning.
Jag vill även betona hur viktigt det är med tidsfrister för att försäkra sig om att medlemsstaterna uppnår de mål som fastställts av EU, och detta omfattar även tidsfrister för de nyaste medlemsstaterna. På kommunal nivå i Irland har vi föreskrifter som visar att återvinning för med sig att lokala myndigheter, från Belfast till Dublin, aktivt strävar efter nya former av avfallshantering samtidigt som regeringsministerierna på grund av dessa direktiv har förmåtts att koncentrera sina insatser.
Det är emellertid viktigt att de länder som anslöt sig till Europeiska unionen i juni 2004 behandlas rättvist. Därför stöder jag Dorette Corbey och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet när det gäller ändringsförslagen i denna detalj. Det handlar inte om uppskov: det handlar om tydlighet, effektivitet och rättvisa. Vi behöver tidsfrister, men vi behöver också tydlighet och rättvisa för alla. Därför bör den ursprungliga överenskommelsen om datum stå fast. Det är också ytterst viktigt för oss att säkerställa att länder kan ha återanvändningsprogram och att vi inte utesluter några möjligheter i detta avseende.
Allister (NI ).
   – Herr talman! Som en notering till uppskovet av genomförandet av förpackningsdirektivet som anslutningsländerna beviljats, vill jag säga att utifrån våra erfarenheter i Nordirland har de tur som undgår direktivets krav under flera år. Enligt detta direktiv har drakoniska regler påtvingats Nordirland. Nu har vi den löjliga bestämmelsen att exempelvis en säljare av -produkter som köper in förpackade varor och säljer dem vidare måste göra en deklaration och specificera nettovikten på förpackningarna för alla sådana varor som går igenom hans affärsverksamhet, även om han aldrig öppnar eller kasserar några av förpackningarna. Han är sedan skyldig att betala något som kan jämföras med en avfallsskatt bara för att han handlar med varorna. Dessutom måste han slösa tid och kraft på att försöka beräkna vikten på förpackningarna. Jag är därför glad över att anslutningsländerna besparas detta vansinne.
Jag noterar med viss förvåning att Republiken Irland, trots att den sedan länge är en etablerad medlemsstat i EU, också har beviljats uppskov från fullständig efterlevnad fram till början av 2012. Tyvärr sökte inte Förenade kungariket samma undantag, så vi omfattas av de idiotiska regler som jag har beskrivit.
Jag är också tämligen förvånad över att den förra talaren verkar ovetande om att det finns andra föreskrifter i Republiken Irland och att republiken har beviljats en förlängning och uppskjutning fram till slutet av 2011. Om hon hade koncentrerat sig mer på dokumenten i stället för att tala ett språk som ingen bryr sig om att förstå hade hon kanske inte gjort ett sådant grundläggande misstag. 
Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! För att fortsätta på det som mina två kolleger just har sagt, var jag med och antog detta direktiv tillsammans med Dorette Corbey och några andra. Vi hade absolut intrycket av att de datum som nämndes i ingressen till direktivet, såsom det slutligen antogs, var de datum som skulle gälla för anslutningsländerna. Jag har därför några frågor till kommissionären. Det är väldigt trevligt att se henne här för vad som måste vara en av hennes sista debatter som miljökommissionär. 
För det första, har anslutningsländerna begärt dessa tidigare datum? De är pinsamt nära de datum som gäller för Irland. Irland har, som vi vet, undersökt denna lagstiftning under många år men inte gjort någonting alls åt den. Har de nya medlemsstaterna verkligen begärt att få de tidigare datum som kommissionen föreslår? Om inte, på vilken grund har de blivit beslutade?
För det andra, är dessa datum baserade på någon uppskattning av kostnadseffekterna? Det måste uppstå ytterligare kostnader mellan de datum som de nya medlemsstaterna ville ha och de datum som kommissionen föreslår.
Jag tror att dessa datum visar på vilket sätt kommissionen arbetar. Kommissionen betraktar en stor del av denna lagstiftning som målsättningar. Som min kollega James Hugh Allister har sagt betraktar vi den som lagtexter som skall träda i kraft. Om vi inte är mycket försiktiga kommer vi att upptäcka att en massa använda förpackningar exporteras från Europeiska unionen till Kina och andra ställen för att undkomma denna situation. Så skulle kommissionen kunna vara så snäll och svara på våra frågor? 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har blivit provocerad av flera talare, men det kommer inte att hindra mig från att säga vad jag har att säga.
Nyckeln till framgång inom områdena för återanvändning och återvinning av förpackningsavfall är att sätta upp nåbara mål som baseras på realistiska förväntningar. Det är ingen idé att sätta en tidsfrist som inte kan hållas och utlösa de obligatoriska överträdelseförfarandena. Som Dorette Corbey korrekt påpekar i sitt betänkande – och jag tackar henne för hennes arbete – är det bara rättvist och skäligt att vi har samma inställning i fråga om våra kolleger i de nya medlemsstaterna, vilket de också fick en antydan om under anslutningsförhandlingarna.
Att flytta mållinjen och tvinga på dem betungande tidsfrister på det här stadiet skulle vara ohederligt av oss då det underminerar det svårvunna resultatet från det sista trepartsmötet om det reviderade direktivet tidigare i år, som anges i stora drag i skäl 6 till det direktivet, vilket som jag förstod det innehåller en lista över de datum som gäller för undantaget för varje ny medlemsstat.
Vår debatt borde inte vara fokuserad på argument om tidsplaner utan på minskningen av den totala nivån av förpackningar och förpackningsavfall genom återanvändning och återvinning. Jag vill betona att de aktuella undantagen gäller tidsplanen och inte de faktiska målen. Detta är en viktig skillnad som visar att vi inte står bakom ett minskat ansvar.
Kommissionens rapport om genomförandet av originaldirektivet kommer i juni nästa år, men jag kan redan nu informera om att en förnuftig politik med realistiska undantag redan har visat sig bli en succé i mitt eget land, och jag hoppas att Caroline Jackson antecknar det jag nu kommer att säga. Vi har i synnerhet problem med demografi, geografi och brist på infrastruktur. Vi har ingen inhemsk förpackningsindustri, och 80 procent av våra förpackade varor importeras. Irland har ingen energiåtervinning eller förbränningsanläggning, så vi har bara kunnat använda oss av återanvändning för att uppfylla våra mål. Vi har emellertid sett att mängden återanvänt förpackningsavfall ökat stadigt från 93 000 ton 1998 till lite över 414 000 ton 2003. Detta motsvarar mer än 45 procent av förpackningsavfallet på den irländska marknaden. Tidigare skulle allt detta ha gått till markfyllning. Vi har uppnått vårt mål för 2001 att återanvända 25 procent av förpackningarna, och vi är på god väg att nå målet för 2005 att 50 procent skall återanvändas, tack vare skäliga, förnuftiga tidsfrister och undantag.
Allmänhetens inställning till återanvändning har förändrats avsevärt i Irland. Av de vuxna besöker 61 procent sina lokala återvinningsstationer minst en gång i månaden till skillnad från bara 25 procent 1998. Att genomföra denna förändring har kostat – och kommer att fortsätta kosta – tid, kraft och pengar, ett faktum som återspeglas i tidtabellen för 2011–2012 i det reviderade förpackningsdirektivet för Grekland, Portugal och Irland. Det var jag som skrev just det ändringsförslaget, och jag tackar mina kolleger för deras stöd. Samma slags undantag och samma argument bör gälla för våra kolleger i de nya medlemsstaterna.
Vår strävan, som parlament, för ett bättre regelverk måste börja med genomförbar lagstiftning. Om vi ställer upp oskäliga mål för återanvändning och återvinning av förpackningsavfall utan att ta hänsyn till kapacitetsbegränsningar är det lika bra att vi redan nu får det undanstökat och bokar en tid hos EG-domstolen för att bestämmelserna inte har blivit genomförda. Vi besparar då kommissionen slöseriet med kuvert på formella skrivelser och motiverade yttranden enligt överträdelseförfarandet i artikel 226 i fördraget.
Jag vill att min besvikelse över James Hugh Allisters kommentar om att Bairbre de Brún talade ett språk som ”ingen bryr sig om att förstå” förs till protokollet. Det här är kanske inte rätt tid och plats att tala iriska, men jag anser inte att förnedrande och nedsättande kommentarer om någons språk, om än ett minoritetsspråk, hör hemma i denna kammare, och jag tar avstånd från dem. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka föredraganden för hennes utomordentliga arbete med detta viktiga och tankeväckande direktiv om förpackningsavfall. Med det utvidgade EU befinner vi oss nu i en situation där de gemensamma målen för att uppnå en harmoniserad lagstiftning är särskilt stringenta för de nyaste medlemsstaterna och detta kanske ännu mer än tidigare. I det sammanhanget är förslaget till direktiv om förpackningar och förpackningsavfall inte något undantag.
Direktivets ikraftträdande måste bygga på garantin med en inre marknad som är så livskraftig som möjligt, utan risk för snedvridningar. Det är lättare sagt än gjort. Den inre marknadens område har utvidgats och skillnaderna mellan medlemsstaternas grundläggande normer är kanske större än någonsin tidigare. Kommissionens förslag att fastställa en gemensam tidsfrist i december 2012 för de nya medlemsstaterna när det gäller förpackningsavfallsdirektivets mål för återvinning och återanvändning kan motiveras för att marknadskonvergens skall uppnås så snart som möjligt. 
Förslaget är emellertid inte problemfritt. Det kan därför vara lämpligt att agera mer långsiktigt och i större utsträckning beakta de nya ländernas grundläggande normer när man slår fast tidsfrister. På så sätt undviker vi alla pinsamma återverkningar som beror på att de villkor som fastställts inte har uppfyllts, och samtidigt prioriterar vi konvergens inom EU i stället för en harmonisering av marknaden, vilket nu diskuteras.
Det har också varit mycket diskussioner i anslutning till tolkningen av direktivet om återanvändning och återvinning av förpackningsmaterial. Miljövärdet av återanvändningen är obestridligt. Man måste emellertid inse att det inte alltid är miljövänligt att återanvända förpackningar. För korta transporter är det definitivt att föredra, men problem uppstår när varje producent har sin egen förpackning och avstånden på den europeiska marknaden är långa. Ett bra exempel är transporten av frukt från länderna i söder till länderna i norr där återtransport av återanvända förpackningar inte alls skulle gynna en hållbar utveckling. Pappkartonger och lådor samlas exempelvis ofta in och återvinns lokalt, för att undvika ett stort antal onödiga transporter. Att främja återanvändning av förpackningar samtidigt som man bortser från miljöaspekterna skulle vara ett ekologiskt hyckleri. Utifrån det betänkande vi nu diskuterar skulle det vara bra om målsättningen med enhetlig anpassning inte onödigtvis äventyrades av svaga återanvändningssystem för förpackningar på nationell nivå. 
Talmannen.
   Innan jag låter kommissionär Wallström tala vill jag erinra de ledamöter som haft för avsikt att använda icke officiella unionsspråk om att vår institution hyser djup respekt för deras beslut, men i enlighet med ett beslut av presidiet av den 27 oktober kan dessa inlägg inte översättas och därför inte tas till protokollet. Ledamöterna är därför fria att välja om de vill använda unionens minoritetsspråk. Låt oss samtidigt komma ihåg att i konstitutionen har vi skrivit , ”enade i mångfald”. 
Wallström,
   .  Herr talman, ärade ledamöter! Jag är övertygad om att ni kommer att uppskatta att jag avstår ifrån att tala nordsvenska, om det nu finns något sådant.
För det första, fru Jackson, som ni vet innebär vårt förslag en tidsfrist till den 31 december 2012 för alla de nya medlemsstaterna. Ändringsförslaget bekräftar tidsfristen för sju nya medlemsstater men medger en tidsfrist till 2013 för Malta, 2014 för Polen och 2015 för Lettland. För att svara på er fråga, detta avspeglar de önskemål som de nya medlemsländerna har uttryckt till kommissionen under samrådsrundan våren 2003. Ett av skälen i det reviderade direktivet anger att tidsfristen som skall överenskommas inte skall infalla senare än dessa datum. Så vitt jag förstår har heller ingen överenskommelse om ett visst datum uppnåtts under förlikningen. I skälet anges uttryckligen att beslutet skall baseras på önskemål om undantag från anslutningsländerna. Undantagen skall i princip inte upprätthållas längre än till de datum som nämns. Det finns alltså ingenting som säger att det inte kan bli tidigare. Kommissionen anser att denna fråga skall debatteras öppet och att alla länder skall behandlas lika. Vi har inga svårigheter att acceptera differentierade datum om detta är vad parlamentet och rådet önskar.
När det gäller kostnader väntar vi oss inte några större ändringar. Det kommer inte att bli några dramatiska ändringar av kostnaderna om datumen ändras.
Tack för denna viktiga debatt och ert värdefulla samarbete i miljöfrågor. Jag hoppas att vi kommer att mötas igen snart. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande om situationen i Kuba. 
Nielson,
   .  Herr talman! Europeiska unionens förbindelser med Kuba styrs av den gemensamma ståndpunkt som ursprungligen antogs av rådet 1996 och som har uppdaterats och förnyats regelbundet. I den gemensamma ståndpunkten förespråkas ett konstruktivt engagemang för Kuba genom en fördjupad dialog med regeringen och det civila samhället. Målet är att uppmuntra en övergångsprocess till pluralistisk demokrati och respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter liksom en hållbar ekonomisk återhämtning och förbättring av det kubanska folkets levnadsstandard. Detta konstruktiva engagemang har hela tiden varit vår ståndpunkt.
Till följd av fängslandet av ett stort antal dissidenter 2003 vidtog unionen en rad politiska åtgärder. I juni 2003 beslöt EU att begränsa bilaterala besök på hög nivå för att hålla en lägre profil på medlemsstaternas deltagande i kulturevenemang, att bjuda in kubanska medlemmar av den fredliga oppositionen till sina nationaldagsfiranden tillsammans med regeringsföreträdare och att omvärdera den gemensamma ståndpunkten i förtid.
Den senaste omvärderingen av den gemensamma ståndpunkten i juni i år bekräftade återigen det konstruktiva engagemanget som basen för EU:s politik gentemot Kuba. EU har upprepade gånger betonat vikten av politisk dialog med de kubanska myndigheterna och har visat sin vilja att återuppta en sådan dialog när förhållandena så medger. Europeiska kommissionen beklagar djupt den kubanska regeringens beslut att frysa förbindelserna med ambassaderna för alla de EU-länder som har bjudit in dissidenter på sina nationaldagar och med kommissionens delegation i Havanna liksom vägran att ta emot direkt hjälp ifrån EU. Trots kubanska beslut som hindrar våra utvecklingssamarbetsaktiviteter har kommissionen fortsatt att finansiera insatser genom frivilligorganisationer och humanitära insatser som administreras av Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd (ECHO).
Under oktober 2004 fattade kommissionen beslut om att anslå 1 miljon euro i humanitärt bistånd till de mest utsatta offren för orkanerna Ivan och Charlie på Kuba. Vi skall egentligen inte tala om humanitärt bistånd i detta sammanhang eftersom vi skulle ge humanitärt bistånd i vilket fall som helst utan politiska hänsyn.
Den kubanska regeringens beslut att släppa vissa dissidenter av hälsoskäl är en positiv gest mot en förbättrad situation men inte tillräckligt för att garantera ett fullständigt upphävande av de åtgärder som beslutades av rådet i juni förra året. Målet är fortfarande att alla politiska fångar i Kuba skall friges.
Juni månads åtgärder granskas just nu av rådet. Europeiska rådet vill betona att resultatet av denna granskning måste överensstämma med de övergripande målen för den gemensamma ståndpunkten och EU:s människorättspolitik. Kommissionen anser att detta skulle kunna utgöra basen för en konstruktiv och framtidsorienterad EU-politik gentemot Kuba som skulle bidra till att uppnå målen för den gemensamma ståndpunkten.
En del har ifrågasatt om delegationen i Havanna verkligen kan fungera på ett meningsfullt sätt under nuvarande omständigheter. Jag vill göra klart att delegationen i Havanna är absolut nödvändig för att utföra de uppgifter som parlamentet har bett kommissionen att sköta. Vår närvaro i Kuba är i dag viktigare än någonsin. Delegationens huvudsakliga uppgifter är inte bara att hjälpa till med genomförandet av åtta program och projekt utan också att främja en politisk dialog med de kubanska myndigheterna och det civila samhället, att övervaka frågor om mänskliga rättigheter och att skydda medlemsstaternas handels- och investeringsintressen. Detta är tunga, viktiga och ibland svåra uppgifter, men de är oundgängliga om vi vill främja politiska och ekonomiska framsteg i Kuba.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att 2003 var ett sorgligt år för våra förbindelser med Kuba. Enligt min åsikt är det en förlorad möjlighet för Kuba och EU att Cotonouavtalet inte blev undertecknat. Jag hoppas att det som hände under 2003 inte kommer att visa sig vara oåterkalleligt. Jag anser fortfarande att Kubas undertecknande av Cotonouavtalet skulle utgöra en mycket betydelsefull ram för våra förbindelser. Det utgör den grundläggande strukturen för hur vi skulle vilja organisera och styra förbindelser mellan nord och syd. Ett kubanskt deltagande i avtalet innebär också att Kuba skulle utsättas för påtryckningar från andra länder som undertecknat Cotonouavtalet.
Jag hoppas att det fortfarande är möjligt att vara vidsynt, men det innebär också vidsynthet inom Kuba. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Få ledamöter kommer att ha arbetat så hårt för att bevara vår möjlighet till dialog med regimens myndigheter och det kubanska folket som jag har under min period som ordförande för parlamentets kommitté för förbindelserna med detta land. Men den dialog vi förespråkar, som vi tror på och som vi omsätter i praktiken, herr talman, har inte raserats av någon regering i Europeiska unionen, eller av Osvaldo Payá eller Elisardo Sánchez, och inte heller av Marta Beatriz Roque, utan av politiken med avrättningar, arresteringen av oberoende journalister – exempelvis Raúl Rivero, som för närvarande ruttnar i kubanskt fängelse, och andra – samt politiken med att arrestera fredliga dissidenter och människorättsaktivister.
Inför dessa händelser kan inte vi i parlamentet förbli döva, stumma och blinda. Rådets gemensamma ståndpunkt, som vissa meningslöst vill förändra – och vi har resultatet av dagens jämförelse, vilket har varit en spektakulär katastrof för tanken att ändra den – och där man kräver en ny rapport från ambassadörerna i Havanna har, vilket uttrycktes av Mario Vargas Llosa i en artikel som publicerades nyligen i El País, använts för att sända ett tydligt budskap till de miljoner kubaner som inte kan protestera, rösta eller fly, om att de inte är ensamma och inte har övergivits och att demokratierna i väst står på deras sida.
Vad föreslår oss vissa politiska grupper i parlamentet i sin resolution, där man inte ens nämner kravet på att släppa politiska fångar? Att samarbeta och tala med skurkarna och förlöjliga offren? Att vara nöjd med dem som förtrycker dem? Att eftersträva en eftergifts- och vänskapspolitik med tyrannin? 
Herr talman! Andrej Sacharov, som lämnade oss ett arv i form av moralisk integritet och en betydande lektion i fridfull samexistens mellan människor, sade att de röster som räknas ofta är de som inte hörs. Herr talman! Att en av de mest hedervärda mottagarna av Sacharovpriset, Osvaldo Payá, förra året tvingades avstå från att delta i prisceremonin är det absolut bästa argumentet för att säga sin mening för de människors räkning i och utanför Kuba som slåss för sin frihet och värdighet, och för att parlamentet bör vara mycket kraftfullt i sitt krav på frihet, som det alltid har varit. 
Martínez Martínez (PSE ),
   . – Herr talman! Europeiska unionen måste i sina förbindelser med Kuba, liksom med varje annat land i världen, och särskilt utvecklingsländerna, ha två målsättningar: å ena sidan måste vi bidra till att förbättra situationen för det kubanska folket i alla avseenden, inbegripet frihet och mänskliga rättigheter, vilket är områden där vi noterar allvarliga brister, och å andra sidan måste vi försvara andra typer av europeiska intressen i Kuba.
Europeiska unionens Kuba-politik har under de senaste åren kännetecknats av två saker som har särskiljt landet, gjort det till ett undantag, helt i linje med ett omotiverat synsätt som grundarna av denna politik aldrig kunnat motivera. Europeiska unionens dialog och samarbete med alla länder i världen innehåller ett kapitel om situationen för de mänskliga rättigheterna. Det är ett mycket viktigt kapitel, men det finns även andra. Endast i fallet med Kuba är kapitlet om mänskliga rättigheter speciellt och utesluter varje annat kapitel som borde finnas i våra förbindelser med detta land.
Europeiska unionens dialog och samarbete med alla världens länder syftar dessutom till att överbrygga brister på människorättsområdet. Endast i fallet med Kuba blir bristerna när det gäller mänskliga rättigheter en förutsättning, vilket förhindrar dialog och samarbete.
Här måste vi objektivt bedöma denna politik, som resulterat i ett fullständigt misslyckande. En sådan objektiv syn visar att denna politik inte har lett till några framsteg alls när det gäller frihet eller mänskliga rättigheter på Kuba.
Denna politik har dessutom varit en katastrof för EU:s intressen på Kuba och den fördöms också av affärsfolket, icke-statliga organisationer, konstnärer, religiösa ledare, etc. Den har också varit katastrofal när det gäller våra diplomatiska företrädares möjligheter att genomföra sin verksamhet på ett normalt sätt i detta land.
Politiken har emellertid också visat att våra europeiska samhällen har varit fullständigt distanserade från sina respektive inhemska regeringar och själva Europeiska unionen, och ingen som helst hänsyn har tagits till deras uppfattningar. På samma sätt har olika initiativ som har ignorerats eller till och med bojkottats av officiella organ tilldragit sig stort intresse från konstnärer, författare, affärsfolk och medborgare i våra länder. Jag tänker exempelvis på konstbiennalen, bokmässan, balettfestivalen eller handelsmässan i Havanna.
Vice ordföranden för Förenade kungarikets konservativa parti, Michael Ancram, har varit i Kuba de senaste dagarna och genomfört ett program med kontakter på högsta nivå. Det var utan tvekan honom en framstående kollega hänvisade till när han i måndags talade om besökarna på ön, och jag är säker på att det var med särskild bitterhet som hans partikollega talade om honom.
Avslutningsvis anser vi att denna politik har skadat EU:s trovärdighet i Kuba och i hela Latinamerika, genom att ge intryck av att vi stöder USA:s strategier i området.
Efter denna bedömning är vår slutsats att Europeiska unionens politik gentemot Kuba, vilken bygger på den gemensamma ståndpunkten och de gemensamma åtgärderna, måste ses över, rationaliseras och uppdateras. Det vi säger är i linje med vad flera medlemsstaters regeringar säger i Europeiska rådet. Vi vill också göra det fullständigt klart att den ändring av politiken som vi förespråkar inte bara bör innebära att vi håller fast vid våra målsättningar – som jag sade i början av mitt inlägg – utan också att vi måste bekräfta målsättningarna och sträva efter att bidra till att uppnå dem effektivare än vi hittills gjort.
Vi är övertygade om att våra framsteg för kubanska och europeiska intressen i Kuba lättare kan uppnås genom en bred och stram dialog och genom samarbete, som är kritiskt när det behövs, men som aldrig är fientligt och inte innehåller något dömande i förväg. Vi kommer på så sätt att tillämpa samma synsätt på detta land som vi gör på Kina, Vietnam, Iran, Israel, Syrien, Libyen, Ekvatorialguinea, Sudan och även Förenta staterna och dussintals andra länder där vi noterar mycket allvarliga brister, vilka i många fall är betydligt allvarligare än i Kuba, när det gäller frihet, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen, men med vilka vi talar och samarbetar just i syfte att förbättra sådant vi inte tycker om.
Herr talman! Detta är syftet med den resolution som vår grupp lagt fram och som stöds av andra grupper i kammaren. 
Malmström (ALDE ),
   . Tack herr talman, herr kommissionär, kära kollegor i denna sena timme! För ganska precis två år sedan gav vi den kubanske demokratiaktivisten Oswaldo Payá vårt Sacharovpris. Det var den liberala gruppen som hade föreslagit honom för detta pris och han fick det för sin modiga kamp för demokrati och rättvisa på Kuba. Han mottog det som en representant för alla kubaner från olika partigrupper, kristdemokrater, liberaler, socialdemokrater och andra som med fredliga medel försöker bana väg för ett nytt Kuba utan Castro, vare sig han heter Fidel eller Raoul.
Payá och de andra arbetar för ett Kuba där demokrati, mänskliga rättigheter, pluralism, frihet och rättvisa finns för alla. Det var inte enkelt att få hit Oswaldo Payá. Flera gånger försökte den kubanska regimen hindra honom från att komma, men det lyckades till slut. Tyvärr har vi inte lyckats få honom att komma tillbaka.
Sedan Oswaldo Payá fick sitt pris har situationen på Kuba försämrats. Ett åttiotal demokratiaktivister arresterades och dömdes efter farsartade rättegångar till mycket långa fängelsestraff. De sitter nu utspridda över ön. De mår dåligt. Det är hemska villkor och de får mycket sällan träffa sina familjer. Många av dem är sjuka.
Jag har träffat många av dessa människor. De är fantastiska, modiga personer som på fredlig väg vill upprätta mänsklig värdighet och demokrati för sig själva och sina landsmän. Men för Castro, diktatorn som många i Europa fortfarande romantiserar på ett patetiskt sätt, är dessa personer ett livsfarligt hot. Därför skulle de tystas, därför har de fängslats. Osvaldo själv är på fri fot och hans familj trakasseras dagligen.
Situationen på Kuba, en av världens sista kommunistiska diktaturer, är sämre. Inga framsteg har gjorts sedan rådet skärpte sin så kallade . Castro fortsätter att trilskas. Han tycks vilja isolera landet fullkomligt. Han bojkottar EU och våra medlemsländer precis som kommissionären sade. Flera europeiska parlamentariker har nekats inträde i landet, bland annat från mitt land Sverige. Just nu diskuterar man om EU skall lätta upp eller ändra sin gemensamma ståndpunkt. Det vore mycket olyckligt. Varför skall vi belöna Castro när det inte sker några framsteg vad det gäller mänskliga rättigheter? För en gångs skull har EU en konsekvent linje mot en diktatur. Varför skall vi då ändra den?
Oswaldo Payá och de andra dissidenterna vädjar till oss att stå fast vid de värderingar och den linje vi har. Därför är det viktigt att intensifiera dialogen med dissidenterna och att stödja en demokratisk övergång så småningom. Vi hedrade Oswaldo Payá och de andra kubanska demokratiaktivisterna här i denna kammare, och det var ett långsiktigt åtagande. Vi måste stå upp för de mänskliga rättigheterna och med kraft avvisa en förändring av den gemensamma ståndpunkten. Kubanerna har precis som vi rätt till demokrati och mänskliga rättigheter. Låt oss visa dem vilken sida vi står på. 
Hammerstein Mintz (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Verts/ALE-gruppen försvarar otvetydigt frihet och mänskliga rättigheter. För oss är försvaret av kubanernas alla rättigheter en nyckelfråga. Vi har alltid krävt att alla fångar skall friges och vi kräver också en tydlig övergång till demokrati.
För närvarande är frågan hur man bäst kan påverka Kuba i riktning mot demokrati. Efter 40 års embargo och med Europeiska unionens nuvarande sanktioner kan vi se att denna metod inte är effektiv, och att det bästa sättet att hjälpa det kubanska samhället inte är att isolera det utan snarare att skapa allt närmare och starkare förbindelser med det kubanska civila samhället och hjälpa icke-statliga organisationer i samhället. Det handlar om det kubanska samhällets öppenhet.
Vi kan inte hjälpa ett samhälle som vill införa demokrati genom en konfrontation med vilken vi, genom resolutionen från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, bara söker avbryta förbindelserna, vilket skulle få oförutsebara konsekvenser, när vi och alla andra i världen vill ha en överenskommen övergång, utan våld, som kan leda till den demokrati som alla, särskilt Verts/ALE-gruppen, eftersträvar.
Vi stöder därför resolutionen till förmån för det kubanska samhället och demokratin. 
Musacchio (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Våra vänskapliga förbindelser med Kuba är av gammalt datum och pågår fortfarande. Kuba är ett exempel på en liten ö som försöker att bestämma sin egen existens, och göra det på ett annorlunda sätt jämfört med det stora imperiet. Vi ser solidariskt på detta.
Vi kan självfallet också uttrycka vår kritik, tydligt och utan förbehåll, som vi har gjort och fortsätter att göra, när det exempelvis gäller dödsstraffet och vissa rättsliga förfaranden. Vi anser emellertid att det är förfelat, orättvist och oacceptabelt att vidta straffåtgärder mot Kuba. Kuba har i årtionden lidit av en grym ekonomisk blockad från de amerikanska myndigheterna. Uppriktigt sagt finns det ingen anledning till att EU skulle gå med på sådana åtgärder. Det är tvärtom just förbindelser, handel och engagemang som kan främja förståelse och förbättringar.
I Latinamerika äger viktiga och historiska händelser rum, vilket segern för progressiva krafter i länder som Brasilien, Venezuela och Uruguay vittnar om. I jämförelse med laissez-faire-globalisering och krig – och vi har i dag sett fruktansvärda bilder – uppstår behovet av en alternativ politik: Kuba är en del av detta Latinamerika. Förbindelserna med Europa hjälper Latinamerika och förbindelserna med Latinamerika hjälper Europa.
Vi kräver att alla diskriminerande åtgärder mot Kuba upphör och följaktligen att rådets gemensamma ståndpunkt upphävs. Ett liknande krav måste också riktas till den amerikanska regeringen. Samtidigt kräver vi att de fria och givande förbindelserna förstärks. 
Belder (IND/DEM ),
   . – Tack, herr talman! Fidel Castros upptåg är svåra att följa, både bokstavligt och bildligt, men också politiskt, socio-ekonomiskt och kulturellt sett. behåller sin position. Hans ord är lag. Fråga bara oppositionen. Oppositionen vill att Europeiska unionen skall erkänna och stödja den oberoende kubanska andan. I dag utsätts emellertid den här politiken för inre påtryckningar. Enligt rapporterna vill framför allt den spanska regeringen från och med nu lämna kubanska dissidenter ute i kylan, och Madrid försöker rekrytera anhängare bland övriga medlemsstater. Denna olyckliga utveckling föranledde den kristna fackföreningsledaren i mitt land, Doekle Terpstra, att sända en skrivelse till det nederländska ordförandeskapet tidigare i veckan. I skrivelsen uppmanas Europeiska unionen att inte göra några eftergifter för Castros diktatur i utbyte mot handelsfördelar. Jag stöder mer än gärna den uppmaningen.
Samtidigt vill jag fråga rådet och kommissionen om det förekommer någon samordning mellan EU:s och USA:s människorättspolitik när det gäller Castros Kuba. Om så är fallet, hur har man för avsikt att förstärka den?
Avslutningsvis vill jag rikta en begäran till kommissionen. Som ledamot av parlamentet ser jag fram emot en omfattande bedömning av situationen i Kuba, inbegripet framtida scenarion, ur er synvinkel. Eftersom vi har en officiell delegation i Havanna borde det vara genomförbart.
Jag vill avsluta med vädjan från Oswaldo José Payá Sardiñas. Tack vare José Ribeiro e Castro har jag just läst den skrivelse som riktats till parlamentets talman. I skrivelsen sägs i stort sett att alla regeringar, regionala och internationella sammanslutningar och institutioner bör börja med att begära amnesti för de politiska fångarna, om de verkligen vill inleda normala förbindelser med Kuba. Vi bör till varje pris undvika att upprätta förbindelser samtidigt som alla kubaners rättigheter fortfarande överträds. Tack så mycket. 
Battilocchio (NI ).
   – Jag talar som företrädare för det nya italienska socialistpartiet. Den 5 juni 2003 röstade rådet enhälligt för att politiska sanktioner skulle införas mot den kubanska regimen, efter att 75 dissidenter åtalats och tre medborgare som försökt fly till Förenta staterna dömts till döden. Denna händelse passar tyvärr in i den allmänna bilden av fortsatta och upprepade överträdelser och förnekande av grundläggande friheter i Kuba, vilket nyligen också bekräftats av COLAT.
Fidel Castros regim, som har allvarliga svårigheter på grund av ökande inhemska och internationella påtryckningar, blir alltmer förtryckande och repressiv, särskilt gentemot den yngre generationen som drömmer om en framtid med frihet, verklig demokrati och utveckling, och en ny och öppen horisont, vilket inte är förenligt med det nuvarande kommunistiska etablissemanget.
EU bör därför beslutsamt fortsätta på den inslagna vägen, men vara särskilt noga med att till varje pris undvika ytterligare negativa återverkningar för befolkningen, i syfte att lägga grunden till en produktiv och förnyad dialog utan agg mellan det kubanska folket och EU i perioden efter Fidel Castro: Kubas vänner, kubanernas vänner, alla diktatorers fiender. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det pågår intriger bland regeringar och parlamentsledamöter som är svåra att förstå, av två skäl: för det första för att de inte alltid är öppna och ofta utmärks av medbrottslighet. För det andra för att intrigerna inte är konsekventa med de konstanta, upprepade och dramatiska kraven från de människor som kämpar fredligt och lider i Kuba.
Det handlar om skuggintriger som tycks uppvisa en sådan önskan att svika vår mottagare av Sacharovpriset 2002 att jag påminns om en dikt av en stor kvinnlig portugisisk diktare, Sofia de Mello Breyner, som avled för några veckor sedan: ”Dagens tårar”. ”Vi kan aldrig gråta tillräckligt när vi ser att en kreativ gest förhindras. Vi kan aldrig gråta tillräckligt när vi ser hur en människa som har modet att kämpa förgörs av förakt, illvilja och andra sätt vi känner till som är så sluga, så raffinerade och så skickliga att de nästan är bortom all beskrivning”.
När vi talar om Kuba och den kubanska regimen måste vi alltid ställa oss frågan: vad för slags parlament är detta? Ett frihetens parlament eller ett förtryckets parlament, ett medborgarnas parlament eller ett tyrannens parlament? Det är den fråga vi måste besvara.
Vi talar inte för egen räkning utan för det folk som kämpar och lider för att uppnå frihet och demokrati. Detta är inte någon partipolitisk fråga. Det är en grundläggande och mänsklig fråga för det verkliga folket i Kuba, som känner smärtan, som ser oss och lyssnar till oss: Bárbaro Sevilla García, 22 år, avrättad; Lorenzo Copello Castillo, 30 år, avrättad; Jorge Luis Martínez Izak, 40 år, avrättad; Víctor Rolando Arroyo Carmona, dömd till 26 års fängelse; Miguel Galbán Gutiérrez, dömd till 26 års fängelse; Jorge Vero Castañeda, dömd till 20 års fängelse; Pablo Pacheco Ávila, dömd till 20 års fängelse. Herr talman! Jag har inte tid nu att läsa upp alla namnen på de dussintals offren från den tragiska månaden mars 2003, och på deras familjer, vänner och kolleger. Det är så många att jag inte hinner.
Vad innebär det att jag inte hinner nämna dem alla? Det innebär att detta inte är rätt tillfälle att förändra vår europeiska politik, utan snarare att Fidel Castro och den kubanska regimen bör ändra sin. Det är vad som behövs. Först amnesti och sedan dialog. 
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Resolutionen som lagts fram på initiativ av Socialdemokratiska gruppen för att antas av Europaparlamentet kommer vid ett tillfälle som är särskilt avgörande för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kuba, för det kubanska folket och för landets framtid. Jag skulle till och med vilja lägga till för vår kollektiva trovärdighet som Europeiska unionens institutioner. 
Kuba har under många år lidit av Förenta staternas oacceptabla, unilaterala och hämndlystna politik med isolering och handelsmässig och ekonomisk uteslutning, vilket har drivit det kubanska folket in i fattigdom och tvingat regimen att förhärdas. Denna politik med dödläge, som kännetecknas av selektiv mottaglighet för frågan om mänskliga rättigheter och demokratiska friheter, tillämpades tyvärr också av Europeiska unionen i våra beslut att införa sanktioner och frysa förbindelserna och dialogen. Detta har fått en mycket skadlig effekt på alla nivåer. Den planerade målsättningen nåddes inte, eftersom den allmänna opinionen inom EU, icke-statliga organisationer och affärs- och kulturorganisationer inte tog hänsyn till Europeiska unionens officiella politik och fortsatte att upprätthålla förbindelser och samarbeta med det kubanska samhället.
Vi måste vara ärliga. Situationen när det gäller mänskliga rättigheter, rättsstaten och demokratiska friheter i Kuba är inte bra. Isolering och segregering är emellertid inte en trovärdig eller effektiv politik, vilket internationella erfarenheter har visat. Varhelst en sådan politik har tillämpats har folket till sist fått betala priset.
Europeiska unionen, och särskilt ministerrådet, bör radikalt revidera denna ståndpunkt av dödläge och ha modet att häva sanktionerna och återupprätta förbindelserna med Kuba omedelbart. Vi bör inleda en politisk dialog som ett sätt att få förbindelserna att göra framsteg och som ett sätt att kontrollera de kubanska myndigheternas ledning. Vi bör inleda förhandlingar om att sluta ett samarbetsavtal. Kuba är det enda land i Latinamerika som Europeiska unionen inte har något sådant avtal med. Europeiska unionen bör stödja finansieringen av program för humanitärt stöd och infrastruktur. De senaste naturkatastroferna har skapat allvarliga problem för det kubanska folket.
Avslutningsvis bör Europeiska unionen fatta ett omedelbart beslut om att införliva Kuba i Cotonouavtalet inom ramen för förbindelserna med länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet. Det kubanska folket kan inte utsättas för straff från både Förenta staterna och Europeiska unionen. Om kampen för att försvara de mänskliga rättigheterna och uppbyggnaden av ett demokratiskt samhälle i Kuba är en ärlig snarare än en skrytsam kamp, då måste Europeiska unionen lyssna till den europeiska allmänna opinionens röst, till vårt folks röst, och se till att häva sanktionerna och utveckla förbindelser och kontakter med Kuba. 
Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Vi har två fakta här: Kuba åtnjuter inte politisk frihet och det gjorde inte heller Spanien under Francoregimen, när fängelserna var fulla med politiska fångar och landet undertecknade en spektakulär handelsöverenskommelse med Europeiska unionen. Det är ett faktum. Ett annat sant faktum är att Europeiska unionen har upprätthållit en gemensam ståndpunkt sedan 1996 som inte har inneburit några som helst positiva resultat och som inte på något sätt har bidragit till att förbättra situationen på ön.
Påståenden som går ut på att de som inte instämmer, exempelvis Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, eller de landsförvisade i Miami, är på Castros sida, är just den sorts uttalanden som vi har hört från Vita huset, när man sagt att de som ifrågasatte USA:s ståndpunkt när det gällde Irak automatiskt var lierade med Saddam Hussein.
Det är dåliga argument utan innehåll och som inte alls är förenliga med den politiska verkligheten i Europa, eller med hur vi i Europa har hanterat våra förbindelser med andra regioner i världen, där vi har avvisat synsättet att allt är svart eller vitt, en dialog mellan Sankt Mikael och djävulen, och där vi arbetar i enlighet med den specifika verkligheten, med politiska tillämpningar och med förändringar vartefter de sker. Vi har gjort det i våra förbindelser med Libyen, Iran och Korea. Vi har gjort det i våra förbindelser med andra länder och vi vill fortsätta att göra det med Kuba.
Europeiska unionens ståndpunkt om Kuba kan inte byggas på enbart magkänsla eller ett instinktivt avvisande av den politiska verkligheten på Kuba eller av Fidel Castros person. Europeiska unionens Kuba-politik måste bygga på förnuft, vilket gäller för många andra platser, och den måste ta hänsyn till det kubanska folkets verkliga behov.
Den resolution vi skall rösta om i morgon, om den röstas igenom i sin ursprungliga version, innebär att rådet inte tillåts att ändra eller ens överväga ståndpunkten om Kuba förrän de kubanska fängelserna har tömts. Vi vill tömma de kubanska fängelserna på politiska fångar och vi vill ha politisk frihet i Azerbadjan, Ukraina, Vitryssland och Sudan, liksom i Kina. Men vi vet att detta är långtifrån pragmatiskt och oförenligt med den politiska realism som vi i Europa kan tillämpa och som har åstadkommit stora resultat i många delar av världen. Vi vill också att vissa människors fanatism skall ersättas av pragmatiskt tänkande, så att vi verkligen kan gå vidare i riktning mot den fridfulla övergång i Kuba som vissa människor gör allt de kan för att förhindra. 
Rizzo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är inte lång tid vi har på oss för att behandla en fråga som är så komplex och omfattande som situationen i Kuba. Under denna korta tid måste vi verkligen erinra oss kampen mellan David och Goliat: den här kampen har förts av en ö som under mer än 40 år har genomlidit ett krig som utkämpas av världens stormakt – Förenta staterna. Men nu är vi i Europa och vi måste tala om Europa.
Jag anser att det är helt riktigt att Europeiska unionen bör ändra sin inställning gentemot Kuba, eftersom vår nuvarande inställning visar på total undergivenhet gentemot den amerikanska regeringens påtryckningar. EU bör därigenom demonstrera sitt oberoende, sin självbestämmanderätt – vilket inte innebär en konflikt med Förenta staterna, utan just självbestämmanderätt och frihet att ta ställning i internationella frågor.
Det talas om kampen mot terrorism, om kampen för mänskliga rättigheter, men jag skulle vilja ställa en fråga. Hur kommer det sig att en person som kapar ett fartyg eller ett flygplan kallas för terrorist överallt annars i världen, men när samma sak händer i Kuba kallas personen för frihetskämpe eller oliktänkande? Varför förekommer det en sådan dubbelmoral när man talar om Kuba och Irak? Bara för att visa att jag är en romantiker och älskar poesi, är det skälen till att jag inte kommer att tveka när det gäller att stödja alla åtgärder och resolutioner till förmån för Kuba, dess folk och dess ursprungliga revolution. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
      Herr talman, mina damer och herrar! Kuba får inte bli något slags inhägnat reservat med en skylt på stängslet där det står ”här följs inte de mänskliga rättigheterna”. Kuba är ingen ”djurfarm”, för att använda titeln på George Orwells bok, och det är inte heller Fidel Castros ”farm”. Under gårdagens enminutsanföranden sades det att ledamöter från EU-parlamentet inte borde resa till Kuba för EU-medel, men det är inte det frågan gäller. Vi måste inta en fast hållning och fortsätta att uppmana den kubanska regimen att respektera de mänskliga rättigheterna, och vi måste vara hårda och kräva att de politiska fångarna friges. Men vi bör däremot inte skapa ytterligare barriärer och hinder. Om vi isolerar Kuba gynnar det sannolikt Castro, och inte oppositionen. Enligt Human Rights Watch drabbas inte Castro av Förenta staternas embargo, men det gör definitivt det kubanska folket i stort.
Nu på lördag inleds den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingens åttonde möte i Nederländerna, och mot denna bakgrund skulle jag vilja notera att 77 av de länder som är ledamöter i församlingen anser att förbindelserna med Kuba bör trappas upp och inte ner. Det vore bra om vi kämpade för de mänskliga rättigheterna, och det bör vi också göra. Men även om vi har goda avsikter och försvarar de riktiga värderingarna, kan vi ibland oavsiktligt skada Kubas folk och bistå dem som beordrar folket att skandera ”socialismen eller döden!” Jag hoppas att EU:s 25 utrikesministrar kommer att fatta ett realistiskt beslut om Kuba i december och att det kommer att utgöra ett försvar för de mänskliga rättigheterna. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kuba har tyvärr inte gjort några framsteg när det gäller mänskliga rättigheter under det senaste året, faktiskt inte sedan jag senast talade om ämnet. Men Kuba har nyligen haft den stora turen att José Luis Rodriguez Zapateros nya socialistregering har fått makten i Spanien. Zapatero verkar angelägen om att ha nära förbindelser med Castro med skamligt stöd av de brittiska, italienska och franska regeringarna som har beslutat att försöka ändra den hårda politiken att frysa ut Castroregimen och regelbundet bjuda in kubanska dissidenter till tillställningar på EU-ambassader. Detta gjordes förra året i protest efter att Fidel Castro hade fängslat 75 dissidenter och människorättsaktivister och avrättat tre färjekapare som flydde från ön. Castro har nyligen utvisat besökande europeiska parlamentsledamöter och företrädare för frivilligorganisationer som var angelägna att ta kontakt med dissidenter inom Varelaprojektet. 
Premiärminister Blairs roll är lite av ett mysterium eftersom han är en nära vän till president Bush, som är hård mot Kuba, såvida det inte rör sig om någon skum överenskommelse om Gibraltar som tack och lov är borta från dagordningen i Madrid för tillfället.
Under lång tid har den kubanska regeringen kunnat skylla alla landets olyckor på det amerikanska embargot. Därför stöder vi i vår resolution en hävning av embargot. Jag är inte säker på att det kommer att hjälpa eftersom ett hävande skulle kunna lätta de ökande ekonomiska umbäranden som har förvärrats av Castros dumma beslut att nyligen förbjuda dollarn för handelsändamål. Detta skedde som ett svar på striktare reserestriktioner från USA:s sida för kubanska flyktingar som vill hälsa på sina familjer.
Oswaldo Payá, vår Sacharovpristagare, förbjuds fortfarande att besöka Europaparlamentet men har skrivit ett brev till talman Josep Borrell där han enträget uppmanar EU att stå fast vid sin gemensamma ståndpunkt så länge som myndigheterna fortsätter att kränka grundläggande rättigheter, vilket inkluderar en skandalös avsaknad av adekvat medicinsk vård för kubanska fångar.
Jag välkomnar besluten i länder som Tjeckien och Ungern som har känt av kommunismens förtryck och som motsatt sig varje lättnad av de aktuella arrangemangen. Utan tvivel kommer många i kammaren, när den sjuklige tyrannen slutligen går hädan, att sjunga hans lov som den historiske landsfadern liksom de nyligen insmickrande gjorde vid president Arafats död. Jag däremot, kommer att se president Castros frånfälle som en ny chans att bygga upp ett framgångsrikt och demokratiskt Kuba. 
Evans, Robert (PSE ).
   – Herr talman! Jag håller helt med kommissionär Poul Nielson om att 2003 var ett sorgligt år för förbindelserna mellan EU och Kuba och ett år av förlorade möjligheter. Jag var nyligen på Kuba med kolleger i en särskild delegation. Jag såg med egna ögon landets enorma potential – en potential som för tillfället inte utnyttjas på grund av bland annat USA:s sanktioner och de nuvarande förbindelserna med Europeiska unionen.
Jag håller också med kommissionär Nielson om att vi behöver en konstruktiv EU-politik gentemot Kuba. Andra i kammaren verkar inte ha lyssnat. José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra lyssnar inte på mig nu, men han sade för en stund sedan att vi skall stå fast vid kravet på frihet. Cecilia Malmström sade att kubanerna har rätt till demokrati. Tror de att vi på denna sida av kammaren inte tror på mänskliga rättigheter? De lyssnade inte på Jean-Claude Martinez tidigare. Vi har gjort klart att vi tror på mänskliga rättigheter. Ingen i kammaren har någonsin försvarat dödsstraffet. Men vi måste vara realistiska. Efter 45 år kommer förändringar inte att komma snabbt. En del i kammaren kommer också att hävda att vi aldrig skall tala med politiska motståndare om vi i grunden är motståndare till deras politiska och militära taktik. Hur långt har någon någonsin kommit med det? Kan någon komma på ett exempel då det har förbättrat situationen? Jag tror att vissa människor har en ganska naiv uppfattning om demokrati och hur saker och ting fungerar. Jag skulle kunna svara på Charles Tannocks ganska patetiska kommentarer, men det förringar debatten att ta in alla möjliga andra frågor när vi talar om Kuba. Jag skulle vilja påminna Tannock och andra, när de letar efter motsvarigheter eller exempel världen runt, att under andra omständigheter kom Förenade kungarikets regering aldrig någonvart med den irländska situationen förrän vi var beredda att ta upp mycket svåra förhandlingar med våra politiska motståndare, människor som vi var fullständigt oense med. Det är det enda sättet att uppnå fred i Mellanöstern. Vi måste ha en dialog med länder som Kuba. Därför skulle jag vilja hävda att vi behöver ett utbyte av idéer för att driva fram förändringar.
Den nuvarande EU-politiken som baseras på frågan om vem som är, eller inte är, bjuden till sommarfester hjälper inte Kuba eller Europa och måste ändras. Jag vill uppmana ledamöterna att noga överväga saken och stödja en förnuftig och realistisk kompromisstext som kommer att vara ett framsteg för EU, hjälpa Kuba och hjälpa världen. 
Sonik (PPE-DE ).
      Herr talman! Den lag som antogs i Kuba i år om att begränsa tillgången till Internet utgör en klar överträdelse av FN:s universella deklaration om de mänskliga rättigheterna. Denna lag antogs för att bestraffa samhället efter uttalandena förra året från en grupp med 75 oppositionella som kämpade för rätten till yttrandefrihet. Enligt lagen skall Internet endast vara tillgängligt från vissa utvalda företag och statliga myndigheter Det bör även noteras att regeringen under 2002 införde ett förbud mot försäljning av datorer till allmänheten, vilket bara gör det här årets lag till ännu en i raden av åtgärder som är avsedda för oppositionella och oberoende journalister. Kuba och dess vänsterallierade runtom i världen lägger ständigt fram myten för oss om den revolutionära händelse som ägde rum för flera decennier sedan, när den korrupta Batista-regeringen störtades. Skall vi låta den här myten göra oss blinda för hur livet faktiskt ser ut i den moderna polisstaten Kuba, för fängslanden, förtryck och förföljelser som drabbar dem som bara önskar frihet och grundläggande civila rättigheter?
Som medborgare i en del av Europa som under decennier var ockuperad av Ryssland och dess kommunistallierade, vet vi hur mycket en liten solidarisk gest från den fria världen kan betyda för aktivister som kämpar för dem som har fängslats och förföljts för sina åsikters skull. Av egen erfarenhet vet vi att det enda som antidemokratiska regimer bryr sig om är fasthet och konsekvens, och att sådana regimer satsar allt för att bryta den internationella solidariteten med dem som försvarar mänskliga rättigheter. Det är anledningen till att vi inte får dra oss ur det här. Till de åtgärder som vi kan och bör vidta som EU-medlemsstater hör diplomatiska sanktioner och stöd till dem som försvarar de medborgerliga rättigheterna. Det är också viktigt att föra deras talan på den internationella arenan. Mitt budskap till dem som tanklöst bär omkring på saker med en bild på Che Guevara är bara att de skall lägga till följande slogan: ”Kuba ja, nu börjar vi på nytt”. De oliktänkande som har anklagats för att konspirera mot Kubas oberoende och territoriella integritet fängslades enbart för att de fredligt hade utövat sina grundläggande rättigheter. Det bör noteras att antalet personer som utsätts för förföljelser har ökat och minskat i proportion till andra länders påtryckningar, men också i proportion till omfattningen av Fidel Castros internationella intressen. Den nuvarande upptrappningen är ett steg tillbaka för de mänskliga rättigheterna i Kuba, och det är därför enormt viktigt att det internationella stödet för de kubanska demokraterna upprepas på nytt och att de diplomatiska sanktionerna mot regimen upprätthålls. 
Zani (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det har under en tid rått en känsla av ovisshet i Kuba. De yttre påtryckningarna ökar, samtidigt som situationen i landet relativt sett har förvärrats när det gäller yttrandefrihet samt mänskliga rättigheter i allmänhet.
I det här läget måste Europeiska unionen inta en klar hållning, utan att avvakta den fortsatta händelseutvecklingen. Vad har EU för mål? Det måste vi fråga oss själva, eftersom det finns de – särskilt i Förenta staterna – som hoppas på regimens traumatiska sönderfall, enligt en hegemonisk vision som inte har ändrats i någon större utsträckning sedan embargot infördes.
Samtidigt måste jag säga att det är svårt att se vilken dynamisk vision som de styrande klasserna i Kuba nu har för nationens framtid sedan det kalla kriget har upphört. Sammanfattningsvis råder ett dödläge som har orsakats av politisk stockkonservatism såväl här hemma som internationellt. I det här läget anser jag att unionen inte bara kan gömma sig bakom frågan om mänskliga rättigheter eller, än värre, ställa upp för dem som skulle använda det som en politisk öppning.
Det finns många exempel på att det som gäller för Kuba inte gäller i samma utsträckning för många andra länder. Toppmötet mellan EU och ASEAN nyligen, där Myanmar deltog fullt ut, visar tydligt på innebörden av den dubbelmoral som gäller för mänskliga rättigheter.
Till och med i dag, när kommissionär Patten talade om vapenembargot mot Kina här i parlamentet, slog han fast att kommissionen aldrig har upprättat en direkt koppling mellan ett eventuellt hävande av embargot och politiken för de mänskliga rättigheterna. Han klargjorde emellertid, och det med rätta, att ytterligare framsteg i fråga om de mänskliga rättigheterna skulle kunna förenkla en förändring av EU:s inställning.
Jag förstår då inte varför samma pragmatiska inställning, som bygger på en positiv och motiverande strategi – och inte bara på sanktioner och bestraffningar – inte kan tillämpas även för Kuba. I dessa globaliseringstider vet vi ju alla av erfarenhet att om man bidrar till att bryta Kubas isolering genom utökat ekonomiskt samarbete kan detta inte undgå att få positiva konsekvenser för landets inrikespolitik, med just de mänskliga rättigheterna som startpunkt. Endast de som ser på framtiden med det förflutnas ögon och hoppas på en ideologisk revansch kan ignorera denna enkla sanning.
Därför måste EU lägga i en ny växel. Vi behöver mer fantasi och en ny och oberoende politik gentemot Kuba. Det måste inledas en mer långtgående och intensiv fas av politisk dialog och samarbete, där inte bara regeringarna utan även alla delar av det civila samhället integreras fullt ut. Vi måste bana väg för en fredlig, framförhandlad övergång till en fullständigt demokratisk och pluralistisk utveckling, och bekräfta tanken om Kubas väg till demokrati. Detta måste nu vara EU:s mål. 
López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Till de saker som jag fördömde här i parlamentet i går – dvs. den spanska regeringens obskyra manövrer bakom kulisserna för att minska EU:s sanktioner gentemot Castroregimen – kan jag nu lägga mediemanipulationen av resultaten från mötet i Europeiska rådets arbetsgrupp för Latinamerika, som inte i något läge har minskat de sanktioner som infördes gentemot regimen under 2003.
De här sanktionerna – detta skulle jag vilja påminna vissa förvirrade ledamöter om – genomfördes inte av ”horderna” från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, utan under den grekiska socialistregeringens EU-ordförandeskap.
Vad har Castroregimen gjort under det senaste året för att få en sådan oväntad och generös livlina? Svaret är enkelt: ingenting. Eller rättare sagt: den har fängslat och torterat ännu fler motståndare och isolerat den kubanska befolkningen ytterligare, och fört dem ännu längre bort från vår dröm: ett fritt och demokratiskt Kuba.
Jag har inte för avsikt att ge upp den drömmen och jag vet att många ledamöter i andra parlamentsgrupper, inklusive socialistgruppen, inte heller kommer att göra det. Det här parlamentet har alltid varit en förebild och föregångare när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna, och i det här kritiska läget måste parlamentet visa att det inte gör gemensam sak med en korrupt diktator som verkligen är på väg utför eller att det rycks med av medlöpartendenserna hos vissa ledamöter som alltid har manipulerats av den diktaturen.
I dag måste öns demokratiska modell för samexistens segra, liksom förhoppningen om en fredlig politisk övergång som kommer att ge Kuba och dess folk den betydelsefulla roll på den internationella arenan som de alltid har förtjänat. För att uppnå det målet är det avgörande att alla politiska fångar och samvetsfångar i Castros fängelser friges omedelbart, att tortyr och avrättningar av oliktänkande upphör omedelbart, att det förs en fri dialog mellan alla parter och att regimen inser att det är den som är isolerad snarare än Kubas modiga folk som kräver frihet.
Jag skulle vilja uppmana alla mina ledamotskollegor att dela den här drömmen med mig, och jag hoppas att vi alla snart en dag skall få uppleva ett fritt Kuba som bestämmer över sitt eget öde. 
Yáñez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! Det har alltid förvånat mig att Kuba används som ett vapen i debatten utifrån våra egna ideologiska övertygelser, enbart för att vinna den allmänna opinionen i vissa europeiska länder, och då särskilt i mitt hemland Spanien.
Kan vi inte ta tillfället i akt – det ser ju inte så ut – och samlas och tänka enbart på det kubanska folket, på deras nuvarande situation och framtid, i stället för att göra det här till en överdrivet ideologisk fråga som utnyttjas för partipolitiska ändamål?
Vad vill det kubanska folket? Jag tror att vi alla kan vara överens om att de vill kunna bemästra de enorma bristerna som de drabbas av både inom det ekonomiska området och när det gäller friheter och civila, sociala och politiska rättigheter. Jag tror att de vill kunna hoppas på en bättre framtid, att snart och inte någon gång i framtiden kunna inleda en ordnad och fredlig demokratisk övergång för att få till stånd en försoning för alla kubaner, både de som bor på Kuba och de som lever i exil. Jag tror att de skulle vilja att européerna inte bråkade inbördes – så som vi gör här i kväll – utan i stället samlades för att hjälpa dem så mycket som möjligt, eftersom det måste vara de som bestämmer över sin framtid och inte vi.
Herr talman! Våra meningsskiljaktigheter här i dag gäller den gemensamma ståndpunkt som EU antog 1996. Vissa regeringar och ledamöter föreslår att den skall reformeras, medan andra föreslår att den inte skall ändras över huvud taget. Men i båda fallen rör det sig om rimliga ställningstaganden, det finns argument för bådadera, och det innebär inte att den ena sidan är Förenta staternas lakejer och den andra sidan Fidel Castros medbrottslingar. Låt oss bortse ifrån den här typen av argument, precis som föregående talare sade.
Efter åtta år anser jag att den gemensamma ståndpunkten behöver utvärderas och eventuellt också reformeras i samförstånd, med en mycket bred, praktiskt taget enhällig överenskommelse i rådet. Det skulle göra det möjligt för oss att undersöka nya ståndpunkter om Kuba som är mer effektiva, men på intet sätt utgör en livlina för den kubanska diktaturen eller skadar de oliktänkande, oppositionen eller de politiska fångarna, varav många lider något fruktansvärt i fängelse.
Om en överväldigande majoritet här i parlamentet är övertygad om att det finns en totalitär diktatur i Kuba och ett förtryckt folk som förtjänar vår hjälp, och om vi är eniga om att man måste sätta stopp för Förenta staternas skadliga embargo och att dialog mellan regeringarna är ett giltigt instrument – varför skall det då vara så svårt att komma överens om en strategi gentemot Kuba? Men efter vår debatt i kväll är jag, som ni förstår, mycket skeptisk. 
Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Det kubanska politiska systemet är unikt i världen. Parlamentet fördömer starkt situationen för mänskliga rättigheter i landet och avsaknaden av yttrandefrihet. Detta innebär dock inte att situationen är helt och hållet negativ. Vid ett besök nyligen i landet såg vi skolor med 15 elever per lärare som Europa kan avundas dem. Det humanitära arbetet med att utbilda läkare för att omorganisera hälsovården i utvecklingsländer innebär inte att tala om solidaritet med Afrika utan att handla i solidaritet med Afrika.
I dagens läge är förbindelserna mellan EU och Kuba dock på den lägsta nivån någonsin. Det har inte förekommit någon kontakt på hög nivå mellan regeringarna i EU-länderna och Kuba på över ett år. Denna situation uppkom som ett resultat av att EU utövade sanktioner mot Kuba på grund av att dissidenter utsattes för förtryck under 2003. Sanktionerna utgjordes av en inbjudan till kubanska dissidenter att delta i medlemsstaternas nationaldagsfiranden tillsammans med regeringsföreträdare i Kuba. Denna åtgärd gjorde utan tvivel kubanerna rasande. Det var de som bröt kontakten.
Min uppmaning i kväll är att vi skall vara konsekventa i vår syn på mänskliga rättigheter. Fördöm gärna kränkningar av mänskliga rättigheter på Kuba, men gör samma sak i Kina. Om ni skall införa sådana sanktioner mot Kuba, inför dem mot Kina också. Jag tycker att EU:s strategi gentemot Kuba är mycket naiv. Trodde vi verkligen att vi kunde ändra på människorättssituationen i Kuba genom att bjuda några dissidenter på en fest när 40 års embargo från USA:s sida har misslyckats? Vi måste pröva alternativa strategier för att trycka på för en förbättring av människorättssituationen. Den nuvarande metoden fungerar inte.
Antonio White krävde ett frigivande av alla dissidenter på Kuba. Hur är det med Spanien? Vill ni frige alla dissidenter i Spanien också? Jag tänker inte låta mig läxas upp av det spanska PPE för besök på Kuba när vice partiledaren för det konservativa partiet, Michael Ancram, vandrade omkring i Havanna förra veckan. Det är dags att ni och Charles Tannock kommer över valförlusten. Kom över det och sluta tvinga era dumma fixa idéer på resten av Europaparlamentet! 
El Khadraoui (PSE ).
   – Herr talman! Kuba är uppenbarligen en mycket känslig och komplex fråga. Jag instämmer förstås med dem som säger att EU, och framför allt parlamentet, bör arbeta för mer demokrati och för en ökad respekt för de mänskliga rättigheterna runtom i världen, och det gäller även för Kuba.
Men den avgörande frågan som vi bör ställa oss är hur vi skall kunna uppnå detta på bästa sätt, hur vi bäst skall kunna hjälpa det kubanska folket? Är det genom att avstå från att föra en dialog med de kubanska myndigheterna och därigenom med en stor majoritet av det civila samhället? Jag tror inte det. Men i dag är det ändå det som gäller. Eftersom kommunikationskanalerna med européerna är stängda har EU:s gemensamma ståndpunkt inte gett några tillfredsställande resultat. Det är därför riktigt med en utvärdering, under förutsättning att den görs rationellt, och den gemensamma ståndpunkten kan behöva anpassas.
Jag besökte nyligen Kuba tillsammans med ett par andra parlamentsledamöter, och vi fick med egna ögon se ett par exempel på den positiva utvecklingen när det gäller exempelvis utbildning och hälso- och sjukvård. Det här borde vi berätta för dem och vi borde också berätta för dem att det finns många saker på Kuba som vi inte alls tycker om, men vi borde åtminstone föra en dialog, så som vi gör med andra länder, som t.ex. Kina, Saudiarabien eller Vietnam. 
Nielson,
   .  Herr talman! Bara en anmärkning för ordningens skull. En ledamot nämnde att vi borde satsa mer på humanitärt bistånd: Detta är inte ett led i den politiska ekvationen. Vi ger humanitärt bistånd som en reaktion på behov och ger det där behovet finns utan att blanda in politiken. Denna punkt är mycket viktig, och det är viktigt att jag ägnar tid åt att repetera vår ståndpunkt. Vi befinner oss på Kuba när det behövs av humanitära skäl liksom på alla andra platser inklusive Nordkorea etc. Jag är helt övertygad om att detta inte är uppe till diskussion här. Jag säger inte detta för att jag känner att det är ett reellt problem i kammaren utan för att det är viktigt att aldrig göra detta misstag.
Jag tenderar att hålla med dem som har sagt att den gemensamma ståndpunkten inte har gett några resultat. Men frågan är: Vilka andra instrument har vi som kommer att ge resultat? Det är inte lätt, och risken att bli besviken finns alltid. Som jag ser det pågår det en kamp mellan hökarna och de mer konstruktiva, vidsynta personerna inom ledarskiktet i Havanna. Den böljar fram och tillbaka på ett oförutsägbart sätt och är en reaktion både på interna händelser och pressen från Kubas stora granne.
Vi behöver göra mer än att ställa in vår retorik på autopilot – hänvisa till grundläggande principer om mänskliga rättigheter osv. Jag anser inte att denna diskussion är nödvändig i parlamentet. Jag ser inte parlamentet som en plats där vi bör ha en diskussion för eller emot mänskliga rättigheter. Detta är verkligen inte rätt plats. Om vi verkligen menar allvar måste vi vara pragmatiska. Det andra sättet att närma sig problemet är det lätta sättet, och vi måste ge oss in i spelet. Vi måste, om möjligt, närma oss den verkliga förändrings- och framstegspolitiken i Kuba. Ingen kan ge några garantier. Under 2003 försökte jag se vad som kunde göras, och jag blev besviken. Detta var dock en reaktion som kom från de, i mitt tycke, mycket oförutsägbara inre kretsarna i Havanna.
Ett annat problem som vi i Europa stöter på om och om igen är att det, närhelst det är lockande att göra så, är inne på Kuba att stoppa in oss i samma fack som USA. Det gör det mycket lätt, t.o.m. bekvämt, för hökarna i Havanna att göra detta och därmed stödja deras uppfattning, som styrs av paranoia, att hela världen är emot dem. Det är fel. Europa är inte emot Kuba och definitivt inte emot kubanerna. Vi tycker inte om regimen. Vi tycker inte om det gammalmodiga diktatoriska sättet att sköta ett samhälle, men vi vill inte heller förknippas med det sätt som Förenta staterna hanterar förbindelserna till sina grannar på.
Europa är annorlunda, vårt tänkande när det gäller Kuba är annorlunda, och vi måste göra någon sorts investering för att göra detta till en ofrånkomlig realitet vid de interna diskussionerna i Havanna. Vi på vår sida måste vara villiga att ta en viss risk för att göra det omöjligt för hökarna att framställa Europa som om Europa och USA vore samma sak. Det är denna investering som vi måste vara tillräckligt modiga, konstruktiva och självsäkra för att göra. Om vi inte är redo att göra en investering för att skapa en reell bas för en dialog – en dialog som definieras av oss och inte av en paranoid framställning av omvärlden så som hökarna i Havanna ser den – så förlitar vi oss bara på autopilotinställd retorik eller, uttryckt på ett annat sätt, den gamla gemensamma ståndpunkten.
Vi skall inte ha den som en tvångströja. Kom ihåg att under många år hindrade inte samma gemensamma ståndpunkt Europa från att ha en djärvare, närmare och mer kritisk dialog om mänskliga rättigheter med Kuba. Vi gjorde det fastän vi hade samma riktlinjer i den gemensamma ståndpunkten. Europeiska investeringar i den kubanska ekonomin ökade också anmärkningsvärt samtidigt som vi upprätthöll samma gemensamma ståndpunkt. Det omöjliggjorde inte en ökning av investeringarna. Vi skall inte ge den en så inskränkt tolkning att den blir till en tvångströja. Sammanfattningsvis behövs en mer nyskapande syn på problemet. 
Talmannen.
   Jag har avslutningsvis mottagit fyra resolutionsförslag.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum onsdagen den 17 november 2004 kl. 12.30. 


(Sammanträdet avslutades kl. 23.30.) 
