Juhlaistunto - Ingrid Betancourt
Puhemies
(DE) Hyvät kuulijat, arvoisa neuvoston puheenjohtaja, arvoisa komission jäsen, olen erittäin tyytyväinen voidessani toivottaa suuresti ihailemani Ingrid Betancourtin tänään tervetulleeksi Euroopan parlamenttiin. Toivotan teidät lämpimästi tervetulleeksi, hyvä Ingrid Betancourt!
(Suosionosoituksia)
Se, että olette tänään keskuudessamme, on osoitus siitä, etteivät rohkeat ihmiset koskaan luovu toivosta taistelussa vapauden ja ihmisarvon puolesta. Teidät vapautettiin 2. kesäkuuta 2008, minkä jälkeen minulla oli kunnia kirjoittaa teille Euroopan parlamentin nimissä ja toivottaa teidät tervetulleeksi takaisin vapauteen. Nyt on koittanut se hetki, että olette täällä meidän vieraanamme.
Teitä pidettiin vankeudessa kuusi vuotta, neljä kuukautta ja yhdeksän päivää. Te yksin tiedätte, mitä jouduitte kestämään noiden 2 321 päivän aikana. Teistä on kuitenkin tullut kaikkialla maailmassa vapauden symboli sekä symboli ihmisten vastustukselle panttivangiksi ottamista ja perusoikeuksien riistämistä vastaan. Lisäksi olette kaikille meille itsekunnioituksen ja rohkeuden roolimalli. Lapsenne olivat rinnallanne koko ajan. En koskaan unohda, kuinka kaksi lastanne - tyttärenne ja poikanne - ottivat minuun yhteyttä useita vuosia sitten toimiessani eri tehtävässä ja kuinka he puolustivat äitiään. Kyse oli lasten rakkaudesta äitiään kohtaan. Voitte olla ylpeä lapsistanne!
(Suosionosoituksia)
Sieppaajienne harjoittama terrorismi on suora hyökkäys arvojamme, vapautta, ihmisarvoa sekä demokratiaa vastaan.
Hyvä Ingrid Betancourt, teidän esimerkkinne osoittaa meille jälleen kerran hyvin selvästi, ettei demokratian pidä koskaan perääntyä terrorismin edessä. On poliittinen ja moraalinen velvollisuus varmistaa, että oikeusvaltion periaatetta ylläpidetään jatkuvasti.
Vankeutenne aikana monet Euroopan parlamentin jäsenet tekivät väsymättä työtä vapauttamisenne eteen. Tiedän myös, että täällä on tänään paikalla useita erilaisten Ingrid Betancourt -komiteoiden edustajia - aktiivisesti asiaanne ajavia ihmisiä, jotka työskentelevät kaikkien Kolumbian panttivankien vapauttamiseksi. Haluaisin esittää tervehdyksen ja lämpimät tervetulotoivomukset kaikille teille, jotka puhuitte kuuluvasti Ingrid Betancourtin puolesta ja olette täällä Euroopan parlamentissa tänään.
(Suosionosoituksia)
Hyvät kuulijat, meidän täytyy jatkaa väsymättömiä ponnisteluja varmistaaksemme, että kaikki yhä vankeudessa elävät saadaan vapautettua. Tämä on toinen syy vierailullenne tänään. Olette itse sanonut: "Terrorismin uhreille suurin uhka on tulla unohdetuksi. Kun olin viidakossa, minulla oli kasvot ja minulla oli nimi. Pyydänkin nyt, että teemme saman niille, jotka sinne jäivät." Nuo olivat ja ovat edelleen teidän sanojanne. Euroopan parlamentin nimissä pyydämme tänään, että näin tapahtuu.
Juhlimme tänä vuonna Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokouksen 10. joulukuuta 1948 antaman ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 60-vuotispäivää. Kyseisellä julistuksella vahvistettiin ensimmäistä kertaa maailmanlaajuisesti ja virallisesti velvollisuus suojella jokaisen ihmisen ihmisarvoa ja ihmisten tasa-arvoa ihonväriin, uskontoon tai alkuperään katsomatta. Julistuksen 3 artiklassa todetaan: "Jokaisella on oikeus elämään, vapauteen ja henkilökohtaiseen turvallisuuteen".
Monien, monien ihmisten vapaus on riistetty, koska he ovat puolustaneet ihmisoikeuksia. Tällä viikolla Euroopan parlamentissa pidettävässä "The defenders take the floor" -konferenssissa olemme saaneet kuulla lukuisia todistajanlausuntoja ihmisiltä, joita on sorrettu, pidätetty mielivaltaisesti tai jotka ovat joutuneet maanpakoon sen vuoksi, että he ovat taistelleet perusoikeuksien ja vapauksien puolesta. Meillä on myös ollut mahdollisuus keskustella syvällisesti siitä, miten voimme paremmin suojella näitä ihmisiä ja tukea heidän työtään.
Hyvä Ingrid Betancourt, nyt meillä on ilo ja kunnia pyytää teitä puhumaan Euroopan parlamentille.
Ingrid Betancourt
(FR) Arvoisa puhemies, hyvät kuulijat, on hyvin tunnepitoista olla kanssanne täällä tänään, päivänä, jona Yhdistyneet Kansakunnat ja Euroopan unioni juhlivat yhdessä ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 60-vuotispäivää.
Voin luonnollisesti vain ihmetellä, miten ihmeellinen sattuma se on. Vain kolme kuukautta sitten katselin teidän työskentelyänne syvältä Amatsonin sademetsästä, ja suurin toiveeni oli, että muut tulevat tänne puhumaan puolestamme, kun elimme vankeudessa eräiden henkilöiden hulluuden ja toisten välinpitämättömyyden takia.
Pidän todellisena ihmeenä sitä, että voin jakaa nämä hetket kanssanne. Tulen tänne täynnä ihailua, jota tunnen jatkuvasti kadehtimaani parlamenttia kohtaan. Kaikkien latinalaisamerikkalaisten tapaan haaveilen siitä, että esimerkkinne tarttuisi ja kansamme yhdistyisivät, jotta jonain päivänä voimme kokoontua teidän parlamenttianne vastaavassa Latinalaisen Amerikan parlamentissa ja löytää vuoropuhelun ja kunnioituksen kautta avaimet maanosamme mahtavaa ja antoisaa yhteistä tulevaisuutta varten.
Tiedän liiankin hyvin, kuinka paljon ajattelitte minua noina vaikeina vuosina. Muistan erityisesti sitoumuksenne perheidemme rinnalla silloin, kun maailma ei ollut kiinnostunut Kolumbian panttivangeista ja oli paheksuttavaa puhua meistä.
Viidakossa minulla oli tapana kuunnella radiokanavaa, joka lähetti ohjelmaa täällä pidettävistä istunnoista. Kuvia ei ollut saatavilla, mutta saatoin kuulla istuntoa kuvailevien toimittajien äänet. Juuri täältä, tästä istuntosalista ja teidän välityksellänne, kun kieltäydyitte antamasta periksi, ja teidän hiljaisen paheksuntanne välityksellä sain ensiavun. Teidän ansiostanne ymmärsin yli viisi vuotta sitten, ettemme olleet enää yksin.
Jaksoin toivoa kaikki nuo vuodet, jaksoin takertua elämään ja jaksoin kantaa ristiäni päivästä toiseen, koska tiesin olevani teidän sydämissänne. Sanoin itselleni, että ne voivat saada minut katoamaan fyysisesti, mutta nimeni ja kasvoni eläisivät ikuisesti ajatuksissanne.
Tämän takia halusin siitä hetkestä lähtien, jona astuin takaisin vapaaseen maailmaan, tulla tänne, tähän paikkaan, joka tuntuu myös kodiltani. Halusin kertoa teille, etteivät sananne tai tekonne olleet turhia. Olen elossa ja olen saanut elämäniloni takaisin, ja se on teidän ansiotanne. Teidän on ymmärrettävä, että sananne vapauttivat minut jo paljon ennen kuin fyysinen apu todella saavutti minut.
Kiitos!
(Suosionosoituksia)
Kiitos kaikille teille! Kiitos siitä, että avasitte sydämenne tälle tragedialle, joka tapahtui niin kaukana. Kun mietin terrorismin uhrien statuksen luomista ja keskustelin YK:n kanssa tarpeesta antaa uhrien perheille mahdollisuus ilmaista itseään, mielessäni oli teidän näyttämänne esimerkki. Tiedän, että toivotitte perheeni, äitini ja lapseni tervetulleiksi ja kuuntelitte heitä. Tieto tästä oli viidakossa ollessani ratkaisevaa. Avokätisyytenne ansiosta Euroopan parlamentista on tullut foorumi, jonka kautta maailmalle voidaan kertoa laajoista julmuuksista, joita koimme ja joista yli 3 000 maanmiestäni kärsii edelleen.
Täällä sanotut sanat, joiden ansiosta minut ja toverini voitiin vapauttaa, loivat tarpeen toimia - mutta kaikkien panttivankien sekä meidät siepanneiden sissien elämää kunnioittaen. Oli teidän ankaruutenne ja sitoutumisenne ansiota, ettei väkivaltaa tarvittu. Tämä on erityinen, selkeä ja konkreettinen tulos toiminnastanne.
(Suosionosoituksia)
Haluaisin myös antaa tässä yhteydessä tunnustusta tuhansille ihmisoikeusaktivisteille ja tuhansille vapaustaistelijoille, jotka eri puolilla maailmaa ovat tehneet työtä niin meidän kuin monien muiden ihmisten paluun turvaamiseksi eri puolilla maailmaa. Näen täällä FICIB:n keltaisia t-paitoja.
(Suosionosoituksia)
(ES) Haluaisin kiittää FICIBiä taistelusta kaikkien Kolumbiassa panttivankeina pidettävien puolesta. Te olitte ensimmäisenä avaamassa noita ovia. Teidän ansiostanne minä ja viisitoista toveriani ja pääsimme vapauteen. Meidän pitää jatkaa taistelua edelleen panttivankeina olevien vapauttamiseksi, ja tiedän voivani luottaa teihin.
(Suosionosoituksia)
(FR) Vapaustaistelijoita oli lukuisia. Oli tietenkin FICIB sekä monia muita komiteoita eri puolilla maailmaa: oli komiteoita Pariisissa, komiteoita Italiassa, Alankomaissa, useita Kreikassa, Saksassa, Irlannissa, Tanskassa, Ruotsissa, kaikkialla. Meillä oli ystäviä kaikkialla: Kanadassa, Yhdysvalloissa, kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Mutta kaikki alkoi täältä. Kiitos!
(Suosionosoituksia)
Joka päivä yli kuuden vuoden ajan kyseiset vapaustaistelijat järjestivät toimintaa sen varmistamiseksi, ettei tragediamme jää välinpitämättömyyden jalkoihin. Olemme vapaita; jotkut meistä ovat, mutta kaikki eivät ole. Heidän taistelunsa jatkuu.
Enemmän kuin koskaan tarvitsemme heidän vuoksensa tukeanne, avoimia ovianne sekä tahtoanne että aikaanne. Ennen kaikkea tarvitsemme enemmän kuin koskaan sanojanne. Ainut ase, johon meidän pitäisi uskoa, on sanojen voima.
(ES) Haluaisin puhua myös siitä erityisestä työkalusta, jonka sanat muodostavat, sillä ajattelen tänään suurella surulla naista, joka käytti sanoja aseenaan ja jota vastaan taisteltiin väkivalloin ja tuliasein.
Kolumbialainen nainen, Olga Marina Vergara, kuoli 22. syyskuuta, kun hänet, hänen lapsenlapsensa, hänen poikansa ja muita hänen perheenjäseniään tapettiin. Hän oli ihmisoikeusaktivisti. Hän oli nainen, joka sanoi asiat suoraan, joka käytti sanojaan puolustaakseen muita.
Ajattelen häntä tänään, ja tässä pyhässä paikassa pyydän maani Kolumbian viranomaisia tekemään kaiken tarvittavan teosta vastuussa olevien löytämiseksi, jotta heidät saadaan tuotua tuomioistuimen eteen oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä varten ja heitä voidaan rangaista niistä häpeällisistä teoista, joihin he ovat syyllistyneet.
(Suosionosoituksia)
(FR) Sanat ovat äärimmäisen tärkeitä, kuten tiedätte. Sanojen avulla voimme torjua vihaa ja väkivaltaa kaikkein tehokkaimmin. Olen varma, että olette kokeneet usein olonne turhautuneeksi, kun ette ole kyenneet "tekoihin" ja "sanat" ovat näyttäneet katoavan taivaan tuuliin. Uskoakseni olette kokeneet sellaista - näin kävi todellakin itselleni toimiessani Kolumbian parlamentin edustajana - että pahoittelette esimerkiksi sitä, ettette ole osa hallitusta, täytäntöönpanovaltaa, joka tekee päätökset, allekirjoittaa sekit ja hoitaa asiat. Tässä aineellisessa maailmassa se, mitä emme näe, ei ole olemassa, joten meidän on kaikkien varottava turhautumista.
Parlamentti on kuitenkin sanojen, vapauttavien sanojen, temppeli. Juuri siellä käynnistyvät kaikki suuret yhteiskunnalliset heräämisprosessit. Juuri siellä luodaan ja ilmaistaan asiat, joilla on todellista merkitystä kansoillemme. Se, että täytäntöönpanoviranomaiset lopulta ryhtyvät toimiin, on sen ansiota, että paljon aiemmin joku täällä, joku teistä, on noussut ylös ja käyttänyt puheenvuoron. Tiedätte yhtä hyvin kuin minä, että aina kun joku puhuu tässä parlamentissa, pahuus perääntyy askeleen.
Sanoilla on todellinen ote todellisesta maailmasta. Sartre tunsi tämän lapsuudestaan asti. Françoise Dolto ilmaisi tämän kauniisti sanoessaan, että ihmiset ovat sanojen olemus ja että sanat voivat hoitaa, parantaa ja saada syntymään mutta että ne voivat aiheuttaa myös sairautta ja tappaa. Sanoissamme piilee sisällämme olevien tunteiden voima.
Ällistyin kuullessani - ja tämä on melko henkilökohtaista, raotan tässä hieman yksityisyyttäni teille - että poissa ollessani tyttäreni oli selviytyäkseen turvautunut sanoihin, jotka olin lausunut ajattelematta sen enempää elämämme kulkua. En osannut tuolloin kuvitella, miten paljon toivoa ja voimaa nuo sanat antaisivat hänelle ollessani vankeudessa kaukana hänestä. Hän muistaa erityisesti kirjeen, jonka olin unohtanut kirjoittaneeni ja jonka olin lähettänyt hänelle hänen viisitoistavuotissyntymäpäivänään. Hän on kertonut minulle, että hän luki tuon kirjeen jokaisena syntymäpäivänään...
(Suosionosoituksia)
...ja että joka vuosi, koska hän oli hieman muuttunut, hän löysi siitä aina jotain uutta sellaista, mikä puhutteli henkilöä, joksi hän oli tulossa.
(Suosionosoituksia)
Lääkäreillä on tälle nimi: kyse on posttraumaattisesta stressireaktiosta. Sen kanssa on pärjättävä. Näin se vain on. Olen pahoillani.
Sanoin siis, että hän löysi joka kerta näistä kirjeistä jotain uutta, jotain mikä puhutteli henkilöä, joksi hän oli tulossa, ja puhui siitä, mitä hän joutui kokemaan. Oi jospa vain olisin tiennyt! Olisin huolehtinut siitä, että kylvän hänen polulleen enemmän rakkautta ja enemmän turvaa.
Ajattelen meitä, teitä ja minua tänään. Jos voisimme ymmärtää sen todellisen vaikutuksen, joka sanoillamme on, ehkä uskaltaisimme enemmän, olisimme rohkeampia, vaatisimme enemmän keskustellessamme siitä, miten helpotamme niiden kärsimyksiä, jotka tarvitsevat meitä taistelemaan puolestaan. Itsevaltaisten hallintojärjestelmien uhrit tietävät, että se, mitä täällä tänään sanotaan, tuo julki heidän kärsimyksensä ja antaa merkityksen heidän taistelulleen. Olette aina muistaneet heidän nimensä ja tilanteensa. Olette estäneet heidän sortajiaan pakenemasta sen taakse, että heidän rikoksensa on unohdettu. Ette ole sallineet sitä, että he naamioisivat doktriinin, ideologian tai uskonnon taakse kauheudet, joille he uhrinsa alistavat.
Vankina ollessani kuulin useaan otteeseen Raúl Reyesin, FARCien tiedottajan puhuvan minulle. Kuulin hänen sanovan radiossa: "Ingrid sanoo niin" tai "Ingrid sanoo noin". Olin raivoissani siitä, että sieppauksen vuoksi sissit olivat riistäneet kohtaloni käsistäni, mutta lisäksi he olivat ottaneet ääneni.
Tietoisuuden ansiosta olen saanut ääneni takaisin ja voin puhua teille kertoakseni, kuinka tärkeää maailmalle on, että Eurooppa sanoo asiat ääneen. Tässä maailmassa ahdistus on kasvamassa yhä painostavammaksi ja pelkomme huomista kohtaan tarkoittaa, että olemme sulkeutumassa itseemme. Siksi meidän on avauduttava, ojennettava anteliaat kätemme ja alettava muuttaa maailmaa.
Elämme kulutusyhteiskunnassa, joka ei tee meistä onnellisia. Itsemurhaluvut, huumeiden käyttö sekä yhteiskunnan väkivalta ovat vain muutamia oireista, jotka kertovat yleisen pahoinvoinnin leviämisestä. Ilmaston lämpeneminen ja sen aiheuttamat luonnonkatastrofit muistuttavat meitä siitä, että maapallo on sairastunut vastuuttomuutemme ja itsekkyytemme takia.
(Suosionosoituksia)
Minkälainen suhde tällä on julmuuksien uhrien kärsimyksiin eri puolilla maailmaa? Mielestäni näiden asioiden välinen suhde on hyvin syvä. Kun olin vankina, sain tilaisuuden opiskella sieppaajieni sosiaalista käyttäytymistä melkoisen läheltä. Minua vartioineet sissit eivät olleet omia lapsiani vanhempia. Nuorimmat olivat 11-, 12- ja 13-vuotiaita ja vanhimmat 20- tai korkeintaan 25-vuotiaita. Suurin osa heistä - sanoisin 95 prosenttia - oli työskennellyt kokalehtien poimijoina ennen kuin FARC värväsi heidät. Heitä kutsutaan nimellä "raspachines". He kuluttavat aikansa auringonnoususta auringonlaskuun jalostaakseen kokalehdistä kokatahnaa, jota sitten käytetään kokaiinin valmistuksessa.
Kyse on maalaisnuorista, jotka usein asuvat hyvin kaukaisilla alueilla mutta jotka ovat satelliittitelevision ansiosta oikein hyvin perillä siitä, mitä maailmalla tapahtuu. Meidän lastemme tapaan heitä pommitetaan tiedolla, ja he haaveilevat, kuten meidän lapsemme, iPodeista, Playstation-konsoleista ja DVD-levyistä. Kulutusmaailma, jota he himoitsevat, on kuitenkin täysin heidän ulottumattomissaan. Lisäksi työskentely huumeviljelmillä kattaa hädin tuskin heidän tarpeensa, vaikka siitä saa kuitenkin paremmin palkkaa kuin perinteisestä maanviljelystä Kolumbiassa.
He tuntevat olonsa turhautuneeksi, koska he eivät kykene osallistumaan perheen tarpeiden täyttämiseen, koska oikeusviranomaiset jahtaavat heitä (luonnollisesti, koska he ovat mukana laittomassa toiminnassa) ja koska he joutuvat usein korruption ja häikäilemättömien virkamiesten satunnaisen väkivallan uhreiksi ja kärsivät aluetta hallitsevien rikollisten hyväksikäytöstä, petoksista ja hämäräperäisistä kaupoista. Kyse on rikollisten, huumekaupan ja mafian valtakunnasta. Lopulta he hukuttavat surunsa ja ansaitsemansa kolme pesoa alkoholiin pystybaareissa, joista he löytävät suojapaikan.
Kun sissit värväävät näitä nuoria, nuoret kokevat löytäneensä ratkaisun ongelmiinsa: he saavat ruokaa, vaatteita ja majapaikan loppuiäkseen. He kokevat tekevänsä uraa, koska he voivat nousta sissien sotilasorganisaation arvoasteikossa ylöspäin. Lisäksi heillä on ase olallaan, mikä herättää kunnioitusta alueella, eli heidän perheidensä ja ystäviensä silmissä. Näin ollen siis sissinä toimiminen nähdään köyhillä alueilla eräänlaisena yhteiskunnallisena menestyksenä.
He ovat kuitenkin menettäneet kaiken. He ovat menettäneet vapautensa. He eivät voi enää koskaan lähteä FARCista tai nähdä perheitään. Heistä tulee heidän itsensä huomaamatta (mutta minä olen sen nähnyt) orjia organisaatiossa, joka ei koskaan päästä heitä lähtemään; he ovat tykinruokaa järjettömässä sodassa.
Tätä noin 15 000 nuoren ihmisen muodostamaa FARCin täydennysjoukkoa ei olisi, jos yhteiskuntamme olisi tarjonnut heille todellisia mahdollisuuksia menestyä. Sitä ei olisi, jos yhteiskuntamme ei olisi kääntynyt nurinpäin ja halusta omistaa asioita ei olisi tullut niin tärkeä osa elämää.
(Suosionosoituksia)
Yhteiskuntamme elää prosessia, joka tuottaa roppakaupalla sissejä Kolumbiaan, fanaatikkoja Irakiin, terroristeja Afganistaniin ja ääriajattelijoita Iraniin. Yhteiskuntamme murskaa ihmisten mielen ja heittää heidät pihalle kuin järjestelmän jätteen: maahanmuuttajat, joita emme halua, työttömät, jotka ovat suuri häpeä, huumeriippuvaiset, huumekuriirit, lapsisotilaat, sairaat, kaikki ne, joilla ei ole paikkaa maailmassamme.
Meidän pitää esittää itsellemme muutama kysymys. Onko meillä oikeus jatkaa sellaisen yhteiskunnan rakentamista, jonka ulkopuolelle suurin osa ihmisistä jää? Voimmeko sallia sen, että meitä kiinnostaa vain oma onnellisuutemme, jos se aiheuttaa onnettomuutta niin monille muille? Mitä, jos elintarvikkeet, joita tonneittain heitämme pois, jaettaisiin eri maissa niille, jotka ovat nälkäisiä? Mitä jos etsisimme järkevämpiä kulutusmalleja, jotta muillakin olisi mahdollisuus hyötyä nykyaikaisista asioista? Voimmeko luoda tulevaisuudessa toisenlaisen kulttuurin, jossa konfliktit, aseelliset konfliktit, ratkaistaan puhumalla, jossa voimme teknologisen edistyksen avulla järjestää aikamme ja tilamme eri tavalla siten, että kaikilla maapallon ihmisillä on ansaitsemansa paikka vain sillä perusteella, että he ovat maailman asukkaita?
Uskon todella, että ihmisoikeuksien puolustaminen vaatii tapojemme ja tottumustemme muuttamista. Meidän pitää olla tietoisia siitä paineesta, jota elämäntyylimme aiheuttaa niiden keskuudessa, joilla ei ole mahdollisuutta siihen. Emme voi antaa epäoikeudenmukaisuuden hanan vain valua ja kuvitella, ettei malja koskaan vuoda yli.
(Suosionosoituksia)
Olemme kaikki ihmisiä, joilla on samat tarpeet ja halut. Meidän pitäisi aloittaa tunnustamalla, että muillakin - henkilöllä, jonka näemme sillan alla, ja niillä, joita emme edes halua katsoa, koska he pilaavat ympäristömme - on oikeus haluta samoja asioita kuin meillä.
(Suosionosoituksia)
Ja sitten on sydämemme. Me kaikki kykenemme tekemään parhaamme, mutta ryhmän painostuksen alla kykenemme myös pahimpaan. En ole varma, voimmeko kokea olevamme suojassa omalta julmuudeltamme. Kun tarkkailin vangitsijoitani, mietin aina, voisinko toimia, kuten he toimivat. Oli selvää, että suurin osa heistä eli valtavan paineen alaisuudessa, paineen, jonka ryhmän vaatimukset heille asettavat.
Mikä voi suojella meitä tältä? Mikä takaa sen, ettemme loukkaa ihmisoikeuksia, joko sisäisesti - kun hyväksymme loukkaukset, suljemme silmämme tai selittelemme niitä - tai maailman tasolla? Miten voimme suojella itseämme tältä? Paras suojuksemme piilee aina henkisyydessämme ja periaatteissamme. Meidän pitää kuitenkin käydä taistelua sanojemme avulla; sanat ovat mitä ihmeellisin miekka.
Tämän takia toistan jatkuvasti, että vuoropuhelu on olennainen seikka, jos aiomme lopettaa sodat maailmasta. Olipa sitten kyse sodasta omassa maassani Kolumbiassa tai sodasta Darfurissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa tai Somalissa, ratkaisu on aina sama. Meidän pitää puhua. On olennaisen tärkeää tunnustaa toisten oikeus tulla kuulluiksi; ei sen takia, että he olisivat oikeassa tai väärässä, ei sen takia, että he olisivat hyviä tai pahoja, vaan sen takia, että puhumalla voidaan säästää ihmishenkiä.
(Suosionosoituksia)
Haluan välittää teille sen varmuuden, joka täyttää minut. Ei ole mitään sanoja vahvempaa. Meidän pitää kyllästää maailma sanoilla, koskettaa sydämiä ja muuttaa käyttäytymistä. Kun kaivamme esiin sieluihimme kätketyn aarteen, voimme puhua kaikkien puolesta. Juuri olemuksemme syvyyksistä kumpuavilla sanoilla voimme rakentaa rauhaa. Sanojen avulla suojelemme kaikkien vapautta; sanojen kautta alamme rakentaa uutta kulttuuria, rakkauden kulttuuria.
(Suosionosoituksia)
Sallikaa minun puhua teille rakkaudesta. Tiedätte, että vapautuksestani lähtien olen ajatellut jatkuvasti epäonnisten veljieni kohtaloa, niitä, jotka vielä elävät kahlittuina puihin kuin eläimet ja jotka jäivät viidakkoon, kun minä lähdin. Tulkaa kanssani sinne, missä he ovat.
(Suosionosoituksia)
Olen pahoillani, olen niin hämilläni.
(Suosionosoituksia)
Seuratkaa minua sinne, missä he ovat, niiden valtavien puiden alla, jotka peittävät sinisen taivaan...
(Suosionosoituksia)
...tiheän kasvillisuuden tukehduttamina, joka sulkee heidät itseensä pahan lailla, hukutettuina tuntemattomien hyönteisten taukoamattomaan surinaan niin, ettei heillä ole edes oikeutta levätä rauhassa, erilaisten heitä jahtaavien hirviöiden piirittäminä...
Olen pahoillani, en pysty tähän. Olen todella pahoillani.
(Suosionosoituksia)
...Jatkuvasti kaikenlaisten hirviöiden piirittäminä ja jahtaamina niin, että heidän kehonsa on tuskan kiduttama.
Voi olla, että he kuuntelevat meitä juuri nyt ja odottavat korva painettuna radiolähettimeen näitä sanoja, meidän sanojamme, jotka muistuttavat heitä siitä, että he ovat edelleen elossa. Sieppaajilleen he ovat vain esineitä, tavaroita, jopa vähäarvoisempia kuin karja. He ovat niille, sieppaajilleen ja sisseille, päivittäinen väsyttävä taakka. He eivät mahdollista mitään välitöntä paluuta ja he ovat helppo kohde sieppaajien ärtymykselle.
Haluaisin luetella kaikkien näiden henkilöiden nimet teille. Olkaa niin ystävällisiä ja antakaa minulle tämä lahja kunnianosoituksena heitä kohtaan, koska he kuulevat meidän kutsuvan heitä, he vastaavat nimenhuutoon niin, että heidän sydämensä lyövät hieman nopeammin heidän viidakkohautansa syvyyksissä. Niin onnistumme hetkeksi vapauttamaan heidät kahleiden aiheuttamasta raskaasta nöyryytyksestä.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Ajattelen myös yhtä erityistä naista, Aung San Suu Kyita, joka maksaa omalla elämällään kansansa oikeuden vapauteen ja joka on ryhtynyt nälkälakkoon tullakseen kuulluksi. Hän tarvitsee enemmän kuin koskaan sanojamme saadakseen äänensä kuuluviin.
(Suosionosoituksia)
Kannan luonnollisesti sydämessäni myös erään toisen maanmieheni ristiä; Guilad Shalit otettiin panttivangiksi kesäkuussa 2006. Hänen perheensä kärsii, kuten oma perheeni kärsi, kolkuttaen joka ovelle, tehden kaikkensa sen varmistamiseksi, että hänet vapautetaan. Hänen henkilökohtainen kohtalonsa on sekoitettu poliittisiin etuihin, joilla ei ole mitään tekemistä hänen kanssaan ja joita hän ei voi hallita.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO...
Nämä nimet kantavat pahuuden taakkaa kaikuessaan näiden seinien sisäpuolella. Heidän täytyy tietää, että jokainen meistä tuntee itsensä vangiksi niin kauan kuin heitä ei saada vapautettua.
Toivon suuresti, että tässä parlamentissa kajahtavat suosionosoitukset voivat kantaa heille saakka rakkautemme, voimamme ja kaiken energiamme välissämme olevan tilan ylitse. Tietäkööt he, että olemme täysin sitoutuneita. Olkoot he varmoja siitä, ettemme koskaan vaikene emmekä lopeta toimiamme ennen kuin heistä jokainen saadaan vapautettua!
Kiitos.
(Suosionosoituksia seisten)
Puhemies
(DE) Hyvä Ingrid Betancourt, olette jakanut sydämenne meidän vapaasti valittujen Euroopan parlamentin jäsenten kanssa, emmekä - hyvät kuulijat, uskoakseni voin sanoa tämän kaikkien teidän puolesta - ole koskaan kokeneet tässä parlamentissa yhtä liikuttavaa hetkeä kuin tämä.
Hyvä Ingrid Betancourt, välititte meille solidaarisuuden viestin ja ilmaisitte toiveenne siitä, että kokemuksenne - kärsimykset, jotka jouduitte kestämään, ja vapaus, joka teillä nyt on - johtavat myös kaikkien niiden luo, jotka yhä elävät terroristien vankeina, jotta he saisivat samanlaisen vapauden kuin mikä teillä nyt on. Tämä on suurin mahdollinen osoitus solidaarisuudesta, jonka voitte antaa kaikille vangeille ympäri maailmaa, ja kiitämme teitä sydämemme pohjasta siitä.
(Suosionosoituksia)
Hyvä Ingrid Betancourt, taistelemalla rauhanomaisesti vapauden, demokratian ja kaikkien yksilöiden ihmisarvon puolesta olette rohkaissut meitä, vapaasti valittuja Euroopan parlamentin jäseniä, jatkamaan taistelua rauhanomaisin keinoin, hellittämättä ja suurella sitoumuksella. Rohkaisitte meitä käynnistämään vuoropuhelun, ja kuvasitte sanoja tärkeimmäksi asiaksi elämässä. Sanat aloittivat ihmisten välisen viestinnän. Rohkaisette meitä jatkamaan tällä tiellä.
Hyvä Ingrid Betancourt, lopuksi haluan sanoa seuraavaa: olemme olleet etuoikeutettuja voidessamme kokea tämän erittäin liikuttavan istunnon kanssanne, tämän hetken, jota sisältyy vahvoja tunteita mutta samalla myös intohimoinen pyyntö toimeen ryhtymisestä. Tuo pyyntö on osoitettu kaikille meille, jotka on valittu toimimaan. Olette saanut vapautenne takaisin ja saanut uuden elämän, ja toivomme, että löydätte rauhan synnyinmaassanne Ranskassa - tuossa tärkeässä Euroopan unionin maassa, joka toimii tämän puolivuotiskauden Euroopan unionin puheenjohtajavaltiona. Toivomme myös, että löydätte haluamanne onnen. Ennen kaikkea toivomme teidän saavan rakkautta, josta olette itse puhunut. Merci, Ingrid Betancourt!
(Suosionosoituksia)
(Istunto avattiin klo 15.55.)
