Högtidligt möte - Portugal
Talmannen
Välkommen till Europaparlamentet, herr Cavaco Silva. Det är en stor glädje för Europaparlamentet att få ta emot Republiken Portugals president.
Talmannen
Herr president, kolleger! Det är en stor glädje för mig och för oss alla att få välkomna Republiken Portugals president, Aníbal Cavaco Silva, till Europaparlamentet i dag. Herr president, under era 10 år som Portugals premiärminister stärkte ni landets demokratiska institutioner och främjade dess ekonomiska utveckling på ett framgångsrikt sätt. I egenskap av europé med framförhållande ledde ni Portugal med säker hand på vägen mot ett medlemskap i Europeiska unionen. Jag ser att också kommissionens ordförande, José Manuel Durão Barroso, är här, och jag bör naturligtvis också påpeka att Portugal nyligen övertog unionens ordförandeskap. Också ni, herr Barroso, är varmt välkommen hit i dag.
Det är 10 år sedan en president för Republiken Portugal senast talade inför Europaparlamentet. Sedan dess har vi uppnått mycket tillsammans. Ni befinner er här i parlamentet i Strasbourg i dag, som Portugals president, för att befästa ert lands tredje ordförandeskap i EU. Portugals tre ordförandeskap kan bäst sammanfattas som ”ambitiösa på gemenskapens vägnar”, för Portugal har vid varje sådant tillfälle hanterat mycket viktiga aktuella frågor - Lissabonstrategin, t.ex., och EU:s förbindelser med Afrika och med Sydamerika. Detta ordförandeskap är inget undantag. På Portugals dagordning står den här gången att slutföra regeringskonferensen på ett framgångsrikt sätt och att anta ändringsfördraget, att förstärka utrikes- och säkerhetspolitiken och, i synnerhet, att skapa närmare förbindelser med Latinamerika, Afrika och Medelhavsområdet, att vidta fortsatta åtgärder i fråga om klimatförändringarna och att förverkliga Lissabonstrategin.
De upptäckter som gjordes på alla håll i världen av de sjöfarare som seglade från Lissabon på 1300-talet var i själva verket det första steget mot globaliseringen. Detta öppnande mot världen och den kultur av tolerans som ert land har utvecklat under århundradenas lopp är en särskilt värdefull erfarenhet i samband med dagens globalisering, och detta är därmed en fördel för oss i Europeiska unionen.
Portugals ansträngningar för att utveckla förbindelser med Latinamerika och fortsätta förbindelserna med Sydamerika, med sin särskilda relation till Brasilien, speglar verkligen vårt eget synsätt. Er kultur av tolerans och er globala inställning utgör en möjlighet i dagens värld. Under detta ordförandeskap kommer ert land att kunna fortsätta det arbete som upptäcktsresandena inledde på 1300-talet, med samma mod som de hade, och med samma uthållighet. Vi önskar er lycka till, och stor framgång i er uppgift.
(Applåder)
Aníbal António Cavaco Silva
Republiken Portugals president. - (PT) Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar!
Jag vill tacka Europaparlamentets talman för hans vänliga ord och uttrycka min stora uppskattning för att jag bjudits hit i dag. Det är en ära för mig att få detta tillfälle att tala till er alla, företrädare för Europas medborgare och medlemmar av denna fantastiska europeiska institution, Europaparlamentet.
Jag är väl medveten om den avgörande roll som parlamentet har spelat i den framgångsrika processen med den europeiska integrationen. Jag har inte glömt det intensiva och fruktbara samarbetet med denna institution 1992, då jag i egenskap av premiärminister ledde det första portugisiska ordförandeskapet för rådet, vars motto, som ni kanske minns, var I riktning mot en europeisk union. Europaparlamentets bidrag var grundläggande för skapandet av en stark inre marknad och för utvecklingen av projektet för Europeiska unionen, som föddes i Maastricht.
Nu innehar mitt land ordförandeskapet för Europeiska rådet för tredje gången. Och vi står återigen inför stora utmaningar, utmaningar som kräver konvergens i den politiska viljan hos medlemsstaterna och EU:s institutioner. Nu är det mer nödvändigt än någonsin tidigare att koncentrera vår gemensamma energi och beslutsamhet på det som verkligen behövs för att göra Europa starkare och mer sammanhållet. Detta är i slutändan vad Europas medborgare förväntar sig av sina ledare.
Det portugisiska ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt för att skapa den konvergens som är oumbärlig för att göra framsteg i fråga om den europeiska konstruktionen. Jag räknar framför allt med att vi kommer att ha samma raka och öppna samarbete med Europaparlamentet som vi har haft under tidigare portugisiska ordförandeskap.
En av ordförandeskapets prioriteringar är att slutföra ändringsfördraget, som baseras på den överenskommelse som nåddes vid Europeiska rådet i juni. Det är en överenskommelse som jag betraktar som ett mycket viktigt steg och som jag hoppas kommer att göra det möjligt för oss att gå vidare från en period som präglats av en viss urholkning av processen för en europeisk konstruktion. Därför uppmanar jag till en gemensam ansträngning för att se till att det nya fördraget slutförs under det portugisiska ordförandeskapet.
När förhandlingarna väl är färdiga och detta kapitel är avslutat måste Europeiska unionen med ännu större konsekvens och ett nytt självförtroende koncentrera sig på de utmaningar som är av betydelse för Europas medborgare: ekonomisk tillväxt, sysselsättning, säkerhet, miljö, energi och globalisering. Detta är den dagordning som Europa måste agera efter, för vår generations skull och för framtida generationer.
Därför ter sig detta som ett bra tillfälle att betona värdet av solidaritet som en grundläggande pelare i konstruktionen av Europa. Solidaritet, som faktiskt är ett absolut villkor för den europeiska konstruktionens framtid, tillsammans med den andra verkligt grundläggande principen, subsidiaritetsprincipen. En solidaritet som är påtaglig, praktisk, som omvandlas i politik och gemensamma åtgärder, inte en retorisk solidaritet à la carte.
Jag tar mig friheten att i detta sammanhang erinra om Schumandeklarationen från 1950, och jag citerar, att ”Europa [...] kommer att byggas på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet”. Vi måste fortsätta att låta oss vägledas av dessa ord i våra ansträngningar att bygga ett starkare och mer sammanhållet Europa. Att tanken att tillhöra en union som grundas på solidaritet skulle gå förlorad är en av de stora riskerna med en europeisk integration. I en sann union måste man bevara känslan av gemenskap, som inte utan anledning var det ursprungliga namn som gavs den europeiska konstruktionen.
Ett av de konkreta resultat som skapade den verkliga solidariteten var det koncept med ekonomisk och social sammanhållning som skapades i och med Europeiska enhetsakten 1986, då jag hade äran att delta i förhandlingarna, och som jag undertecknade i egenskap av Portugals premiärminister.
De oerhörda framsteg som gjorts på området för europeisk integration under de senaste 20 åren hade inte varit möjliga utan en ekonomisk och social sammanhållningspolitik. Den bidrog till politisk sammanhållning, ekonomisk tillväxt, sysselsättning, territoriell sammanhållning, lika möjligheter och till att förstärka Europas ställning i världen.
Nu finns det nya anledningar till ett förnyat intresse för sammanhållningsprincipen. Jag tänker på en ökande globalisering, invandring i stor skala och en demografisk utveckling som leder till en sådan social och ekonomisk obalans som följer av en åldrande befolkning.
De tre aspekterna av en hållbar utveckling är välkända: sociala, ekonomiska och miljömässiga. Dessa är ett centralt mål med den europeiska integrationen, vilket bekräftats på nytt vid olika tillfällen och fastställts i Lissabonstrategin.
Jag vill i detta sammanhang fokusera på den sociala aspekten, och mer specifikt på fattigdomsfrågan och frågan om social utslagning.
Utöver solidaritetsprincipen finns det en etisk och moralisk princip på området för utveckling, utan vilken den europeiska idéns grundvärderingar skulle blekna, värderingar som en varaktig strävan efter fred, en bekräftelse av frihet och mänskliga rättigheter, en gemenskapsanda, en betoning av jämlikhet och social rättvisa, en försäkran om rätten till värdiga arbetsförhållanden och ett försök att ingjuta en mer omfattande och mer befriande känsla av medborgaransvar.
En självklar identifiering av kampen mot fattigdom och social utslagning som ett europeiskt mål innebär att vi alla har ett ansvar att finna nya lösningar för alltmer komplicerade och ihållande problem. I den sociala agendan, och i målsättningarna i Lissabonstrategin, anges den ambitiösa uppmaning och den svåra utmaning som vi står inför.
Jag vill i detta sammanhang framhålla att det i år är 50-årsjubileum för upprättandet av Europeiska socialfonden och 10-årsjubileum för den europeiska sysselsättningsstrategin. Det är också Europeiska året för lika möjligheter för alla.
I egenskap av Republiken Portugals president har jag valt frågan om social integration som ett område för prioriterade åtgärder. Under det första året av min mandatperiod främjade jag vägen mot integration för att mobilisera de portugisiska medborgarna och underrätta dem om det akuta behovet av att ta itu med tecknen på den ihållande fattigdom, den orättvisa inkomstfördelning och den utslagning som fortfarande drabbar tusentals medborgare.
Nu är jag mer övertygad än någonsin om behovet av att möta denna utmaning med flexibla och innovativa lösningar: ett större ansvar för icke-statliga organisationer och medborgare i allmänhet, en bättre samordning av statliga handlingar och initiativ inom det civila samhället, ett erkännande av att politik för en omfördelning av inkomsten inte utesluter, utan tvärtom kräver, skapande av fler och bättre möjligheter för alla att ta del i målen välstånd, personlig kompetens och hållbar utveckling.
Portugal har fortfarande lång väg kvar enligt europeiska standarder. Men det stämmer också att Europa som helhet fortfarande har lång väg kvar till de sociala sammanhållningsmål som man försöker uppnå och som man inte kan överge.
De ojämna nivåer av välstånd inom unionen som uppenbarats under de senaste årtiondena genom ekonomiska och sociala indikatorer har åtföljts av en betydande tillnärmning till det europeiska genomsnittet bland de minst utvecklade medlemsstaterna.
Den ekonomiska konvergensen i staterna får emellertid inte förväxlas med konvergensen hos sociala grupper inom dessa stater, en process där det krävs jämlikhet och social rättvisa. Det måste erkännas att det har gjorts väldigt få framsteg ur denna synvinkel.
Under de fem åren mellan 2001 och 2005 har fattigdomsgränsen i medlemsstaterna förblivit oförändrad och ligger kvar på 16 procent. Vi talar här om omkring 75 miljoner européer som har en disponibel inkomst på mindre än 60 procent av den genomsnittliga inkomsten i deras eget land.
Om man betraktar denna siffra i anslutning till de trender som registrerats i fråga om den orättvisa inkomstfördelningen står det klart att situationen är ännu mindre hoppingivande. År 2005 var inkomsten för de rikaste 20 procenten av befolkningen i EU-25 fem gånger högre än inkomsten för de fattigaste 20 procenten. År 2000 var den fyra och en halv gånger så hög.
En mer detaljerad undersökning av dessa indikatorer visar att de sociala grupper som framför allt befinner sig i riskzonen för fattigdom är äldre personer och arbetslösa - i synnerhet långtidsarbetslösa - personer som lever ensamma, samt familjer med en ensamstående förälder.
Andra grupper löper för sin del oroväckande och ökade sociala risker till följd av risk för utslagning. Nu talar jag om barn, personer med funktionshinder, invandrare och etniska minoriteter.
Europeiska rådet erkänner självt följande i rapporten om socialt skydd och social integration från 2007, och jag citerar, ”I de flesta medlemsstater löper barnen högre risk för fattigdom än genomsnittsbefolkningen. I vissa medlemsstater gäller detta nästan vart tredje barn. Barn som lever med en ensamstående förälder eller i ett arbetslöshetshushåll löper ännu högre risk för fattigdom.” Detta är en allvarlig situation, som vi inte har råd att bortse från.
Hur skulle Europeiska unionen, som står inför riskerna med en åldrande befolkning och en endemisk demografisk lågkonjunktur, kunna låta bli att värdesätta sin viktigaste tillgång, barnen och ungdomarna?
(Applåder)
Jag ställer mig frågan om vi inte har nått en punkt där den traditionella socialförsäkringspolitiken förlorat sin effektivitet.
Politiken för socialförsäkring och socialt skydd spelade en avgörande roll vid den ekonomiska återhämtningen efter andra världskriget och i utformandet av de moderna europeiska samhällena. Det som blev känt som välfärdsstaten har lämnat ett arv som möjliggjort själva unionens bildande.
Europa har, genom att bygga på framgången med den i högsta grad omfördelande politiken som inspirerats av idén om välfärdsstaten, konstruerat ett detaljerat mönster av socialt skydd som, trots de många olikheterna mellan de olika medlemsstaterna, är allmänt känt som den europeiska sociala modellen. Med alla dess begränsningar och defekter kvarstår det faktum att denna sociala modell nu är en inneboende del av den europeiska identiteten.
Men om vi ska försvara den måste vi acceptera att den sociala modellen måste förändras så att den uppfyller de nya utmaningarna och anpassas till den nya globaliserade världen och till informations- och kunskapssamhället.
Det blir allt svårare att uppnå några märkbara resultat på det sociala området med den till största delen omfördelande nationella politiken. Effektiviteten och hållbarheten hos denna politik blir alltmer diskutabel.
Det är mycket viktigt att fokusera på idén om välfärdssamhället när man planerar den framtida socialpolitiken, i vilket vi alla, i egenskap av medborgare, får ett större ansvar och visar större solidaritet.
Framstegen på det sociala området är förstås beroende av en ekonomisk tillväxt. Men en ohållbar och oacceptabel ekonomisk tillväxt är socialt destruktiv.
Arbetslöshet är den främsta orsaken till fattigdom i de flesta länderna i Europeiska unionen. Det behövs en större och bättre ekonomisk tillväxt, och det innebär fler och bättre sysselsättningsmöjligheter.
Att underlätta deltagandet på arbetsmarknaden, i enlighet med den rätta betydelsen och värdigheten hos varje enskild person som bidrar till produktionen av tillgångar och välstånd, i en process som beskrivs som aktiv integration, är det bästa skydd en medborgare kan få mot fattigdom och social utslagning.
Det mål som tillkännages i Lissabonstrategin, att öka sysselsättningsgraden i unionen till 70 procent, är ett socialt krav som måste hållas i åtanke, men det verkar som att det kommer att bli svårt att uppnå det målet till 2010.
Ett annat sätt att skydda medborgarna är att hjälpa dem att förvärva kvalifikationer, att bidra till utbildning och fortbildning för att kunna möta de nya tekniska, miljömässiga och kulturella utmaningarna.
Därför är det mycket viktigt för medlemsstaterna att högprioritera det gemensamma målet att förbättra utbildnings- och fortbildningsnivåerna i den yngre generationen och göra livslångt lärande till en vana. Detta kommer tveklöst att ge dem en konkurrensfördel i framtida samhällen grundade på information och kunskap.
Vi har utnämnt 2010 till Europeiska året för bekämpning av utslagning och fattigdom. Det är året då vi kommer att uppmanas att redogöra för och visa i vilken mån vi har upprätthållit de ambitioner som inspirerade oss i Lissabon 2000. Dessa ambitioner omfattar, och jag citerar, ”en investering i humankapital och kamp mot social utslagning”.
Syftet med att bekämpa fattigdom och utslagning är inte begränsat till Europeiska unionens geografiska gränser. Den utländska dimensionen av solidaritetsprincipen är huvudsakligen en reflektion av de humanitära värden som det europeiska projektet baseras på. De traditioner som förhindrar utvecklingen i fattigare länder kombineras nu med de problem som uppstår ur globaliseringen, och därför måste kampanjen mot fattigdom och underutveckling bli en global kampanj. Det är det enda sättet att lyckas med detta.
Europeiska unionen har tillfört ansvar på detta område, och den har en kunskapsrikedom och erfarenhet som ger den en särskild roll. Europeiska unionen måste leda vägen i fråga om den globala dagordningen.
Och det är i detta sammanhang som jag vill fästa er uppmärksamhet på Afrika, en kontinent som ligger nära Europa, och inte bara i geografiska termer, en kontinent som vi borde ta hänsyn till och behandla som en prioriterad partner. Unionen kan komma att upptäcka att Europa får betala ett betydande strategiskt pris om man förhåller sig passiv gentemot Afrika.
I detta sammanhang vill jag särskilt betona betydelsen av det kommande toppmötet mellan EU och Afrika, som kommer att äga rum under det portugisiska ordförandeskapet. Det är hög tid att föra samtal med Afrika, och sluta att bara samtala om Afrika och dess problem.
Jag känner att jag inte kan avsluta detta tal utan att ta upp två ämnen som jag anser vara absolut avgörande för unionens framtid.
För det första, energi och miljö. Dessa områden kommer tveklöst att vara centrala faktorer under 2000-talet, och utvecklingen inom dessa sektorer kommer att ligga till grund för den nya geopolitiska utformningen av världen. Energi och miljö är av ett betydande gemensamt intresse och måste betraktas som nya drivkrafter inom den europeiska integrationen. Också på dessa områden måste vi bygga en stark verklig solidaritet. Ekonomisk effektivitet, säkerhet och livskvalitet i Europeiska unionen är till stor del beroende av hur framgångsrik energi- och miljöpolitiken är. I detta sammanhang vill jag återigen uttrycka min uppskattning för den strategiska vision och beslutsamhet som Europeiska kommissionen och dess ordförande har visat, utan vilken vi inte hade kunnat uppnå de utmärkta resultat på detta område som vi gjorde under det tyska ordförandeskapet.
För det andra finns det en fråga som vi alla tänker på. Vilken är Europeiska unionens roll på den internationella arenan, och dess bidrag till konstruktionen av en ny världsordning? Jag anser att det är absolut nödvändigt för hållbarheten hos den europeiska integrationsprocessen att se till att Europa är en central och inflytelserik aktör i den globala och multilaterala värld med flera maktcentrum som håller på att utvecklas. En aktör som uppträder bestämt, konsekvent och enat. En respekterad aktör som respekterar andra. En aktör som kan försvara de principer och värderingar som dess ekonomiska och sociala modell grundas på.
I detta sammanhang noterar jag att Portugal var bland de första länderna att leda den första vågen av ekonomisk globalisering i historien, och man är mycket medveten om att Europas framtid i huvudsak är beroende av Europas förmåga att bli en trovärdig och inflytelserik aktör på den internationella arenan.
Slutligen vill jag än en gång betona hur mycket Europaparlamentet, en institution som alltid har gått i täten när det gäller att försvara de värderingar och principer som format Europas identitet och strukturen av den ”verkliga solidaritet” som grundarna efterlämnat, har betytt för de utomordentliga framsteg som gjorts inom den europeiska integrationen.
Jag är övertygad om att den vision, vilja och energi som krävs kommer att plockas fram här, i kammaren, i syfte att ena Europas folk och stärka Europas ställning i världen.
(Stående ovationer.)
Talmannen
President Cavaco Silva! Som vi hör av applåderna har era ord tagits emot med uppskattning och värme. Ni talade för solidaritet och för en gemenskapskänsla, och dessa kvaliteter ligger till grund för det som Europeiska unionen handlar om. Det är bara med hjälp av solidaritet, gemenskapskänsla och praktiskt agerande som vi kan uppnå våra mål. Det ni säger är inte bara tomma ord, för ni har visat under ert politiska liv att ni är engagerad i Europa, och att ni kan vidta praktiska åtgärder på dess vägnar.
Jag vill, på Europaparlamentets vägnar, försäkra er om att vi i egenskap av parlamentsledamöter kommer att göra allt vi kan för att stödja det portugisiska ordförandeskapet, så att vi kan nå ett framgångsrikt resultat i fråga om ändringsfördraget när stats- och regeringscheferna möts i oktober. Jag vill också betona vår tacksamhet mot och vårt erkännande av utrikesminister Luís Amado, statssekreterare Manuel Lobo Antunes och ambassadör Álvaro Mendonça e Moura och alla deras kolleger, vars uppgift det är att förmedla uttrycket för vår politiska vilja under diskussionsprocessen. Till dem vill jag säga: ”Vi står bakom er.” Jag vill tacka er, president Cavaco Silva, på Europaparlamentets vägnar, för era intrycksfulla ord till oss, och jag önskar Portugal all lycka till i fråga om Europas intressen, som vi alla delar. Tack så mycket, president Cavaco Silva!
(Applåder)
(Sammanträdet avbröts kl. 12.35 och återupptogs kl. 15.00.)
