
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 25 september 2003.(1) 

Talmannen.
   – Det är med stor glädje jag i dag på eftermiddagen på parlamentets vägnar välkomnar dr Jong-Wook Lee, Världshälsoorganisationens nyvalde generaldirektör, och hans kolleger, vilka har tagit plats på åhörarläktaren i dag på eftermiddagen. Detta är dr Lees första besök i Europaparlamentet. Jag vill tacka er, dr Lee, för att ni har kommit hit, och jag ser mycket fram emot att arbeta tillsammans med er i framtiden i kraft av våra respektive mandat.
Det är med stor glädje jag på Europaparlamentets vägnar också välkomnar Sveriges Riksdags konstitutionsutskott, dess ordförande Gunnar Hökmark och vice ordförande Göran Magnusson, vilka har tagit plats på åhörarläktaren.
Våra kolleger från Sveriges Riksdag är mycket välkomna hit. Jag vet att de redan har haft fullt upp med en rad möten i dag på förmiddagen, vilket kommer att fortsätta i dag på eftermiddagen och i morgon förmiddag. Jag vill gärna påpeka för er att det här är den tionde utskottsdelegationen i år som kommer till Europaparlamentet från Riksdagen. Det är med stor glädje vi välkomnar er hit, och vår dörr står alltid öppen för arbetsutbyte med kolleger från andra parlament.(1) 

Talmannen.
   – En rättelse till föredragningslistan för sammanträdena den 8 och 9 oktober 2003 har delats ut. Finns det några synpunkter? 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan om de fria yrkena. Vid talmanskonferensen kunde man inte enas kring ett resolutionsförslag i denna muntliga fråga. Det har hållits ytterligare diskussioner i frågan sedan dess, och jag tror att det nu finns en majoritet i kammaren som är positiv till en resolution. Jag föreslår därför att vi röstar om en resolution under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg och att vi fastställer kl. 12 på torsdag nästa vecka som tidsgräns för att lämna in förslag till resolution. 

(1)

Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gärna att ni förenar er med mig för att välkomna den vecka för ”Ansvarsfull konsumtion” som äger rum i Bryssel den här veckan, och som man gör reklam för i parlamentets alla byggnader. Ansvarsfull konsumtion innebär att konsumenterna har möjlighet att göra ett val till för mån för produkter som har framställts på ett etiskt sätt eller inom ramen för rättvis handel, där arbetstagarnas rättigheter respekteras och där en social premie betalas ut till hjälp för fattiga bönder och andra producenter i de utvecklingsländer där varor har sitt ursprung.
Detta parlament har spelat en viktig roll för att driva på frågan om företagens sociala ansvar på den europeiska dagordningen, och rättvis handel är en mycket viktig del i detta. Jag ber er, herr talman, att tacka kvestorerna för att de har samtyckt till att detta skulle äga rum i parlamentet den här veckan, Oxfam World-butikerna för att de driver stånden kring parlamentet och också övriga organisationer som Fairtrade Foundation och Tradecraft Exchange från mitt eget land som stöder den.
Jag skulle vilja be er att tillsammans med mig uppmuntra denna kammares alla ledamöter att välja rättvisekaffe och andra livsmedel och varor som på ett frestande sätt finns tillgängliga för oss i barerna och restaurangerna här i parlamentet under hela den här veckan.
Talmannen.
   – Herr Howitt! Vi skall vidarebefordra ert tack till alla dem som ni har nämnt. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Med hänvisning till artikel 2 i parlamentets arbetsordning vill jag fästa uppmärksamhet på ett uttalande som gjordes relativt nyligen i det skotska parlamentet, där en konservativ ledamot av det parlamentet med hänsyn till ordföranden i Europaparlamentets fiskeriutskott sade att ”det ankommer på honom att företräda de åsikter som Förenade kungarikets regering står för i förhållande till konstitutionen och det förhållandet att den skulle kunna inrymma den gemensamma fiskeripolitiken”. Detta avsåg förslaget till konstitution och Stevensons roll som föredragande för ett betänkande om ämnet.
Kan ni kanske bekräfta, herr talman, att ingen ledamot enligt artikel 2 får ta emot ett juridiskt bindande uppdrag, och vidare, att det förvisso inte ankommer på ordföranden i något utskott att ta emot ett uppdrag från någon regering – varken från Edinburgh, London, Madrid eller någon annanstans. Kan ni kanske också bekräfta att Stevenson faktiskt är oförhindrad att försvara Skottland om han så önskar. 
Talmannen.
   – Jag kan förvisso bekräfta att artikel 2, som ni påpekade, behandlar oberoendet för det mandat som denna kammares ledamöter innehar och att ledamöterna i denna kammare utövar sitt mandat oberoende, något jag vet att vår kollega Stevenson vanligtvis gör. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som jag redan påpekat här i kammaren är det i Lettland förbjudet med aktiviteter som arrangeras av kommunistpartiet, kommunistpropaganda är förbjuden och det är förbjudet att använda kommunistiska symboler. 500 000 ryskspråkiga medborgare, eller 40 procent av befolkningen, som saknar medborgarskap, är uteslutna från det politiska livet. Ingen som inte lämnade kommunistpartiet i Lettland åtta månader före Sovjetunionens sönderfall är valbar eller får arbeta inom den offentliga sektorn. Till exempel är kommunistledaren Alfreds Rubiksx, som i dag är ordförande för socialistpartiet, inte valbar, trots att hans parti är representerat i parlamentet.
Slutligen uppförs monument över Sovjetstaten med offentligt stöd, samtidigt som veteranerna från kriget mot fascisterna förbjuds bära de dekorationer som de förtjänade under kriget, och somliga fängslas just därför att de deltog i kriget mot fascisterna.
Med anledning av att Lettlands president är närvarande i kammaren i morgon och håller sitt högtidstal för att belysa detta oacceptabla tillstånd, vilket jag själv kunnat bevittna, vill jag ta tillfället i akt och uppmana er att hänvisa till denna situation under de diskussioner som ni kommer att hålla med henne. 
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ni nog känner till så dödades en italiensk missionär, Annalena Tonelli, på ett brutalt sätt i Somalia i Afrika för två dagar sedan. Denna kvinna hade i 30 år ägnat sig åt att hjälpa sjuka människor, och för detta fick hon beröm och stöd från hela befolkningen och från själva det islamiska samfundet.
Detta barbariska mord har fått stort genomslag i mitt land, särskilt på grund av det utomordentliga humanitära arbete som utförts av offret. Jag vill fråga er, herr talman, om ni vill vidarebefordra kammarens kondoleanser, både till hennes familj och till de italienska institutionerna, med anledning av detta tragiska, plötsliga dödsfall. 
Talmannen.
   – Jag har i dag på parlamentets vägnar avgett ett uttalande om detta. Jag skall se till att ni får en kopia, och jag skall med glädje ta kontakt med Tonellis familj. 
Ahern (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min förvåning över att vi vid detta plenarsammanträde inte kan debattera det allvarliga strömavbrottet som nyligen inträffade i Italien. Medborgare i hela unionen, och särskilt de som drabbas av en sådan händelse, torde förvänta sig att frågan tas upp som en brådskande fråga.
Vi har nu bett De Palacio att komma och debattera detta med oss i utskottet, men detta kan inte ersätta ett uttalande från kommissionen eller rent av, med tanke på att det som hände var av gränsöverskridande karaktär, från rådet. Vi måste ta upp frågan om säkerheten för elförsörjningen och den inre marknaden som en brådskande fråga.
Jag ville bara anmäla till protokollet min ytterliga förvåning över att vi inte kunde debattera frågan vid detta plenarsammanträde. Resultatet blir att vi inte tjänar unionens medborgare. 
Talmannen.
   – Ingen tog upp detta vid arbetsplanen i dag, något som skulle ha kunnat göra det möjligt för oss att testa kammarens vilja angående detta. Vi kommer dock att kunna debattera de vidare konsekvenserna av det under debatten om förberedelserna inför Europeiska rådets möte den 16–17 oktober, eftersom det helt klart är en gränsöverskridande fråga. Kolleger kan alltså under den debatten komma med synpunkter på den här frågan om de önskar det. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara ta en minut för att presentera kammaren för Kanga, som är en mycket speciell gäst från Australien. Hon är en väldigt söt liten leksakskänguru, men hon har kommit till Europaparlamentet i dag med ett mycket allvarligt budskap, nämligen för att öka medvetenheten om plötslig oförklarlig död hos barn över ett år och hos vuxna. Många av er torde har hört talas om plötslig spädbarnsdöd, vilket innebär att spädbarn dör oväntat, men ni kanske inte vet lika mycket om att många andra dör efter fyllda ett, och att familjerna ofta inte får någon förklaring till varför de har dött.
Enbart i mitt eget land dör åtta människor varje vecka på detta sätt. Familjen lämnas därhän med sina frågor om varför personen dog och vad man hade kunnat göra. De får väldigt få svar.
Vad vi kan göra i Europaparlamentet är att be Världshälsoorganisationen – och jag är glad att generaldirektören är här i Bryssel i dag – att ge det här syndromet ett erkänt namn och en erkänd kod så att mera forskning kan utföras över gränserna. Vi skulle kunna få reda på hur många människor som dör på det här sättet och kanske komma fram till orsakerna.
Jag kommer att till kolleger skicka en kopia av den här skrivelsen som är ställd till Världshälsoorganisation med en begäran om den här koden. Jag hoppas att de kommer att underteckna den. Detta kommer att innebära att många familjer i hela Europa kommer att finna i alla fall någon tröst i att forskning kommer att utföras om den här tragiska sjukdomen.
I dag flyttar Kanga vidare till det skotska parlamentet och till parlament och valda församlingar över hela världen med sitt budskap om att vi måste göra någonting ytterligare för att gå till botten med orsaken till varför människor dör på det här sättet. 
Zorba (PSE ).
   – Herr talman! Jag ber er ingripa för att stoppa de dödshot som medlemmar i De grå vargarnas extremistorganisation på norra Cypern framfört mot journalisterna Sener Levenet och Ali Osman vid den turkcypriotiska tidningen .
 och dess utgivare hotar att tystas, och detta är ett allvarligt slag mot press- och yttrandefriheten i det turkcypriotiska samhället. Det finns välgrundade farhågor för att denna typ av angrepp kommer att intensifieras inför valen på det ockuperade Cypern i december, och att terrorism och fruktan skall hindra de demokratiska, Europavänliga rösterna i det turkcypriotiska samhället från att höras.
Jag uppmanar er att ingripa, med den särskilda lyhördhet som ni som gammal och erfaren journalist också har när det gäller pressfriheten, och jag kräver också att kommissionen och dess representation på Cypern systematiskt skall informera parlamentet om liknande frågor.
Talmannen.
   – Jag skall gärna följa upp det direkt, fru Zorba. Tack för att ni tog upp frågan. 
Lage (PSE ).
   – Jag vill uppmärksamma kammaren på att en militärkupp ägde rum för inte så länge sedan i Republiken Guinea-Bissau. Kuppen utfördes mot en vald president. Alla kupper eller rörelser mot en demokratiskt vald politisk företrädare måste alltid fördömas tydligt och klart. Det skall medges att situationen i Guinea-Bissau redan avvek från det normala, eftersom nationalförsamlingen hade upplösts och förfarandet för att välja en ny församling visade sig alltmer svårbemästrat. Men en övergångsstadga hade lagts fram, och arbetet hade inletts för att återställa demokratin i Guinea-Bissau, detta lilla och nästan okända land i Guineabukten.
Herr talman! Jag vädjar till er och till gemenskapens institutioner att inte negligera detta lilla land helt och hållet, och att erbjuda ett konkret stödpaket för att återställa demokratin och bidra till att demokratiska val kan hållas. Guinea-Bissau behöver hjälp för att kunna hålla dessa val, eftersom det råder brist på allting, också pengar för att finansiera valförfarandet. Men i ännu högre utsträckning behöver denna lilla nation bidrag till utveckling, fred, framgång och hjälp så att dess folk inte längre behöver lida av våld och osäkerhet inför framtiden. 
Ferrández Lezaun (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Förra söndagen ägde en demonstration rum i Zaragoza mot den nationella vattenplanen, en av de många demonstrationer vi har arrangerat i Aragonien. Närmare 100 000 personer deltog. Det var den första demonstrationen där mer än en tredjedel av befolkningen – nära 35 procent av invånarna i Aragonien, däribland personer över 90 år och spädbarn under ett år – deltog för att visa att de förkastar den nationella vattenplanen.
Som infödd Aragonienbo vädjar jag till er att meddela kommissionsledamot Wallström att vi är tacksamma för att hon är villig att föra en dialog och för hennes ståndaktiga arbete. Men detta motsvarar inte den spanske premiärministerns hållning. Jag vill be er meddela premiärminister Aznar att vi önskar att han skall ändra denna oförsonliga och auktoritära hållning och sitta ned och tala med den legitima företrädaren för allt folk i Aragonien, nämligen Aragoniens regering.
Herr talman! Den överväldigande majoriteten av folket i Aragonien vill inte bli plundrade. Vi försvarar därför, och kommer närhelst så är nödvändigt att fortsätta försvara, vår ståndpunkt: ”ingen omläggning”.
Talmannen.
   – Punkten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om fullständig integration av samarbete med AVS-länderna i Europeiska unionens budget. 
Schreyer,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med Europeiska utvecklingsfonden (EUF), som lämnar stöd till länder i Afrika, Karibien och Stillahavsområdet, och fondens integrering i gemenskapens budget, är ingen nyhet här i kammaren. Parlamentet har vid upprepade tillfällen begärt att fonden skall integreras och alltid stött förslag som syftat till detta. Det är därför ett stort nöje för mig att i dag kunna informera er om att kommissionen har godkänt ett meddelande där det föreslås att Europeiska utvecklingsfonden fullständigt överförs till gemenskapens budget från och med nästa budgetplan.
Kommissionen föreslår denna åtgärd eftersom vi är övertygade om att budgeteringen kommer att bidra till att öka effektiviteten i det stöd som ges till AVS-länderna, skynda på och förbättra genomförandet av detta stöd samt förbättra effektiviteten hos alla parter som deltar i förfarandet. Förslaget ligger helt i linje med de löften som Europeiska unionen gett vid olika toppmöten under det senaste året. I Monterey lovade Europeiska unionen t.ex. att öka det totala stödet till utvecklingsländerna och förbättra behandlingen och samordningen och på så vis öka effektiviteten.
Parlamentet känner väl till syftet med att integrera Europeiska utvecklingsfonden i gemenskapens budget och har vid flera tillfällen förespråkat en sådan åtgärd, något som kommissionen också under lång tid har varit positiv till. Det första förslaget i denna fråga lades fram 1973 – för 30 år sedan – och idén har sedan tagits upp vid flera tillfällen, senast 1993.
Men medlemsstaterna har aldrig kunnat komma överens om hur detta speciella instrument, som har funnits sedan 1958, skall överföras till budgeten. Utvecklingsfonden är speciell eftersom den finansieras direkt av medlemsstaterna och enligt en särskild beräkningsgrund.
Det är ändå kommissionen som ansvarar för administrationen av fonden. Men även här gäller andra bestämmelser än de som tillämpas för andra utrikespolitiska instrument. Medan parlamentet har rätt och skyldighet att bevilja ansvarsfrihet för utvecklingsfonden, deltar det inte i beslut om beloppens storlek eller vad bidraget skall användas till.
Varför föreslår vi nu igen, år 2003, att denna fond utanför budgetstrukturen skall integreras i gemenskapens budget? Det finns två grundläggande skäl. För det första kommer förslaget att gynna alla parter, och särskilt mottagarländerna. För det andra är kommissionen övertygad om att det nu är rätt tid, rätt tillfälle för att ta upp detta förslag på föredragningslistan.
Jag vill först behandla det andra skälet: rätt tid och tillfälle. Här ingår tre faktorer. För det första finns det ett förslag om att reformera fördragen; i det förberedande arbete som utfördes av konventet stöddes uttryckligen det faktum att Europeiska utvecklingsfonden skulle tas med i budgeten, och den konstitution som föreslagits skulle medge ett sådant steg. Den andra viktiga faktorn är utvidgningen av Europeiska unionen. Inom ramen för anslutningsförhandlingarna nåddes en överenskommelse om att de nya medlemsstaterna ännu inte skulle bidra till den befintliga fonden, men delta i förhandlingar om dess efterföljare. Den tredje beståndsdelen är förslaget till ny finansieringsram på EU-nivå för perioden efter 2006, vilken diskuteras för närvarande. Det meddelande som godkänts i dag är därför en praktisk del av det nya finanspaket som kommissionen föreslår.
Lika viktiga som denna källa till möjligheter är emellertid de överväganden som jag nu skall lägga fram. Att inkludera utvecklingsfonden i budgeten skulle gynna AVS-länderna, det skulle öka den politiska effektiviteten i EU:s stöd och bidra till att administreringen av stödet blir mer effektivt. Det nuvarande systemet med fem årliga förhandlingar utanför budgetsystemet medför en ökad risk för att AVS-länder på något vis hamnar vid sidlinjen politiskt. Fördelen för AVS-länderna är att om den integreras i budgeten, så skulle stödet gång på gång finnas med på agendan.
De utvecklingsprogram som ingår i budgeten och vars genomförande granskas varje år – bland annat av parlamentet – gör i själva verket stödförfarandet effektivare. Det skulle också bli lättare att redovisa befintlig personal inom gemenskapens budget i stället för inom det nuvarande fondsystemet.
Hur skulle detta göra EU:s stöd mer effektivt? Inom utvecklingsfondens ram har en stark partnerskapsmetod utvecklats, vilken absolut bör bibehållas, liksom principen om äganderätt och principen om att koncentrera sig på att utrota fattigdomen, men det skulle vara mycket bättre att skapa synergier mellan de olika programmen som får anslag ur EU:s budget och de programmen gynnar också AVS-länderna. Dessutom skulle medel för globala stödprogram, exempelvis Globala hälsofonden, kunna användas bättre om fonden inkluderades i budgeten.
Administrativa förfaranden skulle förenklas eftersom det inte längre skulle finnas två separata parallella system med två skilda finansbestämmelser, två uppsättningar genomförandebestämmelser och två olika redovisningsnormer. I stället skulle vi genom att harmonisera systemen öka effektiviteten, inte bara inom kommissionens enheter, utan också för myndigheterna i mottagarländerna och för alla dem som deltar i genomförandet av stödet. Ni förstår, vi skall vara medvetna om att exempelvis icke-statliga organisationer måste hantera två separata system, vilket uppenbarligen medför en hel del pappersarbete och ineffektivitet.
Vilka argument skulle kunna läggas fram mot förslaget? AVS-länderna kunde möjligen oroa sig för att deras särskilda behov skulle hamna på andra plats efter andra utrikespolitiska prioriteringar, exempelvis krissituationer. Vi måste mildra denna oro, och kommissionen har verkligen gjort det i sitt meddelande. För det första kommer stödprogrammet att säkerställas genom en förordning, som skall antas i ett medbeslutandeförfarande, vilket skulle inkludera detaljer om de resurser som skall ställas till förfogande under en bestämd period. Våra erfarenheter av budgetprogrammen har också visat att den fleråriga principen i fråga om stödet och principen om årlig behandling absolut behöver förenas.
Kommissionen har inte lagt fram några fasta förslag i dag om budgetsiffror för de närmaste åren. Dessa måste slås fast under de kommande diskussionerna om nästa budgetplan. Kommissionen har ändå föreslagit ett antal viktiga åtgärder för att skydda framtida anslagsnivåer. Den nuvarande stödnivån kommer exempelvis att fungera som en lägsta nivå inför framtiden, medan framtida ekonomiska prestationer bör bestämma den fortsatta utvecklingen.
Uppenbarligen kommer finansnivåerna också att prägla kommande diskussioner – särskilt i rådet, naturligtvis. Anslagen måste omförhandlas för varje ny fond. Följaktligen innebär de nuvarande proportionerna ingen garanti för framtida utbetalningar ur utvecklingsfonden. Kommissionen ser en viktig fördel med att integrera utvecklingsfonden i den europeiska budgeten, nämligen att dessa separata förhandlingar om anslagsnivån för varje ny fond inte skulle behöva genomföras.
Europeiska unionen bidrar med hälften av allt offentligt utvecklingsstöd i hela världen. Förra året bidrog Europeiska unionen med 31 miljarder euro av totalt 60 miljarder euro i utvecklingsstöd, en siffra där både stöd från medlemsstaterna och anslag från gemenskapen ingår. Det finns för närvarande tre källor till gemenskapsstöd: gemenskapens budget, Europeiska investeringsbankens instrument och, naturligtvis, Europeiska utvecklingsfonden. Genom att inkludera Europeiska utvecklingsfonden i gemenskapens budget skulle det europeiska stödet bli mer synligt och kunna framställas på ett mer sammanhängande sätt; detta skulle utgöra ytterligare ett viktigt steg i processen för att stärka Europeiska unionens internationella roll.
För att ta detta steg måste ett antal förslag om det rättsliga och politiska genomförande som krävs läggas fram och godkännas under de kommande månaderna. Kommissionen förlitar sig på parlamentets stöd för dessa förslag. Tack så mycket.
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Som kommissionsledamoten känner till välkomnar Europaparlamentet varmt den analys som hon har gett oss här i dag. Jag känner emellertid att något saknas, fru kommissionär, nämligen en tydlig avsaknad av en försäkran eller garanti om skyddet för EUF:s medel inom gemenskapsbudgeten. En sak som också saknas i era påpekanden är en hänvisning till behovet av att få ett samtycke från AVS till den här ordningen. Jag skulle inte förvänta mig att AVS-länderna accepterar någon situation som de anser ger dem mindre makt och mindre inflytande över beslutsfattandet vad avser EUF.
Jag undrar hur ni avser att avgränsa detta. Ni sade att ni inte var helt beredda att göra det, men omläggningen av EUF:s pengar till andra europeiska prioriterade frågor är någonting som vi är vana vid sedan tidigare. Vi har varit med om det, och vi är väldigt ivriga att undvika att det kommer att inträffa under nya omständigheter.
Skulle ni, fru kommissionär, kunna överväga en ny utgiftskategori för utveckling i budgetplanen? Och skulle ni vara beredd att föreslå detta i förslaget till nästa budgetplan för slutet av 2003? 
Schreyer,
    – Det är naturligtvis viktigt att detta förslag diskuteras i detalj med AVS-länderna, och en sådan diskussion bör också omfatta många delar i utvecklingsfonden som är inskrivna i Cotonouavtalet; jag skulle exempelvis föreslå partnerskapsmetoden och även principen om att koncentrera sig på att utrota fattigdomen. Jag delar också er uppfattning att vi bara kan övertyga AVS-länderna om att samtycka till denna typ av förslag, som vi hoppas kommer att förbättra effektiviteten, om vi kan lämna tillräckliga garantier för att detta inte bara är en ursäkt för att minska de resurser som står till förfogande för utvecklingsstöd. Hur kan vi säkerställa detta? Kommissionen har särskilt tagit upp denna fråga i sitt meddelande och uppgett att de nuvarande siffrorna bör utgöra det minimum som gäller inför framtiden.
Hur skulle detta kunna säkerställas inom ramen för budgeten? Det kunde göras genom att man inkluderar detaljer från finansieringsramen i den rättsliga grunden för ett flerårigt program. Kommissionen föreslår inte att det skulle läggas till en ny utgiftskategori i budgetplanen. I stället anser vi att det vore fördelaktigt att inom ramen för budgetplanens strukturer klargöra att det finns olika instrument för utrikespolitik och även för utvecklingsstöd. Samtidigt skulle vi genom att förankra finansramen i den rättsliga grunden ”inhägna” medlen och se till att synergifördelarna inte kan medföra en minskning av de tillgängliga resurserna.
I det meddelande som offentliggjorts i dag har kommissionen till och med föreslagit att den framtida utvecklingen av stödet från utvecklingsfonden bör bestämmas av den allmänna ekonomiska utvecklingen. Detta är ett positivt uttalande, som också skall ses i anslutning till de löften som gavs i Monterey. Den del av utvecklingsstödet som finansieras eller som i framtiden kommer att finansieras ur budgeten är uppenbarligen bara en liten del av de utlovade 0,39 procenten av den årliga BNP, men jag menar att den delen bör säkerställas. Jag kan naturligtvis inte nu förutspå om den siffran kommer att höjas som ett resultat av de finansiella förhandlingarna. 
Talmannen.
   – Punkten är avslutad.
Eftersom rådet inte är närvarande avbryter vi sammanträdet i några minuter.
Talmannen.
   –Eftersom rådet fortfarande inte kan närvara föreslår jag att föredragningslistan ändras något och att nästa punkt på föredragningslistan blir en muntliga fråga (B5-0278/2003) av Klaus-Heiner Lehne med flera för PPE-DE-gruppen om marknadsregleringar och konkurrensregler för fria yrken. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamot Monti för att han svarat med så kort varsel. Det ger oss den fördelen att vi kan behandla denna muntliga fråga i en något mer ”prominent” del av föredragningslistan, i stället för att diskutera den fram på småtimmarna. Jag är tacksam för att det blev så. I själva verket hänför sig denna muntliga fråga till ett mycket viktigt ärende, nämligen att medlemsstaterna i Europeiska unionen i flera sekel har utvecklat fria yrken som förväntas spela vissa specifika roller. Det krävs till exempel av jurister att de skall skipa rättvisa, och i notarius publicus skyldigheter ingår att han eller hon skall upprätta offentliga dokument medan vissa yrkesgrupper lyder under mycket specifika yrkesregler, vilket exempelvis är fallet med legitimerade läkare, farmaceuter och många andra fria yrken, där det finns jämförbara regler och särskilda strukturer.
Låt mig säga att vi i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har varit lite oroade av en viss utveckling i kommissionens ståndpunkt om fria yrken under ett antal år. Jag tänker på den diskussion som vi exempelvis hade för några år sedan om direktivet om penningtvätt. Vi har hela tiden intrycket att kommissionen tillämpar alla bestämmelser som gäller för exempelvis stormarknader på dem som skulle vilja söka sig till de fria yrkena. Men det kommer inte att fungera just därför att alla yrkesstrukturer har sina egna särdrag, och dessa yrken har också särskilda allmänna skyldigheter. De kräver därför olika behandling jämfört med normala marknadsaktörer, som antingen köper eller säljer en särskild produkt på marknaden.
Med tanke på den senaste utvecklingen – bland annat den undersökning som gjorts av institutet för högre studier i Wien och som publicerades för några månader sedan – skulle vi vilja veta hur kommissionen räknar med att behandla denna fråga i framtiden. Vi har faktiskt hört att kommissionen har för avsikt att genomföra en bred utfrågning av alla sektorer som omfattas av denna fråga, och vi skulle naturligtvis också vara intresserade av att höra vilka steg kommissionen tänker ta efter utfrågningen. De frågor som vi har lagt fram koncentrerar sig på denna aspekt, och jag menar att det skulle vara till stor hjälp om kommissionsledamot Monti också kunde klargöra sin ståndpunkt i detta ärende i dag i sitt svar på denna muntliga fråga. Det skulle kunna göra slut på en stor del av den osäkerhet som finns inom de fria yrkena och bringa klarhet i frågan.
I våra diskussioner om föredragningslistan, herr kommissionär, har vi redan kommit överens om att vi också vill att parlamentet under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg skall göra det som vi gjorde för några år sedan och godkänna en resolution i frågan. Det skulle då ge er en sorts måttstock för att bedöma kammarens synpunkter när det gäller den mycket känsliga frågan om de fria yrkena. 
Monti,
   Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen är fullt medveten om den roll som de fria yrkena kan spela när det gäller att göra EU:s ekonomi mer konkurrenskraftig och bidra till att nå de mål som sattes upp vid rådets möte i Lissabon.
Kommissionen är övertygad om att den otvivelaktiga kompetensen inom yrkesgrupperna och deras förmåga att etablera klientkontakter som bygger på ömsesidigt förtroende är viktiga faktorer för att utövarna av de fria yrkena skall lyckas och att detta ger mycket nöjda klienter i Europa. Det är med detta i åtanke som kommissionen har antagit ett antal initiativ som, vilket redan har nämnts, är avsedda att se till att allmänhetens intresse är helt skyddat och särskilt att säkerställa en hög grad av oberoende och yrkesmässig moral inom detta område. Domslutet nyligen om Wouter den 19 februari 2002 och frågan om att skydda klienternas rättigheter hör också hit.
I mars 2003 inledde vi en utvärderingsprocess för att få en samlad bild av bestämmelserna om de fria yrkena och effekterna av dem i Europeiska unionens länder. I denna process tar man hänsyn till två aspekter: just därför att de fria yrkena starkt påverkar konkurrenskraften i andra sektorer är det för det första viktigt att ta hänsyn till de ekonomiska konsekvenser som bestämmelserna kan få på produktionen och på effektiviteten, prisnivåerna och sysselsättningen, och för det andra, som författarna till frågan antydde, är det mycket viktigt att hänsyn tas till icke-ekonomiska aspekter och att det således görs en noggrann bedömning av olika bestämmelsers berättigande. Om resultaten visar att en del av dessa bestämmelser går längre än vad som objektivt sett kan rättfärdigas för att å ena sidan säkerställa tjänster av hög kvalitet och å andra sidan skydda konsumenternas intressen, så är kommissionen och även jag säkra på att medlemmarna i de fria yrkena själva kommer att tvingas göra allt de kan för att se till att dessa typer av bestämmelser ses över. Vi analyserar för närvarande vad de fria yrkena och konsumenterna bidrar med till denna bedömning.
Herr Lehne, den 28 oktober 2003 kommer det att hållas en utfrågning med intresserade parter – den utfrågning som ni själv hänvisade till – och vi är säkra på att vi vid detta tillfälle kommer att kunna samla en stor mängd synpunkter från alla områden. Om några parlamentsledamöter vill delta så är de naturligtvis mer än välkomna. Jag är säker på att debatterna kommer att hålla hög kvalitet och bidra till att vi får en bättre förståelse för hur yrkesgrupperna arbetar. Om ni önskar delta kommer era synpunkter säkert att bidra till kvaliteten på diskussionen.
Till sist, herr talman, vill jag påminna kammaren om att kommissionen efter ett förslag från min kollega, kommissionsledamot Bolkestein, den 7 mars 2002 antog ett förslag till direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer, där det huvudsakliga syftet var att i enlighet med besluten från rådets möte i Lissabon konsolidera de 15 befintliga direktiven på detta område och att öka rörligheten på kunskapsområdet. Detta förslag genomgår för närvarande den första behandlingen här i kammaren. Utan att gå in på frågan om yrkeskvalifikationer, vilket fortfarande är ett område där medlemsstaterna har det primära ansvaret, syftar förslaget till att underlätta för medlemmar av de fria yrkena att med hjälp av behörighet från en viss medlemsstat erbjuda sina tjänster till klienter i alla medlemsstater. Samtidigt undersöker kommissionen – i ett större sammanhang och i linje med strategin för den inre marknaden för finansiella tjänster – en sammanhängande metod för att övervinna de hinder som finns när det gäller att tillhandahålla tjänster över gränserna, bortsett från dem som enbart hänför sig till erkännande av yrkeskvalifikationer. Om kommissionen skulle lägga fram ett nytt förslag på detta område, som också omfattade gränsövergripande tjänster som erbjuds av medlemmar av de fria yrkena, skulle man naturligtvis ta rimlig hänsyn till de allmänna intressen som står på spel, och i synnerhet till den särskilda betydelsen av dessa yrkens oberoende och yrkesetik.
Avslutningsvis upprepar kommissionen sitt löfte att respektera bestämmelserna och den restriktiva självreglering som hänger samman med de fria yrkena och som kan rättfärdigas av det allmänna intresset. Kommissionen anser sig också vara skyldig att öka sina ansträngningar för att skapa lika villkor för kvalificerade yrkesmän, i syfte att öka den gränsöverskridande rörligheten och främja sund konkurrens, till gagn både för yrkesmännen själva och för konsumenterna. Om jag får använda ert eget uttryck, herr Lehne, så är vi alla medvetna om att stormarknadsbestämmelser varken är lämpliga eller tillräckliga här. Detta är en mycket speciell sektor, som vi emellertid anser kunde dra nytta av en kritisk genomgång av dess befintliga regelverk. 
Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Relationen mellan den fria marknaden och de fria yrkena är inte okomplicerad, som kommissionsledamot Monti har klargjort. Som ni vet, herr Lehne, har Zappalà och andra ledamöter i mitt utskott arbetat i drygt ett år på ett direktiv om yrkeskvalifikationer, och vi känner därför mycket väl till den särskilda, exceptionella beskaffenheten hos de fria yrkena.
Medlemmar av de fria yrkena erbjuder oberoende tjänster baserade på en synnerligen hög kunskapsnivå, som det är svårt att sätta ett värde på. Av den anledningen regleras yrkesverksamheten av en etisk kod som gäller förbindelser mellan olika yrkesutövare, mellan yrkesutövarna och deras klienter, och mellan yrkesutövarna och samhället som helhet. Yrkesutövarnas uppträdande regleras av en etisk ram som innefattar deras exakta skyldigheter och de krav på tjänsterna som bestäms av yrkesutövarna själva, och denna etiska ram utgör därför det första steget mot en reglering i termer av tolkning och tillämpning.
En sociolog från Förenta staterna, Fredson, visar i sitt arbete att yrkessystemet motsvarar etiken i arbetet, där det måste finnas en ungefärlig jämvikt – jag håller med kommissionsledamot Monti om detta – mellan vinsten och genomförandet av bestämmelserna, vilka kännetecknar marknaden och byråkratin. Detta är i sig exceptionellt. Medlemmar av de fria yrkena behöver en särskild status för att kunna bevara denna ömtåliga och svåra balans, inte bara i sitt eget intresse utan också till gagn för samhället som helhet. Dessutom stipuleras det i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 5 om fritt yrkesval, att var och en har rätt att utöva ett fritt valt eller accepterat yrke; och friheten att välja yrke skiljer sig från den fria företagsamheten.
Kommissionär Monti, som framgår av fördraget kan de fria yrkenas tjänster i allmänhetens intresse också rättfärdiga vissa begränsningar av konkurrensbestämmelserna. Av den anledningen kan lagstiftningen och det etiska regelverket medge undantag från konkurrenslagstiftningen i särskilda fall: i fråga om honorar, som kan vara obligatoriska och som fastslås av staten, i fråga om en integrerad strategi för att utöva yrket, i fråga om annonsering där etiska koder kan utesluta möjligheten att yrkesutövare gör bedömningar av varandra, i fråga om medlemskap i socialförsäkringsorgan, i fråga om obligatoriskt medlemskap i pensionsfonder, vilket godtas, och i fråga om exklusiva rättigheter för vissa reglerade yrken.
Kort sagt, herr talman, de bestämmelser som är nödvändiga för varje särskild yrkesgrupp för att se till att opartiskheten, kompetensen, integriteten och ansvaret för medel i ifrågavarande yrke inte betraktas som konkurrenshinder. De fria yrkenas verksamhet bör därför syfta till att yrkesutövarna och de tjänster som de utför skall erbjuda positiva lösningar på de utmaningar som vi ställs inför och på så vis skydda de allmänna intressena i samhället i stort. De normer som yrkesorganisationer upprättat på eget ansvar i syfte att säkra kvaliteten på de tjänster som utförs, säkerställer att sådana bestämmelser iakttas i enlighet med vedertaget bruk för yrkesmässighet och yrkesetik.
Jag tror följaktligen – och det speglar kommissionsledamot Montis uttalande – att vi på detta sätt, och enbart i kraft av den svåra balans vi måste upprätthålla mellan vinst och etik, kan etablera ett rimligt förhållande mellan den fria marknaden, konkurrensen, regleringen och etiken i allmänhet. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Föregående talare belyste de särskilda kännetecknen för de fria yrkena och behovet av differentierad lagstiftning. Nåväl, som kommissionsledamot Monti betonade måste denna differentierade lagstiftning upprättas på en fri marknad, där klienterna normalt sett har möjlighet att välja de yrkesutövare de önskar och dessutom kan förvänta sig vissa uppträdandenormer.
Vi bör förhindra en risk: att de fria yrkenas branschorganisationer upprätthålls som ett slags medeltida organ som det är mycket svårt att få tillträde till och framför allt att denna typ av branschorganisation hindrar den fria rörligheten för människor inom Europeiska unionen. Med andra ord måste vi säkerställa de två målen, nämligen dels att ge fritt tillträde för klienter eller de som engagerar de fria yrkesutövarna i alla unionens länder parallellt med rätten till ett system av allmän natur, dels rätten till tillträde för yrkesutövare från ett land till ett annat land i Europeiska unionen. Och i detta sammanhang bör de särskilda bestämmelserna för de fria yrkena i första hand syfta till att säkerställa ordning inom dessa yrkesgrupper. I många fall är det inte så. Och det skulle vara ganska olyckligt om kommissionen trodde att yrkesgruppernas funktion säkerställs av yrkesorganisationerna, om vi sedan upptäckte att de etiska normerna för yrkena i fråga i många fall inte är verkligt reglerade inom detta yrke. Och många av oss känner till exempel från alla fria yrken.
Jag anser därför att kommissionsledamoten har åstadkommit en mycket balanserad analys, och jag vill också gratulera honom till hans initiativ att genomföra en utfrågning där människor från de olika sektorerna deltar, men jag hoppas att de inte bara är medlemmar av yrkesgrupperna, utan också representerar olika sektorer – industrisektorn, användarna, konsumenterna – så att alla aspekter kan beaktas.
Slutligen tror jag att det kommer att krävas nya, ganska specialiserade bestämmelser för de fria yrkena, men dessa bestämmelser får inte strida mot Europeiska unionens allmänna bestämmelser. Som kommissionsledamot Monti sagt talar vi inte om en stormarknad – man kan inte gå till en stormarknad och köpa läkartjänster – men i ett marknadssammanhang har kunderna också rätt att dra fördel till exempel av att det finns konkurrens inom en sektor med fler yrkesutövare än vad som krävs. Mekanismen med tillgång och efterfrågan kan alltså fungera som en urvalsfaktor, så att klienterna normalt går till de fria yrkesutövare som erbjuder de bästa villkoren, bland annat det bästa priset. Men om vi fastslår en överdrivet strikt reglering, om villkoren som bestämmer hur klienterna har tillgång till tjänsterna är alltför stränga, kommer klienterna att finna sig snärjda av dessa organisationer och de priser de sätter, och de kommer inte ens att kunna vidta åtgärder mot dem.
Jag anser därför att kommissionsledamoten har behandlat problemet mycket bra: vi måste söka en jämvikt så att de särskilda krav som hänger samman med dessa yrken – som vi alla önskar skall ha mycket höga etiska normer, vilket de fria yrkena själva bär det huvudsakliga ansvaret för genom sina organisationer – inte skapar fördomar bland klienterna, konsumenterna eller användarna. Det måste finnas rättsliga bestämmelser och juridiska och administrativa organ som klienten har tillgång till och vars syfte är att se till att tjänsterna skyddas så långt som möjligt och att vi, i enlighet med de krav som angetts av Gargani och Lehne, kan säkerställa en fri konkurrens, både inom Europeiska unionens medlemsländer och gränsöverskridande inom unionen. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Varje gång någon ropar på avreglering och talar om behovet av att sträva efter sådan avreglering, så tar deras motståndare upp frågan om specifika drag. När det talas om avreglering i en sektor som erbjuder samhällsomfattande tjänster, säger folk att sektorn i fråga är av ett särskilt slag som det bör tas hänsyn till och som gör att de marknadsbestämmelser som gäller för andra ekonomiska och industriella sektorer inte kan tillämpas på denna särskilda sektor. Samma sak gäller de fria yrkena: alla yrken har sina egna särskilda kännetecken. Men kännetecknet för de fria yrkena i Europa, särskilt i vissa länder, exempelvis Italien, är att de är de minst avreglerade av alla yrken.
Herr kommissionär, ni förstår att när folk säger att det måste skapas en balans, så kan jag samtycka så länge som vi inser att det för närvarande inte finns någon balans alls, att de s.k. fria yrkena i Europa i dag i själva verket är baserade på slutna yrkesorganisationer som utövar ett kollektivt monopol, försvarar vinster och skapar hinder för unga människor som vill ta upp dessa yrken. Låt mig som ett exempel nämna journalistförbundet. Nyligen kom en välkänd fransk journalist med massor av yrkeserfarenhet till Italien när hans utgivare köpte flera italienska tidningar, och han utsågs till redaktör för en av dessa tidningar. Italienska journalistförbundet upprördes och såg till att denna person, en fransman, inte kunde utföra samma arbete i Italien.
Avregleringen av yrkestjänsterna, så som den begärts av Italiens antitrustmyndighet, behövs för att många av Europas industrisektorer skall bli mer konkurrenskraftiga – de sektorer som är mest beroende av att ha en kunskapsbas och vara konkurrenskraftiga på den internationella marknaden.
Jag välkomnar utfrågningen i oktober så länge som, låt mig upprepa det, det står klart att denna balans bara kan uppnås i Europa i dag om vi lyckas mjuka upp den slutna verkstad och det monopolistiska strupgrepp som yrkesorganisationerna innebär. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär! Denna diskussion påminner litegrann om den diskussion vi förde om så kallade tjänster i allmänhetens intresse och konkurrenslagstiftningen. Även om de fria yrkena helt klart inte är en stormarknad – och fastän en stormarknad som ju faktiskt är en marknad inte är någon tjänst i allmänhetens intresse i denna bemärkelse – så har de två någonting gemensamt. När det gäller tjänster i allmänhetens intresse var vi överens om att konkurrenslagstiftningen, subsidiaritetsbestämmelserna och den inre marknaden innebar att det fanns utrymme för undantag, där subsidiariteten skulle tillämpas på grund av att dessa tjänster kan visa sig ha drag från och definieras i termer av olika identiteter och kulturer. Jag tror att subsidiaritetens grundprincip – att man ser på olika kulturer och identiteter och den historiska bakgrunden till en viss situation – kan tillämpas även här.
Som anhängare till konkurrenslagstiftningen, och inte bara till kommissionsledamot Monti, måste vi emellertid också vara konsekventa. Jag anser därför att det är rimligt att tillämpa EU:s konkurrenslagstiftning på de fria yrkena och att detta bör stödjas, under förutsättning att man tar hänsyn till särdragen i denna marknadssektor. Jag är därför mycket nöjd med att se att kommissionen inte ifrågasätter yrkesorganisationerna.
Men detta för oss till ämnets kärna. Fria yrken – jurister, notarius publicus, tekniker, arkitekter, läkare och revisorer – har en mycket speciell karaktär och har utsatts för en mycket specifik historisk utveckling. De kräver höga kompetensnivåer och ett särskilt förtroendeförhållande till klienten. Men de kännetecknas också av att konsumenten inte har tillgång till samma information som de som erbjuder dessa tjänster. Dessa kännetecken får inte glömmas bort.
Jag anser därför att kommissionen inte får tillåtas göra misstaget att tolka yrkesmässiga uppförandekoder som ett hinder för den fria rörligheten för tjänster. Jag håller emellertid fullständigt med kommissionen om att självreglering inte får användas som ett skydd mot marknaden och inte bör få försätta konsumenterna i ett ofördelaktigt läge. Ändå får vi inte förenkla saker och ting alltför mycket. Det primära syftet med sådan självreglering är att garantera kvaliteten på tjänsterna med hjälp av etiska yrkesnormer och förhindra intressekonflikter och vilseledande annonsering.
Det är för att garantera kvaliteten på tjänsterna som yrkesgrupper tar ansvaret för att upprätta uppförandekoder, och i dessa föreskrivs vissa normer för att yrkesutövarna skall iaktta bestämmelserna och säkerställa yrkesetiken. Jag betraktar yrkesrelaterade uppförandekoder som väsentliga för att garantera opartiskhet, kompetens, integritet och ansvar bland medlemmarna i varje yrkesorgan och för att skydda konsumenterna. Parlamentet och min grupp stöder de fria yrkena på grundval av deras höga etiska normer, den säkerhet som de erbjuder konsumenterna och deras kompetens, opartiskhet och integritet, och vi vädjar om att denna speciella status skall beaktas på lämpligt sätt när konkurrenslagstiftningen behandlas, så att det skapas säkerhet för alla.
Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste säga två saker inledningsvis. För det första var jag föredragande för parlamentets betänkande om förslaget till det direktiv som kommissionsledamot Monti hänvisade till. För det andra har kommissionsledamotens olika initiativ i form av en serie undersökningar och statistik när det gäller betalningsstrukturer och uppträdandemetodik orsakat en hel del oro i Europa, särskilt i mitt eget land.
Låt oss då tala om yrkena. Jag tror att vi alla behöver diskutera just vad ordet ”yrke” betyder och vilken effekt det har på allmänheten. I stort sett har yrkesutövare – det finns flera miljoner i Europa – daglig kontakt med nästan alla i världen. På vissa sätt säkerställer de trygghet, hälsa och frihet. Det finns i allmänhet en hel del sammanblandning av olika typer av yrkesutövare: intellektuella yrkesmän är något helt annat än yrkesutövare i allmänhet.
När det gäller konkurrens – och jag befarar att jag inte har tid att gå så mycket in i detalj på vissa områden som jag skulle vilja – är det i dagligt tal fråga om att diskutera ett pris. När det gäller frågor som säkerhet, frihet och hälsa innebär emellertid professionella tjänster att det där finns kvalifikationer och utbildningsnivåer som säkert går utöver det vanliga, och att tjänsterna hur som helst inte ligger inom allas förmåga. Utan tvivel kan vi, när vi talar om konkurrens, inte tala om priser, men vi bör tala om kvalitet. Kvalitet är något helt och hållet annorlunda, därför att det är kvaliteten som säkerställer hälsa, frihet och säkerhet. Detta betyder inte, som jag ser det, att vi kan åsidosätta konkurrensfrågan, men vi behöver helt enkelt överväga vilket slags konkurrens vi talar om. Det finns till exempel absolut inget sätt att jämföra två olika hantverksartiklar med två olika operationer som utförs av hjärtkirurger.
Min slutsats, herr talman, är att jag menar att man inte bör göra några vidsträckta generaliseringar. Yrkesorganisationer är inte på något sätt endast slutna organisationer; de har en funktion när det gäller utbildning och livslångt lärande, vilket ger konsumenterna säkerhet. Dålig, illa fungerande lagstiftning, som ofta tvingar yrkesorganisationer att agera på icke önskvärda sätt, bör inte användas som en ursäkt för att avskaffa själva organisationerna. 
Monti,
   – Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter för denna debatt, som jag anser har klargjort ett antal mycket viktiga frågor.
Alla talare har påpekat, med olika eftertryck, att de fria yrkena är djupt rotade i historien – Gargani talade uttrycksfullt om detta – och att vi behöver uppnå balans mellan en rad kontrasterande principer: självreglering och offentlig reglering; marknadsöverväganden och andra överväganden; specifika tillstånd men trots detta ansträngningar för att åstadkomma större rörlighet i Europa. Det har, som jag sade, påpekats att vi behöver en balans: det kan vara här som eftertrycket skiljer sig åt, eftersom några – exempelvis Medina Ortega och i ännu högre grad Della Vedova – menar att den nuvarande jämvikten kanske inte är riktigt bra och att man behöver göra betydligt fler framsteg; andra, som är mer försiktiga, önskar att man skall ta större hänsyn till de fria yrkenas särskilda natur och att man därför inte bör betrakta den nuvarande jämvikten som så otillfredsställande.
Något annat som har framgått av diskussionen är att vi behöver veta mera, att vi behöver öka våra kunskaper. Det var just detta som var anledningen till den utvärdering som baserades på den undersökning som kommissionen beställde av institutet för högre studier i Wien och som jag tror ökar vår kunskap eftersom man där tittar på de nuvarande systemen i de 15 medlemsstaterna för fem olika kategorier bland de fria yrkena och försöker göra jämförelser. På denna grundval tror vi verkligen att utfrågningen, konferensen den 28 oktober, där, som Medina Ortega har sagt, i synnerhet företrädare för både klienter och yrkesutövare kommer att delta, kan vara värdefull. I detta avseende får vi inte glömma bort att yrkesutövarnas klienter utgörs både av privatpersoner och av företag: Den effekt som givetvis kvaliteten, uppförandenormerna och även priserna får är därför viktig med tanke på den verkliga inkomstnivån, medborgarnas levnadsstandard och företagens produktionskostnader.
Situationen i medlemsstaterna skiljer sig åt, vilket framgår av denna undersökning. I detta avseende, herr Karas, anser jag att den jämförelse ni gjorde mellan denna fråga om de fria yrkena och frågan om tjänsterna i allmänhetens intresse – (tjänster i allmänhetens intresse) för att göra det mer koncist – är synnerligen intressant. I båda fallen måste vi i själva verket inse de behov som går utanför rena marknadsöverväganden, och jag tror att det i båda fallen, med rimlig hänsyn till dessa önskemål, finns utrymme för att öka konkurrensen och effektiviteten.
Jag anser att kommissionen behandlar denna uppgift på ett mycket balanserat sätt. Liksom ni, herr Zappalà, har jag lagt märke till att det uppstått viss oro i ett antal medlemsstater. Om jag får skulle jag vilja ta tillfället i akt och betona att denna oro är ogrundad av två anledningar: för det första därför att – för att använda ert uttryck – ingen försöker klumpa ihop allesammans, tvärtom, den undersökning som utvärderingen grundar sig på skiljer som jag sade mellan fem yrkeskategorier och 15 medlemsstater just för att undvika att sammanföra alla under samma tak. Av en preliminär pressdebatt i ett antal medlemsstater framgick att kommissionen avsåg att uttala sig för en okontrollerad avreglering. Oberoende av det faktum att kommissionen traditionellt är försiktig i sina initiativ, tror vi att det särskilt på detta område skulle vara ganska oklokt att utgå från att det inte behöver göras några förändringar, trots att ingen av oss betraktar en okontrollerad avreglering som ett alternativ.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.(1) 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om föreberedelser inför Europeiska rådets möte i Bryssel den 16–17 oktober 2003.
Jag vill säga till Antonione att vi förstår det enorma tryck som han har arbetat under i dag. När vi får ambitiösa tidsplaner är de ibland väldigt svåra att hålla, även med den bästa viljan i världen och de högsta flexibilitetsnivåerna. Jag skulle dock vilja formulera en allmän vädjan till Antonione – och be honom att vidarebefordra denna vädjan till sina kolleger – om att på ett lämpligt sätt prioritera den interinstitutionella förbindelsen med denna kammare. Jag vill be att vi på bästa sätt anstränger oss för att undvika upprepningar av något som är ett olyckligt men – vad gäller den här eftermiddagen – oundvikligt problem. 
Antonione,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Innan jag börjar vill jag verkligen be om ursäkt för förseningen: Jag blev uppehållen på grund av uppgifter som jag måste utföra åt det italienska ordförandeskapet, och därför kom jag hit senare än den tidpunkt för debatten som var angiven på föredragningslistan. Jag vill också tacka er, herr talman, och de andra parlamentsledamöterna och även kommissionen för att ni ändrade ordningen på föredragningslistan och på så vis gav mig möjlighet att tala nu. Jag kan försäkra er, herr talman, att jag skall göra allt jag kan för att undvika en upprepning. Vi skall absolut prioritera relationen mellan institutionerna, och det är helt rätt.
Jag är tacksam mot Europaparlamentet för detta tillfälle att för kammaren lägga fram de viktigaste ämnena på föredragningslistan för det kommande mötet med Europeiska rådet, som kommer att äga rum här i Bryssel den 16 och 17 oktober. På förmiddagen den 16 oktober, innan mötet med Europeiska rådet öppnas, kommer regeringskonferensen att hålla sitt andra sammanträde på statschefsnivå, assisterade av utrikesministrarna. Europeiska rådets egna förhandlingar kommer att börja kl. 16.00 med det sedvanliga mötet mellan stats- och regeringscheferna och Europaparlamentets talman.
Innan jag presenterar punkterna på föredragningslistan för det kommande mötet med Europeiska rådet vill jag säga ett par ord om det särskilda toppmötet med stats- och regeringscheferna, vilket som ni vet ägde rum i Rom tidigare denna månad, för att markera att regeringskonferensens officiellt har börjat arbeta.
Vi har alltså nu gett oss in på den andra etappen av författningsprocessen som började med konventets arbete och det förslag till konstitution som utarbetades där. Talman Cox! Låt mig börja med att nämna er egen närvaro vid invigningssessionen, vilket, som ni väl vet, det italienska ordförandeskapet satte särskilt värde på. Era kolleger Hänsch och Méndez de Vigo fortsatte för att närvara vid det första ministermötet vid regeringskonferensen, som hölls på eftermiddagen samma dag.
Toppmötet i Rom bekräftade i stort sett vår gemensamma förståelse för den historiska betydelsen av detta stadium i den europeiska integrationsprocessen och behovet av att förse den utvidgade unionen med en sammanhängande, ömsesidigt överenskommen författningsgrund; vi är övertygade om att detta är väsentligt om vi skall kunna stärka Europas inre sammanhållning och öka trovärdigheten och auktoriteten i dess internationella roll.
Det rådde en konstruktiv atmosfär vid regeringskonferensens första sammanträde, där kommissionens ordförande och vice ordförande och, som jag tidigare nämnde, Europaparlamentets talman närvarade, tillsammans med stats- och regeringscheferna från medlemsstaterna, de anslutande staterna och kandidatländerna. Det fanns ett tydligt samförstånd om att medlemsstaterna var kollektivt ansvariga gentemot den allmänna opinionen i Europa för att se till att regeringskonferensen blev en framgång för den utvidgade unionen och dess medlemsstater. Det faktum att stats- och regeringscheferna utan problem antog Romförklaringen är en tydlig bekräftelse på att antagandet av förslaget till konstitution är ett mål som man delar, och ett mycket viktigt steg för Europa.
Det fanns, naturligtvis, bestående nationella skillnader i fråga om vissa aspekter i förslaget till konstitution, även om man bekräftade den gemensamma avsikten att hålla fast vid de tidsramar som sattes upp i Thessaloniki. Vid regeringskonferensens första ministermöte klargjorde man ytterligare tidtabellen, metodiken och organisationen av det arbete som det italienska ordförandeskapet har för avsikt att genomföra, så att stats- och regeringscheferna får allt nödvändigt underlag för att kunna komma fram till en innehållsrik överenskommelse vid sitt sammanträde den 12 och 13 december 2003.
Herr talman, mina damer och herrar! Det kommande mötet med Europeiska rådet i Bryssel kommer huvudsakligen att koncentreras på att blåsa nytt liv i ekonomin och att öka konkurrenskraften, samt på vissa aspekter i den europeiska asyl- och invandringspolitiken, särskilt den gemensamma bevakningen av unionens yttre gränser och kontrollen av migrationsflödena.
Rådet (allmänna frågor) höll en inledande diskussion om förslaget till kommenterad föredragningslista vid sitt sammanträde den 29 september 2003, och återkommer till ärendet vid sitt nästa sammanträde den 13 oktober, på grundval av en uppdaterad version av föredragningslistan, som också kommer att återspegla slutsatserna från mötena med rådet (rättsliga och inrikes frågor) och Ekofinrådet tidigare denna månad, och sammanträdet med rådet (transport, telekommunikation och energi) den 9 oktober.
Som brukligt är vid toppmötena kommer även mötet med Europeiska rådet i Bryssel att behandla aktuella internationella frågor. Föredragningslistan är ännu inte helt fastställd, men jag kan tala om för er att som det nu ser ut kommer toppmötet att omfatta situationen i Mellanöstern, med tanke på den extremt oroande utvecklingen på senare tid, situationen i Irak med sikte inte minst på den nära förestående givarkonferensen, och situationen i Iran i samband med våra bemödanden att stoppa spridningen av kärnvapen.
Som jag redan nämnt önskar det italienska ordförandeskapet att diskussionerna vid det kommande mötet med Europeiska rådet skall inrikta sig på det trängande behovet av att blåsa nytt liv i den europeiska ekonomin. Men låt mig säga rent ut att det italienska ordförandeskapet inte önskar en överlappning med vårens möte med Europeiska rådet. Det är faktiskt så att vi i mars 2004 som planerat kommer att ha vårt årliga möte för att gå igenom hur Lissabonstrategin som helhet har genomförts, på grundval av kommissionens rapport och bidrag från de olika rådskonstellationerna.
Det italienska ordförandeskapet anser ändå att det kommande mötet med rådet i mitten av oktober kan vara bra tillfälle för en diskussion och en politisk debatt i en mycket aktuell och brådskande fråga, som oroar oss alla, och där våra åsikter sammanfaller. Med andra ord förväntar vi oss att toppmötet i oktober skall ge tillfälle till en diskussion om ekonomisk tillväxt och återhämtning och om instrument för att öka konkurrensförmågan i ett ekonomiskt klimat där Europas ekonomi fortfarande kämpar för att få grepp om de tillfällen till återhämtning som märks i andra delar av världen. Vi förväntar oss också att rådets slutsatser skall ge fingervisningar och löften som kan vägleda arbetet i de olika rådskonstellationerna under de kommande månaderna. I själva verket är vi övertygade om behovet av att fortsätta med en sund makroekonomisk politik, medan vi samtidigt skyndar på de nödvändiga strukturreformerna, främjar investeringar i infrastruktur och humankapital och antar en ekonomisk politik som är inriktad på tillväxt, skapande av sysselsättning och en verklig integration av de nya medlemsstaterna på den stora inre marknaden. Europeiska rådet bör lägga grunden till ett program som stöder tillväxt grundad på klart ökade investeringar i större infrastrukturnätverk samt i forskning och utvecklingsprojekt, med en mer påtaglig satsning från den privata sektorn.
Vi välkomnar kommissionens nya meddelande och Ekofinrådets beslut om det europeiska initiativet för tillväxt. Vi uppmanar Europeiska rådet att ge ekonomin ytterligare en avgörande puff. Att utveckla projektet med det transeuropeiska transportnätverket (TEN) och se till att det faktiskt kommer i gång är synnerligen brådskande, inte bara med tanke på utvidgningen och för att främja integrationen mellan de gamla och de nya medlemsstaterna, utan också för att undanröja de hinder och flaskhalsar som för närvarande förvrider den inre marknadens funktion.
Mot denna bakgrund skall Europeiska rådet på sitt kommande möte ge sin bedömning av kommissionens förslag till ny plan för prioriterade TEN-projekt, och man bör kunna ge en klar och kraftfull rekommendation så att förslagen godkänns snabbt. Vi menar i själva verket att det är viktigt att göra upp en tillförlitlig tidtabell för genomförandet av projekten i syfte att stimulera en ekonomisk tillväxt baserad på investeringar och att öka marknadsförväntningarna och stärka förtroendet för affärerna.
Strömavbrottet i Italien nyligen gjorde oss alla mer medvetna om det brådskande behovet av att fullborda skapandet av en fullständigt integrerad europeisk energimarknad och att stärka säkerheten för energileverantörerna och samtidigt hålla medlemsstaternas stora beroende av importerad energi i minnet. Europeiska rådet måste alltså ge vägledning, inte minst om hur man bättre integrerar europeiska nätverk och utvecklar nya former av energisamarbete med tredje land, särskilt med våra partner i Medelhavsområdet, med sikte på energiministrarnas Europa-Medelhavskonferens i början av december i Rom.
Att öka konkurrensförmågan är fortfarande nyckeln till att uppnå målen för tillväxt och sysselsättning. Det italienska ordförandeskapet förstår behovet av att tillämpa rätt instrument, både på europeisk och nationell nivå, för att organisera en genuint öppen, konkurrenskraftig marknad som grundar sig på kunskap, industriell utveckling och en stadigt expanderade och diversifierad tjänstesektor.
Investeringar i forskning, avancerad teknik och humankapital är mycket viktiga om vi skall kunna nå våra tillväxtmål. Europeiska rådet kommer att uppmanas att ge den nödvändiga impulsen och stimulera medlemsstaterna att anta samordnade åtgärder för att säkerställa påtagliga framsteg när det gäller att nå investeringsmålet 3 procent av BNP till forskning, och uppmana industrin och alla berörda parter att bidra till att skapa europeiska tekniska plattformar i viktiga konkurrenssektorer inom unionens ekonomi.
Slutligen kommer rådet också att ta upp den sociala dimensionen i sitt arbete och den viktiga roll som socialförsäkringssystemen spelar när det gäller att öka konkurrenskraften i Europas ekonomier. Men socialförsäkringssystemen i hela Europa måste nu reagera på den utmaning som en åldrande befolkning innebär. Medan det å ena sidan blir nödvändigt att se till att den sociala dimensionen stärks och fullständigt integreras i unionens ekonomiska politik och sysselsättningspolitik, är det å andra sidan lika viktigt att utarbeta en politik för att reformera arbetsmarknaden och ägna sig åt frågan om Europas allt äldre befolkning genom att reformera bidrags- och pensionssystemen så att de blir ekonomiskt hållbara, samtidigt som den sociala tryggheten ligger kvar på en hög nivå.
Kort sagt kommer ordförandeskapet vid det kommande mötet i Europeiska rådet att bekräfta att tidpunkten för igångsättandet av tillväxtinitiativet är vald för att ge en stark signal om sund ekonomisk styrning och förnyat förtroende för Europas ekonomiska potential. Med tanke på den aktuella ekonomiska pressen måste den signalen nu ljuda högt och klart om vi skall kunna hålla takten i genomförandet av de strukturella reformer som överenskoms i Lissabon.
Innan jag slutar vill jag tillägga – jag började med att säga detta – att ordförandeskapet anser att Europeiska rådet också kan notera den senaste utvecklingen i fråga om riktlinjerna från Europeiska rådets möte i Thessaloniki för asyl- och invandringspolitiken och, ännu viktigare, att det kan lägga grunden till nya gemensamma ansträngningar på europeisk nivå. Man kommer därför att uppmana det kommande europeiska toppmötet att bekräfta att kontrollen av migrationsströmmarna är en högprioriterad fråga och att på nytt bekräfta unionens löfte att främja en balans mellan lämplig styrning av den lagliga invandringen och förnyade ansträngningar för att bekämpa olaglig invandring. Vi förväntar oss därför att Europeiska rådet uppmanar kommissionen, rådet och alla medlemsländer att göra allt som står i deras makt för att underlätta och påskynda slutförandet av återtagandeavtal, särskilt med ursprungsländerna eller transitländerna för de stora migrationsflödena, medan man samtidigt bekräftar vikten av effektiva gemenskapsåtgärder i fråga om repatriering för att ge trovärdighet åt Europas politik när det gäller att bekämpa olaglig invandring.
Med tanke på unionens enorma utvidgning och behovet att göra allt som är möjligt för att öka säkerheten för Europas medborgare måste stats- och regeringscheferna återigen betona att alla medlemsstater – gamla och nya – har ett gemensamt intresse av att se till att det skapas effektiva mekanismer för en gemensam bevakning av unionens gränser, särskilt dess havsgränser. Vikten av att fullständigt genomföra planen för bevakningen av unionens yttre gränser bör därför bekräftas på nytt, och kommissionen bör uppmanas att så snart som möjligt lägga fram ett förslag för att inrätta en gränsbevakningsmyndighet.
Till sist kommer Europeiska rådet att uppmana rådet att fullborda sitt arbete med förslaget till direktiv om asyl så snart som möjligt och välkomna den undersökning som igångsatts av kommissionen om att upprätta nationella kvoter, och de nuvarande och kommande medlemsstaterna bör uppmanas att samarbeta fullständigt med kommissionen i det avseendet.
Prodi,
    – Herr talman, herr Antonione, mina damer och herrar! Den 16 och 17 oktober kommer Europeiska rådet att ta upp frågorna om att stärka området med frihet, säkerhet och rättvisa och blåsa nytt liv i vår ekonomi. I dag vill jag koncentrera mig på dessa två nyckelområden.
Invandringen upphörde att vara en rent nationell fråga för en tid sedan. Den övergick på ett dramatiskt sätt till att bli en europeisk fråga när de oupphörligt stegrande immigrantflödena och ökningen av den brottslighet som hänger samman med detta fick varningssignaler att ljuda i alla medlemsstater. Bevakningen av våra gränser måste därför bli en uppgift som vi delar och angriper gemensamt i allas vårt intresse. Den förestående utvidgningen kommer att utsträcka unionens yttre gränser, och de nya medlemsstaterna kommer att bli i det närmaste helt ansvariga för dem.
På egen hand kan de nya länderna inte klara av denna betungande uppgift, vilken inte bara omfattar bevakning utan också – och kanske framför allt – politisk och social planering. Vårt humana sociala samvete säger att olaglig handel med människor och resor fulla av förhoppningar, som görs på omänskliga villkor, inte kan tolereras. Samtidigt måste vi ta upp frågan om migrationsströmmar resolut och samordna bevakningen av våra gemensamma gränser. Europeiska rådets möte i Thessaloniki visade vägen, och man betonade där behovet av att intensifiera genomförandet av programmet från Tammerfors, särskilt med hänsyn till en gemensam europeisk politik om asyl och migration. Vid nästa rådsmöte kommer kommissionen att fullgöra mandatet som det fått av Europeiska rådet genom att presentera en serie åtgärder i syfte att komplettera den gemensamma politiken.
Som ett inledande steg undersöker man för närvarande idén om att inrätta ett kontor för hanteringen och den operativa samordningen av gränskontrollerna, och rådet kommer att kunna fatta ett beslut om detta i slutet av året. Kontoret kommer inte att ersätta nationella gränsvakter. Dess uppgift kommer att omfatta organiserandet av övergripande operationer, exempelvis riskanalys, utbildning, forskning och anskaffning av utrustning som kommer att lånas ut till medlemsstaterna. En särskild undersökning har utförts om havsgränser, för att de skall infogas i den övergripande organisationen av unionens yttre gränser. Kommissionen kommer också att föreslå att det införs biometriska identifikationsmetoder för visum och uppehållstillstånd, som senare kommer att inlemmas i de större datorsystemen, i synnerhet andra generationen av Schengens informationssystem. Vi förbereder också initiativ som syftar till att göra passen säkrare. Men när vi tar itu med denna synnerligen känsliga fråga måste vi alltid hålla i minnet att behovet av säkerhet och kontroller inte får äventyra våra medborgares rätt till privatliv.
Den mest brådskande frågan är utan tvivel frågan om migrationsflödena. Lagliga invandrare är faktiskt en ekonomisk, kulturell och human resurs som vi måste välkomna och integrera i våra samhällen så gott vi kan, med vederbörlig hänsyn till deras värdighet. I en proaktiv politik i fråga om ekonomisk invandring och integration måste man därför ta hänsyn till situationen i invandrarens ursprungsland, våra ekonomiska och sociala behov och vår faktiska kapacitet att integrera de nyanlända.
Men det är också vår skyldighet att bekämpa olaglig invandring. Under de kommande månaderna måste vi koncentrera oss på två instrument: återtagandeavtal och policy för återvändande. Som rådet begärt har kommissionen inlett förhandlingar med länder utanför EU för att etablera återtagandeförfaranden för personer som har tagit sig in olagligt i Europeiska unionen. Även om stora ansträngningar har gjorts är förhandlingarna svåra, eftersom kommissionen måste övertyga tredje land inte bara om att återta sina egna medborgare, utan också tillåta transit för personer som är på väg tillbaka till andra länder.
Våra erfarenheter visar att förhandlingarna kommer att lyckas bara om de förs inom en bredare ram och om vi kan lägga fram ett antal stimulansåtgärder. I det avtal om ”status som godkänt resmål” som vi slutförde med Kina för bara en vecka sedan och som inkluderar en återtagandeklausul, spelade ekonomiska hänsyn en betydande roll. Somliga kanske säger att de inte borde ha inkluderats, men så är det nu en gång.
Den andra viktiga punkten är behovet av att erbjuda våra partnerländer garanterade immigrationskvoter, helst i samband med förhandlingar som omfattar ekonomiskt samarbete, utveckling och tillgång till marknader. Det är i själva verket mycket viktigt att medlemsstaterna underlättar vår förhandlingsposition så att vi kan sluta rättvisa överenskommelser som bidrar till att skapa det nödvändiga samarbets- och förtroendeklimatet med partnerländerna.
De olika stadierna i all policy för återvändande måste finansieras på lämpligt sätt. För att se till att förfaringssättet blir effektivt och att full respekt visas för respektive persons värdighet kommer kommissionen i höst att föreslå att det inrättas ett särskilt finansiellt instrument för att betala återresorna under perioden 2004–2006. På grundval av denna erfarenhet kommer vi att kunna ta med en genuin europeisk fond för repatriering i den nya budgetplan som träder i kraft 2007.
I dag inser vi att vi måste kämpa mot migrationsströmmar, där det är svårt att skilja mellan flyktingar som söker asyl och ekonomiska invandrare; dessa två blandas ofta ihop. Därför måste vi ge skydd till dem som behöver det, medan vi samtidigt reglerar tillträdet för de andra på ett organiserat sätt. Men först och främst behöver vi stärka själva asylförfarandet, vilket är en viktig del av vår humanitära tradition, som emellertid tycks befinna sig i skottgluggen för den allmänna opinionen i många länder. För att kunna genomföra slutsatserna från Europeiska rådets möte i Thessaloniki till slutet av året kommer kommissionen att komplettera den första fasen av utvecklingen av det gemensamma asylsystemet som överenskoms i Tammerfors genom att anta de två direktiv som ännu inte är i kraft: ett om förfarandet och ett – ett komplicerat men viktigt dokument – om definitionen av flyktingar.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall nu helt kort gå över till den andra stora fråga som kommer att tas upp vid Europeiska rådets möte i Bryssel: hur man skall blåsa nytt liv i Europas ekonomi. Det behöver inte sägas att vår ekonomi under de senaste två åren inte har gett några uppmuntrande tecken. Bilden i dag visar en svag tillväxt, svagt förtroende från hushållens och företagens sida och en låg investeringsnivå. Emellertid har det nyligen funnits vissa indikationer på att vi kanske närmar oss en vändpunkt – låt oss hoppas det – och att den nuvarande nedgången till slut kan vara i sikte, om det inte uppstår några spänningar i den internationella politiken.
De bakomliggande ekonomiska omständigheterna (grundprinciperna) är bra, eftersom medlemsstaterna har hållit sig till bestämmelserna och uppträtt mer likartat, särskilt efter införandet av euron, och tack vare ett ökat medvetande om behovet av att genomföra de strukturreformer som överenskoms i Lissabon. Vi måste därför ge vår ekonomi nya impulser. Därför antog kommissionen förra veckan det europeiska initiativet för tillväxt, som nu kommer att läggas fram för rådet för godkännande. Initiativet grundar sig naturligtvis på Lissabonstrategin om investeringar i nätverk och kunskap. Men syftet är att inom kort mobilisera ytterligare offentliga och, framför allt, nya privata medel för att finansiera infrastrukturprojekt på europeisk nivå och stärka forskning och innovation.
Budskapet till våra medborgare är därför att vi lägger den praktiska grunden till strukturella, långsiktiga förbättringar för vår konkurrensförmåga. Ett europeiskt transport- och kommunikationsnätverk är viktigt för att vi på ett bättre sätt skall kunna integrera vår ekonomi och öka sammanhållningen. Genom att visa vår beslutsamhet sänder vi ut en tydlig signal om att unionen till sist är i stånd att fatta ekonomiska beslut som inte längre kan uppskjutas.
De nya marknadschanser som uppstår tack vare medlemsstaternas och den privata sektorns åtaganden kommer i sin tur att främja ett direkt engagemang från det europeiska affärslivets sida. De direkta effekter som uppstår genom investeringarna i projekten kommer att märkas så snart som arbetet påbörjas på byggplatserna, vilket i ett stort antal fall kan bli ganska snart.
I det initiativ som vi lägger fram för er i dag har vi dragit nytta av de erfarenheter som vi gjort i samband med tidigare initiativ och försök att lösa de problem som orsakat förseningar i det förflutna. Som en del av strategin antog kommissionen förra veckan ett paket som omfattar 29 större transeuropeiska nätverksprojekt med totalt cirka 220 miljarder euro i investeringar från och med nu och fram till 2020.
Detta är den övergripande bilden av det som måste uppnås om vi skall kunna förse den inre marknaden med en effektiv infrastruktur för att göra vårt näringsliv mer konkurrenskraftigt. Det är emellertid uppenbart att bara vissa projekt är klara att genomföras inom den närmaste framtiden. Kommissionen kommer att ge Europeiska rådet en antydan om tidtabellen för att slutföra det arbete som finns med på listan för att möjliggöra för stats- och regeringscheferna att koncentrera alla sina ansträngningar och ge största möjliga bidrag till att ekonomin skall förbättras på kort tid.
Om nu initiativet förutsätter större investeringar från den privata sektorn, är det klart att den offentliga finansieringen fortfarande spelar en mycket viktig roll. Jämvikten och framför allt innehållet i de offentliga utgifterna blir mycket viktig. Vi måste inrikta investeringarna på tillväxt. För att öka den ekonomiska drivkraften och alltså skynda på slutförandet av arbetet föreslår vi att man ökar bidraget från gemenskapens budget från 10 procent till 30 procent för de gränsöverskridande aspekterna i de högprioriterade projekten. Det gör det möjligt att uppbåda mycket större resurser från den privata sektorn.
Vi behöver emellertid också ge Europeiska investeringsbanken en större roll. Därför föreslås det i initiativet att banken får en större roll när det gäller att mildra bördan och dela de ekonomiska riskerna. Vi vill också enträget uppmana medlemsstaterna att öka sina investeringar i forskning, utveckling och kunskaper för att främja utvecklingen av fysiskt kapital och humankapital. Detta är de enda recepten för att säkerställa hållbar sysselsättning på lång sikt.
Jag kan inte tillräckligt ofta upprepa – och jag tar upp det som Antonione sade om den otillräckliga forskningsnivån – att överlägsenhet inom den internationella konkurrensen skall uppnås genom innovation, expertiscenter samt utveckling och överföring av information och kunskap. Vi behöver också göra mer i fråga om livslångt lärande och utbildning för våra medborgare. Förutom medlemsstaternas stora ansträngningar i fråga om strukturreformer kommer de därför också att behöva öka sitt arbete på dessa områden och dra nytta av gemenskapens resurser, exempelvis det sjätte ramprogrammet, resultatreserven och halvtidsöversynen av strukturfonderna 2004.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste binda samman de större europeiska forskningscentrumen, stödja deras arbete och göra dem attraktiva för akademiker och vetenskapsmän i hela världen. Det kan inte hjälpas: vi måste besluta om att utrusta Europa med världens bästa expertiscentrum, för annars kommer våra barn att förlora entusiasmen för forskning och förnyelse. Vi måste koncentrera oss på teknisk och vetenskaplig förnyelse och på metoder för att hjälpa tillverkare att omvandla innovation till nya processer och produkter.
Det är på dessa arenor som vi kommer att vinna eller förlora vårt kommande välstånd, vårt inflytande på den internationella scenen och vår förmåga att försvara Europas intressen och upprätthålla dess värderingar i världen. Därför måste vi finna den politiska viljan att möta denna utmaning och resolut gå framåt mot det mål som jag vet att även ni strävar efter att uppnå. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Denna debatt börjar mycket senare än planerat, och jag vill be om ursäkt för att jag måste ge mig iväg för att närvara vid ett annat viktigt möte så snart jag slutat tala. Det är något som jag aldrig gjort förut. Jag vet att vi alla har andra åtaganden, och jag hade åtagit mig att vara någon annanstans kl. 17.00. Jag hoppas att det inte blir någon upprepning av denna dags förseningar.
Toppmötet med stats- och regeringscheferna våren 2002 satte uttryckligen upp ett mycket ambitiöst mål, nämligen att skapa den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen. Denna ambition påminner mig alltid om Nikita Chrusjtjov under 50- och 60-talen, när Sovjetunionen ville överträffa Förenta staterna. Vi vet hur det slutade. Ett något mer måttfullt språk skulle göra vår nuvarande situation – nämligen brist på framgång – lite lättare.
Samtidigt måste vi se till att Europas ekonomi blir mer konkurrenskraftig. För att det skall kunna ske måste först två nyckelvillkor uppfyllas. Det ena är reformen av vårt sociala system, och det andra är en större flexibilitet på arbetsmarknaderna. Lyckligtvis lever människor längre, men detta innebär också en massiv utmaning för vårt sociala system. Vår grupp är mycket starkt medveten om att vi måste införa mer oberoende och större självständighet i våra sociala system. Vi behöver göra arbetsmarknaden mer flexibel, för om arbetsmarknaden fortsätter att vara som den är nu, om vi bibehåller , kommer arbetslösa människor att drabbas särskilt hårt, och det är just dessa människor som vi vill skall återvända till arbetet.
Vår grupp skulle därför vilja inge mod hos regeringarna, som tar på sig en hård reformprocess för att denna fråga skall fortsätta att behandlas, i avsikten att ge oss svar inför framtiden på hur dagens yngre generation kan erbjudas genuina, genomförbara lösningar.
Den bästa politiken när det gäller arbete, för företag, särskilt för små och medelstora företag, är en måttfull skattepolitik. Ju lägre skatter företagen måste betala, desto villigare blir de att investera i Europa. I dag vet vi att vårt nuvarande ekonomiska system som är så byråkratiskt och ofta förbundet med mycket hög beskattning är anledningen till att våra företag investerar utanför Europeiska unionen. Vi kan därför stödja enbart sådan politik som ger de bästa villkoren för små och medelstora företag, med maximal öppenhet när det gäller beskattning, för att visa att det är värt besväret att investera i Europeiska unionen, i stället för att företag skall tvingas investera utanför Europeiska unionen, vilket sker i allt större utsträckning.
Min kollega Karas, samordnaren av vår ekonomiska politik, som jag ser här, talade om Basel II för några veckor sedan. Vi måste också se till att Basel II inte gör det svårare för små och medelstora företag att investera. I stället måste vi sluta världsomspännande avtal och organisera Basel II på ett sådant sätt att det är möjligt för små och medelstora företag att ta lån och betala tillbaka dem på rimliga villkor.
Sedan har vi frågan om den europeiska byråkratin och att man själv låser fast sig byråkratiskt. Här vänder jag mig till kommissionens ordförande. Vi väntar ivrigt på kommissionens förslag till lagstiftning om kemikalier. Men om denna kemikalielagstiftning får till resultat att europeiska företag återigen investerar utanför Europeiska unionen på grund av de tusentals bestämmelser som påtvingas dem, och lämnar den europeiska marknaden, så leder det till ytterligare förluster av arbetstillfällen och följaktligen till ett mindre konkurrenskraftigt Europa. Vi vill därför varna för att binda upp den europeiska ekonomin i mer byråkrati genom nationell lagstiftning eller gemenskapslagstiftning.
Låt mig helt kort kommentera frågan om eurons stabilitet. Somliga menar att vi nu bör överstiga siffran 3 procent för nya lån som fastslogs i Maastricht. Jag kan bara avråda från ett sådant steg. Om vi går ut och lånar mer nu, måste dessa lån betalas tillbaka, och pengarna som används för återbetalningarna är sedan inte tillgängliga för investeringar. Det är investeringar som skapar arbetstillfällen. Av den anledningen ser Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ett behov av att upprätthålla stabilitetskriterierna, även om vi tydligt erkänner de svårigheter som de nationella regeringarna står inför.
Kommissionens ordförande och även rådsordföranden, tror jag, har talat om hur viktigt det är att göra något för utbildning och forskning. Vi kan inte fortsätta att tillåta att allt fler unga forskare åker till Förenta staterna och därmed går förlorade för oss. Det innebär en förlust inte bara av mänsklig potential, utan också av Europas framtida potential. Frågan måste därför ställas mer direkt.
Som avslutning vill jag göra ett par korta påpekanden om Europas gränser och skyddet för dem. Det är en mycket viktig fråga, men jag undrar om det är nödvändigt att skapa en myndighet för gränsbevakningså som beskrivs i rådets dokument. Kan vi inte hantera problemen genom att använda de strukturer som finns? Jag vill bara ventilera frågan nu. Låt mig också uppmuntra ordförandeskapet att inte begränsa diskussionerna till den mycket viktiga gränsfrågan vid konferensen om Medelhavsdialogen i december. I stället vill jag be rådets ordförande att också fundera över hur vi kan hjälpa länderna att hjälpa sig själva, särskilt de Medelhavsländer som inte är medlemmar i Europeiska unionen, så vi kan förhindra att människor går ombord på båtar för att nå Europeiska unionens gränser, vilket resulterar i de tragedier som vi hela tiden ser på Medelhavet.
Till sist har jag en begäran till rådets ordförande, och jag tror att han kommer att hörsamma den. Jag vill uppmuntra rådets ordförande att göra sitt yttersta för att se till att regeringskonferensen kommer fram till ett avslut i slutet av året. Jag ber er att inte tillåta en fullständig omförhandling av varje sida i konventets förslag. Koncentrera er på de tre eller fyra nyckelpunkterna. Vi kommer att stödja er i era ansträngningar för att nå resultat, eftersom vi behöver en europeisk konstitution. En europeisk konstitution är den grundval på vilken denna europeiska union, som snart omfattar tjugofem medlemsstater och 450 miljoner människor, kommer att kunna fatta de beslut som måste fattas, kommer att kunna agera, vara demokratisk och upprätthålla parlamentariska principer. Låt mig därför uppmuntra er att koncentrera era ansträngningar under ordförandeskapet på konstitutionen. Det är den viktigaste prioriteringen under dessa sex månader.

Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Först och främst, herr rådsordförande, anser jag att första delen av ert tal uppfyller det mandat som ni har fått av det italienska ordförandeskapet, nämligen att informera parlamentet om det som har hänt under varje sammanträdesperiod.
Jag skulle vilja säga att det verkar som att man har lyssnat på dem av oss, mig själv i synnerhet, som bad att parlamentet skulle vara tillräckligt företrätt och jag skulle vilja tacka det italienska ordförandeskapet för detta.
När det gäller regeringskonferensens första session måste jag säga er, herr rådsordförande, – tack vare er yrkeserfarenhet förstår ni säkert detta – att ni har rört vid vår trillingnerv, vilken som ni vet är kroppens känsligaste nerv. Varför? Därför att det första regeringskonferensen har gjort är att göra sig av med det lagstiftande rådet, efter ett visst motstånd från Tyskland och Portugal, och detta är mycket allvarligt. Det är mycket allvarligt eftersom vi arbetar på grundval av delade lagstiftande maktbefogenheter och det första rådet gör är att avveckla något som är väsentligt i en demokrati, nämligen att lagstifta öppet och offentligt. Det verkar vara en bisak för rådet, och jag stöder naturligtvis våra två företrädare vid regeringskonferensen som med eftertryck opponerade sig mot detta illdåd. Vidare skulle jag vilja säga att detta inte enbart är ett problem som ni ställs inför i förhållande till oss: det är också ett problem som ni ställs inför i förhållande till de nationella parlamenten, eftersom det framför allt är medlemsstaternas parlament som har blivit förolämpade.
Jag skulle vilja upprepa min begäran att utskottet för konstitutionella frågor skall bjuda in alla medlemmarna i konventet från de nationella parlamenten och lägga fram detta problem inför dem: Hur kan det lagstiftande rådet avvecklas under regeringskonferensens första session?
Efter att ha sagt detta ber jag att få inrikta mig på mina iakttagelser om den ekonomiska aspekten. Jag överlämnar uppgiften att behandla gränsfrågan till min kollega Anna Terrón. 
Mina kommentarer är baserade på ett speciellt faktum: Stabiliteten är en offentlig tillgång. Ingen, varken människor, familjer eller stater, kan leva över sina tillgångar, och den stabilitetspolitik som baserar sig på att bekämpa inflationen är en politik som värnar om det mesta i samhället. Bara fastighetsägare, ju större desto bättre, kan klara sig undan och till och med tjäna på inflationen.
Stabiliteten skyddar de svagaste och stabilitetspakten är ett angeläget mål, men ingen stabilitet kan existera utan tillväxt. För ögonblicket är det största hotet mot den europeiska ekonomin snarare deflationen än inflationen, och efter att nu ha upplevt tre år av svag konjunkturnedgång måste alla medlemsstater därför inrikta sig på en situation med färre resurser. De befinner sig därför i en ond cirkel och måste antingen skuldsätta sig mer och mer eller skära ned investeringskostnaderna och ibland vidta båda åtgärderna samtidigt.
Det verkar som att Europa har valt den senare vägen, som är den sämsta. Sedan slutet av förra årtiondet har de offentliga investeringarna i Europeiska unionen minskat med omkring 1 procent (i Förenta staterna med 3 procent). Enligt kommissionens uppgifter innebär investeringar på 1 procent en kompletterande tillväxt på 0,6 procent.
Vi måste inse att de europeiska staterna inte har dragit fördel av de goda åren. De har inte följt den strävsamma myrans strategi. I stället har de gått i den sorglösa syrsans fotspår och låtit bli att betala av på skulden, men det är också sant att medlemsstaterna inte kommer att återfå någon hygglig tillväxt om de inskränker sig till överlevnads- eller underhållsinvesteringar och fortsätter att minska medborgarnas köpkraft. Vi måste genomföra en intelligent reform av pakten för att inte göra oss skyldiga till den anklagelse för stupiditet som har riktats mot oss. Ja, herr talman, jag använder samma uttryck. Det är som ni vet det enda som inte behöver översättas till något europeiskt språk: stupiditet.
Vi måste vara strängare under perioder av stark tillväxt: Till exempel skyldigheten att ha en balanserad budget som baserar sig på 3 procents tillväxt eller mer, skyldigheten att använda allt som överskrider en tillväxt på 3 procent till att minska skulden och ge staterna i euroområdet större flexibilitet för investeringar under en konjunkturnedgång. Det verkar inte vettigt att hålla kvar en enda nivå som inte motsvarar unionens ekonomiska verklighet. För ögonblicket har framför allt Tyskland och Frankrike med en skuld på omkring 60 procent av respektive BNP större handlingsutrymme än Italien eller Belgien som överskrider detta, som med god marginal överskrider 100 procent.0} Med andra ord måste vi även här vara flexibla.
Om vi kunde införa nya villkor – något som bör diskuteras vid Europeiska rådets möte – i Stabilitets- och tillväxtpakten skulle den andra del som vi alla har talat om bli ett faktum: lösningen att återvända till ett stort nätverk av investeringar i transeuropeiska nätverk som också kompletteras av investeringar i teknik och forskning.
Detta sades för tio år sedan vid Europeiska rådets möte i Essen. I och med utvidgningen kommer våra 400 miljarder euro att bli de 600 miljarder euro som van Miert-gruppen fastställde med tanke på 2020. Men ingenting görs. Vi rör oss mycket långsamt. En analys görs och vad uträttas? Kommissionens ordförande har – om jag har förstått saken rätt – föreslagit att finansieringen skall öka från 10 procent till 30 procent av projekten. Detta är ett steg. Vilket kan det andra bli? Det blir kanske ett stort europeiskt lån. Varför inte?
Vår skuldkapacitet är intakt. Vi har ett euroområde där 90 procent av transaktionerna sker mellan medlemsstaterna. Varför vågar vi inte driva en stimulanspolitik, något som inget land kan göra individuellt, så att resultat kan nås för hela kontinenten?
Vår budget utgör endast omkring 1 procent av gemenskapens BNP. Förenta staternas utgiftsunderskott för innevarande budgetår motsvarar 6 EU-budgetar. Jag föreslår inte att vi skall gå lika långt som Förenta staterna med vårt underskottsutnyttjande, men vi kunde åtminstone göra en ansträngning. Vi har möjligheterna, men vi saknar viljan. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Eftersom vi närmar oss det första mötet i Europeiska rådet under det italienska ordförandeskapet och utvärderar framstegen hittills, är det glas som ordförandeskapet kommer att bjuda på i nästa vecka halvfullt eller halvtomt?
På grundval av uppgifterna från regeringskonferensens invigningsmöte i Rom fruktar jag att det är halvtomt. När medlemsstaterna samlas igen för att diskutera förslaget till Europas konstitution borde de dra sig till minnes det förödande toppmötet i Nice och reflektera över kostnaderna för ett misslyckande. Polen och Spanien borde påminnas om att deras omedgörlighet i fråga om reformen av hur rösterna skall vägas i rådet är våghalsig politik och även dålig matematik.
Om nu Nice-arrangemangen var tillfredsställande skulle rådet över huvud taget inte ha inrättat ett konvent. Det majoritetsomröstningssystem som man enades om i Nice är otympligt och orättvist. Till konventets fördel kan sägas att det slängde ut de ostadiga kompromisserna från Nice och föreslog ett omröstningssystem som är mera rättvist och mera öppet. Senast jag såg efter hade företrädarna för Spaniens och Polens regeringar accepterat resultatet från konventet: nu måste de respektera dess arbete.
Också om andra frågor har det varit svåra förhandlingar. Det samförstånd som skickligt har mejslats fram av konventet kommer inte att förbättras i Rom. Riv upp substansen i förslaget till fördrag och regeringskonferensen kommer att harva på ända in på 2004 och sänka sig till en diplomatisk fars. Då kommer Rom verkligen att bli den eviga staden.
När det gäller ekonomiska reformer och stabilitetspakten har bubblorna i försvunnit sedan länge. Frankrike måste fortfarande övertyga oss om att landet tar sitt ansvar på allvar. [Önskar Frankrike verkligen spela rollen som ”likgiltig typ”? Det återstår att se.] Samtidigt som vi förstår motviljan hos en del regeringar mot att konfrontera Frankrike är en tandlös stabilitetspakt en pappersdrake som sprutar låtsaseld. De åtta regeringar som har arbetat hårt för att hålla sig till reglerna – ofta till ett icke obetydligt politiskt pris – har all rätt att vara bestörta över att deras större grannar tar så lätt på slapphet vad gäller statsinkomsterna.
Det italienska ordförandeskapets satsning vid Europeiska rådets möte för att stärka Europas konkurrenskraft är välkommen. Men vi måste förflytta oss bortom djärva deklarationer. För att åstadkomma en bättre och enklare lagstiftning behöver vi ett lämpligt samrådsförfarande och konsekvensbedömningar för företag. Lika villkor för företagsuppköp är fortfarande långt borta, vilket är frustrerande, och vi har mycket arbete kvar för att enas om ett genomförbart regelverk för en integrerad marknad inom investeringstjänster före Europavalet.
Min grupp välkomnar finansministrarnas beslut den här veckan om att på nytt rikta tillväxtinitiativet bort från väg- och järnvägsprojekt mot investeringar inom innovationer, något som kommer att bidra till att täcka Europas forskningsunderskott.
På området rättsliga och inrikes frågor finns det mera glöd i rådets handlingsplan. Den jämvikt som den liberala gruppen söker säkerställa mellan att hantera illegal invandring och att skapa förutsättningar för ett system med reglerad legal invandring förefaller i huvudsak att finnas. Vi kommer att stödja kommissionen i dess ansträngningar att inrätta ett gränsförvaltningsorgan. Europas nya östgräns kommer att bli en av de längsta i världen: det är av avgörande betydelse att vi samlar vår sakkunskap i syfte att övervaka den ordentligt.
Sorgligt nog ger oss unionens yttre handlingsplan ingen anledning att fira. Misslyckandet i Cancún måste stärka vår fasta beslutsamhet att säkerställa en reformering av Världshandelsorganisationen och handelsordningar som hjälper världens fattigaste länder. Europa måste insistera på en central roll för Förenta nationerna som en motprestation för internationaliseringen av situationen i Irak. Och de tragiska händelserna under den gångna veckan i Mellanöstern bekräftar behovet för Europas och Amerikas del av att fortsätta sitt engagemang. Min grupp fördömer reservationslöst självmordsbombningarna i Haifa men uppmanar Israel att hålla sig till de folkrättsliga principerna och i sitt svar handla i proportion till dem.
En ny författning, en trovärdig stabilitetspakt, en vitaliserad ekonomi, ett säkert och rättvist Europa i en stabilare värld: dessa skulle utgöra en verkligt god årgångsbouquet: [jag önskar er en god vinskörd].
Även jag måste be rådet och kommissionen om ursäkt för att jag måste lämna sammanträdet före slutet av den här debatten. Den nya tidpunkten för den här debatten har skapat lite oreda för mig.
Wurtz (GUE/NGL ).
   –Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Europeiska rådets möte kommer att äga rum vid en tidpunkt då Tyskland, Italien och Portugal går igenom en konjunkturnedgång och Frankrike är på väg att följa efter dem. Utöver dessa länder upplever hela euroområdet en ekonomisk nedgång och på många sätt även en nedgång vad gäller det sociala skyddet. Det är nu en så stor klyfta mellan de förmodade fördelarna med den inre marknaden och införandet av euron och våra medborgares vardagliga verklighet att vi har rätt att begära en offentlig och pluralistisk utvärdering av de riktlinjer som har följts och av de instrument som unionen har tillämpat för att genomföra dessa riktlinjer.
Givetvis har det handlingssätt som jag har rekommenderat inget samband med vissa äldre politiska ledares antieuropeiska demagogi – i första hand sådana som tillhör mitt eget land, herr Watson, – som yttrar sig på detta sätt för att gardera sig inför sina väljare. Dessa ledare anklagar Bryssel i hopp om att folk skall glömma bort att det var deras eget statsöverhuvud som personligen förhandlade fram fördragen och undertecknade stabilitetspakten. De klagar bara över hur stränga de gällande förfarandena är när de själva står inför en stark och helt legitim motståndsrörelse bestående av arbetare i sina egna länder. Framför allt ifrågasätter de inte själva innehållet i stabilitetspakten och ännu mindre innehållet i Phareprogrammet, den pakt som slutligen bara är dess livvakt: Europeiska centralbanken. Dess ansvarsområde och dess stadgar får centralbankens ansvarsområde och stadgar att framstå som de mest liberala och oantastbara i världen. Det är just därför jag anser den utvärdering som jag just har nämnt vara så nödvändig.
Visserligen måste det finnas gemensamma regler när ekonomierna är så beroende av varandra och reglerna måste följas. Men vilka regler skall gälla och vilka syften skall de uppnå? Detta är den springande punkten. Vad har vi vunnit genom strategin att tävla med Förenta staterna om att locka till oss kapital på bekostnad av en ständig och nästan överdriven strävan att få ned lönekostnaderna och hålla tillbaka de sociala utgifterna? Vad har vi vunnit på denna dyrkan av prisstabiliteten i en tid då våra ekonomier har problem, inte på grund av inflationen utan på grund av deflationen? Inser ni vad vart och ett av de vackra framsteg som lovordas av kommissionsledamot Solbes innebär för människornas liv? I dagens Frankrike är de inget annat än ett diplom som visar att de offentliga utgifterna har frysts och till och med sänkts fram till 2007 – och detta omfattar budgetarna för ungdomar, utbildning, bostäder, transporter och forskning – och att de löpande sjukvårdsutgifterna har halverats. Detta är en oacceptabel situation för det franska folket och för medborgarna i Tyskland, Italien, Portugal och i alla andra länder, och jag anser att det är helt oansvarigt att i förväg ha tvingat de blivande medlemsstaterna att gå igenom en chockterapibehandling, som egentligen består av chocker utan terapi, och att kalla det för , det vedertagna gemensamma regelverket, som inom parentes inte alls har accepterats av miljontals européer.
Visserligen finns det ett stort behov av social omvandling och följaktligen av förändring av den europeiska politiken. Det vore underbart om Europeiska rådet lät bli att skapa ett dödläge i denna tydliga krissituation och i stället gav oss sin egen diagnos och sina lösningar med en efterföljande verklig debatt med våra medborgare. En alternativ strategi är att vi tar itu med penningpolitiken och följaktligen med Europeiska centralbankens roll och funktion. Vi anser att penningpolitiken och ECB framför allt måste främja mänsklig kapacitet och därför i första hand göra sysselsättningen och utbildningen tryggare för alla. Deras uppgift skulle sedan vara att göra våra länder mycket mindre beroende av finansmarknaderna. Politiken måste kontrollera marknaden och inte tvärtom. Därför skulle tanken på en selektiv kreditpolitik, som vore ytterst gynnsam för de investeringar som stöder våra nya politiska prioriteringar men som verkligen skulle lägga hinder i vägen för dem som inte stöder dem, verkligen mötas av olika åsikter. Detta är under alla omständigheter den typ av debatt som behövs för att göra det möjligt för Europas medborgare att uttrycka sina känslor för utkastet till konstitution med full kännedom om fakta.
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! En hel del av mina kolleger har redan påpekat den osäkra ekonomiska situationen och har även bett om strukturella lösningar. Ändå bombarderas vi dagligen av motstridiga rapporter. Här i Belgien har människor denna vecka drabbats hårt av rapporten om att 3 000 arbetare i Ford Genk kommer att förlora sina jobb. Att minskad försäljning av en speciell bilmodell kan få en sådan effekt, att betydande och utlovade investeringar drogs tillbaka och att alla dessa arbetstillfällen försvinner i ett svep kan även få betydande följder för resten av Europa. I dag hade ledaren i en stor dagstidning följande rubrik: ”Har Ford bestämt sig för att försvinna från Europa?” Jag skall inte dröja längre vid detta, men jag skulle ändå vilja be er komma med realistiska lösningar som inte längre ger intryck av att sysselsättning är något som kapitalisterna kan leka med. Nu har människor intrycket att de har förts bakom ljuset.
För det andra uttryckte ni oro för freden. Som ni vet växer vår oro över Mellanöstern för varje dag. Sedan Irakkriget har fred inte etablerats. Vi skulle vilja att Förenta nationerna och Europeiska unionen kunde spela en roll där, men med sorg ser vi hur man i hela området mer och mer tycks anse sig kunna erbjuda militära lösningar. Att en mur nu uppförs, delvis till och med i de ockuperade områdena, för att skilja Israel från palestinierna är ett hån mot avsikten med flerstegsplanen. Att nya bosättningar fortfarande planeras är ett hån mot flerstegplanen. Vart leder flerstegsplanen? Den är en väg som inte leder någonstans. Vi måste handla. Vi måste övervaka denna plan på marknivå, och vi måste se till att situationen inte trappas upp ytterligare. Det som hände efter den dramatiska attacken i Haifa, en attack långt inne i Syrien, en händelse som vi beklagar och kritiserar, inbjuder helt enkelt till ytterligare militär upptrappning.
Det turkiska parlamentets beslut att sända trupper från Turkiet till Irak strider mot den turkiska befolkningens önskningar men har fattats efter amerikansk påtryckning. Det strider också mot interimsregeringens och de irakiska kurdernas önskningar och är tydligen avsett att vara ett hot mot PKK-gerillan. Den turkiska befolkningen fruktar på goda grunder att detta kommer att utlösa ännu en våldsspiral. Den iranska regimen drar också nytta av situationen i Irak, samtidigt som den möter stark kritik från den allmänna opinionen i hemlandet. De har segrat. De vinner ökat inflytande över sina shiitiska trosfränder, inte bara i samhället utan också i regeringen, och nu går de in för att förgöra den iranska motståndsrörelsen Mujahidin. Detta är åter ett försök att framtvinga en militär lösning, med andra ord en skenlösning, medan vi fortsätter att tala om en färdplan för fred. Jag vädjar till de europeiska länderna, till kommissionen och till rådsordförandeskapet att finna svar på dessa trängande frågor. Kan vi fortfarande under dessa omständigheter samarbeta med Israel utan att ställa villkor? Kan vi fortfarande hålla fast vid associeringsavtalet? Kan vi fortsätta att blunda för den uppenbara förekomsten av kärnvapen i Israel, vilka hålls i reserv som politiskt påtryckningsmedel men också som en förevändning att lättare föra konventionella krig? Är det inte där vi bör leta efter massförstörelsevapen? Bör inte Internationella atomenergiorganet ingripa och utföra sitt arbete?
Därför ber jag om en mindre resignerad och mer aktiv inställning hos kvartetten, och jag hoppas att vi fortfarande kan förhindra att kriget sprider sig och att vi verkligen än en gång kan slå in på den väg som leder till fred. 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Den centrala frågan vid det kommande toppmötet för Europeiska unionens ledare kommer i första hand att vara av ekonomisk natur. Att det kommer så snart efter rådets möte i Rom är i sig en tydlig indikation från våra ledare på deras avsikt att införa åtgärder för att åter stärka Europas ekonomi. Europas ekonomi måste stärkas. Innevarande år har tillväxten varit lägre än 1 procent, vilket är ett exceptionellt dåligt resultat mätt med vilken måttstock som helst.
Medan grunddragen i ekonomin fortsätter att vara i grund och botten sunda är tillväxten inom Europeiska unionen trög och förtroendet hos investerare och konsumenter är väldigt lågt. Vi måste faktiskt besvara frågan om vad vi måste göra för att vända på den här ekonomiska situationen. Resultatet är, som ett antal kolleger har sagt här i eftermiddag, att det nu är dags att vidta en beslutsam åtgärd. Lissabonstrategin måste genomföras i sin helhet över alla linjer. Europeiska unionen måste bli den starkaste kunskapsbaserade ekonomin i världen. Detta är absolut nödvändigt om vi skall kunna fortsätta vara konkurrenskraftiga och dra till oss utländska direktinvesteringar till vår gemenskap. Detta innebär att vi måste dra fördel fullt ut av den nya informationsteknik som är under utveckling och som kommer i en strid ström. På samma sätt måste fördelarna med olika slag av ny teknik spridas till alla regioner i Europa och till både storstads- och landsbygdsområden.
Europeiska unionens ledare måste arbeta för att fullgöra alla återstående delar i Europeiska unionens handlingsplan för finansiella tjänster, och även skapa lika villkor för sammanslagningar och företagsuppköp.
Att fullborda en fullt ut ändamålsenlig inre marknad kräver en framåtskridande utbyggnad av en integrerad marknad för gas och elektricitet i syfte att höja säkerheten för energiförsörjningen i Europa. Europeiska ledare måste se till att främja initiativ som garanterar att pensionsutbetalningar kan göras i framtiden för en åldrande befolkning.
Trots att detta toppmöte är av ekonomisk karaktär skulle det vara väldigt svårt för Europeiska unionens ledare att bortse från det eskalerande våldet i Mellanöstern, och det skall de verkligen inte heller göra. Jag tror att Europeiska unionen har en roll att spela när det gäller att mäkla eldupphör mellan de olika fraktionerna i Mellanöstern, och jag vill på det bestämdaste uppmana Italiens regering, kommissionsledamot Patten och den höga representanten Solana att fortsätta sitt aktiva engagemang i Mellanöstern vid denna kritiska tidpunkt.
Avslutningsvis kommer diskussioner otvivelaktigt att äga rum i toppmötets utkanter beträffande bestämmelserna i Europeiska unionens nya fördrag. Det förefaller som att förhandlingarna i det avseendet kom i gång ganska bra under veckoslutet, och vi önskar det italienska ordförandeskapet all framgång med att till slut ge oss ett paket som kommer att vara till fördel för folket i Europa. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! En ny opinionsundersökning visar att bara hälften av Danmarks befolkning för närvarande har hört talas om utkastet till en europeisk konstitution. Sjuttioåtta procent vill att det fortfarande skall finnas en kommissionsledamot från varje land. Bara 12 procent är beredda att avstå från en sådan företrädare. Den danska regeringen har nu därför slutligen anslutit sig till dem som kräver en kommissionsledamot från varje land. Under konventet samlade jag ihop 123 underskrifter för ett sådantställningstagande. Trots detta ingår det inte i konventets utkast, och detta visar hur ordet ‘samförstånd’ kan missbrukas när vanliga demokratiska förfaranden som innefattar förslag, ändringsförslag och omröstningar överges. Men bättre sent än aldrig. Kommer rådsordförandeskapet nu att bekräfta att det driver frågan om en kommission med en fullvärdig företrädare för varje land? 
Nästa krav måste därför bli att det bör vara väljarna själva eller de nationella parlamenten som väljer sina kommissionsledamöter. De valda företrädarna som är ansvariga inför sina nationella parlament, skulle kunna rapportera – varje fredag till EU-utskottet i den danska företrädarens fall – vad de gjorde veckan innan och vad de ämnar rösta för under den kommande veckan. De skulle kunna informera allmänheten och fungera som valda företrädare för väljarna i den instans som har monopol på att lägga fram lagförslag. De skulle kunna vara väljarnas företrädare i Bryssel i stället för Bryssels företrädare gentemot väljarna. Att väljas av de nationella parlamenten skulle inte utgöra något hinder för att kommissionsledamöterna som chefer för sina behörighetsområden skulle vara ansvariga inför Europaparlamentet och ministerrådet. På denna punkt bör nästa fördrag innehålla en utförlig beskrivning av kommissionsledamöternas ansvarsområden som motsvarar det ministeransvar som hör hemma i civiliserade demokratier.
En minister eller en kommissionsledamot måste också vara ansvarig för sådant som han eller hon inte kände till. Vi kan inte ha en Solbes som säger sig inte vara ansvarig därför han inte visste vad som pågick i Eurostat. Han har chefsansvar vare sig han bär skulden eller inte. Han måste ta på sig ansvaret och samtidigt se till att de skyldiga ställs till svars. Innan författningen slutligen antas vid regeringskonferensen bör varje fråga i denna text diskuteras grundligt av folket. Hur kommer ordförandeskapet att kunna se till att resultatet inte bli en tråkig överraskning för majoriteten av väljarna i våra länder? 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Om några dagar kommer diskussioner om att stimulera ekonomin att äga rum i Bryssel, och jag är rädd att de kommer att sluta med att debatten om stabilitetspakten, om huruvida den är inne på rätt spår, inleds på nytt och att det kommer att sluta med en debatt mellan stater som vill kunna göra av med mer pengar och öka sitt underskott utöver de åtaganden som gjorts i själva pakten. Jag är rädd för att det – återigen, sorgligt nog – inte kommer att bli någon diskussion om vad Europeiska unionen och de europeiska institutionerna kan göra för att uppmuntra och bidra till EU:s ekonomiska tillväxt.
Herr Prodi! För drygt ett år sedan gav ni i uppdrag åt en högnivågrupp av sakkunniga att genomföra en utredning om en dagordning för ett Europa med en expanderande ekonomi. I utredningen lämnades några mycket specifika, mycket noggranna och mycket viktiga rekommendationer om vad Europeiska unionen skulle kunna göra för att bidra till tillväxten, först och främst genom att ändra inriktningen på sin egen interna budget, dvs. de europeiska institutionernas budget: vi behöver faktiskt också ifrågasätta synsättet i EU:s budget och i vilken utsträckning den bidrar till ekonomisk tillväxt. Denna expertgrupp lämnade sedan – under ledning av André Sapir – ett mycket tydligt förslag: ge ny inriktning åt budgeten för EU:s institutioner, de 1,25 procent av den europeiska bruttonationalprodukten som bara är ett litet belopp men som utnyttjas mycket dåligt och inte bidrar till tillväxten i Europa.
Rekommendationen var mycket tydlig: ett viktigt politiskt beslut måste fattas, och detta beslut handlar också om att avskaffa bördan av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken står för nära hälften av våra medel ur EU:s budget. De medel som skulle frigöras om vi bara tänkte om när det gäller jordbrukspolitik och jordbruksskydd, vilka har en så negativ inverkan på bilden av EU utomlands, skulle – inte minst tack vare hävstångseffekten – kunna bidra till att verkligen sätta fart på ekonomisk forskning och teknisk innovation, som behöver finansieras genom omfattande besparingar som bara Bryssel kan åstadkomma. Samma resurser skulle också kunna utnyttjas för att förbättra förverkligandet av de ökända Europeiska nätverken för att bättre länka samman olika marknader.
Allt detta skulle kunna göras, men det görs inte. Jag tror att vi på europeisk nivå först och främst behöver ompröva vår budget och vår jordbrukspolitik, annars kommer det att bli alltmer meningslöst att pompöst uttala sig om målsättningarna från Lissabon. 
En sista kommentar, herr talman: invandringen kommer att diskuteras. Det är bra, och jag hoppas att Europas medborgare kommer att få en tydlig signal om att invandrare är och kan vara en tillgång för den ekonomiska tillväxten, snarare än ett problem.
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Först och främst måste man vid nästa sammanträde granska arbetet i regeringskonferensen, som inleddes i Rom i lördags.
Enligt min uppfattning är resultatet i stort sett positivt: de antagna texterna ger oss all anledning att hoppas, efter de pessimistiska förhandsprognoserna. Jag är personligen optimistisk efter att ha upplevt konventets vacklande, problem och svårigheter: jag är fullständigt övertygad om att ingen kommer att vilja ta ansvar för att låta två års arbete misslyckas, ingen kommer att vilja ta det politiska ansvaret för att ha misslyckats med att ge Europa den konstitution som 450 miljoner medborgare förväntar sig.
Självfallet bör ingen verklig kompromiss göras när det gäller konstitutionens text. Självfallet kommer små anpassningar att behöva göras, men jämvikten i konstitutionen bör förbli som den är. Vilka anpassningar kan då göras? Jag är övertygad om att de områden där omröstning med kvalificerad majoritet tillämpas bör utvidgas: enhällighet är ett hinder, det är en betongpelare som blockerar EU:s framsteg. Jag är också fullständigt övertygad om att en kompromiss kan uppnås när det gäller antalet kommissionsledamöter: enligt mitt sätt att se bör de länder som blir medlemmar i EU från 2004 företrädas redan från början. Därefter skulle vi kunna se om vi kan komma runt problemet genom att använda kommissionärer utan portfölj, men jag tycker att det till att börja med måste finnas en kommissionsledamot för varje land som blir medlem i EU.
Sedan är jag naturligtvis övertygad om att en uttrycklig hänvisning till Europas judisk-kristna rötter bör skrivas in i förordet till konstitutionen.
Jag skulle också vilja stanna upp ett ögonblick för att berömma det italienska ordförandeskapet – på samma sätt som Barón Crespo just gjort. Ett åtagande gjordes i kammaren i Strasbourg för att säkerställa att Europaparlamentet skulle vara företrätt vid regeringskonferensen: så har också skett och det kan ses som en framgång för vår kammare. Jag är övertygad om att parlamentet kommer att kunna fortsätta att på ett värdefullt sätt bidra till debatten.
Den andra frågan, herr talman, handlar om att stimulera ekonomin. I går – och det kan vi bara välkomna – gav Ekofinrådet grönt ljus åt det första steget för att förverkliga de transeuropeiska nätverken: det handlar om stora planer som kommer att skapa nya arbetstillfällen och göra våra regioner och länder mer konkurrenskraftiga. Herr rådsordförande! När det handlar om att prioritera anser jag att vi behöver fokusera tydligt på ett Europa som går från väst mot öst, men också på ett Europa som ser från norr till söder.
Vi kan bara stimulera ekonomin genom att fortsätta Lissabonprocessen: att höja pensionsåldern är en nödvändig reform; vi behöver ge våra barn en lösning så att det finns ett system som säkerställer deras framtid om 10, 20, 30 och 40 år. Jag instämmer också med Prodi när det gäller forskningen: detta är ett åtagande som rådsordföranden gjorde i sitt tal i Strasbourg, och jag är fullständigt övertygad om att vår ekonomiska framtid är beroende av att även investeringar främjas.
Jag kommer nu till den sista frågan, nämligen invandringen, som inte kan vara en inhemsk fråga. Italien har 700 km kustlinje, som inte bara är Italiens gräns utan även Europas södra gräns. Det råder därför absolut inga tvivel om att det är EU:s skyldighet att inte bara ta ett visst organisatoriskt ansvar, i form av kontrollåtgärder, utan också att ta sitt ekonomiska ansvar i detta hänseende. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Vi får absolut inte underskatta betydelsen av nästa toppmöte i Bryssel eller de effekter det kommer att få. Allmänheten kommer att se kritiskt på detta vårt Europa så länge de känner att inget, eller praktiskt taget inget, görs för att ge dem fler arbetstillfällen. De kommer också att se skeptiskt på Europeiska unionen så länge de inte ser några investeringar i deras infrastruktur som är tillräckliga för att modernisera den och göra vår kontinent mer konkurrenskraftig.
Såväl ekonomiska som psykologiska faktorer spelar in när det gäller att återge Europa det mod och den beslutsamhet det kommer att behöva för att bli en ledande kontinent. Herr rådsordförande! Ni sade att det krävs mer investeringar i infrastruktur samt inom forskning och utveckling. I Ekofinrådet har finansministrarna återigen fått kalla fötter. Watson kanske är nöjd med det, men jag är det inte, och jag hoppas att stats- och regeringscheferna kommer att kunna hävda sig mot sina finansministrar när det gäller verkliga investeringar för att modernisera infrastrukturen.
Ni hänvisade till elmarknaden. Är det inte så att vår avreglering av elmarknaden utan garantier för tillräckliga investeringar, särskilt i ledningsnätet, skapar ett problem? Vi kommer nu att få samma problem med järnvägen. Vi har beslutat att avreglera den och håller på att sätta ihop ett andra järnvägspaket, vilket kommer att innebära sänkta tariffer och priser. Men om vi inte samtidigt kräver att den offentliga sektorn – och när så är möjligt den privata sektorn – skall investera i järnvägsnätet kommer vi att få se samma sak hända som har hänt i Förenade kungariket, där alltför små investeringar också har inneburit alltför små investeringar i människors säkerhet, vilket har lett till fler olyckor och därmed en offentlig sektor med dåligt rykte.
När allt kommer omkring tror jag att det måste göras fullständigt klart att detta inte handlar om att äventyra stabilitetspakten. Om det finns någonting i dag som hotar stabilitetspakten är det den strängt dogmatiska tolkningen av densamma, vilket leder till att allmänheten ser på den som något dåligt. Om detta tillämpas på ett intelligent, känsligt och flexibelt sätt, på det sätt som kommissionens ordförande har krävt vid flera tillfällen, utan att det tar oss tillbaka till ett massivt budgetunderskott, blir det stabilitetspaktens räddning, eftersom de budgetar som nu är i fara inte är det på grund av alltför stora investeringar i länderna i fråga, nej många av dem befinner sig i farozonen på grund av alltför stor privat konsumtion. Investeringar skulle emellertid leda till ökad tillväxt.
Låt mig nu bara helt kort säga något om utrikespolitiken. Det har redan talats om situationen i Mellanöstern, och den kommer att diskuteras ytterligare i morgon. Jag tror att rådet, och Europeiska unionen i sin helhet, otvetydigt måste fördöma terrorismen och göra detta tydligt för alla och alla länder som flörtar med den – vilket inte alltid innebär att de stöder den, men att de tolererar den. Det måste emellertid göras lika klart för Israel att landet inte får fortsätta våldsspiralen, eller till och med kanske sätta igång en ny. Under de senaste månaderna har vi sett nog av angrepp i Mellanöstern, vilka bygger på påståendet att det fanns farliga vapen här, massförstörelsevapen där, och terrorism ytterligare någon annanstans, varav det mesta visat sig vara osant. Vi måste göra det fullständigt klart för Israel att samtidigt som vi stöder landets bestämda avsikt att bli självbestämmande och motarbeta terrorismen, måste Israel också bidra till att uppnå fred.
Om jag får lämna en sista kommentar så sade ni ingenting om Ryssland eller Tjetjenien. Tjetjenien har just genomfört val som var rena farsen, och jag menar att vi också måste tala klarspråk med Ryssland, som är en viktig partner till Europeiska unionen. Er premiärminister Berlusconi har höga tankar om Putin, han är en vän till honom och välkomnar honom mycket varmt. Men samtidigt är inte Berlusconi benägen att sjunga ut. Jag tycker att Berlusconi skall säga rakt ut till Putin att vi inte kan acceptera det som försiggår i Tjetjenien. Det här är rätt tillfälle, även för Ryssland, att utarbeta en politik som kan leda till fred i Tjetjenien. 

Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Vi är tacksamma för att ministern avgav en rapport om regeringskonferensens första sammanträde. Jag måste säga att jag i likhet med Barón Crespo mycket beklagar att idén om att införa rådet (lagstiftning) förtegs, ett beslut som innebär att fördelningen av befogenheter inom Europeiska unionen inte kommer att gynnas.
Det problem som är allvarligare förefaller vara förorsakat av Spanien och Polen av den anledningen att de kommer att förlora den blockerande minoritet som de åtnjuter under Nicefördraget. Jag måste säga att dessa skäl för klagomål är hyckleri. Faktum är att Spanien och Polen behöver åtskilligt fler partner som förenar sig med dem för att nå upp till de 38 procent av befolkningen som krävs för att blockera ett beslut. Konventet föreslår att tröskeln för majoritetsbeslut sänks från 62 till 60 procent: bara 9 miljoner människor. Detta är i bästa fall en marginell fråga om krossad självaktning för Spaniens och Polens del. På torsdag hoppas jag att Spaniens och Polens sanna vänner kommer att förklara för Aznar och Miller att de borde dra tillbaka sitt klagomål och bistå regeringskonferensen med att nå fram till en snabb politisk överenskommelse om att respektera den första och andra delen i konstitutionen. Det kommer sedan att stå regeringskonferensen fritt att gå vidare med att finslipa och modernisera del III, vilket är dess egentliga ansvar. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den allvarliga ekonomiska nedgången, stagnationen, tillbakagången samt den ökande arbetslösheten och fattigdomen är några av de mer synliga bevisen på att Europeiska centralbankens strama valutapolitik har misslyckats, liksom det förfarande för budgetkonsolidering som blint påtvingats genom de nominella konvergenskriterierna.
Det räcker därför inte att ändra andan i stabilitetspakten och inte heller att genomföra den mer flexibelt. Det blir alltmer uppenbart att det krävs en omfattande översyn av paktens målsättningar och kriterier om valuta- och budgetpolitiken skall kunna bidra till ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Jag skulle därför vilja ställa följande fråga till kommissionen och rådet: när ni räknar med ett budgetunderskott på 3 procent, är ni då beredda att med omedelbar verkan dra av offentliga utgifter och kostnader som uppstår på grund av exceptionella omständigheter, såsom de bränder som ödelade Portugal i somras? En sådan åtgärd krävs snarast. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När man den 10 juli med stående ovationer här i kammaren välkomnade att konventet antog förslaget till konstitution kunde upprymdheten å ena sidan och besvikelsen å den andra inte dölja det faktum att vi hade funnit den största gemensamma nämnaren för det framtida Europa. Nu är det dags igen för regeringskonferensen. Basaren är öppen för dem som handlar med inhemska intressen. Regeringarna har återigen tagit kontroll över den europeiska konstitutionella processen och omsatt utövandet av sin praktfulla makt i handling på en feodal scen, där de storstilat bekräftar förtroendet för Europa, alltmedan människor bakom scenen redan väsnas om sina nationella intressen. Även om konventet inte skall säga något är det dags för kammaren att som förvaltare och försvarare av denna största möjliga europeiska konsensus tala ut. 
Vi kan inte stå vid sidan av och se på när denna upprepning av Amsterdam och Nice, kanske med resultatet från Nice II eller Nice III, gör att det går utför för oss så att vi förs tillbaka till den minsta gemensamma europeiska nämnaren. Konventet var långtifrån en arbetsgrupp eller en förberedande grupp bestående av en brokig skara sakkunniga; det var i stället ett unikt forum bestående av alla nationella parlament, inbegripet dem från kandidatländerna, från Spanien och Polen och från alla nationella regeringar, inbegripet dem från Finland och Österrike, och det var också ett forum för EU-institutionerna, parlamentet och kommissionen.
Efter arton månaders förhandlingar uppnåddes en stor och historisk konsensus. Efter påtryckningar från regeringarna strök konventet mycket av det. Parlamenten var företrädda; det är dessa, snarare än regeringarna, som är fördragens härskare. Efter påtryckningar från regeringarna gjorde vi stora kompromisser. Nu är det dags för oss här i kammaren att påminna regeringarna om att förhandlingarna innefattar sådant som ordhållighet och att man efter arton månaders förhandlingar inte kan bete sig som om man inte hade varit där och i stället visa en skuggboxningsföreställning som ställer stor mot liten och öst mot väst, och inte har någon som helst koppling till verkligheten.
Jag blev mycket överraskad av att kommissionens ordförande inte hade något att säga om denna historiska händelseutveckling, men stor mot liten är inte vad EU skall syssla med. Att helt enkelt låta ordförandeskapet rotera, både inom kommissionen och rådet, räcker för att alla länder skall företrädas rättvist. Det är emellertid den inhemska verkställande maktens attack på europeiskt parlamentsliv som måste bekämpas, och det är allmänheten som kommer att få betala priset.
Tanken på ett lagstiftande råd var central vid maktfördelningen i den europeiska demokratin, central i parlamentets kontroll av rådet, central i den europeiska lagstiftningens offentliga karaktär och för idén om dess närhet till medborgaren – och ändå gjorde man sig av med det vid det första sammanträdet! Man avskaffade det enhälligt vid det första sammanträdet utan att fråga vare sig parlamentsledamöterna eller EU-institutionerna, som alla hade bett om det! Det här är ett angrepp på de svårvunna majoritetsbesluten, vilka skulle göra det möjligt för Europa att agera! Den europeiska åklagarmyndigheten, lagstiftandets offentliga natur – det här handlar inte om skuggboxning utan är ett fullständigt angrepp på hela idén med Europas nya arkitektur som en europeisk demokrati och som ett stort steg framåt i riktning mot politisk enighet. Det är vår uppgift som Europaparlamentariker, och även som delegater vid konventet, att offentligt kritisera denna nationella kraftmätning och att göra detta så beslutsamt som möjligt och så högt vi kan, så att det inte bara är nationalismen som gör sin stämma hörd i Europa utan så att också idealet som handlar om politisk enighet hörs!
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman! Det hade varit bra om tidigare talare inte hade fördubblat sin talartid, eftersom vi alla har andra engagemang efter den här debatten. Artighet är emellertid inte den vanligaste egenskapen här i parlamentet.
Herr talman, herr kommissionsordförande! En av era illustra företrädare, Jacques Delors, sade i en intervju nyligen att Europaparlamentet snarare borde ägna sig åt frågor som berör de europeiska medborgarna, än att fokusera på mänskliga rättigheter i Guatemala eller kvinnors rättigheter i Ekvatorialguinea. Dessa frågor är definitivt intressanta, men vad européerna för närvarande är mer oroade av – och någonting som toppmötet i Bryssel, om jag inte misstar mig, måste ta sig an – är den osannolika bristen på tillväxt som hotar att uppsluka den europeiska ekonomin och särskilt de länder inom den europeiska ekonomin som väljer att sätta sin tilltro till euron och Europeiska centralbanken. Oavsett vilka kriterier det gäller, vare sig det handlar om skuld, underskott, tillväxt, arbetslöshet eller inflation – är de tre medlemsstater som inte röstade för euron och som har behållit sin inhemska valuta de som klarar sig bäst, även när det gäller konkurrens och Lissabonstrategin – se kommissionens rapport i frågan. De tre länder som borde stiga fram och ta emot sina medaljer är Förenade kungariket, Danmark och Sverige, som dessutom nyligen har gett ett otvetydigt svar på frågan om europeisk valutapolitik.
Eftersom toppmötet i Bryssel skall övervaka övergången mellan Duisenberg och Trichet kanske mötesdeltagarna kunde beakta den politik som förts sedan euron infördes 1999. För övrigt, ordförande Prodi, är den händelsen något som ert mandat kommer att ihågkommas för, eftersom ni tillträdde tjänsten innan euron hade införts och kommer att lämna den efter att den införts. En otrolig aspekt på denna valuta är att den drivs framåt mot dollarns toppar – inte av egen fri vilja utan som en kork som kastas upp av vågornas styrka – trots att alla vet att tusentals arbetstillfällen dras in varje dag som ett resultat både av en malthusiansk politik och nu av en nonchalant attityd gentemot valutamarknaden, som gör euron till den europeiska ekonomins huvudhandikapp, särskilt för länderna inom euroområdet.
Herr talman, kommissionsordförande Prodi! Kommer någon att i den här frågan, som är en av de viktigaste för de europeiska medborgarna, påminna Europeiska centralbanken om dess uppgift att säkerställa tillväxt, eller åtminstone att se till att vi har en valuta som är till nytta för den europeiska ekonomin? 
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Efter många år av omfattande underskattning av vådan av illegal invandring förefaller EU-institutionerna i dag äntligen, även om det är lite sent, börja slå in på en uppmuntrande väg genom att politiken för att ta itu med och praktiskt bekämpa utmaningen med illegal invandring börjar bli mer rättvis och effektiv.
Rådet måste därför gå vidare, – det är vad kräver – sporrat inte minst av det italienska ordförandeskapets effektiva impuls. Det är just i dessa frågor som vi är glada att få en tydlig och exakt rapport från Antonione, företrädare för det italienska ordförandeskapet, om de konturer som växer fram genom arbetet och diskussionerna i utskottet för rättsliga och inrikes frågor: ett starkt förslag om att inrätta en enhet för gränsövervakning, särskilt för havsgränser. Tajani påpekade mycket riktigt betydelsen av att vi har 700 km gräns i vårt land, i Europas södra gräns.
Sedan har vi kvotpolitiken, och därmed integrationen, som måste hanteras i förhållande till sysselsättningen och inte genom populistiska förslag som ger vika alltför mycket, såsom Finis förslag om att låta medborgare i tredje land rösta: det skulle vara ett steg i fel riktning, det är ett olämpligt förslag som är malplacerat, som går i motsatt riktning mot ett ansvarsfullt och specifikt åtagande – den riktning som EU-institutionerna går i – för att försöka bekämpa olaglighet.
Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Regeringskonferensen som inleddes i Rom förra veckan och som har till uppgift att åstadkomma den slutliga texten till den europeiska konstitutionen, kännetecknades av rådsordförandens uppmaning till voluntarism och av den beredvilliga optimismen i flera medlemsstater, däribland Frankrike och Tyskland. Den italienske rådsordföranden betonade att konferensen är den europeiska viljans konferens, Europas vilja att bli Europa, och politisk vilja kommer att bli nyckelordet för denna regeringskonferens. Grundarbetet har redan gjorts av det europeiska konventet med Valéry Giscard d’Estaing som ordförande, och det är nu upp till ministrarna att visa att de har denna vilja, naturligtvis tillsammans med den nya möjlighet att förbättra förslaget till konstitution som vi nu har.
Vissa medlemsstater i unionen hotar öppet att protestera mot varje resultat som skulle ifrågasätta det de kallar Nice-regelverket. Jag beklagar den inställningen, eftersom stabilitet inte skall förväxlas med stagnation. Var det inte Europeiska rådet i Laeken, när allt kommer omkring, som så ivrigt förespråkade att fördragen skulle ses över för att skapa mer demokrati, enkelhet och insyn? Med tanke på den enhälligt erkända framgången med gemenskapsmetoden, som så briljant illustrerats av Europeiska konventen om stadgan om de grundläggande rättigheterna och om konstitutionen, kan för övrigt våra partner inte agera som om unionen bara var en mellanstatlig organisation. Vi måste ta ledningen så att utvidgningen kan bli en framgång.
Det kommande Europeiska rådet måste också inrikta sig på att få fart på ekonomin, vilket också flera talare har sagt. I det sammanhanget gläds jag åt den ökande medvetenheten om att stabilitetskapitlet i den europeiska ekonomin inte kan placera avsnittet om tillväxt, företagsbildning och sysselsättning i bakgrunden. Våra medborgare förväntar sig att deras ledare skall skapa villkor som kan göra Europa dynamiskt, blomstrande och mer soldariskt. Bara genom att befria våra ekonomier från bördan av en alltför hög beskattning och byråkrati kommer vi att kunna skapa bestående välfärd och låta majoriteten av samhället åtnjuta denna välfärd. Detta kräver återigen en politisk vilja att genomföra reformer som räcker långt och som ibland är relativt impopulära på kort sikt. Några länder i unionen, inbegripet Frankrike, tar sig an denna uppgift med stor lust och jag hoppas att dessa ansträngningar inte bara erkänns utan också uppmuntras av Europeiska unionen.
När det avslutningsvis gäller yttre förbindelser vill jag meddela ordförandeskapet att vi anser att rättsstaten är mycket viktig, liksom skyddet för mänsklig värdighet när det gäller att hantera yttre gränser i ett utvidgat Europa, och detta gäller också respekten för FN:s internationella legitimitet i kampen mot internationell terrorism. Oavsett om det är i Europeiska unionen eller någon annanstans i världen är det nu dags för multilateralism och gemensamma handlingar och inte för ett arbete på egen hand. 
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Rådsordföranden har gjort ett uttalande som kan verka positivt, men som oroar mig mycket. Herr rådsordförande! Ni har talat om nya gemensamma initiativ på europeisk nivå när det gäller invandringen. Vet ni varför detta oroar mig? Därför att vi ännu inte nått en överenskommelse om något av de tidigare gemensamma initiativen när det gäller invandringen.
Det oroar mig enormt att pappersexercisen ökar ytterligare i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor när det gäller europeiska initiativ på detta område, utan att vi uppnår några resultat. 
Det finns bara ett enda direktiv (av dem som kommissionen föreslagit), ett enda där en överenskommelse har träffats, nämligen direktivet om familjeåterförening. Och det är ett kompendium av undantag – det finns fler undantag än det finns medlemsstater – och det är ett så svagt direktiv att vi måste vänta och se vad parlamentet gör med det. För vad det i verkligheten har åstadkommit inom och utanför detta parlament är enormt frustrerande.
Vi behöver överenskommelser om vad kommissionen redan har föreslagit i förhållande till den rättsliga ramen, för att hantera illegal invandring. Vi behöver inte ännu fler idéer: de finns alla på bordet.
Det som också oroar mig är att när vi talar om nya initiativ talar vi om kullerbyttor. Kullerbyttor liknande den som kommissionens ordförande lägger fram för oss och som kallas för en europeisk fond för invandrares återvändande. Detta gör mig fullständigt förvirrad. Kan ni förklara för mig mervärdet av åtgärder när det gäller invandrares återvändande? Kan ni förklara för mig vilket bidrag en europeisk fond kan ge som inte för närvarande kan ges av medlemsstaterna, som har full befogenhet när det gäller återsändande? Försöker ni säga att de inte kan utöva denna befogenhet, eftersom de inte har tillräckligt med pengar för att göra det, och att vi därför behöver en europeisk fond för att genomföra det inhemska ansvaret att utvisa medborgare som är här illegalt? Jag förstår verkligen inte det.
Jag instämmer däremot i förslaget om en gemensam förvaltning av gränserna, och jag tycker det är en bra idé. Jag tror faktiskt att vi behöver göra något här, och jag menar att vi bör stödja kommissionens förslag.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att gränskontroll dels har att göra med invandring och dels med brott, som ni sagt. Jag är mycket positiv till att bekämpa organiserad brottslighet och jag skulle vilja fråga er, herr rådsordförande, om ni, på detta område och när det gäller rättsliga och inrikes frågor, tror att ni kan förverkliga den europeiska arresteringsordern före den fastställda dagen, såsom kammaren och rådet planerat? 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att EU:s ledare äntligen kommer att ta itu med argumentet för legal invandring, även om vi måste vara klara över att antalet eller kvoterna måste fastställas på nationell nivå och inte av Bryssel. Rådet fortfar att huvudsakligen på fokusera att hålla folk utanför fästning Europa. Vi har fortfarande inget avtal om att integrera legala invandrare, eller om de centrala aspekterna på ett gemensamt system för asyl; vi har inget avtal om att kriminalisera rasism i strafflagstiftningen, och inget avtal om att bekämpa smuggling av människor genom att skydda offren och uppmuntra dem att ställa upp som vittnen. Om vi bortser från retoriken, hur många sådana människosmugglare har egentligen satts bakom lås och bom?
Toppmötet kommer att titta på alla förslag om att utveckla nya databaser om EU och utländska medborgare, inbegripet biometriska identifierare. Allt detta väcker viktiga frågor om sekretess och medborgerliga friheter, men det har gjorts i hemlighet och utan någon demokratisk kontroll.
Avslutningsvis hoppas jag att ledarna kommer att rätta till sitt skamliga misslyckande i så måtto att de agerar samfällt för att säkerställa frisläppandet av eller en rättvis rättegång i en civil domstol för de 25 européerna i Guantánamo Bay. Det är meningen att vi skall ha en gemensam utrikespolitik och en politik för de mänskliga rättigheterna. För medborgarna i Guantánamo Bay har detta hittills inte lett till mycket resultat. Jag hoppas att detta kommer att ändras vid toppmötet. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! I linje med det italienska förslaget bör Europeiska rådet i Bryssel granska idén om ett program för större insatser för att stimulera tillväxten. I princip är vi för dessa projekt, som bör fokusera inte bara på transport utan också på miljö, telekommunikation samt forskning och utveckling, såsom slagits fast i det fransk-tyska initiativet. Vi tror verkligen att detta arbete – i princip – i slutändan kan förbättra produktiviteten på den inre marknaden. Detta bör – också här i princip – kunna finansieras delvis genom lån eftersom det kommer framtida generationer tillgodo, dock enbart under förutsättning att vi inte tillåter oss att tappa kontrollen över skulderna. Det är emellertid här problemet ligger. Vi hyser allvarliga tvivel när det gäller dessa projekts förmåga att stimulera tillväxten.
Först av allt blir det självklart förseningar när det gäller att genomföra projekten, men det är inte huvudfrågan. Huvudfrågan är att fördelarna med projekten kommer att hindras av eller till och med utebli till följd av de problem som håller tillbaka tillväxten i Europa och som nästan har fått den att gå ned till noll. Det finns först av allt strukturella begränsningar, såsom minskning av arbetsveckan i Frankrike, som inte korrigeras så snabbt som de borde. Sedan har vi fenomenet med omlokalisering av industrier och jordbruk som orsakar problem för Europa, en företeelse som vi har fördömt sedan Urugayrundan och som nu blir värre, med fruktansvärda konsekvenser för tillväxt och sysselsättning.
Den tredje faktorn som driver oss i riktning mot en situation med nolltillväxt är valutaunionens stelbenthet, som visserligen ger några fördelar – exempelvis undanröjer den fluktuationer i den nationella valutan – men som också har nackdelar genom att den eliminerar en decentraliserad och flexibel form av valutastyrning bara för att ersätta den med ett centraliserat och enhetligt system. Även med det nuvarande systemet bör vi åtminstone försöka bedriva en mer aktiv valutapolitik, som mindre straffar vår ekonomi. I vilket fall som helst, herr talman, och om inte dessa allvarliga hinder mot tillväxt undanröjs, kommer inte större insatser att stimulera tillväxt, utan i stället, vilket är värre, försätta oss i skuld utan någon godtagbar anledning. 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det kommande Europeiska rådet blir ytterligare ett steg i riktning mot ett konstitutionellt fördrag. Det är anmärkningsvärt att medierna alltid betonar skillnaderna i uppfattning mellan regeringarna, en fråga som inte har något att göra med den verkliga betydelsen av ett sådant fördrag för EU:s egna medborgare. Det skulle vara mycket bättre – vilket många är medvetna om – att förklara för medborgarna att målsättningen är att säkerställa samma nivå av rättsligt skydd för alla EU-medborgare i hela Europeiska unionen, och att detta i synnerhet uppnås genom att stadgan införlivas i fördraget. Det är en fantastisk bedrift, och det är värt att påpeka detta mycket tydligt i fördraget.
Alla säger att de instämmer till 90 procent i det resultat som lagts fram för oss, men i verkligheten tas alltför stor hänsyn till de 10 procent som inte kan vara särskilt viktiga, särskilt sedan rådet nu tydligt har slagit fast att man är enig om de grundläggande idéerna. Detta är vad som borde känneteckna publiciteten kring resultatet av konventet. När det gäller våra förbindelser med världen utanför är utarbetandet av konstitutionen också mycket viktig, eftersom inget tredje land skall behöva tvivla på att Europeiska unionen är ett förbund av demokratiska konstitutionella stater. Detta faktum kan inte ändras, och när det gäller denna fråga får man inte bortse från något. Vi bör säga detta med eftertryck till vissa stater på Balkan, såsom vi gör till Turkiet. Det är överflödigt att säga att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna verkligen hoppas att strukturreformerna i sig kommer att fastställas på grundval av en bred europeisk inställning, som beaktar allas intressen och behovet av tydlighet för medborgarnas bästa.
Låt mig helt kort säga något om utnämnandet av kommissionsledamöter. Vi hör ofta sägas att varje land borde ha sin egen kommissionsledamot. Det är för mig en fråga av yttersta vikt att vi här i kammaren, vid något tillfälle, tydligt säger till världen utanför att så snart vi upptäcker att en kommissionsledamot har intagit en nationell attityd går vi in för att flytta honom eller henne från tjänsten. Karel van Miert från Belgien sade en gång i sina memoarer att i samma stund som man tillträder som kommissionsledamot förlorar man sin nationalitet. Vad vi än beslutar när det gäller att utse kommissionsledamöter skall vi alltid komma ihåg att man inte vid något tillfälle skall kunna få intryck av att utnämnandet skulle kunna vara av ett nationellt slag.
Det finns en fråga inom utrikespolitiken som jag skulle vilja säga något om. Vissa saker fungerar mycket bra, exempelvis polisuppdragen i Bosnien-Hercegovina och i Makedonien, eller de militära insatserna under överinseende av en av våra medlemsstater i Kongo.
Vi vet emellertid också att stora problem fortfarande finns på andra platser, exempelvis i västra Afrika där en rad brandhärdar finns. I vår egenskap av civil supermakt kan vi spela en förebyggande roll i länder där våldet ännu inte brutit ut. Vår roll är då att lugna ner dessa brandhärdar i intilliggande områden.
Jag skulle i det här sammanhanget vilja nämna Guinea-Bissau, som har ett trängande behov av stöd i upptakten till de allmänna val som landet nu vill ha, och stöd från EU kommer säkerligen att behövas. Jag skulle därför vilja uppmana rådet och kommissionen att utforska möjligheterna till ett fridfullt ingripande för att upprätthålla fred i landet.
Jag hoppas att rådet kommer att kännetecknas av ansvar och solidaritet, och på så sätt mycket starkt öka allmänhetens tilltro till Europa.
Antonione,
    – Herr talman! Jag har begärt ordet igen, mycket kort, för att tacka alla ledamöter som har talat i den här debatten och som har lämnat viktiga bidrag, ibland kritiska, men för vår del ändå värdefulla bidrag när det gäller förslag och riktlinjer för de uppgifter vi har framför oss, både vad beträffar de frågor som kommer att tas upp vid Europeiska rådet nästa vecka för att finna lösningar på de frågor vi har diskuterat och när det gäller regeringskonferensen.
Jag är också mycket glad att kunna konstatera att Prodis rapport helt och hållet stämmer överens med den rapport vi utarbetat inom ramen för rådsordförandeskapet. Jag hoppas att detta förebådar ett utmärkt arbete och goda resultat.
Jag skulle vilja avsluta mitt korta svar med att bekräfta det italienska ordförandeskapets åtagande gentemot Europaparlamentet om att rapportera all utveckling inom regeringskonferensen omedelbart, och bekräfta vår vilja att delta i fokuserade debatter mellan rådsordförandeskapet och parlamentet, eftersom detta också är ett sätt att se till att bästa möjliga resultat kan uppnås. 
Talmannen.
   –Tack, herr minister.
Debatten är avslutad.
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
    – Det propagandadrivna stödet för ekonomisk återhämtning inför toppmötet i Bryssel är begränsat till medel som använts tusen gånger förut: nykeynesianska metoder och miniprogram av typen ”new deal”, som nu visar sig inte kunna åstadkomma positiva resultat för arbetstagarna och som ökar utnyttjandet, arbetslösheten och fattigdomen. Dessa åtgärder tryggar snarare kontrakt för de stora företagen och stöder koncentrationen av kapital, särskilt när de åtföljs av åtgärder för att göra inskränkningar i arbetstagarnas rättigheter när det gäller sysselsättning och sociala frågor. Pensionsrättigheter och pensionsfonder står återigen i skottlinjen, och ett allmänt införande av ”flexibilitet” när det gäller sysselsättning och att frysa löner främjas i konkurrenskraftens och de minskade arbetskraftskostnadernas namn. 
Invandring och respekt för mänskliga rättigheter står också i skottlinjen. Vi ser samordnade åtgärder för att deportera, utlämna och ”flytta vidare” invandrare, men också gränsvakter på land och till sjöss och andra åtgärder som kränker mänsklig värdighet och leder till ett ännu större utnyttjande av invandrare. Och allt detta sker bara några dagar efter att den regeringskonferens inletts som kallats samman för att säkerställa kapitalismen konstitutionellt, omfördela makten mellan de mäktiga och avstå ännu mer nationell suveränitet till ett enat eurocentrum. 
Vi kan vara säkra på att människorna inte kommer att förbli overksamma om attacken intensifieras ytterligare, och de kommer att fortsätta att utveckla sin kamp för att stå emot och slå tillbaka. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A5-0313/2003) av Frassoni om ingående av ett interinstitutionellt avtal mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om bättre lagstiftning
- ett andra betänkande (A5-0235/2003) av Medina Ortega om en bättre och enklare gemenskapslagstiftning. 
Frassoni (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag har bett att få dela upp mitt inlägg i två delar: ett nu, som tar tre minuter, och ett annat på två minuter efter debatten.
Jag skulle nu vilja tala om det interinstitutionella avtalet om ”bättre lagstiftning”. Avtalet var resultatet av svåra och långa förhandlingar där vi alla frågade oss – parlamentet, kommissionen och rådet, men framför allt vi, måste jag säga – om det inte vore bättre att helt enkelt ge upp, med tanke på hur svårt det var att finna några riktiga fördelar med den nuvarande situationen.
Till att börja med skulle jag vilja tacka Gargani, Swoboda och Clegg som vi samarbetat bra med, liksom den tekniska grupp som förhandlade med oss, eftersom detta till slut ledde till något positivt. Så om vi nu ber parlamentet att stödja denna överenskommelse beror det på att jag menar att framsteg har gjorts, om än små och försiktiga.
Jag skulle särskilt vilja fokusera på två frågor som jag anser vara särskilt betydelsefulla: samreglering och självreglering. Inte så mycket för att de resultat som uppnåtts var banbrytande utan för att jag tror att om vi använder den på rätt sätt – särskilt vi här i kammaren – kan den här överenskommelsen göra det lättare att bekämpa en mycket oroande trend, som tyvärr kommissionen och rådet tycks stödja, nämligen trenden mot alternativa metoder för reglering av lagstiftning, och här tänker jag särskilt på det som kallas frivilliga avtal. De senaste erfarenheterna i fråga om vägsäkerhet och CO2 i bilar har visat oss att det finns en verklig risk att man inte uppnår målsättningar, i termer av effektivitet och förstärkning över gränsen, vilket en normal lag kunde ha uppnått, där sådana frivilliga avtal tillämpas. Det är just som en reaktion på den eventuella risken som vi har blivit så invecklade i denna svåra debatt, som innefattar många andra beståndsdelar också – vilket ledamöterna kommer att se om de läser texten, där finns också en massa svammel – men åtminstone när det gäller frågorna om självreglering och samreglering har några små framsteg uppnåtts.
Vi måste emellertid erkänna oss fullständigt besegrade på ett område: vi lyckades inte få rätten till s.k. från kommissionen – rätten att skjuta upp tillämpningen av ett frivilligt avtal som vi inte samtycker till. Vi är extremt besvikna över detta, eftersom det var kommissionen – och detta måste sägas – som inte vill ge med sig på den punkten. Vi har bara uppnått en politisk vilja från kommissionen att ta hänsyn till entydigt och klart motstånd från parlamentet. Om det visar sig nödvändigt kommer det därför att vara parlamentets sak att organisera motståndet mot det frivilliga avtalet, för att tvinga kommissionen att själv dra tillbaka det. 
En sista sak, herr talman: kommissionens och rådets svårighet att gå vidare på detta område verkar vara exakt samma som den vi stötte på vid förhandlingarna om kommittéförfarandet, vilket vi hoppas har lösts en gång för alla, tack vare de överenskommelser som konventet gjort. 
Medina Ortega (PSE ),
   . – Herr talman! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har arbetat med den här frågan sedan början av 2002. Vi svarade på flera meddelanden från kommissionen som behandlade problemet med tillkortakommandena i gemenskapens regleringar.
Jag minns att jag talade med en spansk inhemsk lagstiftare – med mycket stor erfarenhet för övrigt – som sade att ingen kunde förstå gemenskapsdirektiven. Vi arbetar så mycket med dem och så många personer är inblandade i utarbetandet av dem: rådet, kommissionen, Europaparlamentet och så många andra, att vi till slut har en text som skulle kunna beskrivas som en soppa som tillretts av för många kockar. Och det är så verkligheten ser ut.
Samtidigt som vi måste erkänna att förordningen är lite mer rimlig är direktivet å andra sidan en fullständig katastrof. Det var självfallet naturligt för kommissionen att försöka förbättra situationen, något som också rådet och parlamentet var intresserade av. Framför allt i en tid när parlamentet ökar sin lagstiftande makt är det meningslöst att vi fortsätter med detta förfarande för att producera lagstiftning.
Vi insåg emellertid också i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att om kommissionens förslag skulle kunna förverkligas skulle det vara nödvändigt att åstadkomma ett konstitutionellt ramverk som är anpassat till frågan. Vi tog upp detta i den första punkten i betänkandet, och sedan insåg utskottet för konstitutionella frågor, som hade beslutat att sammanställa en rad betänkanden efter att ha diskuterat frågan med utskottet för rättsliga frågor, hur viktig frågan var när det gäller parlamentets institutionella roll och accepterade betänkandet, på en mycket sund basis. 
Under tiden var vi fortsatt övertygade – tillsammans med utskottet för konstitutionella frågor – om att det var nödvändigt att sluta ett interinstitutionellt avtal mellan de tre institutionerna för att förhindra att respektive institution fråntas sin makt.
Jag tror att resultatet av denna övning har varit positivt – där de två olika parlamentsutskotten, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden samt utskottet för konstitutionella frågor, har arbetat med frågan. Jag tror också att det interinstitutionella avtal som träffats är ett bra avtal, och jag skulle vilja gratulera min kollega Frassoni till det goda arbete som utförts av utskottet för konstitutionella frågor, för det arbete hon själv utfört och också för det goda arbete som utförts av ordförande Gargani och flera ledamöter i den interinstitutionella arbetsgruppen – Swoboda och Clegg – och säga att vi i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är nöjda med resultatet. 
Detta betänkande som jag är föredragande för godkändes av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden innan det interinstitutionella avtalet träffades. Vi lämnade därför en rad rekommendationer till den interinstitutionella gruppen om detta. När nu avtalet har träffats – och jag tror att våra målsättningar i stor utsträckning uppnåtts – anser jag att den bästa lösningen är att betänkandet återförvisas till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden så att vi, med beaktande av åtgärderna i det interinstitutionella avtalet, kan gå vidare utifrån detta.
Jag skulle självfallet vilja betona – och här instämmer jag med Frassoni – att vi måste ta itu med problemen som rör självreglering och samreglering. Detta eftersom vi mer än gärna talar om det civila samhället och sedan, när vi talar om det civila samhället här i Europaparlamentet och Europeiska unionen, bjuder vi in företrädare för vissa organisationer som någon har sagt oss är representativa. Men i verkligheten, i demokratiska system, tar sig det civila samhället uttryck i valprocessen. Valprocessen ger det civila samhället formella sätt att uttrycka sig, och resultatet av denna valprocess är de lagstiftande organen, och det är dessa som måste anpassa de allmänna bestämmelserna.
Problemet med självreglering och samreglering är att de innebär ett steg bakåt; de innebär en återgång till medeltiden då vissa sektorer åstadkom regler som var bindande för alla. I moderna samhällen måste dessa regler komma från samhället som helhet, genom valda organ som väljs genom perfekt formgivna och tryggade förfaranden, vilket i detta fall innebär Europaparlamentet, rådet – såvitt rådet består av regeringar med valda ledare som är ansvariga inför sina nationella parlament – och även kommissionen, såvitt den väljs av rådet och Europaparlamentet. 
Jag har därför intrycket att det interinstitutionella avtalet har medfört vissa restriktioner, men vi här i parlamentet måste fortsätta att betona behovet av att å ena sidan förbättra kvaliteten i gemenskapslagstiftningen och å andra sidan inte kasta ut barnet med badvattnet och inte ge upp de framsteg som gjorts i vårt Europa genom utvecklingen av den liberala och demokratiska staten, som säkerställer att beslut fattas av lagstiftande organ som valts utifrån folkets vilja.
Antonione,
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Europaparlamentets debatt och omröstning denna vecka är ett viktigt steg i det slutliga kapitlet om förhandlingar mellan parlamentet, rådet och kommissionen, som har resulterat i ett interinstitutionellt avtal om ”bättre lagstiftning”.
Initiativet som ledde till det nuvarande resultatet började med kommissionens meddelande om bättre lagstiftning och dess handlingsplan som förenklade och förbättrade lagstiftningsmiljön, men det var entusiasmen hos Europaparlamentet och dess talman som fick Europeiska rådet att vid sitt möte i Sevilla i juni 2002 uppmana de tre institutionerna att anta ett interinstitutionellt avtal där man strävade efter att förbättra kvaliteten på gemenskapslagstiftningen och villkoren för dess införlivande i nationell lagstiftning, inbegripet tidsfrister.
Våra tre institutioner besvarade omedelbart denna begäran och inledde förhandlingar. Till att börja med utfördes arbetet i högnivågruppen och ägde på slutstadiet rum på politisk nivå. Gruppen av europeiska kontaktpersoner inledde ett omfattande förberedelsearbete. För rådets räkning skulle jag vilja framföra mitt tack till dem som bidrog till att detta avtal kunde träffas på ett positivt sätt: särskilt Frassoni, hennes kollega, Medina Ortega, och Gargani, Swoboda och Clegg, företrädare för parlamentet, liksom kommissionsledamot de Palacio, som företrädde kommissionen i förberedelserna av arbetet. När det gäller rådet vill jag tacka mina företrädare, det grekiska respektive danska ordförandeskapet.
Avtalet syftar enligt punkt 1 till ”att förbättra lagstiftningens kvalitet genom en serie initiativ och förfaranden” som räknas upp i själva avtalet. Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att i detta avtal åtar sig våra tre institutioner att säkerställa bättre samordning, bättre kommunikation och samarbete vid genomförandet av lagstiftningsansvaret. Vi erkänner där betydelsen av ökad öppenhet och tillgänglighet, och vi tar upp frågan om att övergå till samreglering och självreglering. Vi upprepar åtagandet att förbättra lagstiftningens kvalitet och inrätta förfaranden för samråd före lagstiftning och konsekvensanalys. Vi skulle vilja betona behovet av att förbättra införlivandet av gemenskapslagstiftningen i den nationella lagstiftningen. Avslutningsvis upprepar vi vårt åtagande att förenkla och minska lagstiftningens volym.
Herr talman! I morgon skall Europaparlamentet rösta om antagandet av det interinstitutionella avtalet om ”bättre lagstiftning”, och kommissionen skall under de följande dagarna komma fram till ett godkännande. För att komplettera godkännandeförfarandet kommer rådet (allmänna frågor) att anta beslutet att godkänna avtalet under sammanträdet nästa måndag. Det blir vår uppgift att se till att avtalet genomförs noggrant och efterlevs helt och fullt.
Busquin,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först av allt skulle jag vilja tacka utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden liksom utskottet för konstitutionella frågor för deras bidrag till diskussionen om våra initiativ på området ”bättre lagstiftning”. Jag vill särskilt tacka Frassoni och Medina Ortega.
Kommissionen välkomnar det faktum att de tre institutionerna har slutit ett interinstitutionellt avtal om ”bättre lagstiftning”. I avtalet åläggs de tre institutionerna tydligt och klart att förbättra sina arbetsmetoder och kvaliteten i lagstiftningen med hjälp av en rad initiativ och förfaranden som fastställs i avtalet. I det interinstitutionella avtalet läggs därför en solid grund för att förbättra kulturen av tydlighet och enhetlighet när det gäller att utarbeta lagstiftningstexter och förbättra programplaneringen och öppenheten i lagstiftningsförfarandet, samtidigt som man respekterar de befogenheter och förfaranden som lagts fast i fördragen och de breda principerna om demokratisk legitimitet, subsidiaritet och proportionalitet samt rättssäkerhet. 
Kommissionen anser avtalet vara mycket tillfredsställande. Till att börja med överensstämmer det med de förslag vi lade fram till handlingsplanen för ”bättre lagstiftning” i juni 2002. De riktlinjer vi då fastställde har nu bekräftats. För det andra är avtalet välbalanserat: i avtalet hänvisas ofta till kommissionens egna åtaganden, men man noterar också parlamentets och rådets åtaganden när det gäller att förbättra bestämmelsernas kvalitet. I avtalet fastställs framför allt bestämmelser som kompletterar förslagen i handlingsplanen för programplanering och öppenhet i lagstiftningsarbetet. I avtalet fastställs även en definition av ett stabilt regelverk för att utnyttja så kallade alternativa instrument, eller , som består av samreglering och självreglering. Avtalet kommer att göra det möjligt att utnyttja dessa instrument och undvika de många problem som tidigare uppstod när denna typ av åtgärd granskades från fall till fall.
Avslutningsvis bör vi notera de framsteg och de åtaganden som gjorts när det gäller konsekvensanalyser och förenkling av och när det gäller införlivande av gemenskapens lagstiftning och kontroll av hur den tillämpas. Nu måste självfallet den största uppmärksamhet ägnas åt avtalets genomförande. 
Gargani (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det interinstitutionella avtal som vi talar om är resultatet av förhandlingar inom högnivågruppen som består av företrädare för parlamentet, kommissionen och rådsordförandeskapet.
Tillsammans med Swoboda, Clegg och Frassoni tycker jag att vi måste tacka högnivågruppen som hjälpt oss i vårt arbete, men jag skulle självfallet också vilja nämna politikernas bidrag till det uppnådda resultatet: ett avtal som jag menar är en extremt viktig kompromiss som vi måste bekräfta här i kväll i kammaren – även om, såsom Frassoni just sade, det säkerligen inte kan tillfredsställa alla i parlamentet. Vi arbetade utifrån det mandat vi fick av talmanskonferensen den 4 juli, och jag tror jag kan säga att vi bestämt höll oss till detta förhandlingsmandat och till denna strävan som vi, tillsammans med Europaparlamentets talman, ofta bevittnade vid enskilda sammanträden och delegationssammanträden.
Målsättningarna i mandatet gällde lämpliga garantier för parlamentets rättigheter som lagstiftare, fullständig öppenhet under lagstiftningsförfarandet och nyskapande lösningar för att öka effektiviteten och ansvarskännandet i lagstiftningsprocessen. Europaparlamentet har helt enkelt strävat efter att öka den demokratiska legitimiteten och förbättra kvaliteten på gemenskapens rättsakter, något som jag tror vi alla vill ha.
Samtidigt med förhandlingarna har Europeiska kommissionen antagit ett antal dokument som handlar om att förenkla och förbättra gemenskapens lagstiftning och som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden yttrat sig om genom att anta Medina Ortegas betänkande, som ni just fått framlagt för er. Förslaget till interinstitutionellt avtal uppfyller på ett rimligt sätt både talmanskonferensens mandat och riktlinjerna i Ortegas betänkande. Även om vi använde fördraget som referens – självfallet var fördraget vår referens – ligger avtalet dessutom helt i linje med förslaget till konstitutionellt fördrag som antogs av konventet och som diskuteras vid regeringskonferensen.
Jag skulle helt kort vilja nämna att vi har löst några extremt viktiga frågor: planeringen av lagstiftningsarbetet och samordningen av lagstiftningsarbetet mellan institutionerna; att rådet informerar parlamentet om både det årliga och det fleråriga förslaget till strategiskt program; att rådet deltar i utskotten – både i utskotten och i kammaren, naturligtvis – vilket jag tycker är viktigt för de diskussioner som krävs för parlamentets arbete, att kommissionen åtar sig att regelbundet delta i utskottsarbetet, företrädesvis på ministernivå, men i vilket fall som helst på den högsta lämpliga nivån och på en ansvarig nivå. När det gäller öppenhet bekräftas betydelsen av att informera allmänheten om framstegen i lagstiftningsarbetet, vilken konventet erkände i viss utsträckning; valet av form av rättsakt, som konventet också införlivar i proportionalitetsprincipen, medan det monopol på initiativrätten som kommissionen har – jag vill göra detta tydligt för parlamentet – inte kan ge den ensamt ansvar för valet av form av rättsakt. I artikel 12 fastställs att kommissionen måste ta hänsyn till rekommendationer från andra institutioner. Med tanke på samregleringen och beträffande de känsligaste frågorna när det gäller – vilka Frassoni fäster stor vikt vid – skulle jag vilja betona att parlamentet redan har antagit Wallis betänkande i detta hänseende. Jag anser att vi har gjort stora framsteg på detta område och även när det gäller självreglering, kontroll och att ge ekonomiska aktörer och arbetsmarknadens parter möjlighet att anta riktlinjer på detta område och slutligen frågan om kommittéförfarandet, konsekvensanalys och tidsramar för tillämpning och införlivande.
Jag skall inte uppehålla mig vid detta längre, men jag skulle avslutningsvis vilja säga att vi såg till att avtalet inte äventyrade parlamentets framtida roll, såsom Cox har påpekat för oss på varje stadium. Vi har inte bara kompromissat om parlamentets roll utan jag anser att vi också har förbättrat Europaparlamentet – och detta är en viktig sak under denna mandatperiod – som ett lagstiftande organ i den interinstitutionella maktbalansen och det interinstitutionella avtalet. 

Doorn (PPE-DE ).
   – Herr talman! Bättre lagstiftning står högt på den europeiska agendan. Lagstiftningen måste bli bättre och mer öppen och det är en uppgift för kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna i lika mån. Jag är övertygad om att det interinstitutionella avtalet som slöts i juni är ett tecken på att kommissionen, parlamentet och rådet är medvetna om detta ansvar. Bättre lagstiftning är grundläggande för en inre marknad som fungerar på bästa sätt. Det är bara om medborgare och företag är fullständigt medvetna om sina rättigheter och skyldigheter som den inre marknaden kan fungera bra. Den europeiska lagstiftningen måste vara begriplig och inte orsaka något onödigt paragrafrytteri. Om vi i Europa vill bli världens mest konkurrenskraftliga ekonomi behöver vi åtminstone se till att vi kan lämna den onödiga byråkratin bakom oss. Det är därför mycket glädjande att kommissionen under 2002 publicerade en hel rad handlingar i vilka man granskar möjligheterna till bättre lagstiftning, men det är viktigt att både rådet och parlamentet förblir aktiva när det gäller att nå resultat.
Förbättrad lagstiftning kräver mycket konkreta åtgärder, och därför beklagar jag den något vaga skrivningen i kommissionens politik för att förbättra europeisk lagstiftning. Om Europeiska unionen inte konstant skall råka ut för att tvingas förbättra sin lagstiftning är det viktigt att det från och med nu görs en grundlig genomgång av gemenskapslagstiftningen för att säkerställa att kvalitativt förnuftig lagstiftning införs. En avgörande beståndsdel när det gäller att införa bättre lagstiftning är att analysera lagstiftningen för finansiell och administrativ delaktighet med hjälp av en konsekvensanalys. Medborgare och företag dignar fortfarande under en alltför tung administrativ börda. Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna har länge krävt att man skall införa en konsekvensanalys när det gäller företag. Det är emellertid viktigt att denna konsekvensanalys genomförs av ett oberoende organ. Den konsekvensanalys som kommissionen föreslår och som skall genomföras av samma tjänstemän som lämnade förslaget till lagstiftning, har redan fått mig att hänvisa till Baron von Münchhausen, som försökte ta sig upp ur träsket genom att dra sig själv i håret. Som föredragande för den europeiska konsekvensanalysen kommer jag definitivt också att förespråka ett synsätt som går i riktning mot en oberoende analys.
Det är viktigt att införa bättre lagstiftning, men det är minst lika viktigt att fastställa alternativen till lagstiftningen. Att minska den administrativa bördan innebär också att trycka mer på utnyttjandet av instrument andra än lagstiftning, såsom överenskommelser med arbetsmarknadens parter och självreglerande mekanismer. Jag är övertygad om att dessa bestämmelser i högsta grad kompletterar befintlig gemenskapslagstiftning. Utöver att noggrant granska alternativ till europeisk lagstiftning är det också viktigt att medlemsstateras genomförande av lagstiftning och nationell lagstiftning blir effektiv och övervakas noggrannare.
En sista kommentar: efter denna plenardebatt kommer Medina Ortegas betänkande att återförvisas till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, där det kommer att anpassas till det interinstitutionella avtalet. Jag stöder reservationslöst detta förfarande. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Varje parts vilja att försvara sin egen ställning innebär att det inte är lätt för parlamentet, rådet och kommissionen att ta itu med att förändra sina inbördes förhållanden. Det är inte heller lätt för ett parlament att uppbåda vilja att ge upp delar av sin lagstiftningsbefogenhet. Relativt lätt blir det emellertid om detta kopplas till en call back-position, dvs. till återtaganderätten, om det skulle visa sig att genomförandet eller sekundärlagstiftningen inte återspeglar lagstiftarens, dvs. parlamentets, målsättningar och intentioner.
Det är anledningen till att vi koncentrerade oss på denna fråga och föredragande Frassoni är en av många som har pekat på dess betydelse; även Medina Ortega har när allt kommer omkring betonat att ledamöterna här i kammaren är utsedda till att godkänna lagar. De är inte utsedda till att vara åskådare eller observatörer vid en rättegång utan till att vara lagstiftare, och det är vad allmänheten förväntar sig av oss. Vi måste emellertid komma ihåg att vi inte har de expertkunskaper som vissa institutioner eller grupper har, och sådant expertkunnande behöver utnyttjas – och med detta menar jag inte bara rådgivning utan även att det skall finnas möjlighet att medbesluta om genomförande av lagstiftning, på grundval av lagar som godkänts här i kammaren. Jag skulle emellertid återigen vilja betona betydelsen av att ha möjligheten till s.k. och det är något vi uppnått. I stor utsträckning på samma sätt som inom självregleringen var det uppenbart för oss redan från början att vi varken kan eller vill förebygga det, men det måste vara tydligt att självregleringen inte får ogiltigförklara kammarens lagstiftningsbehörighet men, såsom Frassoni gjort mycket klart, vi måste vara bestämda när det gäller att vidta åtgärder för att hantera varje hot om att inskränka vår lagstiftningsbefogenhet. När allt kommer omkring måste kommissionen, som fördragens väktare, vidta lämpliga åtgärder.
Många andra saker är viktiga, inbegripet förbättringar när det gäller krav på ömsesidig information, och information till allmänheten i Europa. Kommissionen och rådet turades om att göra kraftigt motstånd mot parlamentets krav på detta område, särskilt när det gäller call back-positionen, men vi fick som vi ville till slut. Kommissionen och rådet hade sannolikt inte räknat med det som jag skulle kunna kalla ett oslagbart team som arbetar med detta, under ledning av Gargani, vars sinneslugn var orubbligt; Clegg, vars åtgärder kännetecknades av brittisk reservation men som ändå var effektiva, och Frassoni, vars kombination av tuffhet och charm var avgörande för att i någon mån mjuka upp kommissionens vice ordförande, vilket vi vet inte är direkt lätt. Jag tycker därför att vi åstadkommit en mycket bra lösning. Jag rekommenderar kammaren att ha detta i minnet och anta Frassonis betänkande i överensstämmelse därmed. 
Clegg (ELDR ).
   – Herr talman! Som tidigare nämnts är detta verkligen ett välkommet avtal. Det har varit ett sant nöje att arbeta tillsammans med mina kolleger Gargani, Frassoni, Swoboda och övriga kolleger i rådet och parlamentet, även om det blev en smärtsamt utdragen process. Vi kom fram till ett avtal som är mycket bättre än vad många av oss förväntade sig i början.
Som flera talare har sagt är det inte ett perfekt avtal. Inget avtal är perfekt. Det är något av en brokig blandning. Som Monica Frassoni sade finns det lite struntprat; det finns några lätt innehållslösa avsnitt, men det finns också några otroligt viktiga förfarandemässiga förbättringar.
I en minut eller två skulle jag, om jag får, vilja koncentrera mig på vad som händer härnäst. Det är ingen vits med att nå fram till det här avtalet på papper efter alla dessa månader av utdragna förhandlingar om vi inte så snart som möjligt i praktiken genomför de förbättringar som vi har enats om. Jag vill betona två aspekter där jag tror vi att måste räkna med en uppföljning så snart som möjligt. För det första sägs i punkt 36 i avtalet att ”Under de sex månader som följer på ikraftträdandet av detta avtal bör Europaparlamentet och rådet, vilka i egenskap av lagstiftande myndighet har till uppgift att slutligen anta förslagen till förenklade rättsakter, att för sin del ändra sina arbetsmetoder genom att införa exempelvis ad hoc-strukturer vars uppgift är att förenkla lagstiftningen”. Detta är ett mycket viktigt mål, och det kommer att bli ganska knepigt att nå det. Jag uppmanar både parlamentet och våra kolleger i rådet att se till att tidsfristen för att åstadkomma förenklingsprocessen verkligen hålls inom de sex månader som anges här.
Jag skulle också vilja hänvisa er till punkt 30. Den behandlar någonting som alla vet ligger mig varmt om hjärtat, det vill säga det framsteg som jag hoppas att vi kommer att göra genom att genomföra konsekvensbedömningar inom alla tre institutionerna. I texten sägs ”Så snart som möjligt efter antagandet av detta avtal kommer de tre institutionerna att redovisa sina respektive erfarenheter och undersöka möjligheten att fastställa en gemensam metod”.
Monica Frassonis kommentar till detta avtal är helt enastående i sin klarhet och ärlighet, utom i ett avseende, där jag tycker att hon är något negativ angående möjligheten att nå ett avtal om konsekvensbedömningar. Min egen uppfattning är att vi helt enkelt inte kommer att nå upp till de allmänna principer som det hänvisas till i de gemensamma målen i avtalet – nämligen rättssäkerhet, främjande av enkelhet, tydlighet och enhetlighet vid utformningen av lagtexter – om vi inte gör snabba framsteg – som man uppmanar till i punkt 25 – vid fastställandet av en gemensam metod för att få konsekvensbedömningar av miljömässiga, sociala och ekonomiska aspekter, inte enbart till förslagsutkast från kommissionen utan även vid betydande ändringar som framläggs av oss själva och av ministerrådet.
Jag hoppas att det kommer att finnas i alla fall någon känsla av brådska under de kommande månaderna med att uppnå reella, verkliga framsteg ovanpå avtalet, särskilt om dessa två viktiga mål, förenkling och konsekvensbedömningar. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera de fyra talarna före mig i debatten som deltog i förhandlingarna om detta interinstitutionella avtal och i likhet med Nick Clegg särskilt rekommendera kammaren Monica Frassonis betänkande och dess motivering.
Emellertid vill jag anmäla en lite avvikande åsikt mot några av de meningar som just har framförts. När vi pratar om bättre lagstiftning får jag ett intryck av att detta 2000-talsparlament plötsligt drabbas av en känsla av att Beccaria och Bentham från sent 1700-tal vankar av och an på podiet med oss.
Lagstiftning är en vetenskap som kan förbättras eftersom vi alla känner till vad det goda i människans villkor är och att allt vi behöver göra är att tänka ut tekniska möjligheter för att åstadkomma det. Vi vet, som Medina Ortega precis sade, att detta i själva verket inte är fallet. De skyldigheter som ledamöterna i en demokratisk lagstiftande församling har är inte att söka en enda institutionell synpunkt. De som skall döma ledamöterna i en demokratisk lagstiftande församling skall ta itu med dialektiken i nutida politik, ge uttryck för de frågor som vi är oense om, inte de frågor som vi är överens om.
Genom meningsskiljaktighet eller debatt kommer kanske till slut visdom och beslut, men vi utgår inte ifrån det antagandet att det finns ett riktigt svar och att det är en teknisk fråga hur man skall komma fram till det. Inte heller kan vi rimligen utgå ifrån antagandet att konsekvensbedömning är lätt. Vi har ”lagstiftningsmissiler” som har verkan när de landar, och genom det kan vi avgöra vilken konsekvensen är.
Alla som har studerat rättssociologi är väl medvetna om att det här inte är sant. Vad lagstiftningen faktiskt har åstadkommit är fortfarande kontroversiellt i åratal efter det att den har antagits. Det finns många aspekter när det gäller lagstiftningens verkningar. Vi är inte heller alla gånger överens om den juridiska verkan, än mindre den ekonomiska verkan av lagstiftning.
För ungefär en vecka sedan hade vi ett stort meningsutbyte om direktivet om upphovsrätt eftersom människor inte var säkra, inte på kostnaden, utan på vad det faktiskt skulle få för konsekvenser i domstolarna. Rättssäkerhet är en myt och en illusion. Det mesta som bra lagstiftare kan göra är att minska rättsosäkerheten, och vi borde närma oss vår uppgift med vederbörlig blygsamhet i det avseendet.
Detta tar mig tillbaka till frågan om subsidiaritetsprincipen som angår oss i hög grad. Konsekvensbedömning i stor skala verkar förutsätta att all lagstiftning får samma verkan på samma sätt på alla delar av denna vidsträckta och olikartade union. Vilken absurd uppfattning. Det är inte sant. Varje gång man tittar på ett verkligt fall finner man att det har olika konsekvenser på olika platser. Detta är det som gör subsidiaritetsprincipen så viktig. Jag rekommenderar starkt Monica Frassonis betänkande och motiveringen till det. Jag kommer att rösta för det, men uttrycker en del tveksamheter angående de underliggande antagandena för den här debatten. 
Schleicher (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ett tema i vår gemensamma debatt i dag är mycket viktigt: den europeiska lagstiftningens kvalitet. Tanken är bland annat att ett institutionellt avtal mellan de tre institutionerna skall leda till förbättringar av lagstiftningen; vad det övriga beträffar har kommissionen fram till i dag, med början i vitboken om styrelseformerna i EU i slutet av 2001, lagt fram inte mindre än sexton omfattande dokument i form av meddelanden och rapporter om ”styrelseformerna i EU och bättre lagstiftning”.
Några av dessa dokument utgör ett slags åtagande från kommissionens sida när det gäller kommissionens eget arbete, och det är lovvärt. Andra berör direkt parlamentets rättigheter enligt fördragen, såsom till exempel utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter, så kallade kommittéförfaranden eller förklaringar om inrättandet av nya rättsliga instrument, såsom till exempel öppen samordning, självreglering, samreglering och liknande. Det nya interinstitutionella avtalet är avsett att vara ett slags åtagande från de tre institutionernas sida att fastställa utnyttjandet av dessa instrument, vilket aldrig tidigare har specificerats i något av fördragen.
Fastän våra motparter har utfört ett viktigt arbete, och trots min tacksamhet mot dem för att de har gjort det och således gett sig själva möjlighet att verkligen ge sig i kast med dessa frågor, måste jag säga att jag är mindre nöjd med att vi åtar oss ytterligare en förpliktelse, eftersom var och en som läser texten i detta interinstitutionella avtal bara kan undra vilket mervärde parlamentet därigenom kommer att få utöver sina rättigheter enligt fördragen. Jag tror inte att det kommer att vara särskilt stort. Och än värre, genom att underteckna detta avtal bara några få dagar efter det högtidliga öppnandet av regeringskonferensen, som också kommer att behandla frågan, och utan att vara tvungna att göra det, fjättrar vi i denna kammare oss själva och avsäger vi oss faktiskt det fulla utnyttjandet av de parlamentariska privilegier som det har tagit oss två mödosamma årtionden att säkra.
Det enda sätt på vilket parlamentet tidigare gradvis har kunnat öka sitt inflytande gentemot kommissionen och rådet har varit att utnyttja sina rättigheter enligt fördragen så bra som möjligt. Genom att underteckna interinstitutionella avtal av detta slag och sluta avtal med kommissionen, som vi gjorde med Lamfalussyförfarandet, inskränker vi på nytt våra egna rättigheter och gör därmed, som jag ser det, allting helt fel.
Frågan om den europeiska lagstiftningens kvalitet är så viktig att vi inte får behandla den tanklöst. De på den mottagande sidan – med vilket jag menar den allmänhet för vilken lagstiftningen gäller, medlemsstaterna, som måste införliva den, och alla som är inblandade i genomförandet på varje nivå – drabbas när lagarna är dåliga, så vi bör sluta att spotta fram mängder av papper genom alla institutioner och i stället sätta den på prov genom att föreslå och anta lagar som verkligen är bättre. Detta är en uppgift för oss parlamentsledamöter.
I dag, den åttonde dagen i oktober, gör denna kammare, med hjälp av Medinas betänkande, ett andra försök att förtydliga sin ståndpunkt i fråga om kommissionens meddelande om enklare och bättre lagstiftning, som daterar sig från december 2001. Sedan dess har stats- och regeringscheferna vid tre toppmöten uppmärksammat frågan utan att parlamentet kunnat svara och därigenom utöva sitt inflytande. Att frambringa mer papper på detta sätt är ett dåligt föredöme, när vi i stället borde stödja kommissionen i dess strävan att minska mängden EG-lagstiftning, som nu uppgår till omkring 97 000 sidor, och att rensa upp i den. Även det skulle höja den europeiska lagstiftningens kvalitet. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Medina Ortega. För mig betyder bättre lagstiftning styrelseformer i EU som är mer demokratiska, skapar större mervärde för unionens medborgare och blir mer begripliga för alla – ett effektivare, mer demokratiskt och öppnare Europa. Det var konventets huvudmål under arbetet med konstitutionen. Vissa regeringschefer riskerade i helgen att halka tillbaka i sina gamla makt- och penningspel och därigenom i själva verket förbise vad den europeiska allmänheten egentligen vill.
Lyckligtvis kan vi – och även detta är en fråga att ta upp här – göra en hel del inom de europeiska fördragens parametrar. I vitboken om styrelseformerna i EU har kommissionen lagt fram ett stort antal förslag om bättre styrelseformer, av vilka förbättringar i lagstiftningsprocessen utgör en viktig del. Detta är ett område där vi har gjort verkliga framsteg. Kommissionen har under mellantiden lagt fram åtskilliga förslag inom denna ram, däribland programmet för konsolidering, kodifiering och förenkling av lagstiftning, som kommer att minska mängden lagstiftning med inte mindre än 35 000 sidor. Detta bör, för omväxlings skull, få ett omnämnande i tidningarna.
På lagstiftningsområdet bör medlagstiftarna – parlamentet och rådet – dock ges en central roll. Kommissionen inledde olyckligt, men beslutade senare om ett avtal med parlamentet och rådet, vilket kulminerade i det interinstitutionella avtalet. Detta ger stort utrymme för ett snabbare, enklare tillvägagångssätt på områden som miljö- och socialpolitik. Om resultaten inte är tillfredsställande kan parlamentet dock ingripa och hävda – och förvisso utöva – sin rätt som medlagstiftare. Enligt min mening har kommissionen och rådet varit alldeles för långsamma att medge detta, och de visar fortfarande alldeles för liten generositet. När allt kommer omkring finns det ingen verklig demokrati utan parlamentet. Ingen behöver en teknokratisk makt som styr över huvudena på det europeiska folket. Vad vi verkligen behöver är ett drastiskt angreppssätt för att komma till rätta med överdrivet långdragna förfaranden, bristen på resultat och den allmänna bristen på öppenhet.
I denna kammare har van Doorn lagt fram ett förslag om ett slags byråkratiprövning, en oberoende bedömning. Jag tycker faktiskt rätt bra om idén, förutsatt att den information vi får fram härigenom slutligen hamnar hos oss som medlagstiftare. I slutanalysen måste beslut naturligtvis fattas av oss samfällt, tillsammans med rådet, och detta är naturligtvis själva kärnan i vår kamp, så jag hoppas att kommissionen är beredd att fullfölja sina åtaganden enligt avtalen. 
Lynne (ELDR ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att vi kommer framåt när det gäller bättre lagstiftning. Som Europavän finner jag det ytterligt frustrerande att vi tar fram lagstiftning här som inte är ordentligt genomtänkt och som inte bara skadar parlamentet utan också vår trovärdighet.
Vi måste också titta på vår nuvarande lagstiftning för att se huruvida den genomförs i varje medlemsstat. Om den inte genomförs, beror det på att den är ogenomförbar? Om den är ogenomförbar, varför upphäver vi inte helt enkelt den lagstiftningen i stället för att bara ta fram ytterligare lagstiftning på samma område som vi förefaller göra för närvarande?
Vi måste även titta på huruvida den verkligen är nödvändig på europeisk nivå under alla omständigheter. Om den är nödvändig måste vi satsa på omfattande konsekvensbedömning som grundar sig på aktuella vetenskapliga och medicinska belägg på en del områden där den är tillämplig, som arbetsmiljölagstiftning på området sysselsättning och sociala frågor.
Vi måste även ta hänsyn till situationen i varje medlemsstat. Precisionen i konsekvensbedömningarna måste sannerligen förbättras – jag måste säga att jag inte tror att de är särskilt bra för närvarande. De måste också vara tillgängliga på ett tidigt stadium så att vi kan få ett äkta samrådsförfarande. Det samrådsförfarandet bör inbegripa det faktiska instrument som är bäst lämpat för det specifika analysområdet.
Alla resultat och alla bidrag borde föras till offentlig egendom. Det gläder mig mycket att Medina Ortega har samtyckt till att återförvisa sitt förslag. Det är rätt att han gör det. Jag gratulerar honom till allt det arbete han har lagt ned, men hans förslag har förstås ersatts av det interinstitutionella avtalet. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder i stor utsträckning de betänkanden som framlagts för oss om bättre reglering och det interinstitutionella avtalet, och verkligen deras mål: att säkerställa ett tillförlitligt, aktuellt och användarvänligt regelverk till nytta för alla våra medborgare, arbetstagare och företag. Detta kommer att innebära att man avlägsnar allt överflödigt – de gamla eller föråldrade texterna –, något som borde resultera i att volymen på gemenskapens regelverk minskas utan att den rättsliga ställningen påverkas. Det finns ett behov av att förbättra presentationen och att säkerställa ett användarvänligt tillträde till gemenskapens regelverk; moderniseringen och förenklingen av den befintliga lagstiftningen och politikområdena måste genomföras i etapper.
Uppgiften får dock inte underskattas. Den inre marknaden är en av våra stora framgångssagor, men volymen i sig på den lagstiftning som den inre marknaden har gett upphov till för att säkerställa harmoniseringen av medlemsstaternas förfaranden är skrämmande. Ändringsförslag med ursprung i något av de officiella språken och sedan översatt till alla de övriga gör ofta att slutprodukten – när den översätts tillbaka till alla de officiella språken – är svulstig, pedantisk och generellt sett ohanterlig och obekväm enligt en infödds mening. Jodå, den rättsliga ställningen är intakt, men texten är inte användarvänlig.
Vårt missbruk av akronymer har gett upphov till ett nytt språk: . Efter sex månader i vilken som helst av institutionerna använder vi det alla, något som ytterligare fjärmar oss och vårt arbete från de vanliga medborgarna, ”Kalle och Lisa Medborgare”. Cocobu, GUSP – eller är det PESC? – Coreper, och det senaste är GARC, vilket jag tror står för [rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser)]. Kort sagt, våra texter är i akut behov av avgiftning från detta missbruk.
Konsekvensbedömning är ett särskilt område som nu är av intresse för mitt land, Irland. Vårt särskilda intresse är att utveckla ett sätt för konkurrenskraftssäkring för Europeiska unionens lagstiftningsåtgärder, för att säkerställa att Europeiska unionens strategi är en strategi som stimulerar ekonomisk tillväxt i syfte att uppfylla Lissabonstrategins mål för 2010. Vi vill åstadkomma verkliga framsteg i utvecklingen och användningen av konsekvensbedömning för att förstärka konkurrenskraften. Texten i punkt 30 i det interinstitutionella avtalet har inspirerats av förslaget i Medina Ortegas betänkande om att ha möjlighet till konsekvensbedömningar vid medbeslutandeförfarandet innan någon betydande ändring antas, antingen vid den första behandlingen eller i förlikningsstadiet på grundval av gemensamt definierade kriterier och förfaranden. Jag tänker inte hålla andan, herr talman.
För protokollet så ligger kommissionens eget integrerade förfarande för konsekvensbedömning i sin linda. För 2003 identifierade kommissionen 44 förslag till så kallad utvidgad konsekvensbedömning. Det förefaller dock som att endast fyra slutfördes. Jag vill be kommissionen att vara vänlig och kommentera detta.
De förväntade lagstiftningsförslagen om kemikalier som inte ingår i de 44 som ursprungligen identifierades, men som nu har analyserats som en reaktion på politiskt och annat tryck, kommer att utgöra den första verkliga, omfattande konsekvensbedömning som genomförs på grundval av ett utkast till förslag. Endast då kanske dess användbarhet kommer att bli uppenbar.
Sammanfattningsvis, för att använda kommissionsledamotens egna ord, finns det en solid grund här, men kanske den är en önskelista. Låt oss hoppas att den är det förra.
Koukiadis (PSE ).
   – Herr talman! Som vi alla vet har kommissionen under flera års tid varit helt upptagen av frågan om bättre styrelseformer för denna gemenskapsmodell som kallas Europeiska unionen.
En del av denna strategi är att förenkla och förbättra lagstiftningen. Dessa frågor har under lång tid följts av föredraganden, Medina Ortega, vilket är anledningen till att hans rika erfarenhet i fråga om luckorna, felaktigheterna och bristerna i lagstiftningen utkristalliseras i hans betänkande. Hans förslag täcker alla skeden av lagstiftningsprocessen, från det förberedande lagstiftningsarbetet via de redaktionella förfarandena och sättet att formulera innehållet till det skede i vilket lagstiftningen tillämpas av medlemsstaterna. Eftersom tiden är knapp skall jag kommentera tre av de grundläggande och övergripande problem som framträder.
Det första är av rent politisk natur och gäller den ständiga konflikten mellan byråkratin i varje förvaltningsmekanism och, följaktligen, mellan motsvarande mekanism i Europeiska kommissionen, som anser att effektivitet är en teknisk fråga och således undergräver principen om demokratisk legitimitet, vilken är den enda princip som kan göra en lagstiftningstext trovärdig. Om vi vill se en verklig reform av lagstiftningen måste kommissionen därför ta lämpliga initiativ och föregå med gott exempel genom att verkligen prioritera den demokratiska legitimiteten och att trygga balansen mellan institutionerna.
För det andra, från den stund särskild vikt fästs – och det med rätta, enligt min åsikt – vid kvaliteten på och öppenheten i de talrika samråd som behövs för att utarbeta ett lagstiftningsförslag, bör de minimikrav som föreslås för samråd omfatta representativiteten för de sociala organ som deltar genom att strikta kriterier slås fast för representativitet och förfarandet för regelbunden översyn av förteckningen över de organisationer som företräds. Representativitet är inte en hävdvunnen rätt för något organ utan måste bekräftas efterhand.
Och slutligen kommissionens meddelande, i vilket man med full rätt lägger fram förslag om att förbättra sättet att införliva lagstiftningstexter i medlemsstaterna men inte tar hänsyn till de förslag som förs fram i rapporterna om lagens tillämpning. Om kommissionen åtminstone respekterade den demokratiska legitimiteten, borde den samråda med parlamentet och förklara varför den inte tar hänsyn till dessa förslag.
Inglewood (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som kolleger redan har kommenterat under kvällen är dessa betänkanden mycket viktiga eftersom lagstiftning, skulle jag vilja hävda, är den viktigaste delen av regeringsmakten, och den definierar på många sätt den grundläggande karaktären hos vilket styrelsesystem som helst. Jag har tillhört detta parlament i omgångar i nästan 15 år, och under hela den perioden har det funnits betänkanden om den aktuella fråga som vi debatterar i kväll. Det jag inte är säker på är huruvida lagstiftningen under den perioden har förbättrats eller försämrats. Men jag är säker på att det finns mycket mera politiskt intresse för och debatt om det här ämnet nu än vad det fanns under min föregående tid. Jag är säker på att detta är något av ett steg i rätt riktning.
Inte desto mindre är det först när man har prövat en sak som man vet vad den går för – som vi säger i Storbritannien. Det är inte vad kommissionen, rådet eller parlamentet som har betydelse: det är vad vi som räknas. Vilka är det då som är de avgörande frågorna?
Den första är naturligtvis demokrati. Alla styrelseförfaranden, oavsett om det gäller förvaltning eller lagstiftning, måste ha blivit bekräftade av valurnan. De som fattar beslut inom dessa områden måste vara ansvariga och redovisningsskyldiga för vad de gör. Avslutningsvis måste de system som de arbetar i vara öppna.
För det andra måste allt detta ske inom ramen för rättsstatsprincipen. Om missbruk förekommer måste rätt till upprättelse finnas tillgänglig genom en oberoende dömande makt. Detta kan ske på flera olika slags områden: oavsett om det föreligger en underlåtelse att överföra eller oavsett om något sker till följd av felaktiga förfaranden. För att ta upp en fråga som Medina Ortega klargjorde, så måste de områden där självreglering har införts i sin tur hanteras enligt rättsstatsprincipen.
För det tredje finns ordet ”subsidiaritetsprincipen”, som ofta sprids runt. Vi borde inte på europeisk nivå göra det som i själva verket borde göras på nationell nivå, hur exakt man än definierar det.
För det fjärde är det proportionalitet. All lagstiftning som vi utformar måste stå i proportion till det missbruk eller den skada som den är avsedd att ta itu med. I det här sammanhanget måste vi, samtidigt som jag lovordar förslagen i Mandelkernbetänkandet, vara försiktiga så att konsekvensbedömningarna inte i sig själva blir till ett ytterligare byråkratiskt hinder i lagstiftningsprocessen.
Avslutningsvis finns det naturligtvis ett behov av klarhet. Allt jag kan säga som engelsman är att en förfärlig massa av den engelska som produceras i Bryssel inte erkänns som sådan av mina landsmän. Vi borde föregå med gott exempel. Förbättrar vi verkligen lagstiftningen allteftersom den passerar genom detta parlament? Jag tror att det sanningsenliga svaret är att ”vi ibland gör det”, när svaret i själva verket borde vara ”alltid”. Vi borde börja med att beställa om vårt eget hus. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Det finns många sidor av den här debatten: bättre utformning av lagstiftningen, vidare samrådsförfarande och så vidare, och vi gör framsteg på ett antal av dessa. Emellertid är den fråga som jag vill ta upp något som jag skulle vilja kalla ”horisontell subsidiaritet”, det är inte vertikal subsidiaritet som Lord Inglewood nyss tog upp i sina kommentarer om styrelsenivån – europeisk, nationell eller regional. Det handlar om huruvida man bör lagstifta eller ej, huruvida man bör överlämna det till självreglering, samreglering eller ingen reglering alls. Även där behöver vi en hierarki. Vi behöver en börda för att bevisa behovet av att ingripa. Det kan vara så att man inte behöver reglera i vissa frågor eller vissa ämnen. Om man behöver det kan det vara så att självreglering är tillräckligt, och om det inte är tillräckligt kan samreglering vara tillräckligt. När det emellertid inte är tillräckligt – och endast när det inte är tillräckligt –, då bör vi ingripa och anta lagstiftning.
Frågan är precis som med vertikal subsidiaritet, vem bestämmer? Det är riktigt att det är den lagstiftande myndigheten som skall bestämma. De som är ansvariga inför befolkningen som en helhet snarare än inför vissa sektoriella intressen skall fatta det beslutet först och främst. Det är därför jag välkomnar det interinstitutionella avtalet och Frassonibetänkandet – och jag gratulerar Frassoni till hennes betänkande.
Detta interinstitutionella avtal innehåller inte så oerhört mycket, men det innehåller dock ett erkännande av att man för att samreglera först måste ha ett bemyndigande från den lagstiftande myndigheten. Detta är en mycket viktig princip, och något som vi har uppnått i detta interinstitutionella avtal.
Jag skulle bara vilja tillägga ett par ord om interinstitutionella avtal i allmänhet. Vi har nu ett stort antal sådana, många av dem överlappar varandra, en del upprepar samma ämnen med användande av olika ordalydelse. Vi kommer snart att tvingas komma tillbaka och kodifiera och förenkla de olika interinstitutionella avtal som vi har till en enda, klar och koncis text. Det är en av de första sakerna som vi borde återgå till så snart som vi, förhoppningsvis snart, har avgjort frågan med att anta vår nya europeiska konstitution.
McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! Även jag välkomnar det faktum att vi nu har nått fram till den punkt med detta interinstitutionella avtal att vi kan börja svara upp mot vårt åtagande att åstadkomma bättre och enklare lagstiftning. Jag vill också gärna gratulera förhandlarteamet och inte minst våra föredragande.
Om vi gör detta på rätt sätt skulle en bra, klar och enkel lagstiftning kunna innebära färre överträdelsemål i EG-domstolen; det skulle också kunna resultera i lagar som är lättare att upprätthålla i våra medlemsstater. Jag tror att konsumenterna och medborgarna behöver känna till vilken möjlighet till upprättelse de kan förvänta sig av EU:s lagstiftning, och företag behöver vara medvetna om vilka standarder och metoder de måste sträva efter för att genomföra EU:s lagstiftning. Ja, konsekvensbedömningar under lagstiftningsprocessen kan vara ett tekniskt verktyg, men de är ett livsviktigt verktyg både när det gäller att involvera flera parter och att ge utrymme för maktfördelning när det gäller den verkställande myndigheten, något som förbättrar både kvaliteten på debatterna i denna kammare och vår förmåga att ställa den verkställande myndigheten till svars.
Vi kan också använda konsekvensbedömningar för att utvärdera fördelarna med föreslagen lagstiftning och likaså för att titta på var samreglering, självreglering eller icke-bindande lagstiftning kan vara användbara verktyg. Jag vet att några av mina kolleger är oroade över att alternativ med icke-bindande lagstiftning skulle undergräva eller ta bort parlamentets rättigheter som lagstiftare. Jag accepterar att det finns kulturella skillnader mellan medlemsstater i den här frågan, men vi måste också acceptera att lagstiftning ibland kan vara rigid och svår att ändra medan uppförandekoder kan leda till resultat snabbare, särskilt vad gäller otillåtna affärsmetoder.
MacCormick har naturligtvis rätt i att lagstiftning handlar om politik. Det är inte bara en vetenskaplig exercis i konsekvensbedömningar. Av det skälet kommer detta parlament och dess valda politiker alltid att vara en oumbärlig del av lagstiftningsprocessen. Jag håller också med om att så kallad är en oumbärlig del av den rätten till noggrann granskning. Vi borde ge vårt stöd till handlingsplanen för bättre lagstiftning, men parlamentet kommer att behöva ytterligare resurser och befogenheter för att kunna reagera på och utvärdera konsekvensbedömningar och använda dessa lagstiftningsförfaranden för att ställa kommissionen och rådet till svars.
Den bästa handlingsplanen för reglering kommer att kräva en förändring av kultur, makt och ansvar inom alla våra institutioner. Den skulle inte vara till men för parlamentet; i själva verket skulle den stärka en noggrann granskning i parlamentet av framtida lagstiftning. 
Frassoni (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag begärde att få ordet igen efter debatten eftersom jag var mycket intresserad av att höra vad rådet och kommissionen hade att säga. Nu har jag hört dem, och deras tal har bekräftat för mig att om vi vill att detta avtal inte skall förbli en tom vision, kommer det att bero enbart på Europaparlamentets förmåga att se till att det respekteras och att det blir en del av vår institutions rutiner. Under denna debatt – precis så som var fallet under förhandlingarna – har vi stött på viss orubblighet i fråga om behovet av att se till att det rörande alternativa lagstiftningsmetoder bör finnas en lagstiftare och framför allt att Europaparlamentet bör ha möjlighet att utvärdera hur de fungerar och om nödvändigt förkasta dem.
Fru McCarthy! Problemet är inte de kulturella skillnaderna, även om sådana säkerligen kan finnas mellan oss när det gäller frivilliga avtal; problemet ligger i det faktum att vi som lagstiftande myndighet måste ha rätt att upphäva de frivilliga avtalen när de inte fungerar, och detta är delvis möjligt men, måste jag tyvärr säga, bara om vi kämpar länge och hårt för att uppnå det.
Herr talman! Jag skulle vilja tala helt kort om frågan om konsekvensanalyser. Clegg, som ingick i vår förhandlingsgrupp, har rätt: vid en viss punkt slutade vi att insistera på denna fråga, inte minst på grund av att det mycket väl kan vara så att parlamentet ännu inte är redo att agera gemensamt i denna fråga. Jag skulle vilja betona att konsekvensanalyser förblir en högpolitisk fråga, i vilken vi till och med riskerade att förlora vissa av våra privilegier under förhandlingarna, genom att binda oss alltför hårt vid en skyldighet att slutföra en konsekvensanalys som vi, i praktiken, ännu inte har förutsättningar att utföra tekniskt sett.
Vidare tycker jag att kommissionens förhållningssätt i denna fråga varierar enormt. I vissa ärenden utförs verkligen analysen och betraktas som viktig, medan den i andra ärenden aldrig ens förs på tal. Jag skulle i detta sammanhang vilja ta upp exemplet med den välkända Van Miert-förteckningen över transeuropeiska nät, där kommissionen helt har övergett tanken på någon typ av konsekvensanalys för denna viktiga åtgärd. Jag upprepar: konsekvensanalyser förblir en fråga som detta interinstitutionella avtal inte har lyckats avsluta, och jag anser att vi måste vara medvetna om detta och handla ansvarsfullt inför framtiden. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag skulle bara vilja säga att förfarandet varvid föredraganden kommer tillbaka igen och svarar i slutet av debatten är en utmärkt nyordning. Jag gratulerar er och Frassoni för att ni har anordnat den föregående debatten på detta sätt. 
Talmannen.
   – Föredragningslistan har utarbetats utan min medverkan, så jag skall vidarebefordra era gratulationer till den person som förtjänar dem. Tack så mycket, herr Corbett.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A5-0294/2003) av Bodrato för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om Europeisk rymdpolitik – Grönbok (KOM(2003) 17 – C5-0209/2003 – 2003/2092(INI)). 
Bodrato (PPE-DE ),
   – Herr talman! Den grönbok som lagts fram av kommissionsledamot Busquin och som parlamentet välkomnat varmt lyfter åter fram rymdpolitikens strategiska betydelsen för oberoendet och säkerheten och för den ekonomiska tillväxten i ett Europa som vill förbli i främsta ledet när det gäller vetenskaplig forskning och teknisk innovation.
För några månader sedan nåddes en vändpunkt tack vare det konstitutionella konventet, som gav rymdpolitiken en specifik roll, och detta utgör en rättslig grund för gemenskapsprogram och befäster den strategi som inleddes med den enastående framgången med Galileoprogrammet. Vi får likväl inte förbise det faktum att även kommissionen har gett ett specifikt svar på den exempellösa kris som drabbat rymdsektorn, särskilt området bärraketer, och som urholkar många företags verksamhet och accentuerar snedvridningar på världsmarknaden.
Rymdsektorn är central för att samla yrkeskompetens, forskning och teknik – väsentliga faktorer för den kunskapsbaserade ekonomins utveckling. Rymden är en resurs som inte får ödslas bort, och kommissionen och Europeiska rymdorganisationens (ESA) råd har visat att de är fullt medvetna om detta. I sitt betänkande betonar parlamentet ESA:s och de nationella organisationernas roll och uttrycker sin tillfredsställelse över ramavtalet, som Europeiska gemenskapen och ESA stödde och parlamentet kraftfullt verkade för. Detta ramavtal bekräftar ESA:s unika roll när det gäller att organisera forskning och teknisk och industriell utveckling. Denna roll måste specificeras i ett europeiskt rymdprogram som omdefinierar kommissionens ansvarsområden utifrån allmänhetens krav och nya initiativ som kräver politisk representativitet och specifik institutionell kompetens.
Att ge Europa en ledande roll på den internationella scenen genom att göra alla EU-länder delaktiga är inte oförenligt med den fasta övertygelsen att det krävs ett internationellt samarbete: ett samarbete i första rummet med Förenta staterna – jag tänker här på den internationella rymdstationen – men även med andra länder, däribland Ryssland, Japan och Kina. Vi måste dock vara medvetna om att kvaliteten på internationella avtal – särskilt dem som gäller rymden – beror på kvaliteten på det vetenskapliga, industriella och även ekonomiska stödet. Europas mål måste understödjas av offentliga resurser, som fallet är runtom världen, och av en aktivare organisering av gemensamma åtgärder på områden som jordbruk, teleteknik, miljö och transporter. Vi måste stimulera privata initiativ, som fallet är med Galileo, men även påpeka att målet att fördubbla rymdbudgeten på tio år endast kommer att vara ett steg på vägen mot att komma i fatt Förenta staterna.
Rymdvetenskapen har spelat en banbrytande roll. Kvaliteten på mänskliga resurser och grundforskning kräver dock större uppmärksamhet. Den europeiska rymdpolitikens framtid är beroende av att dessa faktorer uppmärksammas. Det är anledningen till att vi anser att vi inom ramen för nästa ramprogram för forskning bör avsätta mer pengar till rymdsektorn och säkerställa en kvot på detta område till små och medelstora företag, som är på väg att bli ett oundgängligt stöd för nya innovativa företag.
Min sista punkt gäller konventets riktlinje för en byrå för krigsmateriel som är öppen för alla medlemsstater, i enlighet med metoden för strukturerat samarbete. Denna riktlinje kan bidra till att realisera den industriella och tekniska tillgången. Detta handlar inte – och vi måste göra detta klart – om att militarisera rymden, utan snarare om att inse att detta handlar om dubbla verksamheter, både militära och civila, och om en strategi för europeisk säkerhet som inte kan överges på grund av den amerikanska ensidighetens frestelser. För att undvika misstolkningar hänvisar man i betänkandet till FN:s resolution om att förebygga kapprustning i yttre rymden och även till konventet, som föreslår att unionen skall främja fred och bidra till säkerhet och hållbar utveckling av vår jord.
Efter att ha diskuterat grönboken ser vi nu fram emot vitboken. Våra förväntningar grundar sig på de positiva åsikter som vi hittills har uttryckt, och vi tror att den vetenskapliga och europeiska industriella världen förväntar sig samma sak. 
Busquin,
   . – Herr talman, herr Bodrato, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka Bodrato och ledamöterna av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för kvaliteten på deras betänkande och för deras konstruktiva förslag. Detta visar än en gång parlamentets engagemang och stöd på rymdområdet. Samrådet om grönboken gav tillfälle att mycket öppet diskutera den europeiska rymdforskningens framtid och att granska många bidrag från alla sektorer. På denna grundval är vår föresats nu att utarbeta vitboken om målen på medellång och lång sikt för europeisk rymdpolitik, som parlamentet begärde av kommissionen i januari 2002.
Vissa centrala punkter där åsikterna sammanfaller har utkristalliserat sig. Den första är att Europa behöver en avancerad rymdpolitik som är oberoende och fortgående. Den andra punkten är insikten om att vår rymdindustri är strukturellt sårbar. Som ni har påpekat hade vi verkligen problem i fråga om bärraketer, och ett beslut av ESA:s råd hjälpte oss att finna en lösning; låt vara en som kommer att vara användbar bara på kort och medellång sikt. Vi måste nu finna en mer strukturell lösning. Slutligen är det avgörande att vi intresserar oss mer för sektorn rymdteleteknik för att öka efterfrågan och behålla kompetensen i vår industri.
Min tredje och sista punkt gäller Europeiska unionens nya åtaganden i frågor som rör rymdpolitiken. I unionens nya politiska sammanhang måste Europeiska rymdorganisationens och de nationella rymdorganisationernas strategier slås ihop till en gemensam vision som leder till en sann rymdpolitik på europeisk nivå. Jag välkomnar därför den överenskommelse som nåddes mellan ESA och EU vid rådets möte den 22 september: detta är ett avgörande steg.
På samma sätt måste rymdpolitiken vara en övergripande unionspolitik, som tjänar även andra politikområden. Den skulle utarbeta en strategi och omfatta riktlinjer för att bidra till att trygga en sammanhängande rymdsatsning. Den skulle avse inte bara det civila området, utan även säkerhets- och försvarsaspekter. Att formulera en sådan politik skulle naturligtvis kräva en tydlig rättslig grund i det framtida fördraget, och detta är avsikten med konventets förslag som syftar till att ge unionen befogenheter på rymdområdet, vilka den skulle dela med medlemsstaterna. I likhet med parlamentet hoppas kommissionen att detta förslag kommer att godkännas utan ändringar vid regeringskonferensen. 
Langenhagen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam mot Busquin, som vet att jag i ett antal år har haft ett särskilt intresse för Galileo, som har kommit att ligga mig mycket varmt om hjärtat. Ändå får jag ständigt frågan vad Europa egentligen söker i rymden och varför Europa bör offra pengar på rymden när det finns andra problem i världen som är så angelägna och i behov av höga finansieringsnivåer. Så fastän jag inte räknar med att denna fråga skall röna vare sig rungande eller oreserverat bifall, är min fasta övertygelse, som jag vet delas av många av mina ledamotskolleger här i Europaparlamentet, att rymden är av strategisk betydelse för Europa och för den europeiska ekonomin. Tack vare nya tekniker skapar den nya möjligheter. Den skapar arbetstillfällen för våra ingenjörer och utsikter för framtiden. Europa får inte vara tillfreds med tekniska landvinningar som är mindre än förstklassiga, för Europa är kapabelt till sådana.
Det är ett faktum snarare än en hemlighet att rymdpolitik är en av kärnfrågorna för det tjugoförsta århundradet. Vår vardag formas redan av de mest mångskiftande tillämpningar som möjliggörs av rymden och de satelliter vi har skickat upp i den, bakom vilka det ligger ett tekniskt kunnande som måste vårdas. Vi i Europa har värdefulla resurser, med vilket jag inte bara menar ingenjörer och tekniker, utan även forskningsanstalter och företag. Dessa ger upphov till innovationer, men, som jag får höra gång på gång och som jag har hört denna eftermiddag, forskare och kompetens vänder sig till den som erbjuder mest, inte bara ekonomiskt, utan även ur teknisk synvinkel. Detta, kommissionär Busquin, är anledningen till att jag anser att det finns ett trängande behov av att göra verkliga ansträngningar för en sammanhängande europeisk rymdpolitik, som ni så träffande har beskrivit det. Europa måste bli medvetet om sin ställning och sina möjligheter. Det får vara nog med förklaringar; det är nu dags för oss att äntligen skrida till handling. Europa måste också vara villigt att investera, och samtidigt som det inte råder någon tvekan om att detta ibland kan vara en smärtsam historia, är rymdsektorn inte bara ytterst kostnadsintensiv, utan även ytterst konkurrenspräglad. Låt oss alltså anta denna utmaning!
Utan beslutsamhet och engagemang kommer Europa att förlora det oberoende tillträdet till rymden och även dra det kortaste strået när det gäller de tillämpningar som härrör från detta. Kommissionär Busquin! Jag delar er åsikt om riskerna med att vara beroende av andra och välkomnar följaktligen kommissionens grönbok om europeisk rymdpolitik och Bodratos detaljerade och stimulerande betänkande. Europa behöver en politisk signal om att inleda ett nytt kapitel om rymdfart, och jag hoppas att vi genom ett tydligt beslut i morgon kommer att bidra till att ge europeisk rymdfart den rätta skjutsen! 
Savary (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag vill allra först tacka föredraganden, Guido Bodrato, för det utomordentliga arbete han har utfört och för den förmåga han har visat att lyssna till skilda åsikter och att förena dem. Jag anser att detta är ett alltigenom utomordentligt dokument.
Betänkandet är särskilt spännande eftersom det kommer i slutet av vad som har varit en historisk period för rymdpolitiken, särskilt tack vare det avgörande stödet från Philippe Busquin och hans personal. För första gången skisserar Europa faktiskt någonting annat än en politik för att reglera konkurrens och den inre marknaden. Vi drar upp ramarna för en genuin och framåtsyftande industriell och teknisk politik som jag hoppas kommer att uppmuntra alla som ibland tvivlar på att Europa är till någon verklig nytta.
Europa har nått dessa resultat för det första tack vare Galileo, som har gett oss möjlighet att skapa det första europeiska blandade investmentbolaget, med andra ord ett samägt bolag som kommer att stödja ett industriellt och tekniskt projekt. Vi har också nått dessa resultat genom att med hjälp av grönboken lägga grunden till en rymdpolitik som erkänner att rymdtekniken är viktig därför att dess tillämpning är så betydelsefull inom alla områden, däribland det civila; en politik som erkänner behovet av framåtsyftande politiskt stöd; en politik som erkänner behovet av att hävda vårt oberoende med hänsyn till de framväxande makterna. Detta är en punkt som kommissionsledamot Busquin har påmint oss om och som vi anser är ytterst viktig. På samma gång måste vi förbli öppna mot omvärlden, för i bakgrunden pågår ytterst fruktbara samarbeten med Förenta staterna, med Ryssland i fråga om Sojuzsystemet på Kourou och med Kina i fråga om Galileo. Med andra ord, rymden träder in i en ny tidsålder: en tidsålder av växande inflytande för Europeiska unionen som en rymdmakt som kan handla helt oberoende av världens supermakter i händelse av en kris, särskilt den kris som ansätter de offentliga budgeterna.
Vi måste nu följa den riktning som stakas ut i vitboken. Jag personligen hoppas att kontakterna mellan Europeiska rymdorganisationen (ESA) och unionen kommer att förbättras. Vi behöver ESA och dess kompetens, men vi behöver även unionen och dess politiska stöd om vi skall kunna tala med en enda röst i den högsta divisionen. Jag vill även ha en institutionell konsolidering inom kommissionen. Eftersom fördraget föreskriver att befogenheterna på rymdområdet skall vara delade på europeisk nivå, måste kommissionen se till att dessa befogenheter utnyttjas fullt ut. I detta hänseende vill jag uttrycka min hängivenhet i fråga om ramprogrammen för forskning och utveckling och för posten ”Flyg- och rymdteknik”, som dyker upp för första gången i det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling. Jag är också för att utveckla en programkultur och förmågan att sätta i gång sektorsvisa europeiska program genom kommissionens övriga avdelningar. För miljöns del tänker jag då särskilt på initiativet för global övervakning av miljö och säkerhet (GMES) och på uppföljningarna av Lissabon för utbildning.
Jag vill med andra ord gratulera kommissionsledamot Busquin och Bodrato och säga att detta är ett bra exempel på ett ärende i vilket Europa kan göra mest när det går framåt med politisk vilja. Jag vill framföra mina bästa önskningar om framgång och kontinuitet för vad vi har lyckats åstadkomma tillsammans under vårt mandat på fem år. 
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag välkomnar offentliggörandet av kommissionens grönbok om europeisk rymdpolitik i samverkan med Europeiska rymdorganisationen (ESA). Enligt min mening uppvisar denna grönbok en medvetenhet om betydelsen för Europa av att utveckla rymdsektorn i industriella, strategiska och även politiska termer. I maj höll vi en debatt om denna sektors framtid i ljuset av en allvarlig kris som kunde hänföras till hård världskonkurrens och till finansieringsproblem. Grönboken, Bodratos betänkande och den nyligen tillkännagivna vitboken innehåller praktiska förslag som skulle kunna hjälpa oss att slutgiltigt övervinna denna kris och äntligen lägga lite riktiga ambitioner till en oberoende europeisk rymdpolitik. Jag välkomnar därför utfallet av Galileoprogrammet och delar den uttalade önskan att utveckla integrationen inom gemenskapen. Jag hoppas dock verkligen att denna integration inte kommer att leda till att rymdorganisationens oberoende befogenheter i rollen som programsamordnare och ledare ifrågasätts.
Jag skulle vilja ta upp två frågor. I betänkandet insisterar man på behovet av att skapa samverkansvinster mellan den civila och den militära verksamheten – jag hörde Bodratos ord fullt tydligt – samtidigt som man förordar att rymden skall användas för fredliga ändamål, vilket jag stöder. Han hoppas att satellitsystemen kommer att gagna inte bara transporterna och miljön, utan även säkerheten, så att Europa får sin egen strategi, sitt eget förvaltningsorgan och sina egna resurser. Gott och väl, men jag är övertygad om att utnyttjandet av rymden för fredliga ändamål bör prioriteras: behoven är enorma, antingen vi talar om miljön eller om riskhantering. Europa får inte följa Förenta staternas modell och prioritera forskning och utveckling på det militära området framför eventuella civila tillämpningar.
Till sist, en central aspekt på en ambitiös europeisk rymdpolitik gäller finansiering. I betänkandet betonas att tillhandahållandet av offentliga medel är avgörande för utvecklandet av rymdprogram. Det finns en väsentlig motsägelse mellan unionens uttalade mål och verkligheten. Det har inte skett någon ökning av de budgetar som anslås till Europas rymdorganisationer, medan Förenta staterna avsätter sex gånger mer offentliga medel till rymdsektorn än alla europeiska länder tillsammans. Unionen måste omgående frigöra finansiering som motsvarar de ambitioner den har uttalat. Detta är även ett krav för integrationen inom gemenskapen, och som jag ser det är offentliga medel det enda som kan säkerställa långsiktiga investeringar, vilket är centralt i rymdindustrin och för att behålla kompetens på hög nivå. Detta är en förutsättning för en oberoende, dynamisk europeisk rymdpolitik som använder spetsteknologi och som skapar högkvalitativa arbetstillfällen. 
Piétrasanta (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Den europeiska rymdpolitiken är på väg att bli spjutspetsen i den europeiska politiken som helhet på grund av de förhoppningar den väcker i fråga om spetsforskning, de nya teknikerna, ekonomin och utvecklingen. Den måste vara realistisk; med andra ord, den måste vara förnuftig i förhållande till Förenta staternas och Rysslands rymdpolitik och fungera som en drivkraft för Europeiska unionen.
Jag gratulerar Bodrato till hans betänkande, som har den förtjänsten att det uttrycker denna önskan. Vi anser dock att det fokuserar alltför mycket på militära tillämpningar, vilket inte är syftet med denna politik. Detta är anledningen till att vi väcker förslag om Galileo, som kommer att vara en rent civil struktur, i motsats till Förenta staternas GPS-system eller det ryska Glosnass, vilka står under militär kontroll. Vi föreslår att artikel 150 i det fördrag som diskuteras skall stödjas, så att rymdpolitiken blir en del av den europeiska politiken som helhet. En gemensam organisation måste upprättas på europeisk nivå, och Europeiska rymdorganisationen (ESA) måste bli snarare ett verktyg för denna integrerade politik än ett mellanstatligt organ. Arbetet i rymdsektorn måste bli en del av verksamheten inom det europeiska forskningsområdet, och huvuddelen av de resurser som anslås till detta område bör delas av unionens medlemsstater. Alla aktörer som är inblandade i rymdpolitiken, och särskilt Europaparlamentet, som stöder vår rymdpolitik, måste sätta sig ned vid samma bord. Vår grupp kommer att lägga stor vikt vid dessa förslag och vara mycket uppmärksam när vitboken om rymdpolitik, som skall framläggas för oss före årets slut, antas. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Piétrasanta.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0294/2003) av Bodrato för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om Europeisk rymdpolitik – Grönbok. 
Linkohr (PSE ).
   – Herr talman! Vi har haft många diskussioner om rymdfart tidigare, och det gläder mig att ämnet nu ges mycket större vikt i den europeiska debatten än vad fallet var för tio år sedan. Jag skulle kanske kunna tillägga, med all blygsamhet, att denna kammare kan ta åt sig äran av det. Vi insåg rymdens strategiska betydelse men även det faktum att det kommer att gå att tjäna mycket lite pengar på den, vilket betyder att rymdfarten måste understödjas av offentliga medel, men vad som säkert kommer att visa vinst under de närmaste åren är den verksamhet som härrör från rymdfart på områdena teleteknik, mättekniker och så vidare, vilket vi ofta har diskuterat. Men det finns ingen framtid för rymdfarten utan bärare i form av satelliter, om – låt mig tillägga – det inte görs bemannade rymdfärder.
I Köln finns det nu ett centrum som utbildar astronauter. Våra meningsskiljaktigheter handlar i själva verket inte så mycket om syftet med rymdfart – om vilket jag tror att det råder bred enighet – som om de militära aspekterna, som är en ny faktor. Låt mig säga att jag inte tycker att vi bör dra oss undan denna fråga, eftersom Europa nu – till skillnad från för tio eller tjugo år sedan – har sin utrikes- och säkerhetspolitik. Vi kan inte skilja den ena från den andra. Jag medger att jag finner inlärning ganska svårt, men man är aldrig för gammal för att lära mer, och jag skulle därför verkligen vilja tillråda att särskild uppmärksamhet ägnas denna aspekt. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, ärade, men fåtaliga, ledamöter! Hur viktigt det än är att utveckla Europeiska unionens rymdpolitik, är själva inriktningen lika viktig. Trots de inledande uttalandena om att använda rymden för fredliga ändamål för att gynna utveckling, kunskap och tillämpningar, har de direkta eller indirekta hänvisningarna till militär användning på sista tiden mångdubblats till den grad att det är uppenbart att det är denna användning som huvudsakligen intresserar Europeiska unionen.
Denna inriktning är även uppenbar i Europeiska kommissionens grönbok och i Star 21-rapporten, och den framgick tydligt vid det möte som anordnades av det grekiska ordförandeskapet i Aten den 8 och 9 maj på temat rymdens säkerhets- och försvarsaspekter. Militariseringen främjas både för att tjäna den enligt vår mening aggressiva gemensamma försvars- och säkerhetspolitiken och under förevändning av att det är det enda sättet att stärka rymdindustrin med offentlig finansiering.
Denna industri är obestridligen under hårt tryck från sina konkurrenter. Men kanske har problemen sitt ursprung i främjandet av bolagsvinster som drivkraft, i liberalismen, konkurrenskraften och den fria marknaden, som förbjuder icke-militärt offentligt stöd?
Men trots att det betänkande från utskottet för industrifrågor som vi granskar innehåller en rad riktiga slutsatser och förslag – till exempel erkänns Europeiska rymdorganisationens roll – präglas hänvisningen till behovet av att främja forskning och internationellt samarbete likväl av det militära utnyttjandet av rymden, och den går för långt. Således lovordar man inte bara förslaget om att inrätta en europeisk byrå för krigsmateriel, militär forskning och kapacitet, utan man går så långt som att upprepa ”det lämpliga i att använda satellitsystem för militära ändamål i samband med fredsbevarande operationer”.
Vilka fredsbevarande operationer avses? Kanske de fortsatta mördande anfallen mot Jugoslavien, Afghanistan och Irak? Europeiska unionens medverkan i den vidare militariseringen av rymden är ett hårt slag för freden, eftersom den ger unionen samma skuld som Förenta staterna i den militära kapplöpningen.
Slutligen skulle det vara en mycket negativ utveckling för vetenskapen och folken om Europeiska rymdorganisationen, som i rollen av transnationell organisation på europeisk nivå gör en enorm insats för att utveckla vetenskapen och forskningen om rymden, skulle bli en organisation för dem som söker nå militära mål.
Av dessa skäl, mina damer och herrar, uppmanar jag er att inte stödja detta utspel. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att det i den snabba globaliseringsprocess som mänskligheten upplever – en process som även krymper horisonten i vår värld genom att eftersträva en allmängiltig kosmisk och interplanetarisk dimension – är strategiskt viktigt för vår union att ha en avancerad rymdpolitik.
Jag stöder därför fullständigt de beslut som fattades av Europeiska rådet i Lissabon i detta avseende, kommissionens kommentarer och förslag sedan 1999 och de parallella besluten av den mellanstatliga Europeiska rymdorganisationen. Jag stöder även det förslag i artikel 50 som konventet lagt fram i syfte att sörja för en rättslig grund för gemenskapsåtgärder.
Liksom i andra sektorer måste Europa ha den nödvändiga ambitionen och drivkraften, återspeglad i budgetarna, för att kunna spela en ledande roll på den internationella scenen. Europa måste ha oberoende tillträde till rymden och utveckla lämpliga tekniker och göra detta inom ramen för ett system av internationellt samarbete, särskilt med Förenta staterna och Ryssland, som är pionjärer när det gäller rymden, och även med andra såsom Japan, Kina osv. Men det samarbetet kan inte vara underordnat. Det får under inga omständigheter vara underordnat.
I detta hänseende är jag glad över de framsteg som gjorts på ett område av vår rymdpolitik – Galileoprojektet – och de avtal som säkerställer kompatibiliteten med det amerikanska GPS-systemet, och jag hoppas att vi snart kommer att träffa avtal även i fråga om det ryska Glonass-systemet.
Jag är säker på att avtalen inte låter den civila användningen av vårt Galileosystem stå tillbaka för militära prioriteringar som orsakar tillfällig skuggning av signalen och som inte är föremål för kontroll av de personer som ansvarar för europeisk säkerhet och med visshet inte kräver dessa beslutsfattares samtycke. Ömsesidigt samarbete, ja, men underordning, nej.
Jag skulle vilja avsluta med att gratulera Bodrato till det utmärkta betänkande om europeisk rymdpolitik han framlagt för oss. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Rymden är väsentlig för den europeiska konkurrenskraften. Det är livsviktigt att vår kontinent även kan utveckla och framställa ny teknik. Europeiska innovationer och olika komponenter får inte utelämnas till marknaden i någon som helst konkurrenssituation på grund av handelshinder och andra hinder.
Teleteknikens snabba utveckling betyder att Europa måste ha tillräcklig kapacitet under sin egen kontroll med hjälp av satelliter. Eftersom de investeringsnivåer som krävs i denna sektor är enorma, bör vi stödja europeiska initiativ till att utveckla rymdteknik genom industrigrenens paraplyorganisation. Vi behöver inte nödvändigtvis europeiska filmhjältesastronauter för detta i Europa. Europeiska rymdorganisationens satelliter kommer i stället att ha den viktiga uppgiften att övervaka miljöns tillstånd, bidra i transportfrågor och kartlägga rymden närmast jorden. Denna information bör definitivt tillåtas bli mer allmänt spridd i Europa.
Europeiska unionens mål är en kunskapsbaserad ekonomi. Detta kan inte nås på ett harmoniskt sätt utan att rymdfaktorn tillåts spela in. Faktiskt är det viktigt att Europa integreras även på rymdfrågenivå och kan fungera riktigt rymdpolitiskt sett. Så många av dagens problem kan lösas delvis om vi har livskraftig och effektiv teknik i rymden. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   – Herr talman! Det sätt på vilket dagens debatt har lagts upp skulle vara skrattretande om det inte var en så kostsam historia. Först var den försenad, sedan, när vi alla var här, försenades den med ytterligare en timme utan att någon förklaring gavs, och tolkarna kommer att ansluta sig senare. Jag håller här fullständigt med Linkohr, som har talat före mig, om att man lär sig saker allteftersom man blir äldre. Det må vara att jag inte har haft mycket gott att säga om Friedrich von Hayek i mina böcker och andra arbeten, men vad jag ser på denna plats från den ena dagen till den andra är ett sådant slöseri med pengar – inte era, inte parlamentets, utan skattebetalarnas – att jag har börjat betrakta hela saken som en hycklande fars. Som kontrast skulle jag vilja veta om vi skulle lägga upp debatterna på samma sätt som i dag om det vore era pengar!
Det betyder även – och detta leder mig till det jag ville tala om – att jag från början bara skulle ha en minut, men på grund av det sätt på vilket saker och ting är upplagda, har jag fortfarande en, så, jag ber er, se det inte som att denna minut har fört oss bort från ämnet. Nu till min minut om rymdfart.
Går vi inte rakt i fällan genom att säga att om någonting låter vettigt i princip – antingen det gäller denna kammare eller den fredliga användningen av rymdfart – så fungerar det faktiskt? Det fungerar faktiskt inte på det sättet. Om vi ser på betänkandet, på den andra delen av punkt 17 och på punkt 18, vad är då denna dubbla nytta? Hur hålls de två isär? Hur kan jag, som medborgare, veta vad jag nu faktiskt får tillbaka för min skatt och var jag får det? Märker vi inte att vi utan militärt stöd kanske inte skulle kunna få många av de saker som skulle låta vettiga i civila termer? Hur skall då de två hållas isär? Sugs vi här inte själva in i ett nytt slags militär-industriellt komplex? Är det inte just vi i denna kammare som är på krigsstigen när en populist som Haider eller Schwarzenegger plötsligt vinner val?
Vad vi omedelbart behöver, anser jag, är öppenhet – när det gäller rymdfart och här i denna kammare. Tack för att ni har låtit mig tala i två minuter. 
Busquin,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill allra först upprepa mina tidigare tack till Bodrato och även till alla ledamöter av detta parlament som uttalat stöd för tanken på en EU-rymdpolitik. Jag tror att vi i Europa faktiskt står vid ett vägskäl och att vi måste bestämma oss för om vi skall ha en egen oberoende och framåtsyftande rymdpolitik som för oss längre i fråga om både teknik och vetenskaplig utveckling. I detta hänseende anser jag att parlamentets stöd är avgörande. Det är anledningen till att jag helt kort vill besvara några punkter.
Allra först ett svar till några talare: förbindelserna mellan Europeiska rymdorganisationen och Europeiska unionen regleras tydligt i ett samarbetsavtal, och vi har utmärkta förbindelser som präglas av ömsesidig respekt. Vidare kommer arbetet med vitboken att ske i en anda av samförstånd. Jag vill även säga att vi måste ge nytt stöd till varje aspekt på teletekniksektorn: GMES, miljöskydd, Galileoprogrammet och säkerhet. Som några ledamöter, däribland Linkohr, påpekat är detta avgörande för den vetenskapliga och tekniska utvecklingen.
Alla dessa saker kommer att finnas med i den vitbok som vi håller på att utarbeta, och parlamentet kommer naturligtvis att göras delaktigt i diskussionerna, för arbetet skall slutföras före årets utgång. Likaså kommer GMES-programmet att genomföras. Jag vill bara tillägga att debatten om huruvida den teknik som används bör vara i militära eller civila händer ofta är ganska teoretisk, för om man ser på överföringen av information, till exempel, rör det sig om teknik som är användbar inom många sektorer. Syftet är naturligtvis inte militärt utan att använda vår forskning på bästa sätt. Att söka uppnå detta syfte betyder dock inte att vi måste reagera på ett schizofrent sätt genom att tro att det finns en skillnad mellan civil och militär forskning. Det finns bara en forskning – punkt slut.
Detta är avgörande, och jag tackar Bodrato för att han klargjort saken. Vad vi måste göra i dag är att nå en bra överenskommelse på den internationella konferensen som ser till att rymdpolitiken verkligen blir en unionspolitik och naturligtvis lösa finansieringsfrågan, för utan pengar kommer vi inte att nå våra mål. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, kommissionär Busquin.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0257/2003) av Della Vedova för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets förordning om kontroll av företagskoncentrationer: (”EG:s koncentrationsförordning”) (KOM(2002) 711 – C5-0005/2003 – 2002/0296(CNS)). 
Monti,
    – Herr talman, mina damer och herrar! I december antog kommissionen en plan för att genomföra en genomgripande reform av systemet för att kontrollera koncentrationer.
Reformen är resultatet av en översynsprocess som sjösattes 2000, vilken ligger till grund för det nya utkast till förordning som jag hoppas att rådet snart kommer att anta, så att den kan träda i kraft i tid för den förestående utvidgningen. Reformen syftar inte till att äventyra det nuvarande systemets förtjänster, utan vad vi föreslår är en rad betydelsefulla förbättringar av det nuvarande systemet, vilka framför allt är avsedda att förbättra systemet ytterligare när det gäller öppenhet och enhetlighet i kontrollen av koncentrationer. Utöver förordningen förbättrar vi samtidigt kommissionens beslutsprocess genom att se till att våra utredningar om föreslagna sammanslagningar blir exaktare, mer fokuserade och bättre understödda av sunda ekonomiska analyser och att de tar full hänsyn till rättigheterna för de parter som är inblandade i koncentrationen och för tredje part. Vi är även medvetna om det faktum att förstainstansrätten har bett kommissionen om en hög kontrollnivå. Detta har uppenbara följder för vårt sätt att arbeta.
Paketet för att reformera kontrollen av koncentrationer består av förslaget till gemenskapens nya koncentrationsförordning och av ett utkast till meddelande som innehåller riktlinjer för bedömning av horisontella sammanslagningar. Förutom utarbetandet av dessa dokument har under de senaste månaderna många åtgärder avseende personalen och den interna organisationen inom Generaldirektoratet för konkurrens antagits; nämnas kan särskilt införandet av en ny tjänst – chefsekonomen för konkurrensfrågor – och processer såsom panelen för inbördes utvärdering för att säkerställa en större kontrollskärpa under analyser.
Förslaget till ny koncentrationsförordning kännetecknas av tre huvudinslag: för det första förtydligande av substanstestet för att bedöma koncentrationers möjliga verkningar på konkurrensen, för det andra frågor om jurisdiktion, där vi föreslår att systemet för hänskjutanden mellan kommissionen och medlemsstater skall rationaliseras, och för det tredje och sista föreslås talrika procedurändringar för att skapa något större flexibilitet när det gäller tidsramar för inspektioner och för anmälan av en koncentration och att anpassa de befogenheter att samla in uppgifter som medges enligt koncentrationsförordningen till dem som anges i förordning nr 1/2003, vilken, som ni vet, gäller tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i fördraget. 
Della Vedova (NI ),
   Herr talman, herr kommissionär! Under de tre senaste åren har kommissionen arbetat med en grundlig översyn av gemenskapens system mot kartellbildning eller annan konkurrensbegränsning. Som ni nämnde, herr kommissionär, utgör det förslag till ny förordning om företagskoncentrationer som vi i dag har framför oss en av de viktigaste etapperna i den översynsprocessen.
Den tidigare förordningen har blivit allt centralare för EU:s konkurrenspolitik. Den har betydande förtjänster och erbjuder de företag som deltar i koncentrationsförfaranden prövning vid en enda instans samt förutbestämda tidsfrister. Den ökande integrationen på marknaderna och den följande ökningen av antalet koncentrationsärenden som granskas av kommissionen, liksom deras allt större betydelse, har emellertid gjort att de nuvarande reglerna nått en kritisk punkt, vilket framgår av EG-domstolens domar nyligen, där man avvisar vissa av kommissionen beslut, något även ni själv hänvisade till, herr kommissionär. Härav behovet av att reformera de befintliga reglerna, och kommissionen måste gratuleras till att ha reagerat snabbt på detta behov.
De tre väsentliga punkterna både i kommissionens förslag och i parlamentets betänkande – punkter som ni själv fäste uppmärksamhet vid, herr kommissionär – är substanstestet, jurisdiktion och procedurfrågor. När det gäller jurisdiktion, det vill säga förordningens tillämpningsområde och alltså fördelningen av ärenden mellan de olika nationella myndigheterna, finns det ett behov av att lösa problemet med flerfaldiga anmälningar, vilket kommer att bli ännu allvarliga för de företag som berörs efter utvidgningen. Dessa flerfaldiga ansökningar stämmer inte alls överens med den princip om prövning vid en enda instans som vi alla har hänvisat till.
I sitt förslag har kommissionen gett upp både möjligheten att ändra trösklar, förmodligen på grund av det krångel som är förenat med detta, och ”+3”-principen – fastän den finns med i grönboken –, vilken förordades av parlamentet i Berenguer Fusters betänkande. Denna uttryckliga uppfattning har bekräftats av utskottet för ekonomi och valutafrågor, som fastställt ett automatiskt test som även medger hänskjutande till kommissionen i skedet före anmälan, när ett ärende måste anmälas till flera nationella myndigheter. Parlamentet önskar följaktligen upprepa den ståndpunkt som redan intagits i debatten om grönboken.
När det gäller principer har substanstestet likväl visat sig vara effektivt hittills, fastän detta har diskuterats häftigt. Några personer har föreslagit ett byte till ett SLC-test (märkbar begränsning av konkurrensen), en princip som tillämpas i Förenta staterna och i några medlemsstater. I detta avseende följde er föredragande kommissionens förslag om att lägga till en punkt till artikel 2, som skulle ha definierat begreppet dominerande ställning tydligare. Jag personligen föreslog en omformulering, men utskottet för ekonomi och valutafrågor beslutade i detta skede att uppmana kommissionen att lämna saker och ting som de är och backade alltså upp det värde av testet och av dess effektivitet som bevisats hittills.
När det gäller procedurfrågor skulle jag vilja säga några ord om undersökningsbefogenheter. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har velat tona ned några av bestämmelserna i förslaget till förordning, med hänsyn till att vi anser att det, av proportionalitetsskäl, är fullständigt onödigt att anpassa kommissionens undersökningsbefogenheter i fråga om sammanslagningar till de befogenheter som gäller i fråga om karteller, eftersom det rör sig om två helt skilda områden. En sammanslagning innebär i allt väsentligt att allt skall skötas som vanligt, och vi anser därför inte man kan utgå från att reglerna har överträtts. Detta ger kammaren än större anledning att anse att vi bör stå fast i denna fråga, med hänsyn till de befogenheter som kommissionen har för avsikt att tilldela sig själv, låt vara fullt lagligt. Vi anser att parlamentet bör inta en ståndpunkt som erbjuder en bättre garanti här.
Jag skulle som avslutning vilja ta upp två saker. För det första frågan om arbetskraftens ståndpunkt. Under debatten har några ledamöter, särskilt socialister, uttryckt sin oro och framfört ett förslag om att hänsyn skall tas till sammanslagningars möjliga inverkan på sysselsättningen och även föreslagit att möjligheten att en sammanslagning skall godtas bör vara beroende av att inga arbetstillfällen går förlorade. Vi anser att detta inte är rätt ställe att införa ett villkor av detta slag, eftersom det finns en risk att det skulle strida mot förordningens övergripande logik, som är att säkerställa en konkurrenskraftig inre marknad just i syfte att öka sysselsättningen.
När det gäller arbetstagarmedverkan och information till arbetstagare innehåller förordningen redan vissa bestämmelser i detta avseende; ytterligare bestämmelser på just detta område återfinns i annan europeisk lagstiftning. Jag anser inte att det finns något behov av att ta med dessa bestämmelser här, och jag skulle med anledning av detta vilja be kammaren och särskilt Berenguer Fuster och van den Burg att tänka om. Det faktum att dessa ändringsförslag kommer att förkastas bör inte få påverka omröstningen om hela lagstiftningsförslaget. Jag stöder dock gärna Schmidts ändringsförslag. 
Doorn (PPE-DE ),
   . – Jag har förmånen att få tala till parlamentet två gånger i rad. Jag kommer bara att göra det en gång, men jag hoppas – om ni inte har något emot det – att jag kan slå ihop talartiderna. Herr talman! Först och främst hyser jag en hel del uppskattning för kommissionens förslag rörande översynen av förordningen om kontroll av koncentrationer och en mycket stor uppskattning för det gedigna betänkandet av Della Vedova. Vi stöder målet att skapa större tydlighet, rättslig säkerhet och snabbare förfaranden. Mot denna bakgrund skulle jag vilja göra några anmärkningar. I första rummet välkomnade parlamentet grönbokens förslag om ett system med prövning vid en enda instans i Bryssel för flerfaldiga anmälningar i mer än två medlemsstater. Som Della Vedova sade alldeles nyss är detta anledningen till att vi beklagar att kommissionen inte har tagit med denna princip i föreliggande förslag. I och med den förestående utvidgningen kommer antalet flerfaldiga anmälningar att öka avsevärt, dock förutsatt att politiken förblir oförändrad. Bristen på ömsesidig samordning mellan medlemsstaterna har lett till byråkratiska, kostsamma och tidskrävande förfaranden. Det behövs verkligen en samordning och harmonisering av de nationella förfarandena, och vi skulle därför vilja uppmana kommissionsledamoten att göra allt han kan för att främja denna tanke. Jag vet att detta inte faller inom kommissionens ansvarsområde, men den kan naturligtvis vända sig till medlemsstaterna och mana till ytterligare harmonisering och ömsesidig samordning. Ett enhetligt förfarande i Bryssel kommer inte bara att kosta mindre utan även påtagligt förbättra den rättsliga säkerheten för företag och se till att förfarandet kan slutföras snabbare. Kommissionen skapar faktiskt visst utrymme för att främja en central behandling i Bryssel med hjälp av hänskjutningsförfarandet, men vi anser inte att detta går långt nog. Om en sammanslagning får tydliga gränsöverskridande följder, bör ärendet hanteras av kommissionen, när så är möjligt. Det bör vara möjligt att hänskjuta ärenden till kommissionen på grundval av objektiva kriterier och på begäran av de samgående parterna. Vi har utarbetat konkreta förslag i den riktningen. Av samma skäl gäller det att vara återhållsam i fråga om att hänskjuta koncentrationsärenden till medlemsstaterna. Koncentrationer som uppfyller kraven för ett förenklat förfarande bör i princip inte hänskjutas till medlemsstaterna.
Ett av syftena med denna översyn av förordningen är att öka den rättsliga säkerheten. Att utvidga begreppet ”ekonomiskt dominerande ställning” på det sätt som kommissionen föreslår leder enligt vår uppfattning dock snarare till motsatsen. Varje samgående som medför ett visst försprång framför konkurrenterna skulle omfattas av den nya definitionen. Alla berörda parter är vana vid den nuvarande definitionen, och det finns nu omfattande rättspraxis på detta område. En ändring av definitionen skulle fördunkla situationen och leda till onödig rättslig osäkerhet. Vidare finns det enligt vår mening en risk att marknaden skulle förlora sin dynamik, om man i mycket större skala än vad som nu är fallet ingriper i koncentrationsprocesser. Jag anser följaktligen att det skulle vara bättre att inte utvidga definitionen. Vi instämmer i att artikel 2.1 inte bör ändras. De krav som ställs på bevisen för att det föreligger effektivitetsvinster får dock inte bli för stora. Det rör sig om framtida fördelar, och det är omöjligt att lämna hundraprocentiga garantier för dessa. Det finns ett behov av att förtydliga exakt när relevant information om effektivitetsvinster skulle behöva lämnas. Kommissionen begär att dess utredningsbefogenheter skall utökas avsevärt för att överensstämma med dem som gäller för kartellförfaranden enligt förordning 1/2003. Enligt vår mening finns det emellertid en väsentlig skillnad mellan målet för koncentrationskontroll och bekämpningen av överträdelser av kartellbestämmelserna. I samband med en utredning av en företagskoncentration utgår man, i motsats till vad som är fallet vid överträdelser av kartellbestämmelser, inte från att någon handlat orättmätigt. Vi anser därför att den av kommissionen förslagna ökning av de utredningsresurser som anges i denna förordning är överdriven, särskilt om den ses mot bakgrund av de mycket höga böter som kommissionen kan utdöma om bestämmelserna i förordningen inte följs.
Ingen kan tvingas att vittna mot sig själv. Detta är en viktig grundprincip i straffrätten som bör gälla även här. Det är därför ingen överflödig lyx att i förordningen fastställa att kommissionen, när den utför sina utredningar, måste respektera de berörda parternas rättigheter. Detta gäller framför allt rätten att vägra lämna upplysningar, i första hand för företagsjuristerna, men även för andra arbetstagare som hörs av kommissionen.
Jag skulle dessutom vilja fästa uppmärksamhet vid bristen på intern och extern kontroll i samband med beslutsfattandet inom kommissionen. Såsom läget är i dag finns ingen tydlig åtskillnad mellan den utredande och den beslutande myndigheten. Detta är knappast förenligt med kravet på rättslig säkerhet och oberoende. Legitimiteten i beslutsfattandet skulle kunna främjas ytterligare genom att det inrättades en särskild avdelning för konkurrensfrågor vid förstainstansrätten. Detta skulle även gynna förfarandenas förlopp i tiden och kvaliteten i rättsskipningen. 
Berenguer Fuster (PSE ).
   – Herr talman! Som föredraganden just påpekat har gemenskapens konkurrenslagstiftning genomgått en genomgripande reform under senare år, vilken nu kulminerar i reformen av förordning EEG nr 4064/89 om förlikningar.
Det är sant att det, om vi godtar Montis kommentarer, fortfarande är nödvändigt att lägga fram förslag när det gäller det statliga stöd som föreslås, och jag önskar dessa all framgång, även om det inte kan förnekas att detta utan tvekan är en väg kantad av faror och svårigheter.
I fråga om förlikningar har reformen av förordning EEG nr 4064/89 inte inneburit en så radikal förändring som den som ägt rum till exempel på området konkurrensbegränsande uppträdande. Detta beror framför allt på det faktum att förordning EEG nr 4064/89 är en bra förordning, en bra lagstiftningstext, som har gjort det möjligt för gemenskapen att föra en ändamålsenligt konkurrenspolitik i fråga om förlikningar.
I september 2000, tio år efter denna förordnings ikraftträdande, anordnade kommissionen ett seminarium för att diskutera den, och de åsikter som uttrycktes av de fackmän och sektorsföreträdare som deltog var positiva, trots kritiken av vissa mycket specifika aspekter. Därefter lade kommissionen fram en grönbok med reformförslag, vilka också var avgränsade och specifika, som förtjänade parlamentets tydliga stöd.
Vi debatterar nu betänkandet om den föreslagna reformen; Della Vedova har frambringat ett enastående betänkande, och jag gratulerar honom till det. Betänkandet omfattar vissa mycket betydelsefulla aspekter, och en av de mycket viktiga aspekter som kanske bör betonas är att det skiljer sig från kommissionens förslag på en punkt på vilken kommissionen i sin tur skiljer sig från förslaget i sin grönbok. Det handlar om problemet med flerfaldiga anmälningar.
Dessa flerfaldiga anmälningar ökar kostnaderna för anmälarna och inverkar på den rättsliga säkerheten eftersom det, såtillvida att flera myndigheter måste besluta om en enda koncentration, alltid finns en risk för motstridiga beslut. Och om det var något som det rådde full enighet om så var det det faktum att den onödigt komplicerade regeln i artikel 1.3, införd genom 1997 års reform, inte hade bidragit till att lösa problemet.
I grönboken föreslogs därför trelandsregeln, men den regeln glöms nu bort till förmån för ett välkommet system för tvåvägskommunikation – antingen från de nationella myndigheterna till kommissionen eller från kommissionen till de nationella myndigheterna. Texten i artikel 1.3 behålls dock.
Sanningen är, som jag sade, att förbättringen av dessa mekanismer för hänskjutande förtjänar vårt bifall, men vi förstår inte skälen till att trelandsregeln glömts bort, såvida man inte har upptäckt, som fallet var 1997, att flertalet länder vill behålla betydande befogenheter att genomföra en politik med industriellt innehåll, vilket inte alltid är nödvändigt.
Della Vedova har nämnt socialistgruppens krav på arbetstagarmedverkan och säger att detta inte är rätt ställe att behandla den saken. Jag kan inte instämma i den åsikten.
Vi måste komma ihåg att varje konkurrensmyndighet, oberoende av om villkoren avseende effektivitetsvinster reformeras, när den godkänner en koncentration tar hänsyn till vissa effektivitetsvinster, och det råder ingen tvekan om att en av de viktigaste av dessa effektivitetsvinster är bevarandet eller skapandet av arbetstillfällen, och den information som arbetstagarnas företrädare lämnar är därför viktig. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka Della Vedova för ett utmärkt betänkande som har ELDR-gruppens fulla stöd.
Om jag skulle gradera olika ansvarsområden inom EU är konkurrensfrågorna ett av de viktigaste. Det arbete ni uträttar, Monti, är av största vikt för att marknadsekonomin skall fungera, för att Europa skall kunna växa, för ett företagandets EU, för att ge valmöjlighet till låga priser och hög kvalitet till alla Europas konsumenter. Balansgången mellan företagsintresset och konsumentintresset är inte alltid enkel, men ni har min respekt för ert arbete. Att koncentrationsreglerna nu ses över och moderniseras är nödvändigt. Marknaden förändras. Konkurrensen ökar; internationalisering och globalisering ger andra förutsättningar. Vi har rätt att kräva att EU:s koncentrationsregler är rättssäkra, förutsägbara, att utredningar och bedömningar är gedigna och snabba samt att kommissionens såväl som de nationella myndigheternas roll är tydliga. Det har vi rätt att kräva, herr talman!
Della Vedova-betänkandet gör kommissionens förslag ännu starkare i dessa avseenden. Vi anser att en utökning av det s.k. dominansbegreppet är att gå i fel riktning.
Herr talman, låt mig beröra ELDR-gruppens ändringsförslag. Kommissionen borde kunna ha ett mer dynamiskt och långsiktigt perspektiv när marknadsunderlaget skall bedömas vid koncentrationer och se den gemensamma marknaden i ett globalt sammanhang. Detta gäller rent allmänt, men i synnerhet är det viktigt för att ledande företag i mindre länder skall kunna växa sig starkare, också inom det egna landet. Detta för att ge fler jobb inom hela EU och öka konkurrenskraften också utanför EU.
Herr talman, vi har sympati för PSE-gruppens ändringsförslag. Arbetstagarnas synpunkter är självfallet viktiga, men den typen av koncentrationer bör enligt vår mening inte regleras i detta sammanhang. 
Ilgenfritz (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Kommissionens strävan att försvara den fria konkurrensen i Europa måste givetvis välkomnas. Vi är naturligtvis för att stränga åtgärder vidtas för att ta itu med kartellbildningar, men kontrollåtgärder, antingen på nationell eller på europeisk nivå, får inte utformas på ett sådant sätt att den fria konkurrensen hindras av byråkrati. Detta betyder att den förordning som skall antas i slutändan måste öka den rättsliga säkerheten, inte minska den. Med detta i åtanke kommer vi att stödja de ändringsförslag som våra ledamotskolleger har lagt fram. 
Van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Det har knappast undgått dem som medverkat i denna fråga att de ledamöter av utskottet för ekonomi och valutafrågor som även är ledamöter av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har röstat emot det slutliga betänkandet. Jag tycker att detta är mycket beklagligt, för som det har sagts här tidigare är det faktiskt ett utmärkt betänkande, och föredraganden har gjort ett bra arbete. Situationen var dock den att de ändringsförslag som lagts fram av vår grupp helt enkelt inte hade fått något stöd av andra grupper. Detta är anledningen till att det var svårt för oss att rösta för. Vi har lagt fram några av de ändringsförslagen på nytt här i plenum, för vi har verkligen skurit ned dem till vad vi anser är verkligt väsentligt och nödvändigt. Jag hoppas uppriktigt att andra grupper, särskilt Gruppen för europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, som tidigare har stått på vår sida i frågor av detta slag, är beredda att noga överväga detta på nytt, så att vi kan rösta för betänkandet helhjärtat och utan några reservationer.
Jag skall förklara vad för slags ändringsförslag det rör sig om, och jag vill visa varför dessa, enligt vår uppfattning, överensstämmer perfekt med dagordningen från Lissabon. Den vägledande princip som ligger till grund för dagordningen från Lissabon är att politiken måste bli mer sammanhängande, så att den främjar ökad konkurrenskraft, hållbar tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning. Detta betyder att vi måste överge strukturen med tre pelare och se till att den politik som antas i de olika generaldirektoraten och i de olika ministerråden även ligger i linje med våra andra mål. Hänsyn bör i detta avseende även tas till den erforderliga sammanhållningen av politiken.
När det gäller förordningen om koncentrationer skulle vi följaktligen särskilt vilja fästa er uppmärksamhet på två aspekter.
Först och främst bör man vid bedömningen ta hänsyn till andra aspekter än konkurrens i ordets snäva bemärkelse. I vårt ändringsförslag efterlyser vi uttryckligen hänsynstaganden till det bidrag som koncentrationer kan lämna i fråga om förbättrade produktions- och marknadsföringssystem, internationell konkurrenskraft, konsumentintressen och skapandet av arbetstillfällen samt sysselsättningsläget i allmänhet. Detta är alltså en tämligen vid definition, som erbjuder den flexibilitet och det manöverutrymme som krävs. Ändringsförslag 37 handlar om detta.
Den andra aspekten gäller seriöst och fullödigt samråd med arbetstagarföreträdare inom förfarandenas ramar. Särskilt ändringsförslagen 40 och 41 berör detta ämne. I dagsläget hörs arbetstagarråd eller fackliga förtroendemän endast på sin uttryckliga begäran, det vill säga om de förfogar över information om att en koncentration eller sammanslagning är på gång. Sedan är det en annan fråga om deras argument beaktas seriöst om de rådfrågas om den föreslagna sammanslagningens sysselsättningsmässiga och sociala följder. Detta hänger ihop med det andra ändringsförslag jag nämnde.
Myndigheterna bör vända sig till dem inte bara för att få insikt om marknadsställningar och konkurrensrisker; det bör även vara möjligt att föra seriösa diskussioner om övriga effekter. Detta bör utgöra ett standardinslag i förfarandet, och det är vad vi hoppas kunna uppnå med våra ändringsförslag. Jag hoppas verkligen att detta kommer att övervägas på nytt i de andra grupperna. Jag skulle redan nu vilja tacka Olle Schmitt för hans stöd för dessa ändringsförslag. 
Karas (PPE-DE ).
   Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ieke van den Burg betonade med rätta att den kristdemokratiska gruppen väldigt ofta har samarbetat med andra grupper för att ta hänsyn till arbetstagarnas intressen när konkurrenspolitiken och modeller för ekonomisk politik behandlas. Detta har vi gjort eftersom vår grupp står för social marknadsekonomi, eftersom vi ställer oss bakom Lissabonmålen och eftersom social sammanhållning inte är oförenligt med ekonomisk framgång; tvärtom är den knuten till denna. Vi kommer emellertid inte att stödja socialdemokraternas ändringsförslag, varken i utskottet eller i kammaren, eftersom dessa ärenden måste behandlas där de hör hemma. De flesta av de föregående talarna har påpekat att denna vägran inte strider mot folkets intresse, utan att vi måste behandla föreliggande ärende där så krävs och där bästa resultat kan uppnås.
Meningen med kontrollen av företagskoncentrationer är att se till att EU-lagen tillämpas på dem, och det är därför att koncentrationsförordningen fungerar så pass bra som instrument för europeisk konkurrenslagstiftning som vi alla vädjar till kommissionen. Det skulle vara fel om ändringsförslag, även nödvändiga sådana, till ett i grunden bra och användbart instrument skulle göra det mer byråkratiskt, kostsamt och tidskrävande än det för närvarande är i en form vars tillförlitlighet har bevisats.
Vi stöder därför förordningens mål. Det måste sägas till förmån för dem som lyssnar på den här debatten, att parlamentet inte har någon medbeslutanderätt i detta ärende, utan endast en rådgivande funktion. Vi önskar större tydlighet, ökad rättssäkerhet och införande av snabbare rutiner. Det är anledningen till att vi dessutom stöder förslaget om flexiblare tidsfrister, vilka kommer att ge stora fördelar för företag. Det framgår tydligt av alla åtgärder att det finns tre punkter mot vilka vi har haft kritik att framföra, och det kommer vi fortsätta framföra i hopp om att kommissionen skall ändra taktik. Den första av dessa är, som jag ser det, att parlamentet står fast vid principen om prövning vid en enda instans. Detta innebär att när en företagskoncentration sträcker över fler än två gränser mellan medlemsstater, måste detta omedelbart anmälas till kommissionen. Detta ger tydlighet och rättssäkerhet och är det enklaste sättet att sköta det med tanke på EU:s utvidgning. Jag tycket det är beklagligt att principen enligt grönboken övergivits, och jag uppmanar er att återgå till den. Ni skulle därigenom hjälpa till att minska kostnader och byråkrati och öka rättssäkerheten.
Definitionen av marknaden är den andra punkten. Vi anser att er definition av den ”ekonomiskt dominerande ställningen” är för bred och att den gamla definitionen kan vara tydligare. Den tredje punkten måste konfronteras direkt – frågan om hur koncentrationsbestämmelser förs närmare bestämmelserna i kartellförordningen. Här måste man skilja på äpplen och päron. Det som måste klargöras är att företagskoncentrationer är lagliga, medan karteller inte är det. Denna skillnad måste bibehållas och dessa två får inte blandas ihop med varandra. 
Santos (PSE ).
   –Herr talman! Kommissionen har föreslagit en ny förordning om företagskoncentrationer, som en del av det vidare projektet för att uppdatera lagstiftningen om brott mot konkurrensregler och de följder sådana brott kan ha på den gemensamma marknaden felfria fungerande. Detta är ett mycket känsligt område, på vilket rättssäkerheten bör höjas och administrativa förfaranden göras flexiblare. Insynen och kontrollen av beslut, och överklaganden av dem, bör likaså förbättras, vilket även gäller ett aktivt, dynamiskt och lämpligt deltagande av samtliga parter som är involverade i företag.
Företagskoncentrationer är ett grundläggande ekonomiskt och rättsligt förfarande. De gör marknaden mer dynamisk, hjälper företag att omstrukturera och stimulerar ekonomier till tillväxt. Detta förfarande skall och bör inte uppfattas som att det oundvikligen leder till missbruk av en dominerande ställning. Det måste göras en mycket tydlig skillnad mellan å ena sidan hela förfarandet med att utreda brott mot konkurrensregler som sker enligt påstått oegentligt mönster, och å andra sidan det normala förfarandet vid kontroll av företagskoncentrationer som principiellt bör accepteras som lagliga och i överensstämmelse med de regler som styr marknaden.
Detta är anledningen till att de ändringsförslag som redan har godkänts av parlamentets utskott och de som skall läggas fram för kammaren, särskilt av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, är av fundamental betydelse. I gemenskapslagstiftningen och dess underliggande politiska filosofi är konkurrens inte något självändamål. Det är snarare ett instrument för att uppnå unionens främsta mål.
Yttersta varsamhet är därför nödvändig vid antagandet av Europeiska unionens lagstiftning med tanke på en avsevärd minskning av konkurrensen (sådana lagar finns redan i andra lagstiftningssystem, i synnerhet i Förenta staterna). Det är inte mer än rätt att det parlamentariska utskottets och föredragandens slutliga inställning skall återspegla denna varsamhet. Vi skall heller inte glömma att majoriteten av de som konsulterats i företagskretsar gav uttryck för reservationer och oro angående antagandet av en ny lagstiftning, särskilt med tanke på det faktum att lagstiftningen om missbruk av den dominerande ställningen hitintills har fungerat väl.
De ansträngningar kommissionen gjort för att lägga fram detta förslag till förordning i spåren av grönboken från december 2001 måste lovordas högt och förtjänar parlamentets stöd fullt ut. Det är emellertid av avgörande betydelse att vissa ändringsförslag införs för att förbättra texten i denna rapport genom att betona rättssäkerheten och framför allt belysa den roll som de anställda i de företag som är föremål för koncentrationer bör spela. De anställda bör övervaka hela processen och skaffa sig inte bara relevant information utan även garantier för att operationen i fråga kommer bli ekonomiskt och socialt framgångsrik. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är förvånande att företagskoncentrationer, som är ett svar på globaliseringens utmaningar, ofta behandlas under rubriken ’kartellagar’, som inte har någonting med dem att göra. Samarbete sker helt lagligt med syfte att maximera möjligheterna på den globala marknaden; det är ett viktigt element på den fria och dynamiska inre marknaden. Resultatet blir därför att de fortfarande har sina problem, varav de flesta uppstår när vitt skilda företag och kulturer sammanförs. De nya strukturer som blir följden leder till ytterligare konflikter. Företag bantas ofta ned, vilket leder till allvarliga förluster av arbetstillfällen. Om det skall finnas en enda europeisk inre marknad måste det i otvetydiga termer fastställas exakt när företagskoncentrationer måste anmälas. I sin grönbok har kommissionen redan betonat att de alltid skall falla inom kommissionens behörighet när företagskoncentrationer har anmälts till myndigheterna i åtminstone tre medlemsstater, och det är även den linje jag själv stöder.
Jag är övertygad om att det är här som man slutligen kan få bort kostsamma och tidskrävande förfaranden i medlemsstaterna. Snarare än att permanenta den redan vitt spridda fragmentariseringen kan det – som mina kolleger redan har påpekat – sannolikt göras vissa förenklingar och förstärkningar, för att inte nämna en ökad rättssäkerhet. Medan detta pågår måste nationella konkurrensregler fortsätta att tillämpas till fullo, även om de inte får strida mot gemenskapslagstiftningen.
Det slår mig att den nära förstående utvidgningen av vår Europeiska union kommer att göra systemet med prövning vid en enda instans ännu viktigare. Om jag får komma med en kommentar om tröskelvärdet, föreslår utskottet för ekonomi och valutafrågor att kommissionen bör granska företagskoncentrationen om deras gemensamma omsättning i minst tre medlemsstater är större än 10 procent av deras samlade omsättning i Europeiska unionen. Kommissionär Monti! Det finns en annan punkt där jag inte kan stödja kommissionens hållning. Ni strävar efter att vidga definitionen av företags ”ekonomiskt dominerande ställning” till att omfatta marknader som är oligopol, oavsett när företagskoncentrationen sker. Låt mig citera: ’har ett påtagligt och bestående inflytande på konkurrensen’. Det är fullständigt självklart att meningen med företagskoncentrationer är att de skall ge fördelar gentemot konkurrenter. Jag varnar er för överreglering. Marknaderna skulle förlora mycket av den dynamik de behöver.
Della Vedovas betänkande är förnuftigt, och min grupp, den för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, stöder betänkandet fullt ut. Socialdemokraterna har lagt fram ett antal nya ändringsförslag, och, fru van den Burg, vi kommer att rösta om dem imorgon. Mycket av det som dessa ändringsförslag innehåller kan man mycket väl leva med – men inte i detta betänkande och inte i detta kritiska ögonblick. Vi är den sociala marknadsekonomins parti, och ingenting kommer att ändra det, som Karas mycket riktigt påpekade, men att införa små ändringsförslag i dessa ståndpunkter är som att applicera små mängder kosmetika. Detta är något vi måste formulera någon annanstans; det måste mycket riktigt sägas klart och tydligt, och jag tror att vi kan finna en gemensam ståndpunkt om vi gör detta någon annanstans. Jag hoppas att ett eller annat ändringsförslag kan dras tillbaka; kanske kommer vi att nå en brett samförstånd innan lunchtid i morgon. Jag är fast övertygad om att detta betänkande av Della Vedova förtjänar ett sådant snarare än att vi senare plötsligt blir oeniga. Kanske kommer socialdemokraterna att få några nya idéer imorgon. Det vore mycket önskvärt.
Monti,
   . Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla som har deltagit i debatten för deras värdefulla bidrag, och jag skulle i synnerhet vilja tacka Della Vedova, föredragande för utskottet för ekonomi och valutafrågor och Doorn, föredragande för yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Det är glädjande att se att betänkandet på det hela taget stöder kommissionens förslag och att vi delar samma allmänna målsättning rörande behovet av reformer. Jag är rädd att kommissionen emellertid inte kan acceptera de olika ändringsförslag som har lagts fram. Jag skulle vilja förklara varför, även om jag av tidsskäl måste hålla det kortfattat, och börjar med det SLC-test i förordningen om företagskoncentrationer.
Kommissionen har kommit till slutsatsen att SLC-testet bör förtydligas genom att några ord fogas till den nuvarande texten – ord som utskottet för ekonomi och valutafrågor önskar stryka. Varför anser vi denna förändring vara nödvändig? Många betraktare tror att det nuvarande testet kanske inte klarar koncentrationer som skapar konkurrensproblem i fall av vad som kallas ”icke-överenskomna oligopol”. Om detta stämmer skulle valet att behålla testet för dominerande ställning oförändrat betyda att inte ta vara på ett tillfälle att klargöra att SLC-testet för att bedöma koncentrationer kommer att tillämpas i samtliga fall av koncentrationer som är till nackdel för konsumenternas intresse. Jag skulle också vilja betona att den förhärskande inställningen i internationell ekonomisk litteratur är att oligopolistiska situationer som uppstår ur koncentrationer kan få långsiktiga konkurrensmotverkande effekter och sålunda vara till nackdel för konsumenternas intresse.
Kommissionen lade fram sitt förslag eftersom den blivit medveten om behovet av att säkerställa största möjliga rättssäkerhet, ett mål som jag tror i allmänhet delades och stöddes av diverse talare, däribland Olle Schmidt, Ilgenfritz, Santos och flera andra. Den största rättssäkerhet man kan få här är ett verkligt fungerande instrument för att kontrollera koncentrationer. Vi är övertygade om att den föreslagna formuleringen skulle komma att ge största möjliga rättssäkerhet.
Vad lagstiftningen anbelangar, ett ämne som behandlas på djupet i Della Vedovas och Doorns betänkanden och som flera talare har kommenterat, inte minst Berenguer Fuster och Karas, tror jag vi alla är överens om att det är nödvändigt att få en sund arbetsfördelning mellan kommissionen och medlemsstaterna, för att på så vis minimera belastningen på företag och offentliga tillsynsmyndigheter. Det innebär att ha anslagströsklar som, i den mån det är möjligt, återspeglar en optimal uppdelning, och att tillämpa ett hänskjutandeförfarande som så att säga kan korrigera en felaktig arbetsfördelning så långt som möjligt. Vi föreslår därför att bestämmelserna för att hänskjuta ärenden från kommissionen till medlemsstaterna och omvänt görs enklare och flexiblare, för att på så vis även göra det möjligt att hänskjuta ärendet till och med innan anmälan görs, vilket enligt vad vissa företag har antytt skulle underlätta det hela.
Vad är det som ligger bakom vår inställning till de ändringsförslag som lagts fram beträffande lagstiftningen? Herr Della Vedova! Ert betänkande föreslår en ”2+”-regel tillsammans med nya omsättningströsklar. Jag uppskattar till fullo avsikterna bakom det föreslagna ändringsförslaget, men jag tror att det skulle medföra en ytterligare komplikation, eftersom företagen skulle vara tvungna att först ta reda på vart de skulle anmäla ett förfarande. Herr Berenguer Fuster! Detta är anledningen till att vi själva släppte idén om ett ”3+”-system, trots att den är tilltalande, eftersom det skulle kollidera med en icke-harmoniserad nationell lagstiftning om koncentrationer, åtminstone för tillfället. Detta kan möjligen vara ett långsiktigt mål, men inget som är aktuellt i dag.
Angående partiella hänskjutanden till medlemsstater håller jag med om att vi bör hålla dessa så lågt som möjligt, men jag tror inte att det vore tillrådligt att helt och hållet förbjuda sådana hänskjutanden, eftersom de kan vara lämpliga i vissa fall.
Jag skall nu övergå till en fråga som har rönt stor uppmärksamhet och skapat många bekymmer. Kommissionen har även föreslagit att dess egna maktbefogenhet att tillämpa lagar, som fastställs i förordningen om företagskoncentrationer, i stor utsträckning bör placeras i linje med den nya förordningen, förordning 1/2003. Det finns i synnerhet två undantag, nämligen befogenheten att genomsöka privata bostäder och befogenheten att bedriva utredningar inom ekonomiska sektorer, som vi inte heller anser vara nödvändiga för att kontrollera företagskoncentrationer. Vi föreslår därför inte ett införande av sådana befogenheter.
Jag kan försäkra er om att vi, liksom ni, anser att det inte skall förutsättas att företagskoncentrationer bryter mot lagen, och de därför är i praktiken annorlunda än exempelvis karteller. Så mycket står klart. Jag skulle vilja lugna föredraganden, Della Vedova, föredraganden av yttrandet, Doorn, samt även Karas, Mann och andra ledamöter angående denna grundläggande princip. Det är därför inte mer än rätt att vår makt att tillämpa lagar inte bör vara mer omfattande än nödvändigt. Likväl är det ett prioriterat mål för oss att säkerställa att dessa maktbefogenheter är tillräckligt effektiva för att fullgöra sina plikter och att skydda konsumenter mot riskerna vid konkurrensmotverkande företagskoncentrationer, och jag tror att de befogenheter vi har föreslagit är tillräckliga för detta syfte. Givetvis kan man mycket väl hävda att eftersom kontroll över företagskoncentrationer är ett område som är skilt från konkurrensens andra aspekter, behövs här mindre drakoniska lagar än de begärda, till exempel för att bekämpa karteller. Trots att jag har sagt att dessa två områden är olika, ber jag om ursäkt om jag drar en annan slutsats om maktbefogenheter. Varför? Därför att företagskoncentrationer har en unik – en enda, om ni så vill – strukturell inverkan på marknaden som är oåterkallelig. Av denna anledning finns det ett argument att det är än viktigare för kommissionen att ha effektiva befogenheter att samla in information, eftersom vi annars skulle fatta ett beslut vars konsekvenser skulle vara irreparabla för konkurrensen.
Herr talman! Min sista punkt rör arbetstagarnas rättigheter, ett ämne som Berenguer Fuster, van den Burg och Santos tagit upp, och ett ärende som andra ledamöter inte var överens med dem om. Jag anser – i likhet med dessa avvikande röster – att vi alla arbetar inom den sociala marknadsekonomin, och vi betraktar arbetstagarnas rättigheter som något mycket viktigt. Faktum är, vilket redan har nämnts, att det finns lämpliga instrument på gemenskapsnivå, men vi anser att det krävs en lämpliga fördelning av de olika instrumenten till en rad olika mål. Förordningen om företagskoncentrationer gäller i princip den sociala marknadsekonomins olika delar, och vi anser därför att den inte bör tyngas av åtgärder för att stimulera eller värna sysselsättning: det finns andra instrument för det. I vilket fall som helst är anmälningar offentliga, så att intresserade parter, även fackföreningsföreträdare, hålls fullständigt underrättade om vilka företagskoncentrationer som är på gång. Vi har hur som helst välkomnat, och inte nog med det, ibland faktiskt sökt de impulser företrädare för arbetstagarna kan ge i förfarandet.
Jag skulle återigen vilja tacka alla talare för deras bidrag och i synnerhet Della Vedova och Doorn. 
Talmannen.
   Tack så mycket, kommissionär Monti.
Debatten är avslutad.
Omröstning kommer äga rum imorgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0311/2003) av Rack för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om minimikrav för säkerhet i tunnlar som ingår i det transeuropeiska vägnätet (KOM(2002) 769 – C5-0635/2002 – 2002/0309(COD)). 
Monti,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är säker på att ni alla minns de fruktansvärda bränderna som inträffade i franska, italienska, österrikiska och schweiziska vägtunnlar 1999 och 2001. För att förebygga en upprepning av dessa katastrofer, eller, om de faktiskt inträffar, åtminstone säkerställa att konsekvenserna inte blir så tragiska, lade kommissionen i början av året fram ett förslag till ett direktiv som syftar till att upprätta minimikrav för säkerhet i tunnlar. Kommissionen fick också stöd för sitt initiativ genom åtskilliga resolutioner som kammaren antog, särskilt efter branden in Sankt Gotthard-tunneln i oktober 2001.
Kommissionens förslag inriktar sig på samtliga vägtunnlar vars längd överstiger 500 meter och som ingår i det transeuropeiska vägnätet, sammanlagt ungefär 500 tunnlar. Tunnlar inom det transeuropeiska vägnätet används faktiskt av förare av alla nationaliteter och det förefaller som att konsekvenserna av bränder kan minskas avsevärt om de personer som hamnar i sådana situationer har tillgång till säkerhetsutrustning och enhetlig information om det bästa sättet att agera för att skydda sig.
Förslaget innehåller både tekniska och organisatoriska krav. Utan att lista alla åtgärder så kan de viktigaste sammanfattas på följande sätt: extremt långa tunnlar skall ha helt fungerande utrustning, i synnerhet nödutgångar och förbättrade ventilationssystem. Automatiska branddetektorer skall vara i stånd att informera tunnelanvändarna om varje potentiell fara. Kommissionen föreslår också att nödsignaler med en enhetlig säkerhetsstandard installeras, och dessa bör vara lätta att förstå för alla användare. Vi menar att samtliga föreslagna tekniska åtgärder är nödvändiga. Somliga har varit förvånade över att förslaget är så tekniskt, men om man jämför de åtgärder som avses för de tekniska bestämmelserna som fastställs av internationella domstolar, eller på nationell nivå, så inser man att de är nödvändiga för att täcka de väsentliga aspekterna.
På den organisatoriska nivån kommer roller och ansvarsområden hädanefter att fördelas på ett tydligt sätt mellan de viktigaste aktörerna som berörs, nämligen den administrativa myndigheten, tunnelanvändaren och den person eller det organ som ansvarar för säkerheten. Dessa åtgärder kommer att tillämpas för nya tunnlar och även befintliga tunnlar som måste sättas i fullgott skick i enlighet med en tidtabell som fördelas över tio till femton år. Medlemsstater som inom sitt territorium har fler tunnlar än gemenskapen i snitt kommer i enlighet med direktivet att få en längre tidsfrist för att sätta sina äldre tunnlar i skick. Den uppgift som de säkerhetsansvariga ingenjörerna för dessa tunnlar i medlemsstaterna ställs inför är långvarig, och direktivet måste antas så snart som möjligt. Som ett resultat av de möten som vi redan har haft med en del av er vet jag att vi kan räkna med att ni kommer att nå en snabb överenskommelse med rådet om detta ärende. 
Rack (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Trots att tunnlar är bland de säkraste delarna av det europeiska vägnätet, får olyckshändelser i tunnlar ofta allvarliga konsekvenser, bland vilka vi inte får bortse från de psykologiska effekterna. I tunnlar känner sig människor instängda. Genom de tre större olyckshändelserna i Tauern-, Mont Blanc- och Sankt Gotthard-tunnlarna – som kommissionären redan har refererat till – blev det som är speciellt kännetecknande för olyckshändelser i tunnlar på ett tragiskt sätt påtagligt.
När dessa olyckshändelser inträffade uppmanade parlamentet kommissionen att ta initiativ till åtgärder för säkerhet i tunnlar. Det gick en tid innan kommissionen i början av det här året lade fram sitt förslag till ett direktiv om minimikrav för säkerhet i tunnlar inom det transeuropeiska vägnätet. Låt mig framhålla från början att det här förslaget från kommissionen är ett bra förslag. Våra ändringsförslag var ett försök att göra det ännu bättre, och jag tror att vi lyckades med det med hjälp av samarbete med kommissionen och en bra dialog med rådet, som genom att det arbetar parallellt med oss för några dagar sedan enades om innehållet i sin gemensamma ståndpunkt som rådet gärna – det är åtminstone vad jag har hört – vill slutföra i morgon. Vi kan vid den andra behandlingen förvänta oss att mycket snabbt enas om ett gemensamt direktiv som syftar till att göra europeisk vägtransport säkrare, och vi hoppas att vi kommer att göra det så snart som möjligt.
På längre sikt kan vi dock inte vara tillfreds med det här resultatet. Vårt gemensamma förslag – som jag vill kalla det – har fortfarande en lång rad kosmetiska skönhetsfläckar och verkliga defekter. Låt mig börja med att peka på dem. Vår text fokuserar på en delaspekt av tunnelsäkerhet. Vi kräver i huvudsak höga standarder vid byggnadsarbete och annorstädes, med det är lika viktigt att åstadkomma förbättringar i sättet som människor använder tunnlar på. Det måste till en bättre allmän utbildning av förare, och det måste i synnerhet till bättre utbildade förare av passagerar- och fraktfordon. Inte heller kan vi vara nöjda med att förbättra säkerheten för tunnlar som ingår i det transeuropeiska vägnätet utan att samtidigt ta hänsyn till de övriga vägtunnlarna. Vi måste agera så snabbt som möjligt för att i vårt system införliva ansökarländerna och övriga som har för avsikt att ansluta sig till oss, och eftersom Europa är mer än bara EU gäller detta även länder som Schweiz, Norge och andra.
Kommissionen har ställt i utsikt för oss att vissa saker skall göras som ett svar på dessa frågor. I viss utsträckning är det emellertid situationen med jurisdiktionen som hindrar oss från att använda lagstiftning för att arbeta för det som vi behöver, varför vi tillsammans har en hel del övertalningsarbete att göra. Ansökarländerna och de européer som ännu inte är med i EU har redan, och den här gången rejält, deltagit mycket aktivt i vårt arbete, och vi hoppas att de kommer att fortsätta göra det. Jag hör med tillfredsställelse att de bra punkterna i vårt förslag i stor utsträckning talar för sig själva, men det finns ett antal småsaker som jag ändå vill nämna särskilt. Vi har ansträngt oss väldigt mycket för att uppställa klara ansvarsområden. Vi har arbetat hårt för att åstadkomma flexibilitet så att tunnelanvändarna kan komma i åtnjutande av en rimligt hög säkerhetsnivå utan dröjsmål, i synnerhet där tunnlarna är gamla och i behov av reparation. Vi har också fäst särskild vikt vid genomförbarheten i det som vi föreslår i många enskilda fall, och de speciella problemen med tunnlar i storstäder kan anses vara representativa för detta.
En fråga vars betydelse har betonats särskilt för mig i mitt hemland hänger samman med säkerheten för funktionshindrade personer. Jag hoppas att vi har kommit fram till den riktiga slutsatsen om vad de behöver, och vi har gjort konstruktiva ansträngningar för att säkerställa att även de vid en eventuell katastrof kan förvänta sig en minimistandard för säkerhet.
Min sista uppgift som föredragande är en tacksam sådan. Jag vill tacka de många människor som har bidragit till att uppnå detta resultat som vi alla delar: kommissionen och dess personal, de olika samtalspartnerna från medlemsstaterna, men också – även om jag upprepar mig – från Schweiz och Norge, och ledamöterna i denna kammares alla grupper och deras assistenter. Sist men inte minst vill jag uttrycka min personliga tacksamhet till ledamoten i utskottets sekretariat, Haug, för hans många timmars hängivna arbete. Jag hoppas att han vid den andra behandlingen kommer att stödja oss lika effektivt som han har gjort hittills och att saker och ting kommer att fungera tillsammans så att vi så snart som möjligt får bättre lagar om säkerhet i europeiska tunnlar.
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Föredragandens ändringsförslag till kommissionens förslag är utmärkta, och Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna godkänner dem. De flesta av de ändringsförslag som Rack har framlagt är avsedda att å ena sidan föreskriva realistiska säkerhetsstandarder för tunnlar och att å andra sidan undvika det system med ansvar för genomförande av gemensamma säkerhetsstandarder som håller på att bli alltför komplicerat och byråkratiskt. Jag tycker att han förtjänar särskild erkänsla för det.
Eftersom säkerhetsbestämmelserna för tunnlar i väldigt hög grad tycks ha utformats med tanke på tunnlarna i Alperna och liknande trakter och skulle innebära stora problem för trafikflödet i de tunnlar som ingår i det transeuropeiska vägnätet och som löper genom små och stora städer, stöder vi föredragandens förslag om att de administrativa myndigheterna ges befogenhet att bevilja undantag från de allmänna bestämmelserna för särskilda tunnlar i storstadsområden eftersom minimiavståndet – t.ex. 100 meter mellan tunga fordon –skulle skapa betydande bilköer och således göra större skada på miljön i tunnlarna i storstäderna, något som tunneln under Elbe i Hamburg är ett exempel på. Liknande överväganden är tillämpliga när det gäller obligatorisk undersökning av tunga fordon utrustade med reservtankar innan de kör in i en tunnel, vilket, tack och lov, faller som ett resultat av föredragandens röst.
Låt mig avsluta med att säga att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder kravet på att sådant byggnadsarbete som syftar till att förbättra säkerheten i tunnlar skall erhålla allmänt ekonomiskt stöd från budgeten för det transeuropeiska vägnätet, eftersom sådana åtgärder sannolikt skulle överanstränga enskilda medlemsstaters ekonomiska resurser, och eftersom förbättrad säkerhet i tunnlar som ingår i det transeuropeiska vägnätet ligger i alla EU-medborgares intresse. Om jag får precisera mig, herr kommissionär, så ligger de flesta tunnlarna i det vackra landet Italien, och om Italien ensamt skulle stå för kostnaden för att göra transporterna säkra, så skulle det innebära ett problem för oss alla. Eftersom det ligger till på det sättet menar jag att det är viktigt att gemenskapen – Swoboda fångar just min blick – använder medel avsedda för det transeuropeiska vägnätet för att täcka en del av arbetet med att förbättra tunnlarna i de länder som har långa tunnlar, eftersom skälet till att vi vill förbättra de tunnlar som dessa länder ställer till förfogande – oavsett om vi talar om Österrike, Italien eller rent av Schweiz och Frankrike – är säkerheten för dem som färdas genom dem, som inte enbart är italienare och österrikare, utan även många danskar, tyskar och människor från Nederländerna. Detta innebär att den här aspekten med finansieringen är en aspekt som vi i synnerhet bör ta i beaktande. Än en gång, herr Rack, varmt tack för ert utomordentliga betänkande.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag måste börja med att tacka Jarzembowski för det sätt på vilket han erkänner det stora värdet av transitområden för Europas väganvändare som helhet, och med tanke på det betvivlar jag inte alls att han kommer att spela en mycket aktiv roll i förlikningskommittén när den behandlar transitfrågan. Tack för det! Jag ville naturligtvis också uttrycka mitt varma tack till Rack för hans betänkande och för det arbete som han har utfört. Det har verkligen inte varit en lätt uppgift, utan det har varit en teknisk uppgift, genom att den i mångt och mycket har rört säkerheten för våra medborgare och skyddet för deras liv och lem.
Jarzembowski har redan påpekat hur svårt det är att väga maximal säkerhet å ena sidan mot kostnader – som man måste ha råd med – å andra sidan. Om man bara skulle titta på detta från en säkerhetssynpunkt för människor så skulle man vara tvungen att kräva omedelbar ombyggnad, med dubbelriktade tunnlar och så vidare. Om man emellertid ställer dessa frågor i förhållande till kostnader – något man också är tvungen att göra – då måste man hitta en ny medelväg.
Jag höll med föredraganden om att den ganska stränga förordning som kommissionen föreslog var en bra grund. Det blev dock uppenbart under debattens gång i utskottet liksom i diskussionerna med rådet och slutligen med kommissionen att vissa punkter väl skulle kunna kräva ett mjukare tillvägagångssätt, och således kom vi fram till en kompromiss, men en kompromiss som tar hänsyn till de väsentliga säkerhetsaspekterna. Jarzembowski har redan hänvisat till de särskilda förhållanden som råder i storstäder.
Vi har alltid fäst stor vikt vid en tydlig ansvarsfördelning för att det inte skall råda oklarhet om vem som är ansvarig för vad när det gäller frågor som påverkar tunnelsäkerheten. Det är därför det är så väldigt viktig att inrätta kontrollorgan och att utse en säkerhetssamordnare för varje tunnel. Vi kan nämligen se att det största problemet med säkerhetsåtgärder av det här slaget är att ingen verkligen känner sig ansvarig. Det är också viktigt att bestämmelser för detta bör fastställas av Europeiska unionen och att vi i utskottet godkände kommissionens förslag med endast smärre ändringar.
Jag delar den åsikten att vi naturligtvis inte bör begränsa oss till byggnadsarbete, utan att åtgärder också bör vidtagas för att organisera trafiken. I den frågan hade jag velat se att större hänsyn hade tagits till åtskilliga ändringsförslag, men det måste vara klart för oss från början att det är nödvändigt med avspärrningar, hastighetsbegränsningar och bestämmelser om avstånd mellan fordon på de platserna där detta verkar vettigt och inte leder till allvarliga trafikstockningar, precis som frågan om yrkesutbildning för förare av tunga fordon – det är nämligen särskilt i samband med transport av farligt gods som vi har sett särskilt allvarliga olyckshändelser.
Precis som jag angav i förslaget intar jag den ståndpunkten att medlemsstaterna naturligtvis måste efterleva detta genom att göra detta inte enbart med hänvisning till det transeuropeiska vägnätet, utan även, och i tillräcklig grad, i de andra tunnlarna och i de andra delarna av vägnätet. Låt mig därför upprepa min övertygelse att det här är ett bra betänkande med ett realistiskt synsätt och säga att jag instämmer med kommissionsledamoten om att vi och rådet måste komma fram till en delad lösning utan dröjsmål. Än en gång, varmt tack till föredraganden för det arbete han har lagt ned. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi har sett en lång rad allvarliga olyckshändelser i tunnlar i Europeiska unionens vägnät, och diskussioner om hur vi skall garantera en hög säkerhetsstandard framhäver åter igen den avgörande frågan om i vilken omfattning Europeiska unionen skall fastställa närmare och särskilda tekniska bestämmelser, eller med andra ord, hur mycket spelrum det måste finnas för olika sätt att anpassa sig till förändring. Racks kompromiss är den riktiga, och för att han har hittat fram till den förtjänar han vår tacksamhet.
Jag har trots det fem punkter som jag vill kommentera. För det första, och helt skilt från all den flexibilitet som är involverad när det gäller att placera in tunnlar i säkerhetskategorier, skulle det ha varit önskvärt att fastställa standardiserade indikatorer för att bedöma tunnelsäkerheten som det sedan skulle kunna vara förnuftigt att använda för att analysera alla tunnlar i Europeiska unionen, och inte bara dem som ingår i det transeuropeiska vägnätet; detta skulle ha åstadkommit ett till och med större mervärde i termer av förbättrad säkerhet. Sådana indikatorer skulle också göra det möjligt att genomföra en riskanalys eller en utvärdering av farliga situationer och olyckshändelser på grundval av gemensamma normer. Jag tycker därför att det är beklagligt att texten inte längre innehåller kommissionens förslag om den standardiserade tillämpningen av harmoniserade normer för arbetsmetoder vid organ för bedömning av överensstämmelse.
För det andra har vi den närbesläktade frågan om huruvida det är rätt att tunnelns driftsledning, som en organisation med sina egna uppgifter, också skulle kunna vara det organ som utreder olyckshändelser. Jag tycker inte att den skall det, eftersom man inte kan utesluta eventuella intressekonflikter, något som skulle vara förödande när det gäller att upprätthålla säkerheten.
För det tredje stöder jag fullt ut det nya beslutet att i de fall där tunnlar är belägna på två medlemsstaters territorium inrätta gemensamma tillsynsorgan som skall utföra de nödvändiga uppgifterna.
För det fjärde har jag, oavsett de åtgärder som det här betänkandet inrymmer om att införa minimikrav för tunnelsäkerhet, uppfattningen att det finns en hel rad andra åtgärder som skulle kunna bidra till att förbättra säkerheten, och det på en enklare sätt och förmodligen till en lägre kostnad. I detta inbegriper jag det som Swoboda redan har sagt angående tilläggsbestämmelser för tunnelanvändarnas hastighet, avståndet mellan deras fordon, användande av särskilda signaler, markeringar och så vidare.
Min femte punkt är att alla de tekniska åtgärder som har föreslagits kan ha liten effekt när en förare är övertrött. Trots all modern teknik så är det som i slutändan är avgörande inom vägtransporter, som på så många andra samhällsområden, den mänskliga faktorn. Jag vill därför uppmana rådet – även om det inte är företrätt här – att avge en slutlig ståndpunkt om förordningen om harmonisering av viss sociallagstiftning avseende vägtransporter. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Vi betalar ett högt pris för vägtrafiken. Och den här gången avser jag inte det franska eller det tyska, utan dödandet och lemlästandet av människor, och det mänskliga värdet kan inte uttryckas i pengar. Varje år dör omkring 40 000 män och kvinnor på våra vägar, vilket motsvarar två fullsatta jumbojet som kraschar varje vecka i EU:s femton medlemsstater. Årligen får över 200 000 människor men för livet av skador och/eller ett handikapp. Aldrig tar vi på något sätt notis om denna statistik. Förra veckan besökte en delegation från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, för vilket jag hade nöjet att vara ordförande, två långa tunnlar med dubbelriktad trafik i Alperna. En av tunnlarna var Mont Blanc-tunneln – 11,6 km lång – där en brinnande lastbil i mars 1999 förorsakade ett inferno och därigenom kostade 39 människor livet. Vårt besök inleddes med en kort stund vid det monument som har rests till minne av dem som föll offer. Under de tre år som tunneln sedan var avstängd, gjordes betydande investeringar i ett stort antal anläggningar, som har dryftats i det här betänkandet. Inte desto mindre är åsynen av lastbilar som kör om varandra i båda riktningarna på en total bredd av inte mer än sju meter fortfarande en skrämmande syn.
Rack har gjort förslaget mer ändamålsenligt utan att underskatta det allvarliga i riskerna. Vi hoppas därför att kommissionen är villig att erkänna det. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Bergsryggar är ett hinder för korsande trafik, och således erbjuder tunnlar den enda lösningen för att tillhandahålla den kortast möjliga anslutningsvägen. Det är en dyr lösning; byggandet av sådana tunnlar krävde inledningsvis många liv, och till helt nyligen användes det bara under ytterst ovanliga förhållanden. Under artonhundratalet började man bygga järnvägstunnlar, och till detta lades biltunnlar på nittonhundratalet. Under tiden gör ingenjörskonsten det i ökad utsträckning möjligt för oss att bygga tunnlar under storstäder, under skyddade områden med enastående vacker natur och under sund. Nuförtiden förs tunnelrör till och med in under sumpmark bestående av mjuk, försumpad torvig jord, vilket är i fallet i Nederländerna. Tunnlar används nu inte enbart i större skala än i förgången tid, utan de används också mycket oftare. Som en följd av detta finns det en betydligt större risk för explosioner, bränder och för att människor skall kvävas. Ända tills bränderna nyligen, om vi börjar med den i Mont Blanc-tunneln, har alldeles för lite uppmärksamhet ägnats åt de här riskerna. Under tiden leder ekonomiska intressen till att dubbelriktad lastbilstrafik på livligt trafikerade vägar i ett tunnelrör fortfarande är tillåten. Om denna trafik stoppas tillfälligt möts detta med protester från dem som bor i närheten när man tillåter att den återupptas. På grundval av den erfarenhet som vunnits till dags dato har jag kommit fram till den slutsatsen att tunnlar utan separata körfält och utan längsgående utrymningstunnlar är olämpliga för användning av ett stora antal bilar och av tung trafik.
Vägar erbjuder enskilda förare för mycket utrymme för farligt och avvikande beteende. Tunnlar erbjuder flera alternativ för järnvägstrafik, men även här krävs utrymningsvägar. Vidare är det troligt att de två extremt långa tunnlar som kommer att löpa under Schweiz, och Brenner bastunneln, som är tänkt att löpa från Tyskland till Italien under Österrike, endast kommer att vara lämpliga för godstrafik.
Min kollega, Markov, har redan tagit upp frågorna om övervakning och tunnlar som korsar gränser. Även om jag förbehållslöst stöder förslagen för att förbättra nödutgångar och göra dem anpassade för rullstolsanvändare eller andra åtgärder för att gradvis höja säkerhetskraven, så anser jag inte att de är tillräckliga. 
Koch (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Trots bristen på pengar i den offentliga kassan, så kan knappast någon invända mot att man förbättrar säkerhetsstandarderna för europeiska vägar med tanke på den årliga olycksstatistiken, som uppvisar över 40 000 döda, 1,6 miljoner skadade, vissa av dem allvarligt. I Thüringen, det tyska landskapet som jag kommer från, öppnades för några veckor sedan den längsta motorvägstunneln i Tyskland. Trots att den – som det sagts på förhand, också är den säkraste – så tycker många förare ändå att det är väldigt stressande att använda den.
När kommissionen lade fram sitt förslag till direktiv om att förbättra säkerheten i tunnlar, blev jag visserligen glad över att det i grund och botten överensstämmer med det tredje åtgärdsprogrammet för att förbättra vägsäkerheten, vilket vi hade välkomnat, men jag blev också bekymrad och orolig över framtidsutsikterna med en enorm ökning av byråkratin och över de höga kostnader som detta medför och som uppenbarligen skulle komma att åläggas medlemsstaterna. När allt kommer omkring har tunnelvägar aldrig varit och är heller inte nu bland de farligaste eller mest olycksdrabbade vägsträckorna i vår gemenskap.
I dag har mina farhågor mildrats eftersom föredraganden – till vilken jag nu får uttrycka min särskilda tacksamhet och uppskattning – när allt kommer omkring har lyckats skärpa förslaget till direktiv, ytterligare utveckla och omstrukturera det, gjort det mindre byråkratiskt och gjort dess tekniska bestämmelser mer flexibla. I den här processen har man inte bortsett från livsviktiga och betydelsefulla säkerhetsaspekter; tvärtom, det har varit möjligt att t.ex. utvidga dem genom att ta hänsyn till säkerhetsbehov hos personer med funktionshinder, vilket är vettigt – och, menar jag med tanke på att innevarande är Europeiska handikappåret – absolut nödvändigt. Det återstår för mig att kräva att detta snabbt överförs till nationell lag och att uttrycka förhoppningen att det skall få en påtaglig och positiv effekt på våra väganvändare, både i psykologisk och i reell bemärkelse.
Monti,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden, Rack, och utskottet för regionalpolitik, transport och turism för att de så helhjärtat har anslutit sig till detta väldigt tekniska förslag och för att de sedan har hanterat det på ett pragmatiskt och konstruktivt sätt.
Det är med glädje som jag först och främst noterar att det finns en hög grad av enighet mellan parlamentet, kommissionen och rådet om de åtgärder som skall godkännas. Meningsskiljaktigheter, där sådana finns, avser bara sådana aspekter som är relativt obetydliga i jämförelse med de mål vi eftersträvar, nämligen att inom ett årtionde uppnå en reell förbättring av den skyddsnivå som tillhandahålls användare av större tunnlar som ingår i det transeuropeiska vägnätet.
Med hänsyn till Racks betänkande vill jag, herr talman och herr Rack, inte gå igenom de 78 ändringsförslagen ett och ett, utan dela in dem i grupper. Parlamentet har fått en uppsättning väldigt tekniska ändringsförslag som, om jag inte misstar mig, är avsedda att bringa kommissionens förslag mer i överensstämmelse med den text som blev resultatet av arbetet i rådet, som självt har hållit många möten med experter på frågan. I princip har kommissionen inga större invändningar mot dessa ändringsförslag eftersom vi anser att vi har bemödat oss om att förhindra rådet från att avvika från förslagets ursprungliga intentioner.
Kommissionen vill också rikta strålkastarljuset mot flera ändringsförslag som särskilt uppmärksammar personer med funktionshinder, i syfte att säkerställa att de kan undkomma i händelse av brand. Vi är i princip för att direktivet gör en särskilt hänvisning till funktionshindrade personer. Experterna säger oss att om större bränder inte kan släckas har användarna endast mycket kort tid på sig – omkring tio minuter – då de måste nå fram till ett skyddsrum. Olyckligtvis är personer i rullstol som rör sig sakta därför i större fara än personer utan funktionshinder. Vi menar att direktivets samtliga bestämmelser kommer att leda till avsevärda förbättringar i skyddet för funktionshindrade.
En del ändringsförslag är avsedda att ändra den terminologi som används i syfte att bestämma de olika nivåerna för vilka ett klargörande av ansvarsområdena eftersträvas. Kommissionen vill inte godkänna dessa ändringsförslag, eftersom detta att avlägsna sig från en terminologi som nu förefaller vara i det närmaste allmänt accepterad, inte skulle hjälpa oss att uppnå vårt klargörandemål. En del ändringsförslag avser sådana aspekter som inte omfattas av direktivet men som är viktiga för tunnelsäkerhet eller för att genomföra åtgärder. Jag tänker särskilt på de ändringsförslag som avser förarutbildning eller finansiering av tunnelreparationer. Trots att de bara är enkla uppräkningar så faller de utanför direktivets tillämpningsområde, och vi anser inte att vi kan godkänna dem.
Kort sagt, sammanlagt kan kommissionen godkänna 52 ändringsförslag helt eller i princip; ytterligare ett kan kommissionen godkänna delvis och 25 ändringsförslag kan kommissionen inte godkänna alls. Dessa något stela siffror ger inte en rättvisande bild av den faktiska situationen som är den att det mellan kommissionen och parlamentet och jag tror jag kan säga mellan parlamentet och rådet råder en större enighet än vad siffrorna låter förmoda om ärendets viktigaste aspekter.
Därför vill jag uttrycka förhoppningen att de tre institutionerna skall gå i land med att fatta ett beslut så att direktivet kan antas snabbt. Som jag sade har ingenjörerna en lång sträcka framför sig när det gäller att bringa tunnlarna i överensstämmelse med direktivets bestämmelser och detta arbete måste påbörjas så snart som möjligt. 

– Tack så mycket, herr kommissionär.Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A5-0303/2003) av Cunha för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande om ett integrerat regelverk för avtal om fiskepartnerskap med tredjeländer (KOM(2002) 637 – C5-0070/2003 – 2003/2034(INI)).
Varela Suanzes-Carpegna får ordet som ersättare för föredraganden Cunha, som har kallats hem för att ta hand om andra viktiga åtaganden.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! En mycket viktig person saknas i kammaren i dag, vår föredragande. Cunha har, som talmannen sade, kallats hem för att ta över andra politiska uppgifter i sitt hemland, i norra Portugal, och det är dit han har åkt. Jag i likhet med hela denna kammare vill först gratulera honom till de goda minnen vi alla har av honom och vi önskar honom stor framgång i hans nya roll.
I dag debatterar vi hans betänkande och det är en ära för mig att som samordnare för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna lägga fram det för er.
Vi har att göra med ett mycket uttömmande och mycket positivt betänkande som har berikats med de ändringsförslag som har godkänts av fiskeriutskottet. Betänkandet beskriver alla de enorma möjligheter som erbjuds genom internationella fiskeavtal, både för Europeiska unionen och för tredje länder. Det finns i kammaren fortfarande vissa motsträviga ledamöter som är tveksamma till de internationella fiskeavtalen, men lyckligtvis är de långt färre nu än 1994 när vi debatterade den här frågan i kammaren. Den stora majoriteten erkänner avtalens enorma fördelar.
Nyligen godkände 24 utvecklingsländer som möttes i Galicien den 16 och 17 september vid Världsfiskeutställningen, , slutsatserna från den fjärde fiskeministerkonferensen, varvid samtliga krävde att internationella fiskeavtal skall underhålls och utökas som instrument för handel och utvecklingssamarbete.
Att fördelarna är ömsesidiga ifrågasätter ingen. Och inte heller att de är mycket viktiga för bägge parter. Eller att det inte får förekomma någon diskriminering eller olika behandling mellan vissa avtal, som dem i norr, och andra, som dem i söder. Utvecklingssamarbetet på fiskeriområdet representerat av fiskeavtal är uppenbart. Det är också uppenbart att Europeiska unionen därigenom skapar ett ansvarsfullt fiske i dessa fiskevatten i tredje land, precis som utvecklingen av en bärkraftig fiskesektor också är uppenbar.
Samtliga utvecklingsländer på den fjärde världskonferensen som jag just har hänvisat till krävde ökat samarbete, ökade investeringar i deras länder, fler forskare och fler gemensamma företag, och detta är otvivelaktigt vägen framåt för framtiden. Namibia t.ex. är i dag en världsmakt inom fisket, en ivrig väktare av sina fiskeresurser och av ett hållbart fiske, och allt detta är resultatet av europeiska investeringar.
Inte heller får vi glömma den mycket viktiga kommersiella aspekten av dessa fiskeavtal för Europeiska unionen, där de genererar arbete för våra flottor, jobb för våra fiskare och arbetstillfällen för våra beredningsindustrier.
Europa har upplevt den motgång som orsakades av misslyckandet med att förlänga vissa fiskeavtal, som i Marockos fall, något som fortfarande är en kontroversiell fråga för kammaren. Och nu är parlamentet också medvetet om det brådskande behovet av omlokalisering till andra fiskevatten inom ramen för dessa avtal och av samarbetsformer, såsom blandade företag och tillfälliga företagssammanslutningar, när återhämtningsplaner godkänns i enlighet med vetenskapliga rapporter, som Europeiska unionen är den första att respektera, exempelvis de som för närvarande äger rum i gemenskapens vatten och i icke-gemenskapsvatten, i externa vatten, som i fallet med hälleflundra i Nordvästatlantiska fiskeriorganisationen (NAFO).
Sammanfattningsvis är de internationella fiskeavtalen en mycket viktig mekanism för Europeiska unionen och för tredjeländerna, eftersom bägge parter drar ömsesidig nytta av dem, vilket Cunhabetänkandet framhåller på ett kristallklart sätt. Jag hoppas därför att jag har denna kammares stöd i morgon vid omröstningen. 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Varela Suanzes-Carpegna hade rätt när han i början noterade att den person som saknas här i dag är föredraganden, Cunha, som jag därför inte kan tacka personligen för hans betänkande om vårt meddelande om avtal om fiskepartnerskap. Ända sedan Cunha blev Europaparlamentariker gjorde han ett lysande arbete med att utforma en imponerande samling betänkanden om fiskefrågor, för vilka vi står i tacksamhetsskuld till honom.
När jag läste betänkandet gladde det mig att notera att kommissionen och parlamentet strävar efter samma mål genom framtida fiskeavtal. Kommissionen har alltid hyst den uppfattningen att det hållbara fisket måste säkerställas inte enbart i gemenskapens vatten utan även utanför dem. Detta avtal är därför avsett att lägga större tonvikt än i det förflutna på miljön, men utan att försumma ekonomiska och sociala mål. Djuphavsfiske är helt avgörande för många kustnära regioners ekonomier i gemenskapen, och därför måste stödet för det fortsätta.
Betänkandet uppmanar kommissionen att utarbeta en sund finansieringsplan och också att betrakta ett ekonomiskt bidrag både som en del av ett handelsavtal och som utvecklingsbistånd. Detta kan jag samtycka till helhjärtat, men låt mig för att undvika missförstånd säga att det ekonomiska bidraget å ena sidan skall betalas med avseende på de fiskerättigheter som överlåts och å andra sidan är avsett att hjälpa det tredje landet att förvalta sitt bestånd på ett hållbart sätt. Biståndet skall krediteras det tredje landets budget. Kommissionen kommer därefter att ge det land med vilket avtalet sluts aktivt stöd i form av vetenskapligt kunnande, något som gör det möjligt för det landet att till exempel göra fiskekontroller mer ändamålsenliga eller att förbättra forskningen om tillståndet för beståenden. Jag är övertygad om att de nya partnerskapsavtalen av det här slaget kommer att bli till stor nytta både för utvecklingsländerna och för gemenskapen. 
Stevenson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har uppmärksammats på att Hudghton tog upp en ordningsfråga tidigare i dag i denna kammare enligt artikel 2 i arbetsordningen. Han hänvisade till en debatt i det skotska parlamentet och till ett uttalande av en konservativ ledamot i det parlamentet med den innebörden att det ankommer på mig som ordförande i fiskeriutskottet att företräda de åsikter som Förenade kungarikets regering står för.
För det första får jag säga att jag inte kan ansvara för uttalanden som ledamöter av andra parlament gör, oavsett vem eller var de kan vara. För det andra, med tanke på det faktum att Förenade kungarikets regering är en labourregering och att jag är konservativ skulle det vara ganska underligt milt sagt om jag skulle känna mig tvungen att företräda dess åsikter både i min egenskap av ordförande i fiskeriutskottet och faktiskt i vilken annan roll som helst.
Hudghton verkar vara ovanligt upptagen dessa dagar av min roll som ordförande i fiskeriutskottet. Det är synnerligen beklagligt att han väljer att rikta in sin energi på att plocka billiga, politiska poänger i stället för att stå upp för Skottlands belägrade fiskeindustri. Han kan dock vara försäkrad om att jag hanterar min roll som ordförande för fiskeriutskottet på ett opartiskt och demokratiskt sätt.
När jag så övergår till Cunhabetänkandet vill jag först anmäla till protokollet, som Fischler och Varela Suanzes-Carpegna har gjort före mig, den stora uppskattningen hos ledamöterna i fiskeriutskottet – och faktiskt hos de flesta om än inte alla ledamöter i den här kammaren – för det arbete som Cunha har åtagit sig under sin mandatperiod som Europaparlamentariker för Portugal. Han har nu naturligtvis återvänt till Portugal för att ta sig an en mycket hög chefsposition, och vi alla önskar honom allt gott i framtiden. Jag är säker på att vi kommer att se mera av honom under kommande dagar.
Den höga kvaliteten på det arbete som Cunha åtog sig har verkligen återspeglats i det här betänkandet om ett integrerat regelverk för avtal om fiskepartnerskap med tredje länder.
Många människor ger för närvarande uttryck för oro över internationella fiskeavtal som ingåtts mellan EU och dessa tredje länder. Dokumentärfilmare och faktiskt en del internationella icke-statliga organisationer har banat sig väg till länder som Senegal och Mauretanien i Västafrika, helt inställda på att exponera giriga europeiska fiskares härjningar. Mot en bakgrund av kollapsande fiskbestånd i EU:s vatten som av allt att döma beror på ett massivt överfiske, hävdar dessa kritiker att Europa nu är absolut inställt på att exportera sina problem till dessa utvecklingsländer. Andra kritiker pekar finger åt de allestädes närvarande spanska och franska flottorna samtidigt som de hävdar att sådana avtal med tredje länder, även om de finansieras av EU, bara är till fördel för Spanien och Frankrike.
Det är på tiden att vi får rätsida på den här saken, och i Cunhabetänkandet stakas vägen ut för att göra detta. För det första borde vi ta reda på varför EU anser det vara nödvändigt att sluta sådana avtal om internationella fiskerättigheter. När Spanien anslöt sig till EU tog landet med sig en fjärrfiskeflotta med tunga trålare som hade kryssat i världshaven i århundraden. Eftersom de bara har en smal kontinentalsockel och med begränsade egna fiskeresurser fångade baskiska och galiciska fiskare torsk utanför Newfoundlands och Labradors kust femhundra år innan Christopher Columbus ”upptäckte” Amerika. Frankrike har en liknande tradition.
Precis i samma takt som EU:s fiskbestånd kollapsar minskas emellertid bestånd av ständigt vandrande arter hänsynslöst som ett resultat av de nya förordningar som vi inför genom den gemensamma fiskepolitiken. På samma gång stiger efterfrågan på fisk i EU. Vi är nu bara självförsörjande till 60 procent när det gäller att möta denna efterfrågan. Konsumenterna vänder sig från rött kött på grund av farhågorna kring BSE, mul- och klövsjuka och andra skrämselhistorier, och de vänder sig mot fisk som ett hälsosamt alternativ. För att möta den här framvällande efterfrågan har EU två alternativ. Antingen kan unionen importera fisk från länder utanför gemenskapen, något som ökar vårt underskott i handelsbalansen och exporterar värdefulla fiskejobb, eller också kan vi utnyttja gemenskapens fjärrfiskeflotta som mycket väl kan vara till stor del spansk och fransk, och således upprätthålla sysselsättningen inom EU i fiskesektorn, samtidigt som man säkerställer att EU:s folkhälso- och livsmedelssäkerhetsstandarder upprätthålls. Det är inte ett svårt val.
Inte desto mindre har vi i samband med att avtal ingicks med tredje länder sett EU-trålare från Spanien, Portugal, Irland och, i mindre omfattning, Grekland och Förenade kungariket, spridda runt hela jorden från Söderhavet till Nordpolen; det har funnits en stigande oro över att en del av dessa avtal har varit av exploaterande karaktär. I Mauretanien utanför Afrikas västkust hävdades att spanska trålare dammsög upp tusentals ton fisk och därigenom gjorde slut på de lokala bestånden, gjorde infödda fiskare arbetslösa och förorsakade svält bland kustsamhällena.
Detta är orsaken till varför EU måste utveckla ett nytt system för att utforma dessa avtal. I framtiden måste avtal med tredje land vara ett partnerskap mellan EU och den avtalsslutande nationen, och samtidigt omfatta en kontinuerlig övervakningsprocess för att garantera att ett hållbart fiske upprätthålls. Vi vill att en betydande andel av avtalskostnaden används till att köpa fiskerättigheter. Men, och detta är lika viktigt, vi vill också att ett betydande bidrag används till bevarande- och utvecklingsändamål, med övervakning och kontroll högt upp på listan. Europeiska unionen har erkänt sitt ansvar gentemot de länder med vilka vi ingår dessa avtal, samtidigt som den upprätthåller sin långa tradition av fjärrfiske för att behålla en stabil tillgång på bra, hälsosam fisk på matborden i Europa.
Lage (PSE ).
   – Herr talman! Om jag får vill jag också börja med att framhålla Cunhas utmärkta egenskaper som ledamot av denna kammare och som medborgare i Europa. Jag vill också betona den saknad han kommer att lämna efter sig i parlamentet, utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och fiskeriutskottet. Jag kan tillägga att jag önskar honom all framgång med uppgifterna i sin ledande befattning i en viktig portugisisk region, den norra. Vidare har jag, trots att jag är medlem av ett annat politiskt parti än Cunha, inte det problem som ordföranden för fiskeriutskottet, Struan Stevenson, påtalade här. Eftersom Stevenson inte är medlem i brittiska Labour-partiet distanserade han sig från den brittiska regeringens politik. Jag har inte samma problem, men det är bara en fråga om stil: den brittiska stilen å ena sidan och den portugisiska, iberiska stilen å den andra.
Herr talman, låt mig också inleda med att understryka hur korrekt och balanserat jag tycker att Cunhas betänkande, och även kommissionens meddelande, är. Jag önskar att jag kunde vara lika förbehållsam som kommissionsledamot Fischler, som i allt väsentligt inskränkte sig till att uttrycka sitt samtycke till betänkandet, som han ansåg stödde innehållet i kommissionens meddelande. Så mycket är sant. Det verkar inte föreligga någon större oenighet oss emellan i den frågan. Jag skulle vilja säga att Europeiska unionen har utvecklat en väldigt intressant typ av diplomati på fiskeriområdet. Som Stevenson också sade, denna diplomati har lett till en mycket intressant och mycket originell modell för fiskeavtal som vi rent av skulle kunna anse vara föredömlig och som utan vidare skulle kunna fungera som modell för fiskeförhandlingar mellan andra länder.
Denna diplomati bör få fortsätta att utvecklas fritt, skulle jag vilja hävda, i syfte att försvara Europeiska unionens fjärrfiskeflottas intressen. Denna flotta får inte anses höra till Portugal eller Spanien eller Frankrike: den skall snarare uppfattas som en EU-flotta, eftersom kommissionen är vår enda förespråkare, vår enda företrädare i dessa internationella förbindelser. Herr talman! Jag stöder Cunhas betänkande och även innehållet i kommissionens text. Jag hoppas att fjärrfiske i Europeiska unionen kommer att fortsätta utvecklas längs de tre axlarna: bevarandet av resurser, stöd för de fattigaste samhällena och också likabehandling för dem som arbetar inom fiskeindustrin. Till sist vill jag säga att vi måste bekämpa illegalt fiske och bekvämlighetsflagg, något som ibland är det äkta fiskets och de äkta fiskarnas värsta fiender. 
Attwooll (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag vill börja med att tacka Cunha för att han har lagt fram ett så värdefullt betänkande och med att önska honom lycka till i hans nya roll.
Vår debatt äger rum i ett sammanhang där, för det första, en del bestånd i vissa nordliga vatten är i kris och andra är utrotningshotade. För det andra blir många fler överexploaterade globalt. Dessutom indikerar en rapport som offentliggjordes i förra veckan av Internationella livsmedelsforskningsinstitutet (IFPRI), om Kina inkluderas, att utvecklingsländerna nu står för mer än 70 procent av produktionen av fisk för konsumtion, inbegripet både fiske efter vilda arter och vattenbruk. Konsekvenserna blir att Europeiska unionen blir beroende av import av fisk och att många fiskare i EU fortsätter sin verksamhet i andra vatten.
Därför går ELDR-gruppen med på att det finns en fördel med att förhandla fram avtal om fiskepartnerskap med tredje länder hellre än att överlämna frågorna till bilaterala ordningar som kan sakna enhetlighet både sinsemellan och när det gäller att understödja kraven på hållbar utveckling. Vi har dock väldigt starka åsikter om karaktären på alla avtal som EU ingår. För det första bör de avtal som nås vara äkta partnerskapsavtal och till ömsesidig nytta. Vi anser att vårt ändringsförslag till punkt 7 ger ett mera fullständigt uttryck för den här idén jämfört med den ursprungliga punkten. För det andra bör avtalet vara både ansvarsfullt och öppet i fråga om budgetmässiga aspekter, så vi har ändringsförslag med krav på att en förlängning av avtal skall göras avhängig av bevis på att tidigare pengar har använts så som var avsett. Vi kräver också en skälig – med det menas bara en rättvis eller rimlig – fördelning av betalningar av de fartygsägare i EU som är involverade.
Vad gäller punkt 11 kan vi, samtidigt som det kan vara riktigt att förutse en ökning av antalet avtal som nås, inte vara säkra på det, och vi skulle föredra att genom ett muntligt ändringsförslag ersätta ordalydelsen ”ökningen” med ”all ökning”.
För det tredje bör avtalet främja hållbarhet. Vi är nöjda med den omfattning i vilken betänkandet innehåller hänvisningar till de principer som är inblandade och hoppas att få se att man stöder sig på dem när det gäller de detaljer i alla framtida avtal som berörs, särskilt genom att införa särskilda bestämmelser för att skydda miljön.
Jag vill uppmana kammaren att stödja både det här betänkandet och ändringsförslagen till det. Som Stevenson redan har sagt måste vi säkerställa att vi inte försöker lösa våra interna problem genom att exportera dem till utvecklingsländerna. Erfarenheten har redan visat oss precis hur kontraproduktivt ett sådant tillvägagångssätt skulle bli. Oavsett varifrån vi kommer i EU har vi faktiskt ett väldigt starkt intresse av att säkerställa att fisket är hållbart, inte enbart i våra egna vatten utan även utanför dem. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill bidra till gratulationerna riktade till Cunha och till lovorden om hans arbete i fiskeriutskottet och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Med hänvisning till hans betänkande vill jag säga att de internationella fiskeavtalen otvivelaktigt är en väldigt viktig aspekt av den gemensamma fiskeripolitiken, eftersom de säkerställer att fiskeverksamhet upprätthålls i många regioner i Europeiska unionen och innebär direkt sysselsättning för 30 000 personer. De bidrar till att minska gemenskapens handelsunderskott av fiskprodukter och utgör mer än 20 procent av gemenskapens samtliga fångster. Av dessa skäl bör vi ge detta betänkande vårt fulla stöd. Studier visar att varje euro som investeras i dessa fiskeavtal genererar ekonomisk aktivitet till ett värde av tre euro, vilket innebär att fördelarna väger klart tyngre än kostnaderna. Det är därför viktigt att förbättra och stärka det här området och att beakta slutsatserna från rådet (fiske) från oktober 1997, något som redan har nämnts här. Detta är dessutom ännu viktigare med tanke på att det finns de som vill ifrågasätta dessa avtal.
Jag vill dock påminna er om att kommissionen bör ta hänsyn till vissa viktiga aspekter av dessa avtal. En av de centrala frågorna är den om lämplig finansiering. Samtidigt som överensstämmelse förvisso behövs mellan den gemensamma fiskeripolitiken och utvecklingspolitiken så måste man hålla i minnet att dessa avtal i grund och botten är kommersiella till sin karaktär: även om de bör ta hänsyn till utvecklingsaspekten så bör anslagen för dessa fiskeavtal komma från fiskesektorn, medan anslag avsedda för utvecklingspolitik bör tas från annat håll i gemenskapens budget – från ökade belopp för samarbete och utveckling, för att vara exakt. Flera partnerskapsavtal bör utvecklas, och det ekonomiska intresset hos de olika länderna och delar av den flotta som berörs skulle därigenom komma att balanseras på ett rättvist sätt.
Jag vill gärna avsluta med att upprepa föredragandens uttalande om att det skulle skada tilltron om olika villkor tillämpas med stöd av avtal inom Europeiska unionen: enligt vissa avtal betalar fartygsägarna licensavgifter, medan de enligt andra inte betalar någonting. Detta problem måste därför lösas brådskande, precis som frågan om papperskvoter och möjligheten att tillfälligt överföra outnyttjade fiskerättigheter. Jag hoppas att vårt stöd för Cunhas betänkande i samma utsträckning kommer att övertyga kommissionen om att uppmärksamma de förslag som han lägger fram under arbetets gång. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har i kväll hört hur kommissionen faktiskt har ändrat sin position vad avser utveckling av ett nytt system med fiskeavtal. Det är lätt att bara ändra namnet ”fiskeavtal” till ”partnerskapsavtal”, vilket låter väldigt bra. ”Partnerskap” låter som något som är rättvist och skäligt, men vad vi behöver se när allt kommer omkring är att detta är det som också verkligen sker.
För närvarande talar vi bara om diskussionsunderlag från kommissionen, och när jag hör somliga av de andra talarna tala om handelspolitisk diplomati måste vi vara väldigt noga med att detta inte handlar om tvång. När vi talar om fiskeavtal och tittar på Cunhas betänkande och jämför det med ett som vi kan ha sett för fem eller sex år sedan i detta parlament, så är det bättre. Men om man tittar på den underliggande majoritetens åsikt hos fiskeriutskottet och rent av hos parlamentet så är den att ändamålet med avtal är att förse europeiska konsumenter med fisk och att hålla kvar europeiska fiskare i arbete. Alla andra överväganden är sekundära. Detta är inte acceptabelt. Vi kan inte tala om hållbarhet och utveckling som två skilda frågor.
När det gäller att exportera våra problem som sammanhänger med överkapacitet inom Europeiska unionen så har detta varit tradition hittills: fiskeavtal har använts för att exportera vår överkapacitet till övriga delar av världen. När vi talar om de länder som vinner på det vet jag att när jag kom hit till detta parlament var Irland inte ett av dessa länder. Men det är det tydligt nu. Det som vi måste titta på är, oavsett vilka länder som vinner på det inom Europeiska unionen, hur utvecklingsländerna egentligen drar nytta av det. Jag ser ingenting ännu som bevisar att Europeiska unionen inte bara har ett synsätt på fiskeavtal som gäller hållbarhet utan också ett synsätt som tar hänsyn till utvecklingsländernas farhågor.
Vi har en överenskommelse för närvarande om att det kommer att bli en separering vad avser betalningar. Detta kommer att innebära en åtskillnad mellan utvecklingsaspekten och de övriga aspekterna när det gäller fiskeavtal. Men detta är inte tillräckligt. Vi måste få bevis från kommissionen om att detta är vad som kommer att ske eftersom det är fullständigt orättvist att tala om rättvis handel, ett skäligt synsätt på utvecklingsländer medan utvecklingsländerna samtidigt utnyttjas genom att vi exporterar vår kapacitet till dessa länder. Vi måste ta med det i beräkningen.
Avslutningsvis måste vi ta hänsyn till det som hände med Marocko. Kommer våra europeiska skattebetalare att i framtiden betala för att andra fiskeavtal går om intet? Jag talar i synnerhet om Mauretanien. Detta är något som måste tas med i beräkningen. Utvecklingsländer kommer inte ta den situation för given som de påtvingas med det enda alternativ de har. Vi måste leva upp till våra förpliktelser och skära ned på vår överkapacitet. 
Farage (EDD ).
   – Herr talman! Jag är förbluffad över att höra Struan Stevenson använda argumentet att vi måste ha dessa avtal för att upprätthålla Spaniens och Frankrikes historiska sjöröverifiske. Världen förändrades 1976, vilket de öde hamnarna i Hull och Grimsby kan vittna om. Vi skulle inte ens ha denna debatt om det inte vore för det fullständiga, eländiga misslyckandet för den gemensamma fiskepolitiken och behovet av fler och fler vatten. Och ändå, redan 1994, fanns varningarna från Senegal och som var synliga för alla, åtminstone för dem som ville se.
Dessa avtal har förorsakat ödeläggelse och förstörelse, både miljömässigt och socialt, i några av världens fattigaste delar. Vilket blir svaret från kommissionen? Det är bruket av detta härliga ord ”partnerskap” som än så länge inte innebär någonting. Men kommissionens skruvade argumentation går något längre än så. Den säger att om det inte vore EU som gjorde det så skulle det vara privata företag, och det skulle finnas någon därute som är ”värre än vi”.
Jag har sett Kenya, där privata företag har förorsakat problem, men enligt min mening kan man inte utplåna en oförrätt genom att begå en ny. Kanske är de enda goda nyheterna att ett växande antal ledamöter här håller på att få upp ögonen för vad dessa avtal verkligen innebär, och oppositionen i detta parlament är nu uppe i över 100.
I England anser vi att det var en modig och ärofull handling när Nelson blundade för fakta genom att vända sin blinda sida åt andra hållet. Men så är inte fallet med kommissionär Fischler, som fortsätter att låtsas inte se. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Cunhas betänkande lägger med rätta tonvikten på den enorma ekonomiska betydelsen, både för unionens medlemsstater och partnerstaterna, som de 21 internationella fiskeavtalen har som har slutits av gemenskapen. Medan Europeiska unionen står inför ett stort underskott i den ökande mängden fisk som konsumeras i unionen och måste importera nära nog hälften av den mängden, står fiskeavtalen ensamma för en femtedel av gemenskapens totala fångster till ett värde av omkring en miljard euro och utgör en särskilt betydelsefull källa till sysselsättning både för europeiska länder som har en tradition av fjärrfiske och för deras partner i tredje land.
Den här produktionen sker under kontrollerade, övervakade och ansvarsfulla förhållanden som ger europeiska konsumenter säkra garantier rörande spårbarhet och fiskemetoder som är långt överlägsna dem som lämnas genom import från tredje land. Dessa fiskeavtal som tjänar ett kommersiellt syfte är en bra investering för unionen och de som vill ifrågasätta lämpligheten av dessa avtal och stoppa deras utveckling skulle göra klokt i att ta en ordentlig titt på den undersökning som genomförts av havsforskningsinstitutet Ifremer och som styrker att varje euro som vi investerar i detta regelverk genererar ekonomisk verksamhet som är värd tre gånger så mycket. Den ekonomiska balansräkningen är också i stort sett positiv för partnerländerna. Investeringarna måste därför fortsätta och också utökas, särskilt inom ramen för vårt nätverk för avtal om tonfisk.
Som föredragande för avtalet mellan EU och Mauritius har jag kunnat bedöma omfattningen av de ömsesidiga ekonomiska intressen som är inblandade i denna nyckelsektor, som de som arbetar inom detta område i Europa har utvecklat tillsammans med ett antal AVS-partner i Indiska oceanen och med latinamerikanska partner. Dessa avtal är en källa till försörjning och beredningsverksamhet för europeiska länder och en källa till arbetstillfällen och utveckling för partnerländer, och måste följaktligen stödjas och utvidgas. När kommissionen talar om den överensstämmelse som krävs mellan gemenskapens olika politikområden måste den i synnerhet säkerställa överensstämmelse mellan den gemensamma fiskeripolitiken och handelspolitiken. Följaktligen skulle ett felbedömt medgivande av Världshandelsorganisationen (WTO) om import av konserverad tonfisk inom ramen för ett generellt avskaffande av tulltaxor kunna undergräva åratal av ansträngningar och investeringar, förstöra en ömsesidigt fördelaktig sektor och leda till omlokaliseringar som hårt drabbar i första hand våra partner, och i andra hand oss.
Jag vill därför, herr talman, fästa kommissionens uppmärksamhet på den här frågan, så som vår församling gjorde när den antog det ändringsförslag som jag lade fram under omröstningen om mitt betänkande om avtalet med Mauritius. 
Langenhagen (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Fischler, mina damer och herrar! Låt mig inleda med att gratulera Cunha; må mina lyckönskningar följa honom på hans nya politiska resa i hemlandet. Låt mig följa upp detta med ett gammalt ordspråk – för att inte säga en gammal sanning – med den innebörden att Europa har för lite fisk; vattnen kring medlemsstaterna kan inte uppfylla våra krav på dem. Detta är ett faktum, och det är ett faktum som vi måste hantera. Låt mig ta tillfället i akt och betona det grundläggande förhållandet att vi inte har börjat att tömma europeiska vatten på fisk, bara att leta upp nya fiskevatten där vi kan göra samma sak. Detta handlar mycket mer om att traditionella europeiska fiskevatten har gått förlorade som en följd av att de exklusiva ekonomiska områdena utvidgades till 200 sjömil, vilket inträffade så långt tillbaka som på 1970-talet. Det är för att kompensera för denna förlust som EU har slutit fiskeavtal med tredjeländer.
I dag har vi 21 av dessa avtal med länder i både norr och i söder. Det bidrag som de lämnar till Europas ekonomi är ett väldigt viktig bidrag; det skulle rent av kunna beskrivas som oersättligt. Vi för vår del får den färska fisk som vi har ett så trängande behov av, samtidigt som viktiga arbetstillfällen säkerställs här hemma och utomlands i fiske- och fiskberedningsindustrierna. Med en sådan resurs som fisk, som ju faktiskt är en begränsad resurs som är känslig för skadliga miljöfaktorer, får inte ekonomiska överväganden skymma de miljömässiga eller göra oss blinda för förhållandena i tredje land.
Det är därför som jag varmt välkomnar kommissionens nya gemensamma tillvägagångssätt. Jag tror också att det måste väckas till liv, och det är mera förenligt med vårt mål för ett bärkraftigt fiske. Avtalet handlar trots allt om en kommersiell verksamhet, dvs. helt enkelt om fiske i främmande vatten och den ekonomiska avkastning detta ger. Jag hyser den uppfattningen att finansieringsbeloppet skall återspegla det verkliga värdet på fiskerättigheterna. Fiskeripolitik bör inte användas för att dölja utvecklingspolitiska mål. Det är därför vi har särskilda budgetposter, och det är därför som jag inte är ensam om att inta denna ståndpunkt.
Jag vill se fiskeavtal även i framtiden – moderna och hållbara fiskeavtal som grundar sig på partnerskap – men fördelarna och bördorna måste fördelas rättvist bland alla parter. Vidare kan vi inte titta på dessa saker ur det perspektivet att europeiska pengar används för att tillhandahålla permanenta bidrag om endast ett fåtal medlemsstater i slutändan får skörda behållningen. Inte heller får vi glömma den avgörande frågan att parlamentet måste informeras bättre med hänsyn till de stora belopp som tas från EU:s budget. Jag intar i själva verket den ståndpunkten – och jag är förvisso inte den enda att göra det – att parlamentet måste ha en roll att spela vid förhandlingarna, inte i morgon, utan i dag. Det är här som något äntligen måste göras!
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Cunha, i dennes frånvaro och önska honom lycka till med sitt nya jobb.
Fiskeavtal med tredje part har blivit föremål för en hel del granskning på senare tid med rubriker som ”EU:s fiskeflottor ödelägger tredje världen” och ”Västafrikanska nationer förbjuder EU:s fiskeflottor”. En färsk rapport från Världsnaturfonden som sätter strålkastarljuset på problemen i Angola är en intressant läsning. Å ena sidan lämnar EU nödhjälp åt Angola, men har å andra sidan undertecknat ett fiskeavtal som skulle beröva angolanska vatten livsviktiga fiskbestånd som går till några av de fattigaste människorna i världen.
Enligt UNEP, FN:s miljöprogram, som fokuserade på Mauretanien, Argentina och Senegal, har alla länderna märkt en åderlåtning av sina bestånd efter det att de undertecknade tredje part-fiskeavtal. I Mauretanien har fångsterna av bläckfisk halverats under de senaste fyra åren, och i Senegal är två tredjedelar av landets exportinkomster beroende av fisk som exporteras till Europa. Över hälften av den fisk som vi konsumerar i EU kommer utifrån EU, och hälften av den baseras på fiskeavtal med tredje part.
Det största problemet är den efterföljande åderlåtningen av fiskbestånd, de lokala samhällenas beroende av dessa bestånd för den egna matförsörjningen i utvecklingsländerna, de dåliga reglerna för genomdrivande och fångstbegränsningar och de uppenbara motsägelser som verkar finnas mellan EU:s fiskeripolitik och EU:s utvecklingspolitik. Alla dessa frågor oroar många Europaparlamentariker.
Behovet av att ta miljökonsekvenserna i beaktande i samband med fiskeavtal med tredje part är ytterst viktigt. Jag gillar det faktum att föredraganden har betonat betydelsen av hållbart fiske och att han sätter strålkastarljuset på detta förhållande, något som skulle tillämpas för alla fartyg inom de vatten som berörs.
Jag beklagar dock att i exempelvis Angola, där 35 procent av de 15,5 miljoner euro som har betalats ut förmodas gå till projekt med småskaligt fiske, det i själva verket är oklart om dessa pengar kommer att gå till detta ändamål eller inte. Dessa problem är högst verkliga, och det är därför jag stöder ELDR-gruppens ändringsförslag 2. Detta ändringsförslag skulle göra nya fiskeavtal avhängiga av att tillfredsställande bevis läggs fram på att pengar som har betalats ut enligt de föregående avtalen för riktade åtgärder har använts som var avsett.
Vi borde inte förlänga avtal där den tredje parten inte har inte har uppfyllt sin del av avtalet. Fiskeavtal bör emellertid inte undertecknas om de skulle vara till skada för det berörda landets långsiktiga socioekonomiska intressen. Fiskeavtal med tredje part spelar en viktig roll när det gäller att förse EU med fisk. Men vad skall vi göra när deras fiskbestånd tar slut? Vi borde inte förstöra livsdugligheten för länder och avgörande bestånd i framtiden för kortsiktig vinnings skull. Fiskeavtal med tredje part måste ta hänsyn till beståndens livsduglighet i framtiden. 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag vill bara inleda med ett varmt tack till alla som har yttrat sig i den här debatten för deras konstruktiva bidrag. Mina avslutande anmärkningar kan bli relativt kortfattade. I synnerhet vill jag också uttrycka min tacksamhet för det stora stöd som vårt betänkande har fått. En sak som måste vara klar är att vi inte kan ge dubbla budskap. De principer som vi i gemenskapen tillämpar för gemenskapens egna vatten måste också tillämpas vid avtal med tredjeländer. Detta är särskilt fallet när det krävs en känslig och ändamålsenlig bevarandepolitik, men även när vi försöker se till att alla beslut som fattas grundar sig på nuvarande bästa kunnande. Det är dessa principer som vi vill vägledas av i framtiden.
Vad menar vi egentligen med partnerskapsavtal? Ett partnerskap föreligger, för att använda ett slitet uttryck, när parterna i det kan mötas en nivå där ingen dominerar den andre. Detta är vad vi har för avsikt att se till i framtiden. Det handlar om att samarbeta inte enbart när vi vill fiska i en tredje stats vatten, utan det handlar dessutom om att spela vår roll och att arbeta tillsammans med dessa länder för att – under förutsättning att de har ett intresse av detta – göra det möjligt för dem att bygga upp sina egna fiskenäringar, inte enbart vad gäller själva fångsten utan även beredningen av fisk. Detta är en mycket viktig aspekt av utvecklingen som vi vill främja – vilket vi verkligen också bör. Allt detta kan självfallet bara fungera om dessa stater är helhjärtat intresserade och samarbetar fullt ut, men vi upptäcker nu i praktiken allt oftare att så också är fallet, och därför kan jag se att detta att vi ingår dessa avtal nu utvecklas mycket positivt.
Jag kan bara säga att dessa principer måste sättas på prov vid konkreta förhandlingar, då även parlamentet kommer att få tillfälle att försäkra sig om huruvida vart och ett av dessa nyligen ingångna avtal håller måttet eller inte.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Fischler.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.(1)

