A nemzetközi pénzügyi rendszer helyzete és hatásai az európai gazdaságra (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont a Tanács és a Bizottság nyilatkozata a világ pénzügyi rendszerének helyzetéről és az európai piacokra gyakorolt hatásáról.
Jean-Pierre Jouyet
a Tanács hivatalban lévő elnöke. - (FR) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim, egy korszak végének vagyunk a tanúi. A következő néhány év megváltoztatja az általunk ismert világ pénzügyeinek arculatát. Nemcsak az amerikai válsággal van dolgunk, hanem egy olyan válsággal is, amely érinti a nemzetközi pénzügyi rendszert, és a világ egyetlen régióját sem kíméli.
Évek óta bírálták a pénzügyi szektor növekvő egyensúlytalanságait: sok szereplő esetében az ésszerűtlen kockázati kitettséget, a pénzügyi ellenőrző szervezetek viszonylagos képtelenségét arra, hogy ellenőrzésük alatt tartsák az egyre komplexebb pénzügyi termékek gyors bevezetését és - a Bizottság ezt kétségtelenül megemlíti majd - az egyesek szerint túlzott kapzsiságot. Most látjuk a következményeket. Az Egyesült Államok pénzügyi szektorában olyan felfordulás van, hogy az Egyesült Államok hatóságai egyre nagyobb mérvű beavatkozásra kényszerültek a totális válság elhárítása érdekében. Európa és a világ többi része ennek a válságnak a káros kihatásaival találkozik olyan szinten, amelyet a 30-as évek óta nem ismerünk.
A francia elnökség meg van győződve arról, hogy az elmúlt néhány nap eseményei a gazdasági és pénzügyi színtéren még inkább szükségessé teszik az erős és egyesült Európát. Először a pénzügyi zavarokra azonnal reagálni kell. A Gazdasági és Monetáris Unió nagyhatalmú központi bankkal rendelkezik, és az Európai Központi Bank - szoros együttműködésben a több nagy központi bankkal - képes volt az azonnali, határozott és hatékony beavatkozásra akkor, amikor a feszültség a legsúlyosabb volt. Ez egy figyelemre méltó eszköz ezekben a zavaros időkben, és dicsérnünk kell az Európai Központi Bank intézkedéseit, amely bármilyen helyzetben készen áll a beavatkozásra.
A tagállamok többségének szabályozó hatóságai, szembesülve az elmúlt néhány nap egyre súlyosabb zavaraival, az amerikai hatóságokhoz hasonlóan úgy döntöttek, hogy ideiglenesen megtiltják a fedezetlen eladásokat. Ez szükségintézkedés, de üdvözlendő, mivel segíthet a piaci feszültségek oldásában.
Jelenleg mi nem tervezzük az olyan jellegű kezdeményezést, mint amit az Egyesült Államok szövetségi hatóságai éppen most jelentettek be a pénzügyi szereplők birtokában lévő "mérgező” termékek tömeges visszavásárlására, és Almunia úrnak nagyon igaza volt abban, amit e tekintetben elmondott.
Az unió pénzügyi rendszere általában erőteljes marad, és ezért nincs szükség ilyen jellegű intézkedésre, ugyanakkor ébernek kell lennünk, és akármilyen ideológiák nevében sem zárhatunk ki semmit. A realizmus és a pragmatizmus van napirenden. Ha szükséges, foglalkoznunk kell az esetleges rendszerkockázatokkal a rendelkezésünkre álló eszközök felhasználásával.
A központi bankok és a szabályozó hatóságok szükséghelyzeti beavatkozásai létfontosságúak, de valamennyi szakértő elismeri, hogy ezek önmagukban nem tudják feloldani a válságot. Az európaiaknak vállalniuk kell felelősségüket, és be kell avatkozniuk a kérdéses többi területen.
Reagálnunk kell a gazdasági lassulásra. Ez volt a Nizzában megtartott informális Tanács gazdasági és pénzügyminiszterei által elfogadott közös európai megközelítés tárgya. A miniszterek a Bizottsággal és az Európai Központi Bank elnökével együtt úgy döntöttek, hogy hagyják az automatikus stabilizáció eszközeit szabadon működni a költségvetési ügyek tekintetében azokban a tagállamokban, amelyeknek van mozgástere a manőverezéshez.
Jóváhagytak egy finanszírozási tervet is az európai KKV-k számára 30 milliárd euróval, amit az Európai Beruházási Bank most és 2011 között biztosít, jelentős támogatást nyújtva a szektornak; bár a pénzügyi válság Európában kevésbé markáns, mint az Egyesült Államokban, ám - paradox módon - a reálgazdaságot éppen annyi kockázat fenyegeti. A stabil pénzügyi rendszerhez és az erős bankokhoz lehet fordulni a kölcsönök költségeinek csökkentése vagy növelése érdekében, ahogyan a szükség megkívánja, különösen a KKV-k esetében. Ez utóbbiakra tekintettel közvetlen intézkedésre volt szükség.
Meg kell reformálnunk a pénzügyi rendszerünket is két fő irányvonal mentén: először azonnali jogalkotási és szabályozási intézkedésekre van szükség a pénzügyi rendszer átláthatóságának helyreállítása és a pénzügyi szereplők elszámoltathatóvá tétele érdekében. Erre tekintettel 2008. szeptember 13-án a miniszterek bizonyították elszántságukat a 2007-ben a pénzügyi válság első jeleire való reakcióként elfogadott útiterv végrehajtásának felgyorsítására. Ez az útiterv négy kulcsfontosságú intézkedést határoz meg a pénzügyi zavarok elhárítására: az átláthatóságot, a prudenciális szabályokat, az eszközök értékelését, valamint a piacok működését, ideértve a hitelminősítő intézeteket is.
Itt az ideje, hogy tegyünk valamit az asztalra a hitelminősítő intézetek felügyeletével, a banki ellenőrzések felülvizsgálatával, a számviteli szabványok elfogadásával kapcsolatban, amelyek kétségtelenül ciklust erősítő szerepet játszottak a pénzügyi színtéren. Ez a francia elnökség számára valós prioritás, és meg fogjuk vitatni a következő Európai Tanácsban. A biztos ezt meg fogja erősíteni, de úgy vélem, hogy a Bizottság rövidesen javasolni fogja a 2006 óta hatályos, a saját erőre vonatkozó előírásokra vonatkozó előírásokról szóló irányelvek módosítását.
Ez egyike a pénzügyi zavarok rendezésére jelenleg a különféle területeken folyamatban levő intézkedéseknek, amelyek közé természetesen beletartoznak a pénzügyi stabilitási fórum által a közelmúltban megfogalmazott ajánlások is. Tudom, hogy a Bizottság ezeket a javaslatokat nagyon gyorsan elő tudja majd terjeszteni, és számítunk a Parlamentre, hogy első olvasatban, még a jelenlegi ülésszak vége előtt egyetértésre jut a Tanáccsal e sürgős javaslatokról.
A következő néhány hétben várjuk a Bizottság javaslatát a hitelügynökségekről is. Ezt a Pénzügyminiszterek Tanácsa kérte még 2008 júliusában, és e tekintetben is számítok a Parlamentre, hogy erről az ambiciózus javaslatról is a lehető leggyorsabban jusson egyetértésre.
Elégedetten jegyzem meg, hogy megszületett a döntés egy munkacsoport felállítására azzal a feladattal, hogy vizsgálják meg: a bankok és biztosítótársaságok prudenciális felügyelete miként vegye figyelembe a fejlődés ciklikus jellegét, különös tekintettel a tőkére. Ebből is konkrét intézkedéseknek kell következniük.
Ezek a pénzügyi szektor reformjának lényegi alkotó elemei, és nagy valószínűséggel ezeket más kezdeményezések is kísérik majd, ahogyan a pénzügyi válság európai vizsgálata előrehalad. A Parlamentnek teljes körű szerepet kell játszania ebben a vizsgálatban, és az elnökség nagy érdeklődéssel vette tudomásul, hogy ez az intézmény mindehhez miként járult hozzá. Itt különösen a spekulatív fedezeti alapokra gondolok, amelyek néhány szakértő szerint a válság következő áldozatai lehetnek. Mint korábban említettem, gondolok a számviteli szabványok kérdésére is, de a pénzügyi ágazatban lévő fizetésekre is, amellyel kapcsolatban azonnal cselekednünk kell.
Azt mondani, hogy továbbra is a laissez-faire módszerével kell előbbre haladnunk, és nincs szükség szabályozásra - hallottam én ezt néhány európai vezetőtől -, hiba. Sőt, több, mint hiba: ez támadás a pénzügyi rendszer stabilitása ellen, támadás a józanész ellen. Világosan beszélek erről: ha meg kell fontolnunk a spekulatív fedezeti alapok szabályozását, akkor azt az Európai Uniónak meg kell tennie. Gondolkoznunk kell a kockázatok átláthatóságáról, a szabályozó hatóságok felügyeleti hatóköréről, valamint a fizetésekről is az ilyen jellegű intézménynél.
A második alapvető módszer a pénzügyi felügyelet megerősítése. A pénzügyminiszterek üdvözölték, hogy az európai szabályozók bizottságai egyetértettek abban, hogy az európai bankok által a felügyeleti hatóságoknak továbbított adatokra vonatkozó előírásokat 2012-ig harmonizálni kell. Ezek az első lényeges eredmények, de ezeket továbbiaknak is kell követniük, és a miniszterek egyetértettek abban, hogy folytatják erőfeszítéseiket a pénzpiaci szereplők figyelemmel kísérése és felügyelet koordinációjának javítására. Az elnökség készen áll arra, hogy a Parlamenttel és a Bizottsággal együttműködésben megerősítse az egyre inkább határokon átnyúló csoportok felügyeletének és prudenciális monitorozásának integrálását. Az uniónak hatékonyabb és integráltabb felügyeleti rendszerre van szüksége ahhoz, hogy felkészültebben birkózhasson meg a pénzügyi válságokkal.
Hölgyeim és uraim, Franciaország súlyos zavarok idején tölti be az Európai Unió Tanácsa elnökségének feladatát. E nehéz körülmények között teljes mértékben tudatában vagyunk felelősségünknek. Eljött az idő fontos döntések meghozatalára a pénzügyi rendszer szervezetét, az európai gazdaságon belüli helyét és szerepét illetően, amely szerepnek egyébként továbbra is a vállalkozások és magánszemélyek finanszírozását kell jelentenie.
Az unió sem volt rest az elmúlt néhány hónapban. Az elnökség ezért támaszkodhat az eddigi reflexiókra, a Bizottság által e területen végzett munkára, valamint számos szakértő, közöttük Franciaországban Ricol úr munkájára.
Az októberi Európai Tanács lehetőséget biztosít arra, hogy európai szinten szigorú iránymutatásokat állapítson meg: ez a célunk. Nyilvánvaló, hogy Európa nem cselekedhet egyedül. Proaktív módon ösztönöznie kell az újabb nemzetközi együttműködést, amint Sarkozy elnök mondta tegnap az Egyesült Nemzetekben. Javasoljuk azt is, hogy a G8-ak és pénzügyi szabályozó hatóságaik részvételével még az év vége előtt tartsunk egy nemzetközi találkozót. Célunk, hogy a nemzetközi pénzügyi rendszer átalakításának első elvei és új, közös nemzetközi szabályai megfogalmazásához segítséget adjunk.
Az ilyen jellegű kezdeményezéssel az Európai Unió bizonyítja, hogy milyen nagy fontosságot tulajdonít a világ új, kiegyensúlyozott kormányzásának. Az európai és a nemzetközi válaszoknak ki kell terjedniük a rövid, a közép- és a hosszú távra. Rövid távon szükségintézkedésekre, középtávon jogszabályaink felülvizsgálatára és hosszú távon gazdasági modellünknek a növekedést és a foglalkoztatást illető szerepe átfogó áttekintésére van szükség, valamint folytatnunk kell a szerkezeti reformokat, amelyek továbbra is alapvető fontossággal bírnak.
Ezzel zárom a tájékoztatómat, amit önöknek ma el akartam mondani.
Joaquín Almunia
a bizottság tagja. - Elnök asszony, az eseménysorozat, amelynek tanúi voltunk a pénzpiacokon az elmúlt évben, és különösen az elmúlt néhány napban, olyan nagyságrendű, ami meghalad mindent, amit az életünk során láttunk. Sokan vélik úgy - és én is hajlok erre -, hogy ez fontos változásokat eredményez a nemzetközi pénzügyi rendszer működésében.
A válság 2007. augusztusi kirobbanás óta a közzétett veszteségek összességében meghaladták az 500 milliárd dollárt, amely összeg egy Svédországhoz hasonló ország GDP-jének felel meg. Sajnálatos módon a végleges adat várhatóan még nagyobb lesz.
Az Egyesült Államokban az elmúlt néhány hétben bejelentett veszteségek nagyságrendjének növekedése, s a befektetői bizalom ebből következő hanyatlása számos nagy pénzintézetet az összeomlás határára taszított. Azokban az esetekben, amikor valamelyik ilyen pénzintézet összeomlása rendszerkockázatot jelentett volna - vagyis ha az egész pénzügyi rendszert veszélyeztetné -, szükséghelyzeti mentőakciókra volt szükség.
E mentőakciók közül néhány állami intervenció formájában jelent meg, ilyet hajtott végre az US Treasury és a Federal Reserve, hogy elkerüljék a világ legnagyobb biztosítótársaságának, az AIG-nak, vagy az Egyesült Államokban az összes jelzálogkölcsön felét nyújtó jelzálog-hitelezőknek - ezek a Fannie Mae és a Freddie Mac - a csődjét.
Más esetekben magán felvásárlásról volt szó, ilyen volt például, amikor a Bank of America megvásárolta a Merrill Lynch befektetési bankot.
Más esetekben, például a Lehman Brothers befektetési bank és majdnem kéttucatnyi amerikai regionális bank esetében az egyetlen lehetséges opció a csőd volt. Röviden, az amerikai banki színtér rendkívüli átalakulásának voltunk a tanúi.
Következésképpen elértünk egy olyan pontra, ahol az Egyesült Államok pénzügyi rendszere igen jelentős bizalmi problémával szembesül. Ezen a ponton az amerikai hatóságok szerint a tőkeinjekciók sorozata már nem megfelelő válasz. Rendszerszerű megoldásra van sürgős szükség.
Rövid távon mindannyiunknak olyan válaszra van szüksége, amely helyreállítja a bizalmat és stabilizálja a piacokat.
A múlt héten a Paulson pénzügyminiszter által bejelentett amerikai terv jó kezdeményezés lehet. Röviden, az Egyesült Államok pénzügyminisztere egy szövetségi alap felállítására tesz javaslatot azzal a céllal, hogy a bankok mérlegeiből kivegyék a nem likvid eszközöket, vagyis azokat a jelzáloghoz kapcsolódó értékpapírokat, amelyek a problémák gyökerét jelentik. Ezeknek a rendszerből történő kivonása segíthet a bizonytalanság megszüntetésében és abban, hogy a piac újra a hosszú távon meghatározó gazdasági tényezőkre összpontosítson. Ahhoz azonban, hogy ez sikeres lehessen, a javaslat részleteit pontosan és gyorsan meg kell meghatározni.
Azt kell mondanom, hogy mi most egy amerikai tervről beszélünk, amit a amerikai körülményekhez igazítottak, ahol - és erre emlékeztetni kell - a válság kezdődött, és amelynek a pénzügyi szektorát az a legsúlyosabban érintette. De mindannyiunknak elemeznünk kell, hogy ez miért történhetett meg. És mindannyiunknak meg kell birkóznunk a következményekkel, és reagálnunk kell a jelenlegi helyzetre.
Ehhez először meg kell értenünk, hogy miként jutottunk erre a pontra. A zavar eredete - ma már látjuk - a világgazdaságban makacsul fennálló globális egyensúlytalanságokban keresendő, amely nagyfokú likviditáshoz, valamint gyenge kockázatelemzéshez vezetett.
A globális pénzpiacok egymásba kapcsolódása, a tőkeáttétel magas foka, valamint az alig megértett innovatív és komplex pénzügyi technikák és instrumentumok használata azt okozta, hogy ezek a kockázatok precedens nélküli mértékben szétterjedhettek az egész nemzetközi pénzügyi rendszerben.
Ami egyértelmű, az az, hogy a piaci szereplők - de a szabályozó és a felügyeleti hatóságok is - képtelenek voltak megfelelően megérteni e helyzet kockázatait, és ezért nem voltak képesek megakadályozni a következményeket, ahogyan ezt ma látjuk.
Igaz, hogy a válságot megelőző hónapokban az IMF, az Európai Központi Bank és a Bizottság - másokkal együtt - figyelmeztetett ezekre a mögöttes kockázatokra. Tudtuk, hogy a helyzet nem tartható fenn, amit azonban nem tudhattunk, és amit nem tudtunk előre jelezni, hogy miként, mikor és milyen hevesen váltja ki a válságot a másodlagos jelzálogpiaci szektorban a fizetésképtelenné válás növekvő gyakorisága.
Amit most látunk, az az elmúlt néhány évben tapasztalt folyamat megfordulása, tehát a pénzügyi rendszer következményként azzal küszködik, hogy a tőkeáttétel folyamatát miként fordíthatná meg. A rendkívül magas fedezeti arány és a kockázatok közötti kapcsolatok mértéke miatt ez a feloldódási folyamat rendkívül fájdalmasnak bizonyul. A rendszerben az átláthatóság hiánya és a felügyeleti szervek képtelensége arra, hogy a helyzetről fontos és teljes képet alkossanak, a bizalom drámai hanyatlásához vezetett.
Ez leginkább a pénzügyi szektort érintette, mivel a bankok körében elterjedt idegesség miatt a bankközi hitelpiacon kiszáradt a likviditás.
Több kulcsfontosságú hitelpiac továbbra is az összeomlás állapotában van, és a közelmúltban a befektetők megint a minőségi papírok felé menekülnek, amit a benchmark kötvényhozamok és a viszonylag kockázatosabb befektetések hozamai közötti egyre szélesedő kamatkülönbözet kísért.
Hála a központi bankok gyors és koordinált intervenciójának - amelyben az EKB fontos szerepet játszott -, sikerült elkerülnünk a súlyos likviditáshiányt. A bankokra nehezedő nyomás ezzel együtt sem szűnik. A bizalmi válság kiváltotta az eszközárak zuhanását, ami csak halmozta a bankok mérlegeiben meglévő feszültségeket. A bankok, tekintettel a bankközi piacon kialakult helyzetre, nehézségekkel szembesülnek az újratőkésítéskor is.
Az a helyzet, amivel mi itt Európában szembesülünk, kevésbé akut, és a tagállamok jelenleg nem gondolják, hogy az Egyesült Államokéhoz hasonló tervre volna szükség.
A középtávú perspektívát nézve nyilvánvaló, hogy átfogóbb strukturális válaszra van szükségünk. A pénzpiacokon legutóbb bekövetkezett események egyértelművé tették, hogy a szabályozás és felügyelet jelenlegi modelljét újjá kell építenünk.
Rövid távon sürgősen foglalkoznunk kell a jelenlegi keret gyengeségeivel, és e tekintetben - és én teljes mértékben egyetértek a Tanács álláspontjával - az ECOFIN szabályozási intézkedésekre vonatkozó útiterve, valamint a Pénzügyi Stabilitási Fórum ajánlásai tartalmazzák az összes szükséges elemet. Amint tudják, ez konkrét kezdeményezéseket tartalmaz a befektetők, a piacok és a szabályozók nagyobb áltáthatósága tekintetében, valamint módosított tőkekövetelményeket a bankcsoportok számára, és pontosítja a hitelminősítő intézetek szerepét.
A munka folyamatban van a Bizottságnál, és a Bizottság hamarosan - már a jövő héten - javaslatokkal áll elő a tőkekövetelményekről szóló irányelv felülvizsgálatával, és remélem, még október vége előtt a hitelminősítő intézetekről szóló új jogszabállyal kapcsolatban is. A legutóbbi fejleményekre való tekintettel azonban valószínű, hogy az időközben napvilágra került további kérdéseket is át kell tekintenünk.
Folytatjuk a tárgyalásokat arról, hogy még mit kellene tennünk a pénzügyi stabilitás hatékonyabb megteremtése és a válság mögött meghúzódó okok megszüntetése érdekében, és e vonatkozásban teljes mértékben osztom a Tanács elnökségének szavait, amikor üdvözölte az önök közreműködését.
Végül hadd térjek rá a pénzügyi szektor válságának a gazdaságra - a reálgazdaságra - gyakorolt hatására. Kétségtelen, hogy a pénzügyi szektor eseményei kárt okoznak a reálgazdaságnak Ezt a hatást az olaj és más termékek növekvő ára okozta inflációs nyomás és az egyes tagállamokban bekövetkező súlyos lakáspiaci korrekciók csak fokozták. A számos sokk e kombinációja közvetlenül hatott és hat a gazdasági tevékenységre a magasabb költségeken és a kedvezőtlen vagyonosodási hatásokon keresztül, illetve közvetetten a gazdasági bizalom jelentős romlásán keresztül. A következmény a belső kereslet lefékeződése egy olyan időpontban, amikor a külső kereslet eltűnőben van.
A gazdasági tevékenység legfontosabb mutatói markáns lassulásra mutatnak mind az EU-ban, mind az euróövezetben. Ezzel a háttérrel a GDP idei növekedési rátáját a legutolsó közbenső előrejelzésünkben jelentősen lefelé módosítottuk, 1,4%-ra az EU-ban és 1,3%-ra az euróövezetben. Ugyanakkor az idei inflációs előrejelzést felfelé módosítottuk, 3,8%-ra az EU-ban és 3,6%-ra az euróövezetben. Az infláció azonban lehetséges, hogy fordulópontjához érkezett, mivel az energia- és élelmiszerárak múltbéli növekedésének hatása fokozatosan eltűnik az elkövetkezendő hónapokban. Ezt tovább erősítheti az olaj és más termékek árának lefelé történő korrekciója, bár ezt még látnunk kell.
Általánosságban, a gazdasági helyzet és a kilátások szokatlanul bizonytalanok maradnak. A növekedési kilátások kockázatai inkább lefelé, míg az inflációs kilátások kockázatai inkább felfelé mutatnak. Ezek a bizonytalanságok a jövő évi gazdasági fejleményeket tekintve még nagyobbak, de azt várjuk, hogy mind az EU-ban, mind az euróövezetben a növekedés a jövő évben viszonylag mérsékelt marad.
Hogyan kellene reagálnunk erre a gazdasági lassulásra? A legjobb válasz az, hogy használjuk fel a rendelkezésünkre álló politikai eszközök teljes arzenálját.
Először is, a költségvetési politikában ragaszkodnunk kell a fiskális fegyelem melletti elkötelezettségünkhöz és a stabilitási és növekedési paktum szabályaihoz, miközben hagynunk kell, hogy az automatikus stabilizáló eszközök betöltsék szerepüket. E tekintetben a paktum 2005. évi reformja nagyon hasznosnak bizonyul.
Másodszor, a Lisszaboni Stratégia és a nemzeti reformprogramok keretében meghatározott strukturális reformok végrehajtása melletti egyértelmű elkötelezettség kulcsfontosságú ahhoz, hogy rövid távon növeljük a fogyasztói és a befektetői bizalmat, és hosszabb távon javítsuk gazdaságaink rugalmasságát és dinamizmusát. Ezen a ponton különösen értékesek lennének a verseny megerősítésére irányuló intézkedések a kiskereskedelemben és az energiapiacokon, valamint azok az intézkedések, amelyek a munkaerőpiac működését javítják.
Végezetül, a pénzpiacok szabályozásának továbbfejlesztése és az ECOFIN-útiterv céljainak elérése, amint már hangsúlyoztam, sürgetőbb, mint valaha. Az előttünk álló nagy kihívásokra adott hatékony és gyors válasz sokat tehet a bizalom vártnál gyorsabb helyreállításában és a gazdaságainknak okozott kár korlátozásában.
Mindezen politikai területeken intézkedéseink sokkal eredményesebbek és hatékonyabbak lesznek, ha azokat az euróövezet, illetve az Európai Unió szintjén koordináljuk.
Elkerülhetetlenül meg kell birkóznunk némi ellenállással a tagállamok részéről ahhoz, hogy hozzájáruljanak a közös cselekvéshez, ám a legutóbbi informális ECOFIN-találkozó során Nizzában elért konszenzust mélyíteni és fejleszteni kell.
Az európai országok közös kihívásokkal néznek szembe. Ezekkel a leghatékonyabban akkor tudunk megbirkózni, ha együtt dolgozunk a közös megoldások keresésében. E tekintetben a Gazdasági és Monetáris Unió jelentős eszköz, és nekünk ki kell használnunk az általa biztosított lehetőségeket a koordináció megerősítésére az EMU@10-jelentésünkben és a tavaly májusi közleményünkben javasolt vonalak mentén.
Az események azonban egyértelművé teszik, hogy az Európán belüli fellépés nem elég a globális kihívások leküzdésére. Meg kell erősítenünk a közös külső cselekvést a Pénzügyi Stabilitási Fórumon, a Bázeli Bizottságban, a G7-ben, és nagyobb figyelmet kell fordítanunk a Nemzetközi Valutaalap jövőbeni szerepére.
Előre tekintve gondolkoznunk kell azon, hogy miként alakíthatjuk pénzügyi rendszereink és a globális kormányzás jövőjét, és e tekintetben az Európai Unió szerepe létfontosságú. Európa a globális koordináció megerősítésében hajtóerővé válhat, és vezető szerepet kell vállalnia a nemzetközi vitákban e területen, ez azonban legelőször is azt kívánja meg, hogy az európai országok együttműködjenek és értsenek egyet a belső megoldásokban.
Alexander Radwan
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök asszony, a Tanács hivatalban lévő elnöke, biztos úr, hölgyeim és uraim, a Bizottság fejtegetéseit hallgatva most olyan érzésem volt, mint ha a rossz filmben lennék. Ismételten hangsúlyozták, hogy gyors intézkedéseket hoznak. A valóságban az egyetlen dolog, ami gyorsan mozdult az elmúlt hetekben, hónapokban és években, az a piac, amire rendszeresen hivatkozunk az itteni viták során. A piac igen gyorsan maga szabályozta a befektetési bankok problémáját. Mi nem tudtunk ilyen gyorsan reagálni.
A "gyors” bizonyára nem az a szó, amit használhatunk akkor, amikor a Tanácsot, és különösen, amikor a Bizottságot nézzük. Az amerikaiak most kedvesen meghívnak bennünket, hogy fizessünk velük együtt. Ehhez nem szeretnék semmit hozzátenni, mert az embernek egyszerűen csak a fejleményeket kell figyelnie. Azt azonban elvárom a Tanácstól - bár ami a Bizottságot illeti, nem vagyok biztos benne, hogy a Barroso-féle Bizottság képes lenne erre -, hogy legalább azt biztosítsa, hogy megbirkózzunk az amerikaiak és a britek ellenállásával a pénzpiacok átláthatóságát illetően. Csak a német elnökségre kell emlékeztetnem önöket, amikor Sarkozy elnök és Merkel kancellár előállt egy kezdeményezéssel, és a Barroso-bizottság ölbe tett kézzel ült, és azt mondta: "Ki az a Sarkozy, és ki az a Merkel?” - és nem csinált semmit.
A "gyors” valóban nem az a szó, amit használhatnánk. Csak az Enronra és a Parmalatra kell emlékeztetnem önöket. Akkor az Európai Parlament elfogadta Katiforis úr vonatkozó jelentését - én voltam az árnyékelőadó - a hitelminősítő intézetek kérdéséről. Ez 2003-ban volt. Most, 2008 októberében a Bizottság benyújthat ugyan javaslatokat, de az IOSCO már most azt mondja, hogy nem kellene eltérnünk az Értékpapír- és Tőzsdebizottság, illetve az Egyesült Államok szabályaitól, mert különben összeomlik a nemzetközi pénzügyi rendszer.
Európának saját útján kell haladnia. Ezért nem érdekel igazán, hogy a SEC mit javasol, és ha a Bizottság ugyanabban az irányban tervezi az elmozdulást, mint a SEC, én csak annyit mondhatok, hogy öltözzön fel jó melegen. Nekünk azt kell tennünk, amit mi helyesnek gondolunk, és azután az amerikaiak követhetnek bennünket. Csak ennyit kívánok mondani a hitelminősítő intézetekről.
Elhangzott, hogy egyetlen olvasatban kellene elintéznünk a Bázel II. felülvizsgálatát. Remélem, hogy a Tanács képviselője figyel, mert hogy ezt ő említette. Meg tudjuk csinálni egy olvasatban is, amennyiben a Tanács feladja az európai felügyeleti rendszerrel kapcsolatos ellenkezését. Amit a Tanács eddig elért az európai felügyeleti hatóságokkal való szorosabb együttműködésével, az szánalmas. Nizza a kormányközi együttműködésre épült. Ha ez így van, a Tanácsnak végre egyszer át kellene lépnie a saját árnyékát, és európai módon kellene gondolkoznia.
Említették a spekulatív fedezeti alapokat is a magántőkével együtt. McCreevy biztos éppen ezen a héten mondta a Háznak, hogy nem szabad elhamarkodottan lépnünk. Sok mindennel megvádolhatjuk McCreevy urat, de az elhamarkodottság nem tartozik közéjük.
(Közbeszólások és taps)
Én rendszeresen támadtam McCreevy urat e Házban a spekulatív fedezeti alapok és a magántőke kérdésével kapcsolatban. Biztosítanunk kell, hogy a Bizottság most megfelelő elemzéseket mutat be, és nem marad a tagadás állapotában. Ez már nem McCreevy úr problémája, ez ma már Barroso úr problémája.
(Taps)
Nagy örömömre szolgálna, ha egyértelművé tennénk az Egyesült Államok és a SEC - az Értékpapír- és Tőzsdebizottság - számára, hogy ez egyszer a saját házuk táján rakjanak rendet. A Siemenst rigorózus vizsgálatnak vetik alá, de senki sem vizsgálja az Egyesült Államokat. Elvárom a Bizottságtól és a Tanácstól, hogy tegyék lehetővé számunkra az európai politikai út kijelölését ezen a területen.
(Taps)
Martin Schulz
a PSE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök asszony, nagy figyelemmel hallgattuk, amit Radwan úr mondott. A bajor választási kampány előrevetíti az árnyékát. Igen, Radwan úr, néhány dologban teljesen igaza volt. A piac szabályozott, de az amerikai adófizető állja a számlát. Az állam az, amely az árat megfizeti.
Aminek most tanúi vagyunk, az nem csak befektetési bankok és a nagy biztosítótársaságok csődje. Ez egy olyan gazdaságfilozófiának a csődje, amelyet éveken keresztül "eladtak” nekünk: egy olyan filozófiáé, amely azt állítja, hogy egy állítólagos modern gazdaságban a növekedést és a prosperitást a spekuláció generálja, és nem a való világ. Ez az a rendszer, ami most csődbe ment.
(Taps)
Egyébként, Radwan úr, nagyon világosan emlékszünk a Katiforis-jelentésre. Ön ügyes politikus, ezt elismerem. Ön indul a bajor tartományi választásokon vasárnap. Sok szerencsét ehhez! Az az ember azonban , aki befékezett a Katiforis-jelentés esetében, az ön volt, Radwan úr. ez is olyasmi, amire nagyon világosan emlékezünk.
Charlie McCreevy nincs itt, ami sajnálatos. Joaquín Almunia nagyon józan elemzést adott elő. Almunia biztos, megkérném önt, hogy tájékoztassa kollégáját, McCreevy urat a szükséges intézkedésekről, amelyeket most el kell fogadnunk. Nem tudom, hol van, talán megint a lóversenypályán; lehetséges, hogy a lóversenypályán a fogadó irodákat jobban szabályozzák, mint a nemzetközi pénzpiacokat. Az azonban teljesen világos: elvárjuk a Bizottságtól, hogy fogadja el a lehetséges és szükséges intézkedéseket, és ezt az év végéig, de legkésőbb a jövő tavaszig elvárjuk.
Ez például azt jelenti, hogy el kell fogadni a hitelminősítő intézetekre vonatkozó szabályokat, mégpedig igen gyorsan. Ehhez tartozik, hogy - és ez számunkra igen fontos pont - elválasszuk a menedzserfizetéseket a rövid távú spekulatív nyereségtől. Ha egy menedzser tudja, hogy maga fogja zsebre tenni annak a milliárdnak az 5%-át, amelyre spekulatív nyereségként szert tesz, mert a jutalma a spekulatív milliárdhoz kapcsolódik, akkor már csak az emberi természet okán is megkísérli azt a milliárdos nyereséget létrehozni bármilyen eszközzel, bármilyen költségen: még akkor is, ha munkahelyek tízezrei vesznek el ennek következményeként, amit az elmúlt évtizedekben az egész világon láttunk.
A pénzügyi menedzserek - azok az okos ifjú titánok, akikbe belefutunk itt a folyosókon - szemrebbenés nélkül tesznek tönkre egész vállalatokat és egész vállalati telephelyeket, az ezekhez kapcsolódó sorsokkal együtt. Az a 700 milliárd, amit az amerikai adófizetőknek most meg kell fektetniük a nagybankok és biztosítótársaságok megmentése érdekében, tartalmazza ennek a pusztításnak a költségeit. Az Egyesült Államokban a kormányzati dilettantizmus nyilvánvalóvá válik abból, hogy még ebben a hatalmas válságban is ezek a nagyvállalatok azok, amelyeket megmentenek, ami az Egyesült Államok költségvetéséből a hétköznapi adófizető polgároknak több mint 700 milliárd dollárjába kerül. Sajnálatos módon ezeknek a hétköznapi adófizető polgároknak a sorsa, az ő adósságaik és jelzálogkölcsöneik nem szerepelnek az Egyesült Államok kormányának pénzügyi rendezési tervében. Ismét egy tökéletes példa arra, hogy a nyereséget miként privatizálják, és a veszteséget miként államosítják. Ennek is véget kell vetni.
(Taps)
Minderről hallottunk már a hétfői vitában. Majdhogynem az a benyomásom, hogy a Szociáldemokrata Párt belépési űrlapjait kellene kiosztanunk a PPE-DE képviselőcsoportjának: úgy tűnik, hogy nem tudják eléggé gyorsan változtatni véleményüket, és a liberálisok, azt kell mondjam, még rosszabbak.
Tavaly novemberben az Európai Uniónak a globalizációval kapcsolatos szerepéről folytatott vitában a következő megjegyzést tettem: "A pénzpiacokat uraló vadnyugati kapitalizmus egész gazdaságokat fenyeget, beleértve most már az amerikai gazdaságot is, és nemzetközi szabályozást igényel. Szükségünk van az ellenőrzésre, az átláthatóságra és a pénzpiacok hatalmának korlátozására.” Válaszában az ALDE képviselőcsoportjának vezetője ezt mondta: "elnök úr, most a letűnt idők szavát hallottuk.” Na jó, ő legalább nincs itt a mai vitán, ami minőségjavulást jelent. Amit én elmondtam azonban, az nem a múlt szava volt. Most jobban, mint valaha, a senkit és semmit nem tisztelő deregulált piac ellenőrzése és állami felügyelete az előre vezető út.
Még egy dolgot szeretnék hozzátenni, ha szabad. Természetesen gyorsan kell cselekednünk, de olyan területen kell cselekednünk, amely a legközelebb áll a szívemhez és kollégáim szívéhez itt az Európai Parlamentben. A spekulációs buborék nem fog kipukkadni: még akkor sem, ha átmenetileg betiltjuk a fedezetlen eladásokat , azok vissza fognak jönni. És az is visszajön, hogy a befektetőknek például azt tanácsolják, spekuláljanak az emelkedő élelmiszerárakra. Az élelmiszerárak akkor emelkednek, amikor kevesebb a rendelkezésre álló élelmiszer. Ez azt jelenti, hogy azoknak, akiknek érdekük fűződik a magas élelmiszerárakhoz, biztosítaniuk kell, hogy az élelmiszerkínálat csökkenjen. Az élelmiszerhiány azonban éhínséget jelent a világban, és ha olyan rendszerünk van, amely lehetővé teszi, hogy a világ egyes régióban jelentkező éhínség más régiókban nyereséget generáljon, a 700 milliárd dolláros mentőcsomag nem fog rajtunk segíteni. Előbb vagy ennek a perverz rendszernek a keserű következményeit az egész emberiségnek kell viselnie.
Ezért amiről most tárgyalunk itt, az nem a rövid távú szükségszerűségről szól. Arról szól, hogy miként garantálhatjuk hosszabb távon az emberiség humánus és szociális fejlődését.
Silvana Koch-Mehrin
az ALDE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök asszony, hölgyeim és uraim, az előre nem látható következményekkel járó globális pénzügyi válság elterjedt a piacokon. Néhányaknak nem esik nehezére, hogy kis örömöt érezzenek, mert egyik-másik bankár lecsúszik és munkanélkülivé válik. Ez azonban nagyon rövidlátó dolog, mert a valódi vesztesek nem a gazdasági vezetők vagy az értékpapír-kereskedők. Az egyszerű családok azok, amelyeket a pénzügyi válság, a részvények és a megtakarítások értékének csökkenése a leginkább sújt. Az ő pénzügyi biztonságuk rendült meg, amikor a megtakarításokat és a nyugdíjakat tették kockára.
Ezért szükség van a pénzügyi válság és annak okai gondos elemezésére, biztosítva, hogy az soha többé ne ismétlődhessen elő. És örülök, hogy ezt ma megtesszük. Martin Schulz arra használta fel a beszédét, hogy kikeljen a piacok ellen. Orákulumként talán valamilyen mellékkereseti lehetőség mutatkozik a számára, miután tavaly novemberi szavait még egyszer megismételte. Neki is tudnia kell azonban, hogy a gazdaság motorja a pénz, nem az üres locsogás.
A jelenlegi válságra a megfelelő reakció nem az, hogy elfordulunk a szabad vállalkozástól. A vállalkozás az, ami munkahelyeket és jólétet teremt. A pénzpiacoknak valóban több szabályozásra van szükségük? Ludwig Erhard, a német gazdasági csoda atyja ezt igen szellemesen összegezte. Azt mondta, hogy az államnak kell megteremtenie a gazdaság és a pénzügyi rendszer játékszabályait, de a játékvezetőhöz hasonlóan nem szabad részt vennie a játékban. De ez természetesen azt is jelenti, hogy intézkednie kell, ha buktatást vagy a szabályok más megsértését látja.
A szabályozás helyénvaló és szükséges a túlzások elkerülése érdekében, de nem a piacgazdaság az, amit a válság miatt hibáztatni kell. Azok hibáztak, akik nem voltak hajlandók tiszteletben tartani a kereteket és szabályokat. Például a szakértők évek óta figyelmeztetnek a nagy kockázatú kölcsönökre, a biztosíték nélküli hitelekre, a pénzügyi és az ingatlanpiaci buborékra. Közös és átlátható szabályokra van szükségünk Európa és a világ számára is. Igen, szükség van nemzetközi ellenőrzésre, ám mértékkel. Senkinek sem tesz jót, ha a még több szabállyal megbénítjuk a tőkemozgásokat, és ezzel a gazdaság hanyatlását váltjuk ki.
Mindenekelőtt vissza kell állítanunk a bizalmat a szabad és nyílt piac iránt. Európa és a világ polgárainak gazdasági stabilitása attól függ, hogy képesnek mutatkozunk-e a cselekvésre. A nemzetközi piacok azonban nem várnak Európa döntéseire, és nem várnak arra sem, hogy a Parlament mit fog nyilatkozni.
Biztos úr, Jouyet miniszter úr, a képviselőcsoportom azt várja, hogy önöknek most sikerül gyorsan és okosan cselekedni.
Eoin Ryan
az UEN képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony, az Európai Központi Bank elnöke, Jean-Claude Trichet, a közelmúltban azt mondta, hogy amikor a piac stabilizálódik, nem fogunk visszatérni a szokásos üzletmenethez, ehelyett egy új szabályszerűséget fogunk megtapasztalni.
Tekintettel az elmúlt évben kétségbeejtő módon napvilágra került piaci és intézményi kudarcokra és gyengeségekre, a múlt visszaéléseitől és hibától való elmozdulást csak üdvözölni lehet. A pénzügyi válság borzasztó pánikot okozott, de rámutatott a bizonytalanságok megszüntetésének és az átláthatóság bevezetésének szükségességére is, valamint arra, hogy nekünk, jogalkotóknak, szabályokat kell alkotnunk. De nekünk is el kell kerülni a pánikot, mert ha pánikba esünk, rossz döntéseket hozunk.
Az Egyesült Államokban a katasztrófa megakadályozására irányuló tolongásban a legmagasabb pénzügyi körök képének radikális változása alakul ki. A mi intézményeink szilárdabban álltak, mint az amerikaiaké - érthető, hiszen a válság az Atlanti-óceán túlsó partjáról származik -, bizonyos esetek mégis arra figyelmeztetnek, hogy mi sem vagyunk sebezhetetlenek. Piacaink jövőbeni stabilitásának biztosításához strukturális és módszeres reformokat kell végrehajtanunk, és készen kell állnunk a gyors cselekvésre. Három reformértékű dolog van, ami meg fog történni, vagy már megtörtént - például biztosítani kell, hogy a központi bankok megakadályozzák a bankok és pénzintézetek tömeges megrohanását - és e tekintetben már jelentős intézkedésekre került sor. Másodszor, a kincstáraknak meg kell szüntetniük a bankok megrohanásának indokait, nevezetesen a pénzintézetek mérlegében lévő súlyosan kockázatos eszközök jelenlétét. Végül sarkalatos kérdés a pénzügyi rendszer újratőkésítése.
Túl vagyunk a válság kezdeti szakaszain. Még egy ideig nem ismertek a bankokra gyakorolt hatások, és az e kezdeti traumára adott politikai válasz sem. Most azonban kell készen állnunk annak biztosítására, hogy a válság másik végén feltörekvő új pénzügyi realitás egészséges és erős legyen. Emiatt foglalkozni kell a válság gyökereivel, és el kell távolítani a súlyosan kockázatos eszközöket, és meg kell tisztítani a mérlegeket. A válság mocsarából való kiemelkedéshez, illetve a helyi és a globális gazdaság egészségének megteremtéséhez szükség van azt is felmutatni, hogy a pénzügyi rendszerben elegendő tőke van. Hogy ez az injekció állami legyen vagy a magántőkéből származzon - esetleg a kettő kombinációja a megoldás -, másik vita tárgya, de erre sürgősen szükségünk van.
Még nem tudjuk, hogy a pénzügyi világválságának mi lesz a teljes és maradandó hatása, sem pedig azt, hogy ez milyen következményekkel jár az európai piacokra. Azt azonban tudjuk, hogy ahhoz, hogy a válságból állva kerülhessünk ki, és hogy a befektetők, a piacok és a polgárok az ebből eredő új szabályszerűségben is védelmet élvezzenek még a kétség és a zavar idején is, meg kell őriznünk a fejünket, és konkrét lépéseket kell tennünk azon strukturális és módszeres reformok végrehajtása felé, amely megóvja az európai rendszer egészségét és az európai országok, illetve a világ polgárainak pénzügyi jólétét.
Francis Wurtz
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, ha Európa fő vezetői illusztrálni kívánnák az őket az európai polgároktól elválasztó szakadékot, csak úgy kell reagálniuk, mint ahogyan reagáltak a pénzügyi válságra a pénzügyminiszterek 2008. szeptember 14-i találkozója után.
Melyek voltak a bejelentett fő intézkedések a kis- és közepes vállalkozásoknak szánt EIB kölcsönök üdvözlendő, ám elégtelen növelése mellett?
Ezek három pontban összegezhetők. Először, a fiskális stimulusra vonatkozó reményeket illetően idézem Jean-Claude Junckert: "Kizártuk valamilyen európai újjáélesztési terv elfogadását”. Mi a stabilitási paktumot fogjuk alkalmazni, az egész paktumot és semmi mást mint a paktumot.
Ezután a folyamatban lévő deregulációs folyamatra vonatkozóan idézem Christine Lagarde-t: "Nem engedhetjük meg a strukturális reformok lassítását”; Jean-Claude Trichet: "Bármi, amit megtehetünk a gazdaság rugalmasságának javítására, elég jó nekünk”; és Jean-Claude Juncker: "Meg kell reformálnunk a munkaerő piacot és az áruk és szolgáltatások piacát. A versenyképességhez nagyobb játéktérre van szükség.”
Végül, a mindannyiunkat nyomasztó kérdés, hogy ki fizesse a számlát? Ismételten Jean-Claude Trichet-t idézem: "A banki felügyelő szervezeteknek ne legyenek aránytalan követelményeik a hitelintézeteket illetően”, és más részről Jean-Claude Juncker szerint: "Mindent meg kell tenni annak érdekében, hogy megakadályozzuk a fizetések elszabadulását”.
Ezt akarjuk mondani nekik: jöjjenek ki a buborékukból és próbálják meg magukat mások helyzetébe helyezni. Ők egy részről pénzügyminisztereket látnak, akik eget-földet megmozgatnak a nagy globális spekulánsok érdekében - egyedül az EKB 110 milliárd eurós összeget szabadított fel - másrészt pedig látják az alkalmazottakat veszélyben. A piacok megnyugtatására irányuló kísérleteikben önök elbizonytalanítják a vállalatokat.
Az igazság az, hogy a tőke szabad mozgása és a híres nyitott piacgazdaság nevében annak szabad versenyével együtt, a pénzügyi vezetők kollektíven olyan ördögi mechanizmusokat fűtöttek fel, amelyeket már nem tudnak ellenőrzésük alatt tartani. Hadd emlékeztessem önöket, hogy öt hónappal a másodlagos jelzálogpiaci válság kezdete után Trichet úr a világ 10 nagy központi bankja képviseletében még mindig csak egyszerű "piaci korrekciókról” beszélt, és "robusztus növekedést” jelentett be "még akkor is, ha van egy kis lassulás”. Három hónappal később arra sürgette a Parlament Gazdasági és Monetáris Bizottságát, hogy "adjanak esélyt a magánszektornak, hogy korrigálja magát”. Micsoda éleslátás! Ha egy rendszer a saját cimboráit így el tudja veszíteni, akkor az egzisztenciális válság kellős közepén van.
Ezért, ha el akarunk kerülni további egyre inkább fájdalmas összeomlásokat, kell hogy legyen bátorságunk a szakításhoz. Először is szakítanunk kell a bérköltségek és a szociális ráfordítások csökkentésére épülő termelékenység gondolatával. Vissza kell fordítanunk azt a folyamatos trendet, miszerint egyre csökkent a bérek részesedése a hozzáadott értékben. Az nem az infláció forrása; az a pénzügyi szolgáltatók erkölcstelen cselekedetei.
Másodszor, véget kell vetni annak, hogy teljes mértékben a pénzpiacokra támaszkodunk a gazdaság táplálásához, mivel azok nem táplálják azt, hanem megmérgezik. Az Európai Központi Banknak döntő szerepe van abban, hogy a pénzt a szociálisan hatékony gazdaság felé terelje, a felé, amely munkahelyeket teremt, elősegíti a képzést és fejleszti a közszolgáltatásokat, amely biztosítja a fenntartható termelést és a hasznos szolgáltatásokat, amelyben van helye a kutatásnak és fejlesztésnek, amely tiszteletben tartja az állami vállalatokat és a közérdeket, és az együttműködést a gazdasági háborúskodás elé helyezi.
Azonban ennek eléréséhez meg kell változtatni az Európai Központi Bank küldetését. Az EKB-nak a bankokat nagyon is eltérő kamatlábak mellett kellene refinanszíroznia, függően attól, hogy a kölcsönök egy olyan egészséges gazdaságot szolgálnak-e, amit éppen most leírtam, vagy ezzel ellentétben azokat visszataszító pénzügyi műveletek alapjául használják fel. A kölcsönökhöz való hozzáférés feltételei legyenek előnyösek az első esetben és rendkívül visszatartóak a másodikban. Ugyanakkor a bankok és a pénzalapok esetében rigorózus ellenőrzésre van szükség és adót kell bevezetni a pénzügyi tőkemozgásokra. Végül, meg kell kezdeni a munkát a nemzetközi gazdasági intézmények radikális reformján, amint a közelmúltban Lula elnök kérte az Egyesült Nemzetekhez intézett felszólalásában.
Harmadszor, véget kell vetni a kicsiny elit önelégültségének és leereszkedésének, amikor elmagyarázzák a polgároknak, hogy az egyetlen érvényes választás az övék. Ha legalább minderről komolyan nyitottan és felelősségteljesen tudnánk vitatkozni, akkor a válság legalább egy vonatkozásban valami hasznot is hozna.
Hanne Dahl
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - (DA) Elnök asszony, amikor hétfőn korán reggel útban a repülőtér felé bekapcsoltam az autórádiót, az első hír, amit meghallottam az volt, hogy a bankom súlyos pénzügyi válságban van. Szerencsére én csak megtakarító vagyok, így nem fogok pénzt veszíteni - de a részvényesek sírnak. Az egész világra kiterjedő pénzügyi válság elérte az én kis bankomat. A probléma lényege a globalizáció fejlődése - nem utolsósorban a tőke joga a határokon átnyúló szabad mozgásra. Hallatlan spekulációt láttunk, melynek egyes tulajdonosok számára a nyereségen kívül semmilyen célja nincs. Ez a gyakorlat csak kárt okoz a reálgazdaságnak, ahogyan most is látjuk, ahogyan az Egyesült Államok lakáspiacán a spekuláció nemzetközi pénzügyi válságot váltott ki.
Ezért véget kell venni annak a gondolatnak, hogy a tőke szabad mozgása a növekedés és a gazdagság felé vezető út. Ez a szabad mozgás csak a spekulánsok és az adóelkerülők javát szolgálja. Merem állítani, hogy az egyszerű polgárok és azok az emberek, akik vállalatokba akarnak befektetni és áruk adásvételét kívánják megfinanszírozni, jól megvannak azzal, ha ellenőrzik, hogy ki mozgat nagy pénzösszegeket határokon át, és milyen célból. A tőkemozgások ellenőrzése a demokráciának nagyobb bepillantást és a befolyás lehetőségét adná.
Mi tehát a megoldás az azonnali válságra? Az adófizetők által finanszírozott biztonsági háló garantáltan növelné az agresszív, spekuláns külső politikát a pénzügyi szektorban, és a kapitalizmus legrosszabb fajtáját segítené elő. A bankoknak maguknak kell megtisztulniuk az összeomlások és a válságok után; az nem a nemzeti bankok és így nem az adófizetők feladata. Egy dán pénzügyi tanácsadó, Kim Valentin egy maguk a bankok által finanszírozott mentőalapot javasol. Kulcsfontosságú, hogy a bankok hozzájárulása az új alaphoz elég nagy legyen, hogy valódi érdekük fűződjön ahhoz, hogy egymást szemmel tartsák és beavatkozzanak, amikor a válság közeledik, mert hogy maguknak kell a helyreállítást megfizetniük.
Az javaslom, hogy használjuk az EU-t ahhoz, hogy szigorú szabályokat fektessen le a bankok mentőalakjai méretére vonatkozóan. Ez abban is segítene, hogy teljesítsük az ENSZ főtitkára Ban Ki-Moon kívánságát a felelős globális gazdaságpolitikát. A bankoknak fel kell hagyniuk az olyan magatartással mint ahogyan az a gyermek viselkedik, aki még soha sem esett le és nem tudja, hogy megütheti magát.
Piia-Noora Kauppi
Elnök asszony, én nem osztom azon kollégáim nézetét, akik a Bizottságot hibáztatják az eredmények hiányáért. Azt hiszem a legnagyobb hiba, amit az Európai Bizottság elkövethetett volna, ha azt hiszi, hogy a még több szabályozás mindig a legjobb válasz. A Bizottság valamennyi javaslatának arányosnak, kiegyensúlyozottnak és jól célzottnak kell lennie.
Mostanáig én mérsékelten elégedett voltam azzal, ahogyan a Bizottság reagált, és bízom abban, hogy a Bizottság rendelkezik a megfelelő eszközökkel, a pénzügyi szolgáltatások szabályozási keretének javítására. Az ilyen javításoknak elsősorban a meglévő jogszabályokra és jogalapra kell épülniük. Másodsorban a puha jog intézkedéseit kell figyelembe venni, és végül, ha másképpen nem lehet javulást elérni, akkor kell az új jogi szabályozáshoz fordulni.
Néha úgy érzem, hajlamosak vagyunk elfelejteni, hogy mi már mennyi mindent megtettünk Európában. 2000 óta végigmentünk a pénzügyi szolgáltatásokra vonatkozó jogszabályaink komoly átdolgozásán, és már is aktualizáltunk sok vonatkozó rendeletet. Modern és szofisztikált jogi keretekkel rendelkezünk Európában. Azt hiszem, azt már most követik a legtöbben Amerikában, így nem hiszem, hogy radikálisan módosítanunk kellene megközelítésünkön.
Végül szeretném azt mondani, hogy természetesen figyelembe kell venni, hogy a felügyeleti keretek nem olyan jók, mint lehetnének. Az ECOFIN útiterve alapján ki kellene dolgoznunk azt a módszert, ami szerint a felügyelők dolgoznak Európában, de emlékeznünk kell a dolgok globális mértékére is. Emlékeznünk kell, hogy a mai világban a pénzügyi iparág valószínűleg a leginkább globális iparág és nem cselekedhetünk vákuumban. Emlékeznünk kell arra, hogy együtt élünk a külvilággal, és meg kell próbálnunk normákat, kölcsönös elismerést és a transzatlanti szereplőkkel való konvergenciát kidolgozni - mert ez az út a jelenlegi nyitott verseny felé - és nagyon jó szabályokat kell kidolgoznunk a lakossági ügyfelek védelmére, valamint arra, ahogyan ezek a dolgok előre vihetők.
Végül egy megjegyzést az EKB-ról. Azt hiszem köszönetet kell mondanunk az EKB-nak. Az EKB nagyon jól végezte munkáját. Az európai gazdaságra háruló következmények mind a pénzügyi gazdaságban és a reálgazdaságban sokkal súlyosabbak lettek volna az EKB nagyon jó teljesítménye nélkül a likviditást illetően. Azt hiszem, ezért gratulálnunk kell az EKB-nak.
Pervenche Berès
(FR) Elnök asszony, Jouyet úr - nagyon sajnáljuk, hogy a felelős miniszter nem lehet itt - biztos, a szocialisták a piac támogatói, de azt is tudják, hogy bármilyen piacon vannak becsületes kereskedők és vannak tolvajok, ami azt jelenti, hogy szükség van a rendőrségre. Elképesztő, hogy amikor az ember megpróbál egy modern rendőrséget beállítani, hogy szembeszálljon a modern tolvajokkal, akkor hirtelen archaikusággal vádolják.
Modern felügyeletre és szabályozásra van szükségünk. Itt nem áll fenn az a veszély, hogy belerohanunk amolyan Sarbanes-Oxley féle meggondolatlan és elhamarkodott jogszabály elfogadásába, mivel a válság már több mint egy éve megkezdődött. Amikor McCreevy úr 2007. szeptember 11-én felszólalt a Gazdasági és Monetáris Bizottságban, ő a hitelminősítőkre mutogatott főbűnösként. Több mint egy évvel később még mindig nincs előttünk javaslat. Nem hiszem, hogy ez jobb szabályozásként leírható lenne.
Ami a 2007. októberében és decemberében összeállított útitervet illeti, itt van előttem, és én pontról pontra ellenőriztem. Egészen őszintén, először is ezt az útitervet feltehetőleg nem olyan szintű válságra tervezték, mint amit ma tapasztalunk, és másodszor, ha megnézem, hogy miként tartották be az ütemtervet, nos, azt sem tudom hol kezdjem ennél a kérdésnél.
A francia elnök bejelentett egy tervet: el fogja ítélni a felelősöket és mindenkit összegyűjt az asztal köré tárgyalásokra. De mit akar megvitatni? Visszatérni a pénzügyi stabilitási fórum által összeállított útitervhez, amit senki sem tud végrehajtani, mert a pénzügyi stabilitási fórumon senkinek sincs erre felhatalmazása?
Ő mindezt javasolja, mégis a válságra adott első reakciója az volt, hogy elrohant Londonba 2007 őszén, hogy jóváhagyja Gordon Brown stratégiáját egy korai riasztórendszer létrehozásáról, a helyett, hogy megerősítenék Európának a probléma megoldására vonatkozó képességét, amit ma Barroso úr Washingtonban véd. Remélem, rá tudja majd venni a biztosát, Charlie McCreevyt, hogy az európai intervenció a pénzpiacok szabályozását és felügyeletét illetően olyan erőteljes legyen mint amennyire szükséges.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
(Mikrofonon kívüli megjegyzés Purvis úrtól a felszólalásra rendelkezésre álló időről)
Elnök
Sajnálom. Én félbeszakítottam Kauppi asszonyt és félbeszakítottam Berès asszonyt. Én általában méltányos vagyok Purvis úr.
Daniel Dăianu
Elnök asszony, csak a kapzsiságot, az eufóriát és az olcsó pénzt kell hibáztatnunk ezért az egész zűrzavarért? Mi van a kockázatokkal kereskedő bankmodell, az originate-and-distribute modell hibáival, ami megnövelte a rendszerkockázatot? Mi van az etikátlan, torz fizetési rendszerekkel, amelyek ösztönözték a meggondolatlan kockázatvállalást? Mi van a szemétnek adott befektetési osztályú értékekről? Mi van azzal, amikor a bankok kaszinójellegű tranzakciókat folytatnak? Mi van az "árnyék” bankszektorral, annak szélsőséges tőkeáttételével és spekulációjával? A politika alkotói miért nem tanultak a korábbi válságokból, bár szigorú figyelmeztetéseket kaptak? Csak emlékezzenek arra, amit Lamfalussy, Gramlich, Volcker és Buffett mondtak évekkel ezelőtt.
Nevetségesnek tartom azt az érvet, hogy a szabályozás elfojtja a pénzügyi innovációt. Nem minden pénzügyi innováció egészséges. Tűrnünk kellene a kvázi nemzetközi Ponzi rendszert, amint az az elmúlt évtizedben mérgező termékek révén fejlődött? Az előttünk lévő kérdés most a megfelelő szabályozás és felügyelet hiánya és az, hogy rosszul értjük a pénzpiacokat, ahogyan működnek és rosszul értjük a rendszerkockázatot. A szabad piac nem a szabályozatlan piac szinonimája. A korrekció nagyon fájdalmas lesz, különösen az Egyesült Államokban, de Európa sem immúnis a gazdaság lassulásával szemben. A megoldás nem lehet toldozott-foltozott - vegyék figyelembe, hogy a piacok globálisak. A bizalom helyreállításához nemzetközi koordinációra van szükség.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót.)
Roberts Zīle
(LV) Az hiszem, ismerős kifejezést használhatunk a pénzpiacok helyzetének leírására: "A bulinak vége, és most itt a macskajaj.” Valaki drágán megfizet az elrontott gyomorért, de természetesen vannak olyan államok és vállalkozások, amelyek profitálni fognak ebből a rendkívül rossz helyzetből. Más szavakkal, többféle energia erőforrás van, és különösen a fejlett államok és vállalkozások ebbe az irányba tolták el extra nyereségüket, ez viszont egyértelműen megváltoztatja a világban a politikai befolyás centrumát és egyensúlyát. Nézetem szerint Európában a kicsiny új EU-tagállamok a legveszélyeztetettebbek ebben a helyzetben. A téves strukturális és adópolitika az erőteljes gazdasági növekedés időszakában most nyilvánvaló gazdasági és társadalmi veszélyeket hoz létre a legtöbb ilyen államban, többek között saját hazámban, Lettországban.
Az euróövezet államai bankjai által folyósított belső magán eurókölcsönök nagy volumene a bankszektorban a devizakülföldi pénz nagy aránya és a gyors növekedés az európai euróban kifejezett átlagbér szintek felé a nemzeti valuták átértékeléséhez vezethet. Ebben az esetben az euróövezeti pénzintézeteknek történő hosszú távú visszafizetés új teherré válhat az ilyen tagállamok polgárai és vállalkozásai számára. Ha a nemzeti valuta árfolyamfolyosója az euró tekintetében kibővül, akkor a már is magas infláció tovább nőhet, és tovább késleltetheti az új tagállamok belépését az euróövezetbe.
Ha a magánkölcsönök összege a GDP kétszámjegyű százalékát teszi ki, az ilyen államok polgárai nem lesznek optimisták. E helyett ez markáns politikai pesszimizmust okoz, és hatással lesz arra is, hogy a közvélemény mit gondol az Európai Unióról mint intézményről, az ezzel a Parlament szempontjából járó következményekkel együtt, politikai értelemben az új tagállamokban.
John Whittaker
Elnök asszony, dúl a pénzügyi válság és az eurózóna országai recesszióval szembesülnek. Ismételten azt mondják nekünk, hogy erre a válasz az, hogy még több szabályozásra van szükség ahhoz, hogy a pénzügyi szektor jobban működjön.
Nekünk azonban most van problémánk, és a probléma felmerülése után a szabályok megváltoztatása nem segít bennünket ennek a problémának a megoldásában.
Arra sürgetem a képviselőket, hogy fontoljanak meg egy teljesen más reakciót a jelenlegi gazdasági nehézségekre. Ez egy jelzés, hogy nem folytathatjuk úgy, ahogy eddig, és hála a túlságosan olcsó kölcsönöknek, és a túlságosan olcsó importnak, mindannyian tovább nyújtózkodtunk, mint ahogyan a takarónk ér, és nem folytathatjuk a fogyasztást ugyanebben az ütemben.
Az alkalmazkodás fájdalmas lesz, de szükséges, és ezekben a nehéz időkben van még egy üzenet, ami ugyan bölcsebb, de ezekben az intézményekben nem hallható. Ez pedig az, hogy az EU nem folytathatja masszív jogalkotási programjaival például az egészség és biztonság, a fogyasztóvédelem, a társadalmi egyenlőség nevében, mert mindezeknek a rendszereknek az általános hatása az, hogy hozzájárul a költségekhez és szétzúzza azt a produktív tevékenységet, amelytől prosperitásunk függ.
Ezekben a nehéz időkben az egyetlen üzenet, amit hallani kellene az, hogy az európai országok már nem engedhetik meg maguknak az Európai Uniót, intézményeit és jogszabályáradatát.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Elnök úr, szeretnék nagyon egyértelműen fogalmazni tekintettel a padsoromból kifejtett igen változó véleményekre.
Először is a jelenlegi válság nem valami bibliai átok vagy az istenek büntetése. A piacok megbuktak és ezek a bukások olyan intervenciókat váltottak ki, amelyeknek maga Keynes is örült volna. Ha a piacok megbuktak, akkor korrigálnunk kell azt, ami a piacokban megbukott, más szavakkal, tennünk kell valamit.
Ez a valami többféle dolgot érint. Először is, a beteget sokkterápiában kell részesítenünk, hogy kihozzuk jelenlegi kómájából. Emlékeztetem a Bizottságot és a Tanácsot, hogy bár a likviditási problémákat az Európai Központi Bank meg tudja oldani, a fizetőképességgel kapcsolatos problémák azonban közvetlenül is érintik önöket: a Tanácsot, a Bizottságot és a tagállamokat.
Másodszor: hogy ez ne következhessen be újra, tudnunk kell, hogy mi az, ami a piacokon elbukott és melyek azok az elvek, amelyeket újra létre kell hoznunk. Sikertelenséget láttunk a kockázatkezelésben, a kormányzásban és végül az etikában.
Ez azt jelenti, hogy helyre kell állítanunk néhány alapelvet: az átláthatóságot a termékekben, a társaságokban és a piacokban; a vezetők felelősségét; a pénzügyi gazdaság és a reálgazdaság közötti bizalmat, valamint a politika központi szerepét.
Egyetértek a Tanáccsal, hogy a teljes dereguláció időszakának vége. Sem a piacok, sem az ipar nem tudja önmagát szabályozni.
Az utolsó recept - amelyre szükség van a beteg beoltásához és annak biztosításához, hogy ez ne forduljon elő többet vagy más módon - hogy folytatnunk kell a piaci integrációt. El kell érnünk a kellően kritikus méretet, mint ahogyan ez megtörtént az Egyesült Államokban. Létre kell hoznunk az euró demokráciáját, hogy valutánknak legyen hatása a világban egy globális krízis idején. Végül, felül kell vizsgálnunk a sikertelennek bizonyult szabályozási keretet és felügyeleti keretet.
Én ezért nem értek egyet a puha jogalkotással, a magatartási kódexekkel vagy az önszabályozással. Tőlünk függ, hogy tudunk-e választ adni a népeinknek, akik végül is megfizetik a számlát.
Elisa Ferreira
(PT) Egy percben milyen következtetést vonhatok le a jelenlegi válságból? A válság annak eredménye, hogy úgy döntöttünk, nem fogjuk megfelelő módon felügyelni a pénzügyi piacok tevékenységeit. A kompetens szabályozás nem megöli a piacokat, hanem épp ellenkezőleg, alapvető fontosságú a fennmaradásukhoz. Vannak emberek, akik felelnek a veszteségekért, de most már olyan polgárok is vannak, akik az ő túlzásaikért és az állami felügyelet sikertelenségéért fizetik meg az árat.
Már jó ideje voltak figyelmeztetések. A tegnap a Parlament által nagy többséggel elfogadott Rasmussen-jelentés konkrét javaslatokat tesz a túlzott tőkeáttétel, az átláthatóság hiánya és az összeférhetetlenség kockázatairól, de ez a jelentés a szocialista képviselőcsoport által a válság 2007-es kezdete előtt évekkel megkezdett munkából származik.
Az Ieke van den Burg és Daniel Dăianu által készített saját kezdeményezésű jelentés ugyanezt az irányvonalat követi. Az Európai Unió nagy partner a nemzetközi összefüggésben, és én gratulálok Almunia biztosnak a mai bejelentéseihez; de vajon McCreevy biztos egyetért-e ezekkel? A Bizottság ezen ügyekben tanúsított bénultságára nincs mentség. A Parlament megteszi, amit tennie kell. A többi intézménynek is így kellene cselekednie.
Margarita Starkevičiūt
Elnök úr, sajnálom, hogy Schulz úr már elment. Csak arra akartam rámutatni, hogy túl korai még azt mondani, hogy ki megy csődbe, mert egyelőre senki sem tudja, hogy a mérgező eszközök végső befektetői kik voltak. Lehet, hogy azok állami tulajdonban levő bankok voltak.
Ezzel együtt is, szeretném, ha az eseményeket tágabb nézőpontból vizsgálnánk, és szeretnék emlékeztetni arra, hogy a Parlament már ez év elején előterjesztett néhány érvényes javaslatot, amelyeket azonban sem a Tanács, sem a Bizottság nem fogadott el. Először is, kértük, hogy az EU-szintű gazdasági irányítást hozzák összhangba a globális fejleményekkel és aktualizálják a tág gazdasági iránymutatásokat. Ugyanakkor javasoltuk az EU versenyszabályai nyomatékos betartásának biztosítását és azt, hogy ne engedjék a kis- és közepes vállalkozások kiszorítását a piacról, sem pedig az olyan monstrumok létrehozását, amelyek túlságosan nagyok ahhoz, hogy elbukhassanak. Elő kell mozdítanunk és meg kell őriznünk hagyományos nemzeti üzleti kultúránkat, mert az Európai Unió jelszava "sokszínűségben vagyunk egyek”.
John Purvis
Elnök úr, reméljük, hogy az amerikai javaslat a mérgező eszközök felvásárlására működni fog, mert ha nem, a fertőzés minden bizonnyal átterjed ide is. Szeretném, ha Jouyet és Almunia úr biztosítana bennünket, hogy a védelmi rendszerünk valóban a helyén van. Vajon készen állnak-e az utolsó mentsvár hitelezőink arra, hogy megfeleljenek a legrosszabbnak is, ami egy ilyen helyzetben előfordulhat. Most már likviditási problémáról fizetőképességi problémára térünk át.
Igaz, hogy megfelelő időben felül kell vizsgálnunk a szabályozás adta védelmünket, ezt azonban nem lehet és nem szabad elsietve, a válság kellős közepén megtenni. Ezzel kockáztatnánk, hogy túlreagálunk, hogy szükségtelen, rossz irányú, túlzottan drákói feltételeket szabunk meg, amelyek csak ronthatnak a gazdaságainkba való befektetések kilátásain és a jövő munkahelyein.
A legfontosabb dolog, amit azonnal el kell érnünk, az a bizalom helyreállítása. Almunia úr, ön ezt a szót többször is említette. Lássuk, miként foghatunk hozzá.
Sürgetem a világ legfontosabb gazdaságainak vezetőit Amerikában, Európában, a Közel- és a Távol-Keleten, hogy napokon belül üljenek össze, és egyhangúan biztosítsák a világot, hogy mindent, ami szükséges a lángok kioltásához, egyértelműen biztosítani fogják függetlenül attól, hogy a lángok hol törnek fel. Csak a lángok és a zsarátnok kioltása után fordulhatunk a halottszemléhez, ahhoz, hogy mindez miért történt meg és mit kell tennünk annak érdekében, hogy ne fordulhasson elő többet.
A bizalom az a létfontosságú alap, amelyen a reszkető pénzügyi rendszer és a reszkető világgazdaság nyugszik. A szabadpiaci gazdaságok legmagasabb szintű politikai vezetői - micsoda csúcs - feladata, hogy összeüljenek - nincs mentség, nincs tartózkodás, nincs érvelés - és magukra vállalják a bizalom helyreállításáért a teljes felelősséget.
Wolf Klinz
(DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, Henry Paulson pénzügyminiszter az elmúlt néhány hetet "megszégyenítő” időszaknak nevezte az Egyesült Államok számára, amikor feltárta 700 milliárd dolláros mentőcsomagját az ország megroggyant pénzügyi szektora számára.
A helyzet az Egyesült Államokban valóban riasztó. Az Egyesült Államok pénzügyi rendszere befektetési bankjaival, fedezeti alapjaival és strukturált termékeivel, amelyek nem tartoznak a szokásos bankfelügyelet alá, valamint sok, egycélú vállalaton keresztül végrehajtott üzleti műveletével, amelyek nem jelennek meg semmilyen mérlegben, gyakorlatilag összeomlott. Nem valószínű, hogy ez gyorsan, eredeti formájában helyreállhat. Az utolsó két tisztán befektetési bank - a Goldman Sachs és a Morgan Stanley - már átálltak a kereskedelmi banki szektorba. Illúziónak bizonyult a mindenki számára elérhető olcsó pénz ígérete az egyre nagyobb növekedés, nyereség és likviditás táplálásához: az ilyen állandó mozgás egyszerűen nem létezik. A mindenki számára adósságra épülő magas életszínvonal autóval, házzal és minden mással már az élet elején egyszerűen nem tartható fenn hosszú távon. A reálgazdaság utolért bennünket: foglalkoztatás nélkül nincs megtakarítás, megtakarítás nélkül nincs befektetés és befektetés nélkül nincs fenntartható növekedés.
Nekünk európaiaknak tanulnunk kell az amerikai katasztrófából. A költségvetés konszolidálásának nincs alternatívája. A pénz nem terem a fán. Az olcsó pénz bőséges kínálata, amit a szocialisták követelnek állandóan az EKB-tól, nem fogja megoldani a problémát; sőt egyszerűen rosszabbá teszi.
A Bizottságnak végre kell hajtania azokat a javaslatokat, amelyek bírják az Európai Parlament támogatását az értékpapírosítás, a strukturált termékeknek a kezdeményező könyveiben való vezetése, a fokozott felügyelet, a piaci résztvevők számára a magatartási kódex és egyéb intézkedések tekintetében a lehető leggyorsabban, ám arányosan és szorgalommal.
Jean-Paul Gauzès
(FR) Elnök úr, Jouyet úr, biztos úr, szeretném azzal kezdeni, hogy köszönetet mondok Jouyet úrnak, hogy rendelkezésünkre áll, és azért, hogy nagy hozzáértésről tesz tanúbizonyságot minden területen.
Nem mehet tovább, hogy Európa időről időre megszenvedi azoknak a válságoknak a következményeit, amelyek gyökere az amerikai kapitalizmusban rejlik. Ezt az előző felszólalók már elég világossá tették. Ez az álláspont nem az Egyesült Államokkal szembeni ellenségeskedés álláspontja. Ez abból a nyilvánvaló tényből ered, hogy a válság súlyosan rossz működés eredménye, amelyet erőteljesen orvosolni kell. Az önszabályozás nem elég.
Ma azonban a válság globális. Jouyet úr korábban azt mondta, hogy új intézkedésekre - jogalkotásra és szabályozásra - van szükségünk, meg arra, hogy értékeljük a bankok mérlegét és fizetőképességét, az állami befektetési alapokat, a fizetéseket, az átláthatóságot, a felügyeletet és a számviteli szabványokat. Mindezekre építenünk kell, és ezeket javítanunk kell.
Sokszor elmondták már, hogy helyre kell állítanunk a pénzügyi rendszerbe vetett bizalmat, ami a gazdasági élet szerves része. Én nem értek egyet az itt hangoztatott kritikával, és e tekintetben úgy vélem, hogy a francia elnökség gyorsan reagált. Az Európai Unió nevében felszólaló Sarkozy elnök által beterjesztett javaslatok erőteljes jelzést adtak New Yorkban és az általa javasolt kiterjesztett G8 találkozó lehetővé teszi a világ különféle gazdasági szereplői számára, hogy összegyűljenek egy asztal köré, ami valóban lényeges lépés.
Ahhoz, hogy globális szabályokkal álljunk elő, nem rendezhetjük az ügyeket egyszerűen Európában. Természetesen szükség van a haladásra Európában, és e vonatkozásban sajnálatos, hogy a cselekvés némiképp lassú volt. Azonban a szabályokat nemzetközileg is el kell fogadni. A gazdaság globális, ami azt jelenti, hogy szabályainak is globálisaknak kell lenniük.
Rengeteg munka áll előttünk, és bízom benne, hogy a korábban Jouyet úr által bejelentett intézkedések biztosítani fogják, hogy az elkövetkező hetekben és hónapokban megtaláljuk a lehetséges megoldásokat. Butaság volna azt gondolni, hogy ezeket az ügyeket néhány perc alatt meg lehet oldani.
Karsten Friedrich Hoppenstedt
(DE) Elnök úr, az elmúlt néhány napban hatalmas felfordulást láttunk az Egyesült Államok pénzügyi rendszerében, és akkor még finoman fejeztem ki magam. Az egyik vezető hír az volt, hogy a Lehman Brothers Holdings rákényszerült, hogy hitelezőitől csődvédelmet kérjen. Ebben az összefüggésben két dologra szeretnék rámutatni. Először is, az Egyesült Államok egy hatalmas támogatócsomagot tervez. Ez azonban nem vet véget a válságnak, és nem véd meg bennünket további meglepetésektől, ahogyan az események kitudódnak.
Másodszor, igen, szükség van annak megállapítására, hogy melyek azok a szabályozási mechanizmusok, amelyek javíthatók, és ahol nagyobb átláthatóságot hozhatunk létre. Sajnálatos módon azonban a több és jobb szabályozás nem fogja kizárni az összes kellemetlen meglepetést, ami előfordulhat a pénzpiacokon a jövőben, mert nem ismerjük az összes létező banki mechanizmust.
Miért mondom ezt? Hadd adjak önöknek egy példát. Meglepetések merülhetnek fel például a bankok közötti nettósítási megállapodásokban, amelyek nagyon fontosak a kockázatok minimalizálásában. Természetesen a bankok a nettósítási megállapodásokat csak akkor vehetik figyelembe a kockázatértékelésben, ha ezek a megállapodások a törvény szerint végrehajthatók. A jövőben a jogszabályok vajon kizárhatják a nettósítási megállapodások érvényességével kapcsolatos bizonytalanságokat? Nem hiszem. Nézetem szerint, még a hibátlan és megbízható szabályozás sem zárja ki a jövőbeni kellemetlen meglepetéseket.
Manuel António dos Santos
(PT) Elnök úr, a jelenlegi pénzügyi válságra, amely rövid távon gazdaságivá, és minden bizonnyal szociálissá, talán még politikaivá is válik, számítani lehetett volna, mert előre jelezhető volt. Szégyen, hogy az ultraliberális dogmatizmus és a pénzügyi spekuláció gazdasága, az úgynevezett "ördög gazdasága” fölénybe került a szociális aggályokkal, és a vállalkozói szellem és cselekvés gazdaságával szemben, mert az az egyedüli olyan gazdaság, amely képes gazdagságot generálni és a polgárokat szolgálni.
A szabályozás megbukott, amint Almunia biztos kijelentette. Megbukott, és most radikálisan felül kell vizsgálni a büntetés után. A világ pénzügyi rendszerének válsága strukturális, ezt is Almunia biztos mondta. Következésképpen nem elegendő, ha pusztán a rendelkezésünkre álló politikai eszközöket használjuk. Az Európai Központi Bank hozzáállása, amely ragaszkodik azoknak az orvoslatoknak az alkalmazásához, amelyeket a jelenlegi betegség elvet, az ECOFIN Tanács egyes tagjainak vakon optimista autizmusa, akit mindössze 15 nappal ezelőtt meglepődésüknek adtak hangot a válság méretei miatt, és McCreevy biztos hozzáállása, aki úgy tesz javaslatot valaminek a megváltoztatására, hogy minden maradjon változatlan, elfogadhatatlanok.
A Bizottság felelőssége most az, hogy felhasználja összes eszközét és nyomást gyakoroljon a tagállamokra, hogy azok új eszközöket hozzanak létre. Ez a felelősség különösen vonatkozik arra, hogy vegyék figyelembe az Európai Parlament által a Rasmussen-jelentést követően tett korrekt és ambiciózus ajánlásokra.
Dumitru Oprea
(RO) Azt mondják, el lehet szaladni a globalizáció elöl, de nem lehet előle elrejtőzni. Ugyanez vonatkozik a globális pénzpiacokra. Mindaddig, amíg szerte a világon volt nyereség, volt normalitás; most hogy veszteségek vannak, ez a kapitalizmus hibája. Véleményünk szerint a felelősség nagymértékben az államot terheli, mivel elfeledkezett az egyik fő infrastruktúrájáról, a pénzügyiről, ami éppen olyan fontos, mint az utak, a vasutak és a légitársaságok.
Amit az Egyesült Államok, az Európai Unió és a tagállamok megpróbálnak most tenni, az az, hogy megalapozzák az új infrastruktúrát: a globális pénzügyi infrastruktúrát. Sajnálatos módon az állami intervenció meglehetősen késői. Ez nem új szabályozás, hanem fluidizálás, a globális pénzügyi áramlások felügyelete és valamennyi államnak részt kell vennie benne, lehetővé téve, hogy a pénzügyi rendszer így visszanyerhesse hitelességét.
Proinsias De Rossa
Elnök úr, hétfőn McCreevy biztos azt mondta nekünk, hogy nem a fedezeti alapok és a magántőke okozta a jelenlegi zavart. A mai Guardian arról számolt be, hogy tegnap kiderült, a milliárdos John Paulson egyike volt azoknak a fedezeti alap vezetőknek, akik fedezetlenül értékesítettek angol bankrészvényeket és közel 1 milliárd fonttal spekuláltak arra, hogy részvényeik drámai módon fognak zuhanni. Az ő New York-i székhelyű Paulson & Co cége volt a tavalyi év legsikeresebb fedezeti alapja, miután később a hitelszűkében mérgezővé vált másodlagos jelzálogok ellen spekulált. A Paulson & Co négy vezető bankra fogadott, beleértve a HBOS-t, amely rákényszerült, hogy múlt héten részvényei hirtelen összeomlása után hozzájáruljon a Lloyds TSB általi mentőátvételhez.
Ha McCreevy biztos nem hajlandó valamennyi pénzintézetet szabályozni, akkor rá kell kényszeríteni, hogy lemondjon. A Bizottságnak felelőssége van annak biztosításában, hogy ezek az intézetek ne lophassanak a nyugdíjalapok, a megtakarítások és a munkahelyek zsebéből. Meg kell őket állítani, és ezt csak úgy lehet megtenni, ha a területet átláthatóvá tesszük és szabályozzuk. A piac úgynevezett "láthatatlan keze” valójában zsebtolvaj, és annál láthatatlanabb, minél több zsebet meglop.
Elnök
Úgy vélem De Rossa úr azt javasolja, hogy McCreevy biztosnak ajánljunk fel egy előfizetést a The Guardian-re. Az elnök hivatala megvizsgálja ezt.
Olle Schmidt
(SV) Elnök úr, minden indokunk megvan arra, hogy reagáljunk az ésszerűtlen kompenzációs és jutalmazási rendszerekre. Azt hiszem, ezt mindannyian megtesszük, és ez teljesen érthető, ezzel együtt is azt kell mondanom, hallgatva ezt a vitát, hogy nem a harsány politikai retorika a globális pénzügyi válságok megoldása. Ne tűnjenek úgy, mint akik a fürdővízzel együtt a gyereket is kiöntenék, és ne fokozzák azt a pánikot, ami a pénzpiacokon a múlt héten dúlt. Ez nem történhet meg ebben a házban. Ésszerűeknek kell lennünk, józanoknak. Ezt a felelősséget bízták ránk a szavazóink. Barátaink, kiegyensúlyozott álláspontot kell képviselnünk, jó és hatékony szabályokat és törvényeket kell megalkotnunk, amelyben van mozgástere a növekedésnek és az önszabályozásnak. Ezt a harsány retorikát hallva én aggódom. Nyugtalanít, és attól r ez egy túlszabályozott pénzügyi közösséghez vezet, amely nem lesz képes teljesíteni azt a növekedést, amelyre oly nagyon szükségünk van. A szavazóink növekedést és a több munkahely megteremtésének reményét várják el tőlünk.
Jean-Pierre Audy
(FR) Elnök úr, a Tanács hivatalban lévő elnöke, hölgyeim és uraim, döbbenten hallgattam a szocialisták és a kommunisták nézeteit, akik azt állítják nekünk, hogy itt a rendszer bukásáról van szó. Nyilvánvalóan rövid a memóriájuk, mert hogy ők azok, akik a 20. században csődbe juttattak minden a kezükbe került gazdaságot. A probléma globális és ezért a megoldásnak európainak kell lennie.
Ami a pénzügyi kérdést illeti, biztos úr, szeretném tudni, hogy végre kívánják-e hajtani az Európai Közösséget létrehozó Szerződés 105. cikkének (6) bekezdését, amelynek alapján a Tanács a Bizottság javaslatára egyhangúan eljárva az Európai Központi Bankot megbízhatja a hitelintézetek prudenciális felügyeletével. Úgy vélem, ma a polgárok azt gondolják, itt az ideje, hogy figyelemmel kísérjük a pénzügyi rendszerek prudenciális felügyeletét szolgáló megoldásokat. Európai szabályozáspolitika nélkül nem építhetünk belső piacot.
Dariusz Rosati
Elnök úr, ez a válság bebizonyította, hogy a globális pénzügyi rendszer hibái súlyosak. Először is, a felügyeleti hatóságok nem tudták megakadályozni a befektetők felelőtlen magatartását. Láttuk azoknak az új pénzügyi instrumentumoknak a kifejlődését, amelyek nem kellően átláthatóak és nem teszik lehetővé a megfelelő kockázatértékelést. Másodszor, a pénzintézetek tulajdonosai és részvényesei nem tudták saját vezetőiket megfelelően felügyelni, akik égbekiáltó fizetéseket és jutalmakat fizettek maguknak és ugyan miért? Azért, hogy a vállalataikat a csődbe vitték!
Legalább ezen a két területen sürgős cselekvésre van szükség. Mi nem akarjuk az amerikai leolvadási forgatókönyv megismétlődését Európában. Nem akarunk olyan helyzetet Európában, amelyben a pénzügyi vállalkozások vezérigazgatói tízmillió dollárral a zsebükben távoznak, miközben ott hagyják a számlát az adófizetőknek. Elvárjuk, hogy a Bizottság komoly intézkedést hozzon ezzel kapcsolatban.
Jean-Pierre Jouyet
a Tanács hivatalban lévő elnöke. - (FR) Elnök úr, szeretnék köszönetet mondani a képviselőknek ezért az izgalmas vitáért. Órákig maradhatnánk még itt, mivel a téma minden bizonnyal nagy vitát érdemel, és az itt megosztott gondolatok lebilincselőek. Sajnálatos módon azonban az időnk korlátozott.
Én a következő következtetéseket vonnám le. Először is, ami a laissez-faire megközelítést és a szabályozás hiányát illeti, figyelemmel arra a visszafogottságra, ami a munkakörömmel együtt jár, azt hiszem nagyon egyértelműen fejeztem ki magam. Véleményem szerint túl kell lépnünk a szabályozás/nem szabályozás vitán. A pénzügyi dereguláció ma már elavult gondolat. Erőteljes modern pénzügyi szabályozás lesz a megoldás mostantól. El kell fogadnunk; de túl kell mennünk azon, amit eddig tettünk.
Ez az első pont, amit le akartam szögezni, rendkívül egyértelműen. Nagyon gondosan figyeltem arra is, amit Koch-Mehrin asszony mondott, és megismétlem azt, amit ő mondott, nevezetesen, hogy a szabályozás nem a piac ellensége. Mindenkinek meg kell felelnie a rá háruló felelősségnek. Az állami hatóságok feladata a szabályozás és a hatályban lévő szabályok kiigazítása, mert a rendszer stabilitása az egyes megtakarítók védelme és a betétesek védelme van veszélyben. Azt mondanám Wurtz úrnak: ez a válság a foglalkoztatást és a növekedést is fenyegeti, amelynek közvetlen hatása van reálgazdaságra. Ezért kell cselekednünk, a legkevésbé gazdagok érdekében is, méghozzá gyorsan.
Második vélekedésem az, hogy Európának a kibővített nemzetközi együttműködés keretében kell cselekednie. Ennek nincs alternatívája. Amint elmondták, Európának hallatnia kell a hangját, különben az amerikai megoldások hatásai alá kerül. Ez már megtörtént a Sarbanes-Oxley törvény esetében. Láttuk, hogy ennek milyen következményei voltak egyes európai vállalatok számára; láttuk, hogy annak milyen hatása volt a számviteli és a piaci szabványokra.
Kezdhetjük most. Az egyetlen előnyünk az, hogy ma Európa, amint Almunia és Sarkozy elnök egyaránt hangsúlyozta, szilárdan állhat elő, hallathatja hangját a nemzetközi színtéren, kezébe veheti a gyeplőt, és ezzel kezdeti előnyhöz juthat. Felhívom az európaiakat, hogy koordinálják önmagukat, hogy az Unió jelenléte a nemzetközi színpadon erős legyen és gondolkozzanak el a nemzetközi pénzügyi struktúrákról és a nemzetközi szabályozó hatóságokról.
Ugyanis, ha nemzetköz intézkedéseket nem fogadnak el, nem panaszkodhatunk amiatt, hogy nincs más alternatívánk, mint az állami pénzeszközökhöz nyúlni, amelyeket egyébként meg akarunk tartani. Én nem ítélkezem, de e vonatkozásban szükség van egy bizonyos fokú következetességre. Tudnunk kell, hogy mit akarunk tenni, és ha Európa nem cselekszik, más pénzeszközökre kell támaszkodnunk a pénzügyi rendszer stabilizálásához.
Harmadik vélekedésemet már több felszólaló is említette, ide értve Schulz urat is. Igaz, hogy foglalkoznunk kell a fizetések kérdésével és a ciklikus piaci tevékenységekhez kapcsolódó nyereség problémájával. A piaci szereplők fizetésének kérdését is nemzetközi összefüggésben kell nézni. Nem én vagyok az első, aki ezt mondja. Gordon Brown is ezt mondta a múltban. Nekem logikusnak tűnik, és erről a kérdésről mélyen el kell gondolkozni.
Nyilvánvaló, hogy ez nem csak gazdasági és pénzügyi válság, hanem egyben az erkölcs és a felelősség válsága is. Ez a gazdasági erkölcs válsága és érint minden szereplőt és minden politikai vezetőt, függetlenül vonzalmaiktól. Amint Wurtz úr és más felszólalók hangsúlyozták, a pénzügyeknek továbbra is a gazdaságot kell szolgálniuk; a gazdaság nem lehet a pénzügyek áldozata.
Amint elmondtam, el kell gondolkoznunk a pénzintézetek szerepéről és a Bizottság javaslatai alapján a pénzügyminiszterek által összeállított útitervről. Beszéljünk a konkrét haladásról. Berès asszonynak azt mondom, hogy tovább kell mennünk, és ami a menetrendet illeti, gyorsan kell cselekednünk. Megismétlem, amit Almunia úr mondott: a Bizottságnak gyorsan kell cselekednie, mert a bizalom helyreállításáról van szó, és itt ezt le is zárom.
Bár akkor is, ha Európa kevésbé érintett, mégis fontos, hogy a bizalom üzeneteit küldjük ki. Ez cselekvést, nemzetközi együttműködést jelent, azt, hogy nem félünk a szabályokat kiigazítani, gyorsan cselekedni; azt is jelenti, hogy legyenek javaslatok készen az Európai Tanács számára október 15-én, hogy alkalmazni kell a Parlament javaslatait, és amint elmondták, tudatában kell lennünk annak a ténynek, hogy olyan tranzakciókkal foglalkozunk, amelyek nem csak a likviditást, hanem az egész pénzügyi rendszer fizetőképességét is érintik.
Most a gazdasági bizalom az, ami újra indítja a növekedést, és ezért el kell vetnünk a dogmákat a határozott cselekvés érdekében, és fel kell használnunk a rendelkezésre álló teljes eszköztárat.
Joaquín Almunia
a Bizottság tagja. - Elnök úr, egyetértek mindazokkal, akik ebben a vitában hangsúlyozták, hogy reagálnunk kell; hogy reagálnunk kell pénzügyi rendszerünknek erre a nagyon nagy átalakulására; hogy tanulnunk kell a múlt hibáiból; és hogy együtt kell dolgoznunk - az európai intézményeknek - mert az intézményközi együttműködés nélkül mindannyian tudjuk, hogy csak sikertelenek lehetünk. A reagálás során együtt kell működnünk más játékosokkal is ebben a játszmában, és tudjuk, hogy a globális pénzügyi rendszerekről van szó. Ha nem lennének globálisak, akkor nem érintene bennünket úgy, ahogyan érint, így nem feledhetjük el, hogy vezetésünket, kezdeményezésünket és határozatainkat nagyfokú az álláspontunk körül kialakuló konszenzusnak kell követnie más partnerek és más játékosok részéről. Legyünk őszinték, ha nem így lesz, mi fogjuk megfizetni az egyértelműségünk, ám naivitásunk árát, és nem leszünk versenyképesek a pénzügyi iparágban, pedig továbbra is annak kell lennünk - nem csak hatékonynak, nem csak szigorúnak, nem csak a múltból való tanulásra képesnek, hanem versenyképesnek is.
Amint már bevezető megjegyzéseimben elmondtam - és egyetértek az elnök megjegyzéseivel - rövid távú reakcióként azt értem, hogy teljes körűen végre kell hajtani az ECOFIN útitervét, amint lehetséges - és már rajta vagyunk a pályán, Berès asszony. A Nizzában néhány hete elvégzett értékelés rámutatott arra, hogy rajta vagyunk az ECOFIN határozatai elfogadásához vezető úton. Jövő héten kell előterjesztenünk a tőkekövetelmény irányelvre, majd néhány hét múlva a hitelminősítő intézetekről szóló irányelvre vonatkozó javaslatokat.
Ebben a Parlamentben és a Tanácsban nagyon fontos a II. fizetőképességről szóló irányelv lehető leggyorsabb elfogadása is. De az EU határain túl a pénzügyi stabilitási fórumnak továbbra is nagyon intenzíven kell dolgoznia; jelenleg ez egy nagyon fontos intézmény - a Lamfalussy-keret harmadik szintű bizottságai. Bennünket - a Parlamentet, a Bizottságot és remélem a Tanácsot is - nagyon nyugtalanít ezen a szinten néhány reakció esetében a hatékonyság hiánya, és ezek kulcsfontosságú intézmények, amelyeknek sokkal hatékonyabban kellene dolgozniuk, mint amikor néhány évvel ezelőtt ezeket létrehoztuk - a Bázeli Bizottság, a Nemzetközi Számviteli Szabvány Bizottság - ez kulcskérdés, amint Jouyet úr kifejtette. Tehát nem vagyunk egyedül. Gyorsan és hatékonyan kell reagálnunk, figyelembe kell vennünk azokat a nagy problémákat, amelyekkel szembesülünk, és ugyanakkor biztosítanunk kell, hogy vezetésünket mások is kövessék - és tudjuk, ez a helyzet sok más szabályozási területen is.
Strukturális szempontból sajnálatos módon ma nem tudunk mindenről dönteni, de igaz - és teljes mértékben egyetértek - hogy a szabályozás és a piacok közötti viszony a válság miatt megváltozik. Nyilvánvaló, hogy egyebek között a szabályozás is megbukott.
Azt hiszem, mindannyian egyetértünk, hogy intenzívebb kapcsolatra kell törekednünk az Egyesült Államok hatóságaival minden szinten, nem csak a mi feladatkörünkben Bizottságként, vagy a végrehajtó ágakban, hanem a Parlamentnek is a Kongresszussal, ami az Egyesült Államok problémái megoldásában kulcsszereplővé vált. Reagálnunk kell multilaterális szinten. Az összes, a pénzügyi rendszerben bekövetkezett fiaskó - a nagy likviditásbőség, a túlzott kockázatvállalás, a kockázatkerülés alacsony mértéke, amint a múltban láttuk - Jouyet szavaival a cupidité - valójában ezeknek a globális egyensúlytalanságoknak az eredménye, amelyet a globális intézmények ezidáig nem tudtak megoldani, és nekünk cselekednünk kell egységesen európaiként, hogy meggyőzzük a globális színtér többi szereplőjét, hogy ha nem tudjuk ezeket a globális egyensúlytalanságokat rendezett módon kiigazítani, azok új problémákat hoznak létre a jövőben, és nekünk egyértelműbb és hatékonyabb módon kell önmagunkat az EU-n belül koordinálnunk.
Mi a gazdasági és monetáris unióban élünk. Van belső piacunk, van cselekvési tervünk a pénzügyi szolgáltatások integrálására, de még mindig sok a belső akadály és a hatékonytalanság. Azt hiszem, mindannyiunknak tudatában kell lennie annak, hogy ez további európai integrációt igényel, nem pedig további nemzeti reakciót vagy defenzív hozzáállást a tagállamok részéről.
Ezen túlmenően, figyelemmel kell lennünk a közép- és hosszú távon jelentkező kihívásokra, és ebben a nagyon nehéz környezetben meg kell őriznünk a Stabilitási és Növekedési Paktumot, a Lisszaboni Stratégiát, az energia és klímaváltozás stratégiát, amelyek rendkívül fontosak most. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy elfeledkezzünk arról, hogy nem csak nagyon nehéz rövid távú kihívásokkal nézünk szembe a pénzpiacok szempontjából, hanem a közép- és hosszú távon az egész világgazdaság és a saját jövőnk előtt álló óriási kihívásokkal is.
Még egy utolsó szó: ez nem szerepel az útitervben, de rajta lesz a következő ECOFIN napirendjén, és a Bizottság teljes mértékben egyetért ezzel a kérdéssel. Gondolkoznunk kell az ügyvezető igazgatók és vezérigazgatók illetve mindazok, akik trendeket tudnak létrehozni, és akik a piacokon döntéseket tudnak hozni, szóval mindazoknak a díjazási rendszeréről. Elmondom önöknek - és ezt a Tanácsnak is címezem - 2004-ben a Bizottság - konkrétan egyébként kollégám, Charlie McCreevy - előterjesztett egy ajánlást, amely arra kérte a tagállamokat, hogy hozzanak döntéseket e tekintetben a rossz ösztönzők elkerülése érdekében. Vizsgáltuk, hogy azóta mi történt az elmúlt négy évben. A 27 tagállam közül mindössze egy reagált pozitívan erre az ajánlásra a Bizottság szempontjából. Így a Bizottság teljes mértékben egyetért ezzel a konszenzussal, hogy ezekkel a fontos kérdésekkel is foglalkozzunk.
Elnök
A vitát lezárom.
Írásbeli állásfoglalások (142. cikk)
Sebastian Valentin Bodu  
írásban. - Az Egyesült Államok pénzügyi rendszerét megrázkódtatta az elmúlt néhány napban, hogy a Lehman Brothers csődindítványt nyújtott be és a Merrill Lynch, hasonló összeomlástól tartva, hozzájárult ahhoz, hogy felvásárolja a Bank of America. A Dow Jones ipari átlaga 4,4 %-ot esett szeptember 15-én, két nappal később pedig újabb 4,1 %-ot. Szerte a világon a részvényárak csökkenése szeptember 15-17-én a befektetők számára mintegy 3,6 trillió dollár veszteséget okozott. Az AIG árfolyama több mint 90 %-ot zuhant a tavalyi 72 dollárról 2,05 dollárra. Az Egyesült Államok kormánya szeptember 16-án egy 85 milliárd dolláros mentőkivásárlással átvette az AIG irányítását. Ezek a fejlemények arra mutatnak rá, hogy az Egyesült Államok a legnagyobb pénzügyi válsággal szembesül a Nagy Depresszió kezdete óta. Ezek az események egy héttel az után történtek meg, hogy az Egyesült Államok szövetségi kormánya megszerezte az irányítást a Fannie Mae és a Freddie Mac, az óriás jelzáloghitel-intézetek fölött. A probléma az, hogy a Lehman Brothers és az AIG sok milliárddal tartozik hitelezőinek, nem csak az Egyesült Államokban, hanem Európában is. Készen áll-e Európa arra, hogy felfogja azt a sokkot, amelyet az Egyesült Államok piacával való elszakíthatatlan kapcsolata okozott? Vajon elegendő-e az EKB és a Bank of England által a piacba injektált 36,3 milliárd euró ahhoz, hogy ez a veszély eltűnjön?
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk  
írásban. - (PL) Szeretném a Ház figyelmét felhívni a következő kérdésekre.
1. Az Egyesült Államok kormánya és a Federal Reserve ez idáig közel 1 trillió dollárnak megfelelő összeget allokáltak a pénzügyi válság hatásainak leküzdésére. Az úgynevezett Paulson-csomag olyan további javaslatokat tartalmaz, amelyek becsült költsége további 700-800 milliárd dollár. Ez azt sugallja, hogy a jelenlegi válság az 1929-es nagy összeomláshoz hasonlítható.
2. Ezen kívül, az EKB a likviditás javítására mintegy 750 milliárd dollárnak megfelelő összeget bocsátott rendelkezésre, míg a Bank of England körülbelül 80 milliárd dollárt szabadított fel. Ezek az intézkedések csak tovább erősítik, hogy mennyire súlyosnak tartják Európa pénzpiacainak a helyzetét.
3. Az említett intézkedések mindegyike azt jelzi, hogy az erőteljes és határozott kormányzati intervenció újra favorit. Még a legliberálisabb közgazdászok is elismerik a válság megállítására szabályok bevezetésének szükségességét, és készek elfogadni a kormányok és a nemzetközi pénzintézetek részvételét e folyamatokban.
4. E válság mérete és mértéke negatívan hat a reálgazdaság tranzakcióira is. Ez recessziót okoz az Egyesült Államok gazdaságában, ami negatív gazdasági növekedés jelent. Ez azt is jelenti, hogy Európában is lassul a gazdasági növekedés.
5. E helyzet fényében, kényszerítően szükséges, hogy valamennyi ország megerősítse a pénzügyi felügyeletet ellátó intézményeit. Ez különösen igaz az EU-ra. Ezeknek az intézményeknek képeseknek kell lenniük erőteljesebb felügyelet gyakorlására a nagy bankok, a befektetési alapok és a biztosító társaságok tevékenységei felett. Az erőteljesebb felügyelet az egyetlen módja a pénzügyi biztonság javításának és a jövőben a pénzügyi stabilitás biztosításának.
Esko Seppänen
(FI) Most már tudjuk, hogy az államra szükség van a kapitalizmus garantálásához pénzügyileg is, nem csak katonailag. Az Amerikai Egyesült Államok, a ragadozó kapitalizmus hazájának kormánya privatizálta a spekulációból származó nyereséget, és most társadalmasítja a hitvány bankok spekuláció miatti legnagyobb veszteségeit.
Raubtier (ragadozó) a német elnevezés arra a fajta kapitalizmusra, ami egy másik szóra a Raubgier-re (kapzsiság) épül, ami viszont közel áll a Raub (rabló) szóhoz. Mindkettő jobb.
Azoktól a megtakarítókról, akik szerte a világon felkészültek a szűkebb esztendőkre, elrabolják megtakarításaik értékének egy részét az elkövetkezendő években, amikor a múlt hét eseményei folytán a világgazdaság inflációba és/vagy gazdasági hanyatlásba fordul. Nehéz elképzelni, hogy az Egyesült Államok hogyan tudná másként visszafizetni most felvett hatalmas adósságait, és hogy inflációs időkben a pénz értékének csökkenésével hogyan fog tudni reagálni saját adósságvisszafizetési képességének romlására, és miként fogja túlárazott eszközeit normalizálni.
Az amerikai kormány által megengedett időzített bombák, amelyeket a ragadozó kapitalizmus piacterrorista bankjai készítettek a csereügyletekre, a pénzügyi termékek virtuális csomagolására, a hitelképtelen ügyfelek fizetésképtelenségére és a hamis hitelbiztosítási kötvényekre építve, belerobbantak az adófizetők arcába; és a világ többi része fizeti meg ennek az árát.
