Den 1. december, den internationale dag for bekæmpelse af aids (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om den 1. december, den internationale dag for bekæmpelse af aids.
Markos Kyprianou
Hr. formand! Vi har endnu en gang lejlighed til at diskutere denne alvorlige trussel mod sundheden i Europa-Parlamentet. Det er kun nogle få måneder siden, vi havde lejlighed til at diskutere EU's handlingsplan mod denne trussel mod sundheden. Vores bekymring gælder naturligvis ikke kun EU, men hele verden.
Vi er bekymrede over det stigende antal smittede, og vi mener, at antallet på 33 millioner mennesker, som er smittet og lever med HIV på verdensplan, er for højt. Derfor vil vi gøre noget inden for EU, men vi vil koordinere det med alle de øvrige internationale aktører uden for EU for at bekæmpe dette spørgsmål globalt. Dette er også i overensstemmelse med EU's nye sundhedsstrategi, som omfatter en global rolle til EU på sundhedsområdet.
Blandt de områder, vi kan koncentrere os om, er først og fremmet at forhindre smitte - dette er meget vigtigt. Samtidig skal vi sørge for, at der er adgang til test samt til behandling og pleje, hvor der er behov for det. For at opnå alt dette må vi øge bevidstheden, og det er en meget vigtig faktor. Her halter vi bagefter, det kommer jeg tilbage til om lidt. Men der er også den sociale stigmatisering. Det er en af vores store bekymringer, og det er på en måde en ond cirkel, fordi den sociale stigmatisering betyder, at folk ikke ønsker at blive testet og få at vide, at de er blevet smittet, og at de dermed kan smitte andre. De søger ikke behandling og bliver ikke testet, med alle de negative konsekvenser, som det har. Dette er især bekymrende blandt unge, og det er vores primære bekymring og mål.
Vores undersøgelser og rundspørger viser, at der virkelig mangler viden blandt de unge - der er stor uvidenhed om disse helbredsrisici. Derfor er det vigtigt at vise dem på en afbalanceret måde, som formidler oplysning, og som på den ene side ikke skaber panik, men på den anden side heller ikke bagatelliserer sagen, at dette er en alvorlig sygdom, som ikke kan kureres, men at de kan beskytte sig selv - og man kan vise dem, hvordan man gør det - og at de ikke behøver være bange for medborgere, som har infektionen, som har sygdommen.
Eurobarometer har blotlagt to ekstreme holdninger. Nogle unge mener ikke, der er noget at bekymre sig om - man tager noget antibiotika, og så forsvinder det. Andre mener, at man kan blive smittet bare ved at røre ved en smittet eller dele glas med dem eller gennem et kys. Så vi ser to ekstreme holdninger til denne helbredstrussel, og ingen af dem er effektive i forhold til vores mål, som er at kontrollere udbredelsen af smitten.
Verdensaidsdagen er en vigtig dag, som giver os mulighed for at diskutere og oplyse, men vi bør ikke begrænse os til denne ene dag, og derfor glæder det mig, at vi i det mindste i EU vil diskutere disse spørgsmål løbende. Men når det gælder de unge, skal vi huske, at vi havde en meget aktiv, meget effektiv og meget aggressiv kampagne i 1980'erne, som faktisk nåede målet om at øge bevidstheden, men derefter stoppede vi, og vi glemte, at en ny generation af unge mennesker er blevet seksuelt aktiv, efter at disse kampagner er ophørt. Faktisk blev nogle af dem født lige før disse kampagner sluttede, og de har derfor ikke nydt godt af de oplysningskampagner, der fandt sted den gang, og derfor har vi de resultater, som jeg netop har nævnt. Vi ved, at vi kan opnå det ønskede oplysningsniveau gennem simple budskaber, simple metoder, rollemodeller, kendte, meningsdannere som viser et godt eksempel og forklarer situationen.
I år tog vi initiativ til at foreslå EU's sundhedsministre, at vi alle samtidig skulle gå ud på skolerne og diskutere disse problemer med de unge på verdensaidsdagen for at se, hvad de ved, fortælle dem, hvad vi ved, og udveksle synspunkter. Vi fik positiv respons, idet over halvdelen af medlemsstaternes ministre fulgte denne model.
Vi gik ud på skolerne - jeg gik også derud - og det var en øjenåbner at føre disse debatter og diskussioner med de unge og forstå, først og fremmest hvad de ved eller ikke ved om denne sygdom, og også nogle praktiske problemer. De ved f.eks. godt, at den bedste beskyttelse er at bruge kondomer, men hvor kan de få fat i dem? De er for flove eller bekymrede eller generte. Så vi ser nogle praktiske effekter, som vi aldrig havde troet var problemer, aldrig havde troet vi skulle møde i Europa. Men de er der stadig.
Fordi vi gerne til tale til de unge i et sprog, som de forstår, tog Kommissionen i år initiativ til at producere et nyt tv-spot om, hvordan man undgår hiv-smitte. Det skete i form af en konkurrence blandt de unge, hvor den bedste blev valgt, og vinderindslaget var lavet af en polsk studerende. Den producerede vi, og den blev vist af adskillige tv-kanaler og også anvendt under besøgene på skolerne. Dette er en vigtig strategi, som vi skal følge, nemlig at tale til de unge i et sprog, som de forstår.
Men som jeg sagde tidligere findes udfordringerne fra hiv og aids også uden for EU's grænser. Det er sandt, at der på verdensplan er sket gode fremskridt med hensyn til adgang til hivrelaterede tjenester, navnlig i lav- og mellemindkomstlande. I dag bor omkring 95 % af de hivsmittede i disse lande.
Takket være en hidtil uset stigning i den internationale finansiering til disse lande er antallet af mennesker, som modtager behandling, stedet betydeligt, fra 100.000 i 2001 til 2,5 millioner mennesker i 2007. Det er imponerende tal, men ikke desto mindre modtager over 70 % af de mennesker, som har behov for ARV-behandling i disse lande, ikke denne behandling eller har ikke adgang til den. Det viser, at der er lang vej igen.
Europas aktioner finansieres gennem en bred vifte af finansieringsinstrumenter på såvel nationalt som globalt niveau, f.eks. den globale fond. Der findes også andre finansieringsmekanismer gennem offentlig-private partnerskaber. Der er opnået fremskridt gennem disse fælles bestræbelser med det internationale samfund, men der er stadig lang vej igen, og det kræver et stærkt samarbejde mellem de europæiske institutioner.
Som jeg sagde i begyndelsen er vores vigtigste må at reducere antallet af nye tilfælde af hivsmittede og arbejde hen mod de bedst mulige løsninger med hensyn til støtte, behandling og pleje til dem, som allerede lever med hiv/aids. Derfor vil jeg gerne endnu en gang understrege, at det er meget vigtigt at bekæmpe stigmatiseringen - den sociale udstødelse, diskriminationen af sygdommen og dem, som lider af den eller er påvirket af den - og gør vi ikke det, vil vi aldrig få kontrol over situationen. Til dette formål må vi gennemføre oplysningskampagner og øge antallet af dem.
Derfor er Kommissionens motto i denne aktion mod aids "husk mig”, fordi det er en glemt sygdom på alle niveauer, eller det er den i det mindste blevet. Vi vil nu rykke den i forgrunden igen, men ikke kun for borgerne for at minde dem om sygdommens eksistens, men også for beslutningstagerne for at sikre, at de atter sætter den øverst på den politiske dagsorden og tager de fornødne initiativer. Her regner jeg med Europa-Parlamentets støtte, og den ved jeg, at jeg har.
John Bowis
. Hr. formand! Der er så meget, der skal gøres. Lad mig begynde med det, som kommissæren virkelig fremhævede i sin tale, nemlig effekten for børnene, for en af de kampagner, der kører i år, er jo Stop aids hos børn. Vi ved, at der hvert minut hver dag bliver født et barn med hiv; vi ved, at 2,3 millioner børn lever i denne verden med hiv; at kun en ud af 10, som har behov for antiretroviral behandling modtager den; på grund af den manglende behandling ved vi, at skønsmæssigt en tredjedel af børnene dør i deres første leveår, og at halvdelen er døde, inden de fylder to; vi ved, at 15,2 millioner bør under 18 har mistet en eller begge forældre til aids; og vi ved, at i 2010, det magiske år, vil over 20 millioner børn være blevet forældreløse på grund af aids.
Det er børnenes historie, det er udfordringen i forhold til børnene, men det er naturligvis også en historie om voksne. Vi kender tallene i de forskellige lande for mennesker, som bliver diagnosticeret og lever med hiv. De er alle stigende, og den skræmmende statistik siger, at en ud af tre ikke ved, at de er smittet.
Det er udfordringen, men der er specifikke udfordringer, som jeg mener, vi bør fremhæve i år, og kommissæren har været inde på nogle af dem. Det grundlæggende niveau af viden er faktisk faldet i de seneste fem år. Offentligheden er mindre bevidst om sygdommen end tidligere. Myter og misforståelser breder sig. En ud af fem ved ikke, at hiv kan overføres ved sex uden kondom. Under halvdelen af alle seksuelt aktive mennesker bruger kondom hver gang, når de er sammen med en ny partner.
Vi ved, at antallet af diagnosticerede er tredoblet siden 1997; vi ved, at risikabel seksuel adfærd er stigende; vi ved, at en fjerdedel af alle hivrelaterede dødsfald skyldes sen diagnosticering, og at en tredjedel kunne undgås. Og navnlig ved vi, at afviste asylansøgere, som lever med hiv, alt for ofte ikke er berettiget til gratis hivbehandling og dermed ikke har råd til den livreddende pleje, men kan fortsætte med at smitte andre. Vi ved også, at forekomsten af hiv blandt mandlige fængselsindsatte er 15 gange større end i den almindelige befolkning.
Alle disse ting ved vi, sammen med den viden vi har om positive tegn inden for forskningen. Jeg var for nylig i Rwanda, hvor jeg så forskningen, de løbende kliniske forsøg og behovet for forsøg med vacciner til afrikanere i Afrika.
Men alle disse ting haster, og 2010 er målsætningen - 2010 er lige om lidt. I 2010, hr. kommissær, er Deres og min valgperiode udløbet. Vi må ikke gemme os bag denne kendsgerning og overlade det til vores efterfølgere. Vi skal sige, at i 2009, når De og jeg måske går af, så har vi i det mindste opfyldt dette løfte.
Jan Marinus Wiersma
for PSE-Gruppen. - (NL). Hr. formand! Jeg vil gerne rose Kommissionen for dens indsats, som kommissæren netop har beskrevet. Jeg vil gerne i dag understrege betydningen af verdensaidsdagen og vores fælles ansvar for at bekæmpe denne sygdom. For der er en katastrofe under udvikling på verdensplan, en katastrofe, som ikke har fået den opmærksomhed, den fortjener.
Min gruppe glæder sig derfor over, at vi fører denne debat i dag i Strasbourg. Tallene taler for sig selv. På verdensplan er der 33 millioner mennesker, som har aids i udbrud eller er hivpositive, og i hele verden er i alt 25 millioner mennesker døde af sygdommen.
Men masser af mennesker opfører sig, som om aids ikke fandtes. Fordi aids er associeret med sex, er der mange, som foretrækker ikke at tale om det. Og det gør det vanskeligt at oplyse folk om aids, som kommissæren sagde. Det betaler den unge generation i dag en høj pris for. Halvdelen af alle nye hivsmittede er under 25. På den tid, det tager mig at sige dette, vil yderligere seks unge mennesker været blevet smittet med virusen, og tre børn vil være døde af aids. Vi taler om en generation, som ikke har kendt en verden uden aids.
Katastrofen er ikke begrænset til Afrika. I de seneste år er antallet af hivsmittede i Europa og Centralasien fordoblet fra 1,25 til 2,4 millioner. Det er på høje tid, at EU gør noget. Denne forfærdelige sygdom, som ødelægger livet for millioner af familier i hele verden, kan forebygges. Aids kan bekæmpes gennem effektiv oplysning, let adgang til kondomer og betalelig medicin.
Kommissæren påpegede med rette, at vi har ladet aids blive en glemt sygdom på vores eget kontinent. Europas unge i dag var ikke til stede under de store offentlige oplysningskampagner i 1990'erne. Vi må handle resolut, hvis ikke situationen skal komme ud af kontrol.
Så dels som en symbolsk handling og dels fordi vi mener, at det er et virkelig vigtigt initiativ, iværksatte min gruppe i sidste måned en kampagne for at få afgiften på kondomer nedsat til 5 % i hele EU. Momsen på kondomer varierer stærkt - i nogle lande er den helt oppe på 25 % - og det viser, at vi ikke har en fælles tilgang i Europa til dette fælles problem, eller i det mindste at vi ikke gør nok ved det.
Det portugisiske formandskab har bakket vores kampagne op, og vi håber også på positiv støtte fra kommissær Kovács, når han søsætter debatten om de europæiske momssystemer i slutningen af 2008.
Holger Krahmer
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! "Din for altid, aids” - disse ord læste jeg på en plakat for verdensaidsdagen, som fandt sted for næsten to uger siden. Budskabet var, at aids kan behandles, men ikke kureres. Det har mange mennesker glemt, navnlig yngre mennesker, eller de vælger at ignorere det. Antallet af smittede, som tidligere talere har nævnt, taler for sig selv. Oplysning er den eneste måde at forebygge hiv og aids på, og det glæder mig, at Kommissionen deler denne opfattelse.
Oplysningen må imidlertid ikke være begrænset til plakatkampagner eller ministres besøg på skoler. Disse ting tiltrækker en kortvarig opmærksomhed, måske også i medierne, men de ændrer ikke på adfærdsmønstrene, navnlig blandt unge.
Aids og hiv var tidligere genstand for skrækhistorier fra det virkelige liv i pressen. Mange mennesker var usikre og bange, fordi ingen vidste, hvor farlig virus faktisk var. Jeg ønsker ikke at vende tilbage til den tid, men eftersom eksistensen af hiv og aids er blevet et faktum og behandlingen er blevet mere sikker, vækker problemet ikke længere automatisk samme opmærksomhed i dag.
Mange mennesker er blevet vant til disse budskaber, og nogle er endda trætte af at høre og se dem. Det er irrationelt, men det er et faktum. Oplysningen skal tilpasses, så den tager højde for disse ændrede omstændigheder. Oplysningen skal udformes, så den rækker ud og fanger folks opmærksomhed, og så den retter skræddersyede budskaber til specifikke målgrupper på deres eget sprog. Der er unge mennesker, som fejlfortolker hiv som en ubetydelig risiko, og det er ekstra vigtigt, at vi får fat i dem på deres egne præmisser og får dem til at tænke på konsekvenserne af smitte.
Mange mennesker tænker stadig ikke på konsekvenserne, først når det er for sent, nemlig når en læge eller socialarbejder fortæller dem, at de er testet positiv. Så bliver sygdommen, som hidtil har været et tåget og fjernt begreb, pludselig meget virkelig. Kun hvis vi kan få folk til at tænke på hiv, før det er for sent, vil vi kunne gøre fremskridt.
Det vil kræve tålmodige, langsigtede bestræbelser at nå dette mål. Der skal være faciliteter, tjenester og projekter specielt til de enkelte målgrupper, og jo mere differentierede og tættere på den personlige erfaring, de er, jo bedre vil de være. De organiserede aidsorganisaitoner, f.eks. aids-Hilfe-organisationerne i Tyskland, kan fortsat spille en vigtig rolle i denne forbindelse, hvis de lever op til denne nye udfordring. Det sker desværre ikke alle vegne.
De, som er hivpositive i dag, har en god chance for at få et langt liv, i det mindste i Vesteuropa. I andre dele af verden, f.eks. Afrika, ser det anderledes ud. Denne komfortable situation for os må imidlertid ikke få os til at blive selvtilfredse.
Vittorio Agnoletto
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg har som læge arbejdet med aids i 20 år, og jeg må helt ærligt sige, at jeg havde forventet langt mere detaljerede og pragmatiske forslag fra Kommissionen. I EU er seksuelle forhold hovedvejen for smitten. For at være mere præcis:
1) Opfordrer Kommissionen alle medlemsstaterne til at organisere seksualoplysning i skolerne?
2) Opfordrer den medlemsstaterne til at indføre priskontrol på kondomer, som i dag er den eneste måde at forhindre seksuelt overført smitte på?
Den anden store smittevej i Europa er intravenøs, navnlig blandt stofbrugere. Så hvad gør Kommissionen for at få medlemsstaterne til at gennemføre skadesbegrænsende strategier, som er den eneste måde at reducere den intravenøse smitte blandt dem, som ikke er i stand til, ikke kan eller ikke ønsker at holde op med at bruge stoffer?
Hvad resten af verden angår, så havde jeg forventet, at Kommissionen ville komme og sige til os: Efter otte måneders dødvande med Parlamentet bemærker vi, at Parlamentet har stemt for en ændring af artikel 6 i TRIPS-aftalen, og eftersom det ikke har ført til nogen ændring, vil Kommissionen kæmpe for at ændre WTO-reglerne. I dag tillader TRIPS-reglerne, at multinationale selskaber sidder på et patent i 20 år med det resultat, at medicinen ikke når til Afrika. Det har vi ikke hørt noget som helst om! Hvis disse regler ikke bliver ændret, er det kun varm luft at tale om Afrika!
Og til sidste, hvordan kan det gå til, når alle taler om kampen mod aids, at De får kommissær Mandelson til at skrive breve til den thailandske regering, hvor man beder den om ikke at vedtage love, som gør det muligt at distribuere generiske lægemidler, og i brevene sponserer og nævner selskaber som Sanofi-Avensis? Det mener jeg, Kommissionen bør have noget at sige om!
Françoise Grossetête
(FR) Hr. formand! Ja, aids har krævet for mange ofre - alt for mange. Den kræver dem fortsat, og den vil kræve mange flere. Det er tragisk, at mange børn bliver smittet før fødslen. Vi har hørt tallene, de er skræmmende, og jeg vil ikke gentage dem.
Desværre fortsætter udbredelsen af aids, ikke kun i EU's medlemsstater, men også i ikkemedlemslande, og hvis vi skal bekæmpe denne nye bølge af epidemien, må vi intensivere den forebyggende indsats, sørge for mere behandling, pleje og støtte og fremme de partnerskaber, som er helt afgørende for indsatsen. Sideløbende med forebyggelsen skal vi sørge for bedre adgang til oplysning og gøre det lettere for folk at få rådgivning, behandling og sociale tjenester. Vi må mildne de negative virkninger af denne sygdom - et af de sørgeligste aspekter er, at den er tabu, noget som folk ikke tør tale åbent om. For at opnå alt dette må vi mobilisere de tilgængelige ressourcer og fokusere forskningen, koordinere vores indsats og finansiere specifikke projekter. Kun hvis alle involverede samarbejder i et konstruktivt partnerskab, kan vi yde et mærkbart og varigt bidrag til at dæmme op for denne epidemi.
Det er slående, at de unge europæere i dag aldrig har oplevet effektive forebyggelseskampagner som dem, der blev afviklet i 1980'erne. Her må de europæiske samfund tage deres ansvar på sig og sørge for at få den vigtige oplysning om hiv og aids ud til de unge. De seneste undersøgelser har vist en forbavsende stor uvidenhed om sygdommen blandt unge. 54 % af de unge i de "gamle” EU-medlemsstater mener, at man kan få hiv ved at drikke af samme glas som en smittet. Det viser, hvor vigtigt det er at forbedre oplysningen og investere i forebyggelse og information om brugen af kondomer. Prisen på kondomer er et andet spørgsmål, som skal tages op. Undersøgelsesresultaterne viser også, at vi ikke må slække på indsatsen, og at vi ikke må overse denne sygdom, som ikke længere er ny. I forbindelse med oplysningskampagnerne skal vi sende de rigtige budskaber - budskaber, som er skræddersyet til modtagerne. Der er en indsats på vej på dette punkt. De budskaber, som vi udsender, skal være mere moderne, og de skal virkelig gøre indtryk på unge. Indtil for nylig har det primært af etiske grunde været op til patienterne selv at søge rådgivning og bede om en hivtest. I tilbageblik kan vi se, at der er to problemer med denne tilgang, nemlig for det første, at der var for ringe adgang til tjenester, og for det andet, at folk var bange for at blive stigmatiseret og diskrimineret. I lavindkomstlande er det faktum, at det er frivilligt at lade sig teste, en alvorlig hindring for at bekæmpe aidspandemien. Hvordan kan man forvente, at dårligt stillede, dårlige uddannede patienter skal kunne give et informeret samtykke? Hvordan kan en person, som aldrig har hørt om hiv, give samtykke til at blive testet for det?
Og hvilken gavn har et menneske af at tage en hivtest i et land, som ikke har noget socialt sikringssystem? Nylige undersøgelser i Afrika syd for Sahara har vist, at kun 12 % af mændene og 10 % af kvinderne var blevet testet og havde modtaget resultatet. Sygdommen er en konstant trussel, og vi må ikke svække på vores vagtsomhed over for den!
Pierre Schapira
. - (FR) Hr. formand, mine damer og herrer! aids er fortsat en af det 21. århundredes store plager på trods af det internationale samfunds exceptionelle indsats for at bekæmpe den gennem de sidste 20 år, om end med perioder med aftagende tendens.
Mål nr. 6 på FN's liste oder millenniumudviklingsmålene, som blev vedtaget i september 2000, er at bremse og begynde at vende udbredelsen af aids senest i 2015. Den nuværende situation i udviklingslandene - og navnlig i Afrika, hvor dødeligheden på grund af aids fortsat stiger - kræver, at vi forstærker vores indsats, hvis vi skal nå det mål.
Der er flere muligheder for europæisk handling. For det første kan vi styrke vores samarbejdsordninger, navnlig med lokale myndigheder på den sydlige halvkugle, for det er kun på lokalt niveau, der kan findes varige løsninger med hensyn til pleje af de lidende, forebyggelse af sygdommen, forsyning med medicin, oplysnings- og forebyggelseskampagner og i det hele taget forvaltning af sundhedstjenesterne, så de opfylder de lokales behov.
For det andet skal vi have løst problemet med manglen på sundhedspersonale i lavindkomstlande. Her må Europa gå ind med praktiske, velfinansierede programmer for at give sundhedspersonalet mulighed for at udføre de arbejde, de er uddannet til, i deres egne lande, under ordentlige forhold og med ordentlige strukturer, med det nødvendige udstyr og de nødvendige lægemidler.
Endelig vil en langsigtet bekæmpelse af aids kræve et fast engagement for at give patienter i udviklingslande adgang til de lægemidler, de har behov for, til en pris, de kan betale. Eftersom mange aidspatienter på den sydlige halvkugle allerede har udviklet resistens mod den første generation af lægemidler, som de er blevet behandlet med, er det vigtigt at finde løsninger, så den seneste nye behandling bliver tilgængelig i generisk form i lavindkomstlande. Derfor vil jeg specifikt opfordre Kommissionen til at sikre, at de bilaterale og regionale aftaler, der er under forhandling - navnlig økonomiske partnerskabsaftaler - ikke indeholder bestemmelser, som gør det vanskeligere for landene på den sydlige halvkugle at udnytte alle de muligheder for fleksibilitet, der findes i TRIPS-aftalen og Dohaerklæringen af 2001, for at beskytte aidspatienter.
Jeg har ikke flere kommentarer. Det er uacceptabelt, at millioner af mennesker hvert år dør af aids, og EU må leve op til sit ansvar. Det er på tide at holde op med at snakke og komme i gang med arbejdet.
Markos Kyprianou
Hr. formand! Jeg skal gøre det kort, for jeg kan forstå, at tiden er knap.
Jeg har bare tre eller fire bemærkninger. For det første er dette et problem, som berører hele befolkningen, og det er det budskab, vi forsøger at få igennem. Det er ikke længere et spørgsmål om risikogrupper, og at vi andre ikke behøver være bekymrede. Det er et spørgsmål, som berører hele befolkningen - unge mennesker, kvinder. Vi skal øge bevidstheden om dette, og det politiske budskab skal også nå igennem.
Spørgsmålet om immigranter blev nævnt, og her gør vi en særlig indsats. Det portugisiske formandskab havde spørgsmålene om sundhed og indvandring som tema for sit formandskab, og adgang til behandling, test og behandling og pleje for immigranterne, også dem uden papirer, er et vigtigt aspekt. Det er noget, som vi ikke kun diskuterer for at beskytte dem og for menneskerettighedsaspektet i det, som naturligvis prioriteres højt, men også for at beskytte samfundet som helhed.
De spørgsmål, der er blevet rejst, f.eks. muligheden for at udlevere nåle til stofbrugere, fremme brugen af kondomer, seksualoplysning i skolerne, problemerne i fængsler, indgår alle sammen i vores diskussioner med medlemsstaterne og civilsamfundet. Vi har en tænketank, hvor alle er involveret - de diskuterer og udveksler bedste praksis og erfaringer. Men vi er naturligvis klar over, at vi ikke har kompetencen i EU; det er medlemsstaternes ansvar at gennemføre disse politikker. Derfor højner vi profilen på politisk niveau, vi afholder diskussioner på teknisk niveau, men i sidste ende er det medlemsstaternes ansvar at tage de konkrete initiativer.
Blandt de øvrige emner, som hr. Agnoletto var inde på, har jeg med interesse noteret spørgsmålet om TRIPS. Det har jeg noteret, og også den effekt det ville have på tilgængeligheden af lægemidler i udviklingslande og alle de andre spørgsmål, han nævnte i forbindelse med lande uden for Europa. Det vil jeg tage op med mine kolleger, som har ansvaret for disse områder, og jeg vil informere dem om medlemmets argumenter.
Endelig, når det gælder adgangen til ARV i EU, støtter vi i første omgang - og jeg håber, vi kan udvide det til andre områder - meget aktivt det tyske formandskabs initiativ efter konferencen i Bremen om at opnå adgang til billig og betalelig ARV-behandling for alle patienter, som har behov for den. Vi har allerede en første succeshistorie, hvis man kan kalde det sådan, med Bulgarien. Men vi vil naturligvis følge det op i formandskabet med støtte fra Kommissionen, og når først modellen er etableret, kan vi forhåbentlig udvide den også uden for EU. Det er hele tiden vores mål.
Jeg vil gerne endnu en gang takke medlemmerne for en meget interessant debat. Jeg har noteret alle de punkter, der blev taget op.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
