Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Rübig
Fru ordförande! Jag vill tala om att det har försvunnit 100 franc ur min frimärkskassa. Det är andra gången nu. Jag vill att man uppmanar parlamentets säkerhetstjänst att sätta stopp för dessa stölder som ligger på ett genomsnitt av mellan 10-15 procent här i parlamentet. Tack fru ordförande!

Ordföranden
Som herr Rübig vet försöker vi garantera den bästa tänkbara säkerheten på alla våra arbetsplatser. Jag tackar för denna upplysning. Vi kommer att öka våra ansträngningar ytterligare. Det kan jag garantera.

Falconer
Fru ordförande! I går gjorde jag ett uttalande inför kammaren som registrerades i det fullständiga förhandlingsreferatet. Det nämndes dock inte i protokollet, bortsett från en kommentar om att jag var i kammaren och inte röstade. Jag deltog i alla omröstningar i går. Därför skulle jag vilja att protokollet ändrades i enlighet med detta.

Ordföranden
Tack, herr Falconer. Vi kommer att rätta till dessa två fel. Det lovar jag.

Rack
Fru ordförande! Jag vill ställa en fråga som vi vill att presidiet besvarar så snart som möjligt. Det har funnits och finns en ständigt aktuell pressammanfattning med titeln " Info från sammanträdesperioden" från parlamentet. Här har man kortat ned den tyska texten - jag har inte frågat de andra än - rejält. I föredragningen av Spaaks yttrande till exempel omnämns ingen annan än kommissionären och föredraganden. Jag skulle gärna vilja veta om detta bara gäller det tyska språket, eller om det bottnar i allmänna sparåtgärder: Eftersom det just i det här fallet handlar om att vi vill förmedla en bild till allmänheten av vårt arbete, anser jag inte sådana åtgärder försvarbara.

Ordföranden
Herr Rack, jag har svårt att tänka mig att det handlar om besparingsåtgärder. I varje fall skall vi kontrollera det. Jag anser att det är mycket viktigt att redogörelserna är så exakta som möjligt.

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! Liksom föregående talare vill jag gå in på föredragningen i gårdagens " Info från sammanträdesperioden" . I samband med krisen på Latinamerikas finansmarknader är det endast kommissionär Bangemann som omnämns. Om det skall vara kutym i framtiden kan vi lika gärna upphöra med tidningen, eftersom den inte längre fyller någon funktion. Det bidrar inte direkt till att ledamöternas åsikter förs fram till allmänheten. Det ber jag dock att man gör!
(Applåder)

Ordföranden
Absolut. Jag tackar för dessa iakttagelser. Vi skall kontrollera detta ännu en gång.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag ansluter mig till de två föregående talarna, och jag skulle vilja påpeka att halva Europaparlamentets personalstyrka inte har fått lov att komma till Strasbourg den andra sessionsperioden i oktober. Detta innebär besparingar för administrationen. Om vi måste komma till Strasbourg, fru ordförande, måste vi också ha tillgång till erforderlig personal för att göra ett gott arbete.
(Protokollet antogs.)

Omröstning
Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Innan denna viktiga omröstning börjar, vill jag lämna tre kommentarer. För det första röstar parlamentet först om ändringsförslag 888 om den strategiska reserven, vars anslag eventuellt måste justeras i slutet av omröstningen. För det andra bör det i fyra budgetposter - posterna B2-0517, B3-4003, B7-6201 och B7-6211 - göras vissa justeringar vad gäller beloppen. Jag ger er detaljerna för detta, när vi kommer till omröstning om dessa poster. För det tredje finns det två poster, B3-301 och B3-309, i vilka kommentarerna bör vara mer preciserade. Slutligen bör vissa tekniska justeringar göras i kommentarerna i ändringsförslagen till posterna B3-4304, B7-0500, B7-6602.

Ordföranden
Tack, fru Dührkop Dührkop. Jag tror faktiskt att det är bättre om ni i förekommande fall gör de nödvändiga förtydligandena, så att kollegerna är väl medvetna om vad de röstar på.

Samland
Fru ordförande! Eftersom det är lätt att glömma i brådskan i samband med omröstningen, sedan vill jag nu medan alla intar sina platser passa på att tacka parlamentstjänsten för deras föredömliga insats, som gör att vi har erhållit förslagen, dokumenten på alla språk i tid. Vi kommer att fatta beslut om drygt 1000 ändringsförslag, och då bör man, anser jag, gratulera parlamentstjänsten till att detta har blivit färdigt i tid.
(Applåder)
Ändringsförslag 714

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag föreslår att 400 000 euro läggs till som åtagandebemyndigande, dvs. att vi röstar om totalt 3 miljoner i åtagandebemyndigande under denna post.
Ändringsförslag 844

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag skulle vilja att det i kommentaren står att en summa på 1, 7 miljoner euro skall anslås till internationella Europahusfederationen.
Ändringsförslag 738

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag vill att följande kommentar skall vara med. Detta anslag är också avsett för finansiering av kampanjen mot kvinnovåld 1999.
Ändringsförslag 741

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag begär att vi röstar för 3 miljoner euro till i åtagandebemyndigande, dvs. totalt 5 miljoner under denna post.
Ändringsförslag 584

Müller
Fru ordförande! Jag tror att det rör sig om ett misstag. Det ursprungliga förslaget från min grupp är att en 30-procentig reserv upprättas, och jag vill poängtera att det inte handlar om kriteriet att upprätta denna på nytt, utan snarare om de kriterier som gällde för den 100-procentiga reserven, eftersom ett av kriterierna inte är uppfyllt ännu, nämligen att handlingarna skall vidarebefordras till det belgiska allmänna åklagarämbetet.

Dell'Alba
Fru ordförande! Jag förstod inte Müllers inlägg så bra. Om hon vill göra ett muntligt ändringsförslag i ett röstningsförfarande som är mycket komplicerat och mycket långt, motsätter jag mig detta och jag tror att andra kolleger kommer att motsätta sig det. Låt oss rösta på hennes skriftliga ändringsförslag. Det är det enda sättet man kan gå till väga på i en omröstning som är så komplicerad.
Jag ber alltså ordföranden att ta upp Müllers ursprungliga skriftliga ändringsförslag till omröstning.

Ordföranden
Ja, det var vad jag hade för avsikt att göra, herr Dell'Alba. Tack för er medverkan.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Borde vi inte här höra vilken uppfattning ordföranden i budgetkontrollutskottet har? Enligt min bedömning är det det bästa sättet att få situationen kring ändringsförslaget exakt klargjort.

Ordföranden
Nej, fru Maij-Weggen, jag anser inte att detta är nödvändigt. Vi går vidare till omröstningen.
Ändringsförslag 808

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag begär att vi röstar för 5 miljoner euro till i åtagandebemyndiganden i förhållande till förslaget i budgetutskottets ändringsförslag, dvs. totalt 45 miljoner euro i åtagandebemyndiganden i den här posten.
Ändringsförslag 810

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Jag begär att man under denna post röstar för 16, 5 miljoner euro i åtagandebemyndiganden istället för vad som föreslås i budgetutskottets ändringsförslag.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om avsnitt I.
Herr Martens, ni har ordet.

Martens
Fru ordförande, ärade kolleger! Med stöd av artikel 115. 3, ber jag på vår grupps vägnar om att vi vad beträffar ändringsförslag 899 först röstar om den femte punkten avseende ledamotsstadgan. Ge mig två minuter till att förklara varför!
Sedan två år finns ett system av schablonmässiga reseersättningar. Mot bakgrund av rapporten från revisionsrätten är det systemet inte längre försvarbart. Men vi måste också eftersträva en rättfärdig lösning, och en sådan kan man bara finna om man kopplar den till ledamotsstadgan. Vår grupp motsätter sig ett komplext och slutet system som det i dessa dagar har visat sig ytterst svårt att försvara inför den allmänna opinionen.
För det andra, och jag kräver att detta uppmärksammas, fruktar vi att det kommer att utgöra en anledning för vissa medlemmar av rådet att inte anta stadgan om vi accepterar en övergångsreglering.
(Applåder) Denna stadga måste antas med enhällighet. Parlamentet måste lägga fram ett förslag, Europeiska kommissionen måste lämna en rekommendation och rådet måste fatta beslut med enhällighet. Vi fruktar att den rättfärdiga lösningen, som bara kan nås via ledamotsstadgan, inte kommer att komma till stånd om vi accepterar en övergångsreglering. Vi måste tvärtom - och detta är också ett beslut från vår grupp - med stöd av Rothleybetänkandet formulera ett förslag som parlamentet kan lägga fram till Europeiska rådet den 11 och 12 december i Wien. Vi är alltså beredda att godkänna Rothleybetänkandet som grund för ett interinstitutionellt avtal. Den enda säkerheten vi har är att ni, ärade kolleger, accepterar att i förväg rösta om, samt godkänna den femte punkten. Jag tror att vi då är på rätt väg för att för det första bryta upprätthållandet av ett oförsvarbart system och för det andra upprätta stadgan.
(Applåder)
Green
Herr ordförande! I går klargjorde Österrikes förbundskansler Klima här i parlamentet att om det finns ett förslag från parlamentet i tid till toppmötet i Wien i december, då kommer han att presentera det inför toppmötet i Wien. Han betonade detta och gjorde också detta informellt, med gruppledarna, när han träffade oss häromdagen på er inbjudan, herr ordförande. Vad vi ser här är ett försök att fördunkla och gömma sig bakom denna taktik. Min grupp är för.
(Sorl av missnöje) Jag lyssnade till Martens i tysthet. Jag väntar tills de knorrande skarorna har tystnat.
Min grupp är för omröstning. Vi kommer att rösta genom fria röster, så att varje medlem i min grupp skall få möjlighet att fatta sitt eget beslut i denna kritiska fråga. Vi kommer att begära att omröstningen sker i den ordning som anges på föredragningslistan. Vi stöder alla en stadga för ledamöter här. Det enda sättet för oss att få med det på dagordningen i Amsterdam - där fördraget ändrades - var att ändra den politiska balansen i rådet. Så vi tar åt oss en del av äran för att vi åtminstone fick med det på dagordningen i Amsterdam, och i fördraget. Vi tror nu att vi är inne på rätt väg för att fortsätta med stadgan för ledamöter. Vi driver detta vidare i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Som ni vet ändrade vi tidtabellen för att få med det vid toppmötet i Wien. Men vi tror också att det är viktigt, att vi gör ett politiskt uttalande om våra referenser och vår vilja att tillse, att vi för det första agerar på det sätt som revisionsrätten kräver av oss och för det andra, att vi är fullständigt öppna och tydliga i detta ärende. Med tanke på att vissa ledamöter på motsatt sida i kammaren sprang omkring i morse för att försöka vinna röster för en sluten omröstning om denna begäran, tycker jag att denna begäran går litet för långt för att komma från Martens. Vi skulle vilja behålla omröstningsordningen i enlighet med tidsplanen.
(Applåder)
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Denna förfrågan har lagts fram för ordföranden, om jag förstått saken rätt, på grundval av artikel 115 angående omröstningsordning vid ändringsförslag. Jag förstår inte vad som kan motivera en ändring av omröstningsordningen, såsom den presenteras på omröstningslistan.
I budgetutskottet har man redan ställts inför detta problem. Vi har för andra gången röstat om det stycke som man nu ber ordföranden att man skall rösta om först. Det finns ingen koppling mellan den första omröstningen och den omröstning som gäller ledamöternas stadga. Man ber oss att vi först skall uttala oss om en princip, det vill säga hur ersättningarna bör ändras. Ledamöternas stadga är en annan fråga. Det finns alltså vare sig några juridiska eller politiska skäl till att begära en ändring av omröstningsordningen.

Cox
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag skulle för ELDR-gruppens räkning klart och tydligt vilja tillkännage att vi önskar behålla den ursprungliga omröstningsordningen. Vi vet alla inom var och en av våra grupper att detta är en svår fråga. Det är svårt att göra en avvägning, och vi måste visa ömsesidig respekt och tolerans för varandras åsikter. Men vi måste göra detta på ett sådant sätt att varje individ klart, öppet och rättframt tar sitt ansvar inför parlamentet, i protokollet och inför den allmänna opinionen, inte för att vi inte respekterar de olika uppfattningar som varje individ har utan för att vi måste visa upp dessa olika uppfattningar. Vi måste i vår övertygelse ha modet att försvara dessa olika uppfattningar.
Min grupps ståndpunkt är att vi accepterar och stöder den parallellism och den starka komplettering som råder mellan en stadga för ledamöter och reformen av reseersättningarna. Då det gäller tingens ordning är det dock detta parlament självt som bär ansvaret för att bestämma hur dess reseersättningssystem skall vara beskaffat, medan det i fråga om stadgan är andra som ansvarar för att parlamentet får ordning på allt i tid till Wien. Låt oss ta vårt ansvar som parlament på det område där vi har fullständig befogenhet att göra detta, och låt oss rösta i den ursprungliga ordningen.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Martens, jag anser att det är onödigt att fortsätta med denna diskussion eftersom stycke 2 i artikel 115.3 i arbetsordningen uttrycker att ordföranden skall kontrollera att inte minst 29 ledamöter reser invändningar däremot. Jag frågar er om ni upprätthåller er ståndpunkt eftersom det tycks mig klart att minst 29 ledamöter har invändningar, men jag har inget emot att räkna dem. Om ledamoten säger att ståndpunkten upprätthålls, ber jag de ledamöter som har invändningar däremot att resa sig, och så räknar vi dem snabbt. Säg mig herr Martens om ni vidhåller er ståndpunkt.

Martens
Det är tydligt att mer än 25 ledamöter har motsatt sig ändringen av omröstningen. Jag ber endast om att det i alla fall skall ske en separat omröstning om den femte punkten.

Ordföranden
Ja, herr Martens. Delad omröstning har begärts i tid av grupperna och skall genomföras.
Efter omröstningen om ändringsförslag 899 och 537

Pasty
Herr ordförande! Kära kolleger! För att bli kvitt den rådande förvirringen, skulle jag vilja att ordföranden och vi sammanfattar den omröstning som nyss har gjorts. Detta innebär - och jag är helt och hållet för denna tolkning - att presidiets beslut från den 19 oktober om ett tillfälligt ersättningssystem tillämpas. Jag skulle önska att detta vore uppenbart.

Ordföranden
Helt riktigt, herr Pasty. Beslutet innebär att man inte lägger till några kommentarer som förändrar presidiets beslut. Alltså kommer presidiets beslut att fortsätta gälla. Beloppet har godkänts och det kommer att börja tillämpas i enlighet med presidiets beslut.
(Applåder)
Ändringsförslag 899

Colom i Naval
Herr ordförande! Vi har avvisat några kommentarer till vissa budgetposter. Samma kommentarer återfinns som ändringsförslag till texten i resolutionsförslaget. Kan den föregående omröstningen också återges i förslaget till resolution?

Ordföranden
Naturligtvis. Kammaren har sagt sitt. Vi kommer inte att rösta två gånger om samma texter för att de återges på olika ställen.
Föredraganden Viola har begärt ordet för ett inlägg avseende block 28.

Viola
Herr ordförande, när vi nu gör oss beredda att rösta om block 28, vill jag säga att budgetutskottets ändringsförslag 697 som är införd i detta block speciellt avser åtagandena i kapitel 21, " Informationsteknik och telekommunikationer" . Denna ändring frigjorde delvis reserverade medel. Nu finns förutsättningar för att frigöra alla reserverade medel i kapitel 21, " Informationsteknik och telekommunikationer" , med bifall av budgetutskottet. Dessutom tas det i ändringsförslag 900 och 901 i kapitel 37 hänsyn till principen om specialisering i budgeten och den nya budgetplanen som redan gruppledarna enhälligt enats om. Således anhåller jag, herr ordförande, om att dessa ändringsförslag 900 och 901, även de måtte ingå i block 28.

Ordföranden
Föredraganden har begärt ordet.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Innan vi genomför omröstningen om förslaget till resolution skulle jag vilja ge tre kommentarer till omröstningen om avsnitt III, som vi precis genomfört.
För det första vill jag upprepa det jag kommenterade före omröstningen och säga att parlamentet först röstade för ändringsförslag 888 - den strategiska reserven -, vilket innebär att föreslagna betalningsbemyndiganden och åtagandebemyndiganden hädanefter skall vara anpassade efter de finansiella framtida begränsningarna och lämna utrymme i var och en av budgetrubrikerna 3, 4 och 5. De belopp jag föreslår är i budgetrubrik 3, 400 miljoner euro, i budgetrubrik 4, 990 miljoner euro och i budgetrubrik 5, 150 miljoner euro.
För det andra vill jag tacka, och gratulera, fru Fontaine, de närvarande undantagna - som vi säger på kastilianska - för att på ett ypperligt sätt ha lett och underlättat denna budgetomröstning. Jag vill också tacka parlamentets tjänsteenheter och tjänstemännen på budgetutskottets sekretariat för deras utmärkta arbete, utan vilket denna budgetomröstning inte hade gått lika lätt.
Jag vill också till rådet säga att jag anser att vi röstat fram en budget för de europeiska medborgarna, och återigen be rådet att ansluta sig till parlamentets ståndpunkt.

Samland
Herr ordförande! Jag vidhåller - och det är en förslagsstruktur som alla grupper förespråkar - att vi i samband med omröstningen om budgeten även antog ändringsförslagen till 3307 och 3308. Där rörde det sig om en så kallad pipeline som lades in mellan budgetposten Informationspolitik 3307 och 3308. Samtliga gruppers ordföranden hade bett oss ta upp det förslaget i efterhand. Det har vi gjort och vi har även röstat om det i alla grupper. Jag vidhåller att det skedde i samband med omröstningen här.
Punkt 21

Dell'Alba
Herr ordförande, i detta block finns punkt 21 som står i strid med vad vi beslutade i budgetomröstningen. Jag skulle därför vilja fråga föredragande om hon kan begära att den utgår, eftersom den motsäger den uppfattning vi just har antagit.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Naturligtvis motsäger detta den omröstning vi har genomfört. Denna motsägelse måste tas bort i punkten.
Punkt 30

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Det tycks mig som om punkt 30 också motsäger den omröstning vi genomfört tidigare, och såvitt jag förstår bör den tas bort ur resolutionen.

Samland
Herr ordförande! Här rör det sig om bananer. I själva verket stämmer det som Dührkop konstaterar, nämligen att det inte är parlamentets beslut om att avsätta medel för bananer även ur budgeten som ifrågasätts. Det som framgår av dessa formuleringar är att medel även har avsatts från EUF förutom från budgeten. I det avseendet strider inte den föreliggande texten mot vårt beslut i omröstningen. Jag ber er därför att anta förslaget.
Ändringsförslag 4

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Jag ser inte alls denna motsägelse och därför föredrar jag att kammaren får rösta i frågan.
Punkt 39

Viola
Herr ordförande, vad beträffar punkt 39 som vi snart skall rösta om skulle jag vilja att kommissionen, i det betänkande den överlämnar till de budgetansvariga myndigheterna, ger lämplig information även om situationen för de övriga institutionerna inom ramen för det interinstitutionella samarbetet. Jag tror inte att det är lämpligt att ta upp denna punkt även i resolutionen om de andra institutionerna, för att inte förlänga texten.

Ordföranden
Fru Dührkop, vilken är er inställning till Violas begäran?

Dührkop Dührkop
Jag är överens med Viola.
Ändringsförslag 6

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Såvitt jag förstår är detta ändringsförslag överflödigt, eftersom det redan återfinns i Violas resolution, där alla institutioner nämns. Därför ville jag nämna min ståndpunkt men, naturligtvis överlämnar jag resultatet till kammarens kloka omdöme.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Viola
Herr ordförande, precis som ni sade nyss måste ändringsförslagen 1, 4 och 5, som sammanhänger med det budgetbeslut som just fattats, betraktas som fallna eftersom de inte längre skulle motsvara vad vi nyss har beslutat. Om ni kan bekräfta detta skulle jag vilja föreslå parlamentet att ansluta sig till ett beslut som budgetutskottets samordningskansli, det vill säga alla de olika gruppernas samordnare, fattat, ett beslut som avser just fall som det som nu uppstått, där alltså inte något ändringsförslag bifallits. Man måste likväl införa en muntlig ändring i budgetresolutionen som begränsas till att ange två punkter som är två fakta, utan några tillägg. Med er tillåtelse, herr ordförande, läser jag upp denna muntliga ändring.
Den nya lydelsen i punkt 8 är följande: " Det erinras att rådet uppmanats att reservationslöst stödja principen om en stadga för ledamöterna i Europaparlamentet, såsom framgår av Amsterdamfördraget, och det erinras även om dess resolution om resultatet av toppmötet i Cardiff den 15-16 juni 1998 och speciellt punkt 20" .

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! De åsikter som försvaras av vår föredragande är obestridliga när det gäller ändringsförslag 1. Det är budgetutskottets ändringsförslag, som oavkortat på nytt tar upp den text som nyss förkastades på grund av motsättningar.
Däremot är hans åsikter mer diskutabla i fråga om ändringsförslag 4 och 5, det vill säga vår grupps ändringsförslag och ELDR-gruppens ändringsförslag. Dessa ändringsförslag innehåller villkor som överhuvudtaget inte togs upp nyss. Ändringsförslag 4 som ger presidiet ett uppdrag helt och hållet olikt det som förekommer i ändringsförslag 1 och ändringsförslag 5 - jag ber om ursäkt för att jag talar om detta i ELDR-gruppens ställe - föreskriver nya ersättningar, andra villkor. Jag anser alltså att de inte bör betraktas som ogiltiga.
Vad beträffar Violas muntliga ändringsförslag förbehåller jag mig rätten att i förekommande fall motsätta mig det.

Ordföranden
Naturligtvis är denna tolkning korrekt och presidiets sekretariat har kontrollerat det. Ändringsförslag 4 och 5 berörs inte av den föregående omröstningen och jag kommer att ställa dem till omröstning efter, att ha löst den fråga som ändringsförslag 1 ger upphov till. Ändringsförslag 1 har fallit men nu formuleras ett muntligt ändringsförslag. Jag frågar om det finns invändningar mot detta muntliga ändringsförslag.

Green
Herr ordförande! Med tanke på att detta är en så svår och känslig fråga, är jag själv väldigt frestad att rösta för det. Men hela denna fråga är så kontroversiell, att det vore bättre om vi i själva verket inte röstade om någonting i detta sammanhang. Om vi accepterar att ändringsförslag 1 från budgetutskottet förkastats, vilket skedde tidigare, då skall vi helt enkelt acceptera att det förkastats och inte göra något.

Ordföranden
Det är tydligt att mer än 12 ledamöter har invändningar mot detta muntliga ändringsförslag och därför kan det inte läggas fram för omröstning.

Cox
Herr ordförande! Det står klart, som Green sade, att vi nu har kommit i ett läge där vi har fastställt principerna från den tidigare omröstningen, och vi borde försöka att rätta oss efter det i det här skedet. Vi vet var vi står; vi har röstat om de grundläggande principerna för budgetomröstningen, och det skulle vara till hjälp om vi undvek att försöka kopiera något där vi på alla väsentliga punkter redan har nått ett beslut.

Ordföranden
Ja, det verkar klart att det finns invändningar mot detta muntliga ändringsförslag.
Punkt 31

Viola
Herr ordförande, i grund och botten anser jag att denna ändring i punkt 31 som den socialdemokratiska gruppen lagt fram, inte längre är aktuell efter den omröstning vi har haft. Vice versa menar jag att punkt 31 i min resolution, således i budgetutskottets text, måste modifieras så att orden " skapande av fyra permanenta tjänster B5 som korrekturläsare" utgår, eftersom detta avslogs i den tidigare budgetomröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Viola
Herr ordförande, tillåt mig - nyss kunde jag inte göra det - att instämma i det tack kollegan Dührkop framförde till hela budgetutskottets stab, vars hjälp i detta mitt arbete har varit mycket nyttig och oumbärlig.
Betänkande (A4-0330/98) av Giansily för budgetutskottet om meddelandet från kommissionen till rådet om EKSG-fördragets utgång - finansiell verksamhet [KOM(97)0506 - C4-0573/97]
(Parlamentet antog resolutionen.)

Voggenhuber
Herr ordförande! Jag vill bara göra er uppmärksam på att man redan har avslagit innehållet i den tredje strecksatsen inom ramen för budgeten.

Ordföranden
Det handlar om två olika resolutioner, även om de uttrycker samma sak, och jag måste framlägga båda två för omröstning.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ojala
Fru ordförande! Jag skulle vilja fråga om ni sade att det finns ett fel i några språkversioner. I den finskspråkiga versionen finns det till exempel ett fel. Där talar man om hårda träslag och barrträ. Utskottet har dock hela tiden utgått ifrån att vi bara talar om alla lövträslag, inte om barrträ. Jag ville göra det klart för alla att det finns ett fel i den finskspråkiga versionen.

Ordföranden
Fru Ojala har helt rätt. Det finns en rättad version på tyska, finska, spanska och svenska samt en andra rättad version på danska. Allt detta kommer att kontrolleras mycket noggrant.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Andrews
Olika politiska grupper i Europaparlamentet kommer alltid att ha olika uppfattningar om hur Europeiska gemenskapens budget skall användas vid varje givet tillfälle. Själv vill jag inför kammaren understryka att jag anser att tillbörliga ekonomiska resurser alltid måste avsättas för att hjälpa de som lever i utkanten och de missgynnade i vårt samhälle. Jag ger er ett exempel; den irländska regeringen utarbetar just nu en nationell utvecklingsplan i syfte att ange huvuddragen för våra sociala och ekonomiska investeringsprioriteringar för perioden 2000-2006. Vi har fått veta att Irland har använt strukturfonderna under den nuvarande gemenskapsstödramen 1994-1999 på ett mycket listigt sätt med därav åtföljande ekonomiska bidrag.
Det finns många inom Europeiska unionen, i synnerhet i Tyskland och Nederländerna, som anser att Irland inte skall få extra resurser under nästa period för EU: s strukturfonder, 2000-2006. Personen som hittade på frasen " the Celtic Tiger" har inte gjort Irland en tjänst. I Dublins stad och län, som jag föredträder, finns det för närvarande 70 000 personer som fortfarande är inskrivna vid arbetsförmedlingen. Den irländska regeringen måste ta med konkreta förslag i den nationella utvecklingsplan som skickas till Europeiska kommissionen för att hjälpa till att bekämpa detta problem som är starkt koncentrerat till regionen Dublins stad och län.
En av prioriteringarna måste relatera till behovet av att fortsätta att starta fler nyskapande träningsprogram, så att långtidsarbetslöshetens gissel kan besegras en gång för alla.
Trots det faktum att Irland som land inte kommer att vara kvalificerat för mål 1-status under sjuårsperioden efter 1999, förtjänar Dublins stad och län fortfarande att få ta del av EU: s strukturfonder för särskilda projekt. Detta måste alltid återspeglas i EU: s budget. Högsta prioritet måste vara att garantera att Europeiska socialfonden blir tillgänglig för åtgärder i syfte att bekämpa ungdoms- och långtidsarbetslöshet. Andra områden som kommer att vara berättigade stöd från medel ur EU: s regionala fonder skall dock också relatera till behovet av att genomföra ett integrerat transportsystem, likväl som att introducera nyskapande åtgärder för att ta itu med vårt växande avfallsproblem.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har i omröstningen kring budgeten haft som målsättning att minska EU: s totala budget, eftersom vi anser den vara alltför omfattande. Det gäller bland annat områdena för strukturfonderna samt jordbrukspolitiken. Vi har också röstat mot alla förslag om pengar till propaganda, bl.a. Prince-programmet.
När det gäller omröstningen gällande reseersättningarna till Europaparlamentets ledamöter klarade majoriteten än en gång inte av att rösta för det enda moraliskt riktiga, nämligen att ersättning bara skall ges för faktiska kostnader. Systemet som innebär att ledamöter kan stoppa pengar i egen ficka kan alltså fortsätta, vilket vi motsätter oss mycket skarpt. Det borde vara en självklarhet att vi ledamöter bara får ersättning för faktiska kostnader för resor. Det nya beslutet som parlamentets presidium har fattat och som snart skall börja gälla innebär i stora drag samma system som vi har i dag. Europaparlamentets majoritet har än en gång visat sig vara oförmögen att ta tag i denna viktiga fråga, vilket kanske säger mer om ledamöterna än om Europaparlamentet som institution...
Vi anser inte att det är bra att ledamöterna får en gemensam lön och har därför röstat mot detta förslag, dvs. femte strecksatsen i ändringsförslag 899.
Ändringsförslaget om att ge pengar till ett projekt för att stoppa våldet mot kvinnor anser vi vara mycket värdefullt och har därför röstat för detta.

Graenitz
Trots att jag är emot flera budgetposter, i synnerhet främjandet av kärnkraft och fusionsforskning, bidragen till Nato: s 50-årsjubileum liksom vissa bidrag till jordbruket, har jag röstat för budgeten, eftersom de meningsfulla åtgärder som finansieras genom denna är övervägande.

Grosch
Jag har tydligt röstat ja till reseersättning för faktiska kostnader utan att för den sakens skull koppla samman detta beslut med parlamentarikernas nya stadga. Denna stadga är nödvändig för att vi skall få större klarhet, men de två ämnena kan inte sammanföras.
Jag beklagar att ett beslut som tagits av presidiet nu kommer att tillämpas på grund av detta parlaments omröstning. Det är olämpligt av åtminstone två anledningar. För det första gäller det endast från den 1 maj 1999 (från en vecka före sessionens slut). För det andra får de ledamöter som redan har de högsta ersättningarna ett schablontillägg.

Lindqvist
Jag har röstat nej till förslag som innebär " mer union" . Det är något fel på en organisation som ständigt måste gå ut med stora propagandakampanjer för sig själv, t.ex. angående euron, som ett surrogat för folkligt stöd.
Jag har stött förslag om förändring i jordbruks- och strukturfondspolitiken mot färre regleringar och enklare regler, t.ex. mycket av innehållet i Agenda 2000.
Jag har röstat nej till EU-medel till Turkiet, eftersom Turkiet inte har uppfyllt villkoren i tullunionsavtalet med EU om slut på krig, tortyr och förföljelsen mot kurderna samt införande av mänskliga rättigheter, demokrati och yttrandefrihet.
Jag har röstat ja till förslag om att reseersättning skall utbetalas mot kvitto och erlagda kostnader. Jag har röstat nej till den gemensamma stadgan, common statute , och därmed avvisat förslaget om gemensamma EU-löner för parlamentariker med låg EU-skatt.

Reding
De ogenomskinliga uppgörelserna, skenfördragen och svågerpolitiken på området humanitärt bistånd (ECHO-programmet) ger all anledning att bli upprörd. Europaparlamentet reagerade direkt på grund av sin kontrolloch informationsskyldighet och har nu som en första åtgärd fryst medlen till humanitärt bistånd till 100 procent beroende på kommissionens otillräckliga reaktioner och den uppenbara bristen på information till folkets utvalda företrädare.
Dessa påtryckningar har nu fått kommissionen att ge efter och lova att överlämna samtliga handlingar från bedrägeribekämpningsenheten UCLAF till parlamentet. Dessutom har kommissionen åtagit sig att lämna in underlaget till skenfördragen till de rättsliga instanserna.
Men problemen är inte på långa vägar lösta ännu. Därför skulle det vara oansvarigt att upphöra med påtryckningarna på kommissionen. Tvärtom bör alla de parlamentariska medel som står till förfogande sättas in för att skapa klarhet i denna pinsamma historia.
Av den anledningen röstar jag för Gruppen De grönas förslag 584: 30 procent av Tacis-medlen bör sparas i en reserv till dess att de återstående frågorna (oberoende revision av ECHO, disciplinförfarande, dokumentöverföring) har retts ut. Kommissionen bör sedan uppmanas att öva sig i insyn och skapa klarhet inför den andra behandlingen av budgeten (i december). Jag beklagar verkligen att oppositionen från den socialistiska sidan har bragt detta förslag på fall. Därigenom har parlamentet avstått från ett effektivt medel för att genomdriva de krav som ligger i en ärlig och genomskinlig Europapolitiks intresse.

Swoboda
Trots att jag är emot flera budgetposter, i synnerhet främjandet av kärnkraft och fusionsforskning, bidragen till Nato: s 50-årsjubileum liksom vissa bidrag till jordbruket (t.ex. Herodes-premien), har jag röstat för budgeten, eftersom de meningsfulla åtgärder som finansieras genom denna är övervägande.

Willockx
1) I ljuset av de stormiga debatterna om reseersättningarna vill jag säga följande: socialdemokratiska parlamentsgruppen förblir förespråkare för en reglering där endast faktiska och visade kostnader ersätts. För oss själva har vi för övrigt redan infört en sådan reglering. Anne Van Lancker, Philippe De Coene och jag själv accepterar i kassan inte mer än de utgifter vi verkligen har haft.
2) Det är sant att det föreligger stora löneskillnader mellan parlamentsledamöterna från de olika medlemsstaterna. Vid införandet av reella reseersättningar kan det därför vara önskvärt att få till stånd en skälig övergångsreglering för kolleger från vissa medlemsstater. Regleringen som föreskrivs i beslutet från presidiet är överdriven, skatterättsligt tvivelaktig och därmed oacceptabel för socialdemokratiska parlamentsgruppen.
3) Parallellt med reformeringen av reseersättningarna behövs det en ny stadga för Europaparlamentets ledamöter. Men för att effektivt kunna nå fram till en lösning får dessa två frågor inte kopplas till varandra.
Betänkande (A4-0360/98) av Dührkop Dührkop

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Vi har röstat mot budgeten och jag skulle vilja ange de skäl som kommer till dem som jag gav i den allmänna diskussionen.
Visserligen har vi gett vårt bifall i tre omröstningar enligt följande: dels omröstningen om ändringsförslag 439 där vi strök de reservbelopp som skrivits in beträffande Turkiet, dels omröstningen om ändringsförslag 866 där vi anslöt oss till finansieringen av stöd åt AVS-bananproducenterna, vilket är bra, och vi tog bort de särskilda reserverna för de externa åtgärdsprogrammen och vi gläder oss åt detta.
Däremot förefaller två beslut fördömliga. Vi tog bort den reserv som var avsedd för humanitär hjälp i ändringsförslag 784. Och vårt ändringsförslag 1 i resolutionen förkastades.
Vad beträffar den humanitära hjälpen, konstaterar jag att Europaparlamentet efter att ha visat sin stridslystnad gentemot ECHO-skandalen ännu en gång nöjer sig med förklaringar och ett enkelt brev, medan vi fortfarande inte har, ja fortfarande inte, fru ordförande, har UCLAF-betänkandet som satte igång hela affären.
Slutligen var vårt ändringsförslag 1 om informationsutbyte med de nationella parlamentens behöriga utskott en upprepning av den ursprungliga versionen av Dürhkop Dürhkops betänkande. Det upprepade endast det hon först hade sagt i sitt betänkande.
Jag noterade att man då från alla håll oavbrutet talade till mig, och till oss, om tillnärmningen av de nationella parlamenten. I detta betänkande fanns det ett litet villkor som föreskrev att man på budgetnivå skulle sammanföra de nationella parlamentens behöriga utskott. Hur kan man i en tid då det blir allt svårare att få budgeten att gå ihop, i en tid då man fordrar alltmer av medlemsstaterna, då vissa till och med ämnar begära att få tillbaka den finansiering av vissa utgifter som kommer från medlemsstaterna, acceptera att man inte går med på det nödvändiga samarbetet med de nationella parlamenten?
Dessa är de orsaker som tillkommit senare, och som gör att vi motsätter oss detta betänkande.

Flemming
Fru ordförande! Jag har inte röstat för budgetens jordbrukskapitel. Inte för att jag inte vill ha någon jordbruksbudget. Jag tycker till och med att det är en bra budget, bortsett från de medel som är avsedda till att främja sådan verksamhet som inte bara jag, utan allt fler medborgare i Europeiska unionen förkastar, inte begriper och helt enkelt inte längre vill ha. I budgeten 1999 finansierar vi återigen Herodes-premien och subventionerar transporter av levande djur. Jag är helt på de europeiska böndernas sida, de som kämpar för sitt livsuppehälle till förmån för Europeiska unionens medborgare. Vi skall inte ta ifrån dem en enda ecu! Men låt oss söka alternativ som gör att bönderna kommer till sin rätt, utan att vi finansierar det hemska sättet att transportera djur till Mellanöstern samt Herodes-premien. Med hjälp av min röst vill jag låta de människor komma till tals som annars inte har någon talan här i parlamentet.

Alavanos
Kommissionen, dess ordförande samt den kommissionär som är ansvarig för de yttre förbindelserna med Turkiet fick i dag i budgetomröstningen ett kraftfullt politiskt svar från Europaparlamentet i fråga om finansieringen till Turkiet. Med 365 röster för och 135 röster emot begränsade sig vårt plenum inte bara till att sätta det finansiella stödet till Turkiet på reservlistan, utan det strök det också från denna. Jag hoppas att vi kommer att ge samma svar när det är dags att rösta om kommissionens nya förordningar, vilka tyvärr utgör en institutionell kupp. Jag hoppas även att Turkiet inom en snar framtid kommer att uppfylla de villkor för demokrati och respekt för internationell rätt som har formulerats av Europaparlamentet, så att detta stöd slutligen kan frigöras.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Mer än hälften av gemenskapens budget går till att stödja jordbruket i medlemsstaterna. Vi välkomnar därför de förändringar som EU: s budgetmyndighet har föreslagit när det gäller nedskärningen i den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är ett steg i rätt riktning. Det är nu upp till rådet att lösa problemet med att jordbruksriktlinjer har blivit ett tak för extra utgifter som ligger långt över de verkliga behoven. I stället borde riktlinjen vara ett medel för att begränsa ökningen av jordbruksutgifterna.
Vi är övertygade om att en långtgående reformering av den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken är nödvändig om Europeiska unionen skall klara nästa århundrades stora utmaningar. Detta gäller inte minst med tanke på effektivisering samt utvidgning av unionen. Gällande subventionssystem riskerar annars att bli ett problem för nya stater som vill ansluta sig till unionen. EU måste inte bara främja ett hållbart jordbruk med väl överenskomna operationella miljönormer utan också ta hänsyn till konsumentintressen. Vi anser det vara principiellt felaktigt att unionen stöder tobaksodling.
Vi anser det vara positivt att Europaparlamentet, via sina budgetprioriteringar, fortsätter finansieringen av sysselsättningsskapande åtgärder inom unionen samt att miljödimensionen förstärks i de program och projekt som genomförs genom strukturfonderna. Vi ser också mycket positivt på förslaget att inrätta en särskild budgetpost för Östersjöområdet. Vi hoppas nu på att rådet hittar den rättsliga grunden för att bevilja budgetmedel till denna post.
Slutligen ser vi med djup oro att kommissionen i vissa fall inte har kunnat förvalta gemenskapsmedel på ett korrekt sätt. Det är oroväckande att kommissionen inte har funnit ett förfaringssätt att informera Europaparlamentet när det gäller bedrägeri och dålig förvaltning av EU-medborgarnas pengar i sina egna led.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi anser att Europaparlamentets resolution på flera punkter är för " tam" gentemot de projekt som pågår inom kommissionen. Vi tycker att man borde ha nämnt något om ECHO samt kommissionens brister och misslyckanden inom detta område, och att detta givetvis skulle få följdverkningar i budgeten.
Vi har vidare synpunkter på att EU inrättar en särskild flyktingpolitik, eftersom vi inte anser att EU skall befatta sig med dessa frågor. Detta borde ligga på medlemsstaterna. Med alla övervakningssystem och inskränkningar av den personliga integriteten befarar vi att EU: s flyktingpolitik inte kommer att fungera på ett för flyktingarna bra sätt.
Vi beklagar djupt att ändringsförslag 1 inte gick igenom. Det borde ligga i EU: s intresse att involvera medlemsstaternas parlament i arbetet med EU: s budget. I stället tycks majoriteten i Europaparlamentet vilja fortsätta avskärma både vanliga medborgare och nationella beslutsfattare i respektive parlament från insyn i EU: s omfattande budgetarbete.
Slutligen är vi kritiska till punkterna som handlar om EMU, punkt 3 samt styckena som handlar om EU: s " propagandamaskineri" (Prince-programmet).
Vi har med anledning av detta valt att rösta nej till betänkandet i sin helhet.

Mendes Bota
Jag röstade emot resolutionsförslaget (A4-0360/98) om Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999 som en protest mot den ringaktning och diskriminering turistsektorn utsattes för, genom att ändringsförslag 75 avslogs, vilket också hindrade upprättandet av en budgetpost för gemenskapsåtgärder för turismen, även utan att några belopp tilldelats.
Denna majoritetsinställning i parlamentet kommer efter avslaget av budgetutskottet på ett belopp på 3, 5 miljoner ecu, och följs upp i förslaget till omstrukturering av de parlamentariska utskotten vilket för närvarande diskuteras, där man helt enkelt föreslår att turismen skall försvinna som ett särskilt eget mål för verksamheten i de framtida utskotten (vilket för närvarande finns i utskottet för transport och turism).
Denna avslagsmentalitet som funnit gehör hos majoriteten i rådet och som nu själva Europaparlamentet ansluter sig till, är en konfrontation med den mest betydelsefulla sektorn i Europeiska unionen, både för sysselsättningen, investeringar och BNP per capita, men som har problem som kräver en specifik europeisk hantering.
Europaparlamentet bryr sig bara om att upprätta en budgetpost för kamp mot sexturism i tredje land (B7-663), och lämnar den europeiska turistsektorn utan medel och rättslig grund för att lägga fram gemenskapsåtgärder till förmån för turismen.
Som portugisisk ledamot, från ett land där turismen är en vital sektor för ekonomin, och bördig i en framstående turistregion som Algarve, kan jag inte låta bli att uttrycka min besvikelse över denna hållning hos unionens institutioner, och handla därefter, det vill säga, att rösta emot.

Palm, Theorin och Wibe
Utgifterna inom jordbruksområdet och de regionala strukturfonderna tillhör de obligatoriska utgifterna och har beslutats av ministerrådet, även om parlamentets ordförande till slut skriver under budgeten. Vi anser att det finns mycket inom EU: s utgifter på de två nämnda områdena som starkt kan ifrågasättas. Tyvärr har vi icke möjlighet att med våra röster påverka de delar av utgifterna inom jordbruks- och regionalpolitiken som vi inte instämmer i.
Vi anser att regionalpolitiken bör återbördas till medlemsstaterna. Likaså måste en långtgående reformering av den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken ske snarast, både av effektivitetsskäl och för att underlätta en utvidgning av unionen. Vidare måste stödet till vin- och tobaksodling snarast avvecklas.
Dessutom finns det ett antal tvivelaktiga budgetposter vars mål enligt motiveringen är att stärka " Europatanken" . Framför allt vänder vi oss emot budgetposter som ger " Bidrag till organisationer som främjar Europatanken" och " Bidrag till projekt som anordnas av sammanslutningar och förbund av europeiskt intresse" samt " Förberedelser och bistånd för förverkligandet av den ekonomiska och monetära unionen" . Vi motsätter oss dessa budgetposter.
Betänkande (A4-0361/98) av Viola

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Vi har röstat nej till Violas betänkande och jag skulle vilja betona vårt huvudsakliga skäl för vårt ställningstagande i fråga om betänkandet, nämligen vad som inträffat under omröstningen om resersättningarna.
Budgetutskottets ändringsförslag 899 om kommentaren förkastades. Det fick endast 224 röster. Den liberala gruppens ändringsförslag, vilket sades vara för faktiska kostnader fick 214 röster. Vårt ändringsförslag 4 fick 143 röster i resolutionen och den liberala gruppens ändringsförslag 188 röster.
Vi har varje år i budgetdebatten begärt att resersättningarna skall motsvara de faktiska kostnader som ledamöterna redovisar. Det förkastande som skett i dag av dessa ändringsförslag, visar hur oansvariga våra kolleger är. Hur kan man egentligen bibehålla ett system som bygger på att inkomsten varierar beroende på hur långt bort ledamöterna befinner sig från Strasbourg och Bryssel, som inte föreskrivs i något fördrag eller någon gemenskapsakt, och som inte beskattas?
Man talar om problem med ledamöternas stadga, om ojämlikhet, men det är staterna som är ansvariga för sina ledamöters situation. Det är staterna det åligger att besluta om det skall finnas en differentiering eller inte i förhållande till deras nationella parlamentsledamöter. Det är inte Europaparlamentet det tillkommer att, då inget uppmanar till det, föreskriva ett kompensationssystem som för övrigt ökar ojämlikheterna, eftersom kompensationen växer ju längre bort man reser. Det beror inte på beloppet på parlamentsersättningen i varje land.
Det är av denna anledning som vi motsatt oss detta betänkande. Det är fel att påstå att presidiets beslut är ett bra beslut. Presidiets beslut institutionaliserar ett låtsasersättningssystem. Vi motsätter oss detta och kommer att även i fortsättningen motsätta oss det.

Lulling
Fru ordförande! Jag har inte röstat ja till Violas betänkande om Europaparlamentets utgiftsbudget, eftersom majoriteten av ledamöterna röstat mot de ändringsförslag som föreskriver reseersättning för faktiska kostnader. Personligen hade jag röstat för dessa ändringsförslag. Omröstningens resultat innebär att det beslut som Europaparlamentets presidium fattade den 19 oktober, vilket är lika orättvist som hycklande, och som kommer att gynna ännu fler ledamöter som inte redan tar ut för höga reseersättningar, kommer att träda i kraft. Genom detta beslut får ledamöterna en avståndsrelaterad ersättning som i grund och botten är en extralön, vilket de ledamöter som redan åtnjuter de högsta parlamentsersättningar, som föreskrivs av deras nationella parlament, får rätt till.
Jag har följaktligen röstat ja till ändringsförslag 4, till resolutionsförslaget om Europaparlamentets budget, vilket är ett ändringsförslag som skulle ha kunnat reparera skadorna om det hade antagits. Detta ändringsförslags mål var nämligen att ge byrån i uppdrag att vägra ge reseersättningar som är högre än de faktiska kostnaderna. Tyvärr röstade endast 143 ledamöter ja. De 275 som röstade nej har alltså, som väl är, avslöjat sitt hyckleri, något som jag inte kommer att sluta kritisera i detta ärende. Det höjer inte detta parlaments anseende och ännu mindre presidiets majoritet som genom sitt hycklande beslut och utan insyn den 19 oktober införde en riktig självbetjäning på bekostnad av skattebetalarna.
(Applåder)

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
I samband med årets budgetbehandling har frågan om reseersättningarna för ledamöter av Europaparlamentet åter kommit upp. Nuvarande regler för reseersättningen tillåter ledamöter som reser billigt att behålla skillnaden mellan faktiska resekostnader och schablonbelopp. Vi har tidigare förordat och stött de förslag som har gått ut på att ersätta nuvarande resebidrag med ett system där betalning utgår för den faktiska kostnaden för resan och inte ett schablonbelopp uträknat på sträckan. Vi har tidigare försökt att hitta reella lösningar som är heltäckande.
Vi finner dock att nuvarande lösningar inte är tillfredsställande. Frågan om parlamentarikernas ersättningar är en förtroendefråga som måste lösas en gång för alla. Vi har därför på eget initiativ beslutat om att från och med årsskiftet införa ett system som innebär att ersättning utgår för de faktiska resekostnaderna. Pengar som blivit över skall betalas tillbaka till gemenskapsbudgeten. Detta system syftar till att skapa klarhet och minskar riskerna för misstankar om att ersättningarna används för annat än vad de är avsedda för.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
När det gäller den omdiskuterade frågan om reseersättning har vi naturligtvis, precis som tidigare, röstat för att ersättning bara skall ges för faktiska kostnader. Allt annat är omoraliskt. Ändringsförslag 1 som togs bort med anledning av den tidigare omröstningen, och som till stora delar bygger på V-gruppens förslag, hade varit det optimala för oss att rösta för, bortsett från stycket som handlar om införandet av en gemensam stadga för ledamöterna, vilket vi inte stöder.
De två ändringsförslag som plenum röstade om, 4 och 5, röstade vi för. Vi är dock tveksamma till förslaget i ändringsförslag 5 om att införa ytterligare en ersättning för resor i hemlandet. Det hade vi dock accepterat om vi fått reseersättningar mot faktiska kostnader.
Än en gång har alltså Europaparlamentet visat sig oförmöget att fatta nödvändiga beslut. Det enda rimliga och moraliska hade varit att införa reseersättningar för faktiska kostnader. Nu blir resultatet i stället att ledamöter kan stoppa pengar i egen ficka för ersättning som de inte utnyttjar för resor.
Inte heller ändringsförslag 3 om att EU-institutionerna skall miljöanpassa sin förvaltning gick igenom, vilket vi beklagar djupt.
Eftersom de viktiga punkterna i detta betänkande inte togs med, har vi valt att rösta nej till betänkandet i sin helhet.

Ojala
Jag röstade i plenarsammanträdet för strecksatserna 1-4 i ändringsförslag 899 och för ändringsförslaget 537 i tron att parlamentet äntligen skulle vara berett att införa praxisen att resekostnaderna ersätts enligt faktiska kostnader. En sådan praxis skulle motsvara medborgarnas rättsuppfattning och förväntningar.
Den situation som nu uppstått, dvs. att presidiets beslut träder i kraft, för inte med sig den efterlängtade förbättringen utan tvärtom gör situationen ännu rörigare. Parlamentet tycks inte begripa att sådana här spektakel och lösningar ytterligare smular sönder vårt förtroende, vilket jag djupt beklagar.

Palm, Theorin och Wibe
Sedan flera år tillbaka är EU: s medlemsstater hårt drabbade av nedskärningar på det sociala området, inom omsorgen och offentlig service till följd av konvergensprogrammet. Samtidigt ser det ut som en arbetslöshet på sammanlagt ca 20 miljoner har permanentats i de 15 medlemsländerna. Vi anser att också EU: s budget nu noga måste utvärderas och ifrågasättas. Det finns många verksamhetsområden inom EU som i förhållande till de sociala verksamhetsområden som nu skärs ned i medlemsstaterna väger mycket lätt och som bör läggas ned först i en prioriteringssituation. När i dag långvårdsavdelningar läggs ned på sjukhusen i Sverige, finner vi det ytterst beklagligt att EU har institutioner i arbete för stora pengar och vars resultat, samt även existens, starkt kan ifrågasättas.
Det är ett ekonomiskt slöseri i att parlamentet flyttar mellan Bryssel och Strasbourg. Det är enorma kostnader som är förenade med de nybyggnationer som för närvarande färdigställs på dessa båda orter. Det är ett ekonomiskt slöseri som allvarligt drar ned unionens anseende bland medborgarna. Parlamentets utgifter för byggnaderna i Bryssel, Luxemburg och Strasbourg uppgår totalt till 149 610 706 ecu. Situationen har nu blivit absurd med stora och onödiga lokalkostnader. Att åtgärda detta problem verkar dock ingen ha makt att göra.
Andra områden där vi har invändningar vad gäller Europaparlamentets budget och vill förändra är:
Reseersättningarna till ledamöter av Europaparlamentet kan skäras ned om man inför ett resekort, i stället för att som i dag utbetala frikostiga generella ersättningar. Givetvis skall kvittoredovisning krävas.-Europaparlamentarikernas pensionsfond skall på inga villkor subventioneras med allmänna EU-medel, om den inte går ihop ekonomiskt. De som är medlemmar av pensionsfonden kan inte bara få utdelning när den går med vinst utan måste också stå för täckandet av eventuella förluster. De pengar som hittills har betalats ur EU: s budget till pensionsfonden måste krävas tillbaka.Vidare anser vi att alla förslag om att ge ekonomiska anslag till partierna på Europanivå skall avslås. Det ser också illa ut i tider av nedskärningar att politiker beviljar sina egna organisationer ökade förmåner. De aktiviteter som sker på " Europanivå" mellan de politiska partierna bör partierna se till att de finansieras via de deltagande partierna.
Vi anser också att man kan ifrågasätta Ekonomiska och sociala kommitténs existens. Uträttar denna kommitté ett arbete som är värt dess kostnader?
Möte med stats- och regeringscheferna

McKenna
Fru ordförande! Jag röstade emot denna resolution eftersom den går i helt fel riktning och totalt ignorerar medlemsstaternas medborgare och deras rättigheter och de nationella parlamentens rättigheter, vilka ligger mycket närmare folket än Europaparlamentet eller de europeiska institutionerna. Det är extremt viktigt att medlemsstaterna tillåter sina medborgare att spela en så stor roll som möjligt i beslutsfattandet och att nationella parlament skall ha rätt att granska alla EU: s institutioner. Framför allt är det ganska ofattbart att parlamentet inte skall kritisera - då det ju ofta har kritiserat - sin roll med avseende på kommissionen och att vi inte skall ha möjlighet att avskeda individuella kommissionärer i stället för kommissionen som en enhet, för parlamentet kommer aldrig att utnyttja den befogenheten.
I fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken står det klart att parlamentet och EU-institutionerna är besatta av att utveckla en gemensam försvarspolitik, ändå har frågan om vem vi försvarar oss mot aldrig blivit klart besvarad. Det ligger i grund och botten i den europeiska militariseringens intresse, vilket inte är i folkets intresse på lång sikt. Vi skall tänka på att demilitarisera Europa och världen i stället för att gå i den här riktningen. Men denna resolution misslyckas med att vara inriktad mot den demokratiska balansen inom Europeiska unionen och ignorerar fullständigt de rättigheter som vanliga människor i unionen har.

Berthu
Fru ordförande! Europaparlamentets ordförande Gil-Robles uttryckte igår morse - i sitt inledningsanförande i debatten om tillståndet i unionen - oro över den totala stagnationen i rådets arbete om villkoren för införlivningen av Schengenregelverket i fördraget. Man vet nämligen att det protokoll som integrerar Schengen såsom det antogs av rådet (Amsterdam) i artikel 2 föreskriver att rådet enhälligt skall besluta om den relevanta juridiska grunden för varje bestämmelse i Schengen, det vill säga att det kommer att fördela dem jämnt mellan den första och tredje pelaren med hjälp av ett oinskränkt beslut.
Detta förfarande är helt exceptionellt och jag anser att det strider det mot den franska konstitutionen, eftersom det låter ministerrådet på egen hand bestämma, utan vare sig bekräftelse från Europaparlamentet eller kontroll av överensstämmelsen med författningen, vilka aspekter av Schengen som kan behandlas med majoritetsbeslut och vilka andra som skall fortsätta att behandlas med enhällighet. Detta är ur fransk synpunkt ett av flera skäl till varför vi inte godkänner Amsterdamfördraget.
Rådets arbetsgrupp som sedan ett år funderar på denna fördelning har fortfarande inte uppnått ett enda konkret resultat, så att om denna situation består efter ratificeringen av Amsterdamfördraget, kommer allt det Schengenregelverket uppnått att gå till den tredje pelaren och samtidigt skapa ett otroligt rättsligt trassel, med utrymme för frihet, säkerhet och rättvisa, något som Amsterdamfördraget rutinmässigt placerat i första pelaren.
Under dessa omständigheter förstår man att ordförande Gil-Robles ber att vid nästa rådsmöte i Wien på nytt sätta fart på detta arbete. Men vad kan Europeiska rådet göra? I själva verket visar låsningen inom arbetsgruppen att Amsterdamfördraget, såsom det skrivits under, framstår som helt omöjligt på denna punkt. Hur har stats- och regeringscheferna kunnat gå med på att skriva under dylika bestämmelser? Det blir nödvändigt att reda ut saken senare. För tillfället skulle det verkligen vara en lättnad om Frankrike inte ratificerade Amsterdamfördraget.

Andersson och Lööw
I händelse av majoritet för originaltexten:
Vi vill påpeka att vi i punkt 3 inte tolkar formuleringen " ett så kallat rättvist återflöde" ordagrant. " Rättvist återflöde" (franskans juste retour ) borde i detta sammanhang översättas med exakt eller precist återflöde .

Barros Moura
Då sammanhanget för kallelsen till detta möte, i svar på Chirac-Kohls skrivelse, har förändrats genom det tyska valet, vad kan det komma fram till av värde, mer än att Schröder och de andra 14 kan lära känna varandra?
Förslaget från utskottet för institutionella frågor innehåller, trots allt, goda indikationer - om de beaktas - på att " toppmötet" skall kunna komma fram till känsliga slutsatser för att, med en europainriktad politisk impuls, svara på krisfaktorer och en ökad tillbakagång till nationalism vilken bidrar till att ännu mer försvåra en politisk dagordning som i sig är komplicerad, med den internationella ekonomiska krisen, utvidgningen österut, Agenda 2000 och den framtida finansieringen av EU.
Det som, från min utgångspunkt, gör denna resolution intressant - vilken, för en gångs skull, inte banaliserar den ständiga institutionella kravlistan från Europaparlamentet - är att den binder EU: s framtida politik till fyra grundläggande förutsättningar:
Åtagandet för en bestämd politisk roll från EU: s sida, vilken handlar om mycket mer än marknaden och den gemensamma valutan, och siktar på att dess engagemang i utrikespolitiken till förmån för de mänskliga rättigheterna och freden; i den internationella ekonomiska och finansiella regleringen för ekonomiska framsteg och framsteg för social rättvisa (se förslaget från António Guterres på uppdrag av toppmötet mellan de iberoamerikanska stats- och regeringscheferna i Porto förra helgen, om att EU: s toppmöte den 24 och 25 oktober skall ta upp den internationella ekonomiska krisen) och i upprättandet av ett fritt och säkert rättsområde, -Utvidgningen grundad på rättvisa och bibehållande av sammanhållningen mellan de gamla och de nya medlemsstaterna, -Subsidiariteten, inte som en ursäkt för en åternationalisering eller en centraliseringsspiral, utan som ett " dynamiskt kriterium" för att bestämma vem, medlemsstaterna eller EU, som bör utöva befogenheterna för att garantera att fördragets mål uppnås på ett effektivt sätt, -En institutionell reform som garanterar mer demokrati, öppenhet, deltagande från medborgarna, och mer effektivitet - aspekter som resolutionen, denna gång, klokt nog anser inte är detsamma som frågan om röstvägning eller andra som hör ihop med maktfördelningen i de stora medlemsstaterna.Det rör sig om en resolution som, i dess betoning av subsidiariteten, försvaret av ett oumbärligt deltagande från de nationella parlamenten, den realistiska bedömningen den gör av rådets beslutsroll i en union av suveräna stater - visar att det vulgära federalistiska teoretiserandet, något som är fullkomligt ogenomförbart men alltid väcker spöken till liv och som bara nationalisterna utnyttjar, är övervunnet till förmån för en autentisk federal modell, tillämplig på de befogenheter som redan överförts och som på denna nivå garanterar deltagande och demokrati, huvudsakligen genom Europaparlamnetets ansträngningar och det politiska pådrivandet från en kommissionen som är verkligt ansvarig inför Europaparlamentet.
Samtidigt utelämnar inte resolutionen att det pådrivande arbetet, som är mer nödvändigt än någonsin för framstegen i enandet av Europa, beror på hur tillgängliga de lämpliga institutionella och finansiella medlen är för fördragets mål - vilket innebär att det är nödvändigt med en politisk vilja från regeringarnas sida!
Och last but not least , placerar resolutionen den ekonomiska och sociala sammanhållningen och den europeiska sociala modellen jämsides med demokratin, de mänskliga rättigheterna och marknadsekonomin som grunden för den nya konstitutionella pakt som skapas i EU. Skäl som gör att vi röstar för resolutionen, och går emot de minimala intressena som, genom att byta politik mot ekonomi, till varje pris förespråkar en anti-gemenskapsteori genom den så kallade juste retour .

Delcroix
Oavsett vilka de utskott inom vilka vi arbetar är, angår Europas politiska framtid oss alla i egenskap av ledamöter i Europaparlamentet. Förståndigt nog har utskottet för institutionella frågor, medan det europeiska toppmötet i Pörtschach karakteriseras som informellt och Amsterdamfördraget ännu inte ratificerats av medlemsstaterna, inriktat sin resolution på de ämnen som annonserades på toppmötet - institutionernas subsidiaritet och demokratiska legitimitet - i syfte att göra sig hörda hos de femtons stats- och regeringschefer med ett tydligt och koncist politiskt budskap.
Detta pragmatiska tillvägagångssätt får inte hindra oss socialdemokratiska ledamöter från att blicka framåt på en genomgripande institutionell reform och komma ihåg att de sex nästa ordförandeskapen i unionen kommer att ledas av regeringar där socialdemokraterna har makten. Vi borde alltså ställa oss frågan om vad orden i vårt beslut betyder. Betyder de att vi skall gå ännu längre än till färdigställandet av den inre marknaden och införandet av en gemensam valuta i strävandena mot en riktig politisk union.
Tjugo år av ett nyliberalt samhällsideal har den hårda vägen lärt oss att den finansiella och kommersiella mondialismen, avregleringen av de finansiella strömmarna samt den monetära hängivenheten i dag kräver en politik av världsomfattande karaktär för att inte svikta. Europeiska unionens utveckling utgör därför ett väsentligt framsteg för utformningen av en regional världsmakt. I dagsläget återfinns ekonomin, tekniken och utvecklingen i informationssamhället i ett alltmer internationellt sammanhang. De som vill reformera samhället måste ha tillgång till en överstatlig politisk struktur som kompenserar för det inflytande staterna förlorar över denna utveckling.
Genom Europeiska unionen har det blivit möjligt för oss att dra fördel av att den har en världsomfattande karaktär samtidigt som den skyddar oss från de nackdelar detta medför. Den har blivit ett starkt ekonomiskt block som ökar företagens effektivitet. En inre marknad har skapats och den garanterar, om än med förseningar, den fria rörligheten för varor, tjänster, kapital och människor. De nationella hindren för handel har tagits bort. 1999 kommer de nationella valutorna att gradvis tas bort till förmån för euron. Unionen har blivit en av de stora kommersiella makterna i världen och förfogar över många instrument som gör det möjligt att möta den internationella ekonomins utmaningar.
I och med euron blir Europeiska unionen även en världsmakt på det monetära området. Ett särskild politik har likaså utarbetats för att stödja de regioner som släntrar efter i Europas utveckling. Man har på det hela taget lyckats med denna strukturpolitik. Samtidigt bevarar Europeiska unionen freden i Europa. Av allt som den har förverkligat är detta det mest anmärkningsvärda, även om det inte är perfekt. Sedan ett halvt sekel, lever medlemsstaterna i fred. Konfrontation har ersatts av samarbete.
Den allmänna opinionen drar sig emellertid undan det europeiska projektet på grund av obalansen hos den integrering som genomförts av den inre marknaden. Européerna har i egenskap av konsumenter, arbetare, arbetslösa och medborgare oftast försummats. Även om fördragen har gett de europeiska institutionerna ett klart uppdrag, har det inte förverkligats i fråga om socialpolitik, sysselsättningspolitik, miljöpolitik, skattepolitik och säkerhetspolitik. Den europeiska politiken har på dessa områden förblivit obetydlig. Men det finns ett trängande behov att utveckla politiken på dessa områden. På det sociala området och skatteområdet kommer införandet av en gemensam valuta att ytterligare öka detta behov. Inte förrän folk ser att Europeiska unionen löser deras problem kommer de att på nytt få förtroende för Europa. Medborgarnas Europa får bara mening om det handlar om ett projekt som gör det möjligt för Europa att bemöta medborgarnas vardagliga bekymmer.
Raymonde Dury, som innehade detta europeiska mandat före mig, brukade säga att om Europeiska unionen som enhet begärde inträde i unionen så skulle den vägras detta, eftersom den saknar demokrati. Vi utgör ett unikt typfall i historien: en enhet - Europeiska unionen - är mindre demokratisk än var och en av dess delar - medlemsstaterna. Det är därför som det huvudsakliga målet med de institutionella reformerna bör vara att skapa en riktig demokrati och att uppnå större effektivitet. Denna demokrati och denna effektivitet uppnår Europa endast med hjälp av en federal modell.
I denna modell skulle kommissionen bli en riktig regering. Europaparlamentet skulle bli en första kammare som företrädde folket. Rådet skulle bli en andra kammare som företrädde medlemsstaterna och deras enheter. Hela denna struktur skulle bäras upp av en riktig europeisk författning. Domstolen skulle bli en europeisk författningsdomstol. Demokratisering innebär att de europeiska besluten skall antas inom en ram där de fundamentala garantierna för demokrati verkligen gäller: majoritetsprincipen, politiskt ansvar för myndigheterna, kontroll av parlamentsinstitutionerna och öppenhet i beslutsförfarandena. En förstärkning av den demokratiska karaktären hos institutionerna skulle samtidigt göra det möjligt att öka deras effektivitet och att minska byråkratins omfattning.
Detta innebär först att de demokratiska kontrollerna skulle förstärkas i den första pelaren, och sedan att två mellanstatliga pelare anpassades till EG: s regelverk. Denna anpassning till EG: s regelverk skulle dessutom stärka domstolens roll.
Demokratiseringen bör därför följas av en rationalisering som grundas på väsentliga förändringar inom de tre stora europeiska institutionerna.
Det huvudsakliga syftet med den europeiska politiska reformen är att bli effektivare. En utvidgning av Europeiska unionen kräver att effektiviteten hos dess handlingsprogram på nytt kontrolleras. Inom ramen för en europeisk union med 500 miljoner invånare utspridda över hela kontinenten, bör alla europeiska initiativ ses över. Man bör ta större hänsyn till att en effektivisering är nödvändig. Detta är för övrigt det fundamentala syftet med subsidiaritetsprincipen. Europeiska unionens betydelse bör tonas ner i vissa fall, och ökas i andra. Därför är Europeiska unionen alltför svag i sin kamp mot de negativa, sociala och kulturella konsekvenserna av den världsomfattande utbredningen. Däremot har vissa former av ingripanden, och ibland vissa myndigheter, förlorat mycket av sin betydelse. De ökar den byråkratiska trögheten och budgetutgifterna utan att ge resultat.
Vissa typer av ingripanden bör ses över, till exempel inom kampen mot social utslagning, på det sociala området i fråga om miljön och skatter samt inom jordbrukspolitiken. Kohesionsfonden har i sin nuvarande form inget existensberättigande. Den bör bli en tillväxtfond som gör det möjligt att erbjuda staterna lån som underlättar den budgetära anpassningspolitiken. De skulle då lättare kunna respektera konvergenskriterierna vid en eventuell ekonomisk kris.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Resolutionen från De Giovanni och utskottet för institutionella frågor innehåller en rad punkter inför det extra toppmötet i oktober. Flertalet av dessa punkter är alltför långtgående i fråga om integration och federalism. Punkt 22 säger exempelvis att vi nu skall lägga grunden för VEU: s integrering i EU, vilket naturligtvis betyder en militarisering av EU, något som strider emot vår önskan om ett fredligt och avmilitariserat Europa.
Den alternativa resolutionen från I-EDN-gruppen är betydligt bättre, eftersom den ger uttryck för en vilja att förstärka demokratin och subsidiaritetsprincipen såsom detta formulerades vid Cardiffmötet.

Palm, Theorin och Wibe
Hela resolutionen argumenterar för ökad överstatlighet och ett " Europas Förenta stater" . Bland annat varnas i punkt 10 Europeiska rådet för att falla för " frestelsen att utnyttja subsidiariteten som en ursäkt för att återföra gemenskapspolitik till nationell nivå" . I punkt 11 betonas " att oron för övercentralisering i Europeiska unionen är starkt överdriven" .
Vår grundsyn är att EU skall vara ett samarbete mellan självständiga stater. Därför går det inte att rösta för denna resolution. Det är också förkastligt att Europaparlamentet skall ha en egen stadga. Kopplingen mellan Europaparlamentets ledamöter och de nationella parlamenten är principiellt viktig. En enhetlig stadga för Europaparlamentet stärker ytterligare de federalistiska strävandena. Dessutom kommer den ofrånkomligen att leda till drastiska löneförhöjningar för de flesta ledamöterna av Europaparlamentet. Det kommer att sticka oerhört i ögonen på många medborgare som i dag har det mycket svårt.

Spiers
Labourpartiet i Europaparlamentet (EPLP) har gett sitt stöd åt De Giovanniresolutionen, men med avsevärda reservationer.
Rådets speciella möte denna månad är ett välkommet försök att ta itu med den klyfta som existerar mellan de europeiska institutionerna och EU-medborgarna. Dess syfte är att undersöka möjligheter att återförena EU med dess medborgare, att ta itu med de bekymmer folket i Europa har i stället för att fortsätta att knåpa med den institutionella organisationen. Att koncentrera sig på EU: s institutioner och föreslå institutionell reform för framtida regeringskonferenser - när vi vet att tidigare regeringskonferenser har skadat EU: s legitimitet genom att få unionen att uppträda ännu längre bort från medborgarnas bekymmer - är att missa poängen med detta speciella möte för rådet.
Vad detaljerna i resolutionen beträffar lade EPLP ned sin röst om punkt 5 som går ut på att EMU-länderna skall föra gemensam talan i internationella organ.
EPLP röstade mot ändringsförslag 40 till fjärde strecksatsen i punkt 18 som utvidgar EG-domstolens ansvar till gälla alla de områden som tillhör EU: s befogenheter.
EPLP röstade emot andra strecksatsen i punkt 21 som syftar till att omröstning med kvalificerad majoritet skall införas för alla lagstiftningsåtgärder. Vi röstade emot ändringsförslag 35 till denna punkt, som skulle införa omröstning med kvalificerad majoritet för alla överenskommelser som slutits av rådet.
EPLP stödde ändringsförslag 19 till punkt 22 som gick ut på att få till stånd en mer effektiv fokusering på krishantering och konfliktlösning samt utökad samordning av EU-medlemsstaternas försvarspolitik för att förverkliga Petersburguppdragen på ett effektivt sätt.
EPLP röstade mot punkt 23 som syftar till att nästa revision av fördraget skall förberedas genom användning av gemenskapsmetoden.
Betänkande (A4-0353/98) av Correia

Bébéar
Det framgår av de senaste medicinska uppgifterna från Världshälsoorganisationen (WHO) att cancer i samband med arbetet ständigt växer inom Europeiska unionen. I dödsstatistiken upptar detta en icke försumbar plats.
Man förringar inte längre den betydelse som vissa miljöfaktorer har för utvecklingen av cancer, och samma sak bör gälla för industrin. När de ärftliga anlagen kommer till i dessa ogynnsamma sammanhang, vet vi att cancer utvecklas i stor omfattning.
I egenskap av läkare har jag haft tillfälle att närmare studera detta hälsoproblem. Bortsett från den mänskliga aspekten, är det ofrånkomligt att allt detta medför ekonomiska och sociala kostnader. I dag är det träindustrin som är på tapeten. Ändå handlar det inte om att tvinga fram förhållningsregler som är alltför stränga och icke tillämpbara i verkliga livet.
Det har ur ett ekonomiskt perspektiv blivit av yttersta vikt att ta itu med detta problem. Konsekvenserna av villkoren för ekonomin och sysselsättningen berör flera hundra europeiska företag inom träsektorn. Här är det alltså nödvändigt att veta hur man skall handla, så att man vidtar åtgärder som är sådana att de värnar om människoliv, men utan att för den skull döma ut en sektor som sysselsätter många människor. Om vi agerar förhastat och omdömeslöst riskeras tusentals arbetstillfällen.
Det är Europaparlamentets sak att anbefalla en gradvis anpassning till strängare regler för utsläpp av trädamm. Det är även viktigt att på detta område förvissa sig om en harmonisering av försiktighetsåtgärder för samtliga länder inom Europeiska unionen och för samtliga företag, oavsett hur stora de är.
Hur effektivt detta skyddssystem kommer att bli beror till stor del på de tidsramar som gäller vid omflyttning och tillämpning i de olika nationella lagstiftningarna. Vårt förslag är tillräckligt flexibelt för att tillåta en anpassning på sikt.
Jag har röstat ja till Correias betänkande.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har röstat för en ändring av direktivet om cancerframkallande ämnen. Kommissionens förslag är inte bra nog. Det föreslås bara att direktivet skall utvidgas till att gälla arbete där man utsätts för trädamm från ek och bok. Det finns tillräckligt med vetenskaplig dokumentation för att rättfärdiga att alla träslag, både mjuka och hårda, omfattas av direktivet. Vid det praktiska arbetet i ett företag är det också svårt att ha olika säkerhetsbestämmelser för olika träslag. Vi har därför röstat för att alla hårda och mjuka träslag skall omfattas av direktivet.
Kommissionens förslag om ett gränsvärde på 5 mg/m3 är inte heller acceptabelt. Dessa gränsvärden är lägre i många medlemsstater, och kommissionen har ingen vetenskaplig grund till varför den har valt just 5 mg/m3 . Vi har röstat för att gränsvärdena bör sänkas till 1 mg/m3 , och att kommissionen i övrigt skall ta upp frågan om gränsvärden för utvärdering två år efter det att direktive hart genomförts.
Betänkande (A4-0328/98) av Paasilinna

Titley
Som konsument är jag glad över att ny teknik skapar nya förutsättningar såsom möjligheten att använda Internet för telefonsamtal. Möjligheterna för detta slag av " sammanfallande" mellan olika sektorer inom kommunikationsindustrin är spännande. Kanske kommer sådana tekniska utvecklingar att hjälpa oss förbättra tillgängligheten för handikappade och andra som har haft svårt att använda hittillsvarande system.
Vi måste nästan per definition gå varligt fram i fråga om att reglera tjänster som erbjuds via Internet, som är oberoende av all nationell eller regional kontroll. Men det faktum att vi som lagstiftare ofta är utlämnade åt att förlita oss på industrins självreglering för att konsumenternas intressen skall garanteras får inte innebära att vi helt enkelt glömmer bort konsumenternas behov.
Vi kan, och skall om det behövs, agera mot monopol som kan begränsa konsumentens val. De nya leverantörerna av kommunikationstjänster måste komma ihåg att samtidigt som teknik kan skapas för att maximera vinsten kan andra experter, som kanske är offentliganställda, anmodas att ta fram system för att kontrollera tjänstens kvalitet för betalande kunder.
Jag hoppas att de industrier som är involverade i de nya kommunikationstjänsterna kommer att betjäna alla sina kunder på bästa möjliga sätt, och undanröja behovet av att fundera ut vilka regleringar de skulle tycka vara byråkratiska - om de inte gör detta, då skall vi vara beredda att agera för att se till att alla kan dra nytta av nya sätt att kommunicera.

Wolf
Det kan säkert skapa en viss klarhet, om jag ger en kort förklaring till situationen bakom ändringsförslagen, så som jag ser den.
Ändringsförslagen 1-15 är endast nödvändiga ändringar av den konservativt liberala " slaktfest" som majoriteten av EMAC anordnat i Paasilinnas betänkande. Den vänstra och ekologiska majoriteten, som är möjlig här i parlamentet, kommer förhoppningsvis att rätta till detta. Ändringsförslagen 18, 19, 20, 21 och 23 från gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster finns redan med i betänkandet, liksom de tidigare nämnda ändringsförslagen. Därför får det inte, om dessa ändringsförslag avslås med stor majoritet, tolkas som ett uttryck för parlamentets åsikt om de frågor som där behandlas. Vi i De gröna avslår dessa, eftersom vi inte kan godkänna ett förfarande där man skapar sig en politisk profil till husbehov genom att i efterhand lämna in ändringsförslag som inte innehåller något nytt. Kanske råkade det bara bli så - då kan det ju lika gärna råka bli så att man drar tillbaka dessa förslag!
Detta gäller inte ändringsförslag 16 och 17 i vilka viktiga synpunkter från tidigare betänkanden upprepas, inte heller 22 som rent sakligt är korrekt. Dessa ändringsförslag kommer vi att stödja.
Betänkande (A4-0341/98) av Giansily

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna röstade i dag för Giansilys betänkande om valutareserver i EMU: s tredje etapp. Detta betyder emellertid inte att vi lämnat det danska förbehållet om EMU: s tredje etapp, utan det gäller fortfarande. Detta innebär i stället att vi intresserar oss för vad som sker på detta område, eftersom EMU: s tredje etapp kommer att få stor betydelse för Danmark med eller utan vårt deltagande.
Förslaget kommer nämligen att se till att Europeiska centralbanksystemet (ESCB) har en betydande valutareserv i övergångsfasen mellan eurons införande och dess slutliga genomförande. Därmed ser man till att medlemsstaternas valutakurser hålls stabila under övergångsfasen.

Fourçans
I Giansily betänkande ställs problemet hur man skall behandla valutareserverna i den ekonomisk-monetära unionens tredje etapp. Införandet av euron den 1 januari 1999 kommer att resultera i att en del av de nationella centralbankernas aktuella valutareserver kommer att upphöra att vara växelkursreserver och kommer i själva verket att bli interna tillgångar.
Faktum återstår dock att de nationella centralbankerna fortfarande kommer att förfoga över stora växelkursreserver, i synnerhet i dollar och guld, men också hos Internationella valutafonden och speciella dragningsrätter. De sammanlagda tillgångarna värderas till 400 miljarder amerikanska dollar för hela euro-området. Eftersom vi vet att de nationella centralbankerna överför motsvarande 50 miljarder euro till Europeiska centralbanken, stannar ett ansenligt valutabelopp kvar på de nationella centralbankernas konton.
I dag kan dessa reserver användas för att utföra stabiliserande operationer på växelkursmarknaden eller för att täcka eventuella underskott i betalningsbalansen. Med den gemensamma valutan kommer inga fler ingripanden när det gäller valutorna i de länder som ingår i euro-området att ske. Vad skall man då göra med dessa reservöverskott?
Man kan först tycka att detta stora belopp kommer att bidra till att stärka eurons stabilitet genom att avvärja eventuella spekulationsanfall. Vidare är det viktigt att man med tanke på eurons stabilitet inte hastigt lämnar ifrån sig överskottet. En sådan operation skulle medföra en stor värdeökning av euron i förhållande till dollarn och skulle skada våra ekonomiers konkurrenskraft. Sett ur ett perspektiv där euron är en internationell valuta, skulle det också vara klokt att undvika all onödig störning på växelkursmarknaden.
Avslutningsvis är jag angelägen om att återkomma till en punkt som jag anser inte har utvecklats tillräckligt av vår föredragande. Europeiska centralbankssystemets stadgar föreskriver att de nationella centralbankerna skall ha möjlighet att använda sina växelkursreserver, bland annat för att fullgöra sina plikter gentemot de internationella organisationerna. Om dessa uttag överskrider ett visst belopp måste varje nationell centralbank få Europeiska centralbankens medgivande. Vår föredragande borde nog ha betonat de risker som är möjliga i ett sådant förfarande och nödvändigheten av en noggrann kontroll av uttagen. Frånsett denna anmärkning är Giansilys betänkande ett bra betänkande som jag kommer att rösta ja till.

Palm, Theorin och Wibe
Eftersom Sverige inte skall delta i införandet av euron 1999-2002, så har vi valt att avstå i omröstningen om detta betänkande. Detta är en fråga för de medlemsstater som skall ingå i eurozonen.
Det är dock intressant att notera att guldreserven känslomässigt brukar betraktas som en självständig stats tryggaste reserv för nödlägen. Vid en samordning av guldreserven tas ytterligare ett steg mot en uppluckring av självständigheten för de demokratiska staterna.

de Rose
I den resolution som vår kollega Giansily granskar, ställs frågan om vilka följder frisläppandet av euron den 1 januari 1999 kommer att få för de valutareserver som de medlemsstater som deltar i eurosamarbetet nu förfogar över.
I det protokoll som är en bilaga till EG-fördraget fastslås det i artikel 30 angående Europeiska centralbankens stadgar att de nationella centralbankerna i proportion till deras del i Europeiska centralbankens kapital (bruttonationalprodukten och befolkningen i gemenskapen), skall överföra växelkursreserver till Europeiska centralbanken till ett sammanlagt belopp på ungefär 50 miljarder ecu.
Det angivna målet för det system som på så sätt införts består å ena sidan att ingripanden sker för att förvarna om störningar, och å andra sidan att eventuella externa underskott i betalningsbalansen skall kunna täckas.
Men som Giansily förklarar bör det ekonomiska-monetära område som skapats i EMU: s tredje etapp minska behoven av reserver, även om vi måste vara extremt försiktiga under övergångsperioden för att säkerställa ett visst förtroende för euron på den internationella scenen.
Om vi tar Frankrike som exempel, visar en överslagsräkning att Frankrike måste lägga litet mer än 50 miljarder francs till Europeiska centralbanken. Men den franska statens officiella växelkursreserver uppgick i slutet av februari 1998 till 400 miljarder francs (varav 150 miljarder utgjordes av guldreserven i kassaskåpen hos Banque de France).
Efter införandet av euron kommer det alltså att återstå något mindre än 350 miljarder francs i överskjutande växelkursreserver av den franska statens tillgångar, varifrån man måste räkna bort tillgångarna i ecu (ungefär 67 miljarder francs) och i nationell valuta (de 11 som utgör euro-området), som kommer att omvandlas till euro.
Då man vet att dessa växelkursreserver inte bör användas av Europeiska centralbanken för att införa euron, ställs man inför det fundamentala problemet om hur dessa reserver skall användas.
För övrigt bör nivån på de nödvändiga reserverna uppskattas med hänsyn till att en ny ekonomi öppnas mot omvärlden. Ju större öppnandet är, desto större är riskerna och desto större måste reserverna vara. Följaktligen vet man att den europeiska ekonomiska integrationen och skapandet av euron kommer att minska handeln med länder utanför unionen och växelaffärerna, en del som uppskattats till 80 miljarder ecu kommer att visa sig bli över!
Vilka konstateranden tvingas man komma fram till när man betraktar dessa siffror ?
En påtaglig konsekvens för staterna är att de kommer att förlora reserver, vilket innebär en inkomstförlust, eftersom reserverna generar räntor. Dessutom måste Europeiska centralbanken förfoga över en riktig " krigsskatt" , då den inte är nöjd med att ta emot finansiella medel, som även är styrmedel för att minska budgetunderskotten från staterna. Vad tänker den göra åt detta?
Följaktligen kan vi inte rösta ja till Giansilys betänkande, eftersom det förefaller som om den huvudsakliga frågan rörande användningen av reserverna inte tas upp, inte mer än frågan om de finansiella medel som Europeiska centralbanken fått. Dessa medel verkar stå i proportion till medlemsstaternas faktiska förlust av monetär suveränitet.
Slutligen är det tydligt att målet för överföringen av finansiella medel till den oerhört mäktiga Europeiska centralbanken inte kan dölja den partiella överföringen av monetär suveränitet från medlemsstaterna till detta gemenskapsorgan som saknar all demokratisk legitimitet.

Wolf
Den här debatten borde egentligen ingå i två större sammanhang:
1.Fastställandet av det nya Eurolandets framtida internationella roll, i synnerhet inom det världsekonomiska systemet.2.Fastslåendet av en europeisk kreditpolitik som en nödvändig beståndsdel av en finansieringsram för varaktiga socialtekniska framtidsinvesteringar.I dessa båda avseenden har föredragande agerat med alltför stor försiktighet. Upp till 200 miljarder dollar som medelmåttig frist för bankmedlens disponibilitet är minsann inga småsummor!
I och med våra ändringsförslag har vi försökt att inleda en strukturerad diskussion kring detta, om hur man stegvis - med den försiktighet som krävs och utan brådska - kan använda de tänkbara bidragen till att övervinna massarbetslösheten. Det är väl ändå det minsta de drygt 27 miljonerna arbetslösa kan kräva av oss och av parlamentet i sin helhet samt av kommissionen!
Naturligtvis skulle det också, i européernas begripliga egenintresse, vara klokt att avsätta en del av reservtillgångarna till finansieringen av ett strukturerat och reglerat stärkande av världsekonomins uppbyggnad.
(Sessionen avbröts kl 13.00 och återupptogs kl 15.00.)

Aktuella och brådskande frågor av större viktArresteringen av general Pinochet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är diskussion i anledning av följande resolutionsförslag:
(B4-0975/98) av ledamöterna Green för PSE-gruppen, Cox för ELDR-gruppen, Puerrta för GUE/NGL-gruppen, Aelvoet för V-gruppen, Lalumière och Escolá Hernando för ARE-gruppen, om arresteringen av general Pinochet in London, -(B4-0976/98) av ledamöterna Galeote Quecedo, Salafranca Sánchez-Neyra och Palacio Vallelersurdi för PPE-gruppen, om arresteringen av general Pinochet i London.
Medina Ortega
Herr ordförande! Jag talar i Europeiska socialdemokratiska partiets grupps namn för att försvara en resolution som lagts fram tillsammans av fem politiska grupper i detta parlament, Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, Gruppen Europeiska radikala alliansen, Europeiska liberala demokratiska och reformistiska partiets grupp, Gruppen de gröna i Europaparlamentet och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Jag anser att det handlar om en resolution som till sin ordalydelse är mycket väl genomtänkt i vilken vi, helt enkelt, är glada för anhållandet av general Pinochet i London och vi uppmanar den spanska regeringen att den, då de rättsliga myndigheterna gör en formell framställan, påskyndar utlämningsprocessen i syfte att garantera att Augusto Pinochet skall inställa sig i spansk domstol. Det finns en anledning till det, och det är att bland de många mord som begicks under Pinochets regim - det talas om över 3000 personer som mördades under denna svarta period i det underbara landet Chile - fanns tiotals spanjorer. Nu befinner vi oss i ett europeiskt rättsområde. Unionens gränser har vidgats eftersom både Maastrichtfördraget från 1992 och det nya Amsterdamfördraget fastställer principer för rättsligt samarbete och framför allt fastställs samarbetet avseende utlämning i den nya artikel 31 i Amsterdamfördraget.
Att tala om siffror, tusentals försvunna, är något som kanske inte förmedlar den verkliga mänskliga dimensionen i den tragedi som Pinochets diktatur tvingade på Chile. Jag skall bara ta upp ett fall. Jag skall ta upp detta fall, eftersom det är en person jag var i kontakt med. Det handlade om Carmelo Soria, en internationell tjänsteman i Förenta Nationerna. Jag lärde känna honom personligen i Förenta nationerna kort innan han begav sig till Chile. Han gav sig av med drömmar om en bättre tid för Chile. Han skulle arbeta som internationell tjänsteman. Denna man som inte begått något annat brott än att vara tjänsteman i Förenta nationerna och ha en något mer liberal ideologi försvann, torterades, misshandlades, mördades och dessutom förstörde de resterna av hans kropp för att det skulle likna en olycka. Han lämnade en familj, han var spansk medborgare och med internationellt skydd som internationell tjänsteman. De försök som gjorts i detta parlament för att de som begått dessa brott i Chile skall straffas har inte lett någon vart, trots vissa löften. Nu har vi möjligheten att, med hjälp av samarbete mellan de olika staterna i unionen, få den högst ansvariga för detta och drygt 3 000 mord att inställa sig inför en domare i gemenskapen, en spansk domare.
Jag anser att det minsta vi kan göra från detta parlament är att begära att general Pinochet skall inställa sig i spansk domstol för att stå till svars för dessa brott.

Galeote Quecedo
Medina, ni vet att ingen grupp såsom vår har varit lika tydlig i sitt fördömande av diktator Pinochets regim, men det förslag till resolution som den socialdemokratiska gruppen presenterar är att begära av spanska regeringen att den skall handlägga en eventuell ansökan om utlämning, och det är helt enkelt onödigt eftersom den spanska regeringen - det vet ni mycket väl - redan genom sin regeringschef uttryckt sin respekt för rättsväsendets beslut, fattat av behöriga domstolar. Om så blir fallet, är det de brittiska myndigheterna som skall bevilja utlämningen - jag antar att alla vet det - och således antar jag att ingen i denna kammare har något emot att vi också ber om samarbete med rättvisan hos Förenade kungarikets regering. På samma sätt antar jag att ingen har något emot att vi åter bekräftar och åter upprepar principen om icke-inblandning i rättvisans gång, och som jag också antar att ingen har något emot att vi åter bekräftar vårt stöd till de chilenska demokratiska institutionerna i processen för konsolidering av rättsstaten. Allt detta beslutsfattande och andra beslut som innefattas i de ändringsförslag min grupp lagt fram, särskilt dessa, hoppas och antar jag kommer att få majoritetens stöd här i parlamentet. Om det däremot finns någon, som bakom detta initiativ döljer ett dunkelt, ej uttalat, syfte att ge spanska regeringen problem, vill jag skall veta att det är mycket tråkigt, att det också är mycket upplysande och samtidigt helt verkningslöst.

Goerens
Herr ordförande! Mot de obestridliga anklagelserna som hänger över honom, har Pinochet, liksom hans anhängare, ingenting att invända, om det inte är hans immunitet som de brittiska myndigheterna bedömer, som i föreliggande fall saknar värde. Det är som om Belgien skulle ha utnämnt Léon Degrelle till senator på livstid strax efter andra världskriget, för att sedan avsätta honom på samma sätt genom juridiska förfaranden.
Vi ber i vår gemensamma resolution att de brittiska myndigheterna skall förbehålla en följd som är för ett eventuellt krav på utlämnande av general Pinochet. Detta skulle göra det möjligt för domstolsväsendet att följa sin kurs, och skulle för övrigt utgöra en fin etappseger för dem som alltsedan Nürnbergprocessen, Eichmannprocessen, inrättandet av internationella domstolar för forna Jugoslavien och Rwanda, utan att glömma den internationella brottmålsdomstolen, inte upphör att kämpa mot att ansvariga för brott mot mänskligheten straffas. Arresteringen av Pinochet och de rättsliga påföljder som den innebär, utgör ett trovärdighetstest på tillämpningen av den internationella rättens regler i frågan. Det är av denna anledning som min grupp stöder den gemensamma resolutionen.

Puerta
Herr ordförande! Anhållandet av general Pinochet i London, på begäran av spanska domare, har väckt en förhoppning om att hans brott ej skall förbli ostraffade. För 25 år sedan krossade Pinochet våldsamt det chilenska demokratiska systemet och orsakade president Salvador Allendes och tusentals chilenska och utländska medborgares död, bland dessa tiotals spanjorer. På ett genomtänkt och systematiskt sätt genomdrevs massivt förtryck av befolkningen och dess intellektuella, politiska och fackliga ledare. Vi kommer ihåg symboliska fall: sångaren Víctor Jara, Förenta nationernas tjänsteman Carmelo Soria, general Carlos Prat i Argentina, diplomaten Orlando Letelier i Förenta staterna. Pinochet kände inga gränser i sitt kriminella beteende, han respekterade vare sig de mänskliga rättigheterna eller den demokratiska legitimiteten eller något stadga om extraterritorialitet.
I dag kan spanska och brittiska domares agerande göra det möjligt att kämpa mot denna långa strafflöshet. Det har varit möjligt eftersom personer och organisationer, sedan länge, inte förlorat hoppet och arbetat målmedvetet. Människorättsorganisationer, Stiftelsen Salvador Allende med sin ordförande Joan Garcés, den förenade vänstern i Spanien är själva med, från första stund, i anklagelserna om försvinnandet av spanska medborgare i Chile och Argentina. Framställan att anhålla och utlämna Pinochet grundar sig på en separat rättsakt i undersökningsdomstol nr 5 i spanska högsta domstolen (brottmål), på begäran av den förenade vänstern och med utgångspunkt i dokumenten från den s.k. " Operation Kondor" i södra Latinamerika.
Längs denna väg och i överensstämmelse med de på varandra följande resolutionerna i Europaparlamentet och med Europeiska unionens fördrag, såväl Maastrichtfördraget som Amsterdamfördraget, som är i ratificeringsprocessen, framlägger och stöder vår grupp den gemensamma resolutionen och uppmanar de rättsliga myndigheterna och berörda regeringar att uppfylla sina skyldigheter, och att det skall vara möjligt att ge general Pinochet en rättvis rättegång som ger en ände på hans övermodiga frihet från straff.
Låt oss hoppas att detta tillfälle skall bli utgångspunkten för ett universellt och effektivt försvar för de mänskliga rättigheterna, som bör höra under Internationella brottmålsdomstolen. Låt oss hoppas att denna signal hjälper det chilenska folket att nå kulmen på sin demokratiseringsprocess. Vi kan inte från Europaparlamentet än en gång tillåta att hoppet kidnappas.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Vi i De gröna gläds över att Chiles förre diktator Augusto Pinochet har arresterats i London. Det finns anledning att tycka att Pinochet-diktaturens blodsdåd är att betrakta som brott mot hela mänskligheten, och därför bör kunna straffas i vilken domstol som helst i världen. Men samtidigt visar de konflikter som har uppstått i Chile vilket starkt inflytande denna fruktansvärda diktator och hans hantlangare fortfarande har. För oss som ledamöter i Europaparlamentet är det därför ännu mer angeläget att stödja de demokratiska krafterna i Chile, så att man där kan ta itu med diktaturens följder. Det är en stor framgång för människorättsorganisationerna i Chile. Vad måste det inte ha inneburit för de chilenska medborgarnas rättskänsla och i synnerhet för offrens anhöriga, att den förre diktatorn sitter som senator i parlamentet på livstid och kan resa över hela världen, medan hans offer inte går att väcka till liv igen. Här återstår mycket att göra!
Arresteringen innebär också att många av de hantlangare och generaler som har medverkat och i dag medverkar till blodsdåd och diktaturer världen över inte längre kan sova lugnt, för hädanefter kan även de komma att gripas. Det finns ju en internationell brottmålsdomstol i Rom, det skulle vara en lämplig institution för att följa upp dessa brott, om inte en utlämning sker till Spanien och rättvisan där, vilket vi sannerligen hoppas på. Man kan också undra varför diktatorer alltid måste dö i sin egen säng hemma i sina lyxvillor? Det är en fråga som jag faktiskt vill ställa. En annan sak som också är viktig: Jag tror att det kan finnas ett domslut och en rättvisa redan innan döden!
(Applåder)

Pradier
Herr ordförande! Augusto Pinochet-fallet är i alla avseenden föredömligt. Det är ganska troligt att han inte själv har mördat någon, åtminstone inte efter det att han hade tagit makten. Däremot är det helt säkert att han bestämt har föranlett, tillåtit, uppmuntrat och beordrat tortyr och mord av tusentals medborgare i sitt land, till och med av medborgare från andra länder, vilka inte hade samma vision om världen.
En spansk domstol som är mer angelägen om sina medborgares öde än många andra europeiska instanser, har mot den misstänkte Pinochet utfärdat ett internationellt häktningsbeslut, vilket är ett beslut som sprids av Interpol, som inte direkt gäller för att vara en organisation bestående av älskvärda spelevinkar.
De åtalspunkter som hänger över honom väger ändå inte tungt, särskilt mordanklagelserna skulle troligen kunna visa sig diskutabla. Trots alla sina ansträngningar blev inte Pinochet någon Adolf Hitler. Denna arrestering är, förutom att den värmer dem som hungrar och törstar efter en opartisk rättsskipning, också en intressant varning riktad mot dem som på vår kontinent har beordrat, stött och uppmuntrat andra brott mot mänskligheten. Det kommer inte att vara lämpligt för dem att åka utanför sina länder under kommande år, skulle man kunna säga. Den spanska rättsskipningen kommer att behandla målet på bästa sätt, men det måste erkännas att både det rättsliga och det politiska livet kommer att trassla till det i detta mål. Aldrig tidigare har man sett ett sådant behov av att upprätta en permanent internationell brottmålsdomstol som får vara i fred för alla slags påtryckningar och som gör det möjligt att i framtiden bättre hantera denna typ av situationer.

Nicholson
Herr ordförande! Först vill jag säga att jag är mycket tveksam till att över huvud taget debattera detta ämne denna eftermiddag. Det är ett rättsligt ärende och inte ett politiskt. Det borde behandlas på ett annat sätt. Även om vi i parlamentet har möjlighet att ge våra synpunkter i eftermiddag, kommer de inte att ha någon större betydelse för det slutliga resultatet. Det faller inom kompetensen för Förenade kungarikets myndigheter, som kommer att samarbeta med de spanska myndigheterna, och jag är övertygad om att de kommer att följa den korrekta proceduren.
Vi är medvetna om de starka uppfattningar som samhället hyser om Pinochet. Jag är alltför medveten om känslorna hos spanska kolleger här i kammaren. Jag känner till deras åsikter. I likhet med dem vill jag klargöra att många av de onda gärningar som utfördes under hans tid förtjänar att bestraffas. Jag är alltför medveten om känslorna hos de " försvunnas" familjer. I mitt eget område har det under de senaste trettio åren funnits familjer som försökt få tillbaka kropparna efter sina kära för att begrava dem. Så jag förstår dem. Men nu skall detta på vederbörligt sätt läggas i händerna på Spaniens och Förenade kungarikets regeringar för att genomgå den tillbörliga rättsliga processen. Jag är övertygad om att de kommer att göra detta på ett grundligt sätt.

McNally
Herr ordförande! Det är på sin plats att vi har en debatt här om dessa händelser; det är mycket betydelsefulla händelser som berör en fråga som vi har befattat oss med här i parlamentet i över 20 år: mänskliga rättigheter. EU-medborgare har drabbats av det som hände i Chile, medborgare från så gott som alla medlemsstater. Många medlemsstater tog emot flyktingar från Chile. Det är verkligen berättigat att vi debatterar det.
Händelserna är okomplicerade: I enlighet med ett initiativ från en spansk domare arresterades general Pinochet i Förenade kungariket genom en internationell häktningsorder med begäran om utlämning; han har ingen diplomatisk immunitet i det landet; den spanska regeringen har 40 dagar på sig att svara. Detta är den vederbörliga rättsliga processen. Vederbörlig rättslig process är det ibland omständliga verktyget för att nå rättvisa. Rättvisan har varit långsam i det här fallet. Men alla har rätt till en rättvis rättegång.
Thatcher har genom sin skamliga inblandning försökt att göra denna fråga till en politisk fotboll i Förenade kungariket. Vi kan inte tillåta detta att ske. De rättsliga myndigheterna i Förenade kungariket och Spanien måste följa de korrekta processerna. Har det förekommit brott? Åh ja, det har förekommit brott som chockerade hela världen! Det har handlat om tortyr, mord, frihetsberövanden, kidnappning, tvångsvälde och utpressning, vilket har berört personer i Chile och i våra länder.
Europaparlamentet är ingen domstol. Det kommer inte att falla någon dom under vår debatt om någonting som general Pinochet har eller inte har gjort. Vi är inte det organ som skall genomföra någon typ av rättegång mot den mannen. Det måste dock bli fråga om bestraffning av någon för dessa brott i något skede. Om denna process - som genomförs, vilket gläder mig, i samarbete mellan de spanska och brittiska regeringarna så långt, vilket jag är säker på att det kommer att fortsätta - är ett medel för att nå rättvisa för de människor som dog och torterades och vars liv ändrades, då är jag mycket glad över att detta händer. Jag stöder verkligen varje del av resolutionen från alla berörda grupper.
(Applåder)

Maij-Weggen
Herr ordförande! Arresteringen av Pinochet i London har utlöst en våg av känslor och en våg av stöd hos breda lager av Europas och Sydamerikas befolkning. De som, såsom jag själv, engagerade sig under 70- och 80-talet för oppositionen i Chile och som såsom jag själv många gånger har varit i Chile för att hjälpa våra politiska vänner inom oppositionen, vet hur Chile under dessa år har lidit och hur landet under dessa år har söndrats. Beträffande Pinochetdiktaturen kan endast sägas att det var en ondskefull militärdiktatur som krossade demokratin och som lät fängsla, tortera, bortföra och mörda tusentals medborgare. Det finns ingen ursäkt för detta. De spanska domare som vill rätta till denna orättvisa som även drabbade spanska medborgare förtjänar vårt stöd. Att premiärminister Aznar har förklarat att han kommer att reagera positivt om de spanska domarna begär utlämning, förtjänar verkligen också vårt stöd och vår respekt. I det sammanhanget är det engelska initiativet att arrestera Pinochet en god handling. Måtte rättvisan få sin gång som svar på den fasansfulla orättvisa som Pinochet har utsatt tusentals invånare för i sitt land.
Herr ordförande! Många människor förvånas nog över den chilenska regeringens hållning; det tycks som om denna tar Pinochet i försvar. Men det bisarra dilemmat är att de chilenska myndigheterna sorgligt nog inte kan göra annat på grund av sin grundlag, vilken Pinochet använder för att så att säga hålla regeringen som gisslan. Annars skulle regeringens hållning vara grundlagsstridig. På det sättet är det bra att Förenade kungariket och Spanien löser frågan om Pinochet åt Chile. Det var samma koalition av kristdemokrater och socialdemokrater som under 90-talet återupprättade demokratin i Chile.
Herr ordförande! Vi kommer att stödja föreliggande resolution, men vi ber också våra socialistiska kolleger att stödja våra ändringsförslag i samma anda av samarbete som alltid har funnits i den här frågan. Ändringsförslagen förändrar inte resolutionens politiska innehåll. De kräver framför allt att juridiken tillämpas så att Pinochet döms i stället för att hand tillåts resa omkring ostraffad och åldras ostraffad. Pinochet hör enligt min bedömning hemma i fängelset, såsom för övrigt även många våldsamma militärdiktaturer till vänster. Mänskliga rättigheter är inte vänster eller höger; mänskliga rättigheter är universella. Vi måste alltid och överallt stödja dem, var de än skändas.
(Applåder)

Vallvé
Herr ordförande! Det faktum att diktatorn Pinochet är anhållen och att en häktningsorder utfärdats av spanska domare tycker jag är en viktig och utmärkt nyhet, eftersom det nu är hög tid att en diktator med många brott på sitt samvete - i det här fallet i Chile - inte får gå ostraffad i sitt land och i världen. Därför tycker jag att beslutet är mycket viktigt.
Vår grupp har alltid stött, och kommer att fortsätta stödja, skapandet av en internationell brottmålsdomstol för brott mot mänskligheten, men så länge denna domstol inte fungerar på ett effektivt sätt så är alla sätt att försök gripa diktatorerna mycket positiva.
Jag för min del vill i den här debatten i Europeiska parlamentet stödja de insatser som gjorts och begära att, i enlighet med rättsliga beslut, den formulerade framställan om utlämning uppfylls. Jag vill påminna om namnet Joan Alsina, som var en katalansk präst som dog beskjuten med maskingevär i Santiago de Chile under general Pinochets diktatur, och också Joan Olidon från Valencia som försvann under de första dagarna av Pinochets diktatur. Jag tycker att minnet av dessa namn borde vara tillräckligt för oss alla, för att fördöma vad som hände de där åren i Chile.
(Applåder)

Carnero González
Herr ordförande! Med gripandet i London av den chilenske diktatorn Augusto Pinochet, på order av domaren Baltasar Garzón, uppnås två mål som den stora majoriteten av den europeiska allmänheten eftersträvat: att ställa en som begått brott mot mänskligheten inför rätta och att börja slå hål på det hittills rådande " pansarglas" som omgett straffriheten.
Från Europaparlamentet måste vi helt och hållet stödja domare Garzóns agerande, begära en fortsättning av samarbetet och rättvisa av Förenade kungarikets regering vad gäller deras rättsliga åtgärder. Framför allt måste vi kräva av den spanska regeringschefen José María Aznar, att han skall överge sin nuvarande och oacceptabla tvetydighet, och att han offentligt och formellt åtager sig att omedelbart och ovillkorligen handlägga framställan om utlämning av Pinochet till Madrid.
Aznar borde tala om för åklagarna Cardenal och Fungairiño, upphovsmän till en de facto ursäktande doktrin om den chilenska militärregimen, att de inte skall insistera på att förneka den spanska rättvisans behörighet i detta fall, och å egen del försvara den politiskt från regeringen.
Vi borde också sända ett dubbelt budskap till Chile, till presidenten, att han inte skall anstränga sig att försvara den som, om han hade kunnat, skulle ha mördat honom, som han gjorde med Salvador Allende, och till Chiles regering och folk måste vi säga att rättegången mot Pinochet inte kommer att utgöra ett hinder för ett allt närmare samarbete mellan Europeiska unionen och Chile, snarare tvärtom.
Jag hoppas att det, med det som nu händer, äntligen står klart att när det gäller skyddet för de mänskliga rättigheterna gäller varken nationell suveränitet eller diplomatisk immunitet.

Kerr
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att säga att vi har hört mycket om rättssäkerheten denna eftermiddag. Jag hoppas att general Pinochet, i lyxen på kliniken i London, reflekterar över hur han misslyckades med att tillämpa rättssäkerheten gentemot Chiles medborgare, när han installerades i en kupp av amerikanska CIA med, vilket jag måste säga, brittisk medverkan. Kanske skulle vi reflektera över vad som hände med president Allende, den demokratiskt valde presidenten i Chile, vars palats besköts och bombades av det chilenska flygvapnet. Det skulle kunna ge oss en stunds eftertanke beträffande det sätt som Pinochet behandlas på för närvarande. För de tusentals människor som fängslades på fotbollsstadion i Santiago och blev torterade, slagna och som sedan försvann, det är vad rättssäkerheten betydde under Pinochet, så jag tror inte att vi skall visa honom för mycket ömsint barmhärtighet för närvarande.
Frågan är vad vi skall göra med honom nu. Jag talade just med Medina som berättade för mig att det finns en lag i Spanien som säger att man inte kan hamna i fängelse om man är över 80 år gammal. Så jag är litet orolig över att skicka honom till Spanien. Kanske skulle vi försöka att finna några mer kreativa radikala lösningar. Vi skulle kunna behålla honom i England en tid, ta honom till en fotbollsstadion varje vecka och utsätta honom för engelska fotbollshuliganer. Det skulle kunna få honom att reflektera litet mer.
För att vara mer seriös, vi måste insistera på att han ställs inför rätta vid en domstol, antingen i Storbritannien eller i Spanien, och att en lämplig dom avkunnas. Jag är litet orolig över att den brittiska regeringen kan bli utsatt för påtryckningar av amerikanerna. CIA som ursprungligen installerade honom på 1970-talet gillar att se efter sina egna, och det finns en misstanke om att amerikanerna utövar påtryckningar mot den brittiska regeringen för att den i det tysta skall låta honom smyga iväg tillbaka till Chile på natten. Om det händer bör detta parlament komma tillbaka och tänka över dessa åtgärder på nytt. Ställ honom inför rätta och sätt dit honom!

Marinho
Herr ordförande! Det som utmärker Pinochet och andra som genom historien också har varit moraliska eller fysiska bödlar för tusentals människor, är att denne man, förutom brotten, minutiöst har organiserat sin reträtt, liksom sin egen författningsenliga strafflöshet.
Pinochet skulle ha begått det perfekta brottet, om det inte hade varit för en sista utmaning som han, för att kröna sin perversa politiska bana, ville ge de europeiska rättsliga institutioner som vakar över rättvisan och jagar brottslingar. Om Pinochet, bara genom att vara den han är, också i Europa, skulle vara immun mot att dömas och att straffas, skulle vi alla förlora våra skäl till varför vi anser oss vara rättsstater, åtminstone sedan slutet av andra världskriget. Rättvisa, vilket för Pinochet alltid har varit ett slags okänt, märkligt och icke definierbart begrepp.
Som tur är upprättas rättshistorien på krokiga men inte mindre rättvisa vägar. I slutet av livet, har Pinochet stött på rättvisan, något han alltid har varit okunnig om, i det våld som han alltid har utövat. Hur den aktuella arresteringen i London nu än slutar, kommer åtminstone minnets seger mot glömskan att gå till historien, vilket på så sätt, om än symboliskt, kanske kompenserar just de oskyldiga offren för Pinochets ideologiska skam som sedan 25 år, herr ordförande, hoppas på litet rättvisa.
(Applåder)

Robles Piquer
Herr ordförande! Jag hade äran att personligen känna den författningsenliga presidenten i Chile, Salvador Allende, och dessutom att i blygsam omfattning delta i förhandlingar vars första etapp, från den chilenska sidan, inleddes av honom. Vid avslutningen av dessa gav han mig en av honom undertecknad utmärkelse som utgör en ära i min blygsamma biografi.
Herr ordförande! Ni förstår säkert den sinnesrörelse jag alltid känner när det handlar om dessa frågor och när vi, med rätta, gör anspråk på att rättvisa skipas mot den person som genom våld störtade honom, dödade honom och orsakade så många mord.
Det hindrar dock inte att jag har andra kompletterande funderingar. Den första är att man inte bara skall påminna de spanska myndigheterna utan i synnerhet de brittiska myndigheterna - vilket faktiskt inte står i resolutionsförslaget vi har framför oss -, att det är de som i slutänden bör ta ansvar om framställan om utlämning inkommer.
Den andra funderingen är att vi skall vara i stånd att respektera rättsväsendets oberoende. Det är rättsväsendet som skall fatta ett lämpligt beslut, och alla hoppas vi att det beslutet skall vara rättvist. Och jag måste säga, angående en anmärkning som var tydligt inrikespolitisk för Spanien som jag nyss hörde, att regeringschef Aznar redan klart och tydligt har sagt, att han kommer att respektera rättsväsendets beslut.
Herr ordförande! Den tredje funderingen - och kanske den djupaste - är att detta parlament skall bidra till - och inte motsatsen - styrkan i den politiska övergången i Chile. Vi som har levt i, och ibland har varit tvungna att blanda oss i, en svår politisk övergång vet mycket väl att varje land har sina regler, sina behov och sina problem. Och t.ex. att inifrån bidra till att försvaga den svåra chilenska förändringen och formen för samlevnad som de uppnått, som de utan tvivel har betalat ett pris de inte önskade betala för, är inte säkert det bästa sättet att stödja den chilenska demokratin.
Jag begär därför att vi skall ha omdöme och sans, då vi godtar vissa rimliga krav som min grupp lagt fram i form av ändringsförslag.
(Applåder)

Bertens
Herr ordförande! Varje dag står vi inför nya utmaningar som följer logiskt av tidigare beslut. I dag är det arresteringen av general Pinochet; mannen som kommer att figurera i nästa sekels historieböcker som symbol för förtryck, kränkning av de mänskliga rättigheterna och diktatur i Latinamerika. Han förtjänar detta åtal.
Vi kan låta oss hindras av juridiska hårklyverier kring immuniteter, men det gör vi inte. Naturligtvis finns det kontroversiella aspekter av en sådan här ny utveckling. Kanske kommer många jurister att disputera med anledning härav. Men vi måste nu våga ta detta steg.
Vi har också en häktningsorder gällande Karadzic och Mladic. Vi har ju faktiskt också en internationell domstol. Pinochet måste åtalas för brotten mot mänskligheten, och de mänskliga rättigheterna är, såsom Maij-Weggen redan har sagt, universella - även i och för Latinamerika.
Därför gratulerar min grupp, detta har redan sagts, de spanska och brittiska myndigheterna till att ha tagit dessa djärva steg. Vi hoppas att ett effektivt samarbete skall äga rum; inte bara mellan dessa två länder utan även mellan EU-länderna.
Det är inte meningen att här påverka rättegången. Rättsstaten är viktigast, men i slutändan är det ett politiskt beslut av den brittiska regeringen att tillåta utlämning. Vi önskar denna regering mod och vishet. Jag gläds även över den norska och den kanadensiska utrikesministerns reaktion som jag såg i International Herald Tribune ; de tillönskar oss mycket mod. Jag kan säga till Maij-Weggen att även liberalerna mycket riktigt kommer att stödja de ifrågavarande ändringsförslagen.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr ordförande! Gripandet av general Pinochet i London har, förutom de juridiska teknikaliteterna, en grundläggande betydelse för demokratin, slutet för strafflösheten för dem som, genom att tillgripa makten, bryter mot de mänskliga rättigheterna för de befolkningar som underställs dessas regimer.
Principerna om suveränitet och icke-inblandning i en stats inre angelägenheter täcker inte dessa förmodade brott mot mänskligheten. Faktum är att mänskligheten från och med nu är skyddad mot otillbörlig utövning av suveräniteten. Låt diktatorerna få veta det, låt dem få veta att sådant aldrig lönar sig. Det europeiska rättsområdet, som i praktiken invigs med detta fall, kunde inte få en bättre början. Det rättsliga samarbetet till försvar av inneboende värden i det europeiska bygget är ett första steg i vad som kommer att hända, när den internationella brottmålsdomstolen börjar arbeta och rättvisan inte är beroende av att diktatorn för dagen reser till Europa.
Vi bör glädja oss åt det och begära av regeringarna att de visar sin reella anslutning, inte bara nominella, till dessa värden i praktiken, när eventuellt och på begäran av de rättsliga instanserna, utlämning skall begäras. Vi blandar oss inte i och med det i rättvisans gång- som folkpartiets grupp befarar -. Vi utövar vår politiska funktion.
Herr ordförande! Detta fall ger oss möjligheten att utan tvetydighet visa folket på vems sida vi står. På sidan för de mänskliga rättigheterna, eller för de rättsliga undanflykternas till förmån för dem som bryter mot de mänskliga rättigheterna. Vi socialdemokrater står på rättvisans sida och vår röst lägger vi därför på den gemensamma resolutionen från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och andra politiska grupper här i kammaren.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Det bör inte finnas mord utan straff. General Pinochet är den högst ansvariga för en diktatur som orsakade tusentals mordoffer, tortyroffer och försvunna. Det kan och bör inte finnas strafflöshet vid sådana uppenbara brott mot de mänskliga rättigheterna.
Tyvärr har folkrätten under lång tid skyddat denna slags situation, men samarbetet är närmare för varje dag som går, och vi håller på att skapa en värld där människors rörelsefrihet går arm i arm med ett större politiskt och rättsligt samarbete som kan bromsa brott.
Pinochet är dessutom ansvarig för mord och försvinnanden av tiotals gemenskapsmedborgare, särskilt från Spanien. Därför är den spanska rättvisans agerande lovvärt - och jag gläds verkligen över det - samt det effektiva samarbetet med det brittiska rättsväsendet.
Gripandet av Augusto Pinochet är en bra nyhet, särskilt för offren och deras familjer. Jag hoppas att rättvisan ger dem den seger som historien, hindrad av brottet, nekade dem.
Vi kommer naturligtvis att respektera rättsväsendets beslut men, från den grupp jag representerar - det baskiska nationalistiska partiet - skulle vi vilja att beslutet finner en lämplig juridisk väg för att kräva utlämning av general Pinochet, så att han kan inställa sig inför rätta i de olika fall som inletts mot honom i Spanien. Och jag hoppas också på den spanska och brittiska regeringens maximala samarbete om denna förmodade ansökan om utlämning av de rättsliga myndigheterna kommer till stånd.
Poeten Neruda skulle ha kunna ändra några av sina poem inför denna situation och säga " jag kan skriva de gladaste verserna i kväll" . Jag hoppas att rättvisan och det internationella samarbetet finner vägar för att det skall bli så.
Slutligen, och fortfarande i väntan på att ansökan om utlämning skall komma, ansluter jag mig till dem som begär en internationell brottmålsdomstol med behörighet i dessa frågor, så att diktatorer med blodbesudlade händer skall gripas och få en rättvis rättegång, vilket deras offer aldrig fick.
(Applåder)

Newens
Herr ordförande! Argumentet som lagts fram av general Pinochets juridiska ombud om att arresteringen av honom i London i avvaktan på en möjlig utlämning till Spanien skulle bryta mot god ton i rättsligt hänseende skulle inte haft någon större betydelse inom hans regering i Chile 1973. President Allendes status som demokratiskt vald regeringschef som han, general Pinochet, hade förbundit sig att vidmakthålla avhöll honom inte från att bomba presidentpalatset, vilket ledde till presidentens död. De chilenska medborgarnas rättigheter, inklusive valda representanter, respekterades inte när de spärrades in på idrottsarenan, torterades och dödades. Fler än 2 000 försvann och sågs aldrig mer. Inte ens utlänningar eller personer med dubbel nationalitet tillerkändes sina rättigheter, och många europeiska medborgare behandlades mycket illa och några dödades.
Jag hjälpte till att organisera den första protestdemonstrationen i London mot kuppen 1973, och jag har aldrig glömt de hjärtskärande historier om lidande, om förluster, om släktingar som mött en ond bråd död som några av de flyktingar som kom till Storbritannien berättade.
Om mänskliga rättigheter har någon som helst betydelse, då kan det inte bli tal om någon straffrihet för de som organiserar en terrorregim. Men general Pinochets egna rättigheter kommer att respekteras ytterst noggrant till skillnad från rättigheterna för tusentals av hans offer när han ställs inför den juridiska processen här i Europa. Jag ger mitt starka stöd åt de åtgärder som har vidtagits.

Spencer
Herr ordförande! Jag är parlamentariker och inte advokat. Jag vill att vi alla för ett ögonblick reflekterar över vår avsikt när vi deltar i denna debatt här i eftermiddag.
Är vi ute efter individuell rättvisa, efter kollektiv hämnd eller efter att hitta något sätt för att skapa något som kan fungera avskräckande för militärdiktatorer i framtiden? Det förefaller mig som om den politiska frågan denna eftermiddag inte är rättssäkerheten, utan effektiviteten hos rättsliga institutioner på global nivå. Har vi en genuin global jurisdiktion för mänskliga rättigheter? Nästan. Har vi de institutioner som behövs för att upprätthålla denna globala jurisdiktion? Förmodligen inte. Men om vi skall fästa all vår längtan, alla våra önskningar till dessa institutioner, då måste vi se till att den globala rättvisan är blind, att den globala rättvisan gäller för alla, att den globala rättvisan går att upprätthålla, att den har förbundna ögon och inte tittar fram med det ena, antingen det vänstra eller det högra. Jag är inte övertygad om att vi har dessa institutioner ännu för att ställa sådana diktatorer till ansvar. Vi borde vara mycket försiktiga, så att vi inte förstör en sådan global rättvisa som vi har när det handlar om starka känslor i ett speciellt fall, för om vi tillämpar detta i fallet Pinochet, kommer vi då att arrestera Castro nästa gång han befinner sig på europeiskt territorium, eller de kinesiska ledarna, eller ett dussin afrikanska diktatorer som existerar nu eller som har dragit sig tillbaka?
Jag tror att den brittiska regeringen kommer att upptäcka att den har gett sig in på ett mycket svårt juridiskt minerat område. Om den hade varit hälften så förståndig som fransmännen hade den till att börja med aldrig släppt in Pinochet. Jag ser med intresse fram emot hur den brittiska regeringen kommer att uppföra sig. Jag litar på att den kommer att uppföra sig i enlighet med rättssäkerheten, och inte i enlighet med den typ av ljudklippspolitik som Mandelson gav efter för i veckoslutet. Vad som är viktigt här är inte en mans eller en regerings rykte, utan våra framtida möjligheter att skapa en ordentlig institutionell struktur för den här planeten.
Rättvisa kan skipas genom domstolarna. Vi kan som politiker göra något i avskräckande syfte inför framtiden, men hämnden är Herrens.

Pons Grau
Herr ordförande! Europaparlamentet är ett politiskt organ. Därför måste Europeiska unionen förse sig med en utrikespolitik med grund i försvar av frihet, demokrati och rättsstaten. Därför har parlamentet drivit frågan om införandet av villkorsklausuler om demokrati i alla avtal som unionen sluter med tredje land. Därför stöder vi upprättandet av en internationell brottmålsdomstol, därför upprätthåller alla våra resolutioner tesen att brott mot mänskligheten aldrig preskriberas. Att få slut på strafflösheten för detta är det bästa vaccinet, den bästa metoden för att undvika framtida diktatoriska frestelser. Det är patetiskt att säga att med de insatser, som de som i dag Europaparlamentet företar sig mot strafflösheten försvårar vi uppkomsten av nya demokratier. Det är också falskt att säga att denna resolution är en inblandning eller en påtryckning på rättsapparaten i den ena eller andra europeiska staten. Den är en politisk markering som är till intet förpliktande. Det kan vara andra som vill påverka rättsväsendet, direkt eller genom regleringar, undanflykter och tolkningar som försöker gömma det som inte går att gömma, en politisk ståndpunkt. Hur kan en europeisk regeringschef begära att en gärning inte skall politiseras som i sig är politisk? Politik är att ha en ståndpunkt, ta ställning, och Europaparlamentet tar ställning för de demokratiska skälen och mot dunkla statliga skäl. Det gör vi, herr ordförande, eftersom då statliga skäl motsätter sig försvaret av de mänskliga rättigheterna, försvarar den en stat, men inte rättsstaten. Parlamentet tar ställning för medborgarna, för de som besegrades och förödmjukades, de som alltid måste ge vika och de som nu äntligen ser skymten av rättvisa - inte hämnd -, och de som inte heller nu i Chile fritt kan uttrycka sin glädje över gripandet av Pinochet av rädsla för samma oresonlighet som tidigare. Att begära att de nu skall vara tysta är detsamma som att be offret att inte klaga, så att inte skriken besvärar bödelns öron.
Vi satsar på freden, som inte är något annat än att kunna uttrycka sig, fritt, lugnt och utan rädsla. Vi är medvetna om de svåra moment Chile nu genomgår. Ett land som står inför sin smärtsamma verklighet, utan fiktioner eller försköningar, men som är i färd med att få ett slut på sin smärtsamma kidnappning att öppna sig för livet och minnena. Vi vet i parlamentet att många kommer att säga att vi blandar oss i, men även om majoriteten av befolkningen skulle vara för Pinochet, så befriar inte det honom från hans brott. Brotten mäts inte i majoriteter eller minoriteter. De döda har namn, familj och vänner. Vissa hade även diplomatpass. Det är dessa familjer och vänner som måste förlåta, om de vill förlåta.
I dag höjs ett internationellt rop på rättvisa genom en rättsakt och från två obeväpnade bobbies som vaktar framför dörren till den gamla Döden. Det kanske är så att breda avenyer öppnas där fria män och kvinnor går som minns så många Amanda, Manuela, Víctor, María, Carmelo och Salvador som funnits i världen.
(Applåder)

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! När vi nu avslutar denna debatt och om man utelämnar några krav som är lika omåttliga som utan mening, vilka är då de röda trådarna i denna resolution? Att försvaret av de mänskliga rättigheterna är grunden för vår världsåskådning och grunden för såväl unionens som de olika medlemsstaternas rättsordningar. Att den makt och det ansvar unionsfördraget tilldelar denna institution i dag kräver stränghet av oss. Kort sagt att parlamentet måste undvika all slags opportunistisk frivillighet som minskar styrkan i en manifestation som till syvende och sist omfattar nästan 300 miljoner europeiska medborgare.
Därför är det viktigt att säga - och särskilt att denna kammare säger det klart och tydligt - att rättsstaten bygger på den dömande maktens oberoende och att denna princip, och dess självklara följd av samvetsgrann respekt för rättsliga beslut måste stå över alla andra intressen, hur legitima de än må vara. Och denna institution bör upprepa sitt försvar för principen om universell rättvisa och dess kamp för en internationell brottmålsdomstol. Vi bör också åter bekräfta vårt otvetydiga stöd till det chilenska samhället och dess demokratiska myndigheter i konsolideringsprocessen av demokratin. Kort sagt, måste vi höja nivån på debatten från en kannstöpande politisk kamp till en manifestation värdig detta parlament.
Därför måste vi insistera på att handläggningen av utlämningen till lika grad åvilar den spanska och brittiska regeringen, och därför måste vi vända oss till de båda. Kanske ännu mer till den brittiska, eftersom alla som känner till fördragen vet att enligt tillämpbar rätt kan den extraterritoriella befogenhet vid brott begångna i tredje land, som den begärande staten åberopar, bestridas politiskt, nästan efter eget gottfinnande, av den stat som fått kravet. Är det anledningen till att den socialdemokratiska gruppen fullständigt nekar till att ordet " brittiska regeringen" figurerar i denna resolution? Herr ordförande, om detta är New labour och den tredje vägen, blir det inte lätt.

Fischler
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! En sak vill jag klargöra redan från början: Europeiska kommissionen är emot varje form av totalitärt statsskick, oberoende av dess politiska inriktning. Mina kolleger och jag är alla fast övertygade om att ett samhälle bara kan byggas på en demokratisk grund.
Det är allmänt känt att det skedde grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna under general Pinochets femtonåriga herravälde i Chile. Vi hyser medkänsla med alla dem som drabbats och till och med dött till följd av detta och de som tvingats lämna sitt hemland för att undgå en godtycklig förföljelse. Sedan fördraget om Europeiska unionen ingicks har Europeiska kommissionen inget direkt ansvar på området för det rättsliga samarbetet i brottmål. Denna kompetens är endast förbehållen medlemsstaterna. Därför åligger det de berörda medlemsstaterna att under iakttagande av sina förpliktelser enligt de tillämpliga utlämningsfördragen och bestämmelserna i den nationella rättsordningen begära och behandla en utlämning.
Man bör i synnerhet beakta att två överenskommelser om utlämning har antagits vid det här laget, men de har hittills varit verkningslösa på grund av att de inte rafiticerats av medlemsstaterna.

Ordföranden
Jag tackar er, herr kommissionär. Som ni vet bör ordföranden normalt inte kommentera. Låt mig dock säga att parlamentet enligt min åsikt gjorde rätt i att ta upp detta ämne på dagordningen och att vi har utnyttjat denna timme mycket väl.
(Sammanträdet avbröts kl. 15.50 och återupptogs kl. 16.00.)

Avveckling av kärnkraftverk
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0354/98) av Chichester för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om avveckling av kärnkraftverk och andra kärnkraftsanläggningar.

Chichester
Fru ordförande! Målen för detta betänkande är att granska den nuvarande situationen inom kärnkraftsindustrin med avseende på avveckling, att rikta en bredare uppmärksamhet mot strategierna, teknikerna och kostnaderna inom denna del av kärnbränslets kretslopp och att komma med förslag för vidare åtgärder på europeisk nivå.
Jag besökte sex platser på olika ställen i Europa där avvecklingsaktiviteter och forskning kring dem äger rum. Innan jag lärde mig något om all den expertis och erfarenhet som finns i Europa på detta område, trodde jag på några av de missuppfattningar och bekymmer som orsakas av de spridda myterna om att ingen vet vad man skall göra med kärnkraftverk när de inte används längre, och att ingen vet hur mycket det kommer att kosta. Faktum är att industrin inte bara vet hur ett kärnkraftverk skall demonteras, utan demontering har gjorts säkert och framgångsrikt och ett naturligt " grönområde" har återskapats. Den erfarenhet som gjorts i de många avvecklingsprojekt som redan har företagits visar att den kända kostnaden kan beräknas till omkring 15 procent av konstruktionskostnaderna. Detta är långt ifrån den allmänna uppfattningen.
Så vad skall göras? Betänkandet förespråkar insatser på ett flertal områden som faller under samlingsrubriken allmänt medvetande. Kärnkraftsindustrin själv måste ta sitt ansvar att vara öppen och aktiv i fråga om utbildnings- och informationsaktiviteter. Kommissionen måste göra mer för att bidra till den allmänna kunskapen, att göra forskningsresultat mer lättillgängliga och att lugna den allmänna opinionen.
Betänkandet påminner oss också om var ansvaret för avveckling och finansieringen av den ligger, nämligen hos operatörerna inom medlemsstaterna. Det förefaller mig vara väsentligt för det allmänna förtroendet att folk är medvetna om att det finns ansvarsskyldighet, och att den är föremål för rigorös reglering av oberoende inspektörer.
I betänkandet har stark tonvikt lagts vid kraven för säkerhet och hälsa i högsta klassen. Folk blir oroliga när strålning och radioaktivitet nämns, så det är befogat att förespråka de mest stringenta krav i fråga om skyddsåtgärder. Men faktum är att när bränslet en gång har avlägsnats från reaktorn har den absolut största delen av det radioaktiva materialet tagits bort, och 90 procent av det som finns kvar av kraftverkets konstruktion är inte radioaktivt och kan återvinnas på ett säkert sätt. Det pågår en debatt om vilken strategi som skall antas, nämligen om man skall gå fram stegvis över en längre tidsperiod för att låta kvarvarande aktivitet avta i syfte att ytterligare minska risken vid demontering, eller att direkt genomföra snabb avveckling för att återskapa ett naturligt " grönområde" så snart som möjligt. Det finns argument som talar för båda dessa tillvägagångssätt, och det vore klokt om vi avhåller oss från att säga att det bara finns ett sätt göra det på.
För operatörerna och de ansvariga myndigheterna är det under alla omständigheter en skyldighet att det finns en ordentlig finansiell täckning för avvecklingskostnaderna. Betänkandet uppmanar kommissionen att studera de olika alternativen för att se vilket som skulle kunna vara det bästa sättet att tillämpa dem på i de central- och östeuropeiska länderna där största delen av hjälpen bör koncentreras. I det sammanhanget får vi inte inta en självbelåten attityd i fråga om västeuropeiska färdigheter och västeuropeisk expertis: Det finns alltid utrymme för att förbättra tekniker i syfte att finna nya, säkrare och billigare sätt att klara av avvecklingsuppgiften.
Detta verksamhetsområde representerar en ypperlig industriell möjlighet för sysselsättning under kommande decennier. Det är en oerhört viktig möjlighet för europeiska företag och europeisk ingenjörsvetenskap. Faktum är att oavsett vilken uppfattning man har om kärnkraft, så kan man inte frångå eller smita undan denna del av kretsloppet. Det är vår plikt att se till att varje kärnkraftverk som når slutet av sin aktiva tid avvecklas säkert och effektivt.
Jag vill att detta skall vara fallet för att uppmuntra folk att planera framåt för att bygga nya, modernt designade kärnkraftverk för framtiden. Vi får en för stor del av vår elektricitet från kärnkraft för att vi skall kunna vända den ryggen. Om vi skall ha en chans att klara Kyotomålen för koldioxidutsläpp, då måste vi fortsätta att alstra elektricitet från kärnkraft, säker i den bemärkelsen att vi vet hur kraftverken skall avvecklas.

McNally
Fru ordförande! Jag är ganska besviken över att Chichester valde att avsluta sitt inlägg med en plädering för att bygga fler kärnkraftverk. Det är inte vad hans betänkande skulle handla om, och han har missbrukat den tid han hade till förfogande till någonting som inte hör till saken.
På 1950-talet, vid tiden för Euratomfördraget, fanns det en optimism i fråga om kärnkraft som rent ut sagt var orealistisk. Den skulle bli " elektricitet som är för billig att mäta" . Det fanns flera stötestenar som man borde ha tänkt på, men som man inte gjorde. För det första, den relativt lilla risken för en mycket allvarlig olycka med omfattande konsekvenser. För det andra, hela frågan om hur man skall bli av med kärnavfall. För det tredje, teknikerna, kostnaderna etc. och finansieringen av avveckling. Om allt detta hade diskuterats skulle optimismen ha varit mycket mindre.
Det är inte rätt att säga, som Chichester vill göra gällande, att detta har lösts helt och hållet, att alla vet exakt hur det skall göras och hur mycket det kostar. För att ge honom ett exempel skulle jag vilja hänvisa till området nära min födelseplats, Trawsfynydd i norra Wales. Här har inget klart beslut fattats om vad som skall göras: Platsen där ett kärnkraftverk har legat har inte återställts till ett sådant skick att den kan användas för andra ändamål, och vi har lämnat kärnavfall efter oss som kommer att finnas kvar i berget en lång tid.
Naturligtvis är vi starkt för öppenhet och insyn. Sambanden mellan kärnkraftsindustrin och kärnvapenindustrin under många år ledde till en etik som kännetecknades av en enorm sekretess och en vägran att medge att någonting över huvud taget kunde vara på tok. Det finns vissa tecken på att detta håller på att förändras, men Chichester har rätt när han säger att om det inte finns öppenhet och insyn, då kommer det med största säkerhet att inte finnas något som helst förtroende hos allmänheten. För övrigt är det inte en uppgift för Europeiska unionen att tala om för medlemsstaterna om det är lämpligt för dem eller inte att genomföra en tidig avveckling av sina kärnkraftverk. Om kärnkraftverk tas ur drift vid den planerade tidpunkten eller tidigare är helt och hållet en fråga för medlemsstaten i fråga. Det skulle inte ha varit med i hans betänkande.
Vi känner till hur man skär itu metalldelar och hur man transporterar dem, men det finns ingen allmänt acceptabel lösning på vad som skall hända med kärnkraftverkens radioaktiva del. Här inom Europeiska unionen har vi problemet med att avveckla våra kärnkraftsanläggningar vid Gemensamma forskningscentret. Vi har inte kalkylerat med kostnaden för den avvecklingen på rätt ställe, och den har för närvarande, helt mot reglerna, placerats i en forskningsbudget. Avveckling av kärnkraftverk är inte forskning. Det är ingen lämplig plats för att avveckla Gemensamma forskningscentrets anläggningar.
Någonting som starkt oroar mig - och jag nämnde det under debatten i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi - är att några kärnkraftverk använder kontraktarbetare för de farligare aspekterna av arbetet i samband med avveckling och olyckor. Det är beklagligt. Om syftet med att använda kontraktarbetare är att kontrollen, som måste äga rum under lång tid, inte behöver göras, då är det oacceptabelt. Jag kan inte heller se att det är lämpligt att i detta betänkande tala om en förlängning på 50-60 år för kärnkraftverk. Chichester må ha den uppfattningen, men den är inte lämpad för hans betänkande. Hans sista kommentarer, som jag sade, handlade om konstruktion av fler kärnkraftverk: Detta är mycket olämpligt och har ingenting att göra med det ämne som han skulle göra ett betänkande om. Låt oss lösa det första problemet innan vi gör någonting sådant.

Estevan Bolea
Fru ordförande! Jag skulle vilja gratulera herr Chichester av två anledningar. För det första för initiativet till detta betänkande - det är ett initiativbetänkande - , eftersom jag anser att det kommer mycket lämpligt i tiden och för det andra för dess goda kvalitet. Dessutom stöder jag allt han sagt i början och i slutet, jag tror till och med att han fick med för litet. Det är synd att McNally lämnar oss, vars arbete jag beundrar väldigt - och hennes goda engelska också - , men inte alla de oklarheter som hon precis lagt fram för oss, som gjort att jag inte förstått henne - helt enkelt - eftersom allt var blandat.
Jag anser att det viktiga i allt arbete avseende stängning och avveckling av kraftverk handlar om att sluta cykeln. Fru ordförande, ärade ledamöter, man skulle kunna hoppas att det i andra verksamheter stod lika klart för oss vad vi håller på att göra som när det gäller kärnkraften. Vissa länder säger att de skall stänga kraftverk men jag tvivlar på att det kommer att ske förrän om 30 eller 40 år.
Förenta staterna förlänger livslängden för sina kärnkraftverk till 40 och 60 år. Det kommer Europa också att göra, och Japan. Varför? Jo, för det är en ren energikälla, en säker energikälla, en billig energikälla, och det är det vi behöver på en avreglerad elmarknad. Det skulle vara mycket viktigt att man i all elframställning innefattade kostnaderna för avvecklingen av anläggningarna. Man kommer att avveckla vissa oljeplattformar. T.ex. har vissa aktiviteter godkänts för företagen i Nordsjön och det finns några meddelanden från kommissionen om detta. Nåväl, inom kärnkraftsområdet är, i de åtta länder i Europeiska unionen som framställer elektricitet från kärnkraftverk, alla kostnader för hantering av avfall och avveckling av kärnkraftverken innefattade. Som Chichester sade handlar det om låga siffror, mycket lägre än dem som inte är insatta i denna fråga påstår. Hur kan jag säga att de är låga? Jo, eftersom Spanien är i färd med att avveckla ett stort kraftverk på grund av dess ålderstigna teknik - en fransk teknik med naturligt uran som inte varit intressant, inte för att det skulle ge upphov till kärnkraftsproblem. Det handlar om kärnkraftverket Vandellós 1 på 460 Mw. Det är en stor anläggning och avvecklingskostnaden ligger t.o.m. långt under de 15 procent som Chichester nämnde, och också långt under kostnaderna för avfallshanteringen - här talas det mycket lättsinnigt utan att känna till ämnet, utan att studera det. Jag tror att Chichester har slagit huvudet på spiken, när han har sagt att den avancerade teknik som skall användas är en ny möjlighet för våra industrier, det är ett nytt område för industriverksamhet som vi alla bör ta till vara, även om vi måste vänta 40 eller 60 år men det finns forskningscentra och kraftverk som någon gång skall avvecklas. Gratulerar, herr Chichester, och fortsätt att arbeta med samma kraft.

Lindqvist
Fru ordförande! Kärnkraften är en föråldrad energiteknik. Det har Chichesters betänkande visat på ett bra sätt. Därför var det onödigt att börja tala om ny kärnkraft samtidigt som betänkandet beskriver hur avvecklingen nu påskyndas runtom i världen.
Kärnkraften är förenad med stora risker - från utsläpp av radioaktivitet vid uranbrytningen över drift och transporter till slutförvaringen. Dessutom finns det en risk för spridning av plutoniumavfall för kärnvapenanvändning. Frågan om slutförvaringen av kärnkraftsavfall är inte löst. Kärnkraften bör alltså avvecklas som energikälla för dess risker vid drift, transporter m.m. samt för att den hela tiden producerar nytt avfall.
Varje land skall självt besluta om avveckling av kärnkraften - när och hur. Varje land skall också självt ta hand om och ansvara för sitt eget radioaktiva avfall. Sverige och andra länder som har kommit långt i forskningen kring avfallsmetoder får inte bli avfallsplatser för hela Europas kärnkraftverk, utan varje stat måste därför ges rätt att själv bestämma om import och export av avfall. Kärnkraftsavfall skall behandlas som kärnkraftsavfall och inte som vilka varor som helst.
Betänkandet är bra i många stycken. Jag ställer mig bakom det mesta av det som handlar om forskning, förebyggande åtgärder, skydd, öppenhet, närkontakt med allmänheten, export av avvecklingskunnandet till Öst- och Centraleuropa, vilket är väldigt viktigt.
Alltfler kärnkraftsanläggningar kommer nu att läggas ned. För Sveriges del har vi beslutat om avveckling av kärnkraften. Två av de tolv reaktorer som vi har skall tas ur drift nu i år, 1998. Därför bör också Euratomfördraget avvecklas på sikt och omvandlas till ett fördrag för utveckling av förnybara och miljövänliga energikällor. När det gäller ändringsförslagen stöder jag för min del samtliga ändringsförslag utom 6 och 9.

Ainardi
Fru ordförande! 1997 var 128 kärnkraftverk i bruk i Europeiska unionen och 39 höll på att avvecklas.
I Chichesters betänkande för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi understryks att de ansträngningar som gjorts på gemenskapsnivå, bland annat inom området för forskning om avvecklingen av kärnkraftverk har gjort det möjligt att få en högt kvalificerad expertis. Men dessa ansträngningar kan ytterligare förbättras, vilket betänkandet visar, för att minska hälsoriskerna och för att främja återvinningen av uttjänt material. I betänkandet noteras också med rätta att det faktum att kärnkraftverk tas ur drift och avvecklas av politiska skäl innan deras livsålder har uppnåtts inte kan motiveras ur ett ekonomiskt perspektiv.
På området för kärnkraft som nu är mycket kontroversiellt anser jag att två stötestenar bör undvikas: den blinda tilliten och den oresonliga rädslan. Kärnkraften, som upp till ett belopp av 35 procent i genomsnitt bidrar till Europas elförsörjning - mer än 75 procent i Frankrike - är en tillgång som man inte skall förakta, utan som man i stället skall uppvärdera.
De miljökrav, bland annat det företräde som getts minskningen av växthusgaser, ger kärnkraften som är den energi som förorenar miljön minst en ny chans. Med stöd av den tekniska utvecklingen och den europeiska sakkunskapen bör ytterligare ansträngningar göras på miljö-, säkerhets- och folkhälsoområdena. Dessutom måste man alltmer göra de anställda på kärnkraftverken och befolkningen ordentligt delaktiga. Stora investeringar är särskilt nödvändiga när det handlar om att avlägsna radioaktivt avfall, och att minska dess radioaktivitet för att göra slutförvaringen av det möjlig utan någon fara för kommande generationer.
Slutligen inför de hot som den liberaliseringsprocess utgör som satts igång inom energisektorn med direktiv om elektricitet och gas, förefaller det mycket viktigt att medlemsstaterna kan behålla sin suveräna rätt att själva få välja vilken energi de vill ha. Jag anser att möjligheten att välja bör respekteras.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Det är anmärkningsvärt och värt att gratulera att man efter årtionden av hämningslösa subventioner av kärntekniken äntligen börjar fundera över vad vi skall göra när driftstiden är slut! Det skulle naturligtvis ha varit mycket bättre om vi redan innan vi satte igång, hade funderat över vart det avfall som uppstår skulle ta vägen. För faktum är att det inte någonstans i världen finns någon säker slutförvaring för högaktivt och medelaktivt avfall. Man grälar till och med om vilken värdsten vi skall välja och i vilken matris vi skall smälta avfallet. När Chichester påstår att några kärnkraftsverk har rivits och förvandlats till gröna ängar, då är det inte sant! Vi har rivit ett enda kärnkraftsverk i EU, det var Niedereichbach, det gick på 14 dagar och det var inte förorenat. Sedan rev man Lugmin i Greifswald - det ingick inte alls i nätverket, och det i Reinsberg som ni kanske har tittat på var en forskningsreaktor och är därför inte jämförbar. I det avseendet får jag lov att konstatera, att vi varken vet vilken teknologi vi skall tillämpa eller var slutförvaringen skall ske. Slutsatsen är naturligtvis att vi först, innan vi sätter igång och river, bör fundera över vart avfallet skall ta vägen, och eftersom vi för närvarande inte vet det, bör det finnas en säker inneslutning för de använda kärnkraftsverken, givetvis innan bränslestavarna avskiljs, och för att få slut på det meningslösa kringfraktandet i hela Europa bör det stanna på kärnkraftverket.
Vad vi dessutom snarast behöver är ett återvinnings- och blandningsförbud. Det får ju inte vara så att man bygger vägar t.ex. med förorenade ämnen. Vad är det vi utsätter arbetstagarna för? Jag kan tala om för er att det förorenade stålet över huvud taget inte är användbart inom stålindustrin, finmekaniken och fintekniken. Det får man också ta med i beräkningen.
Dessutom behöver vi en förändring av den europeiska strålskyddsförordningen. Med den förordningen kan man nämligen framkalla en sortering. Det innebär att vi snarast behöver en avvecklingsfond baserad på principen om att förorenaren skall betala. Jag menar inte att det nu är vi som plötsligt skall betala. Det finns de som under alla år och på skattebetalarnas bekostnad har gjort jättevinster, de hade nämligen monopol, priserna måste betalas och de byggde upp stora reserver med skattefria miljarder - sådant måste man naturligtvis sätta stopp för. Men vi behöver avvecklingsfonder för strålskyddet. Pengarna kan ta ur EKSG-budgeten, den upphör år 2000 och rymmer i dag över 100 miljoner. Det finns alltså möjligheter. Men det viktigaste av allt: Om vi låter avfall uppstå, måste vi också tala om vart det skall ta vägen! Svaret på det är ert problem och det har inte kommit något ännu. De säger alltid, det är ingen fara, vi förvandlar allt till gröna ängar, det kostar inget, återvinningen är inget problem - men den sanna verkligheten ser annorlunda ut, annars skulle vi inte ha temporära lagringar överallt som svämmade över, inte heller jätteberg av kärnavfall på upparbetningsanläggningarna. Jag anser att det är dags att vi tar itu verkligheten innan vi fortsätter att producera mer.

Maes
Fru ordförande! Den som lyssnar på debatterna här mellan kärnkraftsförespråkare och kärnkraftsmotståndare måste nog dra slutsatsen att en överenskommelse dessa emellan är omöjlig. Ändå sitter vi med ett betänkande som visar oss ett gemensamt behov, nämligen avveckling under säkra omständigheter; det gäller nämligen befolkningens hälsa. Jag måste säga er, herr Chichester, att era lugnande förklaringar i betänkandet rörande Belgien är något överdrivna, för i själva verket skickas avfallsproblemet vidare från den ena förvaltningen till den andra som en het potatis. Någon riktig lösning finns ännu inte.
Under inflytande av en stark lobbyverksamhet för kärnkraft har det överallt upprättats kärnkraftsanläggningar trots det faktum att det inte finns någon lösning för det högaktiva avfallet, vilket här belystes på ett talande sätt av föregående talare. Under de kommande åren kommer man emellertid att tvingas stänga ett antal anläggningar, då det kalla kriget är över och militära anläggningar alltså inte längre behövs; enligt min mening behövs de alls inte mer; och det finns också hopp om att man går över till andra metoder för elektricitetsproduktion och så vidare. Slutligen är även livslängden för ett kärnkraftverk begränsad, även om man förstås även kan ha olika meningar om själva längden. Men till slut måste avveckling ske. Vad detta beträffar finns tyvärr inget allmänt regelverk.
Betänkandet pekar på möjligheten till direkt avveckling, men även på möjligheten till en successiv avveckling genom vilken saken inte kommer att vara ur världen förrän om 135 år - ingen av oss kommer att uppleva detta. Detta är enligt min mening ansvarslöst.
Man kommer naturligtvis att åberopa ekonomiska argument. För det är sant att kostnaderna för en avveckling trots varningarna egentligen aldrig inräknades i priset för kraftverken eller för elektriciteten. Kritikerna av den nukleära utvecklingen har hela tiden pekat på dessa ekonomiska risker. Avvecklingen måste emellertid ske med största omsorg, och på den punkten vill vi stödja betänkandet, även om vi måste säga att varje avveckling naturligtvis också kommer att medföra ännu ett berg av nytt avfall, till och med högaktivt avfall.
Jag vill här peka på det ansvarslösa risktagandet med att gamla och avskrivna anläggningar befinner sig bredvid andra som ännu är i bruk. Internationell lagstiftning och lagerhållning för kort eller lång tid måste fortsätta att kunna kontrolleras tills dess att risken har försvunnit fullständigt. Erfarenheten från det tredje europeiska programmet för avveckling visar att detta är tekniskt möjligt inom loppet av femton år från stängningen. Det är fortfarande en kostsam historia, och kapital måste samlas ihop. Det är därför vi också vill få internationella organ att ta sitt ansvar, och vi lämnade därför in ett ändringsförslag om en europeiska avvecklingsfond.
Vårt beslut är att vi kan skriva under på den största delen av rekommendationerna i resolutionen, men vi fann det ändock nödvändigt, herr ordförande, att lämna in ett antal ändringsförslag, trots att inte hela ARE-gruppen kommer att stödja dessa. Men som demokratiska nationalister och " regionalister" vill vi understryka att vi förbereder en framtid utan kärnkraftsanläggningar och således är vi även mot återvinning. Man har ju ännu inte funnit någon lösning för det högaktiva avfallet.

Ordföranden
Fru Maes, jag beklagar, men nu måste jag få avbryta er. Ni har redan dragit över tiden med en och en halv minut!

Pinel
Fru ordförande! I en tidigare debatt om kärnkraften tog jag upp några orosmoment i samband med denna typ av energi. Ett av dem gällde vad jag då kallade den ekonomiska risken, det vill säga att man i en kris frestas att fortsätta driva kärnkraftverken även efter deras normala livstid.
När jag läser punkt 14 inser jag att jag inte hängt med, eftersom denna frestelse redan finns, här och nu, i en förhållandevis gynnsam ekonomisk situation. Vi bör mycket bestämt motsätta oss denna oacceptabla avsikt. För några år sedan föll några nonchalanta flygbolag offer för en mörk serie av händelser. Boeing-plan, som var mycket gamla, så gamla att de inte längre borde ha använts, störtade med en dramatisk regelbundenhet. Om vi begick samma fel med kärnkraftverken, skulle vi oundvikligen få likartade resultat. Alltså låt oss för allt i världen inte inlåta oss på denna väg.
För övrigt skulle det vara förträffligt om man informerade befolkningen bättre, och jag skulle till och med vilja säga om man utbildade befolkningen om hur man skall gå till väga vid larm. Det skulle vara mycket bra att till exempel dela ut förebyggande jodtabletter för att förhindra risken för sköldkörtelcancer.
Ärligheten vad gäller kostnaderna är också ett fundamentalt ämne, eftersom man inte kommer att kunna utföra en rättvis jämförelse med andra energiformer, så länge den sammanlagda kostnaden för kärnkraften inte anges exakt.
Jag beklagar att genom beaktande M tas parti för, jag citerar: den framtida utvecklingen av kärnkraften. Ändringsförslag 4 lägger fram den andra ytterligheten och nämner samtidigt som ett faktum, jag citerar: det ofrånkomliga övergivandet av kärnkraften. Jag vet inte om det handlar om ett översättningsfel, då man skulle kunna förvänta sig till exempel termerna " önskvärt övergivande" , vilket jag skulle ha accepterat. Om det inte handlar om ett fel, skulle jag vilja att Bloch von Blottnitz preciserar vilken förpliktelse hon åsyftar ?
Slutligen är ändringsförslag 7 av samma upphovsman alldeles utmärkt, eftersom vi bestämt bör motsätta oss införandet av radioaktivt material, till och med av mycket svagt radioaktivt material, i de vanliga kommersiella kretsloppen. Det skulle här betyda att man inledde en process av spridning och trivialisering av radioaktiviteten.

Lange
Fru ordförande! När arkeologerna i dag tar sig runt i omgivningarna och hittar skelettdelar från dinosaurier ur det förgångna, då blir de glada och kan göra i ordning dessa och ställa ut dem, eftersom de är helt ofarliga. Jag tror inte att vi lika enkelt kan bereda vägen för dagens energidinosaurier och säga, det är ingen fara, utan vi måste ta hand om dem, eftersom de faktiskt innehåller farligheter som inte bara utgör en risk för oss, utan även för kommande generationer. Det gäller alltså att hantera dagens dinosaurier på ett helt annat sätt än dinosaurierna från förr.
Jag vill tacka herr Chichester för hans initiativ till detta betänkande, även om hans åsikter skiljer sig radikalt från mina. Det framgår tydligt att det finns ett behov av att hantera dessa energidinosaurier, så att de oskadliggörs för framtida generationer. Jag är glad över att det behovet tycks växa. Vi har i Europeiska unionen omkring 130 kärnkraftsverk varav 19 i Förbundsrepubliken Tyskland. Lyckligtvis har den nya förbundsregeringen bestämt sig för att avveckla dessa riskfaktorer. Det finns behov av avvecklingsteknik, av metoder för att göra detta och hittills har det inte funnits någon utvecklad teknik.
Därför behöver vi forskning, vi behöver även avvecklingsmetoder för olika typer av kärnkraftsverk. Framför allt behöver vi metoder. Vi får inte försöka hitta några kryphål. Herr Chichester, jag tycker därför inte att man kan säga att det innebär en viss avveckling att förlänga den återstående löptiden. Nej, vi måste konsekvent tala om att vi vill att denna dinosaurierteknik upphör definitivt.
Det förutsätter naturligtvis att vi kommer överens om kostnaderna och att det hela går till på ett ärligt sätt. Det finns ju energiföretag som sedan flera år, sedan årtionden tillbaka har tjänat pengar på kärnkraftsverken. De skrivs av och företagen köper telekommunikation och annat för pengarna. Nu kommer förslag om avfallshantering, och då skall vi dessutom bilda en avvecklingsfond med hjälp av offentliga medel! Nej, säger jag, det går inte! Finansieringen av kärnkraftverkens avveckling får allt de som har tjänat pengar på det hela räkna med att stå för.
Den svåra frågan är naturligtvis: Vad händer med avfallet? Den frågan är inte löst ännu. Slutförvaringen är den centrala fråga som vi måste ägna oss åt. Vi kan inte längre rikta blickarna mot vidareutvecklingen av säkerhetstekniken för att kärnkraftsverken skall fungera i 100 år till. Nej, i stället måste vi undersöka vilken teknik som är den säkraste för slutförvaringen. Det innebär givetvis att vi inte längre kan tillåta oss att forsla kärnavfall fram och tillbaka genom Europa som om det handlade om turister, och att detta skulle vara ett slags slutförvaring i förväg. Nej vi måste ägna oss åt att skapa konkreta åtgärder för en säker slutförvaring. Det är den avgörande frågan. Först när vi har lyckats med detta, i de framtida generationernas intresse, i våra barns intresse, kan vi vara säkra på att även de framtida generationerna utan problem kommer att kunna bedriva arkeologi.

Trakatellis
Fru ordförande, jag skulle vilja fästa er och mina kollegors uppmärksamhet på några vid det här laget föråldrade kärnreaktorer av sovjetisk modell, som fortfarande är i drift och som i dag utgör ett hot mot Europas folk.
Till exempel utgör kärnkraftverket i Kozlontoui i Bulgarien en ständig mardröm för mitt land, men även ett direkt hot mot hela Europa, eftersom driften av detta medför enorma säkerhetsrisker. Anläggningen består av sex stycken tryckvattenreaktorer av sovjetisk modell, av vilka reaktorerna ett till och med fyra, som är av typen VVR 440 230, är av de opålitligaste och farligaste som finns. De två reaktorerna fem och sex, som är av typen VVR 1320, anses vara mindre farliga, eftersom säkerhetskraven var strängare då de tillverkades. Trots det har problem konstaterats även i dessa reaktorer, och experterna förutsäger att de inte ens efter att ha uppgraderats till västs normer kommer att kunna drivas säkert i mer än två år, utan att fortlöpande kontrollarbeten utförs. Det bör påpekas att den senaste olyckan i anläggningen ägde rum i maj detta år, och den klassades tillfälligt till nivå två på tillbudsskalan. Europeiska unionen har från och med år 1991 tillhandahållit mer än 50 miljoner ecu från Phare-programmet till förbättringar av säkerheten i detta kärnkraftverk och mer än 70 miljoner ecu för att vidta kortsiktiga åtgärder av extraordinär nöd på det traditionella energiområdet.
Nödvändigheten av att omedelbart avbryta driften av kärnkraftverket och slutgiltigt avställa de fyra farligaste reaktorerna är alltså uppenbar. Den bulgariska regeringen har för övrigt förbundit sig att göra detta, i avtalet om stöd från Europeiska investeringsbanken för uppgraderingen av enheterna fem och sex. Något som helst krav på att förlänga driften eller ändra den inslagna kursen skulle sätta Bulgarien i en mycket riskabel sits, och landet skulle i händelse av detta minera sina ansträngningar att inträda i unionen och dramatiskt försämra relationerna med Europeiska unionen. Detta har också redan framkommit av ett brev från ordförande Santer till de bulgariska myndigheterna.
Europeiska unionen måste hjälpa Bulgarien och åta sig en aktiv roll för att minska landets beroende av kärnenergi. Kommissionen måste av den anledningen, i stället för att stillasittande se på hur de enorma, ej fördelade summorna i Phare-programmet samlas på hög, omedelbart sätta i gång att utveckla och finansiera lämpliga åtgärder. Farliga är även anläggningarna för utgrävning och anrikning av uran, anläggningarna för produktion av bränsle och upparbetning av använt bränsle, samt lagringen av avfallet från Kozlontoui. Lagringskapaciteten för det radioaktiva avfallet är redan utnyttjad fullt ut, med följden att avfallet lagras tillfälligt vid kärnkraftverket.
Därutöver är den gränsöverskridande, radioaktiva nedsmutsningen av floden Nestos ett ovedersägligt faktum. Europeiska kommissionen måste sent omsider vidta konkreta åtgärder, för att få den bulgariska regeringen att samarbeta och upphöra med den radioaktiva, gränsöverskridande föroreningen.
Fru ordförande, ingenting är i dag viktigare för de europeiska medborgarna än att undvika ett nytt Tjernobyl, med alla de hemska följder som vi redan känner mycket väl, som en fortsatt drift av de farliga reaktorerna i Kozlontoui, men även av andra kärnreaktorer av sovjetisk modell som idag är i drift i Europa, kan medföra. Vi måste följaktligen agera mycket snabbt, innan det är för sent. Det skulle vara bra om kommissionen talade om för oss vad den ämnar göra i fråga om Kozlontoui, men även i fråga om alla de andra kärnreaktorerna av sovjetisk modell och, mer allmänt, i fråga om de kärnreaktorer vars livslängd nu är förbrukad och som utgör ett dödligt hot för folken i Europa.

Papagiannakis
Fru ordförande, förslaget som vi diskuterar innehåller förslag som helt säkert är användbara, då det gäller frågan om vad som bör göras, när det är dags att slutgiltigt avveckla ett kärnkraftverk.
Det grundläggande problemet som sysselsätter mig är emellertid det övergripande valet av kärnenergi som sådant. Farorna, och de verkliga kostnaderna för dessa. Vad gäller problemen och svaren på dessa frågor, är herr Chichesters betänkande bara indirekt till hjälp. Betänkandet innehåller också formuleringar som förvånar, som till exempel formuleringarna som menar att kärnindustrin skall utbilda oss, så att vårt medvetande ökar. Liksom även då det uttalar att avvecklandet av kärnkraftverk som inte är säkra skall uppmuntras. Men, hur säkra är de övriga? Jag tänker då inte bara på sovjettillverkade kärnkraftverk. Hur stor olycksrisk är " godtagbar" , till vilket " pris" och med hur stort hopp om återställande, på hur många hundra eller tusen år? Vad har kommissionen att säga i fråga om detta?
Jag tror också att betänkandet vi diskuterar underskattar avvecklingskostnaderna. Vi har information från Frankrike och Spanien som höjer kostnaderna till tiotals miljarder franc, och, vilket är viktigt, information som säger att en avveckling kommer att kräva många, upp till tio år, vilket även det medför kostnader som inte har räknats in. Fru ordförande, sökandet efter en annan strategi, som kan ersätta alla kärnkraftverk, som i god tid kan främja andra energikällor för vilka det finns modern teknik, och för vilken investeringar uppbådas så att den kan utvecklas, är ännu inte avslutat. Dessa investeringar kommer utan tvekan att vara mycket mindre än dem som behövdes för att utveckla kärnkraften, som slutligen har visat sig vara allt annat än billig. Jag tror att vi måste uttrycka vår beundran för regeringarna i unionen, åtminstone för dem som har uttalat att de strävar i denna riktning, vilket nyligen skedde i Tyskland.

Cushnahan
Fru ordförande! Jag välkomnar detta betänkande av min kollega Chichester. Tjernobylkatastrofen ändrade den allmänna uppfattningen om kärnkraft, och många av dem som lever i skuggan av kärnkraftverk är oroliga över de nuvarande säkerhetsnivåerna.
Detta är särskilt oroande för europeiska medborgare som bor i närheten av gränsen till länderna i Central- och Östeuropa. Det är inte till någon hjälp att industrin själv agerar på ett hemlighetsfullt sätt när ett problem uppstår. Om den var mer öppen och rättfram skulle det ha en mer lugnande inverkan på dem som har legitim orsak att vara oroade.
Denna debatt om avveckling kommer vid ett lägligt tillfälle, och i våra diskussioner med ansökarländerna i utvidgningsprocessen måste vi pressa fram avveckling av anläggningar som inte är säkra. Jag vill dock understryka att detta gäller i lika hög grad för Europeiska unionens medlemsstater som för de länder som gränsar till oss. Jag skulle särskilt vilja upprepa den oro som många av mina irländska landsmän hyser i fråga om Sellafield-THORP-anläggningen. Det har varit för många incidenter, för många larmrapporter och för många tillfälligheter beträffande hälsoproblem längs Irlands östkust. Regeringsskiftet i Tyskland kommer, som ni vet, fru ordförande, uppenbarligen att leda till att Tysklands kärnkraftspolitik omvärderas. Detta skulle kunna innebära att transporterna av kärnbränsleavfall som normalt skulle ha gått till Sellafield-THORP kommer att upphöra, vilket väcker frågor om den ekonomiska bärigheten för den anläggningen.
Förutom den oro som redan har kommit till uttryck skulle jag vilja göra kommissionen uppmärksam på punkt 15 i min kollegas betänkande som uppmanar rådet och kommissionen att verka för stängning av kärnkraftverk i Europa som inte är säkra. I detta hänseende skulle jag vilja be kommissionären att seriöst undersöka om Sellafield-THORP skulle kunna komma med i den kategorin eller inte.

Fischler
Ärade fru ordförande, ärade ledamöter! Först vill jag tacka herr Chichester för hans utförliga betänkande, men jag vill även tacka utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi för deras behandling av betänkandet, i synnerhet då samarbetet med kommissionen har fungerat mycket bra, något som säkert har bidragit till en ökad förståelse för problemen på detta känsliga område.
Kommissionen är medveten om att industrin och ekologin i våra medlemsstater står inför en stor utmaning i samband med avvecklingen av kärnkraftsverken och andra kärnkraftsanläggningar. För närvarande är 110 kärnkraftsanläggningar i Europeiska unionen under avveckling, och förberedelserna för denna avveckling befinner sig på helt olika stadier. Om man tittar på de kärnkraftsanläggningar som finns i Västeuropa, kan man dra slutsatsen att det under de första årtiondena i det kommande århundradet kommer att ske en avveckling av ett växande antal kärnkraftsanläggningar av olika slag. Fram till år 2000 kommer det sannolikt att ha skett en reducering av 150 kärnkraftsanläggningar. Problemen kommer att öka i samband med den förestående utvidgningen av Europeiska unionen, för då måste sådana kärnkraftsanläggningar avvecklas som inte alltid uppfyller de allmänt erkända säkerhetskriterierna. Enligt kommissionens första beräkningar finns det omkring 50 anläggningar i dessa länder som måste avvecklas. Men då kommer inte avvecklingen längre att vara en angelägenhet, där olika koncept kan tillämpas från fall till fall. Snarare kommer en industriell process att inledas, där tio tusentals europeiska arbetstagare kommer att ta del, och där det kommer att finnas avsevärda mängder material med låg radioaktivitet.
Med tanke på detta höga antal och i syfte att öka samarbetet mellan medlemsstaterna liksom en harmonisering av unionen, anser kommissionen att man bör skapa allmänna riktlinjer för avveckling av kärnkraftsanläggningar. Därför håller kommissionen i stort sett med om de synpunkter som Chichester framför i fråga om avvecklingen.
Låt mig ändå gå närmare in på några av de frågor som tas upp. Under förslaget till resolution uppmanas kommissionen att bevara den höga expertisnivån i Europeiska unionen och svara för spridningen och överföringen av kunskapen på området. Jag kan berätta för er att kommissionen inom ramen för det nuvarande FoTU-programmet kommer att upprätta och vidareutveckla databaser i syfte att förenkla utbytet av information om teknik och kostnader mellan pågående avvecklingsprojekt.
Föredraganden poängterar vidare hur viktigt det är att länderna i Central-och Östeuropa får långsiktig teknisk hjälp. På det området finansierar kommissionen för närvarande en rad olika studier som handlar om strategier och tekniska aspekter för avvecklingen i de central- och östeuropeiska länderna och de nya oberoende staterna och som kan vara till stor hjälp för de berörda när dessa skall utveckla sina egna strategier.
Dessutom bör det påpekas att kommissionen givetvis också anser att allmänheten måste informeras. Kommissionen kommer också att verka för detta framöver. Kommissionens fjärde rapport om det nuvarande läget och framtidsutsikterna på området hantering av radioaktivt avfall i Europeiska unionen kommer förmodligen att offentliggöras före årets slut. Kommissionen är precis som ni, mina damer och herrar, av den uppfattningen att finansieringsfrågan liksom möjligheterna att reducera mängden avfall och sänka avvecklingskostnaderna är viktiga frågor, något som även framgår av betänkandet. Kommissionen kommer att ta hänsyn till de frågorna när den förbereder sitt meddelande om avvecklingen. För närvarande kan kommissionen inte uttala sig i förväg om kärnkraftverkens återstående livslängd, vilken diskuteras i betänkandet. Däremot kommer man inom ramen för det femte ramprogrammet för forskning att göra studier i ämnet kärnreaktorernas återstående livslängd. Resultaten kommer förhoppningsvis att hjälpa kommissionen att göra en riktig bedömning av läget och framtidsutsikterna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Miljö och produktionsmetoder inom jordbruket - Skogsbruksåtgärder inom jordbruket - Bergsområden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A4-0345/98) av Iversen för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av rådets förordning (EEG) 2078/92 om produktionsmetoder inom jordbruket som är förenliga med miljöskydds- och naturvårdskraven[KOM(97)0620 - C4-0075/98], -(A4-0346/98) av Otila för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet med en utvärdering av tillämpningen av förordning (EEG) nr 2080/92 om en gemenskapsordning för stöd till skogsbruksåtgärder inom jordbruket[KOM(97)0630 - C4-0076/98], -(A4-0368/98) av Santini för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om en ny strategi för bergsområden.
Iversen
Fru ordförande! Jag tycker att vi uppnått en bra kompromiss om detta betänkande. Vår uppgift här i parlamentet är ju att vi skall försöka uppnå det vi vill skall ske. Vi skall å ena sidan göra en insats för de program som främjar miljövänliga produktionsmetoder. Å andra sidan skall vi kontrollera om vi får någon valuta för de pengar vi använder. Får vi en bra miljö för de pengar som vi använder inom dessa system? Det är ju inte småpengar det rör sig om. Det är ett totalt tillskott från EU på 3, 8 miljarder ecu till detta program för 1997, och dessutom tillkommer medlemsstaternas bidrag som uppgår till 2, 5 miljarder ecu. Det är alltså fråga om betydande belopp, och vi måste naturligtvis kontrollera hur vi använder dessa medel. Får vi nog med miljö för pengarna?
Det är EU-medborgarnas pengar det är fråga om, och det är därför viktigt att fastställa hur bra detta program fungerar i praktiken. Man kan beklaga att det inte är fråga om en egentlig utvärderingsrapport, men det var inte heller avsikten - det skall sägas till kommissionens försvar. Men eftersom det förhåller sig på så sätt, så har det varit svårt som föredragande att dra några slutsatser om miljökonsekvenserna av detta program. Jag har förstått att kommissionen - som jag för övrigt haft ett utmärkt samarbete med under utarbetandet av detta betänkande, och som jag gärna vill tacka för - fortfarande väntar på två av de nationella utvärderingsrapporterna, och att den kommer att ha en samlad rapport klar i april nästa år. Detta är bra, men det hade naturligtvis varit mycket bättre om vi hade kunnat utarbeta vårt betänkande mot bakgrund av en faktisk utvärdering från kommissionens sida.
Det är nämligen svårt att utvärdera ett program som detta, eftersom det saknar egentliga mål eller framgångskriterier. Vad vill vi? Hur långt vill vi gå? Vad är det vi skall uppnå innan vi tycker att detta är tillräckligt bra? Jag tycker att man skall tänka på att en bra utvärdering kräver uttryckliga utvärderingskriterier, och jag tycker också att man framöver måste sätta upp tydliga målsättningar. Jag vill också nämna att det enligt kommissionens rapport åstadkommits en rad mycket, mycket positiva effekter på ett stort antal områden. Bland annat har en del jordbrukare uppmuntrats till att ställa om till ekologiskt jordbruk, och det är ju inte så illa. Men de siffror som vi redan har visar också att det har varit ett alltför lågt utnyttjande av programmen. Detta kan det finnas olika skäl till. Medlemsstaterna har upplyst om att det bl.a. kan bero på startsvårigheter, bristande upplysningar om programmen, brister rörande den nationella samfinansieringen, som beror på att jordbrukarna inte vågar binda upp sig under så lång tid som är nödvändigt för att få vara med i dessa system, och det har också klagats på att ersättningarna inte täcker utgifterna vid omställningen av produktionen.
Enligt min mening bör alltså kommissionen lägga fram förslag om hur systemet kan göras mer överskådligt för jordbrukarna i framtiden. För ögonblicket finns det tre olika stödsystem för miljövänliga produktionsmetoder, och det kan vara svårt för den enskilde jordbrukaren att bedöma vilka system som lönar sig bäst för honom i en given situation. Därför vill jag gärna uppmana kommissionen till att också tänka på att information om systemet är en viktig förutsättning för ett framgångsrikt genomförande i medlemsstaterna. Men upplysning och information är inte nödvändigtvis tillräckligt för att potentiellt intresserade jordbrukare väljer att delta. Det låga utnyttjandet av programmen är mest uttalat - vilket jag starkt beklagar - i områden med mest intensivt jordbruk. Vi befinner oss alltså i den situationen att det inte riktigt händer något på de platser där dessa idéer borde genomföras. Vi kan se att det inte riktigt finns några möjligheter att ställa om de intensiva jordbruken till extensiva jordbruk. Detta tycker jag är en stor brist med programmen, eftersom det är i dessa områden den största miljöeffekten skulle uppnås. Problemet med det nuvarande systemet är ju att det uppenbarligen inte betalar sig för jordbrukarna med intensiva jordbruk att utnyttja dessa program. Och jag tror att vi måste tänka över vilka framgångskriterier och målsättningar vi egentligen eftersträvar.
Om jag nu skall vara litet kritisk vill jag säga att jag genom de upplysningar jag har fått från kommissionen, som har varit mycket öppen om dessa saker, har en förnimmelse av att en rad av de saker som har genomförts tack vare dessa system, bl.a. naturvård, ändå skulle ha blivit gjorda. Jag menar därför att man måste - som jag sade innan - tänka på framgångskriterierna och målsättningarna. Jag tycker också att det skall finnas möjligheter att gradera stödet, så att det blir ett större samband mellan storleken på det ekonomiska stödet och jordbrukarnas utgifter i förhållande till miljöeffekterna.
Vår uppgift som parlament - jag avslutar med att säga detta - i detta sammanhang är å ena sidan att värna om miljön och kontrollera om vi får några miljöförbättringar. Det menar jag att vi får. Vi skall å andra sidan också undersöka om de miljöförbättringar vi får står i rimlig proportion till de utgifter vi har. Det kan vara svårt att säga exakt om så är fallet med dessa system, och därför vill jag säga än en gång att vi ser fram emot den dag det kommer en faktisk utvärdering. Jag har uppskattat den vänlighet jag har mött, och jag hoppas också att kommissionär Fischler här i dag kan bekräfta att han kommer att ge jordbruksutskottet en första utvärdering redan före dess att julefriden sänker sig över unionen.

Otila
Fru ordförande! Rådets förordning (EEG) nr 2080/92 var en kompletterande åtgärd till 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det viktigaste målet för den var att främja beskogning som en alternativ användning av jordbruksmark i syfte att kunna minska överskotten av jordbruksprodukter som var politiskt och ekonomiskt skadliga för gemenskapen. Jordbrukarna skulle kompenseras för inkomstbortfall som orsakades av lägre priser och minskad produktion. Samtidigt skulle gemenskapen förbättra sina skogsresurser och den ekologiska balansen samt bekämpa växthuseffekten. Stödordningen hade alltså två sidor: att minska jordbruksproduktionen samt att öka gemenskapens skogsareal och förbättra skogen. Stöd betalas för kostnaderna av beskogningen och i början för underhåll av plantskogen samt för jordbruksfastigheternas skogsförbättringar. Inom det regionalpolitiska mål 1-området uppgår gemenskapsfinansieringen till 75 procent och i andra områden till 50 procent.
Kommissionens rapport till parlamentet ger dock inget svar på frågan huruvida de övergripande målen i ordningen uppnåtts. Rapporten innehåller varken några uppgifter om minskad jordbruksproduktion eller jordbrukarnas inkomstbortfall på grund av 1992 års reform som kompenserats med hjälp av beskogningsstöd. Man konstaterar i rapporten att utnyttjad jordbruksareal minskat i tre länder med 0, 95-1, 35 procent och i övriga länder ännu betydligt mindre än så.
Att en utvärdering saknas innebär att Europaparlamentet inte kan ge en klar bild av effektiviteten hos de åtgärder som kostat gemenskapen cirka 0, 8 miljarder ecu under åren 1993-1997 och vars totala kostnader inklusive medlemsstaternas andel är cirka 1, 8 miljarder ecu. Stödordningen har tillämpats bara under en kort tid och därför förstår jag att det inte ännu har varit möjligt att genomföra en övergripande utvärdering. Som föredragande av betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kräver jag ändå i den här frågan att en korrekt utvärdering av ordningens genomförande och funktion skall utföras. Jag anser att revisionsrätten till parlamentet måste avge en rapport om kostnader och fördelar som förordningen skapat för att man skall få en heltäckande bild av funktionsdugligheten hos en ordning som redan kostat Europeiska unionen flera miljarder ecu. Dessutom måste en jämförande analys göras om möjligheterna som framför allt förordning (EEG) nr 2078/92, som handlar om miljöhänsyn inom jordbruket, och beskogningsförordningen erbjuder. Kollegan Iversen har utarbetat sitt eget förtjänstfulla betänkande om ovan nämnda förordning.
Den kanske mest anmärkningsvärda egenskapen hos ordningen tycks vara stödets ojämna fördelning. Inom ramen för närhetsprincipen är medlemsstaterna skyldiga att följa förordningen, men de kan tillämpa den enligt egna prioriteringar. I praktiken är förordningen en betydande faktor i fyra medlemsstater, Spanien, Förenade kungariket, Irland och Portugal, där beskogningen omfattar 81 procent av hela EU: s beskogningsareal, dvs. av cirka 500 000 hektar. Hela EU: s skogsförbättringsareal under ordningens tillämpningstid är 185 000 hektar och man har byggt 7312 kilometer skogsbilvägar. Det förefaller faktiskt som om medlemsstaterna tillämpat förordningen enligt målsättningarna för sitt eget skogsbruk och sin egen miljöpolitik utan att i större utsträckning ta hänsyn till förordningens ursprungliga syfte eller jordbrukspolitiken.
Det känns märkligt att kommissionen över huvud taget lagt fram denna verksamhetsrapport i ett så här tidigt skede utan att ha tillräckliga fakta. Majoriteten av medlemsstaterna antog ju ordningen först år 1994. När jag utarbetade jordbruksutskottets betänkande visade det sig dessutom att siffrorna i rapporten var bristfälliga och till och med felaktiga, kanske i första hand beroende på förseningen av genomförandet. Detta är emellertid inget bevis på att stödordningens kostnader skulle vara lägre än väntat, utan närmast på att ordningen inte fungerat och inte fungerar på ett ändamålsenligt sätt. Jag tycker att det är berättigat att fråga om man skall fortsätta med verksamheten i den nuvarande formen enligt förordningen, när de uppsatta målen med några få undantag inte uppnåtts. Den här frågan måste vi återkomma till i samband med debatten om lagförslagen i Agenda 2000.
Europaparlamentet antog i januari 1997 en skogsbrukspolitisk resolution om gemenskapens jordbrukspolitik. I resolutionen konstateras att skogsbrukspolitiken inte ingår i Romfördraget, varför den inte heller sorterar under gemenskapen. Jag vill även i samband med det här betänkandet påminna om detta viktiga faktum. Jag anser att skogsbruket även i fortsättningen skall bedrivas i första hand på marknadsekonomiska villkor och inte stödjas med nya åtgärder. En intensiv debatt pågår som bäst även på EU-nivå om en eventuell skogsbrukspolitisk strategi och om olika slags system för skogscertifiering. Även i den här debatten måste man stå med båda fötterna stadigt på jorden samt hålla sig till fakta och inte gå med på miljöorganisationernas inkasseringsmekanismer.

Santini
Fru ordförande, herr kommissionär, först och främst vill jag framhålla att detta initiativbetänkande om en ny strategi för Europas bergsområden har en ganska lång historia och hänger samman med tidigare arbeten som, uppenbarligen, behövde uppdateras. Det har en lång historia även vad denna mandatperiod beträffar. Jag minns att vi höll en hearing den 27 januari 1997 om bergsområdenas och speciellt bergsjordbrukets problem, inom ramen för arbetet inom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Senare har en mycket värdefull uppdateringsrapport tagits fram av Europaparlamentets utredningskontor. Det är ett rykande färskt dokument, eftersom det lades fram för mindre än en månad sedan, och jag vill tacka alla som har bidragit till dess tillkomst. Det är den rapport jag håller i handen och som, som ni kan se, också är mycket gedigen: den utgör en mycket värdefull uppdatering för alla som vill lära känna de europeiska bergsområdena inte bara ur jordbrukssynpunkt. Slutligen har den uppmärksamhet den har rönt och de rapporter som just i dessa dagar produceras även av den Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén gett viktig uppbackning.
Det var därför vi, som Europaparlament, inte ville saknas i denna kör av analyser, men framför allt av förslag avsedda att skapa litet ordning i åtgärderna till bergsområdenas fromma. Bergsområden - se upp, här finns också fröet till ett missförstånd - som en del av en allmän problematik som heter " områden med ogynnsamma förhållanden eller problemområden inom den Europeiska unionen" . Men jag kommer tillbaka till detta när jag kort berör de ändringar som lagts fram.
Denna rapport - liksom för övrigt detta initiativ - utgår ifrån det faktum att bergsområdena utgör 30 procent av unionens territorium och 20 procent av den odlingsbara jordbruksmarken, och alltså utgör en ansenlig del där dessutom livet är oerhört svårt. Jag vill bara påminna er om några av de faktorer som gör det svårt: höjden framför allt, lutningen som försvårar användningen av mekaniserade jordbruksredskap, fragmenteringen av jordbruksmarken, jordens lägre avkastning, avfolkningen och åldrandet hos den bofasta befolkningen, svårigheterna med transporter och kommunikationer, avstånden från bebodda centra, kontinuerliga miljörisker - och därmed osäkerheten även vad beträffar att planera för framtiden - liksom bristen på grundläggande infrastruktur, vägar, skolor och allmän service.
Bergsområdena har en övergripande funktion som inte bara intresserar dem som bor där: miljövården och landskapsvården, den hydrogeologiska kontrollen, främjandet av jordbruksturismen, rationaliseringen av det allmänna resursutnyttjandet, de stabiliserande ingreppen till skydd för nedanförliggande områden - det är ingen klyscha att säga att staden ofta försvaras just i bergen - liksom, där det är påkallat, samarbetet över gränserna och hanteringen av den skogsvårdande verksamheten.
Ur dessa förutsättningar uppstår vissa förslag, för att inte säga små reformer, som i allmänhet sträcker sig i två riktningar som ligger hela den institutionella europeiska apparaten varmt om hjärtat: den första är att slå vakt om arbetstillfällen - alltså försöker vi se till att inte bli av med dem som redan finns, bara för att vi är engagerade i jakten på ny sysselsättning - och den andra är miljövården, som går som en röd tråd genom alla reformer. Men angreppssättet måste för att lyckas framför allt vara globalt, integrerat, sammanhängande och inte sporadiskt utan varaktigt. Det skall sägas att, såsom jag antydde tidigare, den Europeiska unionen redan försett sig med en strategi för områden med ogynnsamma förutsättningar, vilket inte bara innefattar bergsområden utan även de arktiska områdena och de kustområden som hotar att förvandlas till öknar.
Låt oss säga att detta initiativbetänkande bereder vägen även för två andra möjliga fördjupningar, vilket bekräftar att lagstiftarens uppgift är att dra upp en huvudväg från vilken sedan stigar som går mer till problemets kärna utgår. Bergsområdena är en aspekt av problemet, de arktiska områdena - föremål för ett initiativbetänkande som kommer att läggas fram mycket snart av parlamentsledamot Anttila - en annan. I en framtid, kanske under nästa mandatperiod, kan någon ägna sig även åt de kustområden som hotar att förvandlas till öknar. Det är alltså absolut inte lämpligt att varje gång dra upp problemet i sin helhet: det vore ett steg tillbaka, ett sätt att fortsätta att göra storstilade principuttalanden, storslagna förslag på åtgärder, utan att emellertid konkret och detaljerat ange vilka redskap som skall användas för att tränga in i problemets kärna och producera konkreta åtgärder.
Ja, vilka konkreta åtgärder? Jag skall snabbt bara nämna några. Framför allt krävs ett allomfattande angreppssätt. Vi måste främja kvarboende i områdena genom att medge ett tillägg till den fasta inkomsten, som inte är osäkert, för de tjänster av ekologiskt och socialt slag som kompletterar det som måste förbli den övervägande och huvudsakliga verksamheten, det vill säga jordbruket. Vi måste sammanföra de viktigaste förordningarna som berör bergsområdena i en enda volym, och på så sätt skapa en verklig " Bergskodex" för den Europeiska unionen. Det krävs seminarier som fördjupar problematiken, ett meddelande från kommissionen till rådet på temat " bergsområden inom den Europeiska unionen" , en övergripande handlingsplan som översätter detta nya angreppssätt till operativa termer. Vi måste utvärdera pilotprojekten via programmen Terra och Leader och sedan krävs en hel serie av ytterligare initiativ, som kan granskas i detalj av kommissionär Fischler, till vilken jag, som föredragande, överlämnar denna rapport med förhoppning om att han vill ta hänsyn till den när han, i Agenda 2000, anger de nya riktlinjerna för landsbygdens utveckling.

Fantuzzi
Ordförande, herr kommissionär, vår grupp noterar med tillfredsställelse dessa båda betänkanden från kommissionen om förordningarna 2078 och 2080. Ledamoten Otila sade att de är två betänkanden som tillkommit för hastigt. Jag är rädd att det är tvärt om, och att det rör sig om litet senkomna betänkanden. Förordningarna som gäller de kompletterande åtgärderna till den gemensamma jordbrukspolitiken är faktiskt från 1992, nu skriver vi 1998, sex år senare, och det är första gången som vi genomför en total utvärdering av dessa åtgärder. Jag tror att man bör genomföra en mer konstant övervakning av dessa åtgärder som är så innovativa att de, när de presenterades, var väldigt laddade med innebörd, och att man måste ta hänsyn till det faktum att det är ett ämne som kommer mer än någonsin, som ständigt behöver uppdateras och revideras.
Som ledamoten Iversen sade är problemet att det saknas kritiska utvärderingar av dessa åtgärders effektivitet, ett skäl till att vi behöver överbrygga denna klyfta, för att dessa utvärderingar måste komma i omlopp. Vi måste ha all erforderlig information om hur dessa gedigna finansiella resurser har använts, också därför att vi redan måste börja titta på nya förslag, och jag tror att de som stöder den gemensamma jordbrukspolitikens greening behöver argument och mycket giltiga uppgifter eftersom många människor opponerar sig mot en förnyelse i miljöriktning av den traditionella marknadspolitiken.
Jag skulle vilja uppmuntra herr kommissionären att fortsätta på basis av dessa första erfarenheter. Vi vet att åtgärderna enligt förordningarna 2078 och 2080 ingår i den nya förordningen om landsbygdens utveckling, men vi är tveksamma på tre punkter. Det första är att medelstilldelningen för de nya kompletterande åtgärderna fortfarande är litet knapp, som ledamot Iversen säger i sitt betänkande. Det finns situationer där vi förmodligen får för begränsade ersättningar jämfört med behovet, vilket är ett skäl till att även överväga olika medfinansieringsgrader av dessa åtgärder. Den andra tveksamheten är att förordning 2080 fortfarande tyngs av den brist på överensstämmelse som finns mellan rena skogsbruksåtgärder från gemenskapens sida - det är sant att det inte finns någon direkt befogenhet på gemenskapsnivå, men i Thomas-betänkandet sades vi att en hel räcka åtgärder skulle kunna införas på gemenskapsnivå - och inkomstkompensationen för icke-livsmedelsproduktion som till exempel virke. Jag anser att detta bör fästa kommissionens uppmärksamhet på nödvändigheten att lägga fram förslag inom just skogsbrukspolitiken. Den tredje tveksamheten är att de nya förslagen i " Agenda 2000" förutsätter en cross-compliance som i litet för stor utsträckning överlämnas till medlemsstaternas gottfinnande. Jag tycker att subsidiaritet är bra, men inte så överdriven subsidiaritet. Man måste utvärdera erfarenheterna av förordningarna 2078 och 2080 och slå vakt om de gemensamma reglerna inom ramen för vilka man sedan måste lämna självständigt initiativutrymme åt medlemsstaterna.
Vad bergsområdena beträffar vill jag gratulera ledamot Santini. Jag anser att hans betänkande målar upp en bild av bergsområdena som inte bara är den man finner på vykort, och som vi har större behov av än någonsin.
Den har ringat in många punkter och jag vill bara tillägga att dessa inte bör vara initiativ endast på gemenskapsnivå. Tvärt om undrar jag alltid om man inte begär för mycket på gemenskapsnivån. De måste vara åtgärder som förverkligas på ett konsekvent sätt på nations- och regionnivå, eftersom den nya tanken i den gemensamma jordbrukspolitiken är att ge regionerna möjlighet att med större frihet planera inom sina områden, med hänsyn tagen till alla de områden som har fysiska och naturliga handikapp och som därför måste hjälpas och tas hänsyn till.

Keppelhoff-Wiechert
Fru ordförande, herr kommissionär Fischler! Europeiska unionens miljöprogram för jordbruk har mött olika gensvar i medlemsstaterna. Det framgår tydligt av en vetenskaplig undersökning i Tyskland om acceptansen av EU: s miljöprogram för jordbruk. I ert land, herr kommissionär, talar man om att 86 procent av jordbrukarna godtar sådana program. I Tyskland ligger vi på 30 procent, i Frankrike på 17 procent.
Tre år efter ikraftträdandet av denna miljöförordning har nu kommissionen lagt fram resultatet av förordningens tillämpning för Europaparlamentet och rådet. Föredragande Iversen, som är den jag huvudsakligen syftar på, har anlagt en något negativ ton i sitt betänkande. Han påvisar brister i målsättningen - denna bör definieras bättre - och kräver även tydligare angivelser av de kvantitativa förbättringar som jordbruken måste uppnå när de tillämpar programmet. Han kräver bland annat att miljöprogrammen för jordbruket skall vara mer resultatinriktade. Detta förutsätter möjligen ytterligare stöd och uppmuntran i vissa områden, kanske även ett större mått av demokrati.
Det finns för närvarande en övre gräns för stödet som finansieras av gemenskapsmedel. Men kanske är det nödvändigt att anpassa denna övre gräns med tanke på de behov som finns. Enligt min uppfattning har de medlemsländer som tagit fram och utvecklat egna miljöprogram för jordbruket redan innan jordbruksreformen rent erfarenhetsmässigt ett visst försprång. Anledningen till att det varierar så i vilken utsträckning miljöprogrammen för jordbruket accepteras inom EU är inte i första hand en ovilja hos jordbrukarna att delta i programmen, utan snarare beror det på vilka finansiella och organisatoriska förutsättningar gemenskapens medlemsstater har för att lägga upp och genomdriva sådana program.
I min region har jordbrukarna riktigt satts på prov. I början hade de stark medvind, men jag tror att man i dag har tacklat frågan från alla håll. Den största nybildningen av grundvattnet har noterats under ytor som nyttjats för jordbruk. Vem kunde tro det? För upprätthållandet av en arealtäckande jordbruksdrift är framställningen av dricksvatten en viktig uppgift för jordbruket vid sidan av produktionen av livsmedel och vården och bevarandet av kulturlandskapet, som vi annars ständigt talar om. Därför anser jag att det vore förnuftigt att även ta med den aspekten, när vi behandlar betänkandet om skogs- och bergsområden. Jag förespråkar av de skäl som jag nämnt att jordbruket bevaras även i områden som missgynnats av naturen. Det innebär att transferbetalningar är nödvändiga och även berättigade.
Jag vill också nämna att ett av målen i miljöprogrammen för jordbruket är ett ekonomiskt stärkande av jordbruket med dess mångfaldiga funktioner, även i de mest avlägsna regionerna. Därför utgör förordning 2078/92 ett viktigt bidrag till stabiliseringen av landsbygden.

Anttila
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag gratulerar kollegerna till förtjänstfulla betänkanden. Avtalen om miljöåtgärder som ingår i GJP-reformen täcker bara 17 procent av jordbruksfastigheterna inom EU. Miljöstödordningen används bara i fem medlemsländer. Därför måste ordningen göras attraktivare genom att till exempel ställa den som villkor för bidragen. Miljöstödet måste i fortsättningen också kunna användas för att minska produktionen som belastar miljön. Miljöskyddet och den hållbara utvecklingen blir allt viktigare faktorer för konsumenternas köpbeslut när det gäller livsmedel. Med hjälp av principerna för den goda europeiska jordbruksproduktionen lägger man en hållbar grund för högklassiga europeiska livsmedel som även kollegan Mulder i sitt betänkande om en kvalitetspolitik för livsmedel framför. Bara med högklassiga produkter kan Europeiska unionen ha framgångar på den globala livsmedelsmarknaden.
Enligt betänkandet av kollegan Otila har ordningen för beskogningsåtgärder inte fungerat enligt förväntningarna. När Finland och Sverige anslöt sig till unionen fick man det norra barrskogsbältet som ett helt nytt område där skogarnas förnyelse och hållbart skogsbruk under decennier varit en av nationalekonomins ryggrader. Precis som kollegan Otila redan konstaterade måste skogsbruket även i fortsättningen bedrivas enligt principerna för den fria konkurrensen. Med hjälp av gemenskapspolitiken skall man samordna sådana åtgärder som är nyttiga och ger mervärde för skogarnas hållbara bruk och utnyttjande inom unionen. EU: s insatser behövs bland annat för att vid WTO-förhandlingarna försäkra att träförädlingsindustrins produkter får fritt tillträde till den globala marknaden. Unionen måste också se till att man definierar det hållbara skogsbrukets och skogsförnyelsens kriterier för skogsbruksprodukterna inom unionen, eftersom det är det enda sättet att hindra införandet av ett alltför ensidigt certifikat som ökar miljöorganisationernas inflytande. Certifieringssystem utvecklas ju hela tiden i medlemsländernas egen regi och därför behövs också för medlemsländernas certifikat ett taksystem på EU-nivå. Ni, herr kommissionär, har också fått förslag om den här frågan, och jag frågar: när skall vi få ett förslag av er till ett taksystem på EU-nivå för medlemsländernas certifikat?
Kollegan Santinis betänkande behandlar på ett heltäckande sätt olika problem inom bergsområdena. Jag ser ett stort antal gemensamma problem för jordbruket i bergsområdena och i de arktiska områdena. Båda har ju en kort vegetationsperiod, långa avstånd, är glesbefolkade, har svåra odlingsförhållanden och så vidare. Europeiska unionen kan bara fungera på ett hållbart sätt genom att respektera olikhet och att i ännu högre grad än i dag ta hänsyn till regionernas specifika behov. Jag tycker att dessa nu aktuella betänkanden ger en utmärkt möjlighet att uttryckligen lägga mera vikt på regionernas specifika behov, som onekligen inom den vidsträckta unionen finns, precis som man i betänkandet om bergsområdena på ett förtjänstfullt sätt konstaterar.

Rosado Fernandes
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag har fått ett berg av minuter och jag vill inte klättra upp ända till toppen av detta berg, eftersom jag inte vill att alla skall bli trötta efter en sådan klättring. Men jag skall alltså tala om de tre betänkandena: Iversen, Otila och Santini.
Betänkande Iversen visar naturligtvis upp en djup kännedom, framför allt om de jordbruksområden där lyxen att kunna bedriva mer intensivt jordbruk finns. Det är inte som i mitt land, eller i Grekland, där det finns vissa områden där man, även om man vill bedriva ett intensivt jordbruk, inte kan göra det- såvida man inte bygger industriella anläggningar för svinproduktion. Det finns alltså enorma skillnader i miljön och miljöpåverkan mellan de olika länderna. Hur kan detta bedömas? Genom att studera, och be universitetsinstitutionerna och andra att verkligen utvärdera situationen.
För det råder inga tvivel om att det finns länder som inte lyckas förena sin utveckling med skyddet av naturen. Det finns andra som genom för mycket utveckling skadar naturen. Vem är det alltså som beslutar? Och problemet finns alltid här. Skall det vara byråkraten som beslutar om mina goda jordbruksmetoder? Naturligtvis är jag överens med Fantuzzi när han säger att vi måste fastställa allmänna bestämmelser för hela Europa.
Vad gäller Otilas betänkande handlar det om en extremt användbar uppföljning. Emellertid vet vi alla att detta inte kan lösa Europas skogsproblem, men det kan, åtminstone i länder som mitt, ta några marginella områden ur produktion. Men även där krävs vissa studier: att ta reda på vilka varieteter som är inplanterade i de fattiga områdena, för att studera om dessa varieteter har något ekonomiskt värde i framtiden och finna vem som skall besluta över dem tillsammans med de jordbrukare, som skall ta dessa marginella områden ur produktion. Vem beslutar? Det behövs pengar och det är nödvändigt att utvärdera det som har gjorts i varje land. Och jag är inte helt överens om att pengar som används på ett dåligt sätt i ett land skall dras in för att ges till ett annat och användas bättre. Jag skall säga varför: därför att kommissionen också kan fylla en pedagogisk funktion och samarbeta med de nationella regeringarna.
Vad gäller betänkandet av min vän Santini, måste jag säga att min vän Santini är mer tyrolsk än italiensk. Han hör mer till kommissionär Fischlers joddel-område än till den italienska schlagern. Så han gör ett betänkande om bergen, jag säger inte i Tyrolen, utan de italienska bergen med fortsättning i Tyrolen. Jag känner till de fattiga bergen, de torra bergen, bergen som saknar snö, bergen där jordbrukaren inte kan arbeta som skidlärare.
Jag tillät mig därför, i min vänskap till honom och den respekt jag har för hans arbete här i parlamentet, att föreslå att man också skulle beakta de torra och medeltorra områdena omkring bergen. Och jag har lyckats få med två ändringsförslag som han vänligt accepterade. Klart är att Görlach, förra mandatperioden, utarbetade ett betänkande om de torra och medeltorra områdena. Men jag anser att de borde uppmärksammas mer, eftersom vetenskapen i allmänhet tar upp de rika områdena för att de betalar den. Vetenskapen bryr sig inte om de fattiga områdena därför att de inte har råd att betala. Det är i denna mening jag ber kommissionen att vänligen intressera sig för mer kompetenta studier om den verkliga situationen i Europa. Jag har nått toppen på berget, och vill inte klättra högre. Och jag ger en minut av tacksamhet till alla dem som inte vill tråkas ut av mina ord.

Querbes
Fru ordförande! Herr kommissionär! De tre betänkanden som lagts fram för oss förefaller särskilt viktiga för vårt reflekterande över unionens politik. I dessa ställs frågan om vilken jordbruks- och skogspolitik som skulle vara mer miljövänlig och som skulle garantera såväl upptagandet av plats som underhållet och utvecklingen av mänsklig aktivitet.
Dessa frågor har en central plats bland bekymren i våra samhällen. De har uppstått genom att man förkastat en policy för produktionen, vilket har försämrat kvaliteten på produktionen och miljön, förorsakat förlust av arbetstillfällen och ökenutbredning i känsliga områden. Allt borde vara lämpat för att denna alternativa politik skulle lyckas, men det säger inte den utvärdering som våra föredragande gjort, trots den bristande informationen från kommissionen. De konstaterar nämligen att målen inte har uppnåtts. Jordbruksverksamhetens tillbakagång har ofta omvandlat jordbruksområdena till områden i träda och till otillgängliga skogar, vilka inte exploateras och är mycket känsliga för skogsbränder, särskilt i Sydeuropa. De bergiga och besvärliga områdena fortsätter att avfolkas. Områdena med intensiv produktion som tär på miljön har inte berörts av miljöåtgärder i jordbrukslandskapet. Detta misslyckande är följden av att den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) underkastar jordbruks- och skogsproduktionen marknadsregler som tillintetgör både priserna och människorna.
Det finns en alternativ politik. Både Cunhas betänkande som antagits av vårt parlament och lagen om det franska jordbrukets inriktning uppmanar oss att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken och använda den offentliga finansieringen till utvecklingen av en kvalitetsproduktion, som upptar plats, respekterar miljön och utvecklar sysselsättningen. I de besvärliga bergsområdena bör priserna och bidragen garantera en hygglig inkomst i de små produktionsstrukturerna. Utvinningen bör överallt styra regleringen av bidragen och övre gränser sättas upp för dem för att sakta ner jakten på avkastning och bidragen bör finansiera driftskontrakt som ställer upp mål för kvaliteten, sysselsättningen och miljön.
I den största odlade skogen i unionen, som finns i sydvästra Frankrike, liksom i skogarna vid Medelhavet, skulle införandet av nya produktionsmetoder för lökväxter på nytt kunna befolka de områden som i dag är utsatta för ökenspridning. Detta är bara tre konkreta projekt som i en politisk anda skulle göra det möjligt att de finansiella medel från unionen svarar mot behoven i vårt samhälle.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Tack för att jag har fått tio minuter på mig. Jag hade redan fått en av min kollega, så då har jag elva. Jag börjar med mina tre.
Punkt 1: Vi måste åter igen klargöra målsättningen med de kompletterande åtgärderna, alltså 2078 och 2080. Herr Fischler, på den tiden var ni inte kommissionär och Österrike var inte med i EU ännu. Målet var inte att skapa ett innovationsprogram, utan målet var " kompletterande åtgärder" , som framgår av namnet, för en prissänkning som kom att ske på fel sätt inom innovationssystemet och därför trängde ut lönsamheten i de områden som inte hör till de högpresterande områdena i periferin. Här borde en utjämning ske och förutsättningar skapas för beskogning med hjälp av 2080 på marker där något tagits ur produktion. Det var målsättningen bakom miljöåtgärderna.
Att det sedan - och det är punkt två, herr Fischler - blev ett innovationsprogram av det hela, har inget med målsättningen att göra, utan beror på att det kom att användas på det viset av de inblandade. Österrike är ett bra exempel på det. Ni kom med senare och började genast använda programmet genom att utnyttja den särskilda produktionen som miljökriterierna gav upphov till som en särskild produktkvalitet i er marknadsföring. Det samma gäller de biologiska företag som anslöt sig till programmet i ett gynnsamt läge och därför kunde klara de låga utjämningsbetalningarna på miljöområdet, eftersom de hade möjlighet att ta bättre betalt på marknaden. Om det ändå står i Iversens betänkande att företagen och regionerna i övrigt inte utnyttjade programmet i detta gynnsamma läge, beror det på att dessa åtgärder och de betalningar som gjordes inte uppvägde vinstminskningen i dessa områden. Alltså var det ett kompletterande program. De som berördes av det gjorde det sedan till ett innovationsprogram.
Den tredje punkten: Finansieringsfrågan. Det var ju ett program som faller under de obligatoriska utgifterna. Jag talade nyligen med den baskiske jordbruksministern. Han var i Österrike och blev där förvånad över hur stor del Österrike får ut av detta program. Då frågade jag, varför har inte ni gjort det samma de senaste åren? Det var ett program som måste meddelas av kommissionen. Man hade varit tvungen att betala, eftersom det ingick i de obligatoriska åtgärderna och grundade sig på EUGFJ-garantin. På det viset hade en ökning av finanserna kunnat ske, och då skulle vi i dag ha haft en större budget och inte behöva bekymra oss om en ökning.
Den sista punkten: Här handlar det om programmets perspektiv. Där håller jag med er. Det här programmet måste införlivas i den andra pelaren i och med att det som i praktiken skedde, det som lades upp som ett miljöprogram men blev ett innovations- och marknadsföringsprogram för särskilda produkter sammanfattas i ett strukturprogram för en integrerad utveckling av landsbygden. Här är jag alltså överens med er. Däremot är jag inte överens med er när ni som kommissionär begår misstaget...
(Ordföranden avbryter talaren.)

Barthet-Mayer
Fru ordförande! Kära kolleger! Herr kommissionär! Den här debatten måste sättas i det allmänna sammanhanget för GJP-reformen. De aktuella reglerna för miljöåtgärder i jordbrukslandskapet samt för beskogningsåtgärderna bör ges en dominerande ställning där. I lika stor grad som dessa regler 1992 visserligen svarade mot de faktiska ansträngningar som gjordes för att bättre integrera mindre produktionsinriktade synpunkter, i lika stor grad är det i dag oroväckande att se att resultaten minskar, ja till och med visar på minus.
Med Agenda 2 000 måste man tvinga fram en genomgripande reform för att stärka livsmedelsgarantin, bland annat på köttområdet. Eftersom EU har ett underskott på 70 procent av protein för djurfoder, är den fortfarande utelämnad åt eventuella internationella embargon. Parallellt med detta satsar ett stort antal bönder på ny kvalitetsproduktion som är knuten till jorden, som är varsammare mot miljön och som gynnar de regionala marknaderna och marken, snarare än på anonyma volymer för export. Ett fundamentalt ifrågasättande på djupet är nödvändigt för att arbetstillfällena inom jordbruket, livsmedelsgarantin, produkternas kvalitet och skyddandet av landsbygdsmiljön skall få en central plats i GJP-reformen.
Man får inte längre nöja sig med följdåtgärder, som ofta inte är annat än ett sätt att dölja ett jordbruk som inriktar sig på avkastningen, ständiga prissänkningar, avreglering och världsmarknaden. Den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) måste lika mycket införliva ekonomiska och sociala hänsynstaganden som hänsynstaganden som är förknippade med miljön och planeringen av landsbygdsområdena i unionen.
Ja, Iversen, du gör rätt i att beklaga att kommissionen begränsar sig till att göra en enkel sammanställning, utan att göra en riktig utvärdering. Kommissionen har inte velat dra de ändamålsenliga slutsatser som är nödvändiga för framtiden. Miljöåtgärderna i jordbrukslandskapet skulle inte kunna reduceras till extrainkomster för lantbrukarna. Att låta de europeiska producenterna sälja jordbruksprodukter till ett pris som är lägre än produktionskostnaderna, innebär inte någon hållbar utveckling.
Låt oss hellre än att mångfaldiga de besvärande miljöanpassningsreglerna för jordbrukarna, redan från början integrera speciella regler för kravspecifikationer med villkor för betalning av stöd som står i proportion till de hälso- och miljövinster samt sociala vinster som samhället skulle få från ett nytt jordbruk, till exempel med speciella regler för bergsområdena, vilket Santini föreslår, eller också för de missgynnade områdena. Vad beträffar utvinning av industriellt slag, som ofta förorenar miljön, låt den omfattas av ett system av slaget förorenare-betalare, med miljöanpassningskrav och ett tak för de stöd man kan få.
Det är till och med logiskt, ja oroväckande, med det relativa misslyckandet av systemet för skogsbruksstöd i jordbruket. Då det tillämpats på mycket olika sätt beroende på land, har det inte haft någon egentlig effekt i fråga om jordbruksutvecklingen, även om det genom att uppta marken och minska de odlade ytorna har fyllt en funktion. Det skulle räcka med en enkel europeisk skogsbruksstrategi som uppmuntrade oss att producera virke i Europa och med att vi satte oss emot importen av tropiska eller nordliga skogsprodukter som ofta kommer från varaktiga kalhyggen.
Vi bör naturligtvis försvara en ordentlig ökning av de finansiella medlen, men en riktig politisk vilja i Europeiska unionen fordras för att säkerställa dessa åtgärders framgång och allmänna integrering.
(Applåder)

Nicholson
Fru ordförande! Det är inte lätt att främja mer miljövänligt jordbruk. Det blir ännu svårare när vinstmarginaler kommer med i bilden. Det krävs extra pengar för att leda in utvecklingen på nya produktionsområden på grund av kostnaden för nya byggnader. Så vi måste vara realister och visa förnuft i fråga om det vi hoppas att slutligen uppnå.
Det står också helt klart att om det finns en klausul som gör det möjligt att hoppa av, då kommer många nationella regeringar inte att ställa den nödvändiga finansieringen till förfogande, vilket resulterar i att förslaget inte genomförs. Detta är ett verkligt problem som måste avhjälpas när vi tittar på reformpaketet. Jag tror att vi löper risk att skapa en mycket ojämn spelplan. Vi måste se till att detta inte händer inom Europeiska unionen.
Santinis betänkande - som jag välkomnar - fokuserar på bergsområden. Det är bra. Det är inte något problem för mig. Men det slår mig att dessa bergsområden har många likheter med de mindre gynnade områdena. Det förefaller som om parlamentet och dess utskott utvecklar nya vägar för att få stöd till sådana områden som öar, perifera regioner och nu bergsområden, men det finns en risk att vi sprider ut oss inom för smala områden och inte ge dem någon verklig hjälp. Säkerligen borde de övergripande strukturerna som föreskrivs kunna hantera detta.
Åtgärder för perifera regioner måste ha en bredare bas. Framtiden för mindre gynnade områden är extremt dyster för närvarande med allvarligt sjunkande inkomster. Det är vad vi borde inrikta oss på, och det är det som vi skall sätta upp som mål för våra förslag i framtiden.

Ordföranden
Tack så mycket! Nu avbryter vi den gemensamma debatten som skall fortsätta efter omröstningen.

Omröstning
Bertens
Fru ordförande! Jag har äran att uppträda som språkrör för de fem grupper som har ställt upp föreliggande resolution, det vill säga socialdemokraterna, de gröna, GUE, ARE och naturligtvis liberalerna. Jag vill meddela er att dessa grupper endast accepterar två ändringsförslag som PPE har inlämnat, nämligen ändringsförslag 5 och 8. Ändringsförslag 8 accepteras bara på villkor att denna nya text kommer under punkt 2.

Bourlanges
Fru ordförande! Jag skulle vilja åberopa bestämmelserna i artikel 102 eftersom de ändringsförslag som rör denna resolution inte finns tillgängliga på franska. Jag känner mig så pass säker att jag gärna röstar ja till denna resolution, men jag anser att det är fullständigt omöjligt att uttala sig när ändringsförslagen inte finns tillgängliga på alla språk. Jag väntade tio minuter vid utdelningen. Man sade till mig att det inte fanns några fler ändringsförslag på franska, att det var omöjligt att hitta några, och man rådde mig att vänta. Jag väntade den erforderliga tiden och jag slutade vänta när det var dags att gå in till sammanträdet. Vi har alltså inte tillgång till ändringsförslag på ett av de språk som används i Europeiska unionen.

Posselt
Fru ordförande! Jag har tillsammans med Dupuis och andra undertecknat en rad ändringsförslag där vi kräver ingripanden mot flera andra diktatorer och ex-diktatorer. Jag kan inte hitta några av dessa ändringsförslag i underlaget och får nu veta att förvaltningen har förklarat dessa för icke-tillåtliga. Min fråga är: Sedan när är det förvaltningen som avgör vilka diktatorer och ex-diktatorer vi får agera mot och vilka inte?

Ordföranden
Herr Posselt, nu har det uppstått ett missförstånd. Det är inte förvaltningen som avgör om ett förslag är tillåtligt eller ej, utan ordföranden själv. I det här fallet rör det sig bara om arresteringen av general Pinochet, inte om något annat. Därför är alla förslag som avviker från ämnet icke tillåtliga. De sökande har såvitt jag vet också fått ett skriftligt meddelande om detta.

Bourlanges
Fru ordförande! Jag har aldrig bestridit att det fanns en fransk version av ändringsförslagen. Jag sade bara att denna version inte var tillgänglig. Men tack vare att en av våra kolleger tjänstvilligt iklädde sig rollen av vaktmästare, har jag efter det att jag börjat tala fått dokumentet på franska.
(Applåder) Jag glädjer mig åt detta. Men oberoende av allt detta, undrar jag på vilka grunder man fattar beslut, och jag undrar vilken myndighet det är som beslutar att ändringsförslagen rörande vissa diktatorer är tillåtliga, medan ändringsförslag rörande andra diktatorer inte är det.
(Applåder)
Ordföranden
Ni får lämna in resolutionsförslag, så många ni vill, men den här gången rör det sig om en enda person och inte något annat.

Galeote Quecedo
Fru ordförande! Jag godtar Bertens förslag men vid omröstningen om texten skulle jag vilja framlägga ett muntligt ändringsförslag som jag är säker på att den socialdemokratiska gruppen accepterar och därför ber jag er att låta mig uttrycka det här.
(Före omröstningen om ändringsförslag 8.)

Galeote Quecedo
Fru ordförande! När vi här åter bekräftar vår anslutning till principen om global rättvisa, och i enlighet med det, uppmanar behöriga myndigheter att tolka detta i enlighet med grunderna i fördraget om den Europeiska unionen skulle jag vilja tillägga efter " behöriga myndigheter" , i synnerhet de i Spanien och Förenade Kungariket, vilka är de som är inblandade i denna fråga.
Jag är övertygad om att den socialdemokratiska gruppen förstår, eftersom det är ren logik, att de spanska myndigheterna, såväl de rättsliga som de statliga - som har befogenhet, när det gäller regeringen, att överlämna domarnas framställan - och brittiska - som har behörighet att bevilja utlämnandet - är de som är inblandade i detta fall och därför kommer de att acceptera detta självklara omnämnande.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Bloch von Blottnitz
Det var huvudsakligen beaktande G. I det fallet har vi begärt omröstning om separata delar. Jag vill fråga herr Chichester - det kan ju hända att det är fel översatt där det står: " som avviker betydligt från det nuvarande (främst medicinska) avfallet." Detta är givetvis hundra procent felaktigt rent objektivt och fackmässigt sett. Om det är fel översatt, okej, men om det inte är det måste vi stryka" (främst medicinskt)" . För det stämmer inte, det är rent nonsens, det förstår väl vem som helst!

Chichester
Fru ordförande! Detta var ett ändringsförslag som ursprungligen introducerades av Gruppen De gröna under behandlingen i utskotten, så jag vet inte vad de håller på med nu. Men vi har ännu inte nått ända fram till omröstningen. Vi har en separat omröstning om beaktande G, så varför går vi inte helt enkelt över till omröstningen?
(Parlamentet antar resolutionen.)

Blokland
Fru ordförande! Vi är nöjda med innehållet i resolutionen och i betänkandet, i vilket Chichester ger en realistisk och objektiv beskrivning och bedömning av problematiken. Därför kunde vi ställa oss bakom resolutionen.
Avveckling av kärnkraftverk kommer att bli en alltmer betydelsefull industriell verksamhet i framtiden. I resolutionen lägger man med rätta tyngdpunkten vid det förebyggande skyddet av folkhälsan i samband med alla aktiviteter som syftar till att avveckla kärnkraftverken.
På grund av en mängd stora olikheter inom och utanför EU är en harmonisering av avvecklingen inte möjlig. Ansvaret för avvecklingen kommer härigenom således att ligga på medlemsstaterna och de som driver kärnkraftverk. Dessa väljer själva mellan direkt, fullständig avveckling och successiv avveckling. Vid beräkningen av kostnaden för elektriciteten tas naturligtvis även kostnaderna för avvecklingen av anläggningen med.
Utbytet av kunskap och erfarenhet, samt av forsknings-, utbildnings- och informationsverksamhet, måste utvecklas mycket mer. Genom att klargöra för den stora allmänheten varför och hur en kärnkraftsanläggning måste avvecklas får allmänheten en bättre insikt i problemen kring avvecklingen och förvaringen av avfall. Vi vill dock göra ett kritiskt påpekande beträffande det fjortonde stycket i ingressen; att anse att ett socialt accepterande av avveckling och förvaring av radioaktivt avfall skulle utgöra ett villkor för den framtida avvecklingen av kärnkraften är att gå för långt. Därför har vi röstat mot detta.

Holm
Betänkandet skall enligt rubriken handla om avveckling av kärnkraften, men innehållet är snarare ett försvar av kärnkraften. Detta anser jag inte vara acceptabelt. Kärnkraften är inte säker och skall därför avvecklas. Detta betänkande borde därför i högre grad handla om hur avvecklingen skall gå till, framför allt rent tekniskt och hur avvecklingen skall bli säker med tanke på bland annat strålningen.
Jag beklagar därför att majoriteten i Europaparlamentet inte ville stödja de viktiga ändringsförslag som har lagts fram av V-gruppen. Flera medlemsstater i EU har beslutat att påbörja en avveckling av kärnkraften, bl.a. Sverige och Tyskland, men detta nämns inte i betänkandet. Jag har därför röstat nej till betänkandet i sin helhet.

Titley
Som ledamot för en valkrets i en region som i många år spelat en ledande roll i den civila användningen av kärnkraft, välkomnar jag Chichesters initiativ att framställa detta betänkande om framtiden för avveckling av kärnkraftverk.
Kärnkraft väcker både starkt stöd och stark kritik till liv. Här finns kanske en kärnfråga - hur kärnkraftverk skall kunna läggas ned på ett säkert sätt när de nått slutet av sitt aktiva liv - som kan förena oss alla!
Jag erkänner kärnkraftsarbetarnas skicklighet vilken man ser exempel på hos många personer i nordvästra England som arbetar inom denna sektor och hjälper till att få den moderna ekonomin att fungera. Jag hyser tilltro till deras förmåga att hantera avvecklingen av gamla anläggningar i framtiden på samma sätt som de visat sig kunna hantera utmaningen med upparbetning av kärnbränsleavfall tidigare.
Jag stöder principen i detta betänkande om att ett sådant arbete bör läggas i händerna på nationella myndigheter och industrins expertis i stället för att skötas av EU.
Betänkandet har emellertid också rätt när det kräver att, liksom inom forskning, där EU kan spela en roll som kan vara till nytta inom avveckling skall dess arbete självklart omfatta de många central- och östeuropeiska länder vars kommunistbyggda kärnkraftverk behöver hjälp med att avvecklas på ett säkert sätt.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Miljö och produktionsmetoder inom jordbruket - Skogsbruksåtgärder inom jordbruket -Bergsområden (fortsättning)
Ordföranden
Vi fortsätter nu den gemensamma debatten som vi avbröt tidigare.

Wilson
Fru ordförande! I samband med jordbruk och den miljöbetingade inverkan på olika områden måste jag säga att alla argument som Santini lägger fram går att tillämpa i lika hög grad för mindre gynnade områden. Avfolkning av landsbygden är ett problem, särskilt i mitt land Wales. Unga människor - föräldrar - lämnar landsbygden och flyttar till städerna, och deras plats intas av pensionärer, eller de som använder landsbygden som övernattningsplats medan deras ekonomiska aktivitet äger rum i staden. Detta får katastrofala följder. Ungdomens ekonomiska vitalitet ersätts med rekreation för de äldre. Skolor och affärer stänger och busslinjer läggs ned.
Vi måste hitta på nya metoder för att få unga människor att stanna kvar på landsbygden. Vi måste se till att det finns offentlig service till överkomliga priser i alla dessa landsbygdsområden. Ett sätt som vi kan hjälpa till på är att finna bättre metoder för att kompensera landsbygdsbefolkningen för att de tillhandahåller tjänster inom miljösektorn. Hill Livestock Compensatory Allowance skall användas för att ge kompensation för naturhandikapp och inte för att uppnå miljömål. Särskilda program för att uppmuntra intensivt jordbruk, som Tircymen i Wales, skall finansieras genom särskilda miljöprogram för jordbruket.
Människornas identitet i glesbefolkade områden måste också respekteras. Vi får inte tänka på landsbygdsområden som lekplatser för besökare från städerna. Vi vill ha de ekonomiska fördelar som turismen för med sig, men vi behöver likaväl investeringar i jobb som kan ge försörjning åt familjer. Vi måste hela tiden vara medvetna om den miljöbetingade inverkan som all utveckling har. Men vi måste också utvärdera vilken ekonomisk inverkan alla våra miljöbetingade överväganden för med sig.

Funk
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag talar av egen erfarenhet, när jag talar om det här programmet, eftersom vi sedan 1993 har följt programmet enligt 2078 på min egen gård. Därför har de saker som jag skall gå in på sin grund i verkligheten, och jag vill börja med att nämna några punkter som vi möjligen kan förbättra.
I mitt förbundsland Baden-Württemberg har programmet mött en hög acceptans, men samfinansieringens andel på 50 procent är mycket stor. Vår regionala regering klagar över denna stora andel. Den påstår dessutom, och det håller jag med om, herr Fischler, att den har alldeles för litet att säga till om, för att med tanke på att den betalar 50 procent och även måste utföra kontroller, borde den ha en större medbestämmanderätt. Det stöder jag. Här kan subsidariteten tillämpas i praktiken. Hittills har de lokala myndigheterna haft större spelutrymme vid tillämpningen av programmet. Men numera inför kommissionen ständigt fler villkor och större byråkrati och riktar framför allt in sig på naturskydd i samband med den nya tillståndsgivningen och inte så mycket på förvaltning av missgynnade marker.
Herr kommissionär, ni håller nog med mig, när jag säger att Schwarzwald och våra berg bör få behålla sina säregna ängs- och betesmarker och inte förändras. Jag tror att ni också håller med mig om att ett extensivt jordbruk är mycket lönsammare än teknisk landskapsvård. Därför bör vi främja ett sådant. De jordbrukare som deltar i programmet måste binda sig för fem år. Det leder till en säker planering. Hos oss finns det jordbrukare med stora arrenderade marker och dessa saknar inflytande över fluktuationen för dessa marker. Därför borde man ha möjlighet att anpassa programmet i större utsträckning på lokal nivå.
Våra jordbrukare är beredda att göra eftergifter. Det är det ingen som har sagt något om ännu. De avstår från stråförkortningar och den sena gödslingen, för att därigenom skydda landskapet och skona grundvattnet. Framför allt avstår de från en maximal avkastning och vi hackar vår majs. Det är dyrare och på det viset avstår vi från växtskyddsmedel. Det skulle jag vilja kalla ett miljövänligt jordbruk utan att därför behöva gå till överdrift.
Låt mig ta upp fyra punkter till. Förordningen 2078/92 har visat sig hålla måttet. Det regionala spelutrymmet bör leda till en hög acceptans och fördelarna kommer säkert att märkas på plats. För det andra, kommissionens restriktiva tillståndsgivning försummar genom ett extensivt marknyttjande i viss mån det viktiga området vård och bevarande av kulturlandskapet. För det tredje bör flexiblare tillämpningsbestämmelser gälla på vissa områden för en större regional anpassning. Miljöåtgärder för jordbruket bör inte utesluta lagenliga miljökrav. För det fjärde, och detta är mycket viktigt herr kommissionär, fastställandet i förordning 746/96 av programmens inkomstverksamhet till max 20 procent minskar acceptansen för många åtgärder. Större spelutrymme vore därför önskvärt.
Tack fru ordförande för ert överseende med att jag drog över tiden, men jag vet så mycket som jag vill dela med mig av, i synnerhet till kommissionären!
(Applåder)

Ryynänen
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är verkligen nödvändigt att behandla kommissionens rapport om beskogningen som en alternativ användning av jordbruksmark innan man tar beslutet om en betydande utvidgning av beskogningsstödet i Agenda 2000-förslaget som en del av landsbygdens utveckling.
Föredraganden Jyrki Otila har alldeles rätt när han konstaterar att kommissionen låter bli att svara på den väsentliga frågan om huruvida man med omfattande stöd även har uppnått de ställda målen för en minskning av jordbruksproduktionen. Allt som allt behövs en heltäckande och grundlig utredning av förhållandet mellan beskogningsprogrammets kostnader och fördelar, verkliga bidrag och deras inriktning samt miljöeffekter även i vidare bemärkelse. Det vill säga stödordningens oklarheter och svagheter måste rättas till innan stödpolitiken utvidgas. Jag hoppas verkligen att kommissionen nu skall svara på de ställda frågorna klarare än till exempel i det svar som jag för ett par veckor sedan fick på min skriftliga fråga om utvärderingar av stöden till skogsbruket.
Föredraganden hänvisar i betänkandets motiveringar flera gånger till parlamentets förslag till skogbruksstrategi. I parlamentets förslag betonas ju att skogsbruket även i fortsättningen måste bedrivas på marknadsekonomins villkor utan stödåtgärder som snedvrider konkurrensen och i första hand under den nationella beslutanderätten. Europeiska unionens roll som mervärdesgivare i skogspolitiken måste noggrant begränsas till åtgärder som stöder skogarnas mångfasetterade användning och ekonomiska utnyttjande enligt den hållbara utvecklingen. Ett exempel på sådana åtgärder kunde vara stödet till certifieringen av det europeiska familjeskogsbruket som främjar träanvändning som ett alternativ till FSC-systemet som strävar efter en monopolställning.

Ephremidis
Fru ordförande, det finns ingen gemensam skogspolitik i gemenskapen, inte bara i den betydelsen att det inte står inskrivet vare sig i grundfördragen eller i de tillagda ändringarna, utan för att trettio års erfarenhet av verkligheten har visat det: gemenskapen - dess institutionella organ - kommer alltid med oövertänkta och slumpmässiga åtgärder för att laga de hål som har uppstått. Jag vill säga, att denna gemenskapspolitik för skogen och skogsbruket är den moraliska ogärningsmannen, antändaren av skogarna. Tiotusentals hektar skog förstörs varje år runt om i Europeiska unionen, särskilt i de sydliga regionerna och, vilket är ännu bittrare, ännu mer katastrofalt, i Grekland.
Otilas betänkande, som försöker närma sig frågan, rör sig inom samma ram, fru ordförande, på ett negativt sätt, för det säger: skogsplantering är etn alternativ lösning för användningen av den uppodlade jorden, det vill säga: låt skogsplanteringar breda ut sig där det nu odlas grödor. Det är hyckleri, fru ordförande, för tusental hektar mark väntar på att planteras med skog utan att det blir av, och vi vill plantera skog på uppodlad jord!
Fru ordförande, om det inte beslutas att det skall finnas en organiserad skogspolitik, med tillbörliga medel för forskning, vetenskap och teknik för förebyggande och bekämpande av skogsbränderna, är allt det vi diskuterar här i dag helt utan värde, och smärtsamma, allvarliga, ekonomiska, sociala och ekologiska katastrofer kommer att äga rum. Katastrofer som i förlängningen kan leda till ödeläggelse.

Lindholm
Herr ordförande! Tack, Santini, för ett mycket bra betänkande. En fjärdedel av EU: s yta är bergsområden. Jorden är mager, få människor bor där - i Sverige bara fem invånare per kvadratkilometer. Det handlar om små jordbruksfastigheter. Man har en kombination av jord- och skogsbruk, ofta deltidsjordbruk, för att överhuvudtaget kunna överleva. Utflyttningen är hög, många är äldre, de unga flyttar på grund av de hårda levnadsförhållandena. Dessutom tillkommer klimatsvårigheter. I Skandinavien är vintern sju månader lång, det är mörkt fyra månader om året, och vegetationsperioden är bara 160 dagar. Men det är en unik miljö med en biologisk mångfald. Det jordbruk som finns är miljövänligt, området är rikt på natur och kultur samt mycket, mycket annat.
Det är dock viktigt att vi inser att bergsområdenas jordbruk inte kan konkurrera med det jordbruk som bedrivs på slättlandet. Det krävs särskilda och flexibla åtgärder samt att hänsyn tas till de förhållanden som finns i bergsområdena, och som är så totalt annorlunda i jämförelse med resten av jordbruksområdena.

Van Dam
Fru ordförande, herr kommissionär! Främjandet av jordbruksmetoder som inte skadar miljö, natur och landskap förtjänar att uppmärksammas ordentligt. EU: s miljöåtgärder för jordbruket kan här fylla en stimulerande roll. Efter halva budgetåret 1997 hade avtal slutits med 17 procent av jordbruken i medlemsstaterna. Därmed har denna förordning utvecklats till ett viktigt politiskt område inom den europeiska jordbrukspolitiken.
Betänkandet från kommissionen visar att regleringen tampas med ett antal barnsjukdomar. Sålunda har inte utgifterna kommit i närheten av de beräknade utgifterna bland annat till följd av programmens tröga start. Ett flertal medlemsstater utnyttjar fortfarande inte eller knappt regleringen. Det är helt enkelt oroväckande, och orsakerna måste analyseras grundligt, särskilt genom att undersöka om det faktum att medlemsstaterna själva också måste delta i finansieringen är avgörande. Med tanke på diskussionen om möjligheten att införa samfinansiering även vid inkomstförstärkning tycks det mig utan tvivel viktigt att få veta detta.
Tyvärr innehåller inte betänkandet från utskottet någon analys av de positiva effekterna av miljöåtgärderna för jordbruket på naturen och landskapet. Om, såsom föredraganden förmodar, jordbruksverksamheter som skulle har drivits även utan bidrag faktiskt får bidrag så måste förordningen ses över. Jag insisterar därför på att utskottet snarast möjligt kommer med en utförlig utvärderingsrapport, i alla fall innan definitiva beslut fattas om ett nytt program. Miljöbidragen för jordbruket får inte urarta till förtäckt inkomstförstärkning. I det sammanhanget fäster jag stor vikt vid ett förtydligande av kraven i förordningen och bättre övervakning av efterlevnaden.
Ett sådant betänkande om effekterna av miljöåtgärderna för jordbruket är även nödvändigt i ljuset av de kommande WTO-förhandlingarna. EU måste kunna visa att stöden medför fördelar för miljön, så att de kan stanna kvar i det så kallade gröna paketet. Det finns alltså all anledning att införa dessa bidrag fullt ut för att återställa naturen och landskapet.

Hallam
Fru ordförande! Det är förmodligen på sin plats att vi i dag har en besöksgrupp på läktaren från det vackra landet Skottland som är vårt viktigaste skogsområde i Förenade kungariket.
Jag skulle bara vilja sätta ett litet frågetecken vid Otilas betänkande, och det gäller det att vi alltid tar för givet att vi vill ha fler träd. Jag har träd i min trädgård, jag har planterat träd i min trädgård, och jag tycker om att se träd när jag kör omkring. Jag skulle vilja ställa den enkla frågan: Är vi verkligen säkra på att vi kommer att behöva dessa träd i framtiden för att producera trä?
Det är ganska uppenbart i min valkrets Shropshire och Herefordshire att vår skogsindustri för närvarande befinner sig under oerhört tryck. Några av dem som är ansvariga för sågverk säger faktiskt att det är den värsta situation som de har upplevt på 45 år inom industrin. Marknaden för brittiskt trä - och det är bara en liten del av den brittiska marknaden som faktiskt får sitt virke från Förenade kungariket - har i själva verket minskat med ungefär 25 procent. I södra England har åtta sågverk lagts ned under de senaste tre månaderna. Det råder stark oro för vår träindustris framtid. Det förefaller som om problemet delvis har uppstått som en följd av järnridåns fall. Det verkar som om f.d. Sovjetunionen dumpar trä till löjligt låga priser bara för att få utländsk valuta.
Jag skulle vilja säga ja, låt oss naturligtvis plantera fler träd, men låt oss åtminstone ha någon konkret idé om huruvida det kommer att finnas en marknad i framtiden för det trä som produceras. Någon gång i framtiden kan det komma att bli nödvändigt med ett moratorium för träd från detta program som förs ut på marknaden så att vi inte skadar träindustrin i framtiden. Kanske behöver vi en importtull från icke-EU-länder för att säkerställa att vi kan skydda vår egen marknad.
Jag är orolig över att vi följer denna väg och löper risken att få överproduktion, och jag skulle verkligen vilja höra vad kommissionären har att säga om detta. Detta kanske är första gången som någon har ställt sig upp och ifrågasatt huruvida vi skall plantera fler träd. I ljuset av nuvarande omständigheter, som åtminstone den brittiska träindustrin och träindustrin i andra delar av EU står inför, är det en fråga som vi måste ställa.

McCartin
Fru ordförande! Jag skulle vilja välkomna alla tre betänkandena och säga att dessa program alla kompletterar de övergripande målen för jordbrukspolitiken. Miljöprogrammet tjänar syftet - vilket jag tror att det skall - att skapa kompletterande inkomster i regioner där inkomsterna är så låga att folk skulle flytta därifrån i ännu större utsträckning om detta program inte fanns.
Det tjänar ett syfte i förhållande till turism genom att hjälpa till att göra landsbygden mer attraktiv, och enligt min erfarenhet av programmet börjar det verkligen att få effekt. Det var långsamt inledningsvis, vilket Iversen påpekade, i alla fall på Irland, men det berodde på att vi inte hade tillräcklig utbildning eller erfarenhet, och vi behövde få tag i folk som kunde ge råd åt jordbrukare. Programmet får sakta men säkert vind i seglen och börjar få en anmärkningsvärd effekt på landsbygden. Det har också haft effekt på inkomsterna inom jordbruket.
Jag tillhör inte dem som anser att vi borde inrikta våra resurser mot att producera biodynamiska livsmedel. Jag tror inte att biodynamiska livsmedel automatiskt är nyttigare och bättre än livsmedel som produceras under mer intensiva förhållanden. Jag tror inte att de nödvändigtvis förbättrar miljön i allmänhet genom att reducera allting till de biodynamiska nivåer vi hade förr i tiden. Jag kommer ihåg den tiden när så gott som allt jordbruk var biodynamiskt. Det var ingen angenäm värld - det fanns fler hungriga människor då än det gör i dag. Om man till exempel plöjer ett hektar mark för att få fyra ton vete, då är det mer miljövänligt än om man plöjer fyra hektar mark för att få fyra ton vete. Vi skall inte automatiskt utgå från att det är så, eftersom vi använder mer energi, använder traktorer och har mer erosion inom intensivt jordbruk, vilket gör att det inte är lika miljövänligt. Om man utför extrapolation utifrån det nederländska exemplet behöver man bara en yta av Frankrikes, Nederländernas och Belgiens storlek för att livnära hela Europas befolkning, och därigenom har man hela det övriga Europa för miljöändamål. Jag vill inte påstå att det skall göras på det sättet, men det behöver inte nödvändigtvis vara farligt eller skadligt för miljön.
Vad beskogning beträffar är några av dess aspekter populära bland invånare på landsbygden. På Irland sörjde vi förlusten av våra skogar för 200 år sedan, och i dag motsätter sig jordbrukare beskogning som om det vore något slags ont. Trots det har det skogsprogram som kommissionen introducerat uppmuntrat skogsbruk inom jordbrukssektorn, och det har förbättrat - och kommer att fortsätta att förbättra - miljön samtidigt som det hjälper till att reducera överskott inom alla delar av gemenskapen.

Virrankoski
Fru ordförande! Det aktuella miljöpaketet för jordbruket, tre betänkanden, är en mycket intressant helhet. Jag vill tacka föredragandena för grundliga betänkanden. Här vill jag bara fästa uppmärksamhet på Otilas betänkande om skogarna.
Ordet " skog" har olika innebörd på olika håll i Europeiska unionen. I Finland och i Sverige är skogarna den normala livsmiljön. Åkerarealer bildar bara öar inne i skogen. Skog är också en mycket värdefull förnybar naturresurs. Markområden som lämnas obrukade blir skogsbevuxna av sig själva, likaså avverkade eller brandhärjade områden. I Centraleuropa är skogarna närmast rekreationsområden och parker som ger liv åt människorna och landskapet. I Medelhavsländerna är skogen en central faktor för natur- och landskapsskyddet. Skogen skyddar jordmånen mot erosionen, utjämnar regn och deras effekter samt förbättrar klimatet.
På grund av dessa skäl finns det skillnader i skogsvården. Den påverkas av ekologiska, sociala och ekonomiska faktorer. Därför finns det också skillnader i skogspolitiken mellan olika länder. De grundläggande målen, motiven och metoderna kan inte vara likadana. Därför kan skogspolitiken inte heller harmoniseras utan olika förhållanden kräver olika slags politik. Detta lär också vara grundorsaken till att Romfördraget inte innehåller skogspolitik som skulle sortera under EU.
Av ovannämnda skäl kan jag inte instämma med stycke åtta i Otilas betänkande, där man rekommenderar strävan efter harmonisering av den nationella skogspolitiken i medlemsländerna, utan jag stöder hans eget ändringsförslag nummer tre liksom även hans övriga ändringsförslag. Skogsbranschens gemensamma utveckling skall främjas, men att inlemma den i gemenskapspolitiken skulle innebära branschens byråkratisering och ett virrvarr i finansieringen.

Alavanos
Fru ordförande, jag vill säga att det var med stor oro jag läste herr Otilas betänkande och de kommentarer som han har gjort.
Det första orosmomentet är att förordningen tycks ha liten och mycket varierande framgång från land till land, vilket jag tror är naturligt med tanke på att det var en åtgärd för att minska jordbruksproduktionen, och utvecklingen av skogarna används som ett instrument för att åstadkomma minskningen. Förordningen var alltså ett instrument för att öka inkomsterna för vissa jordbrukare, vilket också var dess centrala syfte. I den meningen tror jag att möjligheterna till framgång med avseende på skogarna och skogsutvecklingen i Europeiska unionen var begränsade redan från början.
Den andra punkten jag vill ta upp, är att det är beklagligt att Europeiska unionen inte har någon skogspolitik, och att det på samma gång som Europeiska unionen inte har någon skogspolitik tyvärr även finns länder, som Grekland, vars skogar brinner, som inte heller de har någon skogspolitik. Kollegan som nyss talade, sade att det finns skillnader, olikartade situationer. Naturligtvis finns det olikartade situationer. Men Europeiska unionen har, för att ta ett exempel, en ö-politik. Storbritannien är en ö, Irland är en ö, och det är även den lilla ö i Egeiska havet som jag själv kommer ifrån. Det innebär inte att samma politik skall bedrivas gentemot alla öar. Det är en allvarlig brist, särskilt med tanke på att skogarna i Medelhavsområdet just i denna stund förstörs, och miljön i halva Europa försämras, med följder för, om ni vill, turismen, kulturen, historien, som håller på att upplösas i hela Europa.
Med detta i åtanke, kan jag inte hålla med om Otilas betänkande, och särskilt inte vad gäller punkt 8, som accepterar som ett faktum att det inte skall bedrivas någon skogspolitik inom Europeiska unionen. Jag tror, tvärtemot, att vi måste försöka få in frågan om skogarna i fördragen. Det betyder naturligtvis inte att samma åtgärder skall genomföras i Finland som i Grekland.

Sonneveld
Fru ordförande! Jag skall i mitt inlägg göra några påpekanden angående de kompletterande åtgärderna till förmån för miljö- och naturskydd. Medlemsstaterna använder sig alltmer av denna typ av åtgärder som syftar till att belöna jordbrukare som särskilt skyddar miljön och naturen genom att tillämpa extensiva jordbruksmetoder. Länder som ligger över genomsnittet när det gäller användningen av sådana åtgärder är bland annat Österrike, Finland och Sverige. Tydligen framhöll man under medlemsförhandlingarna eftertryckligen för dessa länder att det fanns en möjlighet till stödåtgärder.
Ett viktigt villkor för att utnyttja detta EU-stöd är att man även måste ställa avsevärda nationella budgetmedel till förfogande. Med tanke på att beredvilligheten inte är lika stor överallt varierar också utnyttjandet av de EU-medel som finns tillgängliga för detta. Egentligen har vi här att göra med ett fint exempel på ett delat politiskt och ekonomiskt ansvar mellan EU och medlemsstaterna för en bit jordbrukspolitik. Det handlar här om stöd till de jordbrukare som uppbringar en extra prestation för miljön och naturen. Men det är också jordbrukspolitik. Det rör sig här om de i tämligen stor utsträckning genomförda extensiva jordbruksmetoderna. Men man kan föreställa sig att man med detta stöd i behåll, vilket vi diskuterar här i dag, även skulle tillämpa detta delade politiska och ekonomiska ansvar mellan EU och medlemsstaterna på en del av inkomststöden inom ramen för 1992 års sänkningar av prisstödet och därefter för Agenda 2000. I det fallet skulle inte dessa miljövillkor behöva vara så extremt fokuserade på det extensiva jordbruket utan till alla de jordbruk som nogsamt håller sig till vad vi har kommit att kalla good agriculture practices . Till detta skulle man också kunna lägga sociala kriterier. För detta kan vi lära oss från förordning 2078: det är bättre att leverera en skräddarsydd produkt med ett samfinansieringssystem och nationella kriterier för miljö och sociala önskvärdheter, än med ett enhetligt system av inkomststöd som uteslutande har beviljats centralt av Bryssel.
Förresten tycks även förordning 2078 ha tillkommit mot bakgrund av inte endast miljö- och naturkriterier, men även av ett socialt behov. Ett sådant tillvägagångssätt kommer dessutom att få denna sorts åtgärder att automatiskt berättiga till WTO: s så kallade gröna paket.

Happart
Herr ordförande! Herr kommissionär! Vad som verkligen brister i den europeiska politiken är förmågan att bemöta de medborgares problem som bor på landsbygden, och bergsområdena är en del av den.
Att behålla en jordbruksbefolkning bland annat i dessa besvärliga regioner är visserligen mycket dyrt, men massflykten dessa medborgare företar som lämnar sina fattiga regioner för att åka till städerna och dess förorter, där de endast finner få arbetstillfällen, kostar också mycket pengar. Ju fler fattiga det finns i städerna och förorterna, vilka man ofta kallar slumområden, desto mer ökar osäkerheten och desto fler poliser och vakter anställer man, något som också kostar mycket pengar.
Att jordbruket övergivits i bergsområdena, har även resulterat i en ökning av laviner, bland annat i de nordliga områdena. Se vilka mänskliga tragedier detta för med sig. Varje år skördar lavinerna många offer. Att betesmarker och skötseln av undervegetationen övergivits, ökar riskerna för skogsbränder, som orsakar allt större skador och som blir allt fler, framför allt i Sydeuropa. Tänk er vad allt detta kostar.
Man måste gottgöra herdarna för den tjänst de gör miljön. Man måste betala dem bra för att göra stora besparingar. Man måste även planera bruket av skogsområdena utifrån den bästa tänkbara, alternativa och miljövänliga energiproduktionen. Man måste forska för att få fram snabbväxande bränslen, såsom eucalyptus, och utveckla kraftverk som drivs av bränsle direkt från dessa växter, eller från metan som man skulle kunna utvinna för att bygga andra värmekraftverk.
Och regeln borde istället vara att vi genom en stor finansiell ansträngning ordnade så att missgynnade områden integrerades i den ekonomiska utvecklingen, så som ni gör så bra hos er i Österrike, herr kommissionär, snarare än att göra budgetbesparingar utan positiva utsikter.
Dessutom skulle det nu vara möjligt att med den fantastiska utvecklingen av kommunikations- och utbytesteknik uppmuntra skapandet av kvalitetsarbetstillfällen i dessa områden, genom till exempel distansarbete, och varför inte skicka en del av personalen från kommissionens olika generaldirektorat till problemområden för att göra enkelt kontorsarbete där.
Herr kommissionär! Jag räknar likaså med dig och med den kollektiva omdömesförmågan för att vinna och på så sätt göra landsbygden - på grund av den belastning den varit - i allmänhet, och missgynnade områden i synnerhet till en accelerator för en harmonisk utveckling för hela vår befolkning överallt i Europa.

Cushnahan
Fru ordförande! Jag skulle vilja säga något kort om Iversens och Otilas betänkanden. Det är anmärkningsvärt att trots att bägge argumenterar för alternativ jordbruksverksamhet kommer bägge föredragandena till den slutsatsen att det inte har gjorts någon utvärdering av kommissionen. Det är olyckligt eftersom det är svårt att stödja dem som åtgärder innan vi har någon form av utvärdering.
Så länge det gäller miljövänligt jordbruk skulle jag verkligen vilja stödja det. Jag misstänker dock att en del av problemet ligger i att det är ganska dyrt att införa. Kanske kommissionen skulle se över bidragsnivåerna.
I fråga om skogsbruk har jag alltid varit för det. Anledningen till att jag har varit för det, är att jag såg det som en möjlighet att komplettera jordbrukarnas inkomster, särskilt för dem med dålig jord. Men man måste ställa sig frågan om det var avsikten, är det de som vinner på detta nu? Det förefaller mig som om det mesta av bidragen från ett antal av de skogsbruksprogram som är i gång på Irland går till spekulanter, i synnerhet från utlandet. Jag ifrågasätter om det är en förnuftig inriktning för skogsbrukspolitik. Jag skulle mycket hellre föredra att inkomsten gick till jordbrukarna själva.
Det finns också några allvarliga frågor som står i samband med planering, eftersom en del av beskogningen är ful. Kanske är det någonting som våra lokala myndigheter skulle se över: huruvida skogsbruksprogram behöver byggnadslov eller inte.
Det var de kommentarer jag hade i fråga om dessa två betänkanden. Jag uppmanar kommissionen att genomföra en utvärdering inom dessa två områden för att se om det finns mer potential i dem som initiativ på området jordbruksverksamhet.

Fischler
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Jag kommer för enkelhetens skull att ta upp de tre föreliggande betänkandena i tur och ordning, vilket innebär att jag börjar med Iversens betänkande, sedan övergår jag till Otilas betänkande och avslutar med Santinis betänkande.
Iversens betänkande vittnar å ena sidan om en stor kunskap beträffande de komplexa frågeställningar som behandlas. Å andra sidan är det ett mycket kritiskt betänkande, där kritiken riktas mot medlemsstaternas myndigheter som upprättar och genomför programmen liksom även mot kommissionen. Den viktigaste frågan i betänkandet är ändå frågan om utvärderingen. Den är samtidigt kommissonens största bekymmer. Innan jag går närmare in på den frågan vill jag ta upp några grundläggande fakta beträffande miljöpolitiken för jordbruket, sådana fakta som erkänns och bekräftas i Iversens betänkande.
För det första: Den viktigaste principen i vår politik är att jordbrukarna bör få betalt för sina miljöinsatser, inte i form av ett så kallat inkomststöd, utan i form av betalning för det uträttade arbetet som kompensation för de förhöjda kostnaderna och inkomstförlusterna.
För det andra: Vi har tack vare programövervakningen konkreta bevis, i form av en minskad tillförsel av näringsmedel och naturskyddet, för att våra miljöåtgärder har varit framgångsrika. Denna framgång erkänns i betänkandet.
För det tredje: Programmens utformning och förvaltning måste förbättras ytterligare.
För det fjärde: De olika åtgärderna för landsbygdens utveckling och de marknadspolitiska åtgärderna för den gemensamma jordbrukspolitiken måste på ett generellt plan länkas samman och samordnas bättre, vilket också framgår av våra förslag till Agenda 2000.
Jag vill tillfoga några fler punkter till betänkandets huvudpunkter, nämligen för det femte: det europeiska kulturlandskapet är i högsta grad beroende av lantbruket och skogsbruket. Nya forskningsrön visar att mångfalden och det kulturlandskap som under flera århundraden vuxit fram endast kan bevaras med hjälp av adekvata åtgärder inom jord- och skogsbruket.
För det sjätte: Attityden i det europeiska samhället, men även hos jordbrukarna måste förändras, vi måste tydliggöra vår ståndpunkt om ett förbättrat miljöskydd, endast på det sättet kan vi i längden rättfärdiga de utgifter som uppstår. Vår nuvarande strategi grundar sig i princip på två saker: För det första måste jordbrukarna hålla en viss minimistandard som ett första villkor för stödutbetalningar. Detta tas för givet inom alla näringsgrenar och stämmer även överens med befolkningens förväntningar. Enligt min uppfattning bör en sådan minimistandard ingå i god jordbrukssed. För det andra måste jordbrukare som är beredda att hålla en högre standard och göra ytterligare insatser för miljön kompenseras av samhället för sina extrainsatser eller de inkomstbortfall som uppstår. I en värld som allt mer har kommit att präglas av konkurrens tvingas jordbrukarna minimera sina kostnader. Det kan leda till att de miljöinsatser som de tidigare gjorde i stort sett gratis inte längre är möjliga i framtiden. Därför behöver vi en kompensation för miljöåtgärder i jordbruket. Många jordbrukare är beredda att ingå ett fördrag som säkrar miljöskyddsinsatserna. Men bara om de får betalt i motsvarande utsträckning.
Låt mig nu gå in på den tidigare nämnda frågan om utvärderingen. Jag gläds över att parlamentet visar intresse för denna fråga, för det gör det enklare för oss att hävda våra ståndpunkter gentemot de nationella och regionala myndigheterna. Kommissionen har redan vidtagit åtgärder för en utvärdering av miljöåtgärderna i jordbruket. Vi har bearbetat de nationella och regionala myndigheterna intensivt för att sådana utvärderingar skall göras inom en snar framtid. Vi har också försett myndigheterna med de anvisningar som krävs. Vidare har vi infört en bestämmelse i tillämpningsförordningen som entydigt fastslår medlemsstaternas skyldighet i fråga om utvärderingen. Slutligen kan jag säga att vi ständigt arbetar med utvärderingsfrågor med hjälp av forskningsmedel till Phare-programmet och andra studier. Naturligtvis har jag förståelse för att de nationella och regionala myndigheterna i viss mån är kritiska. De flesta program som de har drivit kom ju inte igång förrän 1995 eller 1996, och det kräver naturligtvis litet tid innan mätbara resultat uppstår. Dessutom måste man medge att miljöskyddet är en komplicerad fråga och att bevakningen av arternas mångfald till exempel eller bevakningen och registreringen av tillförsel av näringsmedel är tekniskt svåra uppgifter. Ändå har vi lyckats få in inte mindre än 158 utvärderingsrapporter från medlemsstaterna. 53 av dessa har visserligen inte färdigställts förrän i år och vissa föreligger endast som utkast. Därför räknar vi med att få in en rad nya rapporter nästa år.
Vad resultaten av detta betänkande beträffar, förstår jag att parlamentet otåligt väntar på resultaten av dessa viktiga åtgärder. Jag kan tala om för er att den kompletterande rapporten kommer att färdigställas de närmaste dagarna och kommer att vidarebefordras direkt till ordförandena i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och budgetutskottet.
Funk påpekar att han vill ha en utökad medbestämmanderätt för medlemsstaterna eller de regionala förvaltningarna. Herr Funk, jag måste göra er uppmärksam på att programuppläggningen redan är medlemsstaternas eller närmare bestämt regionernas uppgift. I fråga om när, där har kommissionen medbestämmanderätt, men själva programuppläggningen, det är regionernas ansvar. Så ligger det till, herr Funk!
Nu övergår jag till den andra delen, Otilas betänkande. Det innehåller flera relevanta frågor, varav vissa redan omfattas av kommissionens förslag till Agenda 2000.
Kommissionen har i sitt förslag om en ny förordning för landsbygdens utveckling övervägt en rad ändringar i stödordningen, vilka sammanfattas i betänkandets slutsatser. Kommissionen föreslår framför allt att den nuvarande förordningens uppdelning av jordbruket i heltidssysselsättning och bisyssla bör avskaffas, eftersom denna uppdelning ofta har hindrat en framgångsrik tillämpning av bestämmelserna.
Dessutom föreslår kommissionen att genomförandet av åtgärderna i medlemsstaterna skall vara fakultativt och inte som nu obligatoriskt. Men kommissionen håller inte med om alla slutsatserna i parlamentets betänkande. Vi anser att man bör vara försiktig med de definitiva slutsatserna om tillämpningen av förordning 2080. Som vi har påvisat i vår rapport är beskogning av jordbruksytor en långsiktig process. Därför skulle det vara förhastat att redan efter så få år försöka bedöma vilka effekter förordningen har haft och huruvida den har bidragit till en minskning av jordbruksproduktionen och ett stärkande av resurserna för skogsplantering.
I övrigt vill jag passa på att kommentera att träförråden i Europeiska unionen inte är på tillbakagång utan snarare växer från år till år. Därför man inte vara rädd för att skogsresurserna utnyttjas i överkant. Vi anser att åtgärderna för beskogning av jordbruksytor på sikt kommer att bidra till en utveckling av landsbygden, att det kommer att främja en diversifierad yrkesverksamhet, skapa ett dynamiskt koncept för markutnyttjande och leda till ett relevant bevarande av jordbruket. Vi är dessutom övertygade om att bestämmelserna kommer att ha en positiv inverkan på miljön.
Kommissionen håller med parlamentet om att det krävs en bedömning av genomförandet av förordning 2080. Jag kan försäkra er om att vi kommer att göra allt vi kan för att utföra denna uppgift och lägga fram resultaten för parlamentet. Men för att kunna göra det behöver vi tillförlitliga och representativa anvisningar. Beträffande gemenskapens beskogningsstrategi, i synnerhet frågan om gemenskapsrättsliga bestämmelser för skogsbruket, kommer kommissionen snart att fatta beslut om en beskogningsstrategi och informera parlamentet om detta. Men jag kan redan nu - utan att förekomma kommissionen - säga att jag personligen är emot att skogspolitiken förvandlas till en gemenskapsangelägenhet.
Och nu över till den tredje delen, Santinis betänkande. Jag anser att Santini har tagit sig an en mycket viktig fråga och vill därför tacka honom och de andra föredraganden. Frågan om gruvindustrin och bergsområdena togs redan upp av unionen för över 20 år sedan, och redan den gången upprättades en ram för missgynnade områden.Inom denna ram fick bergsområdena i synnerhet en framskjuten ställning. De svåra arbetsvillkoren för jordbrukarna i bergsområdena motiverar särskild hänsyn i den gemensamma jordbrukspolitiken. Men man får inte bortse från att det även finns andra områden där man har speciella problem att kämpa med, så som de nordiska områdena, områden med torka och andra missgynnade områden. Vi får därför inte vid behandlingen av frågan begå misstaget att särbehandla jordbrukarnas behov och önskemål i bergsområden från alla andra missgynnade områden. Detta ger vissa ledamöter uttryck för när de vill att betänkandet även skall gälla för arida, semiarida och arktiska regioner. För övrigt skulle en alltför individualiserad syn på landsbygdsområdenas särdrag strida mot behovet av en förenkling av vår politik.
Tillåt mig att som ett svar på föreliggande betänkande framföra hur vi har tänkt möta problemen i bergsområdena i Agenda 2000 och vilka lösningar vi föreslår. Vi vill införa en större flexibilitet och subsidiaritet i utvecklingspolitiken för landsbygden, så att medlemsstaterna lättare kan uppfylla sina mål med ett främjande av landsbygden. Båda dessa principer erbjuder enligt min mening intressanta perspektiv för bergsområdena. I framtiden kommer man nämligen, genom att samordna de delprogram och åtgärder som hittills har funnits i ett enda program, kunna göra tydliga prioriteringar och välja ut de komponenter som garanterar den bästa utvecklingen. På det sättet uppnås en synergismeffekt och man kan gå närmare in på de specifika behoven i bergsområdena. Införandet och höjningen av ersättningstillägget kommer dessutom att erbjuda större spelutrymme för kompensationen för de särskilda insatserna från jordbrukare i de missgynnade områdena. Bergsområdena kommer därför att ha en säker ställning i de nya bestämmelserna om landsbygdens utveckling.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Herr Fischler, ni har inte sagt något om finansieringsfrågan. Vi har lämnat in ett ändringsförslag enligt vilket en samfinansiering av medlemsstaterna bör fastslås till totalt 25 procent, respektive 75 procent från EU, och vi för samma diskussion om andra bidrag, utjämningsbidragen, som ju hittills har finansierats till 100 procent. Jag misstänker att det politiska ställningstagandet till de åtgärder som vi diskuterar här ofta beror på dessa 50 procent, och därför borde vi uppnå en lägre samfinansiering från länderna så att programmen också kommer att antas.

Fischler
Fru ordförande! Jag vill återigen påpeka rent allmänt att miljöpolitiken och miljöåtgärderna i jordbruket inte bara är en fråga för gemenskapen, utan även måste vara det för medlemsstaterna och de olika regionerna. Det är ju trots allt där våra medborgare bor.
Vad samfinansieringen beträffar vill jag uppmärksamma er på att vi redan har en gemenskapsfinansiering på 75 procent i mål 1-områdena och på 50 procent i övriga områden. Eftersom vi strävar mot att utöka åtgärderna, och jag har en känsla av att medvetenheten om detta ökar i medlemsstaterna, har vi i våra förslag till Agenda 2000, enligt vilka miljöåtgärderna skall integreras i hela utvecklingsprogrammet för landsbygden, tänkt att miljöåtgärderna skall behålla en samfinansiering på 50 procent, medan gemenskapens samfinansieringsandel på andra områden, till exempel i missgynnade områden och bergsområden, i många länder skall vara betydligt lägre än 50 procent. På så sätt kommer miljöåtgärderna utanför mål 1-områdena att ha en bättre samfinansieringsandel i framtiden än andra åtgärder för landsbygdens utveckling.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

EUGFJ: s tjugosjätte ekonomiska redogörelse
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0298/98) av Rehder för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om utkastet till Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket EUGFJ: s garantisektions tjugosjätte ekonomiska redogörelse (räkenskapsåret 1996) (KOM(97)0589 - C4-0112/98).

Rehder
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Man kan bli litet förvånad när man läser den något kryptiska titeln, men det betänkande som läggs fram här är betydligt intressantare än dess titel låter ana. Betänkandet har tagits fram, eftersom Europaparlamentet som företrädare för de europeiska skattebetalarna har rättigheten och skyldigheten att göra en kontinuerlig granskning av unionens budget. På det sättet visar parlamentet prov på sin sparsamhetsdygd, i och med att det värnar om en sparsam användning av skattebetalarnas pengar, konstaterar om pengarna används felaktigt, utfärdar straff, kort sagt gör något åt detta.
Jordbruksbudgeten brukar särskilt bli föremål för allmänhetens intresse, eftersom den utgör nästan hälften av Europeiska unionens budget och för att man tidigare tyvärr inte alltid iakttog budgetprincipen om en sparsam och korrekt hantering av skattemedlen. Vi vet att revisionsrätten, inte bara i Europeiska unionen utan även i medlemsstaterna, bedömer efter en strikt måttstock. Trots denna nödvändiga strikthet kan man alltid konstatera uppenbara felaktigheter.
Vissa anmärkningar och missförhållanden beror utan tvekan på den ogenomträngliga bidragsdjungel som gör att många sökande oavsiktligen begår misstag. Käre herr kommissionär, det kunde vara ett röjningsarbete i den byråkratiska skogen där ni skulle ha alla miljövårdare på er sida. Där kunde vi sedan plantera växter som fick växa vilt, som skapar sin egen natur och inte alltid måste förses med papperskorgar. Men ha litet medlidande med de människor som inte är utbildade för att fylla i blanketter och som näringsidkare inom jordbruket har rätt till detta.
En betydande del av dessa missförhållanden har sin grund i bidragsbedrägerier och ofta - det glöms ibland bort i diskussionerna här i parlamentet - i den bristande beredskapen hos medlemsstaterna att göra en lika noggrann uppföljning av en oriktig användning av EU-medel, och om nödvändigt bestraffa denna som ett brott mot den egna nationella rättsordningen. Detta trots att Europeiska unionen ställer medel till medlemsstaternas förfogande för en kontroll av sådana åtgärder. Det är en ohållbar situation. Lika ohållbart är det att det endast är en bråkdel av de oriktigt mottagna biståndspengarna som har återkrävts med hjälp av de ännu otillräckliga kontrollinstrumenten, något som Europeiska revisionsrätten har konstaterat. Om något sådant skulle drabba budgeten i en vanlig kommun, i en distriktshuvudstad eller vanlig stad, skulle stadens borgmästare eller förvaltning få räkna med ett avsättningsförfarande, om det nu finns något sådant.
Med tanke på det vore det av pedagogiska skäl klokt att i framtiden föreskriva en samfinansiering på EUGFJ-området. Av pedagogiska skäl, så att medlemsstaterna fick bättre klart för sig att det i grund och botten handlar om deras egna pengar eller medborgarnas, skattebetalarnas pengar, som utsätts för en så sorglös och ofta - jag måste uttrycka det i så hårda ordalag - rent slarvig hantering.
Något som också förtjänar kritik är det faktum att det fortfarande är omfattande budgetmedel som inte har återkrävts. När vi läser betänkandet kan vi konstatera att summan för 1996, det år som betänkandet omfattar, uppgick till 1, 3 miljarder ecu på grund av BSE-katastrofen som krävde avsevärda tilläggsmedel; år 1995 var det 3, 5 miljarder ecu. Det är mycket pengar för en skattebetalare. Nu är jag tillbaka vid skogspolitiken. Den summan hade vi säkert kunnat använda bättre i Tyskland de senaste åtta åren.
Det enorma överskottet visar att man i alltför stor utsträckning har tillämpat de nödvändiga försiktighetsåtgärder som måste finnas på varje politiskt område. Enligt det nuvarande rättsläget - och det är egentligen baksidan av den här frågan - skall det ske ett tillbakaflöde av dessa medel till medlemsstaterna. I många medlemsstater - jag kommer själv från en sådan - har jordbruksbudgeten förvandlats till ett slags sparbössa, som varje år har inneburit en möjlighet att med hjälp av dessa tillbakaflöden fylla igen de självförvållade skattehålen och ge intryck av att den nationella skattepolitiken trots allt innebär en viss möjlighet till överlevnad.
Jordbruksbudgeten är ingen sparbössa, utan snarare det viktigaste medlet för att bevara Europas landsbygd åt dess invånare. Därför behöver man i själva verket varje krona, för att vi måste också försöka gottgöra synderna från det förgångna. Därför föreslår jag i mitt betänkande att man ur jordbruksbudgeten upprättar en årlig reserv på 1 miljard ecu.
Denna reserv skulle sedan om den inte tagits i anspråk kunna användas till att förbättra infrastrukturen på landsbygden och i synnerhet för att bekämpa den arbetslöshet som naturligtvis också finns där. Vår kollega Mulder har i egenskap av erfaren budgetexpert tagit sig an denna idé och utarbetat den mer i detalj. Stort tack för det. Det visar egentligen att samarbetet över gruppgränserna är effektivt, herr Mulder, och för oss vidare när vi inte fixerar oss vid gränsdragningar varken tankemässigt eller i det konkreta arbetet. Detta fungerar många gånger bättre i Europaparlamentet än det gör i andra parlament.
Vissa parlamentsledamöter har ihärdigt motsatt sig, och nu kommer jag in på en negativ aspekt som tack och lov har varit resultatlös hittills, att den egentliga åkomman hos biståndspolitiken på jordbruksområdet åter nämns vid namn offentligt. Faktum är att omkring 80 procent av jordbruksstöden fortfarande går till 20 procent av jordbrukarna, till de mest välbeställda och inte till dem som bäst behöver det. Det har egentligen inte längre något med social rättvisa att göra. Därför är jag tacksam, herr kommissionär, för att ni förra året som svar på en skriftlig förfrågan från en tvivlande Tomas från CDU-partiet, hans förnamn är inte Tomas, åter bekräftade att inget i princip har förändrats i denna ohållbara situation.
Inte förrän denna åkomma är botad, kan vi finna stöd hos de europeiska skattebetalarna för en ny landsbygdspolitik som en garanti för framtiden. Och det behöver vi, även med tanke på de 20 miljoner arbetslösa, och vi behöver ett stödsystem som sätter stopp för sådana vansinnigheter som att en mångmiljonär inom jordbruket, vars miljoner jag inte är avundsjuk på eftersom jag vet att vi alla är dödliga, att denna mångmiljonär inte behöver några skattesubventioner, medan det däremot finns andra på landsbygden som är i starkt behov av sådana. Småbönder till exempel, som i grund och botten är tvungen att arbeta enligt principen om självexploatering.
Vi behöver därför en effektfull övre stödgräns, som endast får höjas om vi åter väcker liv i gamla solidaritetskrav, nämligen kravet på allas rätt till anständiga arbetsförhållanden. När det kravet är uppfyllt kan vi tänka vidare. Vi behöver - och i dag har vi ju diskuterat detta - även en ny integrerad politik för de missgynnade områdena. Här vill jag understryka det som även ni herr kommissionär och andra kolleger har sagt, nämligen att vi inte får splittra upp frågan. För då har vi ett bergsområde här och ett havsområde där, och vi har ett myrområde här och ett vattenområde där. För det är sant. Alla dessa områden har ett problem gemensamt. De är helt enkelt inte konkurrenskraftiga, men måste trots detta bevaras. Därför varnar jag för att vi fortsätter driva denna klientelpolitik. De tendenser som jag hittills har tyckt mig märka hos kommissionens idéer har i själva verket verkat förnuftiga.
En integrerad landsbygdspolitik måste dessutom innebära att ytterligare arbetstillfällen skapas på landsbygden.Med detta avses inte endast arbeten med anknytning till jordbruket, utan även high tech-arbeten. High tech är inte till skada för landsbygden. Därför bör man också kunna tänka sig en chipfabrik i Untermagerbein, som ligger i närheten av min hemstad. En sådan måste inte alltid ligga centralt, den kan lika gärna ligga någon annanstans.
Nu har vi talat färdigt om alla principer. Vi antog mitt betänkande år 1996 med en överväldigande majoritet, och jag skulle bli glad om alla kolleger vore beredda, inte bara att rösta i dessa frågor för att sedan säga, vi röstade ja för att få slut på debatten, utan att ni sedan omvandlar det hela till konkreta politiska handlingar på hemmaplan. För en del av er som just har suttit här, är det ett bra tips att göra det där hemma.
Den sakta utplåningen av många byar i era hemländer och i mitt kommer så småningom att leda fram till en nedgång för hela landsbygden. En landsbygd som utgör 80 procent av hela vårt Europa. Och bara om det finns en framtid för landsbygden finns det en framtid för Europa. Det kan vi endast lyckas uppnå om vi slutar framställa blanketter. Genom att skapa en framtid för landsbygden kommer vi att kunna bevara Europa.

Iversen
Fru ordförande! Jag tycker att det är ett heltäckande och bra betänkande som Klaus Rehder har gjort om EUGFJ: s garantisektions ekonomiska redogörelse. Det är alltid viktigt - det diskuterade vi också tidigare i dag - att se till att skattebetalarnas pengar används på ett riktigt sätt. Jag tycket också att det är viktigt att vi i parlamentet kritiskt granskar användningen av dessa pengar. Det är vår uppgift som folkvalda, och det tas också upp i Rehders betänkande.
Kommissionens redogörelse för jordbruksutgifterna för budgetåret 1996 är i mångt och mycket en utmärkt redogörelse. Den redogör för faktorer som har påverkat utgifterna till jordbruket under ifrågavarande år: utvidgningen av unionen till femton länder, genomförande av hjälp enligt 1992-reformen och utgifter i samband med BSE-krisen. Dessutom redogör kommissionen också för genomförandet av en ny faktor, som jag tycker är mycket viktig, nämligen en plan för att undvika bedrägeri med jordbruksstöd. Planen omfattar inrättande av en databas, registrering av ansökningar om stöd, registrering av kontrollsystem, identifikation och mer omfattande registrering av boskapsbesättningar. Bra! Det finns naturligtvis några som kommer i kläm även i mitt eget land som ett resultat av det man kallar överdriven byråkrati, men det är bra att dessa saker har gjorts. När vi delar ut pengar kan vi också vara säkra på att det finns en kontroll.
Men jag tycker inte att man i redogörelsen tillräckligt kraftfullt tar ställning för att det skall ske en kontroll av hur medlen används i medlemsstaterna. Problemet med kontrollen är att den fortfarande varierar mycket från medlemsstat till medlemsstat. Man kan med andra ord inte förvänta sig att bli lika behandlad i unionens olika länder, även om det faktiskt finns gemensamma bestämmelser. Detta duger inte! Det kan inte fungera i längden. Vi måste ha en ordentlig kontroll av användningen av alla dessa pengar. Jag vet då naturligtvis att kommissionen kommer att säga: Vill ni ha mer byråkrati? Vill ni att det skall bli ännu besvärligare? Här har vi naturligtvis ett visst problem. Vi måste skapa ett system som fungerar. Därför är det självklart också viktigt att man i och med jordbruksreformen närmar sig ett system som är mer öppet än det vi har i dag.
Till sist vill jag säga - något som också Klaus Rehder tagit upp - att den sociala snedvridningen i fördelningen av medlen är helt uppenbar. Det är helt tydligt - och det står det inget om i redogörelsen, men det kan vi ju se - att 80 procent av pengarna går till 20 procent av jordbrukarna. Vad beror detta på? Det finns säkert många förklaringar, men jag tycker nog att kommissionen är skyldig att redovisa sin förklaring av saken.

Redondo Jiménez
Fru ordförande, kommissionär! Låt mig åter upprepa titeln på det betänkande vi talar om, efter att ha hört Rehders utredning i presentationen av sitt betänkande. Vi talar om EUGFJ: s tjugosjätte ekonomiska redogörelse för budgetåret 1996 som kommissionen framlägger med grund i artikel 10 i förordning 729 och dessutom har budgetperioden ändrats och överensstämmer inte längre med kalenderåret. Från 1997 gäller 15 oktober till 15 oktober.
Därför skall vi hålla oss till det ämne vi talar om. För vad handlar det egentligen om? Det handlar i grunden om att se om kostnaderna överensstämmer med vad som budgeterats och, dessutom, har vi löst oförutsedda händelser som uppkommit. Jag tror att det, i de allmänna och mest grundläggande rubrikerna, har uppfyllts. Därför håller jag med om det som sägs i kommissionens meddelande om slutliga anslag på totalt 40 828 miljoner ecu, som överensstämmer med den rådande huvudposten för jordbruket för 1996, som är det år vi talar om.
När det gäller kostnaderna har 39 107 800 miljoner ecu fördelats till tre grundläggande frågor:
För det första: fullständig utbetalning till GJP: s stöd.
För det andra: övergång från 12 till 15 länder.
För det tredje: oförutsedd BSE-kris.
Dock har tyngden av kostnaderna för jordbruket i den allmänna budgeten minskat med 1, 2 procent och gått från 51, 7 procent till 50, 5 procent.
Jag delar också uppfattningen om borttagandet av kostnader i enlighet med deras ekonomiska karaktär: restitutioner, interventioner etc., samt granskningen av kontrollsystem i vissa sektorer. Och här, när man granskar det som kommissionen sänder oss, upptäcker man små egenheter. Jag skulle t.ex. vilja fråga kommissionären hur Österrike, på bara tre år, nästan når Tyskland när det gäller förordning 2078. De närmar sig på ett farligt sätt Tyskland när det gäller följdåtgärder för jordbruket och miljön och passerar Frankrike och alla andra länder. Men, det är en liten anekdot.
Föredraganden har redan berättat allt det här och mycket mer. Jag kan tyvärr inte dela föredragandens ståndpunkt när det gäller punkterna 11, 12, 13, 14 och 15 i betänkandet, som varken jag eller min grupp kommer att stödja, eftersom vi anser att de inte har något att göra med det betänkande vi behandlar och att de dessutom försöker införa subjektiva påståenden som varken är positiva för den gemensamma jordbrukspolitiken eller för våra jordbrukare och boskapsuppfödare och också riktlinjer för den framtida GJP, som frågan om medfinansiering, som inte anbefallts i detta betänkande.
Och jag skulle vilja avsluta med, herr kommissionär - vars närvaro här i kammaren jag alltid är tacksam för, eftersom ni alltid kommer hit och står ut med långa och tråkiga sammanträden, som det i dag kan vara med tanke på vilka som är här och följer det - med en mening på sidan 43 i ert meddelande som säger " Gemenskapen utgör ett gemensamt ekonomiskt område för jordbruksprodukter" .
Herr kommissionär, mer än någonsin i de ögonblick vi nu upplever bör ni och jag hoppas att det fortsätter att vara så.

Mulder
Fru ordförande! Låt mig för det första säga att jag tycker det är bra att även utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling uttalar sig om jordbruksutgifterna för 1996; normalt sett är detta budgetkontrollutskottets område. Men jag tror att det är mycket viktigt att också jordbrukssektorn själv gör allt den kan för att jordbruksutgifterna skall skötas på rätt sätt; jag tror nämligen att när vi talar om oegentligheter och förskingring inom jordbrukssektorn så är det inte i första hand bland jordbrukarna och yrkesodlarna som man hittar de skyldiga, utan framför allt inom andra sektorer av jordbruket. Om vi vill förbättra stödet för jordbruket i Europa, och det vill samtliga av oss i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, så måste vi se till att utdelningen av pengar sker på ett korrekt sätt. Jag tror att betänkandet från Rehder bidrar till detta. Föregående talare har redan givit Fischler en komplimang för att han har suttit med här så länge; jag skall ge honom en annan komplimang. Han är inte alltför van vid detta i denna kammare, men jag skall ändå göra det. Vi har värderat det mycket högt att utskottet har uppfyllt kraven från budgetkontrollutskottet beträffande fullgörandet 1992, som sedan indirekt återfinns i betänkandet för 1996; att det har anställts femton extra tjänstemän för att förbättra kontrollen och att man dessutom tillämpar en extra böter på 25 procent i de fall medlemsstaterna inte sköter jordbruksutgifterna på rätt sätt. Jag tror att det är ett av sätten för att förbättra kontrollen.
Vad beträffar de andra punkterna i betänkandet från Rehder så instämmer jag också med föregående talare - trots det faktum att han riktade vänliga ord till mig - om att det förekommer ett antal punkter i betänkandet som egentligen inte har någonting med 1996 års ekonomiska betänkande att göra. Under de kommande månaderna kommer vi att fördjupa oss ytterligare i hela problematiken kring Agenda 2000, och diskutera om förhållandet 80/20 är riktigt eller inte; jag tror att det är oundvikligt att vissa sektorer alltid får mer än andra sektorer. För det är nu en gång så att vissa sektorer alltid är knutna till jorden. Om vi vill underhålla landskapet, så måste det per definition erhålla mer pengar än ett drivhus för blommor eller vad det nu må vara. Man kan inte bara säga att alla sektorer måste åtnjuta en lika stor procentuell andel av jordbruksbudgeten. Det är ett beräkningssätt som jag vänder mig emot.
Så en sista punkt beträffande de kompletterande åtgärderna. Jag hörde just att betänkandet kommer att ges ut nu i dagarna, kanske redan nästa vecka. Det synes mig utmärkt. Jag tror att en av de viktigaste frågorna för den framtida diskussionen kommer att vara hur vi kan förena miljö och jordbruk. Då skulle jag gärna vilja veta hur man kan förklara att endast fem av de femton medlemsstaterna utnyttjar dessa kompletterande åtgärder. Österrike är ett bra exempel, men det kan antagligen förklaras med att kommissionären sitter här. Men jag skulle gärna någon gång vilja veta hur det kommer sig att vissa miljöåtgärder är framgångsrika i vissa länder och inte i andra. Om vi kan få tillgång till de andras hemlighet om hur åtgärderna borde tillämpas i de länder där de inte har varit framgångsrika, så tror jag att vi är på rätt väg med användningen av jordbruksmedlen.

Nicholson
Fru ordförande! Jag vill inte överdriva situationen, men jag skulle vilja ta vid efter Mulder och ge kommissionären ett erkännande för hans tålamod och styrka när han stannar kvar vid denna sena timme för att lyssna på oss när vi kör med honom. Jag gratulerar föredraganden som lagt fram ett tankeväckande betänkande om EUGFJ. Rehder tar upp många viktiga punkter, och vi kan utan större svårighet ta oss an dem i kväll.
En av de saker som det refereras till som omedelbart kom för mig är det komplicerade liv som jordbrukaren lever nu på grund av det antal blanketter han måste fylla i. De flesta jordbrukare är beredda att fylla i så många blanketter som behövs för att få det stöd eller den hjälp de behöver, men det förekommer en diskussion om att blanketterna kunde vara lättare att fylla i. Jag är säker på att kommissionären känner till blanketter som är mycket komplicerade och tekniska. Jag vet att dessa blanketter hjälper till att kontrollera bedrägeri, men det borde finnas en högre grad av flexibilitet på lokal nivå. Jag får regelbundet klagomål från väljare som har gjort genuina, oskyldiga misstag i sina anmälnings- eller ansökningsblanketter, vilket resulterar i att de får avslag på ett bidrag. De kommer till mig som deras parlamentsledamot, eftersom man har talat om för dem att det inte finns någon handlingsfrihet att kännas vid det som är ett genuint misstag på lokal nivå. Detta är ett område där vi skulle kunna försöka att göra systemet mer användarvänligt för jordbrukaren.
För närvarande finns det inget strukturellt stöd i Nordirland. Det ifrågavarande programmet var så populärt att det blev övertecknat och inga fler ansökningar kunde accepteras. Det visar hur viktigt det är med sådant stöd till landsbygdssamhällen och i synnerhet jordbrukare i dessa mycket svåra tider. Vi måste försöka att ta itu med några av de punkter som Rehder och Mulder har tagit upp beträffande framtiden på lång sikt för reformpaketet.
Mulder tog upp den intressanta frågan om varför vissa nationella regeringar är mer framgångsrika än andra i fråga om att införa miljöåtgärderna. Svaret är att vissa regeringar helt enkelt inte vill införa dessa åtgärder. Så enkelt är det. De är inte beredda att ta fram den motsvarande finansiering som behövs för att få igång dessa åtgärder. Vi hörde om detta i den tidigare debatten. Så vi har en god möjlighet att debattera detta och att finna den bästa vägen framåt.

McCartin
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka Rehder för hans betänkande. Han lägger tonvikten vid kostnaden för den gemensamma jordbrukspolitiken. Ja, den uppgår till ungefär 40 procent av gemenskapsbudgeten för närvarande, men det återspeglar mer gemenskapsbudgetens storlek än jordbruksutgifterna. När man beaktar Europeiska unionens storlek, antalet inblandade jordbrukare, området och problemen, då använder vi 0, 4 procent av BNP till den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är det pris vi betalar för att vi försöker att behålla Europeiska unionens befolkning på landsbygden.
Om denna politik inte existerade, om vi helt och hållet överlämnade det åt marknadskrafterna, då råder det ingen tvekan om att flykten från landet skulle ha påskyndats ytterligare. Det är naturligtvis tråkigt att vi inte har lyckats stabilisera antalet personer som bor på landsbygden. På likadant sätt satsar vi i dag ungefär samma summa pengar på denna politik som vi gjorde för 15 år sedan, men bara hälften så många jordbrukare är involverade. Jag förutspår att om tio år - låt oss säga vid slutet av nästa program - då kommer vi i stället för de sju miljoner jordbrukare vi har i dag att förmodligen ha fyra miljoner jordbrukare, och ändå kommer vi att satsa mer pengar.
När man tar det med i beräkningen, tillsammans med kärnpunkten att 80 procent av pengarna går till 20 procent av jordbrukarna, då kanske vi måste säga att det vid den tidpunkten är dags - jag vill inte koppla bort det från produktionen helt och hållet - att överväga en större variation i fråga om program - och i synnerhet nu när pengarna kan få en bredare spridning. För få personer kan få för mycket pengar när hela näringen omorganiseras, och några mycket stora producenter får den kompensation som förutses i den omorganiserade politiken.
Detta oroar mig en aning. Jag skulle vilja se en större politisk variation som i högre grad grundar sig på program som Leader-programmet - jag vet att det skall bibehållas och förstärkas. Men för att behålla befolkningen på landsbygden behöver vi göra litet mer än att bara relatera det direkt till produktionsvolymer.

Klaß
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag är kvällen sista talare, men jag vill utnyttja mina två minuter och tackar er för att ni fortfarande är kvar. Vad är det vi talar om i kväll? Vi talar om stödåtgärder, kompensationsåtgärder för vårt jordbruk i Europa. Det är EUGFJ: s garantisektion som huvudsakligen finansierar utgifterna i samband med den gemensamma jordbruksmarknads- och jordbruksprispolitiken. En stor andel används till ingripanden för en reglering av jordbruksmarknaden.
För budgetåret 1996 fastställdes budgetriktlinjerna för jordbruket till 40 828 miljoner ecu, vilket utgör 50, 5 procent av gemenskapsbudgeten. Det skedde visserligen en ökning av utgifterna inom budgetriktlinjerna för jordbruket, just för att - på grund av de nämnda kriterierna - stödet till medlemsstaterna för första gången utnyttjades till fullo år 1996 till följd av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och det faktum att Europeiska unionen den 1 januari 1995 växte från 12 till 15 medlemsstater. Men jämfört med den totala budgeten, som också ökade, kan vi konstatera en tillbakagång för jordbruksutgifterna på 1, 2 procent. En sparsam hantering av offentliga medel är alltid påkallad och utgifterna måste betraktas i förhållande till typen av uppgifter.
Att bearbeta ett så komplicerat område som den gemensamma europeiska jordbrukspolitiken, kräver en relevant finansiell utrustning och jordbrukspolitiken är det politiska område som starkast engagerar, ja ockuperas av Europeiska unionen. Förutom det kompensationsstödet till de producerande företagen omfattar de kompletterande åtgärderna även ansvaret för omvärlden och de människor som berörs av strukturomvandlingen. Dessa åtgärder är viktiga och jag välkomnar de förslag som ni har lagt fram på området, herr kommissionär, inom ramen för Agenda 2000. Jag stöder föredragandens krav på större insyn och en förenkling av det komplicerade ansökningsförfarandet. Vi kommer säkert att få möjlighet att hålla uttömmande debatter i parlamentet om den framtida utformningen av EUGFJ inom ramen för Agenda 2000, och jag anser därför att punkt 11 och 12 inte hör hemma i detta betänkande om budgetåret 1996.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Klaß! Det är häpnadsväckande, det jag har fått uppleva här i kväll som vice ordförande. Alla de närvarande har i kväll visat en hänsyn som är helt oslagbar!
Jag överlämnar nu ordet till herr kommissionär Fischler.

Fischler
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag vill inte fresta ert tålamod för mycket. Jag vill börja med att tacka herr Rehder för hans betänkande och även jordbruksutskottet för det intresse den ägnat EUGFJ: s garantisektions tjugosjätte ekonomiska redogörelse för budgetåret 1996.
Herr föredraganden, jag vill också tacka er för att ni stöder reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Men jag tror inte att det i dagens läge är nödvändigt att vi håller en debatt om Agenda 2000. Vi kommer att få många tillfällen att göra det, och samma sak gäller egnamedelsbetänkandet. Men när jag får frågan hur det kommer sig att miljöåtgärderna och följdåtgärderna har sådan framgång i det land som jag är mest förtrogen med, anser jag att det finns två avgörande skäl för detta. Det första skälet är att vi i omfattande utsträckning började diskutera och informera om nödvändigheten av ett mångfunktionellt jordbruk redan år 1987 och att det kanske därför skedde en tidigare utveckling hos oss på många områden än på andra platser. För att nämna ett exempel: Jag hade under några år ansvar för jordbrukssektorn i Österrike. När jag själv blev minister år 1989, fann jag två miljoner österrikiska schilling för biologiskt jordbruk i budgeten och när jag lämnade ministeriet var ca. 270 miljoner av budgeten avsatta för denna sektor.
Den andra faktor som spelar in är helt enkelt det faktum, att det råder en samstämmighet i samhället, att motsvarande ansvarskänsla finns på nationell nivå för bevarandet av landskapet och säkerställandet av ett bestående jordbruk. Det var egentligen aldrig något problem i Österrike att få fram de samfinansieringsmedel som dessa åtgärder krävde.
Och nu över till den egentliga frågan. Jag kommer att begränsa mig till några huvudpunkter som har direkt samband med finansbetänkandet. För det första frågan om de oanvända medlens omfattning. Här kan jag konstatera att de oanvända medlen halverades under 1996 jämfört med året dessförinnan, och att de sjönk ytterligare året därpå, det vill säga under budgetåret 1997, till omkring 400 miljoner ecu. Den summan motsvarar två dagar av gemenskapens betalningsåtaganden inom jordbrukssektorn. Enligt förhandsberäkningen av utgifterna kommer det alltid att förekomma vissa avvikelser på grund av oförutsedda utgifter inom sektorn, för ingen kan göra en säker förhandsbedömning av vädret eller marknaden.
I fråga om utgiftskontrollen delar jag helt och hållet föredragandens uppfattning. Vad beträffar ogillandet av avsevärda utgiftsbelopp inom ramen för bokslutet medger jag att detta till viss del beror på ett komplicerat ansökningsförfarande och otillräckliga kontroller i medlemsstaterna. En stor del av de belopp som ogillas har sin grund i att medlemsstaterna tolkar den gemensamma jordbrukspolitikens genomförandebestämmelser på ett annat sätt än kommissionen. Vi vill undanröja det problemet och har därför vidtagit en rad åtgärder. Vi bemödar oss om att förenkla de tillämpliga bestämmelserna och ge dem en tydligare utformning, så att tvivelaktiga tolkningar undviks i möjligaste mån. Det sker dels inom ramen för Agenda 2000, dels inom ramen för projektet SEM 2000.
Dessutom stöder vi medlemsstaternas försök att lösa kontrollproblemen genom att vi finansierar lämpliga åtgärder inom ramen för budgetposten B1-3600. Dessutom gör vi ytterligare försök i samband med bokslutsförfarandet och kommer även framöver att tillämpa de allmänt förekommande korrigeringarna och riktlinjerna för bokslutet.
Vad beträffar frågan om den obalans i det ekonomiska stödgivandet som flera talare har nämnt, vill jag understryka att det är ett problem som vi har tagit upp i våra reformförslag. Vi tolererar inte längre att en liten procent av jordbruksföretagen erhåller den största delen av stödet. Jag vill poängtera att ett av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken är en rimlig inkomst för producenten. För att kunna uppnå detta mål bör inte företagen vara beroende av stödet. Vi behöver en större marknadsorientering, framför allt för att tillvarata de företagsdrivande jordbrukarnas och bearbetningsföretagens intressen. Det finns en god och stabil marknad för många av producenterna, och då tänker jag på vin, frukt, grönsaker och i synnerhet specialprodukter, som medger en rimlig inkomst för producenterna när de säljer sina produkter.
Vad beträffar de finansieringstekniska frågorna om budgetriktlinjerna och de förutsedda utgifterna finner jag förslaget intressant om inrättandet av en allmän finansiell reserv för de anslag som inte används, dock inom ramen för riktlinjerna. Slutligen bör man i frågan om återbetalningen av de oanvända medlen till medlemsstaterna beakta att det för EUGFJ: s del, på grund av den speciella situationen för jordbruksmarknaderna, rör sig om preliminära anslagsberäkningar. Därför har de återbetalningsregler som fastslås i förordningarna sitt berättigande och det skulle nog vara svårt att få en ändring av denna regel till stånd.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.45.)

