
Talmannen. –
   Vi skall nu ta upp resolutionen om brådskande förfarande:
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har redan antagit ett betänkande om detta ämne. 
Sudre (PPE-DE ).
    Herr talman! Tack för att jag fått tillstånd att uttrycka mitt stöd för ett brådskande förfarande för detta förslag till beslut. Det instrument som föreslås innebär en fortsättning för sjötullsystemet med en undantagsmekanism för vissa lokala produkter från våra fyra franska utomeuropeiska departement Guadeloupe, Franska Guyana, Martinique och Réunion under en tioårsperiod med början den 1 juli 2004. Genom förslaget förlängs också det nuvarande systemet i sex månader från den 1 januari till den 30 juni 2004 för att fylla det rättsliga vakuum som har funnits sedan den 31 december förra året, då det föregående regelverket löpte ut.
Jag vill lovorda innehållet i detta förslag, vilket är resultatet av intensivt samråd mellan kommissionen, den franska regeringen och företrädarna för de fyra mest avlägsna franska regionerna. Mitt enda förbehåll gäller bristen på flexibilitet i undantagsmekanismen när det gäller nya produkter eller ny verksamhet. Låt så vara, detta förslag kommer att bli en hållbar och livskraftig inkomstkälla för våra lokala myndigheter, särskilt myndigheterna i de minsta samhällena. Förslaget kommer på detta sätt att bidra till att upprätthålla de nuvarande insatserna för att främja den ekonomiska utvecklingen i dessa områden i enlighet med artikel 299.2 i fördraget.
Jag beklagar att parlamentet inte har kunnat ägna tillräckligt med tid åt att utarbeta ett genomtänkt betänkande om texten till detta förslag om ett instrument som är avgörande för våra mest avlägsna regioners framtid. Jag vill ändå uppmuntra parlamentet att rösta ja till ett brådskande förfarande för att fylla det nuvarande rättsliga vakuum som riskerar att påverka de utomeuropeiska regionerna mycket negativt. Vi kan därmed bana vägen för antagande av det nya systemet för de kommande tio åren och ge de franska myndigheterna tillräckligt med tid för att införliva beslutet i den nationella lagstiftningen senast den 1 juli. 
Talmannen. –
   Fru Sudre! Den rent rättsliga frågan gäller om vi kan rösta om innehållet i detta förslag på torsdag.
Vi skall nu rösta om begäran om brådskande förfarande.(1) 

Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0484/2003) av Philippe Herzog för utskottet för ekonomi och valutafrågor om grönboken om tjänster i allmänhetens intresse (KOM(2003) 270 – 2003/2152(INI)). 
Herzog (GUE/NGL ),
   – Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Man väntar ivrigt på vår omröstning om detta betänkande. Under hela detta arbetsår har jag verkligen fått uppleva en ivrig och passionerad debatt om detta ämne.
Före Maastrichtfördraget gjorde de lokala och nationella myndigheterna sina val, och de valen skedde utan problem sida vid sida med den gemensamma marknaden. Sedan den inre marknaden inrättades har konflikter och oro varit vanligt förekommande. Faktum är att en lösning på dessa problem fortfarande nästan bokstavligt talat förhindras av olika typer av tabu. En del skryter med att många avregleringar genomförts. I andra änden finns de som anser att allmänna tjänster och konkurrens inte är förenligt. Andra – och jag hoppas att vi är många – anser att avregleringarna har haft både positiva och negativa effekter, att det måste bli en bättre balans mellan kommersiella och icke-kommersiella principer i lagars och förordningars innehåll, och att en sådan balans skulle öka sammanhållningen och effektiviteten. Det behövs en objektiv bedömning av den verkliga situationen, för övertygelsen om att marknaden gör allt bättre håller på att bli en dogmatisk regel och delar Europa i två läger. Jag anser att det är avgörande att den lagstiftande församlingen åtar sig att återupprätta balansen och försonar dessa motsatta principer enligt den europeiska civilisationens berömda traditioner.
Många av mina ärade kolleger accepterar idén om balans men anser att förmågan att nå en sådan balans helt och hållet ligger på de lokala, regionala och nationella offentliga myndigheterna. Jag håller helt med om att de decentraliserade administrativa organens rättigheter att fatta beslut skall försvaras och förstärkas, men jag är övertygad om att marknaden gradvis kommer att urholka dem om inte unionen ser till att garantera dessa rättigheter och tar sin del av ansvaret. Och gemenskapen skulle verkligen inte heller ha något syfte om den inte också tillhandahåller kompletterande tjänster på områden som t.ex. utbildning, järnvägstransporter eller information. Mina kolleger har förkastat dessa argument, men jag står fast vid min åsikt att subsidiaritet och gemensamt ansvar måste gå hand i hand. Genom hela historien har européerna – både kristna och humanister, liberaler och socialister – ansett att det är grundläggande att garantera att tjänster av allmänt ekonomiskt intresse organiseras så att de främjar individens utveckling och förbättrar samhällslivet. Låt oss inte svika dessa ideal. Låt oss sträva målmedvetet mot att överbrygga de klyftor som delar våra nationers samhällen när det gäller etiken kring allmänt tillträde till tjänster i allmänhetens intresse.
Beträffande det ärende som ligger framför oss, varför ett ramdirektiv? Det gäller inte frågan om att lagstifta, för vi lagstiftar mer än vad som behövs. I det här fallet är det dock nödvändigt. Det är dags att den lagstiftande församlingen själv tolkar fördragen i stället för att låta kommissionen utöva alla möjliga typer av makt – lagstiftande, verkställande och rättslig makt samt makten att bedöma sig själv. Konventet erkänner vår rätt att göra det, eftersom en ny artikel har införts för detta i förslaget till konstitutionellt fördrag, och i den rådande situationen krävs det att vi gör på detta sätt. För det första måste en rättslig ram ge tjänster i allmänhetens intresse status som positiv rättighet enligt lagen i stället för att bara se skydd av sådana tjänster som ett undantag från normen. I regler som styr marknad och konkurrens skulle man då vara tvungen att respektera dessa tjänsters status. För det andra finns det ett behov av att undanröja den djupa osäkerheten beträffande skillnaden mellan tjänster av ekonomiskt intresse och tjänster som inte är av ekonomiskt intresse. Nyckelområden som utbildning, sjukvård och vattenförsörjning får inte avregleras, och det finns ett behov av att erkänna de hybridsituationer som blir allt fler, och där sociala, ekonomiska och miljömässiga faktorer hänger samman i allt större utsträckning. Mina förslag har därför utformats för att ge lokala myndigheter, icke vinstdrivande företag, delvis offentligt ägda företag och partnerskap mellan offentliga organ och privata företag en allmän rättslig ram med fastare garantier inom vilken de kan utvecklas.
För det tredje behöver principerna om finansiering och organisering klargöras. Altmarkdomen om statligt stöd är ett framsteg, men det återstår allvarliga frågetecken om beräkning av kostnader, eftersom man också måste undvika att kriminalisera offentliga aktörer. För det fjärde vill vi att en pluralistisk och oberoende utvärderingsmetod upprättas. Att förkasta den skulle vara ett angrepp på demokratin. Låt mig tillägga att ett ramdirektiv säkert skulle vara förenligt med sektorsdirektiven.
Vi uppmanar därför kommissionen att snabbt bemöta resultaten från det samrådsförfarande som den inlett och parlamentet att rösta genom att svara på denna fråga: Vilka åtaganden är man beredd att ingå vad gäller den rättsliga ramen, finansiering och utvärdering? Vi vägrar dessutom att godta tillämpningen av artikel 86.3, som inte ger oss någon rätt till medbeslutande, i svaret på Altmarkdomen.
Jag skulle vilja rikta ett stort tack till de många sammanslutningar, icke-statliga organisationer, fackföreningar, nätverk för lokala myndigheter och företag som rådfrågats och vars åsikter gav mig upplysningar och bidrag. Liksom de valda politikerna vill de ha rättmätiga möjligheter att uttrycka sig i betydligt högre grad om unionens politik och bestämmelser. Låt mig också tacka mina kolleger i utskottet för ekonomi och valutafrågor som har visat ett starkt engagemang, och särskilt de som har försökt uppnå kompromisser. Tyvärr sade en majoritet nej till ett ramdirektiv och nej till en demokratisk utvärdering. Därmed förkastade de inte bara mina förslag och våra kompromisser, utan de vände helt enkelt ryggen åt den resolution som detta parlament antog 2001. I morgon kan parlamentet åter bekräfta att det godkänner den resolutionen. 
Mina damer och herrar! Jag är övertygad om att många av er, både till höger och vänster, är villiga att försvara och främja tjänster i allmänhetens intresse. Jag uppmanar er därför starkt att inte dra er tillbaka inom partiblock eller nationella block, utan att själva ta ställning till varje ändringsförslag och varje artikel, och att endast ha de europeiska medborgarnas allmänna intressen för ögonen.
Lamy,
    Herr talman! Jag vill börja med att tacka parlamentet och särskilt Philippe Herzog, föredraganden, för de stora insatser ni har gjort i denna komplexa och känsliga fråga som kommissionen har tagit upp i grönboken om tjänster i allmänhetens intresse. Kommissionen anser att de allmänna tjänsterna är kärnan i debatten om den europeiska integrationsprocessens framtid. Alla länder i unionen har allmänna tjänster som är rotade i unika traditioner och situationer, särskilt lokala tjänster.
Vi anser att tjänster i allmänhetens intresse är en grundläggande beståndsdel i Europas sociala modell. Vi tror att tjänsterna bidrar till människors livskvalitet och företagens konkurrenskraft, och att de bidrar till att stärka den sociala och territoriella sammanhållningen. Detta gäller även de framtida medlemsstaterna, eftersom effektivt tillhandahållande av tjänster i allmänhetens intresse är en av huvudfaktorerna i en smidig integration för dem.
I grönboken som offentliggjordes i maj förra året genomförde kommissionen sin första fullständiga granskning av gemenskapens politik rörande tjänster i allmänhetens intresse. Denna översyn var mycket viktig, särskilt mot bakgrund av er egen begäran, som togs upp i Langenbetänkandet från 2001, och som hade lett till att en debatt inleddes om huruvida en allmän rättslig ram skulle inrättas på gemenskapsnivå för tjänster i allmänhetens intresse.
Vi håller för närvarande på att avsluta vår analys av de svar som influtit under det offentliga samrådet. Vi har nu fått nästan 300 svar, av vilka många är mycket omfattande, och de förtjänar att studeras ingående. Det skulle därför vara för tidigt att på detta stadium dra exakta slutsatser från detta arbete. Vi har dock för avsikt att sammanställa politiska slutsatser före slutet av denna valperiod och beaktar därmed en enhällig begäran från parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor.
Det finns otvivelaktigt ett behov att fatta beslut om den typ av instrument som kommissionen kommer att kunna föreslå som ett sätt att garantera att Europa får allmänna tjänster av hög kvalitet. En av de möjligheter som kan övervägas är ett ramdirektiv med ett antal allmänna principer: lika tillgång för användare, principen om tjänsternas universalitet, kontinuitetsprincipen, möjlighet till anpassning och utvärdering. Jag är medveten om att detta har varit ett hett omdebatterat ämne här i parlamentet. 
Antagande av en vitbok kan också övervägas i väntan på avgörandet om det konstitutionella fördraget, vilket innehåller vad vi betraktar som många framsteg i denna fråga. Under tiden kan en vitbok definiera den politiska ramen för vår framtida verksamhet eller ge oss vägledning om hur vi skall gå tillväga när det gäller den sektoriella strategin.
Förutom dessa insatser fortsätter vi vårt arbete i andra frågor som rör tjänster i allmänhetens intresse, särskilt tillämpning av bestämmelser om statligt stöd mot bakgrund av Altmarkdomen. Det offentliga samrådet har gett klara budskap på den här punkten. Vi behöver större rättssäkerhet på området för statligt stöd, särskilt en mekanism rörande lämpligt utrymme för undantag från anmälan med tanke på antalet fall som skulle kunna bli föremål för tillämpning av Altmarkbestämmelserna.
Sammanfattningsvis är vårt mål att lägga en grund utifrån vilken gemenskapen kan spela en mer dynamisk roll för att garantera medborgarna och företagen tjänster i allmänhetens intresse av hög kvalitet. I denna strategi är det tydligt att man måste ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen, och vårt mål är att bana vägen för utarbetande av en sammanhållen politik till förmån för tjänster i allmänhetens intresse inom unionen, en politik som på bästa sätt klargör förhållandena mellan de olika maktskikten och deras olika ansvarsområden. Er resolution kommer att bli ett viktigt och nödvändigt bidrag till definitionen av denna strategi, och därför väntar kommissionen med spänt intresse på resultatet av parlamentets omröstning. 
Koukiadis (PSE ),
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Philippe Herzog för det utmärkta samarbete vi haft under förberedandet av detta betänkande som utarbetades genom förstärkt samarbete mellan utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag beklagar dock resultatet av omröstningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor, vid vilken de grundläggande förslagen från utskottet för rättsliga frågor förkastades.
Den strategi som vi antog tillsammans med föredraganden blundar inte för de problem som tagits upp på grund av den nuvarande situationen. Den väsentliga frågan är inte vem som äger tjänster i allmänhetens intresse. Det är tydligt att den nuvarande utvecklingen möjliggör samarbete mellan den privata och den offentliga sektorn. För att undvika att privatisering får negativa konsekvenser måste man följa de grundläggande bestämmelser som reglerar tillhandahållandet av tjänster i allmänhetens intresse, inklusive de grundläggande principerna för verksamheten och finansieringen. Det är bland annat viktigt att man ser till att alltid uppfylla hela befolkningens behov. Det är skälet till varför man måste garantera principerna om universalitet, kontinuitet, pris och kvalitet på gemenskapsnivå.
Skillnaden mellan vår uppfattning och en liberal uppfattning är att privatisering inte är ett ändamål i sig och att det inte under några omständigheter får innebära fullständigt beroende av marknadskrafterna, eftersom ett sådant beroende till och med skulle kunna hindra att lokala myndigheter finansierar tjänster i allmänhetens intresse som används av det lokala samhället. Särskilt när det gäller vissa tjänster, såsom sjukvård, utbildning och sociala tjänster, måste de nationella myndigheterna ha rätt att fastställa regler som styr privata, vinstdrivande organs tillhandahållande av sådana tjänster. Jag uppmanar därför parlamentet, särskilt er som tror på den europeiska sociala modellen som en del av Europas produktiva system, att rösta ja till de ändringsförslag som gäller det jag just har sagt.
Vår resolution kommer att bli en balanserad resolution om vi accepterar att regeln om konkurrens är förenlig med socialstatens uppdrag. Förslaget om att anta ett ramdirektiv bör dessutom antas, eftersom så skedde i parlamentets tidigare resolution. Om vi vill garantera att hela arbetarklassens krav uppfylls måste vi arbeta för att trygga framtiden för tjänster i allmänhetens intresse. 
Langen (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill till att börja med varmt tacka Philippe Herzog som har haft en svår uppgift som föredragande, och eftersom han står mycket starkt till vänster hade han inte alltid lätt att få igenom sin ståndpunkt. Han visade mycket stor vilja att samarbeta. Jag vill säga detta redan från början, för i de väsentliga och grundläggande frågorna står han och jag långt ifrån varandra.
Det jag nu säger uttrycker jag som talesman för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Utskottet lade med stor majoritet fram en rekommendation som utskottet för ekonomi och valutafrågor anammade praktiskt taget helt och hållet, och den första grundläggande premissen i rekommendationen är att definitioner är en fråga för medlemsstaterna. Det behövs ingen europeisk modell, utan det är snarare medlemsstaterna eller nivåerna därunder, vilka tar initiativ på deras vägnar, som har behörighet i dessa frågor. För det andra, den debatt som vi deltar i handlar inte om att ändra på arbetet med att avreglera vissa sektorer. Vi anser däremot att avregleringen av den inre marknaden som helhet, utom när det gäller några undantag, har varit mycket framgångsrik och att den inte får äventyras genom en europeisk ramlagstiftning.
För det tredje diskuterade vi den rättsliga ramen. Den 13 november 2001 efterlyste vi ett ramdirektiv på grundval av artikeln om den inre marknaden. Hittills har ännu inga indikationer kommit angående när det kan bli möjligt, och det är därför som de flesta i vår grupp har ändrat inställning i denna fråga.
Kommissionär Lamy! Ni har just gjort en underbar uppräkning av de valmöjligheter som finns – ramdirektiv, vitbok, riktlinjer, undantag från anmälan osv. –, men allt detta måste hänga samman. Vi har diskuterat detta ämne i mer än tre år, och tidigare har kommissionen inte kunnat ge oss några upplysningar om de olika lagstiftningsmöjligheter vi hade. Även om det ni sagt i dag är glädjande att höra, så tror jag inte att kommissionen har gjort färdigt sin läxa. Det finns inget skäl till att vi har diskuterat detta så länge, och att vi hittills bara har fått uppräkningar av frågor och inga lösningar.
Vår grupp anser därför att grönboken så snart som möjligt måste följas av en vitbok i vilken kommissionen slutligen säger sanningen, utarbetar de rättsliga frågorna i ett ramdirektiv och klargör vilka de eventuella möjligheterna är. Efter att ha väntat i två år på detta kan vi inte göra annat än att uppmuntra er att så snart som möjligt efter beslutet på onsdag påbörja detta arbete och också lägga fram konkreta förslag för oss.
Det sista jag vill säga är att vattenförsörjning och enskilda regioner är omtvistade frågor. Naturligtvis finns det lokala tjänster som i framtiden fortfarande måste tillhandahållas av de ansvariga myndigheterna på lokal nivå. Vi är inte intresserade av att avreglera marknader som är olämpliga att avreglera, men vi menar att var och en kan fatta beslut om huruvida något skall utföras på ett oberoende sätt eller lämnas över till någon annan. Om en uppgift skall anförtros en tredje part måste det dock ske genom upphandling, så att kontrakt kan tilldelas på ett ärligt sätt som medger insyn. Det har vi blivit eniga om, och jag hoppas att vi efter att ha uttryckt våra åsikter i dag kan anta hela Herzogbetänkandet i morgon.
Flautre (Verts/ALE ),
    Herr talman! Låt oss komma ihåg att dagens debatt om framtiden för tjänster i allmänhetens intresse äger rum vid en särskilt betydelsefull tidpunkt i Europas historia, en tid då Europa befinner sig mitt i debatten om Europas framtid, en europeisk konstitution, och vi förbereder oss på att välkomna en mängd nya medborgare i unionen från öststaterna. Jag vill påminna parlamentet om detta, eftersom jag tror att det finns ett samband mellan de svårigheter vi har stött på under diskussionerna om förslaget till konstitution med att nå en överenskommelse om att erkänna en positiv rättighet till tjänster i allmänhetens intresse samt att de skrivs in i gemenskapslagstiftningen och de stora hinder vi har mött, och som Philippe Herzog säkerligen har mött i utskottet för ekonomi och valutafrågor, då vi har försökt lägga fram denna princip.
Jag anser dessutom att det skulle vara mycket motstridigt om betänkandet var mindre ambitiöst än kompromissen – även om den var otillräcklig var den en förbättring – som vi nådde i diskussionerna om förslaget till konstitution. Mina damer och herrar, det skulle vara svårt att under sådana omständigheter övertyga människor om att vi företräder dem på korrekt sätt. Jag är nämligen inte den enda som har en stark tro på den allmänna uppfattningen att den europeiska integrationen kommer att innebära mer tjänster, bättre tjänster, mer skydd, mer säkerhet – livsmedelssäkerhet, sjösäkerhet, säkerhet i sin vidaste betydelse – i detta högrisksamhälle. Rörelser med brett stöd i dagens europeiska samhällen uttrycker också tydliga krav på att medborgarnas sociala rättigheter verkligen skall genomföras – rätten till utbildning, kultur, sjukvård, miljöskydd, rent vatten och ren luft samt rätten till bostad, transporter, kommunikationer, information, energiförsörjning m.m.
Kort sagt, vi är alla – hoppas jag – övertygade om att dessa tjänster är grundläggande, men jag har intryck av att en del ledamöter här i parlamentet är fast beslutna om att återinföra dåliga bestämmelser som på ett uppenbart sätt minskar betydelsen av Philippe Herzogs utmärkta arbete. De betonar exempelvis de ovärderliga fördelarna med avreglering, men de kommer inte att lyckas med att övertyga oss, för marknaden kan inte tillhandahålla alla dessa tjänster i enlighet med principerna om lika tillgänglighet och universalitet. Det är därför absolut nödvändigt att erkänna en positiv rättighet till tjänster i allmänhetens intresse. Så är det, och jag hoppas därför att de ändringsförslag som ni röstar om att anta i morgon kommer att låta oss slippa ett dokument som i sin nuvarande form är mycket genant för Europaparlamentet och allvarligt kommer att undergräva den dialog som vi skall inleda de kommande månaderna med människorna i alla europeiska länder. 
Swoboda (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Till skillnad från Werner Langen skulle jag vilja säga att mitt utskott har målat en betydligt mer diskret bild än den som presenteras i de beklagansvärda bidragen till detta betänkande från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag vill ta detta tillfälle i akt att varmt tacka Philippe Herzog, och säga att det är olyckligt att alltför få av hans goda idéer har tagits upp i detta förslag, men att vi kanske kan göra vissa korrigeringar.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi förordade med stöd av rösterna från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna faktiskt en europeisk ramlagstiftning, och vårt utskott anser att tjänster i allmänhetens intresse är något särskilt; de har särskilda egenskaper, de är ett kännetecken för den sociala modellen, och det är något som vi ville att betänkandet skulle klargöra på ett entydigt sätt.
Låt oss exempelvis titta på posttjänsterna. Vi är inte emot avregleringsåtgärder, absolut inte, också vårt utskott har förberett sådana på olika områden. Vi vet dock hur viktigt det är för många människor i Europa att det i deras närhet finns ett postkontor. ”Kontor” är kanske fel ord – låt oss säga en postinrättning. Det har också betydelse att Europas medborgare är nöjda med de allmänna tjänsterna.
Låt oss å andra sidan se på de lokala transporterna. En majoritet av ledamöterna här i parlamentet har förkastat kommissionens förslag till avreglering – något som jag skulle beskriva som tjurskalligt –, och nu är det mycket svårt för kommissionen att lägga fram nya förslag. Vår ståndpunkt har varit att allmän passagerartrafik inte kan ses i svart och vitt på samma sätt som transeuropeiska frakttransporter eller flygresor, och att det finns särskilda intressen inblandade i denna typ av trafik, t.ex. regionala intressen. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism anser därför också att särskilt de lokala och regionala myndigheterna måste ha större frihet, frihet att definiera. Faktum är att detta även har betydelse för politiken rörande demokrati. Om människor inte är nöjda med tjänsterna kan de nämligen besvara detta genom att rösta bort vissa stads- och kommunfullmäktige från sina ämbeten och rösta in andra partier. Särskilt när det gäller tillhandahållandet av offentliga tjänster skall man inte bortse från detta demokratiska inslag, och jag hoppas därför att Herzogs betänkande kommer att göra det möjligt att i ännu större utsträckning öka den sociala sammanhållningen i Europa.
Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill tacka Philippe Herzog för hans samarbete. Även om våra olika politiska åsikter gjorde det svårt att samarbeta lyckades vi att utarbeta betänkandet tillsammans.
Hur kom vi från början in på detta ämne? Kommissionen har ensam befogenhet att fatta beslut om tjänster i allmänhetens intresse – kommissionen har de senaste åren allt oftare tagit upp dessa frågor – och har också befogenhet att ensam fatta beslut rörande konkurrenslagstiftningen. Med det konstitutionella förslaget i tankarna ansåg vi att detta var ett område där parlamentet borde få större befogenhet. Av det skälet förordade också vi ursprungligen ett ramdirektiv.
Under debatten om ramdirektivet måste vi dock även själva ställa oss frågor om innehållet. Kan vi lösa problemen med hjälp av konkurrenslagstiftningen? Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna drog slutsatsen att ett ramdirektiv ofrånkomligen var en olämplig lösning. Faktum är att de som förespråkar ett ramdirektiv om och om igen måste fråga sig själva vad ett ramdirektiv av detta slag skall innehålla. Det som är grundläggande för debatten om tjänster i allmänhetens intresse är å ena sidan gemenskapslagstiftningen om konkurrens på den inre marknaden och å andra sidan på vilket sätt ”tjänster i allmänhetens intresse” definieras genom subsidiaritetsprincipen i medlemsstaterna eller på regional och lokal nivå. Vi vill inte på några villkor att tjänster i allmänhetens intresse skall definieras på gemenskapsnivå i framtiden, varken i ett ramdirektiv eller i ett konstitutionellt fördrag. Vi är för befogenhet och ansvar på lokal nivå, där konkurrens kan införas genom upphandling, i samarbete med den privata sektorn. Framtidens EU med 25 medlemsstater kommer dock att vara alltför präglat av mångfald för att vi på gemenskapsnivå skall kunna fastställa vad detta uttryck innebär. Därför säger vi ”nej” till ett ramdirektiv och ”ja” till lokala befogenheter, särskilt när det gäller vattenförsörjningen. Här borde kommissionen börja med att lägga fram bevis på att konkurrens är bra inom posttjänster, allmän lokal passagerartrafik och på andra områden såsom energi. Särskilt när det gäller Frankrike måste mycket förlorad mark återtas, och ni, kommissionär Lamy, borde lösa dessa problem innan ni påbörjar nya projekt. 
Rapkay (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är inte första gången, utan återigen visar debatten om grönboken att tjänster i allmänhetens intresse, och sättet att tillhandahålla och organisera dem på, mer än någonsin står i centrum för uppmärksamheten, inte bara politiskt sett utan också när det gäller den europeiska allmänhetens engagemang för allmänt tillgängliga tjänster. För oss i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp utgör de en oundgänglig beståndsdel i varje europeisk samhällsmodell – jag använder med avsikt ordet ”beståndsdel”, eftersom det inte handlar om att utveckla en europeisk modell för tjänster i allmänhetens intresse; de är en nödvändig och grundläggande beståndsdel i en europeisk social modell med mål som är gemensamma för alla europeiska samhällen. De spelar en avgörande roll för en förbättrad livskvalitet för alla medborgare och för att övervinna ekonomisk stagnation, social utestängning och isolering.
Här vill jag försöka reda ut ett missförstånd. Det handlar inte om att vi skall ha å ena sidan marknad och konkurrens, å andra sidan tjänster i allmänhetens intresse. Tjänster i allmänhetens intresse kan mycket väl tillhandahållas med hjälp av marknadsinstrument under konkurrensmässiga förhållanden, men vi måste ta hänsyn till att det också finns situationer där marknaden inte kan tillhandahålla sådana tjänster på ett effektivt sätt, och det är då det demokratiska samfundet måste kunna se till så att tjänsterna kan tillhandahållas utanför marknaden.
Detta samspel tydliggör behovet av en något större rättslig klarhet. Vår grupp stöder därför föredragandens synsätt i denna fråga, och jag vill här passa på att framföra mitt varma tack till Philippe Herzog, som verkligen har gjort allt som över huvud taget är möjligt för att åstadkomma en kompromiss; trots att han är föredragande har han ändrat ståndpunkt i grundläggande frågor, och jag tycker att det är synd, med tanke på denna insats, detta försök att nå samförstånd, att det finns personer i denna kammare som helt enkelt har vägrat ge honom ett erkännande för detta.
Vi stöder betänkandet därför att vi behöver det för att få rättslig säkerhet och en gemensam rättslig ram inom vilken dessa frågor kan behandlas, men framför allt vill vi att parlamentet skall vara delaktigt, och i det sammanhanget vill jag bemöta Werner Langens uttalande om att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna under tiden har enats om att de ändå inte vill ha ett ramdirektiv, med motiveringen att det inte är tillåtet enligt artikel 95. Jag kan inte alls inse att det skulle vara så; ni bestämde er för att ni inte ville ha något direktiv, och skälet till detta var att de flesta av er inte längre såg det som politiskt gångbart. Vad som än låg bakom ert beslut kan vi förstå det, vi kan leva med det, men försök inte få mig att tro att det är omöjligt därför att vi saknar en lämplig rättslig grund. Det har aldrig bekymrat oss tidigare, och det med rätta; när vi har haft den politiska viljan att göra något har vi funnit en rättslig grund för det, och eftersom kommissionen är verkligt mästerlig på sådana här saker måste vi nu stödja den i arbetet med att finna en. Det råder inga som helst tvivel om att vi vill göra detta, men parlamentets rätt till medbeslutande måste säkras om vi gör det.
En rättslig ram av detta slag måste naturligtvis ha ett innehåll, och jag menar att vi i framtiden bör lägga ned mer tid på att diskutera innehållet än den ena eller den andra rättsliga grunden. Detta är vad debatten bör handla om; det finns en lång rad frågor som måste innefattas av en ram av denna typ, och jag vill bara ta upp sex av dem. Som jag redan har sagt måste ramdirektivet syfta till att ge aktörerna rättslig säkerhet när den gällande gemenskapsrätten tillämpas på deras verksamhet. Det råder ingen som helst oenighet om att ansvaret för den faktiska definitionen, strukturen, organisationen och finansieringen av tjänster i allmänhetens intresse ligger hos medlemsstaterna och deras underordnade enheter – det vill säga, givetvis, kommunerna, om de har den befogenhet som krävs. Det är därför ingen mening att sträva mot en enhetlig och allomfattande europeisk definition, men det finns ett antal standarder och några kriterier som naturligtvis är gemensamma och som också måste inkluderas i den rättsliga ramen. Här kan till exempel nämnas universalitet, kontinuitet, tjänsternas kvalitet, effektivitet, överkomliga priser samt användarnas delaktighet och demokratisk tillsyn av tjänsteleverantörerna. Vi måste i mycket högre grad än tidigare koncentrera oss på den springande punkten: när är en verksamhet ekonomisk och när är den det inte? Det är den måttstocken vi måste använda för att avgöra om konkurrensreglerna eller reglerna för den inre marknaden skall tillämpas, och detta är enligt min mening vad den fortsatta debatten bör handla om. Så som läget nu är säger vi ”ja” till en rättslig ram av detta slag, och låt oss nu diskutera innehållet i stället för eventuella rättsliga grunder.
Riis-Jørgensen (ELDR ).
    Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för det avsevärda arbete han lagt ned, även om han och jag absolut inte är eniga. Det gläder mig dock mycket att betänkandet har givit upphov till diskussioner med fokus på ett antal viktiga frågor som rör tjänster i allmänhetens intresse. Det har varit en uppfriskande politisk diskussion som återspeglar de politiska skiftningarna i denna kammare.
Jag vill för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp uttrycka stöd för betänkandet, såsom det antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor. För ELDR-gruppen är det viktigt att betona att den avreglering som redan genomförts inom en rad sektorer generellt sett har varit en stor framgång. Den har inneburit att det skapats omkring en miljon nya arbetstillfällen och, framför allt, bättre tjänster för mindre pengar. Samtidigt har frågan om huruvida parlamentet skall kräva ett ramdirektiv varit av avgörande betydelse för ELDR-gruppens stöd för betänkandet. Jag vill understryka att ELDR-gruppen inte stöder ett ramdirektiv.
Syftet med ett horisontellt direktiv skulle vara att låsa fast ett antal områden som, det vet vi av erfarenhet, utvecklas hela tiden. Det finns absolut inget behov av detta vid en tidpunkt när vi i Europa redan släpar efter i fråga om ekonomiska reformer. Vi bör i stället stödja ytterligare avreglering, men på lika villkor. Detta måste dock ske med hjälp av sektorsdirektiv av det slag som redan tillämpas med stor framgång inom ett antal sektorer.
Vi i ELDR-gruppen är, som jag säger, övertygade om att det varken kommer att vara möjligt eller önskvärt att i ett ramdirektiv fastställa ändamålsenliga definitioner av tjänster av så olika slag som de som debatteras i denna kammare, och samtidigt ta hänsyn till de stora regionala och nationella olikheterna när det gäller tjänster i allmänhetens intresse. Vi kan emellertid se vilken tvekan och osäkerhet det som kallas Altmarkdomen har givit upphov till i fråga om finansieringen av lokalt baserade tjänster i allmänhetens intresse. Vi stöder därför helhjärtat kommissionens överväganden om ett lagstiftningsinitiativ för att klargöra denna fråga. Vi anser dock inte heller, som jag säger, att ett ramdirektiv skulle vara till någon nytta i detta avseende. Om det var frågan om ett lagstiftningsinitiativ skulle vi emellertid djupt beklaga det faktum att det gällande fördraget inte ger oss i Europaparlamentet rätt till medbeslutande om ett sådant initiativ.
För att skingra alla tvivel vill jag betona att vårt motstånd mot ett ramdirektiv inte på något sätt betyder att vi i ELDR-gruppen vill avskaffa skyldigheten att tillhandahålla vissa tjänster i allmänhetens intresse. Vi tror i stället att en sådan skyldighet utan problem skulle kunna förenas med avreglering och, till exempel, miljökrav, om bara den politiska makten krävde detta. Ansvaret för kvalitetskraven ligger givetvis hos den politiska makten, som måste se till att kraven uppfylls. Jag vill att vi skall få mer valuta för pengarna. 
Ainardi (GUE/NGL ).
    Herr talman! Trots allt det arbete som Philippe Herzog har lagt ned på detta betänkande måste jag inleda med att konstatera hur långt betänkandet, såsom det antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor, är från att motsvara våra förhoppningar och förväntningar på ett kraftfullt europeiskt verktyg för tjänster i allmänhetens intresse. Min grupp kan inte godta det.
Texten har blivit en hyllning till avreglering med ett enda syfte, nämligen att låta konkurrerande marknadskrafter helt och hållet styra tillhandahållandet av tjänster. I skäl H, exempelvis, framhålls att avregleringen av viktiga sektorer på den inre marknaden är en faktor som gynnar tekniska framsteg och ekonomisk effektivitet, medan den avreglering som ägt rum i fråga om telekommunikation, posttjänster, transport och energi välkomnas i punkt 13.
Inte ens det rimliga förslaget att kommissionen utan dröjsmål skulle genomföra en exakt och jämförande utvärdering av avregleringspolitikens verkliga konsekvenser för tjänster i allmänhetens intresse innan någon ny avregleringsfas inleds, ett förslag i Langenbetänkandet som godkändes av just denna kammare, får något stöd i det här betänkandet.
Under falska förevändningar förkastas i betänkandet även idén om ett ramdirektiv, där tjänster i allmänhetens intresse och de förpliktelser de medför både för regeringar och för offentliga och privata aktörer skulle kunna definieras närmare. Det är bara grundläggande utbildning och socialt skydd som skulle bli kvar i den offentliga sektorn. Detta ligger långt från det synsätt som är en förutsättning för att människors grundläggande rätt till energi och vatten, transport, bostäder, kommunikation och information skall kunna skyddas.
Syftet med tjänster i allmänhetens intresse bör vara att garantera dessa rättigheter med utgångspunkt i ett antal principer, nämligen lika tillgång för alla, information, rådfrågning, delaktighet från användares och arbetstagares sida och ekonomisk hållbarhet. Det är omöjligt att nå detta mål genom att obevekligen fortsätta att enbart eftersträva avreglering.
Texten kan inte godtas i sin nuvarande lydelse. Grönboken ingav förhoppningar och förväntningar på att offentliga tjänster skulle spela en central roll för att garantera ekonomiska, sociala och miljömässiga rättigheter, att Europas verkliga ambition skulle vara att tillfredsställa behoven hos så många som möjligt i ett samhälle som kännetecknas av solidaritet.
Av dessa kommentarer framgår att min grupp kommer att stödja alla ändringsförslag som syftar till att stryka de ständigt återkommande hänvisningarna till avreglering och de som stärker en modell för tjänster i allmänhetens intresse som är värd namnet. Min grupp bekräftar återigen behovet av en utvärdering. Den understryker att tjänster i allmänhetens intresse är grundläggande offentliga tjänster. Den uttrycker också sin önskan att entydigt bekräfta de lokala och regionala myndigheternas rätt att fritt välja hur de vill ombesörja de tjänster i allmänhetens intresse som de ansvarar för. Dessa saker, åtminstone, måste garanteras om tjänster i allmänhetens intresse skall fungera som ett verktyg för solidaritet i Europa. 
Jonckheer (Verts/ALE ).
    Herr talman! Jag vill också, som talesman för Gruppen De gröna, ge ett erkännande åt Philippe Herzogs politiska och intellektuella insatser i denna församling under många år, och särskilt åt hans arbete med detta betänkande. Som flera talare redan har sagt är detta betänkande, som sammanställts på initiativ av utskottet för ekonomi och valutafrågor, huvudsakligen avsett att klargöra förutsättningarna för debatten och, framför allt, se till så att öppnandet för konkurrens av enskilda sektorer av ekonomin i Europeiska unionen åtföljs av en större rättslig säkerhet och omfattas av finansieringsgarantier och ett krav på utvärdering. Låt mig säga att De gröna kommer att stödja de ändringsförslag som åter ingivits till kammaren för att komma tillbaka till den anda som präglar Philippe Herzogs ursprungliga förslag. Jag skulle vilja göra två tillägg till debatten. För det första vill jag erinra kammaren om att konventet också debatterade denna fråga och kom fram till att det behövdes en annan rättslig grund än den som fördragen erbjuder i dag. Det innebär att vi, om Europaparlamentet i morgondagens omröstning går emot konventets ståndpunkt, får en intressant politisk legitimitetskonflikt mellan de två organen.
För det andra vill jag lägga till att vi gröna, under loppet av denna debatt, har lagt märke till en märklig bakomliggande allians mellan förespråkarna för största möjliga subsidiaritet – en princip som för övrigt stöds även av Philippe Herzog och vår grupp – och de som anser att det inte får finnas några hinder över huvud taget för den fria konkurrensen. På grund av denna allians råder i princip ingen enighet i Europaparlamentet, på samma sätt som det inte råder någon enighet i rådet, om behovet att gå vidare mot ramlagstiftning.
Så jag vill helt enkelt ställa följande fråga: när vi alla har hållit våra anföranden, vilka är det som vinner denna debatt? Det kommer uppenbarligen inte att bli subsidiaritetsförespråkarna utan snarare de som försvarar rätten till ohämmad konkurrens. Faktum är att vi, månad efter månad, röstar om sektorsdirektiv, och vi kan se hur svårt det är för domstolen att motivera införandet av en skyldighet att tillhandahålla tjänster i allmänhetens intresse. Följden blir en förstärkning av en europeisk modell som till stor del grundar sig på konkurrens i skatte-, löne- och välfärdshänseende mellan olika områden. För att i någon mån kunna återställa jämvikten behöver vi större rättslig säkerhet, så att finansieringen av tjänster i allmänhetens intresse kan garanteras, hur dessa än definieras av medlemsstaterna. 
Därför uppmanar jag er alla att begrunda denna tvivelaktiga allians mellan de som strävar efter att få definiera tjänster i allmänhetens intresse i sina egna länder och regioner och de som tror blint på fullständigt fri konkurrens där alla grepp är tillåtna. Vi tycker som de förra, men manar dem att bryta sin allians med de senare. 
Blokland (EDD ).
    Herr talman! Jag minns fortfarande tydligt när Philippe Herzogs betänkande om statligt stöd antogs med en rösts övervikt vid vårt sammanträde i november 2002. Det betänkande som antogs hade ändå ändrats så till den grad att ingenting fanns kvar av det ursprungliga förslaget. Philippe Herzog ser verkligen ut att ha bekymmer nu också, eftersom en majoritet i parlamentet med rätta motsätter sig ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse. Redan innan Europeiska kommissionen lade fram sin grönbok i maj 2003 hade föredraganden lagt fram ett arbetsdokument med sina synpunkter. Detta skedde för snabbt och för tidigt för att de frågor som kommissionen ställde till parlamentet i sin grönbok skulle kunna besvaras. Det är synd att grönboken inte var ett visionärt dokument, men att föredraganden hade en mening om kommissionens förslag redan innan det lagts fram är i högsta grad överilat.
I grönboken fästs uppmärksamheten med rätta på de nationella och regionala myndigheternas befogenheter när det gäller tjänster i allmänhetens intresse. Det är också min fasta övertygelse att det är nationella och regionala politikers sak att fatta beslut om tjänster i allmänhetens intresse. Jag kan alltså inte se något behov av att ge kommissionen nya befogenheter på detta område. Jag stöder det förslag som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor. 
Della Vedova (NI ).
    Herr talman! Även jag vill berömma Philippe Herzog för det arbete han utfört med både entusiasm och allvar. Jag anser dock att texten från utskottet för ekonomi och valutafrågor, på ett sätt som mer överensstämmer med det rådande klimatet, ger en riktig bild av situationen och utsikterna när det gäller tjänster i allmänhetens intresse.
Tjänster i allmänhetens intresse står för en betydande del av den europeiska ekonomin, som i allt högre grad blir en tjänsteekonomi; avreglering och konkurrens, även inom denna ytterst viktiga sektor, är avgörande för dynamiken i den europeiska ekonomin och för dess förmåga att växa och skapa arbetstillfällen. Jag anser att det vore ett misstag att tro att det är möjligt att låsa fast situationen i fråga om tillhandahållande av tjänster i allmänhetens intresse genom ett ramdirektiv eller genom ny speciellt anpassad lagstiftning. Det är inte lätt att definiera dessa sektorer som ständigt utvecklas: det som är en offentlig tjänst i dag kan i morgon tillhöra en sektor där tillhandahållandet av produkter och tjänster helt och hållet sköts av marknaden. Det vore ett misstag att konservera detta och ta bort utvecklingsmöjligheterna.
Jag anser, såsom påpekas i punkt 19 i betänkandet, att de gällande bestämmelserna om den inre marknaden och konkurrens i sig själva är en garanti för att offentliga åtgärder inom denna och andra sektorer, när de är nödvändiga, antas inom ramen för de regler som redan fastställts i fördragen, varigenom det garanteras att den ekonomi där offentliga tjänster tillhandahålls är konkurrensutsatt och dynamisk. Annars skulle vi få stagnation, och den europeiska ekonomin skulle äventyras. 
Grönfeldt Bergman (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredragande Herzog för ett mycket, mycket omfattande arbete och för många givande diskussioner, även om vi inte har varit helt överens. Jag vill också tacka ledamöterna i utskottet för ekonomiska frågor och valutafrågor, som har bidragit med mycket diskussioner och många bra ändringsförslag så att vi till slut har fått ett resultat från ekonomiutskottet som jag tycker är mycket bra.
Jag är negativ till ett allmänt ramdirektiv. Enligt min mening ger det inte några fördelar, utan blir snarast förvirrande. Det blir som ett extra lager lagstiftning mellan den inre marknadens konkurrensregler och sektorsdirektiven och förhindrar även produktutveckling. Processen med stegvis avreglering av marknaderna i EU har varit den viktigaste komponenten för att förbättra tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse under det senaste årtiondet. Ett av motiven för avregleringen har ju också varit den allmänt dåliga kvaliteten på tjänsterna innan marknaden öppnades. Jag är angelägen om att vi inte åter får en monopolsituation.
Jag skulle därför vilja uppmana parlamentet att följa ekonomiutskottets resultat i Herzogs betänkande och att inte rösta ja till ändringsförslagen från vänstersidan. Om vi följer ekonomiutskottets ställningstagande stimulerar vi konkurrens och produktutveckling och ger möjligheter att erbjuda konsumenterna alternativ, både billigare och bättre. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Philippe Herzog till ett utmärkt betänkande. I morgon hoppas jag att parlamentet kommer att rätta till saker och ting genom att upphäva förkastandet av förslaget till ramdirektiv från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Detta är inte slutet på debatten: detta är en debatt om en grönbok, och det är början på vad jag tror kommer bli en rätt lång diskussion. Parlamentet försöker, i denna debatt åtminstone, att ge viss rådgivning till kommissionen om hur den borde gå vidare när det gäller tjänster i allmänhetens intresse, både ekonomiska och icke-ekonomiska. För mig är frågan om tjänster i allmänhetens intresse – både ekonomiska och icke-ekonomiska – en linje i sanden mellan de som är för en social marknadsekonomisk modell och de som är för en nyliberal marknadsekonomisk modell. Det är inte acceptabelt att vi skall agera i hemlighet för att förneka medborgare de rättigheter som tillkommer dem genom deras medborgarskap i Europa, genom att göra konkurrens till den enda måttstocken för tillhandahållandet av tjänster.
Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har uppskattat att Europas regeringar överförde egendom värd omkring 300 miljoner euro tillhörande den offentliga sektorn till privata operatörer under 1990-talet, i vissa fall med ödesdigra konsekvenser både vad gäller tillhandahållande av tjänster och, faktiskt, förluster av liv. Som union och parlament måste vi se till att alla har tillgång till tjänster av hög kvalitet till överkomliga priser, och vi måste erkänna att våra medborgares livskvalitet bestäms genom dessa tjänster.
Vi har gjort framsteg i Amsterdam, i stadgan om de grundläggande rättigheterna och i det nya utkastet till konstitution om återupprättandet av medborgarnas rättigheter till offentliga tjänster. Vi måste försvara dessa rättigheter. Det handlar inte om att försvara en gammal regim, utan att se efter hur våra medborgare kan garanteras högkvalitativa tjänster inom hela unionen under de rådande nya omständigheterna. I synnerhet måste vi försvara de framsteg som vi har gjort i konstitutionen i denna fråga. 
De Clercq (ELDR ).
    Herr talman! Den gemensamma marknaden är utan tvekan det viktigaste resultatet av den europeiska integrationsprocessen i ekonomiskt hänseende. Europa har givit oss ett stort gemensamt handelsområde utan hinder, med 375 miljoner konsumenter i dag, vilket snart ökar till 450 miljoner.
Under de senaste tio åren har marknaden i allt högre grad vidgats till andra sektorer, till exempel telekommunikation, posttjänster, transport och energi. Den europeiska marknaden är en socialt korrigerad fri marknad, vilket betyder att marknaderna inom dessa sektorer har öppnats gradvis, kontrollerat – och framgångsrikt. Detta har lett till ökad konkurrens och ett modernt tillhandahållande av tjänster som håller högre kvalitet och kostar mindre. Denna avreglering har alltså inte på något sätt varit skadlig, och exemplet måste vara inspirerande för andra sektorer.
Kommissionens grönbok kommer inte alls för tidigt och förtjänar ett stort erkännande. Det är verkligen nödvändigt att undersöka om vi kan tillämpa den inre marknadens principer och öppnandet av gränserna på andra tjänster av allmänt, och framför allt ekonomiskt, intresse. Vad finns det annars för möjligheter att bryta statliga monopol samtidigt som det även fortsättningsvis garanteras att alla medborgare får bästa möjliga tjänster till ett rimligt pris? Jag tänker som många andra här till exempel på vattenförsörjning, avfallshantering och till och med informationssektorn.
Denna fråga måste dock diskuteras inte bara här, utan också med nationella eller till och med regionala myndigheter, som i dag ofta ansvarar för dessa sektorer. Vi måste använda oss av resultaten från denna breda, intressanta och faktiskt redan produktiva diskussion för att undersöka om, och i så fall hur, europeisk lagstiftning kan vara till nytta, särskilt för medborgarna. 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
    Herr talman! Herzog har verkligen haft en otacksam uppgift. Finns det något område där vi är djupt oeniga i denna församling och i den allmänna opinionen i hela EU, så är det just precis detta område. Problemet är att vi har en lagstiftning för den inre marknaden som faktiskt inbjuder till en gränslös och obegränsad konkurrens när det gäller både varor och tjänster. Detta är någonting som vi inte kan leva med. Man säger att det framför allt handlar om tjänster av ekonomiskt intresse. Vilka tjänster är inte av ekonomiskt intresse? Är inte utbildningssektorn av ekonomiskt intresse? Är inte sjukvårdssektorn av ekonomiskt intresse? Är inte alla de sociala tjänsterna av stort ekonomiskt intresse? Det handlar om hela välfärdspolitiken och vi talar om verklig politisk dynamit.
Om man vill ha balans i utvecklingen och stoppa denna generalattack på välfärdssektorerna, vad skall man då göra? Skall man satsa på ett ramdirektiv? Jag är litet osäker. I och för sig kunde ett ramdirektiv sätta gränser för lagstiftningen för den inre marknaden. Det vore ju bra för att dämpa klimatet och göra motsättningarna litet mindre våldsamma. Men i det politiska klimat som vi har idag och kommer att ha under de närmaste åren, är jag rädd att ett sådant ramdirektiv skulle bli kraftigt dominerat av marknadsanhängare och högerkrafter. I så fall är ett sådant direktiv ett steg i fel riktning. Då kan det bli en fälla i stället.
Är decentralisering ett bättre alternativ? Är det bättre att satsa på att skydda lokala och regionala verksamheter? Det kanske skulle öppna vissa andra möjligheter till ett slags skydd och ökade möjligheter att föra en lokal kamp för att bevara det vi önskar bevara. Framför allt skulle vi dock behöva tid till forskning och diskussion i stället för det jättelika slagsmål som vi kommer att ställas inför under de kommande åren. 

Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är intressant att se att ingen av våra brittiska konservativa kolleger är här i dag för att försvara sin meritlista i fråga om avreglering på sådana områden som järnvägen. Ett färskt betänkande om privatisering av vattenförsörjningen från Förenade kungarikets parlament har visat att många fattigare människor, pensionärer till exempel, har haft sådana svårigheter med att betala sina räkningar att de har skurit ned sin vattenanvändning till ett minimum. I vissa fall har detta beskrivits som på gränsen till en kris för folkhälsoskyddet.
Initiativen till privatisering har också utgjort en del av ett initiativ för att minska kostnader inom den offentliga sektorn, och detta har ofta resulterat i lönedumpningar som har slagit mot de lägst betalda. Notan för detta betalar statskassan fortfarande genom att effektivt ge statsunderstöd till löner på detta område. Dessa människor kan ligga på en minimilönenivå, men det är inte nödvändigtvis en lön som man kan leva av. Detta är inte ett sätt att säga att allt inom den offentliga sektorn har varit perfekt, men enligt vår åsikt är flera av de krav på avreglering som framförs i detta betänkande mycket diskutabla.
Min grupp anser inte att tjänster i allmänhetens intresse kan hanteras på samma sätt som företag som producerar nyckelringar i plast till exempel. Det är inte ett område som borde vara föremål för allmän konkurrenspolitik, och vi har lagt fram ändringsförslag i det syftet. Vi anser att konkurrensregler måste bereda väg för tjänster i allmänhetens intresse, inte det omvända. Vi instämmer helt med kommissionen om behovet av tydlighet i rättsligt avseende. Detta är en fråga som vi många gånger har tagit upp i samband med Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS), och det är ämnet för ett ändringsförslag som vi har lagt fram och som vi hoppas vinna stöd för. 
Butel (EDD ).
    Herr talman! Vissa ledamöter leker med elden, i tron att de skall kunna komma till rätta med överdrifterna i gemenskapens konkurrenslagstiftning. Boten för dessa överdrifter är att ändra lagen eller åtminstone införa uttryckliga bestämmelser om ett oreserverat undantag för offentliga tjänster.
Målet måste förbli en lika hög tjänstestandard för alla, inte den strävan efter lönsamhet som skulle öppna dessa offentliga sektorer för konkurrens. Därför är det farligt att försöka fastställa en europeisk definition av tjänster i allmänhetens intresse. För det första skulle en enhetlig definition vara omöjlig med tanke på de många olikartade territoriella strukturerna och nationella bruken, och dessutom saknas den politiska viljan att formulera en sådan definition; inte ens en enkel majoritet stöder en definition. Min grupp förespråkar överläggningar som skulle kulminera i en identifiering av de intressen som är gemensamma för alla europeiska tjänstekonsumenter samt åtgärder som garanterar finansieringen av de tjänster som identifierats. Denna grönbok och detta betänkande, där det deklareras hur framgångsrika de avregleringsåtgärder som hittills vidtagits har varit, uppfyller inte alls detta behov. 
Konventets utkast till konstitution, som Europeiska rådet avvisade i Bryssel, skulle inte ha ändrat någonting, för även det innebar att tjänster i allmänhetens intresse underordnades konkurrenslagstiftningen. En struktur har upprättats, och dess syfte är uppenbarligen att avskaffa de offentliga tjänster som finns i vissa medlemsstater. För min grupp är huvudsaken att vi kan diskutera dessa frågor demokratiskt med våra medborgare, och att vi erkänner att det i slutändan är de som har rätt att välja vilken modell de anser bör utvecklas för att den sociala och territoriella sammanhållningen i deras respektive länder skall kunna garanteras.
Sammanfattningsvis skall vi inte ställa oss bakom detta betänkande, men vi skall givetvis rösta för vissa delar av det för att stödja de minst motbjudande förslagen. På så sätt skall vi besvara föredragandens maning, men vi vill också be honom att ytterligare begrunda vilket syfte som skulle tjänas om betänkandet antogs i sin helhet. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Föredraganden Philippe Herzog är missnöjd med den ändrade version av hans betänkande om tjänster i allmänhetens intresse som antogs av utskottet, och detta är i viss mån förståeligt, för oavsett av de politiska ställningstagandena är inte texten särskilt konsekvent. Ett antal punkter är sinsemellan motstridiga. I punkt 36 uppmanas exempelvis till antagande av ett ramdirektiv med gemensamma europeiska regler, något som kraftigt fördöms i punkt 20.
För vår del – och här skiljer sig vår mening från föredragandens – anser vi att ett ramdirektiv, som var en idé från det senaste franska ordförandeskapet, endast skulle tjäna till att ta ifrån medlemsstaterna grundläggande regleringsbefogenheter, eftersom tjänsterna i fråga hänger nära samman med varje samhälles unika karaktär. Dessutom skulle det vara alltför generellt och omöjligt att tillämpa i varje enskilt fall, och det skulle ge upphov till oändliga svårigheter.
Det här är grannlaga frågor som bör lösas av varje regering på en nivå så nära folket som möjligt och inom ramen för det nationella demokratiska systemet. I detta avseende är jag för övrigt inte särskilt förvånad över att vänstern här står fast vid centralisering och påtvingad enhetlighet.
Av samma skäl motsätter vi oss artikel III-6 i utkastet till europeisk konstitution, enligt vilken de principer och villkor som skall gälla för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse skulle fastställas i europeiska lagar, med andra ord de lagstiftningsbeslut som fattas av en majoritet i rådet och en majoritet i parlamentet. Om denna artikel antogs skulle den mycket snart få negativa återverkningar på våra nationella demokratiers valfrihet och på subsidiariteten. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För det första måste vi komma ihåg att detta inte är något lagstiftningsförfarande, utan vi diskuterar vår ståndpunkt beträffande kommissionens grönbok. Även om det var någonting annat vi efterlyste, har kommissionen svarat på Langenbetänkandet genom att lägga fram denna grönbok för oss.
För det andra skulle jag vilja tacka alla föredragande, som har närmat sig problemet från många olika vinklar under loppet av diskussionerna, för att de i utskottet för ekonomi och valutafrågor har utarbetat en utmärkt resolution, som sannolikt får stöd av en majoritet när kammaren nu skall rösta om den.
För det tredje uppstår frågan om vad som avses med tjänster i allmänhetens intresse. Vi antar att begreppet avser tjänster för allmänheten som tillhandahålls i allas intresse. Det rör sig om tjänster som tillhandahålls när marknaden inte själv kan göra det i hela samhället, till rimligt pris eller i många fall gratis. Tjänster i allmänhetens intresse innebär säkra leveranser. Tjänsteleverantörerna kan konkurrera med varandra, men de måste inte göra det. Det krävs stöd med offentliga medel. Huvudsaken är inte vem som tillhandahåller tjänsterna utan att de faktiskt tillhandahålls. Tjänster i allmänhetens intresse är ett uttryck för den europeiska sociala modellen och för en marknadsekonomi som tar sitt ekologiska ansvar.
Huvudsaken för mig var skyddet av subsidiaritetsprincipen; jag stöder socialdemokraternas ändringsförslag nr 18. Jag välkomnar påpekandet om att de fria yrkena står för tjänster i allmänhetens intresse till gagn för alla, och det gläder mig att vi har engagerat oss för att definitionen av tjänster i allmänhetens intresse och ansvaret för dem skall vara medlemsstaternas sak i stället för hela Europas. 
Zrihen (PSE ).
    Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För det första vill jag naturligtvis rikta ett stort tack till föredraganden Philippe Herzog för hans goda arbete och för att han har givit oss tillfälle att debattera frågan om tjänster i allmänhetens intresse i dag.
Även om den inte äger rum inom ramen för ett lagstiftningsförfarande är vår debatt i dag av fundamental betydelse, för den handlar om gränsen mellan marknadens värld, där konkurrens måste råda, och den andra världen, där solidaritet, jämlikhet och demokrati – kort sagt, social sammanhållning – måste komma först. Den är av fundamental betydelse, för vår europeiska modell, som hela världen avundas oss, och de mest grundläggande medborgerliga rättigheterna, framför allt innefattade i stadgan om de grundläggande rättigheterna, står på spel.
Hos Europas folk, i sammanslutningar, fackföreningar och hos lokala myndigheter finns en stor oro, eftersom de olika avreglerings- och privatiseringssträvandena – jag behöver bara nämna erfarenheterna från Storbritannien – har fått rätt negativa följder. Vi föreslår därför omfattande ändringar av betänkandet, som är fullständigt oacceptabelt i sin nuvarande utformning.
För det första föreslår vi en grundlig offentlig, pluralistisk och öppen utvärdering av hur tjänster i allmänhetens intresse utvecklas, kanske genom ett organ för observation av tjänster i allmänhetens intresse. Vi har faktiskt svårt att förstå att detta förslag väcker sådant motstånd hos högern, eftersom dess anhängare högt och stolt deklarerar att avregleringen enbart har haft positiva effekter.
På grund av att de kriterier som används för att skilja mellan ekonomisk och icke ekonomisk verksamhet är så otydliga, och för att garantera den subsidiaritet som alla efterlyser, måste vissa verksamhetsområden – utbildning, hälsovård och offentligt subventionerade bostäder – uttryckligen undantas från tillämpningen av konkurrensreglerna. Av samma skäl är det nödvändigt att skydda kommunernas och andra lokala myndigheters rätt att demokratiskt välja på vilket sätt de ombesörjer vissa tjänster – till exempel vattenförsörjning och avfallshantering – i överensstämmelse med lokala behov.
Slutligen är det givetvis medlemsstaterna och deras territoriella underordnade enheter och lokala myndigheter som ansvarar för tjänster i allmänhetens intresse, och det är därför det behövs ett ramdirektiv där ett antal gemensamma principer för tjänster i allmänhetens intresse skulle kunna slås fast. Det handlar givetvis om att vid en given tidpunkt uppbringa viljan att skydda våra länders folk. Detta är en tänkbar vision om Europa. 
Caudron (GUE/NGL ).
    Herr talman! Även jag vill berömma den stora energi som Philippe Herzog visat och allt det hårda arbete han lagt ned, men jag vill göra helt klart att jag verkligen inte kan rösta för detta betänkande i morgon, i den ändrade version som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Jag motsätter mig detta betänkande, för det är ett uttryck för en ultraliberal strävan. Det har kapats för att användas som ett vapen i kampanjen för att rasera vår sociala modell, förstöra arbetstillfällen och överge politiken för regional utveckling.
Om kammaren stöder ståndpunkten hos utskottet för ekonomi och valutafrågor i morgon har vi – som flera talare redan har sagt – inget annat val än att avvisa detta förslag och kräva ett ordentligt ramdirektiv och genuina europeiska offentliga tjänster. Vi har fortfarande tid att rätta till saker och ting. Det måste vi göra för en övervägande majoritet av de europeiska medborgarnas skull. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag stöder alla dem som liksom jag anser att tjänster i allmänhetens intresse först och främst är till för att tjäna det allmänna bästa. Som vi ser det innebär en europeisk social modell att allmänheten måste garanteras dessa tjänster, och därför är de inte i första hand en politisk uppgift för kommissionen utan en fråga för lokala och regionala myndigheter. Kommissionens uppgift är att se till så att dessa tjänster underlättas och säkras i lokala samfund; kommissionen måste försvara tjänster i allmänhetens intresse i samband med GATS-förhandlingarna, där den måste se till så att de lokala samfunden har manöverutrymme, så att allmänheten garanteras dessa tjänster till fromma för den sociala rättvisan, solidariteten och den territoriella sammanhållningen. Det är kommissionens uppgift att upprätta ramarna på så sätt att tjänster i allmänhetens intresse skyddas. 
Bourlanges (PPE-DE ).
    Herr talman! Philippe Herzogs betänkande, som hamnade i kläm mellan föredragandens ambitioner och den försiktighet – enligt min mening den överdrivna försagdhet – som präglade utskottet, visar hur svårt det är för oss att sätta oss ned och skissera en modell för det europeiska samhället. Jag anser att vi måste försöka ta oss ur detta dilemma, men vi måste göra det i god ordning. För det första måste det bekräftas att tjänster i allmänhetens intresse har en grundläggande legitimitet. Det finns ett antal allmänna tillgångar som i princip måste organiseras som undantag från marknadsreglerna, antingen för att de måste subventioneras av de offentliga myndigheterna för att alla skall kunna garanteras lika tillgång till dem, eller för att jämlikhetsprincipen är oförenlig med stora prisfluktuationer. Vi måste därför på nytt erinra om att vi befinner oss i en marknadsekonomi, inte ett marknadssamhälle.
För det andra är det nödvändigt med en rättslig ram, annars måste vi alla ge upp vår gemensamma ambition. Denna ram måste till att börja med precisera var befogenheterna ligger enligt subsidiaritetsprincipen, med andra ord på vilken nivå – europeisk, nationell eller lokal – som tjänsterna skall organiseras. Den rättsliga ramen måste också ange räckvidden för tjänster i allmänhetens intresse – hur långt definitionen av dessa tjänster legitimt kan sträckas. Och slutligen måste den definiera de principer som skall ligga till grund när tjänsterna organiseras. Framför allt måste vi vara noga med att se till så att inga tjänster i allmänhetens intresse missbrukas eller monopoliseras och på så sätt genererar en säker avkastning för dem som tillhandahåller tjänsten i stället för dem som utnyttjar den. Allt detta måste sägas.
Slutligen måste den rättsliga ramen ha en demokratisk struktur. Vi i detta parlament får inte avsäga oss vårt ansvar. Vi får inte vara som grodorna som ville ha en kung. Detta är en fråga som rör allmänheten, Europas folk. Tillsammans med kommissionen måste vi upprätta en rättslig grund som ger oss möjlighet att lösa denna fråga inom demokratiska ramar, på grundval av ett förslag från kommissionen och med medbeslutande från rådet och parlamentet – annars försummar vi våra skyldigheter.
Poignant (PSE ).
    Herr talman, herr kommissionär! Detta betänkande kan inte tas ur sitt europeiska sammanhang. Vilka minnen har européerna av EU från de senaste månaderna? De minns oenigheten om utrikespolitiken, de minns splittringen över budgetpolitiken, de minns dödläget i fråga om konstitutionsutkastet, och de minns känslan av maktlöshet när de såg dollarns värde skjuta i höjden. Om de skulle fråntas den sociala modellen, vad skulle då finnas kvar under de kommande månaderna? Den sociala modellen är deras enda skäl att vara stolta över Europa i dagsläget, och tjänster i allmänhetens intresse ingår i denna sociala modell.
Marknaden är något utmärkt, men vi tänker inte ersätta proletariatets diktatur med aktieägarnas diktatur. Vi tänker inte slå fast principen om en allsmäktig marknad, välkänd för dem som lever i Klippiga bergens land, och vi tänker inte heller gå tillbaka till en allsmäktig stat, en tidigare välkänd princip för människorna i Uralbergens land. Philippe Herzogs betänkande och förslag finner den rätta balansen.
Vi måste återupptäcka den harmonin, den kloka kompromissen, framför allt för våra europeiska medborgares skull. Det finns styrkor att bygga vidare på: bestämmelserna i utkastet till konstitutionsfördrag, de framsteg som ramdirektivet utlovar och effekterna av en lämplig finansieringsgaranti för tjänster i allmänhetens intresse. Vi måste komma tillbaka till den anda som präglade Philippe Herzogs ursprungliga betänkande, innan utskottet började nagga dess innehåll i kanten. Vi måste tillbaka till den andan, inte minst för våra medborgares skull. 
Patakis (GUE/NGL ).
    Herr talman! Syftet med de föreslagna bestämmelserna är att göra det enklare att överlåta tjänster i allmänhetens intresse till privata intressen.
I en tid av ekonomisk kris är det bara ett som är säkert, nämligen att storföretagen vill lägga vantarna på välfärden för att maximera sina vinster. Offentliga företag spelar, utöver sin viktiga roll för den nationella ekonomins utveckling, också en strategiskt betydelsefull roll när det gäller varje lands säkerhet och oberoende, särskilt under ekonomiska och andra kriser. Om dessa företag privatiseras och marknaderna avregleras kommer i slutändan denna utveckling att hindras, och det blir utan tvekan aktieägarna som blir rikare i stället för att den nationella ekonomin stärks.
Påståendet att avregleringen är en faktor som gynnar tekniska framsteg och ekonomisk effektivitet stämmer inte, för erfarenheterna av dess praktiska tillämpning hittills visar att den sannolikt har motsatt verkan.
Privatisering leder till att produktivkrafter förstörs, utförandet av tjänsterna försvåras, tjänsternas kvalitet sjunker, den sociala ojämlikheten ökar dramatiskt, priserna stiger och sysselsättningen minskar.
Privatisering påverkar arbetstagarna negativt, inte bara på grund av att tjänsterna blir dyrare utan också, och detta är viktigare, på grund av de omfattande friställningarna och att anställningssystemet som en följd därav ersätts med flexibla arbetsformer.
Alla eventuella restriktioner för storföretagens agerande inom sektorn för tjänster i allmänhetens intresse och alla välmenta åtgärder för att garantera att verksamheten och tjänsterna styrs av vissa principer kommer, även om de tillämpas till en början, så småningom att avvecklas, och det blir bara medborgarna som blir lidande.
Vi motsätter oss en utförsäljning av välfärden till gagn för storföretagen. Vi stöder de offentliga företagen, som måste uppvärderas, för de kan förse arbetstagarna med billiga tjänster av god kvalitet och fungera som en hävstång i en offentligt ägd ekonomi. 
Lamy,
    – Herr talman! I egenskap av representant för kommissionen har jag lyssnat uppmärksamt till alla talare. Det faktum att man har givit uttryck för åsikter av milt sagt vitt skilda slag kom inte som någon överraskning för mig. Jag skulle heller inte ha gjort något inlägg om jag inte i Langens inlägg hade tyckt mig uppfatta en viss kritik gentemot kommissionen i denna fråga, en antydan om att kommissionen tog upp många frågor men inte gav några klara svar eller, för att vara mer exakt, att den var långsam när det gällde att lämna tydliga rättsliga svar. Därför skulle jag vilja ägna en stund åt att reda ut en del saker oss emellan.
Om kommissionen hade kunnat lägga fram ett tydligt rättsligt svar inför er här i dag skulle det ha betytt att en lösning hade uppnåtts gällande det problem som vi har debatterat. Men faktum är att själva syftet med grönboken vi publicerade förra året var att starta en så öppen debatt som möjligt om en mycket komplex fråga, och den allmänna meningen i kommissionen är att ett år inte är en överdrivet lång tid för en debatt med det civila samhället, med er och med ett antal representanter för ekonomiska och territoriella intressen.
Frågan är verkligen svår, vilket har framgått av vår debatt. I politiskt hänseende är frågan tydligt relevant för en kombination av politiska medel i Europa för vilken vi alla har aningen olikartade recept, beroende på om vi politiskt föredrar en marknadsekonomi som vi uppfattar som konkurrenskraftig och effektiv, eller om vi föredrar kollektiva lösningar på området social och territoriell sammanhållning. Alla dessa dimensioner handlar om solidaritet, men var och en av oss har sin egen uppfattning om vilka proportioner olika ingredienser i blandningen skall ha.
Ur politiskt hänseende är problemet alltså ganska enkelt att definiera, och jag kan egentligen inte se några stora skillnader mellan era beskrivningar av hur ni skulle utforma dessa tjänster i allmänhetens intresse, eller offentliga tjänster, om de skulle behöva definieras närmare på europeisk nivå.
Svårigheten gäller helt och hållet hur de bör definieras. Detta är för närvarande en olöst fråga. Skulle det vi gör nu, genom våra sektorsdirektiv och våra beslut om statligt stöd – vilka i ganska stor utsträckning tas från fall till fall – räcka som rättslig ram? Detta är naturligtvis en fråga som ställs. Som ni har påpekat debatterade konventet denna fråga och kom till slutsatsen att det skulle kunna bli nödvändigt med en EU-lag som ger den rättsliga grund som nu diskuteras i relation till EG-fördraget i dess nuvarande form. Detta är frågan vi måste få klarhet i.
Som jag sade i min inledande kommentar håller kommissionen på att undersöka olika alternativ. För att lugna Werner Langen vill jag återigen säga att kommissionen, särskilt mot bakgrund av den debatt som kommer att utmynna i omröstningen om en resolution i morgon, kommer att meddela sina ställningstaganden innan utgången av denna valperiod. Oavsett om resultatet blir ett stöd för ett instrument som innebär att Europaparlamentet deltar i medbeslutandet eller om stöd ges åt någon annan lösning vill jag på kommissionens vägnar betona att vi fortfarande är öppna för alla typer av lösningar. 
Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  I denna debatt om Herzogs betänkande om ”grönboken om tjänster i allmänhetens intresse”, vilket utskottet för ekonomi och valutafrågor tog udden ur, upprepar vi behovet av att anta förslag där man erkänner vikten av offentliga tjänster med hög kvalitet, där man garanterar alla medborgare rätten till tillgång till dessa tjänster samtidigt som man respekterar unika förhållanden i enskilda länder.
Konsekvenserna av avregleringarna är redan uppenbara inom de sektorer som påverkas, inte bara i form av arbetslöshet och större osäkerhet om jobben – inom järnvägs-, energi-, post- och telesektorerna – utan också i vissa fall i form av högre avgifter och priser och lägre kvalitet på de tjänster som erbjuds. Fler och fler typer av verksamheter börjar nu påverkas, särskilt i Portugal.
Även om man erkänner vikten av offentliga tjänster, också kallade tjänster i allmänhetens intresse, nedvärderar man genom att konkurrensutsätta dem den grundläggande sociala roll de spelar för befolkningen. De är viktiga för bekämpningen av fattigdom och utanförskap, för skyddet av mänskliga rättigheter, för regional utveckling av områden med problem och för den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Vi insisterar på att vi bör anta förslag som innebär ett stärkt skydd för offentliga tjänster och som innebär en värdering från demokratisk och pluralistisk synpunkt av marknadens och konkurrensens inverkan. Hänsyn måste tas till behovet av offentliga tjänster med hög kvalitet, och man måste beakta de redan skadliga konsekvenserna på olika områden. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0471/2003) av Teresa Almeida Garrett för utskottet för konstitutionella frågor om kommissionens meddelande ”Rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter” (COM(2002) 718 – 2003/2089(INI)). 
Almeida Garrett (PPE-DE ),
   .  Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Parlamentet ger i dag sin respons på kommissionens meddelande om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter, i vilket kommissionen som en uppföljning av vitboken om styrelseformer presenterade de allmänna villkoren för inrättandet av nya myndigheter, ramarna för deras verksamhet och kommissionens eget ansvar för ledningen av dem.
Jag vill först av allt uttrycka min uppskattning gentemot kommissionären för detta initiativ och även av de allmänna villkoren i det. Parlamentet noterar med tillfredsställelse att tillbörlig hänsyn har tagits till dess synpunkter, vilka redan hade uttryckts i resolutionen om vitboken, då ansvaret för inrättandet av myndigheter hänförs till lagstiftarens uttalade val från fall till fall, genom en akt baserad på den föreskrift i fördraget som utgör den rättsliga grunden för de specifika politiska åtgärder som skall genomföras från gemenskapens sida.
En viktig punkt som vi vill betona är att kommissionen accepterar att inrättandet av nya myndigheter skall ske selektivt och med måtta. Användningen av sådana myndigheter kan rättfärdigas endast inom starkt specialiserade vetenskapliga och tekniska områden, med en exakt definition av vilka uppgifter som skall utföras, och inom ansvars- och självständighetsramar som inte innebär att det går att ifrågasätta enheten och integriteten hos den verkställande funktionen eller att kommissionens ansvarsskyldighet gentemot parlamentet och rådet minskas.
Som med allt annat i tillvaron finns det alltid ett ”men”. I det betänkande jag lägger fram i dag beklagas det faktum att kommissionen i sitt meddelande har begränsat perspektivet till de så kallade tillsynsmyndigheter som skall inrättas i framtiden, inom de institutionella ramarna för EG-fördraget. Det är beklagligt att man inte nämner de existerande myndigheterna, då vi alla är överens om att det finns ett behov av en djupgående utvärdering av dessa myndigheters arbete, av att föreslå nya uppgifter och befogenheter för dem och möjligtvis också av att förnya deras organs struktur och sammansättning. Som ni känner till, herr kommissionär, har parlamentet framfört vissa synpunkter till kommissionen via de parlamentsutskott som är mest delaktiga när det gäller granskningen av myndigheternas verksamhet, och vi betonar dessa på nytt i dag.
Vi beklagar också det faktum att ingen diskussion har förts om konsekvenserna av de genomgripande förändringar som föreslagits i utkastet till EU-konstitution: Avskaffandet av pelarstrukturen, införandet av en lagstiftningshierarki och den uttalade föreskriften om rättslig övervakning av myndigheternas arbete. En djupgående förståelse av dessa måste uppnås om det skall bli möjligt att definiera den framtida lagstiftningskontexten för myndigheterna på ett mer komplett och resolut sätt och med bättre helhetssyn.
Vad gäller det begränsade perspektivet i meddelandet kommer parlamentets främsta syfte alltid att vara att säkerställa enheten och integriteten hos den verkställande funktionen på EU-nivå samt det motsvarande politiska ansvarstagandet hos kommissionen. Som ni dock också förstår kommer parlamentet att ägna särskild uppmärksamhet åt regler som innebär att uppgifter kan utföras med insyn och effektivitet samt åt tjänstetillsättningar och kostnadshantering inom de framtida myndigheterna. Vi kommer därför i fråga om förslaget till framtida lagstiftning att ägna särskild uppmärksamhet åt regler som innebär att myndigheterna åläggs alla krav på sund förvaltning, efterlevnad av lagar om insyn, tillgång till dokument, regler för skydd mot bedrägeri och skydd av gemenskapens ekonomiska intressen.
Jag vill avsluta med att tacka utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, budgetutskottet och budgetkontrollutskottet för deras kompetenta och omdömesgilla synpunkter, och alla mina kolleger i parlamentet som genom sitt deltagande fungerat som medförfattare till detta betänkande. Herr kommissionär – vi ser med tillförsikt fram emot det initiativ för rambestämmelser för tillsynsmyndigheterna som kommissionen kommer att presentera någon gång i framtiden.
Lamy,
   . – Herr talman! Kommissionen vill först och främst tacka Teresa Almeida Garrett för hennes utmärkta arbete med kommissionens meddelande om rambestämmelser för tillsynsmyndigheterna. Låt oss börja med fakta: Vi har för närvarande 16 myndigheter som genom fördragen inrättades successivt med syftet att tillgodose vissa specifika behov från fall till fall. Det som kännetecknar dessa 16 myndigheter i dag är olikheterna i arbetssätt, ansvarsområde och benämning.
Som vi betonade under 2001 tror vi att inrättandet av nya tillsynsmyndigheter underlättar tillämpningen av gemenskapens regler. I 2001 års vitbok föreslogs att kommissionen skall dra upp riktlinjerna och definiera mer precisa kriterier för inrättandet, driften och ledningen av dessa myndigheter. Syftet med det meddelande som ni debatterar i dag är därför främst att starta en process där ni och även rådet inom gemensamma ramar reflekterar över inrättandet, driften och ledningen av eventuella framtida tillsynsmyndigheter, vilka vi definierar som aktiva deltagare i utövandet av den verkställande funktionen på gemenskapsnivå.
Som er föredragande just nämnde ligger det arbete som utförs inom dem verkligen i själva hjärtat av den verkställande funktionen. För undvikande av eventuella missförstånd – och jag kommer att återkomma till detta när jag kommenterar debatten, särskilt med avseende på den fråga som togs upp av föredraganden – vill jag säga att detta initiativ inte omfattar de ”genomförandeorgan” som medverkar i hanteringen av gemenskapens program.
Vilka resonemang kan man då i korthet säga ligger bakom kommissionens förslag? Det är en balansgång mellan att å ena sidan stärka integriteten och enheten hos den verkställande funktionen – och vi vet att detta främst åligger kommissionen – och att å andra sidan ge möjlighet till det oberoende som dessa myndigheter måste ha om man inom dem skall kunna planera arbetet på längre sikt. Allt handlar om att uppnå denna känsliga balans. Syftet med myndigheterna är å ena sidan att de skall befria kommissionen från mycket tekniska arbetsuppgifter så att denna kan inrikta sig på grundläggande politik. Ändå – och ni påminde oss om detta, fru Almeida Garrett – måste kommissionen fortsätta att ha det slutliga politiska ansvaret för att tillämpa förordningarna, eftersom detta är vårt särskilda ansvar gentemot er och eftersom vi tydligt måste definiera ansvarsområdena för dem som framträder i parlamentet.
Det är alltså denna svåruppnåeliga balans som vi försöker förbättra, klargöra och formalisera, om det också är så att fler och fler av tillsynsmyndigheterna tillgodoser behovet av ökande expertis på ett antal områden oberoende av kortsiktiga hänsynstaganden. Om denna expertis alltid skall kunna vara tillgänglig och om det skall vara möjligt att säkerställa en viss grad av insyn krävs ett visst oberoende och naturligtvis också viss övervakning. Det är denna balans vi eftersträvar, och vi emotser er debatt för att få veta om det sätt på vilket vi har beskrivit denna balans ligger nära en typ av kompromiss som ni skulle kunna acceptera mot bakgrund av de motstridiga krav som är oundvikliga, men som vi vill försöka hantera på ett positivt sätt. 
Medina Ortega (PSE ),
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionen för presentationen av meddelandet och Terersa Almeida Garrett för hennes betänkande.
Kommissionen kan konstatera att det finns en betydande överensstämmelse mellan yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och den text som lagts fram av Teresa Almeida Garrett. På området tillsynsmyndigheter löper vi en risk att falla in i det nordamerikanska mönstret med en uppsjö av myndigheter som handlar helt självständigt utan någon verklig styrning från lagstiftande instanser.
Punkterna 2 och 3 i den resolution som finns i Teresa Almeida Garretts betänkande är mycket viktiga. Vad det specifikt handlar om när det gäller tillsynsområdet är en lagstiftande makt och inte en verkställande makt. Jag vill därför uppmana kommissionen att vid utformandet av texten med specifika förslag undvika varje formulering som kan ge en antydan om att dessa myndigheter skulle kunna få lagstiftande makt. Vi bör med andra ord försöka se till att det finns ett interinstitutionellt avtal för alla typer av delegation på lagstiftningsområdet, och att rådet och parlamentet har den lagstiftande makten.
För det andra måste vi förhindra att det uppstår en uppsjö av olika myndigheter, tillsynsmyndigheter eller andra, eftersom det för tillfället ser ut som om de har blivit ett slags julklapp som ges till regeringar varje år, så att deras representanter i sina respektive huvudstäder kan säga att de har uppnått något på det institutionella området.
Mot bakgrund av den rättsliga grunden och tendensen att åberopa artikel 308 skulle tillsynsmyndigheterna bara fylla en rimlig funktion om det fanns en särskild EU-behörighet på detta område, men inte om man skapade särskilda möjligheter för att rättfärdiga den sortens modell.
Slutligen är det viktigt att tillsynsmyndigheterna underställs samma typ av kontroll som kommissionen. De bör till och med kontrolleras hårdare, med tanke på avståndet. 
Van den Berg (PSE ).
    Herr talman! Lagstiftningen för europeiska myndigheter, som vi ger vår åsikt om i Teresa Almeida Garretts betänkande, är ett ämne som är centralt i debatten om Europas framtid, närmare bestämt i kampen mot den europeiska byråkratin. Särskilt nu, då Europa befinner sig i en kris som vi tillsammans måste klara oss ur, är det viktigt att vi ställer oss frågan hur de olika europeiska institutionerna – inklusive existerande och framtida myndigheter – kan integreras i Europas demokratiska struktur, i ett demokratiskt Europa med insyn och effektivitet.
Jag skulle bara på nytt vilja säga att 2004 är ett avgörande år för Europa. Det är ett år då det är mycket viktigt att återvinna förtroendet hos den europeiska väljarkåren. Det är en väljarkår som ser på oss och betraktar det europeiska systemet som tungrott och byråkratiskt. I förbigående sagt bär stats- och regeringscheferna, som ganska ofta anses väga för lätt, en stor del av ansvaret för detta. Medborgarna, som oftast bara uppfattar att stats- och regeringscheferna grälar om fördelningen av makt och pengar, står helt naturligt alltmer frågande inför vad det europeiska samarbetet egentligen innebär. Vi talar inte för inte om ett demokratiskt underskott inom Europeiska unionen som måste minskas. Europa är för trögrörligt och ofta för ineffektivt och svårförståeligt för medborgarna, och därför uppnås inte tillräckligt mycket. En förändring måste ske, särskilt med tanke på utvidgningen av EU med tio nya medlemsstater den 1 maj. Därför måste vi göra Europa effektivare och mer demokratiskt. Vi måste utrota all trög byråkrati. I första hand kommer detta naturligtvis att ske genom förslag inom den europeiska konstitutionen, som förhoppningsvis kommer att bli verklighet mycket snart. Det kommer dock också att ske inom ramen för det som behandlas i dag – ett ramverk för europeiska myndigheter – vilka inte behandlas i den europeiska konstitutionen. Betoningen ligger på utförandet av grundläggande uppgifter som finansieras med europeiska medel.
Jag skulle vilja nämna ett antal saker som jag tror är av avgörande betydelse inom detta ramverk. Först och främst måste möjligheterna till direkt övervakning från Europeiska kommissionens sida samt den politiska ansvarsskyldigheten gentemot rådet och parlamentet garanteras när de europeiska myndigheterna inrättas, och det är självskrivet att dessa måste ha ledningar som, med avsked som konsekvens om så inte sker, måste ge information om problem av utpräglat politisk natur direkt till den politiskt ansvarige kommissionären. Jag är säker på att vi alla minns fallet Eurostat. För det andra måste den nuvarande förvirrande organisationen med inte mindre än tolv olika strukturer ersättas av en enhetlig struktur som kan övervakas och som är begriplig för alla. För det tredje måste placeringen av myndigheter ske enligt kriterier av typen effektivitet och kostnadseffektivitet. På så sätt behöver inga tvister uppstå om parmaskinka eller svenska modeller.
Detta förhållningssätt gäller inte bara nya utan också existerande myndigheter. Bara på så sätt kan vi ta itu med byråkratin på allvar. Vi stödjer helhjärtat Teresa Almeida Garretts betänkande. 
Jensen (ELDR ).
    Herr talman! Vid världstoppmötet i Bryssel i december 2003 kom stats- och regeringscheferna överens om placeringen av tio nya myndigheter, bland annat en myndighet för IT-säkerhet. I Öresundsregionen bildade universitet och företag på både den danska och den svenska sidan ett konsortium och lade fram praktiska förslag på hur gynnsamma förhållanden skulle kunna skapas så att just denna myndighet för IT-säkerhet skulle kunna placeras inom regionen.
Öresundsregionen har en bra infrastruktur, goda internationella transportmöjligheter, mycket omfattande IT-resurser och erbjuder en gynnsam miljö för forskning och utveckling på IT-området. Universiteten skulle ställa resurser till förfogande så att de anställda på myndigheten kunde ha nära kontakt med forskningsmiljöerna, och man hade målsättningen att skapa nya byggnader för myndighetens behov. I korthet fanns här ett förslag till placering som skulle innebära en garanti för en snabb start för myndigheten i ett område där man med lätthet skulle kunna attrahera kvalificerad arbetskraft. Jag vet att man stod i begrepp att föreslå andra attraktiva miljöer i Nederländerna och i Tyskland. Vad blev då resultatet av dessa ansträngningar? De visade sig vara bortkastad möda. EU:s stats- och regeringschefer kom överens om att myndigheten skulle ligga i en stad i Grekland. Jag har ingenting negativt att säga om Grekland, men beslutsprocessen kan helt enkelt inte tas på allvar. Den är varken tydlig eller begriplig för allmänheten.
Jag är därför mycket nöjd med det betänkande vi debatterar i dag, för där fastställs ett antal viktiga och tydliga principer för hur beslut om myndigheter bör fattas i framtiden, för ramverket för driften av dem och hur de bör placeras i relation till EU:s institutioner, och jag vill gratulera Teresa Almeida Garrett till det lyckade resultatet. Ett beslut om en ny myndighet måste vara tydligt och måste vara grundat på analyser av fördelar och nackdelar. Grunden måste vara en stark professionalism, och inrättandet av en myndighet får inte vara en snabb väg till ökade administrationsutgifter. Det är viktigt att kommissionen har ett fortlöpande ansvar och att parlamentet har den styrande rollen och inte låter sig styras av myndigheterna. Målet med ändringsförslagen från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är att betona detta, och det är min starka förhoppning att dessa förslag får ett brett stöd. 
Kuckelkorn (PSE ),
   – Herr talman! I egenskap av ständig föredragande för myndigheterna skulle jag vilja göra följande budgetrelaterade kommentarer utöver yttrandet om detta projekt, vilket har letts av utskottet för konstitutionella frågor.
Min första kommentar är att denna tillsynsmyndighet av kostnadsskäl bör ha sitt huvudkontor i kommissionens närhet.
Den andra kommentaren är att tillsynsmyndigheternas funktioner bör vara begränsade till skapandet av sekundärlagstiftning som har att göra med kommissionens initiativ och som bör vara underställd ett godkännande från budgetmyndigheten.
För det tredje tror jag att det är viktigt att de nya tillsynsmyndigheterna utövar sin självständighet under direkt kontroll av kommissionen och under Europaparlamentets politiska kontroll.
För det fjärde bör också bestämmelser införas om att samtliga bestämmelser i budgetförordningen och i tjänsteföreskrifterna skall gälla tillsynsmyndigheterna.
För det femte och slutligen bör kommissionen, innan den lägger fram ett lagstiftningsförslag om inrättandet av en tillsynsmyndighet, presentera en uppskattning av budgetkonsekvenser och lönsamhet, liksom förslag om omlokalisering och hantering av personal.
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Vi håller med kommissionens ordförande Prodi när han säger att EU skall ha världens modernaste administration.
Men om detta mål skall kunna uppnås måste alla administrativa enheter moderniseras, inte bara kommissionens huvudkontor utan också de underlydande kontoren, myndigheterna, och jag kan också se att inrättandet, organiserandet och styrningen av dessa sköts på ett okontrollerat sätt. Insynen är för liten. Ofta är varken effektiviteten eller kontrollen tillräcklig, och därför måste framtida myndigheter bedrivas enligt nya villkor.
I sitt betänkande kräver nu parlamentet att en myndighet skall inrättas enligt en lag som antagits genom medbeslutandeförfarande. Kommissionens, parlamentets och rådets gemensamma medverkan i denna process måste bli normen i framtiden. I rättsakten om inrättandet måste det också föreskrivas var myndigheten skall finnas. Jag skulle kunna använda hela min talartid till att tala om det som hände mellan Helsingfors och Parma i frågan om livsmedelsmyndigheten. Det var en tragedi. Inget liknande får tillåtas hända igen, och valet av placering av huvudkontor måste göras på grundval av kompetens och kostnadseffektivitet.
Vi måste minska antalet typer av myndigheter. Att ha femton myndigheter av tolv olika typer leder till en omöjlig situation. Då dessa myndigheter är underställda kommissionen är det kommissionen som bör utnämna deras chefer.
Jag vill sluta med att tacka Teresa Almeida Garrett för detta betänkande och uttrycka min förhoppning att det kommer att gå igenom.
Marinho (PSE ).
    Herr talman! Jag vill gratulera Teresa Almeida Garrett som med sitt betänkande enligt min mening på ett mycket bra sätt utför en klar och koncis analys av alla frågor som berör myndigheterna. Av dessa skulle jag kort vilja nämna de följande som särskilt relevanta:
- Det akuta behovet av att kommissionen skapar det lämpliga rättsliga instrumentet för att definiera ramverket av allmänna villkor som skall styra inrättandet av dessa myndigheter, vilket bör eliminera de risker som Manuel Medina Ortega talade om.
- Behovet av att parlamentet till fullo och fortlöpande deltar i utnämningen av styrelseledamöterna och i övervakandet av myndigheternas verksamhet.
- Det grundläggande behovet av att övervaka lagenligheten i de åtgärder som vidtas av tillsynsmyndigheterna och av deras styrelser, i enlighet med bestämmelserna i det utkast till konstitution som tagits fram i Europeiska konventet.
Vi hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till förslagen i Teresa Almeida Garretts betänkande, som författats på uppdrag av utskottet för konstitutionella frågor, och jag gratulerar än en gång föredraganden till det utmärkta arbete hon har presenterat för oss. 
Lamy,
   . – Herr talman! Jag skall försöka att mycket snabbt kommentera de olika inläggen, vilka jag tycker i stort sett behandlar samma saker och har likartade perspektiv. Först och främst, vad gäller textens tillämpningsområde sade föredraganden nyss att hon möjligtvis skulle önska att kommissionen var aningen mer ambitiös i detta skede.
Det är sant att vi för närvarande endast föreslår instrument för framtida tillsynsmyndigheter. Varför? Skälet till detta är helt enkelt att vi vill börja med det som är omedelbart genomförbart. Om vi från början hade fått arbeta med att samordna de mycket olikartade existerande myndigheterna tror vi att det hade varit mycket svårt, för att inte säga omöjligt, att ha ett i egentlig mening enhetligt arbetssätt. Vi föredrar därför en enhetlig typ av lösning, och vi vill först och främst tillämpa den på framtida myndigheter.
Vad gäller det rättsliga instrumentet tror jag inte att vi är oense: En ramförordning krävs, vilket ni föreslår. Detta är ett bindande rättsligt instrument för tillämpningen av gemensamma principer, vilket i det här fallet är precis vad vi söker. Fördelen med att ha ett sådant instrument för tillsynsmyndigheterna är att det skulle existera parallellt med ramförordningen om de verkställande organens status, som godkändes av rådet i december 2002.
För att nu övergå till sakinnehållet – och jag tror att vi är helt överens på alla dessa punkter – noterade jag att flera principer framträdde genom er diskussion: Effektivitet, övervakning och ansvarstagande, samtliga underställda en generell princip om sparsamhet, vilket jag tyckte uttrycktes mycket väl av föredraganden.
Vi är överens om principen om effektivitet, och det är särskilt viktigt att vi tillämpar våra goda föresatser om effektivitet när det gäller frågan om myndigheternas struktur och sammansättning. Det står klart att vi inte kommer att uppnå våra mål om styrelserna är alltför stora och om tillsättningarna av chefer hela tiden kräver samråd. Vi måste därför vara disciplinerade nog att arbeta för återhållsamhet på dessa områden, och jag tror att vi kommer att kunna samarbeta i fråga om detta.
Den andra principen gäller övervakning. Många av er har sagt att dessa myndigheter – oavsett om saken ses ur ett juridiskt, administrativt eller ekonomiskt perspektiv – som ett slags kommissionens utposter måste övervakas mer ju längre bort från den verkställande myndighetens säte de befinner sig.
Den tredje principen är principen om ansvarstagande. Ni sade detta, och vi är överens med er på denna punkt. Kommissionen har det politiska ansvaret, och dess myndigheter – till och med tillsynsmyndigheterna – arbetar under kommissionens politiska ansvar, vilket måste kunna ifrågasättas: Det är ju faktiskt er rättighet och er skyldighet att göra detta.
Jag vill avsluta med att säga att allt detta inbegriper en princip om sparsamhet. Vi måste erkänna att det ibland är frestande att ta itu med det ena eller det andra problemet genom att inrätta en myndighet, och vi måste tillsammans kunna motstå denna frestelse. Vi behöver komma fram till ett bra sätt att förhindra en okontrollerad utveckling, och efter att ha lyssnat till er debatt framstår det för mig som om era avsikter i detta hänseende är helt i linje med kommissionens. Jag avslutar alltså med att säga att vi har de kriterier och principer som kommer att göra det möjligt för oss att förbättra en situation som för närvarande utan tvekan börjar kunna liknas vid en tallrik spaghetti. 
Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 11.30. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om utsikterna för Doha-programmet efter WTO:s generalförsamlings möte den 15 december 2003. 
Lamy,
   . – Herr talman! Ni ville att vi än en gång skulle granska de pågående förhandlingarna i WTO om det som kallas utvecklingsagendan från Doha efter de överväganden, det arbete och det samråd som kommissionen tog initiativ till under perioden efter det att samtalen i Cancún misslyckats. Det står klart att situationen har förändrats både inom unionen och inom WTO sedan vi senast debatterade detta, strax efter Cancúnsamtalen den 24 september.
Jag skall ta upp tre aspekter av processen efter Cancúnmötet: Vår politik enligt kommissionens meddelande från november och rådet (allmänna frågor), situationen i WTO sedan 15 december och slutligen utsikterna för 2004.
Låt oss först behandla vår egen politik. Som ni vet påbörjade kommissionen efter Cancún ett arbete med omsorgsfulla överväganden och samråd med parlamentet, medlemsstaterna, arbetsmarknadsparterna och det civila samhället. Allt detta resulterade i ett meddelande i mitten av november om en nystart för förhandlingsprocessen, något som vi fortfarande anser är av största betydelse för Europeiska unionen. Ni fick detta meddelande. Det har debatterats i det av era utskott där man hanterar frågor om utrikeshandel, och det har diskuterats bilateralt med ett antal av era politiska grupper.
Låt mig summera politiken som den är i dag. Den är tydlig. Framför allt står vi helt och hållet fast vid multilateralismen. Detta är och förblir den främsta prioriteringen i gemenskapens handelspolitik, och vi vill att förhandlingarna skall återupptas så snart som möjligt.
I fråga om sakinnehållet har vi intagit en mer flexibel hållning i de så kallade Singaporefrågorna, vilket kommer att ses som positivt av ett antal grupper i parlamentet. Vi har också intagit en mer flexibel hållning i fråga om geografiska förhållanden och till och med i fråga om miljön, för att underlätta förhandlingarna.
I fråga om jordbruket har vi på nytt uttryckt vår önskan att påskynda dessa långa och utdragna förhandlingar, även om det bara är av skälet att vi efter att ha genomfört våra egna reformer har möjlighet att aktivt bidra till dem. Sent omsider är Europeiska unionen inte längre på defensiven på detta område.
Jag skall nu säga något om läget inom WTO, särskilt sedan arbetet återupptogs den 15 december. De goda nyheterna är att även om vissa små och även betydligt större meningsskiljaktigheter blev uppenbara genom Cancúnsamtalen om behovet av att bedriva dessa förhandlingar är alla inom WTO nu överens om att det är viktigt att återuppta dem. Vi är alla överens om att världen förmodligen skulle vara ett sämre ställe utan ett framförhandlat resultat än med ett sådant, vilket är en viktig politisk drivkraft. Det var de goda nyheterna. Men innebär detta att förhandlingarna kommer att framskrida tillräckligt fort för att från vår synpunkt kunna leda till uppfyllandet av högt ställda målsättningar under 2004? Det är ännu för tidigt att säga något om detta.
Låt mig fortsätta till den tredje punkten, som är utsikterna för förhandlingarna under 2004. Jag tror inte att den verkliga utmaningen ligger i att påbörja diskussionerna på nytt. Det finns samstämmighet på denna punkt och processen pågår. Den verkliga utmaningen ligger i att få dem att fortgå snabbt och med den nödvändiga energin och ambitionsnivån.
Vi kommer att ägna en månad eller två i Genève åt tekniska frågor. Det är av helt avgörande betydelse att denna tekniska fas så snabbt som möjligt leder fram till en politisk fas, som innebär att de olika ministrarna kan upprepa sina ställningstaganden om tidtabellen för slutförhandlingarna och innehållet i dessa. Inom Europeiska unionen har man arbetat hårt med detta sedan mitten av december.
Vi är glada att sedan slutet av förra veckan ha fått sällskap av amerikanerna, då min amerikanske kollega har sagt att han skulle vilja se ett definitivt återupptagande av arbetet i Genève, och – liksom vi i vår tur – har antytt att det finns utrymme för flexibilitet på vissa punkter. Jag menar att detta är ett välkommet initiativ. Det betyder att vi kan korrigera den alltmer spridda uppfattningen att dessa förhandlingar skulle hållas på sparlåga under en period därför att 2004 är valår i USA. Min amerikanske kollega har lyckligtvis tagit oss ur denna pessimistiska villfarelse.
Vad kommer vi att hålla på med under de kommande veckorna? Först och främst kommer vi att fortsätta vår dialog med utvecklingsländerna, särskilt med länderna i G20- och G90-grupperna. Detta var ett initiativ jag själv tog genom att resa till Latinamerika i mitten av december, och vi kommer att fortsätta den dialog som jag menar påbörjades konstruktivt vid detta tillfälle. Samma sak gäller för G90-länderna. Nästa vecka kommer jag att vara i Bangladesh, Indien och Indonesien för att arbeta med dessa olika frågor tillsammans med länder som utan tvekan är mycket viktiga förhandlingspartner.
Som jag nyss sade är det nu viktigt att undersöka om vi snabbt kan komma vidare i de frågor som rör jordbruket, industritullar, tjänster och Singaporefrågorna som vi anser bör vara prioriterade, alltså underlättandet av handel och insyn i offentlig upphandling. Jag tror att alla, åtminstone USA och Europa, har tillräckligt manöverutrymme. Nu behöver vi se till att Brasilien, Sydafrika, Indien, Kina och våra vänner i Japan lägger ned lika mycket energi på dessa förhandlingar som vi är beredda att göra.
I vilket fall som helst: Det budskap som jag skulle vilja höra era synpunkter om, budskapet i kommissionens meddelande, är att vi hoppas att vi under 2004 kommer att kunna ta igen mycket av det vi inte kunde uppnå i Cancún 2003, och jag tror att vi kan det. 
Fischler,
    Herr talman, parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Jag vill bara göra några korta kommentarer om jordbruket mot bakgrund av vad som redan sagts av min kollega Pascal Lamy från kommissionen. Ni har hört om de åtgärder som kommissionen har vidtagit för att förhandlingarna skall kunna återupptas, och jag är säker på att ni blev besvikna över att få veta att WTO:s medlemmar så långt tillbaka i tiden som i december inte kunde återuppta förhandlingarna om utvecklingsagendan. Av det som försiggick under upptakten till Genèvemötet den 15 december fick jag intrycket att detta misslyckande bland annat hade att göra med det sätt på vilket förhandlingarna genomfördes. WTO-medlemmarna förhandlade inte direkt med varandra, utan allt sköttes via ordföranden i WTO:s generalförsamling, och detta tillvägagångssätt var inte särskilt gynnsamt för förhandlingarna. Jag blev än mer övertygad om detta när jag en kort tid efteråt i samband med FAO-konferensen i Rom mötte många ministrar som också beklagade att det inte hade funnits någon direktkontakt, något som de sade att de hade förväntat sig att det skulle finnas.
Jag har i vilket fall som helst kommit fram till slutsatsen att WTO-medlemmarna, om man skall kunna uppnå överenskommelser, måste föra en mer omfattande dialog och arbeta mer intensivt. Som Pascal Lamy redan har sagt kommer vi från vår sida att göra allt vi kan för att se till att 2004 inte blir ett förlorat år. Vi kommer att spela en mycket aktiv roll i denna fråga.
I fråga om förhandlingarnas sakinnehåll vill jag säga att vi absolut inte kan acceptera vilket slags ram som helst för förhandlingsreglerna. Vi ser det som ett grundläggande villkor att en sådan ram skall vara en återspegling av andan och innehållet i Dohadeklarationen. Bland annat är ett viktigt krav att det bör finnas hårdare restriktioner mot åtgärder av typen ”gula lådan” än mot åtgärder av typen ”blå lådan”, vilka snedvrider handeln i mindre utsträckning.
För det andra måste man då man arbetar med exportkonkurrensen behandla alla typer av exportsubventioner parallellt. Som ni vet har vi varit på offensiven i debatten om exportsubventioner, genom vårt förslag om att alla typer av exportsubventioner för ett antal produkter som är viktiga för utvecklingsländer skall upphöra. Vi väntar fortfarande på respons angående detta förslag. På samma gång kan vi inte undgå att lägga märke till den fortsatta avsaknaden av en vilja att göra motsvarande utfästelser gällande andra typer av exportsubventioner. Vad jag vet fick exempelvis Canadian Wheat Board kompensation för sina senaste förluster av den kanadensiska regeringen. Ett annat exempel är Argentina, där man använder sig av differentierade exporttullar för sojabönor och sojabönsmjöl som ett sätt att indirekt subventionera byggandet av landets största sojafabrik. USA fortsätter att använda lager för livsmedelsbistånd för att minska sina överskott. Från första början har vi klargjort att alla åtgärder som gäller exportkonkurrens måste genomföras samtidigt och med samma grad av disciplin. Detta är något vi kommer att fortsätta att arbeta med.
Van Velzen (PPE-DE ).
    Herr talman! Först av allt vill jag tacka de två kommissionärerna för det arbete de utfört och för de frågor de har tagit upp här. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna uppskattar mycket ert engagemang och era ansträngningar, vilka säkert syftar till att göra 2004 till ett mer lyckat år än 2003.
Jag delar kommissionärens uppfattning att vi måste ge medlemsstaterna mer information om Europeiska unionens erbjudande på jordbruksområdet. Det visade sig redan i Cancún att man inte trodde på det, och jag tror att det är lämpligt och nödvändigt att försöka förklara erbjudandet ytterligare. Vad som slår mig är att även om Bob Zoellick gör en stor gest är det ännu oklart exakt vad han föreslår. Vi välkomnar naturligtvis den ökade flexibilitet på denna punkt som nu visas av USA:s regering, men den fråga jag skulle vilja ställa till de två kommissionärerna är den följande: Gäller detta till exempel också bomull? Jag frågar detta därför att USA:s hållning angående bomull vad jag vet fortfarande är ganska hård. Skulle ni kanske kunna berätta lite mer om detta för oss?
Jag undrar också i vilken utsträckning Japan nu kan tänka sig att bedriva en mindre strikt politik angående ris, då frågan om riset som ni vet var ytterligare ett av hindren i Cancún. Skulle ni kanske också kunna ge oss lite ytterligare detaljer om detta?
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna tror att vårt erbjudande på jordbruksområdet – vilket till och med inbegriper möjligheten att minska exportsubventionerna till praktiskt taget noll, och nu också en ökad flexibilitet gällande geografiska förhållanden – är tillräckligt för att vi skall kunna påbörja förhandlingarna. Vi välkomnar också det faktum att erbjudandet ses i ett större perspektiv och inte bara kan gälla jordbruket utan också tjänster och Singaporefrågorna. Tyvärr måste vi också acceptera att det finns en inneboende flexibilitet, men jag tror att det paket vi nu har framför oss bör ge tillräckligt utrymme för att förhandlingarna skall kunna komma i gång.
Något som tenderar att hamna på undantag är debatten om en reformering av WTO. Vi vet alla att det också framgick i Cancún att organisationen inte kan fortsätta att fungera som den gör i dag. Jag hoppas därför att också denna fråga ingår i paketet. Den fråga som kommissionär Pascal Lamy ställde till oss var om vi ville ge honom fullt mandat att påbörja förhandlingarna med det paket han föreslagit. Som representant för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna kan jag ge honom ett rakt svar: Ja, det anser vi att han kan. 
Van den Berg (PSE ).
    Herr talman, herr kommissionär! Ni känner till ståndpunkten hos Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. En snabb nystart av utvecklingsagendan från Doha är viktig för den ekonomiska återhämtningen i Europa. En snabb nystart ligger i hela världens intresse. Vi måste infria våra löften om utveckling: Vi måste få stopp på de jordbrukssubventioner som har rusat i höjden, och i stället låta dem komma miljön och konsumenterna till godo, och använda dem till ett jordbruk som är positivt för tredje världen. Den europeiska handelsagendan måste komma närmare medborgarna.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill se att större prioritet ges åt en agenda för medborgarna. Denna skulle lyda som följer: Motåtgärder. Medborgarna vill ha skydd mot illojal konkurrens på jobbet: Detta är ett erkännande åt era åtgärder gentemot USA i stålkonflikten och mot Sydkoreas orättvisa varvsstöd. Medborgarna vill också ha respekt för naturen och miljön, och de vill ha ett konsumentvänligt jordbruk: Inga djurtransporter, kvalitet framför kvantitet och respekt för naturen. De vill ha socialt inflytande. De vill inte ha produkter som har producerats genom utnyttjande av kvinnor eller genom barnarbete. De vill ha stöd för produkter som framställts inom ramen för rättvis handel och för fria fackföreningar.
Dessutom skulle vår hållning till allmänna preferenssystemet (GSP) göra det möjligt att ge extra stöd till länder där man tar utbildning, hälsovård och fria fackföreningar på allvar, men vi skulle vilja ha ett multilateralt ställningstagande till detta. Från vår synvinkel skulle det med denna hållning bli nödvändigt att släppa Singaporefrågorna, att stryka dem från det avtal som måste skrivas under i sin helhet. Nu är rätta tiden att göra detta. I många utvecklingsländer tror man dock att vi i likhet med USA egentligen inte vill göra detta. Särskilt på jordbruksområdet och i fråga om Singaporefrågorna har budskapet inte riktigt trängt igenom. Vi hoppas att vi kommer att vara generösa mot medlemmarna i den nya alliansen, med andra ord att vi kommer att stoppa exportsubventionerna för produkter som är av kritisk betydelse för dem, att vi kommer att öppna våra marknader, och att vi kommer att hjälpa dem att marknadsföra sina produkter i sina egna regioner och på vår marknad.
Som ni själv säger måste vi vara tydliga angående G-21-gruppen. Vi behöver denna nya och framväxande världsmakt som en multilateral aktör, men G-21-länderna måste också vara medvetna om att de själva också måste ge ett bidrag om de ställer krav på oss. De måste garantera sina medborgare rätten till fria fackföreningar och sätta stopp för barnarbetet och utnyttjandet av kvinnorna. Varför kan inte de vara de första att ge den nya alliansen en chans, som vi gjorde med ”Allt utom vapen”, och tillåta sina länder att importera varor? Det skulle göra Lulas agenda trovärdig.
Arbetet i Europa för billiga mediciner mot aids har till slut givit resultat. Detta visar att Europa inte fokuserar på egna kortsiktiga vinster utan på det större sammanhanget. Detta sätt att se på en fri världsmarknad med rättvisa spelregler kommer att ge oss mycket mer trovärdighet. Jag tror att en omedelbar tillämpning av detta synsätt i medlemsstaterna och Europeiska unionen är den rätta vägen att följa. 
Plooij-van Gorsel (ELDR ).
    Herr talman! Denna förmiddagssession verkar börja förvandlas till ett litet samtal inom den nederländska kontingenten, så vi skall bara fortsätta. Nederländerna är när allt kommer omkring främst en handelsnation.
I september, under debatten i parlamentet om sammanbrottet i Cancúnförhandlingarna, uppmärksammade jag kommissionärerna Pascal Lamy och Franz Fischler på stödet från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp och från mig själv för att snabbt återuppta förhandlingarna medan energin i processen fortfarande fanns. I fråga om detta är och förblir multilateralism den bästa vägen till en fri världshandel, och bilaterala avtal är till nackdel för mindre länder och utvecklingsländer. Vad dessa länder har nytta av är generella standarder som gäller över hela världen.
Kommissionen ser reformeringen av WTO som ytterligare en prioriterad fråga, och jag instämmer med kommissionär Lamy i denna fråga, därför att det finns utrymme för förbättringar av organisationens nuvarande sätt att fungera då detta inte är lämpligt år 2004. Han måste dock komma ihåg att det var medlemmarnas fel att förhandlingarna misslyckades. Det viktigaste är därför att få ett konstruktivt stöd från WTO:s medlemmar för en fortsättning på Doha-programmet. Detta kommer dock inte att bli lätt, mot bakgrund av att det är presidentval i USA i år, och då valkampanjerna förmodligen kommer att vara fyllda av protektionistisk retorik.
Mer framskjutna roller för sekretariatet i Genève och för generaldirektören skulle enligt min mening vara ett steg i rätt riktning. Generaldirektören måste ges rätt att ta initiativ för att skapa mer stöd hos medlemsstaterna och få dem att intensifiera sitt arbete med att återuppta förhandlingarna, och också för att få medlemmarna att hålla de överenskommelser de har ingått. Detta utökade mandat för generaldirektören skulle då få vägas mot den demokratiska kontrollen från en parlamentarisk församling.
I Cancún kom vi en bra bit på väg i denna riktning via en parlamentarisk konferens. Detta arbete måste fortsätta, då den demokratiska styrningen inte kan överlåtas till de icke-statliga organisationerna. För det första har de ingen demokratisk legitimitet, och för det andra framgick det än en gång i Cancún att dessa organisationer inte direkt arbetade för att förhandlingarna skulle lyckas.
Sakinnehållet i den nuvarande agendan bör enligt min mening förbli oförändrat, och Singaporefrågorna och frågorna om tillträde till marknaden är nyckelfrågor i detta sammanhang. Utvecklingsländerna är just de länder som kommer att kunna dra nytta av ett gynnsamt investeringsklimat, sänkta importtullar och tydlig lagstiftning. De sydliga länderna skulle vinna på att handeln underlättades; 80 procent av alla importtullar betalas av utvecklingsländerna. Men Europeiska unionen måste också ge andra medlemmar bättre information, som min kollega W.G. van Velzen redan har sagt. Slutligen ger ELDR-gruppen kommissionärerna Pascal Lamy och Franz Fischler klartecken att arbeta för sin strategi och det föreslagna paketet på detta område, och att fortsätta på den inslagna vägen. 
Talmannen. –
   En gång pepparhandlare, alltid pepparhandlare, fru Plooij-van Gorsel!
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är tacksam för att vi nu har den debatt som vi begärt, även om jag beklagar att andra politiska grupper inte medgav att det skulle läggas fram ett förslag till resolution om förhandlingarna i WTO.
Misslyckandet med att nå en överenskommelse vid WTO:s ministermöte i Cancún bekräftar behovet av att stanna upp och vända på den nuvarande politiken för att avreglera handeln. Vi behöver genomföra sådan politik som främjar rättvisa och skäliga handelssystem, som inriktas på en hållbar utveckling av varje lands verkliga potential, utan att tvinga på människorna i världen några förbindelser som innebär dominans och beroende, och främja handelssystem som också är inriktade på att snabbt förbättra deras levnadsvillkor och förstärka deras rättigheter och sociala regelverk. Kommissionens nuvarande mandat blockerar emellertid detta behov. Den viktiga sociala mobilisering som har ägt rum i hela världen, särskilt vid det europeiska forumet för socialpolitik, och riktat sig mot WTO och dess olika förslag, särskilt överenskommelsen om tjänster som äventyrar de kvalificerade tjänsterna i allmänhetens intresse, visar oss på behovet av att granska kommissionens mandat. Vi kan inte tillåta att Europeiska unionen fortsätter att ställa sig på Förenta staternas sida inom viktiga förhandlingsområden, särskilt när det gäller jordbruk, avreglering av tjänster, det som kallas de ”nya Singaporefrågorna”, investering, konkurrens och offentlig upphandling. Hänsyn måste också tas till områden som är av vikt för textil- och beklädnadsindustrin, särskilt i länderna i södra Europa, exempelvis Portugal, så att sysselsättning och utveckling kan tryggas inom enorma områden för vilka dessa industrier är av stor betydelse.
Följaktligen upprepar vi behovet av att återigen granska det nuvarande mandatet för att undvika de olycksaliga sociala och miljömässiga effekter som blir effekten av de handelssystem som WTO har inrättat. Vi vill ha en rättvis handel som inriktar sig på utveckling, allmän hälsa, respekt för miljön och kulturell mångfald. Vi måste ta det tillfälle i akt som vi fick på grund av misslyckandet med att nå en överenskommelse i Seattle, Cancún och nyligen i Genève för att granska de förslag som kommissionen lagt fram, och fundera över denna jämvikt som det finns så stort behov av. Därför ställer jag frågan om huruvida kommissionen är beredd att granska sitt nuvarande mandat och genomföra förhandlingar inom ett nytt ramverk, där man respekterar de principer som jag just hänvisat till. 
Lannoye (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har redan haft tillfälle att vid ett utskottssammanträde uttrycka min besvikelse till kommissionär Pascal Lamy över kommissionens nya förslag och, i sista hand, min besvikelse över att rådet bekräftade dem.
Med tanke på hans mustiga påpekanden dagen efter sammanbrottet för samtalen i Cancún förväntade jag mig faktiskt att kommissionen skulle tänka mer i de banorna att man föreslog en genomgripande översyn av det internationella handelssystemet, snarare än att anta en ny taktisk ståndpunkt. I själva verket är det inte en strategisk förändring som vi diskuterar i dag, utan snarare en taktisk omläggning. Särskilt när det gäller Singaporefrågorna redogör kommissionär Lamy för en större flexibilitet från kommissionens sida, det slags flexibilitet som uppstod just i slutet av Cancúnprocessen, alltför sent enligt min åsikt. Men är flexibilitet fortfarande frågan för dagen?
Hur som helst måste jag erinra er om att det i Dohadeklarationen krävdes en enhällig och tydlig överenskommelse om förhandlingsarrangemangen för dessa frågor. Vi vet i själva verket att det i sakernas nuvarande läge inte finns någon möjlighet till en sådan överenskommelse. G90-länderna, som är de fattigaste, har upprepat att de motsätter sig att förhandlingar påbörjas om Singaporefrågorna. Jag tror att det står klart att utvecklingen i dessa länder inte kan gynnas av sådana förhandlingar: deras prioriteringar finns på annat håll, vilket är förståeligt. Både när det gäller teknik och humanresurser är dessa länder dåligt rustade för att spela en effektiv roll i sådana förhandlingar, som bara skulle bidra till ännu större påfrestningar på en tidtabell som redan är mycket snäv, vilket alla inser. Jag tror att om Europeiska unionen för ögonblicket överger Singaporefrågorna, eller åtminstone ställer dem på sparlåga, skulle unionen ge en kraftig och meningsfull signal till G90, och visa dem att vi är mottagliga för deras bekymmer. Denna inställning skulle till och med vara ett smart strategiskt drag därför att det skulle göra läget för Europeiska unionen mer positivt när det gäller jordbruk: vi skulle få mer manöverutrymme.
Vad gäller övriga jordbruksfrågor anser jag inte att WTO är ett lämpligt forum för att behandla alla människors rättigheter och skyldigheter. Jag tror att det är viktigt och brådskande att vi återigen påbörjar en dialog inom ett organ som exempelvis FAO, där vi kan föra en lugn diskussion om livsmedelssäkerhet samt om skydd och utveckling för jordbruksområden. Jag anser i synnerhet att ett brådskande ärende som exempelvis bomullsfrågan, som togs upp i Cancún, skulle ges högsta prioritet av Europeiska unionen, och jag vore tacksam om kommissionärerna kunde beakta detta. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Vi välkomnar amerikanernas kungörelse nyligen om att de återigen skall börja tänka multilateralt. Efter det att diskussionerna i Cancún kollapsade fanns det oroande tecken på att Förenade staterna skulle överge de multilaterala reglerna och tvinga fram en rad bilaterala avtal runt om i världen.
Mot bakgrund av WTO-diskussionerna oroar jag mig främst för jordbruket. Det oväsen som amerikanerna nu för i detta avseende oroar mig, och jag anser att de försöker ändra förutsättningarna för jordbruket. Europeiska jordbrukare har undertecknat ett reformavtal som innebär kolossala omvälvningar inom sektorn, men de vet åtminstone vart de är på väg. Det är helt oacceptabelt att föreslå ett återupptagande av förra årets Luxemburgavtal. Våra jordbrukare behöver politisk stabilitet för att planera sin framtida affärsverksamhet och sina familjers livsuppehälle. Det får inte vara fråga om att gå tillbaka, under påtryckningar från amerikanerna, när det gäller något av de åtaganden som vi har ingått med våra jordbrukare. Jag uppmanar kommissionen att tydligt tillkännage att den inte tolererar sådana påtryckningar, och att den kommer att försvara det befintliga avtalet med rigorösa metoder.
Slutligen skulle jag även vilja påminna kommissionen att det inte finns något mandat för att förhandla bort det rådande systemet för exportbidrag. Amerikanerna kan inte tillåtas kräva ett stopp för exportbidragen samtidigt som de fortsätter att genomföra en rad system som har exakt samma effekt för amerikanska jordbrukare. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Som jag redan har påpekat här i kammaren ålägger oss den kristliga kärleken att ta itu med utvecklingsagendan på ett mer konstruktivt sätt. Med tanke på det har jag ett antal kommentarer om den nuvarande strategin.
Den första gäller jordbruket. EU kom överens med Förenta staterna om ett ramverk före Cancún. Förenta staternas handelsrepresentant Bob Zoellick förklarade nyligen att han var positiv till att man skulle återuppta förhandlingarna i den nuvarande förhandlingsrundan. Jag förmodar att kommissionären diskuterar detta med honom för att komma fram till ett ramverk där klara åtaganden skisseras.
En andra beståndsdel i Dohas utvecklingsagenda är tillverkningen och importen av opatenterade läkemedelsprodukter för utvecklingsländer som befinner sig i en allvarlig hälsokris. Det komplexa importförfarandet för billiga läkemedel behöver förenklas. Förenta staterna är en strategisk aktör här, så en bättre genomförbar lösning måste överenskommas med dem. Jag kan inte finna något nödvändigt klargörande på den punkten i kommissionens dokument.
När allt kommer omkring är denna förhandlingsrunda en utvecklingsrunda. Förhandlingarna måste inte fokuseras på Singaporefrågorna, utan i stället i högre utsträckning på utvecklingsfrågor. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, kommissionär Lamy, kommissionär Fischler! Jag uppskattar och stöder kommissionens strategi som är inriktad på multilateralism. I mycket högre grad än Förenta staterna behöver Europa en multilateral grund för att kunna utveckla den internationella handeln.
Herr talman, herrar kommissionärer! Det är en punkt som jag inte alls är ense med er om. Kommissionär Pascal Lamy sade att när det gällde jordbruket påbörjar man förhandlingar på nytt, och Europeiska unionen är inte alltid på defensiven. Jag tror inte detta är helt sant på en politisk nivå. Naturligtvis har även Förenta staterna jordbruksproblem, med tanke på protektionism och Japan, men Europa förblir en hörnsten i det globala systemet med protektionism och statlig bidragshysteri till förmån för jordbrukare i de rika länderna. Den s.k. reformen har inte inneburit tillräckliga framsteg i detta avseende. Man behöver bara titta på Europeiska unionens budgetar: vi fortsätter att spendera 40 procent av unionens budget på subventioner och på att skydda rika jordbrukare, som företräder en sektor på nedgång i den europeiska ekonomin.
Är det möjligt att vissa människor inte förstår att vi diskuterar framtiden för Europas internationella handel? Måste vi diskutera detta med kommissionär Pascal Lamy – och det vore droppen som fick bägaren att rinna över! – och med kommissionär Franz Fischler? Jag har personligen ingenting mot kommissionär Fischler, men vi har en kommissions- eller en rådsföreträdare för jordbruk – och inte för teknik eller för industri. Hur är det möjligt?
Avslutningsvis, herr talman, förblir jordbruket hindret i de viktigaste förhandlingarna om Europas världshandel, och jordbruksprotektionism skadar Europa i utvecklingsländernas ögon. 
Schwaiger (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det upprepade stödet i dag från vår grupp, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, till kommissionens båda förhandlingspositioner visar att även vi förespråkar att alla skall vara flexibla när förhandlingarna gäller jordbruk, för att se till att sådana förhandlingar faktiskt hålls, och att de andra som deltar i dem borde följa oss inte bara genom att tillkännage reformer, utan också genomföra dem. Det är min första punkt.
Den andra punkten är att vårt nuvarande stöd för det mandat som kommissionen och rådet fått också betyder att vi här i Europaparlamentet måste vara konsekventa. Det är inte godtagbart att vi här i kammaren stöder kommissionen med stor majoritet, samtidigt som samma grupp och samma föredragande i Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen sammanställer rapporter som är diametralt motsatta det som vi sagt till WTO. Jag hänvisar till förhandlingarna om de regionala partnerskapsavtalen, där samma principer måste tillämpas, inbegripet exempelvis Singaporefrågorna. Det vi anser är ytterst viktigt är det ömsesidiga öppnandet av marknader och naturligtvis även preferensbehandlingen för våra AVS-vänner. Men vi får inte ge två motsatta budskap, och vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet kommer att se till att vi förblir samstämmiga, kanske genom att tillsammans med andra ledamöter skapa en majoritet här i kammaren.
Min tredje punkt är att vi här i kammaren måste försöka, om parlamentet skall bli aktivt, att spela en viktig och ledande roll, vilket – hur svårt det än kan vara – innebär att våra partner i Förenta staternas kongress kommer att vara konstant inblandade. När allt kommer omkring är de våra största handelspartner, och vi vill inte hamna i kölvattnet efter indierna och kineserna. 
Désir (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag, som svar på kommentaren nyss från Elly Plooij, där hon pekade på det stora antalet nederländska ledamöter som är närvarande, säga att det inte är för att mitt förnamn är nederländskt – vilket det är – som jag deltar i debatten i dag, utan därför att jag tror att vi alla som valda företrädare i Europeiska unionen är mycket oroade över att de multilaterala handelsförhandlingarna har tagits upp på nytt.
Jag tror, herrar kommissionärer, att den märkligaste aspekten i meddelandet av den 26 november som ni lade fram i rådet i själva verket var en helomvändning i Singaporefrågorna. Jag är glad över att ha varit en av de ledamöter i kammaren som kommissionär Pascal Lamy hänvisade till, som talade om för er i vilken utsträckning förhandlingarna om Singaporefrågorna på ett meningslöst sätt tyngde ned hela företaget. Liksom Paul Lannoye tror jag inte att WTO är rätt forum för att behandla flera av dessa frågor.
Jag vill bara tala om för er hur skamligt det i dag vore att göra alltför lite, alltför sent. Ni hade förstahandserfarenhet av detta i slutet av Cancúnkonferensen: den sista dagen ville ni påpeka att ni var beredd att dra tillbaka några av dessa frågor, men då hade förtroendet gått upp i rök, och detta initiativ var inte tillräckligt för att få diskussionen tillbaka på rätt spår.
I själva verket går ni i dag med på att utesluta flera av Singaporefrågorna – investering och konkurrens – från själva företaget, från den övergripande överenskommelsen, men ändå behålla dem på förhandlingsbordet för de multilaterala överenskommelser som ni vill förhandla om; genom att göra så skapar ni misstroende och fientlighet. Jag tror att alla ansträngningar i stället måste göras för att återställa förtroendet mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna.
Detta ger en antydan om det problem vi har när vi läser ert meddelande. Vi får en känsla av att ni försöker dra lärdom av misslyckandet i Cancún, men samtidigt ger ni intryck av att bara gå halva vägen, och att göra det baklänges. Det är som om ni vill att allting skall ändras, under förutsättning att allting förblir så som det är, för att använda sig av Lampedusas ord. Ni ber till exempel om att få behålla ert förhandlingsmandat, som går tillbaka till tiden före Seattle, och begär att modifieringarna skall vara så små som möjligt. Ni vill vidhålla era ståndpunkter om jordbruket. Ni vill bibehålla Europeiska unionens ursprungliga mål när det gäller avreglering av utvecklingsländernas marknader och avregleringen av tjänster; det senare med en mycket påtaglig tvetydighet när det gäller tjänster i allmänhetens intresse, vilket vi har påmints om. Ni sade faktiskt att de inte skulle beröras, men samtidigt uppger ni att ni vill avreglera miljötjänsterna, vilka hör till de viktigaste tjänsterna i allmänhetens intresse. Jag tänker uppenbarligen på vatten.
Ni kommer rentav med ett mycket diskutabelt påstående. Ni säger, och jag citerar, att enligt er åsikt är WTO inte ett strukturellt orättvist system som behöver återges jämvikten. Jag tror att ni genom att komma med ett sådant påstående vänder ryggen till Dohaandan, där vi just erkände gentemot våra partner i utvecklingsländerna att handelssystemet sedan slutet av Uruguayrundan inte hållit vad det lovat, inte hade fungerat rättvist och gagnat utvecklingen för samtliga, och att det behövde återges jämvikten.
Kommissionens meddelande kännetecknas därför av ståndpunkter som hotar att försena återupptagandet av dialogen. Jag tänker till exempel på den mycket allvarliga kritiken av preferenssystemet eller systemet med särskild och särskiljande behandling. 2004 får inte bli ett bortglömt år. Det gläder mig att ni har tagit upp er pilgrimsstav för att återuppliva dialogen med länderna i G20 och G90. Det är en inställning som står i skarp kontrast till det tal som ni höll i Cancún, vilket uppfattades som mycket hånfullt av vissa av dessa länder. Vi behöver göra upp en ny dagordning; vi behöver på nytt bygga upp förtroende kring Dohaagendan – men en förbättrad Dohaagenda – och kring en genomgripande reform av WTO, av hur den fungerar, dess bestämmelser och dogmer, så att organisationen verkligen står till tjänst med utveckling för alla. Vi behöver se till att återfå jämvikten i detta internationella handelssystem, och inte fortsätta att låta avregleringen och den fria handeln vara vår enda prioritering, eftersom dessa båda inte kan vara annat än orättvisa när aktörerna är så väldigt olika. 
De Clercq (ELDR ).
   – Herr talman! Alla känner till att den senaste ministerkonferensen i Cancún blev ett sorgligt misslyckande. Det är därför bra att kommissionen nu vill tillgripa nya åtgärder för att få i gång förhandlingarna. Den föreslagna utvecklingsrundan får inte misslyckas; den måste få ett lyckat resultat. När allt kommer omkring är det mycket som står på spel. Det finns en risk för att Världshandelsorganisationen och det multilaterala handelssystemet blir fullständigt underminerat. Bilaterala och regionala handelsöverenskommelser är inte något genomförbart alternativ i en alltmer globaliserad värld, och i ett system som har bidragit till stabil och hållbar ekonomisk tillväxt i nästan 55 år nu. Därför är det hög tid att den välkomna diskussionen om innehållet kompletteras med förbättringar av WTO:s arbetsmetoder.
Förhandlingar och beslutsfattande i samförstånd i ett forum med 148 ledamöter kräver förfaranden som är tidsenliga, enkla och effektiva, men för närvarande är det just det som WTO:s förfaranden inte är. Det är min djupt rotade övertygelse att WTO behövs mer än någonsin, därför att – särskilt när det gäller Europeiska unionen – en fortsatt avreglering av världshandeln och undanröjande av handelshindren är nyckeln till ökad ekonomisk tillväxt och sysselsättning. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Efter misslyckandet vid WTO-konferensen i Cancún blev decembermötet med WTO:s rådsmöte i Genève en pseudohändelse, vilket än en gång visar att WTO befinner sig i kris och att den handelspolitik som organisationen praktiserar inte längre är hållbar. Ett ytterligare bevis för detta är det ökande motståndet mot WTO:s handelspolitik från den internationella sociala rörelsens sida.
Kommissionen spelar en avgörande roll i WTO:s nuvarande handelspolitik. Dess taktiska ansatser visar att det som verkligen gäller för organisationen inte är utvecklingspolitik och rättvis global handel, utan bara frihandel. Ni frågade om min grupp skulle ge er mandat för att göra det som ni har beskrivit. På det kan jag bara säga att det kommer vi inte att göra. Vad skulle vi vilja ge er mandat för?
Till att börja med är det hög tid att vi rättar oss efter önskemålen i många utvecklingsländer och gör en bedömning av vad WTO:s politik har åstadkommit hittills.
Sedan måste exportstöd för jordbruksprodukter, som ruinerar miljontals jordbrukare i länderna i söder, avskaffas en gång för alla. I stället för att överhopa utvecklingsländer med europeiska jordbruksprodukter till priser som innebär att man bara lämpar av produkterna, måste Europeiska unionen hjälpa dessa länder att utveckla sunda inrikesmarknader och regional ekonomisk aktivitet.
För det tredje måste GATS-förhandlingarna stoppas, som kommer att leda till massiva avregleringsrundor för tjänster i allmänhetens intresse, vilket de hittills har besparats. Detta är ytterligare ett exempel där det vore bättre att kommissionen, i stället för att signalera att det påbörjas nya avregleringsrundor, skulle ägna mer uppmärksamhet åt utvärderingen av vad som hittills har uppnåtts. Jag kan komma med en förutsägelse: det kommer att finnas få poster på debetsidan i balansräkningen när det gäller kvalitet, försörjningssäkerhet eller prisstabilitet.
För det fjärde finns det ingen anledning att göra några förändringar av det som vi kallar Singaporefrågorna; de behöver helt enkelt bara sopas undan. I stället för att i all oändlighet utvidga WTO:s behörighet och lägga nya frågor att behandla till agendan, måste man ta itu med de återstående uppgifterna på utvecklingsagendan. I synnerhet måste WTO:s arbete återigen fokuseras på sådana övergripande frågor som hållbar utveckling och hälsovård.
För det femte behöver vi noggrant granska WTO:s strukturer och arbetssätt. Vi vill att WTO skall bli demokratiskt, att förhandlingarna skall vara öppna, att alla dess medlemsstater skall behandlas som jämbördiga och att förfarandet för att lösa tvister skall ses över. Vi vill särskilt att WTO skall medverka i FN:s och ILO:s internationella avtal.
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Jag noterar att den dramatiska kollapsen för samtalen i Cancún, som skulle ha fungerat som ett slags elektrisk stöt, särskilt på européerna, inte gav anledning till några grundläggande överväganden om den faktiska beskaffenheten i det pågående förfarandet för att avreglera världshandeln. Inget verkligt nytt förslag har lagts fram sedan dess för att åstadkomma någon påtaglig förbättring.
Med tanke på hur viktig jordbruksfrågan är hade det varit bra om man särskilt hade övervägt avsikten med att inbegripa frågan i ett förfarande som i sin nuvarande form inte tillåter att man tar hänsyn till dess särdrag, trots att det gäller en sektor som bestämmer livsmedelsområdets suveränitet och utgör grunden för utvecklingen.
Med tanke på den betydelse som de europeiska länderna ger dessa två parametrar kunde man ha tänkt sig att det var de som skulle ställa denna nyckelfråga. Så är inte fallet, som vi ser. Vi beklagar att detta inte skett, eftersom det innebär allvarliga påfrestningar på framtiden för förfarandet. 
Talmannen.
   – Vi har nu kommit fram till omröstningarna, och avbryter debatten som fortsätter i eftermiddag. 

– Mina damer och herrar! Innan vi börjar omröstningen ger jag ordet till Stefano Zappalà för ett förslag i en fråga som vi inte löste i början av gårdagens sammanträde, och det gäller när vi skall rösta om hans betänkande: på torsdag här i Strasbourg, eller under sammanträdesperioden i Bryssel, med hänsyn till att debatten om frågan enligt vår föredragningslista i varje fall har planerats till torsdag förmiddag. 
Zappalà (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi – och alltså jag personligen som föredragande – stöder begäran från Europeiska socialdemokratiska partiet att debatten om möjligt skall hållas på torsdag förmiddag kl. 10.00, och att omröstningen – som var beslutande i den första behandlingen – uppskjuts till nästa sammanträdesperiod, dvs. den i Bryssel vid månadens slut. 


Roure (PSE ),
   – Herr talman! Jag skall uttrycka mig kortfattat. Denna konvention är det första globala instrumentet för att bekämpa brottsliga nätverk som innehåller allmängiltiga definitioner för grundläggande begrepp om straffrätt i samband med kampen mot organiserad brottslighet. Det internationella samfundet har nu ett omfattande instrument för att gemensamt bekämpa ökningen av den organiserade brottsligheten. Jag uppmanar därför de medlemsstater i Europeiska unionen som ännu inte har ratificerat denna konvention att göra det snabbt.


Pesälä (ELDR ),
   . – Herr talman! Europeiska unionens råd har vid tre toppmöten angett att jordbruk i framtiden kommer att kunna utövas också i de områden som har särskilda problem. Att ha sin försörjning genom jordbruket är mycket viktigt i dessa områden, eftersom det finns önskemål om att hålla landsbygden levande och beboelig. Det har också ett särskilt kulturellt och miljömässigt värde.
Jag tror att det är viktigt att man vid alla reformer som gäller landsbygden bör ta hänsyn till de kriterier som gäller för jordbruksområden i norr. I mitt betänkande föreslår jag att kommissionen skall slå fast tydliga definitioner och kriterier, som grundar sig på klimat, längd på växtsäsongen, låg befolkningstäthet och perifert läge, så att de nordliga jordbruksområdenas ständiga handikapp kan beaktas. Den grundläggande förutsättningen anser jag är att åtgärderna inom den gemensamma jordbrukspolitiken måste utvecklas så att större hänsyn tas till de särskilda villkor som råder i de norra jordbruksområdena. En idé vore att regionalisera GJP och göra den mer flexibel, så att den på ett effektivare sätt kan identifiera de nödvändiga förutsättningarna för att jordbruk som drivs på olika håll kan konkurrera på jämbördig grundval på den inre marknaden. 

Breyer (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag beklagar att jag reagerade alltför sent. Jag vill ta bort mitt namn från Breyerbetänkandet med tanke på det beslut som fattats av majoriteten här i kammaren om att stödja kärnkraftsstationer som är under uppbyggnad inom och utanför EU, vilket är diametralt motsatt min egen ståndpunkt. Jag ber er därför att ta till protokollet att jag önskar avstå från att stå som föredragande för detta betänkande. 
Talmannen. –
   Herr Breyer! En föredragande förklarar vanligen detta före den slutliga omröstningen, men jag inser att vi kanske har gått alltför snabbt fram med omröstningen. Er förklaring kommer att noteras i protokollet.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Trots den uppenbara mångfalden växter som vi behandlar, vilket i grund och botten skulle rättfärdiga ett eget institut i gemenskapen, har växtvarieteterna under lång tid inte bara varit handelsvaror som skall studeras och konsumeras, utan den mänskliga kreativiteten har helt klart spelat en roll i dess utveckling.
Med tanke på den mångskiftande industriella äganderätt som står på spel i frågan och de särskilda kännetecken som ingår, röstade jag för betänkandet därför att – och detta belystes av rådet och kommissionen – jag godtar behovet av att få gemenskapens system för att skydda växtvarieteterna att motsvara direktivet om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar.
Värdet av rättssäkerhet och skyddet av uppfinnare och nyskapare, sammanfogandet av dessa båda och betydelsen av dem i dag låter förstå att man bör garantera samstämmighet mellan användarnas rättssystem och korslicenser för de växtvarieteter som inbegriper patenterade uppfinningar.
Denna harmonisering kommer särskilt att garantera att den som innehar ett biotekniskt patent kan använda en växtvarietet som innehåller hans eller hennes uppfinning när den som innehar rätten till växtvarieteten vägrar att bevilja en avtalslicens och när uppfinningen representerar viktiga tekniska framsteg av stort ekonomiskt intresse. 

Piscarreta (PPE-DE ),
   . Olagligt, icke deklarerat och oreglerat fiske är en mycket destruktiv praxis, ett sätt att fiska som är negativt för bevarandet och den hållbara förvaltningen av fiskeresurserna. Fiske av tonfisk hör till de typer av fiske som drabbas svårast av denna olagliga praxis. Det bör tilläggas att gemenskapens flottor är bland de största exploatörerna av dessa bestånd. I detta sammanhang har EU spelat en ledande roll för att bekämpa denna typ av fiske, särskilt genom att kämpa mot bekvämlighetsflagg. Dessa åtgärder visar sig emellertid vara klart otillräckliga.
I Portugal, särskilt vid Algarvekusten, känner vi mycket väl till det olagliga, icke deklarerade och oreglerade fisket, men jag skall inte upprepa de anklagelser som jag redan har framfört här i kammaren. Jag stöder emellertid detta betänkande, som jag anser kommer att hjälpa till att bevara fiskbestånden såväl som att göra gemenskapens vatten lite lugnare. Jag stöder betänkandet därför att medlemsstaterna där uppmanas att vidta ansträngningar för att förhindra att deras medborgare deltar i olagliga fiskeaktiviteter.
Jag gratulerar Patricia McKenna till detta betänkande som, när det väl genomförs, effektivt skulle kunna lösa problem som vi alla känner till, även om vi finner att det är svårt att bekämpa dem. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Denna fråga gäller det lyckade förslaget att uppdatera en gemenskapsförordning som sammanfogar de kontrollåtgärder som de olika regionala fiskeorganisationerna har kommit överens om. Sedan förordningen antogs har organisationerna godkänt nya åtgärder, som måste införlivas i gemenskapens lagstiftning. I synnerhet föreslår nu Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten (ICCAT), en regional fiskeorganisation som har spelat en ledande roll för att bekämpa olagligt, okontrollerat och oanmält fiske, ett åtgärdspaket för att möta denna destruktiva sed, som koncentrerar sig på fiske som görs från fartyg som seglar under bekvämlighetsflagg.
Något som också behöver åtgärdas är den dåliga kvaliteten på de uppgifter som lämnas av flaggstaterna, och bortsett från att detta är en av flaggstaternas mest grundläggande skyldigheter gör det all bedömning av bestånden mindre tillförlitlig. Eftersom gemenskapens fartyg utgör en av de större flottorna som fiskar i dessa bestånd måste EU inta en ansvarig hållning och föregå med gott exempel.
Jag är ense med föredraganden och välkomnar ICCAT:s ansträngningar för att ta tag i regleringen av dessa problem, och accepterar en hållning som kommer att inspirera andra regionala fiskeorganisationer och stimulera annan internationell utveckling på området.
Jag har stött detta betänkande och röstat för det. 

Coelho (PPE-DE ),
   . Jag stöder Hubert Pirkers utmärkta betänkande, där det föreslås en omgestaltning av 1997 års gemensamma åtgärder för att bekämpa nya syntetiska droger snabbare och mer effektivt.
Vi står inför problemet med en stadig ökning av tillverkning och handel med syntetiska droger, och här är det mycket brådskande att sätta in rigorösa och effektiva former av kontroll. I detta förslag vill man både uppdatera denna gemensamma åtgärd och samtidigt skapa större insyn och öka omfattningen av gemensamma åtgärder när det gäller utbyte av information, riskbedömning och kontroll av nya syntetiska droger. Detta har varit ett extremt effektivt instrument för att skapa ett snabbt informationsutbyte, och omfattningen utökas nu till alla nya syntetiska och narkotiska droger, inbegripet dem som skulle kunna definieras som läkemedel.
Vi bör också välkomna det faktum att strukturerna skall förenklas, som föredraganden föreslår, för att se till att informationsutbytet och riskbedömningarna genomförs så enkelt och effektivt som möjligt.
Vi hoppas att den gemensamma åtgärden inte begränsar sig till att fungera enbart som en mekanism för akuta ingripanden, utan också i framtiden tjänar till att erbjuda långsiktig kontroll av syntetiska ämnen med hjälp av ett konstant informationsutbyte mellan medlemsstaterna, Europol och Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN). 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta i huvudsak tekniska betänkande syftar till att aktualisera och utvidga omfattningen av den gemensamma åtgärden och förbättra informationsutbytet, riskbedömningen och kontrollen av syntetiska och narkotiska droger på grundval av de nuvarande förfarandena, exempelvis systemet för tidig varning, mekanismen för bedömning av de sociala hälsoriskerna – via en vetenskaplig kommitté – och förfarandet med kontroll genom medlemsstaterna. Man kan hoppas att vi i framtiden inte bara genomför mekanismen för akuta ingripanden utan att nya syntetiska droger också på lång sikt kommer att kontrolleras genom ett fortgående informationsutbyte.
Jag delar min grupps ståndpunkt om föredragandens avsikt när han belyser syftet med att förenkla strukturen för informationsutbytet genom att föreslå ett antal ändringsförslag som syftar till att göra hela förfarandet mer effektivt. Följaktligen behöver detta betänkande vårt fulla stöd. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Kommissionens förslag syftar till att aktualisera, förbättra och utvidga den gemensamma åtgärden från juni 1997 när det gäller informationsutbyte, riskbedömning och kontroll av nya syntetiska droger genom Europol och ECNN.
Genom samordningen av tre aspekter – ett system för tidig varning, riskbedömning som görs av en vetenskaplig kommitté, EU-åtgärder för att anmälda ämnen skall underkastas kontrollåtgärder i medlemsstaterna – har den gemensamma åtgärden visat att den är effektiv och att den fullständigt kan rättfärdiga sin existens och förfarandena för klargöranden, och jag välkomnar liksom föredraganden att åtgärden utvidgas till att omfatta ny narkotika, och att det införs tidsbegränsningar för varje steg i förfarandet.
Med tanke på att förslaget fick bred majoritet i parlamentets vetenskapliga kommitté motsvarar detta förslag, med de ändringsförslag som föredraganden lagt fram, önskemålen från dem som inte har gett upp kampen mot narkotika eller valt minsta motståndets väg, vilket fritar dem från ansvar.
Jag röstade för betänkandet därför att jag tror att detta är ett nyckelområde för medlemsstaternas framtid, särskilt bland unga människor, vilket fullständigt rättfärdigar nära samordnade åtgärder som möjliggör snabb reaktion och effektiv kontroll av narkotiska droger och nya syntetiska droger när det gäller beskaffenhet, ursprung, handel och konsumtion. 

Coelho (PPE-DE ),
   . Jag välkomnar Europeiska gemenskapens tillträde till den internationella konventionen mot organiserad brottslighet, med andra ord FN:s konvention om gränsöverskridande organiserad brottslighet och hithörande protokoll mot människohandel och människosmuggling.
Denna ytterst viktiga konvention är det första lagligt bindande FN-instrumentet på området och det första globala instrument som är utformat för att bekämpa brottsliga nätverk; den fastslår allmängiltiga definitioner av vissa grundläggande koncept för straffrätt som hänför sig till kampen mot den organiserade brottsligheten.
Det krävs största möjliga samarbete, grundat på gemensamma förfaranden och minsta möjliga harmonisering av lagstiftningen. Bara på detta sätt kommer vi att kunna bekämpa gränsöverskridande brottslighet på ett mer effektivt sätt, och förhindra brottsliga nätverk från att utnyttja de skillnader och kryphål som finns i medlemsstaternas lagstiftning.
Denna konvention måste göra det möjligt för de stater som undertecknar den att samarbeta mer effektivt för att bekämpa organiserad brottslighet genom att harmonisera definitionerna av enskilda överträdelser i de olika nationella lagstiftningssystemen. Det kommer att finnas fyra typer av allvarliga överträdelser: inblandning i ett organiserat brottsligt nätverk, penningtvätt, obstruktion av rättvisan och korruption. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Med tanke på de extremt torftiga levnadsförhållandena för miljoner och åter miljoner invandrare och offren för människohandel i hela världen och i Europa, vilka tvingas utstå oacceptabelt utnyttjande och förnedring, utan några rättigheter, välkomnar jag rådets ingående av avtalet om FN-konventionen om organiserad gränsöverskridande brottslighet och hithörande protokoll mot människohandel och människosmuggling.
Detta är ett instrument för internationell lagstiftning som kommer att bidra till ett närmare samarbete mellan länderna i kampen mot den organiserade brottsligheten, särskilt genom att harmonisera definitionerna av överträdelserna (inblandning i ett organiserat brottsligt nätverk, penningtvätt, obstruktion av rättvisan och korruption), med hjälp av åtgärder som omfattar ömsesidigt rättsligt bistånd och gemensamma undersökningar.
Protokollen är i sin tur utformade för att göra det möjligt att utveckla åtgärder för att bekämpa människohandel – särskilt med kvinnor och barn – och därmed skydda sådana människor mot slaveri, sexuellt utnyttjande och olaglig anställning. Dessa åtgärder innebär även att förse offren med hjälp och stöd. Detta är åtgärder som behöver genomföras snabbt och effektivt, och de måste absolut kompletteras med andra politikåtgärder för att bekämpa de djupt rotade samhälleliga orsakerna till dagens organiserade ekonomiska brottslighet, från ekonomiska brott till utnyttjande av män, kvinnor och barn. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Konservativa Europaparlamentariker stöder samarbete om frågor om gränsöverskridande organiserad brottslighet på mellanstatlig nivå inom ramen för Förenta nationerna. Vi kan dock inte stödja den växande trenden när det gäller harmonisering av strafflagstiftningen på EU-nivå, eftersom detta är onödigt och opraktiskt. På grund av detta kommer vi att lägga ned våra röster om detta betänkande. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Avsikten med FN:s konvention är att göra det möjligt för de länder som ratificerar den att samarbeta effektivt vid bekämpningen av organiserad brottslighet, genom att definitionen av brott harmoniseras i de olika nationella lagstiftningssystemen, så att en handling som utgör ett brott i en av de undertecknande staterna också betraktas som ett brott i de andra undertecknande staterna. I detta sammanhang kommer det att bli det första globala instrumentet för att bekämpa brottsliga nätverk, som allmängiltigt kommer att definiera vissa grundläggande straffrättskoncept i kampen mot den organiserade brottsligheten. Det kommer också att bli det första rättsligt bindande FN-instrumentet på området.
I de två protokollen fastslås rigorösa åtgärder som är utformade för att bekämpa människohandel – särskilt med kvinnor och barn – och därigenom skydda sådana personer från slaveri, sexuellt utnyttjande och olaglig anställning.
I detta sammanhang bör det noteras att åtgärder medtagits om att ge både rättsligt och materiellt stöd till offren för människohandel. I artikel 6 åläggs följaktligen de undertecknande staterna inte bara att se till att ge information om gällande rättsliga och administrativa förfaranden, utan också att anta åtgärder som är ägnade att bidra till att offren för människohandeln återhämtar sig fysiskt och psykiskt.
Med tanke på vikten av dessa frågor, och denna konventions verkligt banbrytande beskaffenhet, kunde jag inte göra annat än rösta för betänkandet. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag stöder detta initiativ och betonar den brådskande nödvändigheten av att anta ett antal bestämmelser om skydd för miljön med hjälp av straffrätten. Olika miljökatastrofer har inträffat, exempelvis ”Prestige”haveriet nyligen utanför Galiciens kust. Erforderliga åtgärder måste antas om föroreningar genom fartyg, för att hindra att liknande katastrofer upprepas.
Jag håller med föredraganden när han säger att förslaget till direktiv om att skydda miljön med hjälp av straffrätten måste antas så snart som möjligt, eftersom det möjliggör harmonisering av straffrättsliga påföljder och andra avskräckande åtgärder som är tillämpliga för orsakande av föroreningar som kränker gemenskapens lagstiftning.
Avsikten med detta rambeslut är att stärka denna straffrättsliga ram med åtgärder som är utformade för att harmonisera medlemsstaternas rättsinstrument och lagstiftande instrument när det gäller brottet med föroreningar som orsakas av fartyg, och att ge rättslig behörighet (genom att förhindra behörighetskonflikter) och främja samarbete mellan medlemsstaterna (genom att etablera kontaktpunkter för informationsutbyte).
Vi måste upphöra med den variation på sanktionsnivåer som vi nu har, vilket till slut skapar snedvridningar i de potentiella konsekvenserna för olyckor som innebär föroreningar, särskilt de ekonomiska konsekvenserna för den plats där den inträffar, eftersom denna förorening kan beröra flera medlemsstater i unionen. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   . Konservativa Europaparlamentariker anser att föroreningar som orsakas av fartyg är ett problem som man måste ta itu med. Vi instämmer i vissa av de åtgärder som föreslås i betänkandet, däribland inrättandet av gemensamma utredningsgrupper. Vi kan dock inte stödja den växande trenden när det gäller harmonisering av strafflagstiftningen inom EU, och kan följaktligen inte stödja detta betänkande. 
Queiró (UEN ),
   . – Med tanke både på olyckan med oljetankfartyget ”Prestige” och det förslag som har antagits av kammaren, på undertecknads initiativ, om att skapa ett gemenskapsprogram som uteslutande syftar till att utveckla mekanismer för att skydda EU:s yttre gränser, särskilt dess nationsgränser till sjöss, har jag följt denna debatt med stort intresse.
Alla åtgärder som vidtas i sjösäkerhetens namn bör välkomnas, och de skall motsvara ett korrekt identifierat allmänt behov. Det är lämpligt att fokusera inte bara på olyckor utan också på de huvudsakliga källorna till föroreningar till sjöss, nämligen de systematiska överträdelserna av lagstiftningen på området. Det visar också det politiska medvetandet för de miljöproblem som vi drabbas av.
Jag röstade därför för betänkandena om sjösäkerhet, med undantag för Pexbetänkandet, eftersom jag inte håller med föredraganden om att det bör skapas en EU-kustbevakning.
EU är skyldigt att främja sjösäkerheten och får på inga villkor fråntas denna skyldighet. Men att inrätta en EU-kustbevakning skulle vara att gå ett steg för långt. Det vore klokare om vi uppmuntrade till ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna, vilket i sin tur skulle skapa större driftskompatibilitet och förenlighet mellan de resurser som finns inom EU, och motverka slösaktig dubblering och överlappning.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   . Beträffande ändringsförslag 22 anser vi att det är oerhört viktigt att beivra miljöbrott till havs. Vi välkomnar ett ökat europeiskt samarbete mellan de nationella kustbevakningarna, både vad gäller gemensamma operationer, planering och kompetensuppbyggnad. Vi anser därför inte att uppbyggnad av en ny, parallell verksamhet på europeisk nivå behövs. Vi ser fram emot den europeiska sjösäkerhetsmyndighetens arbete. 
Esclopé (EDD ),
   . – Jag röstade för Pexbetänkandet, vilket innebär ett stort steg framåt i kampen för att förbättra sjösäkerheten.
Behöver jag påminna er om att varje år mer än 6 miljoner ton förorenande avfall avsiktligt släpps ut i havet?
Det är mycket viktigt att vi kämpar beslutsamt mot de havets huliganer som använder haven som en soptipp! Förorenarna bör bestraffas strängt, och alla parter som är delaktiga i varutransporterna bör göras medvetna om sitt ansvar.
Det är bättre att förebygga än att bota. Kampen mot dessa samvetslösa människor behöver därför göras mer effektiv, och bättre återspegla verkligheten. Antalet personer som blir tagna på bar gärning är för närvarande minimalt, jämfört med det faktiska antalet avsiktliga föroreningar. Dessutom är det ofta ett utdraget förfarande innan de döms till kraftiga skadestånd – vilket inte alltid är fallet – som skall avskräcka dem från att upprepa brottet.
Som ett första steg stöder jag samarbetet mellan kustpolisstyrkorna i de olika kuststaterna. Sedan skulle en gemensam EU-kustbevakningstjänst kunna inrättas, under förutsättning att den är underkastad sträng kontroll när det gäller effektiviteten. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    Detta betänkande är en del av paketet med förslag om sjösäkerhet, som sammanställdes efter katastrofen med oljetankfartyget ”Prestige”. Det bör noteras att föroreningar till havs, orsakade av oljetankfartyg, inte enbart inträffar som resultat av olyckor; de orsakas också av olagliga utsläpp. Av den anledningen söker man i förslaget införliva i gemenskapslagstiftningen de existerande internationella bestämmelserna om utsläpp – exempelvis den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg (Marpol) – och ge riktlinjer för vilka straff som skall utdömas. Vi måste emellertid komma ihåg att denna kamp inte kan vinnas enbart genom ytterligare lagstiftning; lagstiftningen måste genomföras och kontrolleras effektivt, vilket kräver lämpliga medel.
Jag avvisar förslaget att skapa en EU-kustbevakning (ändringsförslag 6), inte bara på grund av de frågor om suveränitet som det väcker, utan också därför att det inte innebär de bästa kontrollerna eller är den bästa lösningen för att se till att lagstiftningen efterlevs, och inte heller svarar mot den grundläggande frågan om resurserna. Förslaget innehåller följaktligen mer vittomfattande idéer än att bara bekämpa föroreningar. Det som behövs är ett effektivt samarbete och informationsutbyte mellan de olika nationella kustbevakningarna och att man ser till att alla medlemsstater erbjuder lämplig finansiering av resurserna för att kontrollera och bekämpa föroreningar till havs – och här skulle gemenskapsbudgeten kunna lämna ett betydelsefullt bidrag. 
Foster (PPE-DE ),
   .– Konservativa Europaparlamentariker välkomnar i stort sett förslagen att genomföra lagstiftning som innebär att de som är ansvariga för olagliga kemiska utsläpp eller oljeutsläpp från fartyg kan åtalas.
Förenade kungariket tillämpar redan brottspåföljder för olagliga utsläpp i enlighet med Marpolkonventionen, och som sådana skulle ärenden som rör strafflagstiftning falla inom medlemsstatens och inte gemenskapens behörighetsområde.
Vi anser dock inte att införandet av en europeisk kustbevakningsenhet varken är praktiskt eller nödvändigt, eftersom det är oförenligt med Förenta nationernas havsrättskonvention. Av denna anledning kunde vi omöjligen stödja dessa ändringsförslag där man kräver att en europeisk kustbevakningsenhet inrättas. 
Queiró (UEN ),
    Med tanke både på olyckan med oljetankfartyget ”Prestige” och det förslag som har antagits av kammaren, på undertecknads initiativ, om att skapa ett gemenskapsprogram som uteslutande syftar till att utveckla mekanismer för att skydda EU:s yttre gränser, särskilt dess nationsgränser till sjöss, har jag följt denna debatt med stort intresse.
Alla åtgärder som vidtas i sjösäkerhetens namn bör välkomnas, och de skall motsvara ett korrekt identifierat allmänt behov. Det är lämpligt att fokusera inte bara på olyckor utan också på de huvudsakliga källorna till föroreningar till sjöss, nämligen de systematiska överträdelserna av lagstiftningen på området. Det visar också det politiska medvetandet för de miljöproblem som vi drabbas av.
Jag röstade därför för betänkandena om sjösäkerhet, med undantag för Pexbetänkandet, eftersom jag inte håller med föredraganden om att det bör skapas en EU-kustbevakning.
EU är skyldigt att främja sjösäkerheten och får på inga villkor fråntas denna skyldighet. Men att inrätta en EU-kustbevakning skulle vara att gå ett steg för långt. Det vore klokare om vi uppmuntrade till ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna, vilket i sin tur skulle skapa större driftskompatibilitet och förenlighet mellan de resurser som finns inom EU, och motverka slösaktig dubblering och överlappning.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Med konsekvenserna av den ekologiska katastrof som orsakades av det olycksdrabbade oljetankfartyget ”Prestige” i november 2002 i minnet, anser jag att de förfärliga skador som orsakas av olagliga utsläpp av olja eller andra skadliga vätskor utsätter samhällen och miljön för fara och följaktligen måste bli föremål för straffrättsliga påföljder.
Principen om att ”förorenaren betalar” måste gälla i denna fråga, efter att en rekommendation i december godkändes om ett direktiv som fastslår strängare EU-bestämmelser om miljöansvar.
Från strängt rättslig synpunkt tror jag emellertid att situationen är långt ifrån enkel, med tanke på att det föreslagna direktivet grundar sig på artikel 80 som gäller transporter, även om det också är fråga om att definiera ett brott. Det är därför berättigat att ifrågasätta förfarandets lämplighet.
Jag har också vissa reservationer när det gäller att skapa en EU-kustbevakning, eftersom detta är medlemsstaternas privilegium, vilket inte hindrar mycket nära mellanstatligt samarbete eller gemenskapsansvar gällande utrustning och moderna och effektiva åtgärder.
Även om jag utan förbehåll är positiv till det slutliga syftet kunde jag inte göra annat än att avstå från att rösta, eftersom jag känner att denna fråga kräver fortsatt övervägande för att man skall kunna komma fram till en teknisk lösning på detta allvarliga problem. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Varje år äger tusentals uppsåtliga utsläpp rum genom att avfall och lastrester, däribland kemikalier och olja, dumpas i havet. Behovet av gemensam lagstiftning inom detta miljöområde är därför odiskutabelt.
Däremot är det inte lett i bevis, än mindre utrett, ifall den mest ändamålsenliga och effektiva metoden för att komma till rätta med dessa olagligheter är inrättandet av ytterligare en europeisk myndighet, en gemensam EU-kustbevakning. Bättre samordning mellan medlemsstaterna samt ökat ansvarstagande från respektive lands regering kan visa sig vara nog så effektivt.
Av den anledningen röstade jag nej till ändringsförslagen 6 och 22, vilka dock antogs (382 ja-röster, 82 nej-röster och 20 nedlagda röster, respektive 392 ja-röster, 71 nej-röster och 33 nedlagda röster). 

Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Med hänvisning till Bernard Poignants betänkande röstade jag emot idén att EU:s flagga borde förekomma på alla EU-fartyg. Europeiska unionens mångfald är något som vi skall hylla, inte något som vi skall ta bort. Jag ser fram emot den dag då ett oberoende Skottland kommer att ha sin egen flagga på sina fartyg och på många andra platser, och får välja om och när det är lämpligt att ha EU-flaggan bredvid. Jag anser att detta är ett av de tillfällen då det varken är lämpligt, nödvändigt eller önskvärt. 
Foster (PPE-DE ),
   .– I princip välkomnar konservativa Europaparlamentariker förslaget till en förordning om överflyttning av last- och passagerarfartyg mellan register inom gemenskapen och godtar att detta kommer att förbättra samarbetet mellan förvaltarna för sjöfartsregister i medlemsstaterna.
Förslag som underlättar för fartyg från en EU-medlemsstat att röra sig in till och ut från gemenskapshamnar, och alltså främjar fri rörlighet för varor, skall välkomnas.
Konservativa Europaparlamentariker röstade dock emot de ändringsförslag som uppmanar medlemsstater att visa upp Europeiska unionens symbol – dvs. en cirkel med 12 gyllene stjärnor mot en blå kvadratisk bakgrund – i hörnet av sin flagga eftersom dessa ändringsförslag inte kommer att förbättra sjösäkerheten. De skulle till och med kunna göra EU-registrerade fartyg till potentiella måltavlor. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   . – Vi har stött ändringsförslagen för att förbättra sjösäkerheten. Vi förespråkar att man utökar förordningen till att omfatta passagerarfartyg, samordnar den med gemenskapens andra verktyg och stärker samarbetet mellan nationella sjöfartsmyndigheter. Vid en tidpunkt när Europeiska unionen utvidgas till att omfatta även Malta och Cypern, vilket gör den till världens största sjömakt, är dessa ändringar mycket viktiga och brådskande.
De två östaterna måste till varje pris öka den moraliska standarden för sina flaggor, vilka är verkliga bekvämlighetsflaggor som står till tjänst för ”havets huliganer”. Men vi måste också fördöma de länder som i likhet med Frankrike har inrättat en ”andra flagga”. Franska redare använder nu bara flaggan för de franska sydliga och antarktiska områdena. Deras fartyg är registrerade i Frankrike (vilket gör att de kan få tillämpliga stöd och subventioner), men upp till 65 procent av sjömännen ombord är av utländsk härkomst. Deras lön och arbets- och levnadsförhållanden beror uppenbarligen på deras ursprungsland, och har inget samband med deras kvalifikationer. Exploateringen av dem innebär att man tar hem stora vinster till priset av besättningarnas värdighet, rättigheter, hälsa och ibland också deras liv; dessa besättningar som i huvudsak kommer från världens fattigaste länder. Det är den verkliga skandalen med fartygsregistret. 
Queiró (UEN ),
   . – Med tanke både på olyckan med oljetankfartyget ”Prestige” och det förslag som har antagits av kammaren, på undertecknads initiativ, om att skapa ett gemenskapsprogram som uteslutande syftar till att utveckla mekanismer för att skydda EU:s yttre gränser, särskilt dess nationsgränser till sjöss, har jag följt denna debatt med stort intresse.
Alla åtgärder som vidtas i sjösäkerhetens namn bör välkomnas, och de skall motsvara ett korrekt identifierat allmänt behov. Det är lämpligt att fokusera inte bara på olyckor utan också på de huvudsakliga källorna till föroreningar till sjöss, nämligen de systematiska överträdelserna av lagstiftningen på området. Det visar också det politiska medvetandet för de miljöproblem som vi drabbas av.
Jag röstade därför för betänkandena om sjösäkerhet, med undantag för Pexbetänkandet, eftersom jag inte håller med föredraganden om att det bör skapas en EU-kustbevakning.
EU är skyldigt att främja sjösäkerheten och får på inga villkor fråntas denna skyldighet. Men att inrätta en EU-kustbevakning skulle vara att gå ett steg för långt. Det vore klokare om vi uppmuntrade till ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna, vilket i sin tur skulle skapa större driftskompatibilitet och förenlighet mellan de resurser som finns inom EU, och motverka slösaktig dubblering och överlappning.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag tror att ansatsen i detta betänkande beträffande överflyttning av frakt- och passagerarfartyg mellan registren i EU:s medlemsstater lyckas åstadkomma en bra jämvikt mellan de olika beståndsdelarna.
Medan man med hjälp av förordningen 1991 lyckades minska de administrativa åtagandena när det gäller byte av flagg inom medlemsstaterna har föredraganden, och kommissionen i sitt förslag, inte förlorat det oundgängliga behovet av säkerhet ur sikte, som tragiskt bekräftades av olyckan med oljetankfartyget ”Prestige” 2002.
Jag tror att det är möjligt att göra det attraktivt att segla under medlemsstaternas flagg – EU behöver en stor flotta – utan att försumma säkerhetsfrågorna.
Föredraganden skyggade för att centralisera allting, och valde att inte föreslå att det skulle inrättas ett enda EU-register. Ett sådant register skulle minska kostnaderna, men det skulle bara bli fallet om EU-registret fullständigt kunde ersätta de nationella registren, vilket enligt experterna inte förefaller möjligt.
Samarbete är att föredra, och särskilt inrättande av ömsesidigt ansvar mellan de nationella sjöfartsmyndigheterna, vilket säkert kommer att bidra till etablerandet av regelbundna kontakter. Detta skulle också förstärkas av föredragandens förslag att kommissionen skall avfatta en rapport till Europaparlamentet och rådet om genomförandet av de nya reglerna. 

Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Dagens omröstning om kärnavfall infaller högst lämpligt med tanke på att forskning nyligen har visat att över hälften av Förenade kungarikets anläggningar som identifierats som potentiella soptippar för kärnavfall ligger i Skottland. Min grupp röstade i dag mot kärnkraftpaketet eftersom det inte erbjuder något när det gäller miljösäkerhet. Dessutom kommer mitt parti att fortsätta kampen mot att Skottland blir en soptunna för kärnavfall.
Skotska nationalistpartiets vision om ett oberoende Skottland är visionen om ett rent, grönt Skottland som gagnas av vårt naturliga arv och hälsosamma miljö. London däremot verkar tro att den regel som skall gälla för soptippar för kärnavfall borde lyda ”ju längre bort desto bättre” och anser Skottland vara den ideala platsen. Skottlands befolkning kommer helt enkelt inte att tolerera denna behandling, och mitt parti kommer att fortsätta kampen mot denna smutsiga industri. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – I Vidal-Quadras Roca-betänkandet om hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall och i Seppänenbetänkandet om säkerheten för kärntekniska anläggningar stöder vi alla ändringsförslag där man vill införa strängare säkerhetskrav för driften av anläggningarna, och hanteringen och förvaringen av radioaktivt avfall.
Men vi stöder inte de ändringsförslag där alla tidtabeller för att förbättra säkerheten har avlägsnats, ibland av tekniska skäl, men i sista hand låter medlemsstaterna göra som de vill.
Man kan inte förneka att kärnkraften har sina inneboende risker, men det är ett faktum att vi inte kan lita på dem som har makten, eftersom de alltid sätter privata gruppers ekonomiska intressen före allmänhetens mänskliga intressen, och det är fortfarande den största faran. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi tror att behovet av att finna godtagbara lösningar på hanteringen av radioaktivt avfall är ett av de stora problemen, eller rentav det största problem som kärnkraften innebär. Kommissionen anser att den nuvarande politiken i de flesta medlemsstater och kandidatländer inte inriktar sig på problemet med radioaktivt avfall på ett tillräckligt effektivt sätt. Det är absolut nödvändigt att medlemsstaterna utvecklar lämpliga strategier och sammanställer detaljerade, tidsbestämda program för långsiktig hantering av alla typer av avfall inom sitt territorium.
Syftet med direktivet är att uppmuntra framsteg på detta område, samtidigt som man betonar vikten av frågans olika delar: att identifiera och ställa i ordning slutförvaringsanläggningar, att bidra med viktig forskning och utveckling för att identifiera och genomföra de bästa lösningarna och den bästa tekniken för att eliminera avfallet, vilket gör det möjligt att avsevärt minska mängden avfall och risknivån för det avfall som produceras under framställningen av kärnkraft.
Medlemsstaterna måste uppmuntras att arbeta gemensamt med avfallshanteringen, utan att förlora principen ur sikte att varje land måste hantera sitt eget avfall, utom i särskilda fall, och inga åtgärder på detta område får äventyra den allmänna hälsan eller miljön. Jag välkomnar detta direktiv, som förefaller vara helt berättigat.
Vissa förslag i betänkandet verkar inte vara viktiga, och vissa gjorde sig inte förtjänta av ...
Korakas (GUE/NGL ),
   .– Närmare trettio år efter publicerandet av 1975 års EEG-direktiv om hanteringen av fast avfall har Europeiska unionens institutioner slutligen beslutat att ta upp frågan om hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall.
Bortsett från en omstuvning av några få generella uttryck som gäller allt avfall, innehåller det föreslagna direktivet ingen väsentlig hänvisning till det radioaktiva avfallets särskilda och känsliga beskaffenhet med tanke på den allmänna hälsan. Förslagen att skapa djupförvaring med specifika tidsbegränsningar har ett så påvert innehåll att det i själva verket inte är något annat än ofruktbart småprat.
I betänkandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi strävar man efter att stödja direktivets bristfälliga text med kommentarer som varken är neutrala eller ens negativa. I betänkandet godtas till exempel export av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall till tredje land, något som vi absolut motsätter oss.
Förslaget till direktiv och betänkandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi bekräftar återigen vår bedömning att det finns ett stort gap mellan de allvarliga och akuta miljöproblem som de stora företagens okontrollerade åtgärder skapar, och de åtgärder som vidtas för att hantera dem.
Därför röstar parlamentsledamöterna från det grekiska kommunistpartiet emot ifrågavarande texter. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   . – Spridningen av radioaktivt avfall är ett stort problem för miljön och för den allmänna hälsan. Trots detta startar länder som Frankrike återigen ett program för att bygga nya kärntekniska anläggningar, som inte är bättre än de gamla i detta avseende. Samtidigt medför avregleringsmentaliteten både sociala och ekologiska risker, särskilt på grund av den alltmer ökande praxisen att lägga ut skötseln av kärntekniska anläggningar på entreprenad.
I detta sammanhang hävdas det visserligen att Vidal-Quadras Roca-betänkandet, inbegripet ändringsförslagen, bidrar till bättre kontroll av kärnavfall, men det har allvarliga brister i två avseenden: det medges där att en stat fortfarande kan exportera sitt avfall till tredjeland (även om, och detta är en förbättring, det krävs ett skriftligt informerat förhandsmedgivande från staterna), och det förespråkas djupförvaring av radioaktivt avfall, en metod som de närboende och många forskare starkt motsätter sig.
Därför röstade vi emot detta betänkande. Kärnkraftssektorn bekräftar att kostnaderna är extremt höga och att den drar nytta av skandalöst fördelaktiga villkor jämfört med sektorer som producerar ”ren” energi. Vi behöver vända på detta sätt att tänka. Vi uttalar därför vår solidaritet med den gemensamma demonstration som uppmanar oss att överge kärnkraften, vilken kommer att äga rum lördagen den 17 januari i Paris. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– När klyvning av kärnbränsle på 50- och 60-talet under förra seklet främjades som en outtömlig energikälla för framtiden, ägnade man knappast en tanke åt avfallet. Radioaktiviteten i detta material kräver lång tid för att förintas, och kan på en lägre nivå finnas kvar i tiotusentals år. Detta olösliga avfallsproblem borde vara ett övertygande skäl till att avstå från all fortsatt användning av kärnklyvning. I stället ökar trycket på att djupförvaringskapaciteten för detta riskabla material skall ökas, till exempel i de underjordiska saltgruvorna i den nederländska provinsen Drenthe. I juni 2003 bad jag kommissionen om ett klargörande av planerna på att göra det obligatoriskt för EU:s medlemsstater att använda sig av permanent djupförvaring för de farligaste formerna av radioaktivt avfall från och med 2018. I sitt svar meddelade kommissionen att en undersökning där man bedömt funktionen för slutförvaring i berg hade visat att alla europeiska länder har ett lämpligt underliggande material av lera, salt eller kristalliniska bergsskikt. Dessutom förefaller det nu finnas en möjlighet för att detta avfall skall kunna betraktas som en handelsvara där import utan importlicens måste vara tillåten i alla EU:s medlemsstater, på grundval av den fria rörligheten för varor. Eftersom parlamentet inte har maktbefogenheter för att förhindra detta är den enda återstående möjligheten att bekämpa importen att göra det genom EG-domstolen. För min del är detta ett tillräckligt skäl för att rösta emot hela detta direktiv. 
Queiró (UEN ),
   . I omröstningarna om de tre betänkandena om kärnkraft röstade jag för det som jag betraktar som den klokaste politiska linjen för dem som liksom jag förespråkar denna energikälla, under förutsättning att man upprätthåller högsta säkerhetsnivåer. Det skulle innebära säkra anläggningar – inte bara installationer som rör dem som arbetar där – och säkerhet för använt kärnbränsle och radioaktivt avfall – både för den slutliga förvaringen och under varje steg på vägen dit.
Alla medlemsstater producerar radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar, forskningsreaktorer och olika typer av medicinsk och industriell användning. Det är tillräckligt illa att detta material förvaras i temporära anläggningar, men det som är ännu värre är att det inte finns några omedelbara planer på att bygga permanenta förvaringsanläggningar i någon medlemsstat.
I sina förslag hävdar kommissionen att när än kärnkraft används för kommersiella ändamål måste tillfredsställande säkerhetsnivåer garanteras, och länderna är i enlighet med detta förpliktade att se till att ett antal bestämmelser upprätthålls. Det är detta koncept med åtaganden som skiljer dessa förslag från de internationella konventioner som redan är i kraft. Därför röstade jag också för dessa förslag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Alla medlemsstater och kandidatländer producerar radioaktivt avfall, och det avfall som är mest radioaktivt förvaras för närvarande i temporära förvaringsanläggningar. Ingen medlemsstat har tillgång till slutlig förvaring, och ingen medlemsstat har heller planer på att bygga någon sådan anläggning inom den närmaste framtiden. Det är därför ytterst angeläget att vi tar fram genomförbara lösningar. Föredraganden gjorde rätt i att förespråka en tvåstegsmetod, som skulle vara effektivare och mer genomförbar än en separat tidtabell. För det första bör varje medlemsstat fram till den 31 december 2006 fastslå sina egna tidsgränser för att sammanställa och till kommissionen överlämna ett detaljerat program för långsiktig hantering av alla typer av radioaktivt avfall på sitt territorium, i enlighet med internationella normer. När programmet väl har lämnats in måste varje medlemsstat fastslå sina egna tidtabeller för att verkställa programmet, välja en plats, bygga slutförvaringsanläggningen och påbörja verksamheten. Arbetar man på detta sätt blir det möjligt att uppnå det angivna syftet, och åstadkomma den flexibilitet som krävs för att ta itu med de olika situationerna i EU i detta avseende.
Denna lösning, som stämmer med subsidiaritetsprincipen, är ett viktigt steg i riktning mot att reagera på de europeiska medborgarnas önskemål om reglering på detta känsliga område. Genom att slå fast tidsgränser, tidtabeller och mål skapar den också ett effektivt ramverk för ansvarsskyldigheten.
Jag röstade därför för betänkandet. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE ),
   . Vi moderater ger högsta prioritet åt bästa möjliga säkerhetsnivå för kärnkraft. Vi menar att den svenska säkerhetsorganisationen, i kombination med arbetet i IAEA, WENRA och andra befintliga organisationer, väl uppfyller kraven för utarbetandet av säkerhetsbestämmelser och kontrollen därav. Vi är däremot tveksamma till om EU har erforderlig fördragsgrundad behörighet till beslut om direktiv för kärnkraftssäkerhet, åtminstone vad avser Seppänen-betänkandet.
Vi har i slutomröstningen valt att rösta ja till betänkandet, då det inte har varit möjligt att rösta om den föreslagna rättsliga grunden för direktivet och då betänkandet är klart mycket bättre än kommissionens förslag. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Det är viktigt att vi skapar ett rättsligt bindande ramverk för säkerheten i de kärntekniska anläggningarna, med tanke på att det fortfarande förekommer stora avvikelser i de olika medlemsstaternas säkerhetsåtgärder i samband med kärnkraften.
Syftet är att se till att det upprätthålls höga nivåer för kärnkraftssäkerheten i EU, med tanke på att det system som skall genomföras kommer att ligga inom de nationella säkerhetsmyndigheternas ansvarsområde. Syftet med gemenskapens system är att komplettera de nationella systemen. Gemenskapens kontroll kommer att bestå i granskning av hur de nationella myndigheterna utför sitt arbete. Avsikten är inte att göra lokala inspektioner av kärntekniska anläggningar.
Kommissionens förslag förefaller berättigat. Vissa invändningar kan emellertid komma från medlemsstaterna, som anser att kommissionen lägger sig i frågor som faller under den nationella suveräniteten, när det gäller behörighet att fatta beslut om villkor för att säkra och driva kärntekniska anläggningar. Det är därför man fäster så stor vikt vid ordalydelsen i de villkor som rör samarbete med nationella säkerhetsmyndigheter och den form gemenskapens granskning skall ha, vilket vi anser är rätt metod. Jag röstade därför för betänkandet. 
Queiró (UEN ),
   . I omröstningarna om de tre betänkandena om kärnkraft röstade jag för det som jag betraktar som den klokaste politiska linjen för dem som, liksom jag, förespråkar denna energikälla, under förutsättning att man upprätthåller högsta säkerhetsnivåer. Det skulle innebära säkra anläggningar – inte bara installationer som rör funktionen – och säkert använt kärnbränsle och radioaktivt avfall – både för den slutliga förvaringen och under varje steg på vägen dit.
Alla medlemsstater producerar radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar, forskningsreaktorer och olika typer av medicinsk och industriell användning. Det är tillräckligt illa att detta material förvaras i temporära anläggningar, men det som är ännu värre är att det inte finns några omedelbara planer på att bygga permanenta förvaringsanläggningar i någon medlemsstat.
I sina förslag hävdar kommissionen att när än kärnkraft används för kommersiella ändamål måste tillfredsställande säkerhetsnivåer garanteras, och länderna är i enlighet med detta förpliktade att se till att ett antal bestämmelser. upprätthålls. Det är detta koncept med åtaganden som skiljer dessa förslag från de internationella konventioner som redan är i kraft. Därför röstade jag också för dessa förslag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Jag röstade för detta viktiga betänkande av samma anledning som jag uttryckte i min röstförklaring om de andra betänkandena i detta ”kärnkraftspaket”.
Åsikterna i denna känsliga fråga varierar kraftigt bland medlemsstaterna. På samma sätt finns det stora skillnader i medborgarnas acceptans av radioaktiva risker i de olika medlemsstaterna. Men lyckligtvis tycks tonvikten ha lagts på den viktiga frågan om att främja och dela ”bästa metoder” på många områden av livet i EU.
Kommissionens syfte med detta förslag är att se till att bästa metoder för kärnsäkerheten genomförs i alla medlemsstater och i alla civila kärntekniska anläggningar.
Jag tror att avsikten med förslaget inte är att ersätta konventionen om kärnsäkerhet – som beslutades under överinseende av Internationella atomenergiorganet – som alla EU:s medlemsstater är anslutna till. Avsikten är snarare att bibehålla en hög miniminivå för säkerheten, under överinseende av medlemsstaterna och med dem som ansvariga, på grundval av ett närmare samarbete och större solidaritet, vilket då resulterar i en bra lösning.
Jag skulle rösta mot föreliggande förslag om det innebure att man övergick till delat ansvar från det som hittills traditionellt och uteslutande har varit en fråga om nationellt ansvar. Den oro som föredraganden känner är mycket rimlig och har alltid varit något av en ”varningssignal” och en klar avgränsning av lagstiftarens anda. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag valde att rösta ja till ändringsförslag 29 från Verts/ALE-gruppen, som syftar till en skarpare och tydligare skrivning om skydd för allmänheten vid hantering av radioaktivt material.
Vidare röstade jag även ja till Verts/ALE-gruppens ändringsförslag 30 om att undanröja hinder på energimarknaden för en mer rättvis konkurrens mellan kärnkraft och andra energikällor. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Föreliggande fråga gäller huruvida beslut 77/270 Euratom, som bemyndigar kommissionen att bevilja Euratomlån i syfte att bidra till finansieringen av kärntekniska anläggningar, måste anpassas för att passa förhållandena i vissa länder som står i begrepp att ansluta sig till EU, där sådana investeringar helt klart är mycket viktiga.
Det förefaller inte finnas utrymme för några överväganden om tekniska kärnkraftsfrågor i detta ändringsförslag. Huruvida principen som rör dessa lån är godtagbar eller inte är en annan fråga. Det är emellertid en fråga som skulle uppkomma oavsett det ändringsförslag som vi har framför oss. Det bör noteras att lånemekanismen infördes 1977, och då enbart gällde medlemsstaterna. Den ändrades 1994, när frågan uppstod rörande EU:s bidrag till att uppmuntra säkerhetsförbättringar i kärntekniska anläggningar i tredjeland, särskilt reaktorer av sovjetisk typ i tidigare östblocksländer. 
Fitzsimons (UEN ),
   .– Det är välkänt att jag intar en ståndpunkt som innebär absolut motstånd mot användandet av kärnkraft.
Jag respekterar varje medlemsstats rätt att besluta om sin egen energipolitik. I samband med detta val måste man emellertid visa fullständig respekt för de val som andra stater har gjort för att slippa kärnkraft. Kärnkraftverkens och upparbetningsanläggningarnas verksamhet skapar följder som når utanför gränser.
Som offentlig företrädare för Irland östkust är jag alltid medveten om det hot som mina väljare och vår miljö utsätts för från kärnkraftsanläggningar på andra sidan av Irländska sjön, i synnerhet den omoderna, utslitna och olycksbenägna Sellafield-anläggningen i Cumbria.
Om medlemsstater som envisas med att använda kärnkraftsenergi vill lugna sina grannar måste vederbörande myndigheter i dessa grannländer ges full tillgång till uppgifter.
Det irländska strålskyddsinstitutet RPII fastslog nyligen att det under de senaste åren har blivit svårare att få uppgifter om Sellafield från de brittiska myndigheterna. Detta är verkligen varken god grannsämja eller en återspegling av gemenskapsandan.
Det är hyckleri att använda EU-medel till att förlänga livet på farliga anläggningar. Kärnkraftverk som inte kan uppfylla stränga internationella standarder borde tas ur bruk. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– EU-optimisterna deklarerar ofta att Europaparlamentet fick enormt mycket större makt under 90-talet. Det stämmer när det gäller antalet frågor som beslutas genom medbestämmande, men inte i fråga om slutliga beslut. I en normal parlamentarisk demokrati har parlamentet rätt till initiativ och också sista ordet i fråga om lagstiftning, budget och skapandet av koalitioner. Detta förslag avslöjar än en gång tydligt den demokratiska bristen inom Europeiska unionen, nu när höjningen av taket för Euratomlånen, från 4 000 miljoner euro till 6 000 miljoner euro, förefaller ligga inte inom parlamentets utan bara inom rådets ansvarsområde. Den mest positiva beståndsdelen i förslaget är utvidgningen av åtgärderna för att förbättra kärnkraftssäkerheten från enbart EU:s medlemsländer till Ryssland, Ukraina och Armenien. Det kvarstår en oenighet om formen för dessa åtgärder. Somliga vill ha kärntekniska anläggningar som är modernare; andra vill att de skall stängas för gott. Jag är ense med föredraganden Hiltrud Breyer om att syftet med lånen för att finansiera de kärntekniska anläggningarna inte längre bör vara att utöka kärnkraften, utan att avskaffa den. Omröstningen i vetenskapliga kommittén har praktiskt taget vänt på syftet med detta betänkande, och därför kan jag, liksom föredraganden själv, inte längre rösta för det. 
Pasqua (UEN ),
   . – Låt oss hoppas att parlamentets förvånade reaktion på Breyerbetänkandet inte bara kommer att innebära slutet på anti-kärnkraftsayatollornas dogmatiska kampanj, utan också inleda en period med lugn eftertanke som kommer att förebåda en verklig riktningsförändring.
Faktum är att kärnkraften – anrikad med effektfulla forskningsframgångar som redan gör riklig högkvalitativ energi tillgänglig på ett fullständigt säkert sätt – är den enda som kan svara inte bara mot betydelsen av miljöskyddet utan också behovet av oberoende för energiförsörjningen och den formidabla utmaning som tillväxten i utvecklingsländerna innebär.
Är det i själva verket förnuftigt att tro att behovet av energi, den naturliga följden av utvecklingen, kan tillfredsställas av förnybara energikällor i länder som Indien och Kina? Är det ansvarsfullt att döma kärnkraften i Europa till att avskaffas, när det bara är vi som kan bidra, med hjälp av våra erfarenheter och vår överlägsenhet på området, till att göra nya installationer verkligt säkra, installationer där man inte kommer att vänta på att unionen skall ge grönt ljus innan man bygger dem i dessa länder utanför EU?
Energifrågan, som är en känslig fråga för Europeiska unionen och en viktig fråga för tre fjärdedelar av planeten, kommer bara att kunna lösas genom att man använder sig av en opartisk och pragmatisk metod, långt från den ekologiska fundamentalismens fåfänga drömmar och fantasier. 
Queiró (UEN ),
   . I omröstningarna om de tre betänkandena om kärnkraft röstade jag för det som jag betraktar som den klokaste politiska linjen för dem som, liksom jag, förespråkar denna energikälla, under förutsättning att man upprätthåller högsta säkerhetsnivåer. Det skulle innebära säkra anläggningar – inte bara installationer som rör funktionen – och säkert använt kärnbränsle och radioaktivt avfall – både för den slutliga förvaringen och under varje steg på vägen dit.
Alla medlemsstater producerar radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar, forskningsreaktorer och olika typer av medicinsk och industriell användning. Det är tillräckligt illa att detta material förvaras i temporära anläggningar, men det som är ännu värre är att det inte finns några omedelbara planer på att bygga permanenta förvaringsanläggningar i någon medlemsstat.
I sina förslag hävdar kommissionen att när än kärnkraft används för kommersiella ändamål måste tillfredsställande säkerhetsnivåer garanteras, och länderna är i enlighet med detta förpliktade att se till att ett antal bestämmelser upprätthålls. Det är detta koncept med åtaganden som skiljer dessa förslag från de internationella konventioner som redan är i kraft. Därför röstade jag också för dessa förslag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag samtycker till det förslag till beslut som vi har framför oss. Jag anser också att anslagsökningen i första hand måste inriktas på att förbättra säkerheten i befintliga reaktorer. Men i motsats till föredraganden anser jag att detta inte bör utesluta finansiering av projekt som syftar till att säkra eller förbättra befintlig utrustning. Detta är fallet för det Euratomlån som är på gång för slutförandet av en reaktor som konstrueras och byggs i Rumänien av kanadensiska, franska, italienska och amerikanska företag – Cernavoda 2.
Jag motsätter mig därför sådana restriktiva åtgärder som endast syftar till att stänga anläggningar. Liksom alla europeiska medborgare oroar jag mig över anläggningarnas säkerhet – särskilt efter de sociopolitiska förändringarna i Östeuropa efter november 1989 – och för de nuvarande programmen för att stänga anläggningarna. Jag stöder detta förslag till beslut på grund av denna oro och tanken att den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa också mer aktivt måste bidra till att vitalisera ekonomierna i många av de länder där dessa anläggningar befinner sig, och där kommer tillräcklig energi och energisäkerhet säkert att bidra i stor utsträckning. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag röstade ja till Verts/ALE-gruppens ändringsförslag 19 (som blev nedröstat med 71 ja-röster, 235 nej-röster och 11 nedlagda röster). Detta ändringsförslag betonar att invånare i potentiellt påverkade områden i grannländer skall ha samma rättigheter som medborgare i det land där anläggningen ligger, exempelvis vid offentliga samråd när lån skall ges från gemenskapsbudgeten. Det är angeläget att Esbokonventionen får en praktisk tillämpning. 

Flemming och Rübig (PPE-DE ),
   . Kommissionen har på parlamentets begäran lagt fram två ramdirektiv. Eftersom dessa hör till de europeiska institutionernas ansvarsområde har vi röstat för att godkänna dem, även om vi inte samtycker till hela innehållet. 

Lund och Thorning-Schmidt (PSE ),
   – Den danska socialdemokratiska delegationen har i dag röstat för ett antal ändringsförslag som kommer att göra de ursprungliga förslagen när det gäller säkerhet och miljö mer effektiva.
Till slut avstod vi emellertid från att rösta för dessa betänkanden som helhet, eftersom vi inte anser att förslagen går tillräckligt långt när det gäller säkerhet och miljöskydd, och därför att vi rent allmänt är emot användningen av kärnkraft. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Det är verkligen viktigt att vi tar itu med de särskilda problem som vi har i jordbruksområdena i de arktiska och subarktiska områdena i Finland, Sverige, Skottland, Österrike och Estland. Det kalla klimatet i dessa områden innebär en kortare växtsäsong och högre kostnader både för odling och kreatursuppfödning. Spannmålsskördarna och antalet odlingsväxter är också begränsade. Förutom det ogynnsamma klimatet, och delvis som ett resultat av det, har man också problem med att transportera och marknadsföra produkterna.
Jag stöder därför behovet, vilket redan belysts vid olika möten med rådet, av att garantera hållbarheten för och fördelningen av jordbruket i hela Europa, och att inte bara upprätthålla vykortsbilden av den lantliga omgivningen, utan också vitaliteten på landsbygden som helhet.
Jag talar som en ståndaktig förespråkare för äkta konvergens och för bekämpning av regional obalans, särskilt i de yttersta randområdena, och jag stöder erkännandet av de nordliga områdenas särskilda status. Jag anser att det är EU:s plikt att uppmuntra en balanserad metod i samband med jordbruksområden, som grundar sig på proportionalitetskriterier och lämplighet, utan att bortse från nationella identiteter eller jordbrukets sidoeffekter. Eftersom jag konstant hänvisar till de särskilda kännetecknen för och problemen med jordbruket i Portugal, är det också min plikt att erkänna de särskilda problem som andra medlemsstater har.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Som jag vid flera tillfällen har rekommenderat behöver terminologin för bestämmelserna och genomförandet av EU:s lagstiftning (och EU-institutionernas arbetsordning) vara så tydligt utformade som möjligt. Om man lyckas med det kommer de som arbetar i sektorer som omfattas av denna ordning att få ett ökat skydd, och det kommer även medborgarna att få. Vi talar en hel del om att föra EU ”närmare medborgarna”, medan EU i själva verket fortsätter att kännas avlägset för dem. Det effektivaste bidrag vi kan ge för att avhjälpa denna brist är att förenkla reglerna och göra dem lättare att förstå. Det skulle också garantera lämpligheten av och proportionaliteten i åtgärder på gemenskapsnivå, samtidigt som man naturligtvis håller fast vid subsidiaritetsprincipen.
Jag gratulerar föredraganden till hennes arbete, vilket bland annat framhåller vikten av att granska legaliteten i de europeiska ”verkställande” myndigheterna, de som har särskilt ansvar för att leda gemenskapens program. Jag stöder särskilt kravet på att dessa myndigheter måste iaktta principen om öppenhet och bestämmelserna som gäller tillgång till deras dokument.
Slutligen välkomnar jag förslaget om en utfrågning av dem som nominerats för att leda myndigheterna inför det ansvariga parlamentsutskottet, och idén att parlamentet på utskottets rekommendation bör avge ett yttrande om den föreslagna kandidaten. Denna roll som politisk förhandsfingranskare som parlamentet skulle spela vore ett naturligt komplement till den politiska efterhandsgranskningen, i form av beviljandet av ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten. 
Talmannen. –
   Omröstningen är avslutad.

Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om kommissionens uttalande om utsikterna för Doha-programmet efter WTO:s generalförsamlings möte den 15 december 2003.(1) 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Fischler, kommissionär Lamy, mina damer och herrar! Den globala internationella handeln spelar en viktig roll när det gäller att behålla arbetstillfällena i Europa, och framför allt att skapa nya sådana. Vi har nu bakom oss en utvecklingsrunda vars huvuduppgift varit att utveckla importen till EU i rätt riktning. Även om importen i princip är mycket viktig och ett mycket bra sätt att stödja utvecklingen, får vi inte bortse från våra små och medelstora företags behov av att i sin tur uppmuntras att exportera sina produkter. Pariteten mellan euron och US-dollarn och Kinas nuvarande tillväxtpotential om mer än 8 procent per år måste få oss att fundera över hur vi skall kunna bibehålla vår handelsbalans i framtiden. För att göra detta måste vi naturligtvis kunna klara av att konkurrera på den globala marknaden. Jag tror att det är bra, och att det kommer att vara viktigt i framtiden att Europa tar på sig en viss ledarroll på detta område, att vi använder oss av regelbundna konferenser inom EU som ett medel för att fastslå vårt åtagande att göra detta, och så snart som möjligt lägger fram genomförbara strategier och mål, med en fastställd tidtabell.
En enhetlig multilateral rättslig ram är naturligtvis av särskilt intresse för EU:s små och medelstora företag, som ändå sysselsätter två tredjedelar av vår arbetskraft. Vi är inte intresserade av en komplex internationell struktur som bara stora konglomerat och deras jurister kan klara av. Utvecklingsländerna behöver också klara och enkla strukturer så att arbetsvillighet och ett motsvarande utbud även där i framtiden kommer att leda till välstånd och slutligen även till fred. Också här behöver vi skilja mellan rättvisa som grundar sig på fördelning och den som grundar sig på vad människor bidrar med, och vi bör hålla båda dessa aspekter i minnet. Men att öppna våra marknader för med sig problem, för vi måste även i framtiden kunna konkurrera internationellt. Av den anledningen måste parlamentet behandla denna fråga inte bara i allmänna ordalag; i stället bör denna parlamentariska församling i framtiden lägga tonvikten vid Europa. 
Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionär Lamy och kommissionär Fischler! Jag skulle vilja ta upp de två korta kommentarer som de två kommissionärerna kom med under förmiddagen.
Kommissionär Pascal Lamy påpekade att vi så att säga gick över från det tekniska till det politiska stadiet i förhandlingarna, eftersom tjänstemännen i december hade kommit fram till en form av överenskommelse om hur förhandlingarna skulle föras, även om det fortfarande inte är fullt klart hur de politiska förhandlarna faktiskt skall kunna få plats med det i sina planeringskalendrar.
Den andra kommentaren, som jag ansåg var mycket intressant, kom från kommissionär Franz Fischler, som sade vad vi skulle göra, och som tillade att det inte skulle ske till varje pris. Det är naturligtvis en anspelning på EU:s reformprogram och frågan om hur vårt tänkande kan påverka WTO-förhandlingarna.
Men vad – får jag vara så djärv att fråga de två kommissionärerna – betyder det faktiskt i konkreta termer? Nästa år är valår och ett besvärligt sådant; ni två kommer fortfarande att vara här under den första hälften, men därpå blir saker och ting problematiska, och sedan – så att säga – kommer ni inte längre att vara här. Vi vet inte vem som kommer att vara här. Situationen liknar den på den amerikanska sidan – Bob Zoellick kommer inte heller tillbaka – och inte heller är den geostrategiska situationen okomplicerad; titta på hur saker och ting utvecklas i Indien, titta på Kina eller Brasilien. Därför frågar jag er båda: vad tror ni kommer att hända, och hur förbereder ni er inför det? Vad finns i era planeringskalendrar för januari, februari och mars, och när tror ni att det politiska stadiet börjar?
Nu till min andra fråga. Var ligger smärtgränsen? Var tror vi verkligen att den är? Vad innebär ”inte till något pris”? Singaporefrågorna? Det tror jag inte. Jordbruket? Kanske, men jag har sett förslaget till arbetsdokument om organisationen av marknaden för socker. Kommer ni, herr kommissionär, att lägga fram ett definitivt förslag i slutet av er mandatperiod? Var ligger er smärtgräns? Om vi visste lite mer om det tror jag att vi kanske skulle kunna vara lite mer aktiva när det gäller att styra den process som både ni och vi alla vill ha. Låt mig i samband med detta ställa en slutlig fråga till de två kommissionärerna: Vad anser ni nu verkligen om Bob Zoellicks senaste initiativ? Jag hörde en antydan om att ni är positiv till det, men kan ni förklara lite mer detaljerat hur positiv ni är? 
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman! Bland de många misstag som har satt sin prägel på Europeiska unionens historia under 2003 – splittringen gällande Irak, svenskarnas ”nej” till euron, stabilitetspaktens sammanbrott och fiaskot med utkastet till konstitution – så kan nederlaget för kommissionen i Cancún, som vi diskuterade här i kammaren för bara en kort tid sedan, när allt kommer omkring kunna betraktas som en mindre episod. Den stora majoriteten länder och människor var faktiskt glada över att Cancúnkonferensen kollapsade. Jorden slutade inte att snurra av den anledningen, och det gjorde inte heller världshandeln.
Vi skulle ha kunnat sluta där och alltså behållit vår livsstil, för det är det som allt detta handlar om, de multinationella marknadernas girighet. Men vi räknade inte med att kommissionen skulle vara så aktiv; inte att ni, kommissionär Lamy, skulle vara så aktiv, om jag får säga så. I själva verket beror denna aktiva inställning inte alls på någon ekonomisk eller social nödvändighet – vi har inte hört någon klaga över misslyckandet i Cancún –, utan den beror faktiskt helt och hållet på er önskan att utöva och försvara kommissionens monopol när det gäller att representera EU och förhandla för dess räkning i internationella affärer och utrikeshandel.
Den obevekliga jakten på det mål som ni föreslår styrs i själva verket inte alls av EU:s intressen, utan av de specifika intressen som kommissionen i Bryssel har, vid en tidpunkt när fara hotar vår utrikeshandel, herrar kommissionärer, inte av bristen på nya marknader för våra produkter, utan den styrs helt klart av det oöverstigliga och oacceptabla handikapp som den introverta Europeiska centralbanken lagt på oss, som tillhandahåller den dyraste, och inte på något sätt den starkaste, valutan i världen. 
Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första skulle jag vilja säga till de två kommissionsledamöterna som är här – varav en var i Cancún – hur väl och hårt de arbetade för att få till stånd en lösning vid WTO-förhandlingarna.
Vart fortsätter vi från vår nya ståndpunkt? Erika Mann påpekade helt riktigt att vi kommer att få nya personer, både från Förenta staterna och Europeiska unionen. Vi måste se till att människor förstår den ställning som Europeiska unionen har intagit. Kommissionsledamot Pascal Lamy sade i sitt anförande att vi har genomfört reformer på ett korrekt sätt för att gå framåt. Så rätt han har. Ett av skälen till att Cancúndebatten misslyckades var hur den brukades och missbrukades, något som till exempel icke-statliga organisationer stod för. Jag har två pressmeddelanden, ett från Oxfam och det andra från Miljöförbundet Jordens Vänner; i det ena förklarar man att G21 i dag vägrade att godkänna europeiska planer på att utvidga WTO och inleda nya förhandlingar för att avreglera investeringar. Paul Rübig talade om små och medelstora företag, något som verkligen behövs inom Europeiska unionen och i utvecklingsländerna för att hjälpa dem. Det är ryggraden i deras framtid.
Det andra pressmeddelandet nämner översitteri. Får jag fråga denna vördnadsvärda kammare om våra två kommissionsledamöter ser ut som översittare? Har de utnyttjat sin ställning inom WTO och genom trakasserier försökt tvinga demokratierna under utveckling till underkastelse? Inte alls. Vi genomförde reformer. Kommissionsledamot Franz Fischler arbetade hårt med att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är vägen framåt. Vi måste göra vårt budskap hört: Europeiska unionen är där för att förhandla. Kommissionsledamot Pascal Lamy har lagt fram ”allt utom vapen” i de nya förslagen som skall hjälpa dessa underutvecklade länder. Vi måste nå ut och se till att multilaterala diskussioner förs med deltagande från EU:s sida.
I detta sammanhang måste jag påpeka hur väl Europaparlamentets sammanträden i Cancún mottogs, och hur mycket stöd vissa av utvecklingsländerna gav oss. Det är viktigt att vi intar en stark och framtidsorienterad position i samband med nästa förhandlingsomgång. Jag litar på att de nya förhandlarna, vilka de än må vara, ser till att vårt budskap når fram på den punkten. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Den 30 augusti förra året fattades ett viktigt beslut. Strax före Cancún kom Förenta staterna, EU och utvecklingsländerna överens om att fylla ut paragraf 6 i Dohadeklarationen, som har att göra med tillverkning av läkemedel för utvecklingsländer som är drabbade av allvarliga hälsokriser. Överenskommelsen är inte lysande, men det är en början, även om vi nu måste tänka på att genomföra den. Under tiden har jag snappat upp från pressen att Förenta staterna har backat ur den. Därför är det nu tid för Europeiska unionen att ta ett par övertygande steg. Men hittills har Europeiska unionen visat föga initiativkraft. Ett tillfälle att i praktiken genomföra beslutet från den 30 augusti missades nyligen vid granskningen av lagstiftningen om läkemedel. Kommissionen förefaller anse att denna fråga hör till gemenskapen och nationell patentlagstiftning, men det är inte tillräckligt. Gemenskapspatentet dröjer fortfarande, och gäller inte befintliga patent. Dessutom berör gemenskapspatentet inte på något vis dataskydd.
Hälsokrisen i Afrika är ett angeläget problem. Förra månaden fick vi veta att aids krävde fem miljoner offer under förra året. Jag kan inte begripa varför EU hittills inte varit beredd att göra det som man i EU kom överens om före Cancúnkonferensen.
Herr kommissionär! Det jag vill ha svar på från er är när Europeiska unionen kommer att vidta rättsliga åtgärder för att påskynda produktionen av generiska läkemedel för utvecklingsländerna. Vilka löften kan ni ge parlamentet i dag? 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill utveckla ett par idéer som gäller det område som ligger mig varmast om hjärtat – jordbruket –, för även om jag stöder policyn att garantera att utvecklingsländerna får de största fördelarna av världshandelns expansion vill jag betona att Europeiska unionen redan har medgett att så och så många handelspreferenser skall bli huvudmarknaden för exporten av jordbruksprodukter. Jag skulle vilja att man på nytt övervägde de fortsatta koncessionerna och förslaget om tullfritt tillträde, eftersom det inte på något sätt utgör det mest effektiva medlet för att hjälpa jordbrukarna i dessa länder, medan det däremot varaktigt skulle äventyra många strategiska europeiska produkter.
Som förhandlingstaktik skulle jag vilja stärka argumentet till försvar för gemenskapens system att garantera stabilitetsmekanismer på världsmarknaden, i vetskap om att stabilitet för världspriserna gynnar alla medlemmar i WTO. För att göra detta, och inte orsaka en strukturell kris i jordbrukssektorn, insisterar jag på att resultaten av WTO-förhandlingarna inte bör gå längre än de beslut som fattades i Berlin i samband med Agenda 2000, och stödet till priser och marknader bör förbli en grundläggande beståndsdel i gemenskapens jordbrukspolitik.
Efter de förändringar som gjorts i Förenta staternas stödsystem, som enligt min åsikt var mycket intelligenta, behöver vi granska vårt interna stöd för att undersöka i vilken utsträckning GATT-avtalet respekteras, och göra en bedömning av effekten av stödet till marknadspriserna och av handelsvarornas konkurrensläge.
Slutligen är det viktigt att frågan om de stora utmaningar som utvidgningen av Europeiska unionen innebär tas upp under WTO-samtalen. Detta är av världsomfattande betydelse, vilket enligt min åsikt måste erkännas vid förhandlingsbordet. 
Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, herrar kommissionärer! Tack så mycket för att ni är här i dag. Jag vill ta tillfället i akt att tala om bomull, som är ett problem för Spanien och Grekland, men jag vill att hela Europa tar till sig detta.
Bomullsodlingen i Europa uppgår i själva verket bara till 1 procent av världens areal och 15 procent av Europas behov. De återstående 85 procenten importeras huvudsakligen tullfritt från de fattigare länderna.
Vi har dessutom andra länder utanför EU, exempelvis Förenta staterna, som är världens största bomullsexportör, eller Kina som dominerar marknaden genom att landet är världens viktigaste producent, den viktigaste konsumenten av industribomull och den viktigaste exportören av textilmaterial.
Trots bomullens obetydliga roll i Europa har det emellertid förekommit vissa uttalanden mot gemenskapens policy inom denna sektor, vilket jag förmodar är helt demagogiskt, eftersom det inte ges något exportstöd i Europeiska unionen och varorna importeras tullfritt. Särskilt Frankrike gick i spetsen för förslaget för fyra afrikanska länders del vid WTO:s ministermöte i Cancún om att ta bort bomullsstödet, och man har sedan lagt fram ett europeiskt initiativ om bomull där man försöker främja ett handlingsprogram under kommissionens ledning till förmån för de afrikanska bomullsodlande ekonomierna, och samtidigt tar med en referens där man yrkar på reform av stödsystemet för bomull, och delvis vill koppla bort det från produktionen.
Jag vill att kommissionär Lamy skall lyssna till mig: Herr kommissionär! Jag tror att denna attityd bara kan tolkas som en vink eller en gest från Frankrikes sida för att återuppta förbindelserna med dessa länder och de mäktiga franska kapitalintressena i den afrikanska bomullssektorn genom det franska bolaget för utveckling av textilfibrer och dess dotterbolag i Afrika, med den franska staten som största kapitaldelägare.
Det kan inte på något sätt rättfärdiga den stridslystnad som kommissionen tillät i Cancún, med ett förslag som var olämpligt att lägga fram i detta forum, och som orättfärdigt fördömer gemenskapens policy på detta område. Det rättfärdigar inte heller den reform av gemenskapens stödsystem för bomull som föreslagits av kommissionen, vars godkännande skulle betyda social och ekonomisk ruin för många samhällen, utan – och detta är allvarligare – att resultatet blir att konkurrensproblemen för sektorn i Afrika blir lösta.
Slutligen, med hänsyn till det europeiska jordbruket i allmänhet, vill jag påpeka att det mål som man enades om i G20 är att uppnå en överenskommelse om att ta bort exportstödet, liksom en betydande minskning av tulltaxan och direktbidragen som snedvrider marknaden. Det förefaller ändå, herr Lamy, som Europeiska unionen vid ert möte med G20-länderna som hölls i Brasilien skulle ha godtagit begäran att definiera kriterierna som hänför sig till den gröna lådan på ett mer restriktivt sätt. Jag skulle vilja att ni antingen bekräftar eller förnekar denna information, herr kommissionär, därför att samtycket till att diskutera den går längre än det mandat som ni hade fått, men framför allt berör det direkt de faktiska principerna i den reform av gemenskapens jordbrukspolitik som vi godkände för sex månader sedan, och inte bara den som handlar om bomull som vi diskuterar här.
Det är gott och väl att vidta åtgärder till förmån för de minst utvecklade länderna, men det som gynnar dem mer, och det säger de själva, är en större lönsamhet för exporten snarare än ökad exportvolym, vilket i själva verket gynnar försäljningsorganisationerna som finns i de mest utvecklade länderna. Till exempel tror sockerproducenterna att exportkvoter för socker till garanterade priser är mer fördelaktiga för deras ekonomier än möjligheten att exportera utan restriktioner.
Jag vill uppmana er att överväga allt detta mycket noggrant och lyssna till dem som antas dra nytta av all denna policy. 
Hansenne (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Det senaste uttalandet av den amerikanska representanten i Världshandelsorganisationen är utan tvivel de enda nya uppgifter som vi har fått sedan vi hade vår senaste diskussion. Jag anser att det är ett intressant uttalande, eftersom det verkar tyda på en förändring i Förenta staternas inställning, och det innebär att det blir möjligt att återuppta förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Det hamnar även överst på listan med de initiativ som kommissionen själv har tagit med föresatsen att återuppta dessa förhandlingar. Men att återuppta dem betyder inte att släppa taget, att underlätta innebär inte att överge allt, och efter att ha lyssnat till morgonens inlägg måste jag erkänna att jag är lite oroad över den inställning som ett antal ledamöter har uttryckt, särskilt i Singaporefrågorna.
Vi här i Europaparlamentet har alltid sagt att vi är för ett reglerat underlättande av handel. Vi är för avreglering av handel som omfattas av vissa normer och regler, och det är uppenbart att Singaporefrågorna kommer att tvinga Världshandelsorganisationen att fastställa ett antal regler.
Det är beklagligt att de utelämnar vissa aspekter. Personligen skulle jag ha önskat att sociala frågor skulle ha beaktats mot denna bakgrund, men i Doha tvingades vi, under påtryckningar, att överge motsvarande normer. Det som oroar mig är att vi nu verkar ha övergett Singaporefrågorna också. Vad har vi för möjlighet att få se sociala eller liknade frågor åter uppe på förhandlingsbordet om vi godkänner denna ståndpunkt, om de få områden som hade accepterats som en tänkbar grund för förhandlingar i dag överges?
Jag tror att Europeiska unionen genom er har tagit en rad initiativ för att underlätta olika saker. Jag tycker att vi borde låta det bli därvid. Syftet med dagens debatt är inte att återuppta Dohaförhandlingarna, utan syftet är att tillämpa alla överenskommelser, inbegripet de som omfattar frågor som berör oss och som påverkar den typ av globalisering som vi vill utveckla. 
Ferrer (PPE-DE ).
    Herr talman, mina herrar kommissionärer! Pascal Lamy sade i morse att om världen skall bli en bättre plats behöver vi Doha. Jag instämmer helt i detta uttalande, och därför måste jag, precis som jag beklagade misslyckandet i Cancún vid den tidpunkten, i dag beklaga avsaknaden av framsteg vid sammanträdet i Genève i december, samtidigt som jag erkänner det enkla faktum att det är positivt att samtalen har återupptagits, även om, som ordföranden för rådet (allmänna frågor) medgav, dessa samtal bara har tjänat till att ge en klarare bild av de centrala frågorna och uppmärksamma oss på de svårigheter som vi står inför, samt att återbekräfta stödet för Dohaprogrammet från Världshandelsorganisationens medlemmars sida och framför allt det multilaterala handelssystemet som i sig självt är tillräckligt viktigt.
Det är nu dags att vara flexibla i våra ståndpunkter, så att vi kan gå från ord till handling och dessutom göra det i den takt som fastställts i Dohakalendern. Jag anser därför att vi borde tacka kommissionsledamöterna Pascal Lamy och Franz Fischler för deras ansträngningar att öppna kanaler för dialog med och mellan alla, samt det arbete som gjorts med det bestämda syftet att flytta dagordningen från Doha framåt utan att förlora Europeiska unionens legitima intressen i sikte.
I detta syfte instämmer jag helt med de analyser och de förslag som fanns i kommissionens meddelande, i synnerhet vad gäller industritullar och behovet att uppnå vissa nivåer av åtagande, särskilt från tillväxtländernas sida, som ligger mycket högre än de som föreslogs i Debraydokumentet eller i varje fall är likvärdiga med Europeiska unionens nivåer.
När det mer specifikt gäller tullar för textilprodukter talade man i kommissionens dokument om att förhandla om nya reduceringar som ligger så nära noll som möjligt, ett förslag som jag helt instämmer i, förutsatt att detta inte innebär – och jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att förtydliga detta – att Europeiska unionen kommer tvingas att minska sina tullar, medan andra inte har nått en motsvarande nivå för sina tullar.
Jag skulle vilja ställa en sista fråga, herr talman. I morse hänvisade Pascal Lamy även till Europeiska unionens allt större flexibilitet på miljöområdet. Jag skulle vilja fråga honom hur långt han menar att denna flexibilitet skall sträcka sig, för det råder inget tvivel om att de höga kostnaderna på miljöområdet är en av orsakerna till att många av gemenskapens företag omlokaliseras, men planeten Jorden finns bara i en upplaga, och den lagstiftning som krävs för att nå miljömässig utveckling på planetarisk nivå måste också vara planetarisk. 
Fischler,
   .  Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag skall fatta mig kort. Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet för de konstruktiva bidrag som vi har hört så många av under dagens lopp. Jag skulle bara vilja kommentera de frågor som särskilt rör jordbruk, och sedan kommer min kollega i kommissionen Pascal Lamy att avrunda diskussionen.
Det ställdes en fråga om huruvida det finns tecken på att Förenta staterna nu visar mer flexibilitet i bomullsfrågan. Som ni känner till har Bob Zoellick skickat ett brev till alla medlemmar av Världshandelsorganisationen där han särskilt tar upp bomullsfrågan. Han ägnar faktiskt ett helt kapitel åt den, och utifrån det sätt som han presenterar den på finns det tecken på större öppenhet i denna fråga. Under alla omständigheter visar han sig vara öppen för reformer som inte bara avser exportstöd – det vill säga att dessa borde tas bort, även vad beträffar avreglering av marknaden och antagandet av ett mindre snedvridande system för inhemskt stöd –, utan han antyder också att det sätt för att ge bättre stöd till mycket fattiga länder, som är helt beroende av bomullsproduktion, borde utvecklas med hjälp av utvecklingsbistånd.
Låt mig kommentera det som Maria del Pilar Ayuso González sade om bomullsodling och bomullsimportens betydelse för Europa. Jag måste återigen understryka att det är riktigt att den europeiska tillverkningen endast uppgår till omkring 2 procent av den globala marknaden. Det stämmer också att vi inte tillämpar några andra exportstöd och att vi har öppnat våra bomullsmarknader fullständigt för de minst utvecklade länderna (MUL) genom ”Allt utom vapen”-beslutet. Som ni känner till finns det faktiskt ett förslag om att ändra vårt system för bomull, som skulle kunna leda till mindre snedvridande åtgärder för bomull, med andra ord, en blandning av åtgärder av typen ”blå box” och ”grön box”. Jag arbetar för ett antagande av ett beslut om denna fråga i rådet (jordbruk) i mars.
När det gäller Japans rispolitik vet vi alla att ris är en mycket känslig fråga för Japan, och det har den alltid varit. Vi har emellertid sett att Japan nyligen har inlett bilaterala förhandlingar med ett antal av Världshandelsorganisationens medlemsstater. Risfrågan finns i hög grad med på dagordningen för dessa bilateral förhandlingar och är en del av förhandlingarna, och ett resultat är att japanerna i allmänhet har börjat inta vad vi skulle kunna kalla en mer konstruktiv eller mindre stelbent ståndpunkt i denna fråga i Genève.
Det hävdades att det inte finns några mandat för att förhandla bort det rådande systemet för exportbidrag. Det är faktiskt helt fel; vårt mandat anger mycket tydligt att vi verkligen kan föreslå detta för åtskilliga produkter.
Erika Mann frågade mig om hur vårt sockerförslag utvecklades. Vi arbetar hårt med att förbereda ett förslag, och jag har redan sagt att jag eftersträvar att överlämna förslaget till kommissionen i mitten av 2004, och sedan lägga fram det för parlamentet och rådet.
Låt mig få göra en sista kommentar; jag skulle vilja be kammaren att bidra till att förstärka den dialog som vi föreslog i vårt inledningsanförande. Vi behöver mer; vi behöver fler intensiva samtal, och jag skulle särskilt vilja be er att fördjupa diskussionerna med de icke-statliga organisationerna, för vissa av dem kommer ibland med idéer som helt går emot EU:s intressen.
Jag skulle vilja be er alla att överväga att det under alla omständigheter är negativt för oss att vänta, för Europeiska unionen, och även för EU:s jordbruk. Jag ber er överväga detta: de mycket positiva reaktionerna på våra reformer runt om i världen kommer att blekna allteftersom klyftan mellan antagandet av dessa reformer och framgångarna i samband med Världshandelsorganisationens förhandlingar vidgas alltmer. 
Lamy,
   . – Herr talman! Jag i min tur skulle vilja tacka talarna från Europeiska folkpartiet, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och den liberala gruppen, som uttryckte sitt stöd för de förslag som Franz Fischler och jag har utarbetat och det dokument som vi har lagt fram både i rådet och här i kammaren.
Våra viktigaste mål i dessa förhandlingar förblir de samma: för det första, en ny fas i öppnandet av marknaden; för det andra, bättre regler för att reglera multilateral handel och slutligen bättre integrering av utvecklingsländer, som hittills bara har fått en mycket ojämn andel av förmånerna med ökad internationell handel. Om vi försöker omvandla allt detta till ett svar på era frågor – vad måste göras, vad måste bli våra målsättningar för 2004 – så är det sedan ganska rakt på sak. Vårt mål för 2004 är att före sommaren uppnå det som inte gick att göra i Cancún; med andra ord att fullborda två tredjedelar av förhandlingsprocessen. Detta är vårt politiska mål för 2004.
Nå, kommer ni att säga, med tanke på det som ni sade i er inledning till debatten om hur arbetet framskrider i Genève kommer ett sådant mål utan tvivel att kräva energi och påskyndande. Den nuvarande arbetstakten och trycket i ångpannan i Genève måste ökas, och liksom andra har vi för avsikt att elda under ångpannan i Genève för att få fart på saker och ting. Med detta i åtanke – jag har sagt detta, och jag kommer att säga det igen som svar på Thomas Manns fråga – innebär det brev som min amerikanske kollega har låtit cirkulera de senaste dagarna och som han kommenterade i tidningen i går goda nyheter, eftersom det talar mot en teori som vann allmänt gehör och som går ut på att året 2004, ett valår i Förenta staterna, skulle bli ett förlorat år. Men så är det inte! År 2004 kan mycket väl bli ett lyckat år, och det är viktigt att två av de stora aktörerna i världshandeln, Förenta staterna och Europa, stöder denna tanke. För att uppnå detta måste vi naturligtvis komma i gång, och vi kommer att arbeta, som vi har gjort sedan vårt mandat förlängdes, med G20, G90, Förenta staterna och Japan, för att nämna några av de aktuella huvudaktörerna, inom ett system med varierande geometri som kommer att tillåta oss att framföra vår egen ståndpunkt under de bästa förhållanden. Som Franz Fischler så riktigt påpekade, i vår ansträngning att arbeta med denna process och driva den framåt, och om vi skall höja temperaturen, kommer vi att behöva er och de kontakter som ni upprätthåller med era kolleger i alla de stora block som jag just nämnde. Det var mitt svar på det stöd som en stor majoritet har uttryckt under denna debatt.
Jag skall nu kort svara på några kritiska anmärkningar. Paul Lannoye förebrår oss i grund och botten för två saker: för det första, vi ändrade inte vårt mandat, vi bara omlokaliserade det, och för det andra, inom detta mandat finns det spår av de så kallade Singaporefrågorna kvar. Ja, Lannoye har rätt i att vi inte ändrade vårt mandat utan att vi omlokaliserade det. Och om det finns en läxa att lära av det som har skett mellan Cancún och nu, bör vi ha i åtanke att ingen runt Världshandelsorganisationens bord har bett om att få omförhandla det förhandlingsprogram som antogs i Doha. Det är detta program som ligger på bordet, och det är detta program som kräver förhandlingar. Vad gäller Singaporefrågorna så stämmer det att vi har intagit en mer flexibel ståndpunkt. Vi ser det som våra prioriteringar att underlätta handel och införa större insyn i offentlig upphandling, av anledningar som Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen skulle förstå, eftersom de är så förtjusta i insyn. I flera fall skulle detta faktiskt vara mycket fördelaktigt för att underlätta handel, i synnerhet för små- och medelstora företag, som dessvärre ofta saknar resurser för att betala för de medlare som majoriteten av de stora multinationella grupperna har råd att anställa för att påskynda beslut och garantera en smidig passage genom förfaranden, praxis och andra nätverk.
Till Ilda Figueiredo och Harlem Désir vill jag bara upprepa att deras farhågor om offentliga tjänster är obefogade. Mitt mandat på detta område är uppenbart och helt entydigt. Jag har aldrig irrat ifrån det, och dessutom har jag ingen tanke på att göra det.
Jag kommer nu att gå över till två särskilda punkter som svar på kommentarerna från Concepció Ferrer och Dorette Corbey. Fru Ferrer, när det gäller textilsektorn är vi beredda att minska våra textiltullar och följaktligen det som återstår av vårt industriskydd, men självklart på ett villkor, och det är att andra gör detsamma, och detta utgör en del av förhandlingarna. Dorette Corbey frågade om hur långt vi nått när det gäller läkemedelstillgång: vi arbetar med detta på två arenor där detta arbete nu följs upp. Den första av dessa arenor är Genève, där vi måste införliva villkoren i augustiavtalet i Avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter (TRIPs), och vi arbetar hårt med detta. Det är inte så enkelt som det låter, eftersom den balans som nåddes i augusti mellan de olika parterna och de olika kraven troget måste återspeglas i en text som nu kommer att bli en lagtext, och detta kräver utan tvekan lite arbete. Vi arbetar också med detta inom Europeiska unionen, för med tanke på att detta var i antågande vill vi ändra vår egen bestämmelse om kravet på tillstånd i EU:s lagstiftning för att få den i linje med det nya WTO-avtalet och eventuellt göra det möjligt att lättare få tillgång till läkemedel i ett antal utvecklingsländer. Vi skall göra detta genom att lägga fram ett förslag till rekommendation i ministerrådet, eftersom det enda sättet att genomföra detta avtal om tillgång till läkemedel, i avvaktan på att EU:s patentlagstiftning skall träda i kraft, vilken har antagits men kommer att träda i kraft om ett antal år, är att ändra befintliga nationella lagar, den ena efter den andra. Vi måste därför få rådet att anta en rekommendation, om det samtycker, och det har vi all anledning att tro, till att garantera att nödvändiga ändringar genomförs i varje nationell lag, i avvaktan på en uppdatering av de europeiska bestämmelserna naturligtvis, som, vill jag påminna er, först träder i kraft om ett par år. Det här var de svar som jag ville ge vid denna tidpunkt, och jag skulle vilja tacka er för er uppmärksamhet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Berthu (NI ),
   . – Är Europeiska kommissionen döv? Det är den frågan som oundvikligen dyker upp när man läser kommissionens politik för att på nytt inleda Doharundan i Världshandelsorganisationens internationella handelsförhandlingar.
Det framstod faktiskt klart för oss så snart som man hade misslyckats i Cancún – och vi framförde detta i denna kammare – att det faktum att förhandlingarna hade gått i baklås visade nödvändigheten att se över målen för global frihandel och återgå till idén om en slags globalisering som kontrollerades av folket.
I kommissionens programplanering rekommenderas faktiskt en omarbetning av strategin för att nå EU:s mål i form av en ny förhandlingsposition. Denna mening, som innehåller en inre motsägelse, påstår att det inte kommer att ske någon djupgående översyn, bara lite lappning runt kanterna.
Kommissionen håller fast vid sina prioriteringsmål för fritt marknadstillträde, fri global konkurrens och fri investering (de så kallade Singaporefrågorna), som verkligen är intressanta, men kommissionen borde nu ge andra problem dess rättmätiga plats, såväl i vårt som i utvecklingsländernas intresse.
Vi måste nu fastställa reglerna för en slags internationell handel som bättre respekterar nationernas suveränitet, och som är mer förenlig med skyddet av miljön och folkhälsan. 
Boudjenah (GUE/NGL ),
   . – Har kommission tagit hänsyn till konferensen i Cancún? När man läser kommissionens meddelande, som lades fram med tanken på ett eventuellt återupptagande av förhandlingarna om utvecklingsdagordningen som inleddes 2001, är det svårt att avgöra! Dess skenbara ”flexibilitet” i Singaporefrågorna är inte någonting annat än lite lappning i kanten; kravet på en balans mellan rättigheter och marknaden samt dess uttalade avsikt att anta mer flexibla ståndpunkter försvagar inte en nyliberal europeisk politik på något sätt. Förakt, en brist på självkritik och en motvilja att ifrågasätta ligger fortfarande till grund för kommissionens tro. När de står inför kommissionsledamot Pascal Lamys uttalanden – som godkänts av rådet – önskar de fattigaste länderna varken att skriva under de skenbart nya förslagen eller ge full poäng till den politik som genomförts sedan Seattle. Tvärtemot organiserar sig folket i syd och motsätter sig EU:s ambitioner och Världshandelsorganisationen. Det öppnande av handeln med tjänster som har möjliggjorts genom GATS, och det inte mindre heliga öppnandet av marknaden – vilket framhålls som en tydlig fördel för utvecklingsländerna! – har länderna i syd tydligt angivit som riskfyllda.
Internationella förbindelser som grundar sig på samarbete och handel mellan jämlikar, och som respekterar individuella och kollektiva grundläggande rättigheter, förtjänar bättre. En offentlig debatt, som förmedlas av valda representanter, för att visa detta bedrägliga tankesätt är nu oundviklig. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0355/2003) av Proinsias De Rossa för utskottet för framställningar om framställning nr 461/2000 om skydd och bevarande av människoapor och andra arter som hotas av utrotning genom olaglig handel med ”bushmeat” (2003/2078(INI)). 
De Rossa (PSE ),
    – Herr talman! Det är naturligtvis omöjligt att göra denna fråga rättvisa på fem minuter. Jag skulle vilja börja genom att tacka mina kolleger i parlamentet för möjligheten att föra denna debatt. Det är viktigt att en framställning som undertecknats av 1,9 miljoner EU-medborgare skall tas upp till behandling i denna kammare. En tid verkade detta osannolikt, så jag tackar därför alla som arbetade så hårt för att se till att detta blev verklighet. Jag vill särskilt tacka John Corrie, föredraganden för utskottet för utveckling och samarbete, som även hjälpte till att förbereda detta betänkande, eftersom detta var ett betänkande med förstärkt samarbete som delades mellan utskottet för framställningar och utskottet för utveckling.
Jag skulle här vilja klargöra att detta betänkande inte tar upp jakt inom Europa. Därför är de tre ändringsförslag som lagts fram onödiga, och jag skulle vilja uppmana kollegerna att inte stödja dem.
Termen ”bushmeat” eller ”wild meat” avser livsmedelsprodukter av vilda djur för lokal konsumtion eller kommersiell handel. Även om överanvändningen av bushmeat är ett snabbt växande problem överallt är detta betänkande koncentrerat på Afrika, för bushmeatproblemet där är det största och bäst beskrivna i litteraturen.
Men den olagliga handeln med kött från vilda djur är inte begränsad till Afrika. I Asien exploateras många arter på ett oacceptabelt sätt, antingen som mat, i handeln med sällskapsdjur eller för att människor tror att man kan bota sjukdomar eller förbättra sin sexuella förmåga genom att äta vissa delar av djur.
Handeln med vilda djur i Sydamerika växer också, och vilda djur såsom apor, fåglar, kapybara och andra stora gnagare samt tapirer, bältdjur och hjortar är till salu.
I princip kan vilket vilt djur som helst användas för att förse en marknad med bushmeat. I Afrika är över 50 arter till salu på marknader och i restauranger, inklusive antiloper, små och stora apor, myrkottar, svin, stora gnagare, elefanter, reptiler – som ormar, ödlor och krokodiler –, ryggradslösa djur – som sniglar och insekter – och fåglar som näshornsfåglar. Men den största delen av handeln sker med däggdjur, vanligen sådana som väger mer än ett kilo.
Aktuella beräkningar tyder på att bushmeat konsumeras i stor omfattning inom de fuktiga tropiska områdena, särskilt i Afrika. De allra senaste beräkningarna av uttaget av viltkött är 23 500 ton i Sarawak, 67 000-164 000 ton i det brasilianska Amazonområdet och mellan 1 och 5 miljoner ton – urbenat kött – i Kongobäckenet.
Detta leder till överexploatering. I Afrika kan åtminstone en art av röd colobusapa ha utrotats 2000 genom jakt. Många andra arter väntas gå samma öde till mötes inom kort.
Människors livsuppehälle och den biologiska mångfalden skadas till följd av överexploateringen av vilda djur som livsmedel. Av de uppskattningsvis 1,2 miljarder människor som lever på mindre än motsvarande 1 euro om dagen, lever cirka 250 miljoner i jordbrukets marginalområden, och ytterligare 350 miljoner i eller nära skogar, och av dessa beräknar man att 60 miljoner är infödda människor som lever i skogar. I en nyligen genomförd studie av Förenade kungarikets ministerium för internationell utveckling beräknar man att 150 miljoner människor (en åttondel av världens fattigaste) betraktar de vilda djuren som en viktig tillgång för sitt livsuppehälle. Det är därför uppenbarligen inte ett enkelt problem att ge sig i kast med.
Befolkningstillväxt, fattigdom, dålig offentlig förvaltning och kommersialisering av konsumtion och distribution av tjuvskjutna djur är de underliggande orsakerna till bushmeatproblemet. Naturtillgångar kan inte återhämta sig i takt med en ständigt ökande efterfrågan. Små stabila glesbygdssamhällen kan klara livsuppehället på naturtillgångarna i sin omgivning utan att göra slut på dem. Befolkningsexplosionen i kombination med ett expanderande marknadssystem som omfattar städer – och hela världen – har dock ändrat på detta. Exploateringen av naturtillgångarna har blivit ohållbar, och avnämarna är i första hand de utvecklade, industrialiserade nationerna. Fattigdom väger tyngre än viljan att bevara och får motåtgärder att framstå som oberättigade och svåra att genomföra där människor är beroende av bushmeat för sin överlevnad.
Många av de underliggande orsakerna till den ohållbara handeln med bushmeat är desamma som leder till fattigdom: t.ex. en svag lokal förvaltning och ogynnsamma handelsvillkor. Därför är det viktigt att naturskydds- och utvecklingsgemenskaperna samarbetar med lokalbefolkningarna och det civila samhället om denna gemensamma dagordning för att ta itu med orsakerna till fattigdom och förlust av biologisk mångfald.
Jag har fört upp omkring 20 frågor som kommissionen borde ta upp. Det krävs naturligtvis resurser. Vi har undvikit att fastställa ett belopp för dessa resurser, men kommissionen borde avsätta särskilda medel för att se till att denna fråga hanteras effektivt, och att det är möjligt att arbeta med de relevanta organisationerna och människorna på plats som antingen är beroende av bushmeat som inkomst eller som protein för sin överlevnad. 
Nielson,
   . – Herr talman! Det är av yttersta vikt att ta itu med bushmeatkrisen. Som ni alltför väl känner är existensen för några av våra närmaste släktingar i djurriket hotad av tjuvskytte och jakt på ohållbara nivåer. Det handlar om gorillor, schimpanser och andra aparter.
Detta oroar uppenbarligen allmänheten, något som nästan två miljoner underskrifter på framställningen visar. Det oroar även kommissionen mycket, och ligger i linje med det globala åtagandet att stoppa förlusten av biologisk mångfald till 2010. Vi välkomnar därför Proinsias De Rossas betänkande som jag finner balanserat och sakligt.
Vi arbetar för att diskutera frågan ur ett antal aspekter, men jag måste först betona behovet av att tydligt skilja mellan bushmeatkrisen – som hotar vissa djurarter – och den dagliga konsumtionen av viltkött, som utgör en viktig del av livsmedelssäkerheten för fattiga människor i utvecklingsländerna.
Vi är högst medvetna om att det finns flera aspekter som rör bushmeat än de som omfattas av agendan för utveckling. Dessa inbegriper hälsovårdsfrågor inom Europa, vissa handelsfrågor samt vetenskapliga frågor. Men eftersom den mesta överexploateringen av bushmeat äger rum i utvecklingsländer är den bästa lösningen att ge stöd till dessa länder genom våra insatser för utvecklingssamarbete och att inrikta sig på bushmeatkrisen där den har sitt ursprung.
Denna kris kan tas upp mot bakgrund av naturtillgångar, landsbygdsutveckling eller förvaltningsfrågor, eller som en övergripande fråga som behandlas genom bland annat miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) och strategiska miljöbedömningar (SMB). Dessa bedömningar borde påvisa risker och möjliga åtgärder för att mildra effekterna med hänsyn till bushmeat för all utvecklingsverksamhet. I detta avseende gläder det mig att informera er att handboken ”Integrera miljöfrågor i utveckling och ekonomiskt samarbete” kommer att färdigställas och kunna tas i bruk under första halvåret i år. Den omarbetade handboken borde räcka lång väg för att garantera att frågor om bushmeat får ordentlig uppmärksamhet i miljöbedömningar och följaktligen i all vår relevanta utvecklingsverksamhet. Halvtidsöversynen av våra samarbetsstrategier i år kommer att användas för att förstärka integrationen av miljömässiga frågor, i synnerhet genom att främja en mer systematisk användning av landsmiljöprofiler, strategiska miljöbedömningar och, som jag tidigare nämnde, miljökonsekvensbeskrivningar. Allt detta är bra. Det kanske inte utgör någon alldeles direkt reaktion, men ger trots det den nödvändiga bakgrunden för att kunna ta frågan under övervägande på lämpligt sätt.
Nationell äganderätt är mycket viktig. Verksamhet som syftar till att sätta stopp för överexploatering av bushmeat betyder i själva verket om inte bushmeatländerna själva tar täten. Vi kan bistå med lämpligt stöd för kapacitetsuppbyggnad och med att lägga in de åsikter som kommit till uttryck när vi reviderar landstrategier, men äganderätten till problemet är avgörande.
Jag skulle vilja tillägga en särskild punkt, nämligen att det är nödvändigt med fred. Om vi ser på konflikten i Demokratiska republiken Kongo och i andra länder i regionen under de senaste 10 åren, är verkligheten den att dessa konflikter har blockerat alla försök att på något sätt tygla de problem som vi diskuterar. Soldater och internt fördrivna människor, flyktingar, har inte haft några restriktioner, inga incitament, inga riktlinjer, inga straff, inga som helst regler för hur man skall uppträda i dessa fall. Det har varit ett område utanför lag och ordning, och vi har sett de fruktansvärda följderna. Jag skulle vilja göra denna punkt till nummer ett på prioriteringslistan, och jag anser faktiskt att vinsterna av en fred för miljön och bushmeatkrisen är en av de många viktiga aspekterna för att garantera fred i Demokratiska republiken Kongo och på andra håll i regionen.
Kommissionen är inte övertygad om att en särskild handlingsplan skulle vara det bästa sättet att ta itu med bushmeatkrisen, och detta återspeglar det som jag sade om äganderätt. Både kommissionens strategi för att integrera miljöfrågor i ekonomiskt samarbete och utvecklingsbistånd och EU:s handlingsplan för biologisk mångfald på området utvecklingssamarbete är föremål för granskning i år. Det är bättre att se till att frågor om bushmeat tas upp på rätt sätt i dessa två strategier, hellre än att sammanställa en särskild bushmeatstrategi som skulle kräva mycket resurser vad gäller personal, men som kanske inte nödvändigtvis leder till ytterligare åtgärder för att ta itu med problemet. Med tanke på att konsekvenserna av bushmeatfrågan spänner över flera sektorer skulle ett sådant tillvägagångssätt inte vara det bästa.
Inom många gemenskapsprojekt i östra, södra och västra Afrika tar man sig an denna utmaning på ett mycket praktiskt sätt. Även om de pengar som läggs på miljön procentuellt sätt utgör en ganska liten del av det totala biståndsprogrammet, har vi investerat åtskilligt i miljöskydd och förvaltning i nyckelländer. I Centralafrika till exempel har kommissionen sedan 1992 investerat ungefär 67 miljoner euro i Ecofac-programmet för de centralafrikanska ekosystemen i skogen, vilket leder till nyskapande förvaltning i skyddade områden med viktiga livsmiljöer för människoapor. Kommissionen finansierar också arbete för att kontrollera jakt och tjuvskytte i privata skogskoncessioner samt främjar ekoturism i regionen som en del av den förvaltning av initiativet som faller inom kommissionens ansvarsområde.
Dessutom arbetar vi på politisk nivå för att ta itu med bushmeatkrisen. Vi gav till exempel nyligen ett bidrag på 500 000 euro för att hjälpa till att starta processen African Forest Law Enforcement and Governance. Även om det huvudsakliga målet med detta initiativ är att förbättra förvaltningen inom skogssektorn och bekämpa illegal avverkning, kommer det faktum att flera viktiga hänvisningar till bushmeat och vilda djur tas med i konferensförklaringen att hjälpa till att höja profilen för denna fråga.
Vi välkomnar verkligen initiativet att presentera detta övergripande engagemang från allmänhetens sida för parlamentet. Detta är, enligt min mening, ett mycket konstruktivt sätt att ge frågan den uppmärksamhet som den förtjänar. 
Corrie (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Alla framställningar som får 1,9 miljoner underskrifter förtjänar en seriös behandling. Jag gratulerar Proinsias De Rossa till hans utmärkta betänkande och det sätt som han i dag har presenterat det på.
Kan kommissionären för det första bekräfta att handlingsplanen endast täcker tropiska områden, och i synnerhet Afrikas kontinent, och inte på något sätt påverkar jakt inom Europeiska unionen, såsom vissa tolkar den?
Det finns tre anledningar till att det är mycket viktigt och brådskande med ett känsligt agerande. För det första betraktar minst 150 miljoner av världens fattigaste människor vilda djur som en viktig tillgång för livsuppehället, som Proinsias De Rossa har sagt. Kommersiell jakt, exploateringen av trä och öppnandet av skogarna förstör den ekologiska balansen och berövar de lokala invånarna deras föda och livsuppehälle.
För det andra kommer det fullständigt urskillningslösa dödandet av människoapor att utrota gorillor och schimpanser, något som är en viktig hållbar turistattraktion och inkomstkälla i länder som Rwanda, som kommer att gå förlorad för alltid. Skogsavverkningen kommer även att utplåna en ekologi om man inte får kontroll över skövlingen omedelbart.
Det finns en tredje och ännu viktigare punkt. Den illegala exporten av bushmeat till världens alla hörn skulle kunna få en förödande effekt på hälsan och få sars att framstå som en vanlig förkylning. Många gorillor och schimpanser bär på siv (Simian Immunodeficiency Virus), djurens motsvarighet till hiv, som kan spridas till människor – vilket har skett. Detta skulle vara illa nog, men om ebolasmittat kött når världsmarknaden skulle vi kunna få uppleva en katastrof mycket värre än hiv. Nyligen fann man 2 000 näsor från apor i en resväska på Amsterdams flygplats, något som visar att den illegala handeln frodas.
Genom denna resolution uppmanas kommissionen att anta en rad åtgärder, vilket jag hoppas att den gör. Att få statschefer i bushmeatländer medvetna om situationen och att få dem, som kommissionären uttryckte det, att ta täten när det gäller åtgärder för att skydda ekosystem och det djurliv som de stöder, det skulle vara ett stort framsteg. 
Stockton (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder idéerna bakom förslagen i Proinsias De Rossas utmärkta betänkande och gratulerar honom till det. En av de frågor vi måste ta upp är definitionen av bushmeat. Den är inte tillräckligt precis. Vi vet eller tror att vi alla talar om samma sak: i första hand utrotningshotade arter, i synnerhet människoapor. Det finns emellertid en handel för delikatesser, för konsumtionen av bushmeat utanför Afrika. Det är helt klart oerhört svårt, både i Afrika och i Sydamerika, att förhindra människor som svälter eller som har oerhört begränsade mängder mat från att ”tjuvskjuta” i den angränsande djungeln.
Det finns dock arter både i Sydamerika och Afrika som kan hanteras, och som skulle kunna utgöra grunden till en organiserad handel med de rätta garantierna. Min oro är att det finns en stor marknad i Europa för bushmeat. Varje år beslagtas olagligt importerat bushmeat motsvarande flera tusentals pund bara på Londons flygplats Heathrow, varav det mesta är i ett hemskt tillstånd. Det finns ganska många invånare och medborgare från Europeiska unionen, och även från afrikanska och sydamerikanska länder som, kanske rättmätigt, vill konsumera detta om det kan tillhandahållas på en hållbart sätt. Denna efterfrågan kommer inte att försvinna mer än efterfrågan på Guinness bland Proinsias De Rossas irländska landsmän, oavsett var de bor. Risken är att vi kommer att tvinga den ännu längre under jorden än vad fallet har varit hittills.
Ett av alternativen som kommissionen så snart som möjligt måste se över är den korrekta förvaltningen av handeln, vilket skulle innebära omfattande och tyvärr dyr kartläggning av djurbestånd, kontroll över selektivt dödande och, när det gäller exporthandel, ordentliga bestämmelser för folkhälsoskydd. Som John Corrie sade blir det förfärliga följder för folkhälsan om denna handel tvingas under jord. Det är en skandal att amerikanska mångmiljonärer kan skjuta elefanter som behöver gallras ut av markförvaltningsskäl, samtidigt som människor av afrikanskt ursprung inte tillåts köpa och konsumera bushmeat i en organiserad handel.
Jag tackar Proinsias De Rossa för hans försäkran att detta betänkande inte hänvisar, och inte kan hänvisa, till förvaltning av hjort och älg i Europa. Jag skulle också vilja påpeka att alla hänvisningar till tunga skjutvapen är onödiga. Det finns ungefär 20 miljoner AK-47:or i Afrika, och den kontroll som vi har över gevär inom Europeiska unionen kommer inte att göra någon skillnad. Jag, liksom andra kolleger, uppmanar emellertid kommissionen att vidta åtgärder inom kort. 
Ford (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Proinsias De Rossa till hans betänkande om skydd och bevarande av människoapor och andra arter som hotas av utrotning genom olaglig handel med ”bushmeat”.
Detta betänkande, som vi har fått veta, uppkom genom en petition som undertecknades av 1,9 miljoner människor inom EU, vilket ledde till att utskottet för framställningar utarbetade fram sitt betänkande. Detta gjordes inte, får jag lov att säga, utan motstånd från vissa politiska grupper i denna kammare. Kristdemokraterna som lovprisar De Rossa-betänkandets fördelar i många av de pressmeddelanden som nu skräpar ned presscentret i Strasbourg, röstade från början mot att betänkandet skulle utarbetas. Vi inom organisationer för djurens välbefinnande och bevarande välkomnar de brittiska konservativa ledamöternas sena omvändelse till förmån för djurens välbefinnande i detta avseende. Det samma gäller för De gröna och den liberala gruppen som i början också röstade mot att betänkandet skulle utarbetas.
För att främja folkhälsan, den offentliga säkerheten och skyddet av utrotningshotade arter kommer vi att stödja kraven på att EU skall använda både morot och piska för att verka för bevarande av dessa utrotningshotade arter i deras naturliga livsmiljöer, för att få lokala samhällen att finna alternativa livsmedelskällor och för att förhindra den olagliga importen av bushmeat till EU. Beslagtagandet av 2 000 näsor från apor som nyligen gjordes i Amsterdam, vilket John Corrie nämnde, visar allt för väl handelns utbredning och det lidande och den förödelse som dessa djur utsätts för.
Vi kommer inte att stödja något av de tre ändringsförslagen, som vi anser bygger på missuppfattningar och – avsiktligt eller inte – är skadliga. I Proinsias De Rossas betänkande tas den olagliga jakten på utrotningshotade arter upp, och den utgör inte på något sätt ett hot mot jakt inom Europeiska unionen, som det hävdas i EDD-gruppens ändringsförslag. Förutom Gibraltar, där skydd av aporna kan vara ett välkommet sätt att avleda ett spanskt hot, har Europa inga människoapor. På samma sätt är ELDR-gruppens ändringsförslag en motsägelse vad gäller formulering: det finns ingenting som kallas en hållbar nivå för jakt på starkt utrotningshotade arter. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja tacka Proinsias De Rossa för hans betänkande. För att undvika missförstånd, herr Ford, det formella förslaget till utskottet om att utarbeta detta betänkande kom från mig. Man kan därför inte säga att De gröna var emot det.
Jag skulle vilja understryka ett par frågor; en av dem är skogsavverkningsbolagens roll. Det finns förslag i betänkandet om hur vi skulle kunna hjälpa dem att ta sitt ansvar med tanke på att de ibland använder bushmeat som en till synes billig och snabbt tillgänglig livsmedelskälla för sina arbetstagare, och de är vana vid att använda sina fordon till att köra tjuvjagat kött. Förslaget är att införliva detta i Skogslagstiftningens efterlevnad, styrelseformer och handel, vilket jag välkomnar.
För det andra har redan frågan om import till Europeiska unionen, och de högst tvivelaktiga och grymma omständigheter som omger den, tagits upp. Vi skulle i detta sammanhang kunna göra mer vad gäller att utbilda konsumenter och leverantörer inom unionen, hjälpa dem att inse effekten av deras handlingar på ekologin och ursprungsländernas utveckling samt hindra människor från att se bushmeat som en delikatess, samtidigt som det vi egentligen undersöker är den potentiella risken för utrotning av djur på vissa platser. 
Mathieu (EDD ).
   – Herr talman! Innan jag presenterar det ändringsförslag som jag har lagt fram skulle jag vilja meddela att min grupp stöder skydd och bevarande av människoapor, särskilt i Afrika. Även om människoaporna redan skyddas genom Washingtonkonventionen och därför inte får jagas borde de i alla fall övervakas närmare för att förhindra tjuvskytte, med Abac-programmet (Alternatives au Braconnage en Afrique Centrale) [Alternativ till tjuvskytte i Centralafrika] som förebild. Men som föredraganden förklarar är jakt inte den enda anledningen till varför dessa arter dör ut, långt därifrån. Den massiva, mekaniserade skogsskövlingen i ekvatoriala Afrika och befolkningsexplosionen över hela kontinenten är nyckelfaktorer i förstörandet av människoapornas livsmiljö, utan att förglömma den aldrig förut skådade ödeläggelsen som ebolaviruset har orsakat de senaste åren.
Därför anser jag att vi måste omdefiniera begreppet bushmeat-kris, så att det står för mer än bara överdrivet bortförande av djur från vildmarken. Det finns många olika bakomliggande orsaker till att dessa arter försvinner.
Definitionen av viltkött är inte heller godtagbar som den är skriven enligt min mening, eftersom den skapar förvirring om bytets ursprung. Jag anser – för att besvara Glyn Ford – att ett förtydligande alltid är användbart i en lagstiftningstext, och jag tycker att det under alla omständigheter är oerhört viktigt att definiera räckvidden mycket noggrant.
I detta betänkande, som handlar om tropiska och ekvatoriala områden, borde vi begränsa oss till termen ”bushmeat”. Den generiska termen ”wild meat” är alltför vag. Den omfattar även de vilda arter som finns i medlemsstaterna inom Europeiska unionen. 
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att återigen tacka föredraganden för detta mycket viktiga betänkande. Jag beklagar att Glyn Ford vill göra detta till en politisk fråga, eftersom jag anser att alla politiska partier skulle kunna samarbeta för att stoppa denna hemska handel, för allas vårt bästa.
Samtidigt som vi möts här i Strasbourg jagas människoapor, gorillor, schimpanser och apor till utrotning på grund av bushmeat. Som situationen är nu betalar folk ett överpris för att äta fler människoapor varje år än vad som finns i alla djurparker och laboratorier i världen. Den chockerande statistiken visar att om slakten fortsätter i nuvarande takt kommer de kvarvarande vilda aporna i Afrika att vara borta inom de närmaste 15–50 åren – en lång tid, men den kommer att gå fort om vi inte stoppar denna handel.
Jag vill ge dr Brian Carroll vid Bristol Zoo, i min egen region, ett erkännande. Han har arbetat med djurparker över hela Förenade kungariket för att samla in en förbluffande halv miljon underskrifter som en del av denna alleuropeiska kampanj.
Vi står inför en katastrof som påverkar både våra närmaste släktingars överlevnad och de människor som är beroende av skogar för sitt livsuppehälle. Den största utmaningen som naturvårdarna nu står inför är att minska efterfrågan på bushmeat. Det är nödvändigt att vi stöder ett utbildningsprogram som avhåller människor från att köpa och äta människoapor tack vare större förståelse och medvetenhet.
Vi kan dock göra mer här i Europa. Jag är förfärad över årliga omfattningen av denna vedervärdiga handel. Tonvis med bushmeat konfiskeras på Europas flygplatser. Vi måste ha strängare kontroller i alla EU:s hamnar och på flygplatserna för att hindra att detta kött når Europa – se, kolleger, den förödelse som orsakats av utbrott av mul- och klövsjuka över hela Europa. Vi gjorde vår egen undersökning. Mul- och klövsjukan har brutit ut i delar av västra Afrika. Smugglat bushmeat skulle inte bara kunna utlösa ett nytt europeiskt utbrott; det skulle även kunna utsätta vår kreatursbesättning för sjukdomar och epidemier från den afrikanska kontinenten. Varje kilogram smuggelkött som hamnar i EU:s livsmedelskedja utgör ett verkligt hot, inte bara mot djursjukdomar utan också mänskliga sjukdomar, som ebola.
Kolleger! Ert stöd för de slutsatser om detta utbrott som lagts fram av detta tillfälliga utskott och dess krav på strängare åtgärder för att förebygga att sjukdomar kommer in i EU var överväldigande, ändå har vi i mitt eget land endast sex spårhundar för att finna denna avskyvärda handel. Vi tar inte detta hot på tillräckligt stort allvar, och alla medlemsstater skulle kunna göra mer. Utrotningshotade vilda djur och livsmiljöer är en värdefull och oersättlig tillgång. Vi måste stoppa denna barbariska handel innan det är för sent. 
Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi från början skulle kunna fastställa att skälen till att denna lukrativa illegala handel blomstrar är exakt samma skäl som ligger till grund för både den illegala narkotikahandeln och den illegala vapenhandeln. Analyser av denna verksamhet kräver en bättre förståelse för det sätt på vilket, som kommissionären sade, framför allt konflikt och svag förvaltning bidrar till detta problem, och vi i Europeiska unionen, som givare, borde kanske stödja projekt för bevarande och biologisk mångfald på ett mer seriöst sätt. Vid sidan av detta kommer våra ansträngningar för att förebygga konflikter och den fredsbevarande resurs som föreslagits för Afrikanska unionen osv. att spela sin roll när det gäller att ta itu med några av de frågor som tagits upp här i dag. Detta är en fråga som har debatterats med jämna mellanrum i Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen, och som genomgående har fått stöd från våra parlamentarikerkolleger inom AVS. De berättar om hur viktigt det är – vilket även kommissionären framhöll –, och vi har haft diskussioner med dem, att deras regeringar prioriterar hållbar förvaltning och bevarande av naturtillgångar som en tydlig del av deras nationella vägledande program. Vi har i detta sammanhang en roll att spela inom den gemensamma parlamentariska församlingen, i utskottet för utveckling och samarbete och på andra håll, eftersom jag befarar att vi talar för döva öron om inte regeringarna gör detta till en prioriterad fråga.
Det måste också nämnas att bushmeat utgör en viktig proteinkälla. I vissa delar av Nigeria får man upp till 84 procent av proteinet från bushmeat, vilket spelar en betydande roll i människors liv. Där kontakten med vilda djur är begränsad kommer människor tvingas att anpassa sig och fortsätta att anpassa sig på sätt som för med sig ännu större risker. Det är mycket bättre att tala om att kontrollera handeln än att föreslå att vi skall utrota den. Om vi talar om att utrota handeln med bushmeat kommer vi inte att göra någonting annat än att tvinga den under jorden och göra den mycket svårare att hantera.
Betydelsen av bushmeat för fattiga människors livsuppehälle har aldrig utvärderats. Vi har gjort en mängd uttalanden denna eftermiddag, men det har inte funnits någon tydlig bedömning av betydelsen av bushmeat för människors livsuppehälle.
Jag skall avsluta med att säga att bättre hantering av handeln på ett inte alls oansenligt sätt kan bidra till att vårt mål att utrota fattigdomen uppnås. 
Wyn, Eurig (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja tacka Proinsias De Rossa för detta oerhört viktiga betänkande. Den illegala handeln med bushmeat är förödande för utrotningshotade arter och livsmiljöer i många utvecklingsländer. Jag välkomnar och stöder särskilt en rekommendation: att trappa upp åtgärder för att uppdaga och förebygga illegal import av bushmeat till Europa. Otroligt nog är det fortfarande relativt enkelt att smuggla in illegalt kött till Europa genom hamnar och flygplatser, trots det faktum att detta med stor sannolikhet orsakade den förödande mul- och klövsjukeepidemin 2001, som Neil Parish hänvisade till.
Europeiska unionen måste här statuera ett exempel och ge smugglarna ett tydligt budskap om att allt bushmeat som de för med sig till tullhamnar kommer att upptäckas, och de kommer att åtalas. Tyvärr fortsätter denna våldsamma, lukrativa handel med oförsvagad styrka, och tusentals ton illegalt bushmeat, särskilt från Västafrika, slinker oupptäckt in i Europa varje år med hjälp av organiserade ligor som går ostraffade. Det måste sägas att Förenta staterna fungerar som en förebild för oss här: alla som nyligen har passerat Förenta staternas flygplatser har utan tvekan mötts av en hårt arbetande spårhund som luktar på allt bagage i jakt på importerat livsmedel.
Jag vill rikta en enträgen uppmaning till Europeiska kommissionen att ta i med hårdhandskarna mot medlemsstaterna. Slutligen vill jag även uppmana kollegerna att förkasta ovidkommande ändringsförslag till detta betänkande som syftar till att försvara lokal europeisk jaktpraxis och som oundvikligen kommer att försvaga rekommendationerna. 
Nielson,
   . – Herr talman! Vi var alltför fantasilösa då vi förberedde mitt uttalande för att inbegripa aspekten jakt i Europa. Jag anser att detta helt enkelt ligger utanför initiativets räckvidd och vad man normalt förväntar sig att det bör täcka samt instämmer fullständigt med Proinsias De Rossa, John Corrie och andra som har tagit upp detta missförstånd.
Vi har tillräckligt med problem att handskas med. Påpekanden från Véronique Mathieu med flera om att jakt inte är det enda hotet mot dessa arter är mycket viktigt att komma ihåg. Det finns två separata aspekter: det avsiktliga hotet som motiveras av girighet, och det hot som motiveras av människors behov att överleva. Båda är lika farliga för de arter som vi talar om.
I denna diskussion ser jag en parallell med den svåra frågan om Afrikas behov att ändra och frångå en idyllisk livsstil, där de strövar omkring på landsbygden och låter kreaturen beta, men där det finns en obalans mellan antalet människor och boskap i förhållande till de kvadratkilometer som finns att tillgå. Det är denna påfrestning på markbruk, som återspeglas av urbanisering och befolkningstillväxt, som många inte förväntar sig vara ett problem på en plats som är så stor som Afrika.
Men när man ser till de miljömässiga begränsningarna, som tillgång till vatten, är Afrika inte så stort. Påfrestningarna på skogen är så systematiska, fortgående och dramatiska att de kanske utgör det största hindret för att införa ett hållbart alternativ eftersom frågan har att göra med fattigdom och med verkliga problem. Vi borde visa upp en stark front för att tackla problemen med kriminella handlingar som styrs av girighet. Att försöka övertyga skogsavverkningsbolag att handla inom lagen och hålla sig till förordningar, och att regeringar skall erkänna detta i ett bredare perspektiv, är del av ansträngningen för att skapa ett minimum av anständighet i angelägenheter som rör skogsvård i afrikanska länder. Detta utgör helt klart en del av verksamheten och vår politik.
Det finns avslutningsvis många aspekter på handelsfrågan. En är helt enkelt vårt eget legitima skydd av våra hälsovårdsnormer. Vi slutade importera nilabborre från Victoriasjön för ett antal år sedan, tills vi framgångsrikt lyckades – och detta är något som jag är särskilt nöjd med – skapa en effektiv fytosanitär kontroll. Denna export har nu återupptagits och pågår, och vi har återskapat tusentals arbetstillfällen på en hållbar grund. Men jag tycker att det är lite konstigt att vi inte har gjort något liknande när det gäller bushmeat. Det som man har sagt under denna debatt är helt riktigt: ebola är ett hot, och det finns många andra mycket svåra aspekter på denna handel som kräver betydande uppmärksamhet. Samtidigt är många människor beroende av att kunna jaga och äta bushmeat i sin normala, traditionella miljö för att kunna överleva. Vi måste respektera detta.
Vi har fört debatten om forskarflykten. Vi kan kanske börja diskutera proteinflykten, där frestelsen att få tag i exotiskt protein borde bemötas genom att i högre grad fästa allmänhetens uppmärksamhet på de frågor som berörs. Jag skulle vilja tacka parlamentet och föredraganden för detta initiativ. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen. –
   Glyn Ford har ordet för att göra ett personligt uttalande i enlighet med artikel 122 i arbetsordningen. 
Ford (PSE ).
   – Herr talman! Angående en ordningsfråga, både Jean Lambert och mer indirekt Neil Parish antydde att jag vilseledde kammaren genom att hävda att PPE-DE-, ELDR- och Verts/ALE-grupperna hade försökt blockera Proinsias De Rossas betänkande från att finnas med på föredragningslistan. Samtidigt som jag godtar Jean Lamberts personliga entusiasm för detta betänkande och det faktum att hon föreslog att det skulle utarbetas, var min kritik riktad mot hennes grupps och de andra gruppernas inställning.
Frågan togs upp av ordföranden för utskottet för framställningar vid ett utskottsordförandemöte någon gång förra hösten. De var emot att utskottet för framställningar använde arbetsordningen för att utarbeta detta betänkande. Saken hänvisades till gruppordförandekonferensen, där Enrique Barón Crespo från PSE-gruppen ursprungligen var den enda som röstade för betänkandet. Det krävdes åtskillig tung lobbyverksamhet från de andra gruppernas sida för att övertala deras ordförande att ändra sig och tillåta detta betänkande att utarbetas om det viktiga ämne som vi har framför oss i dag. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om kommissionens uttalande om bistånd från EU till Iran till följd av jordbävningen. 
Nielson,
   . – Herr talman! Omfattningen av jordbävningen i Bam och den mängd förödelse som den orsakade ledde till en vädjan från de iranska myndigheterna om internationellt bistånd och ett massivt internationellt och europeiskt gensvar bara timmar efter det att katastrofen hade inträffat. Antalet offer har nu stigit till 30 000 döda, med ett motsvarande antal skadade, 45 000 hemlösa och med 85 procent av Bam förstört. Kommissionen har aktivt sörjt för humanitärt katastrofbistånd genom att samordna räddningsinsatser från EU:s medlemsstater och från Europeiska ekonomiska samarbetsområdet samt kandidat- och anslutningsländer.
Lördagen den 27 december 2003 fattade kommissionen genom sitt kontor för humanitärt bistånd ECHO ett nödhjälpsbeslut avseende 2,3 miljoner euro för de mest brådskande behoven som uppstått på grund av jordbävningen. Röda korsets organisation – Internationella rödakors- och rödahalvmånefederationen, finska Röda korset och tyska Röda korset – beviljades 1 452 129 euro för att stödja iranska Röda halvmånens hjälpaktioner för att tillhandahålla matpaket, tält, filtar, värmeapparater, köksutrustning och hygienartiklar, och för att ta itu med hälsovårdsbehoven genom att upprätta ett fältsjukhus och enheter för bashälsovård. Ytterligare 813 577 euro anslogs till [Medicinska hjälpkommittén] och [Världens läkare] för hälsovård och relaterad verksamhet, och slutligen anslogs 34 294 euro till [Telekom utan gränser] för att inrätta ett satellitbaserat kommunikationsnät för att underlätta kommunikation och samordning mellan de humanitära hjälporganisationer som arbetar i katastrofområdet.
Vid sidan av det humanitära biståndet hade EU:s räddningstjänstcentrum för övervakning och information under kommissionens ledning, efter samtycke från de iranska myndigheterna, tagit initiativ till utsändandet av akuta insatsgrupper. På morgonen den 26 december, omedelbart efter jordbävningen, erbjöd EU:s räddningstjänstcentrum för övervakning och information Iran bistånd och utfärdade en förvarning till sina 30 kontaktpunkter i länder som deltar i mekanismen för räddningstjänsten. Den 26 december lämnade de första grupperna sina respektive länder, och den 27 december var EU:s samordning av ansträngningarna för räddningsarbetet i gång i Bam under ledning av den italienska räddningstjänstenheten. Totalt deltog 18 länder i denna gemensamma insats med bistånd som omfattade räddningsarbetare – räddningshundar, brandmän och andra specialister – och tillhandahållande av hjälpartiklar – fältsjukhus och annan utrustning.
När sök- och räddningsfasen inom ramen för nödinsatsen var avslutad riktades uppmärksamheten på att säkerställa att de grundläggande mänskliga behoven för de som överlevt jordbävningen är täckta under de närmaste månaderna. Den 8 januari 2004 vädjade både Internationella rödakors- och rödahalvmånefederationen och Förenta nationernas kontor för samordning av humanitära frågor om bistånd för hjälp- och återhämtningsinsatsen i Bam. Efter ett första bedömningsuppdrag, som ägde rum mellan den 29 och 31 december, sände ECHO ut ett andra expertisuppdrag till Bam mellan den 5 och 8 januari för att granska situationen, bedöma ytterligare behov och svara för samordning med de andra organisationerna som fanns på plats. Som ett resultat av denna andra bedömning har det visat sig att ett antal sektorer är prioriterade områden när det gäller insatser: hälsovård, hygien, psykosocialt stöd och spårande samt fokus på svaga grupper, särskilt barn och äldre.
På grundval av sina egna bedömningar samt FN:s och Röda korsets vädjan överväger kommissionen att fatta ett andra beslut till förmån för jordbävningsoffren i Bam under de närmaste veckorna.
Genom att reagera som vi gjorde lyckades vi använda de första 2,3 miljonerna euro för att täcka alla de önskemål som vi hade då, och vi kan nu överväga nya önskemål. Det är oerhört viktigt att världssamfundet kan göra något som sträcker sig utöver det helt omedelbara bistånd som krävs i situationer som denna. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jordbävningen den 26 december förstörde praktiskt taget hela staden Bam. Förödelsens omfattning och det mänskliga lidande som följde har chockat oss alla djupt. Denna tragedi har i alla fall fört med sig något positivt: det omedelbara, snabba och omfattande biståndet från hela världen som Iran accepterade, däribland från EU och dess medlemsstater, och till och med från Förenta staterna. Det var bara det bistånd som Israel erbjöd man vägrade att ta emot.
Denna kammare önskar uttrycka sin tacksamhet mot kommissionen för att ha agerat så snabbt den 27 december. Detta visar den iranska regeringen, men framför allt det iranska folket, hur mycket mänsklig solidaritet som finns med dem i den svåra belägenhet de befinner sig i, oavsett de politiska förbindelserna med deras land. Jag är övertygad om att detta också är ett svar på Irans undertecknande av tilläggsprotokollet till icke-spridningsfördraget, och alltså uppfyller världssamfundets förväntningar i denna centrala fråga.
Samtidigt finns det dock avsevärd anledning till kritik från vår sida, särskilt vad gäller situationen för mänskliga rättigheter, även om vi välkomnar det faktum att dialogen om mänskliga rättigheter mellan EU och Iran har inletts. Jag själv deltog vid det senaste sammanträdet i Bryssel; det var en öppen dialog, inte bara mellan EU:s delegation och den iranska sidan, utan också inom den iranska delegationen. Vi i Europaparlamentet uttalade emellertid redan i höstas vår oro för att man eventuellt skulle komma att vidta kraftåtgärder mot reformvänliga parlamentsledamöter före valet i februari. Tyvärr var detta exakt vad som inträffade denna vecka: över 80 parlamentariker och hundratals kandidater diskvalificerades av Väktarnas råd, däribland ordföranden för utrikesutskottet Mohsen Mirdamadi, den främste samtalspartnern och värd för en av Europaparlamentets delegationer som besökte Iran, och som var här med en delegation förra året.
Jag anser att vi borde klargöra att på samma sätt som vi visar mänsklig solidaritet som svar på naturkatastrofer måste vi även visa politisk solidaritet med de reformistiska rörelserna i Iran som – inom de begränsade parametrar som för närvarande existerar där – ivrigt strävar efter mer demokrati och friare val. Detta är en viktig punkt, och jag antar att den höge representanten Javier Solana, som för tillfället befinner sig i Iran, kommer att kunna uttrycka och klargöra denna ståndpunkt. Jag tror att det skulle sända ut fel signaler om Europeiska unionen skulle fortsätta på ett likgiltigt sätt och inta en attityd som går ut på att ”allting skall fortsätta som vanligt” i denna situation. Detta skulle vara mycket nedslående för de som vill hålla ett relativt fritt val i februari, vilket ligger så nära i tiden som nästa månad. Det som nu krävs är inte bara solidaritet med offren i Bam, utan också solidaritet med reformatorerna i Iran. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag uttrycka vår djupaste sympati och solidaritet med det iranska folket.
Denna förskräckliga tragedi har inte bara ödelagt en region och en stad; den har också påverkat ett helt land och dess folk. Jag är mycket glad över – och skulle verkligen vilja framföra detta till kommissionsledamot Poul Nielson – att kommissionen, men också Europa som helhet, har visat prov på denna solidaritet och reagerat så snabbt och effektivt på denna tragedi.
Men jag anser också, mot bakgrund av denna fruktansvärda olycka, att det är särskilt viktigt för Iran att visa att det står enat och arbetar mot framtiden. Min grupp och jag själv är mycket oroade över att förvalsdiskvalificeringar har förekommit före röstningen, vilket hindrar väljare från att göra sina egna val. Hela meningen med demokrati – och Iran är mycket stolt över sin demokrati – är att väljarna själva väljer vem de vill ha för att representera dem i parlamentet. Det är min stora förhoppning att det fortfarande finns en möjlighet för Iran att återkalla detta beslut och bekräfta för allmänheten vilka kandidater som kommer att ställa upp för val. Det måste sedan vara det iranska folkets val. Detta är varken rätt tid eller plats att engagera sig i en diskussion om reformistiska kontra konservativa rörelser; jag vill bara, på min grupps vägnar, framhålla mycket tydligt att allmänheten måste besluta. Jag tror inte att någon i Iran blir förskräckt över idén att låta folket välja. Det iranska folket är tillräckligt förståndigt för att fatta det beslutet själva.
För det andra skulle jag vilja hedra det faktum att Iran – inte minst som svar på initiativen från ett antal europeiska utrikesministrar – har undertecknat tilläggsprotokollet vid Internationella atomenergiorganet. Jag förstår farhågorna i vissa kretsar i Iran och deras önskan att inneha den senaste kärnkraftstekniken. Vissa grannländer har trots allt redan kärnvapen och har inrättat kärnkraftstekniska forskningsprogram. Jag tänker i synnerhet på Indien, Pakistan och Israel. Området kommer dock inte att bli tryggare om ännu fler länder har kärnvapen. Vi är trots allt generellt för nedrustning i alla dessa länder, och jag tror att Iran gör det rätta genom att överge sina ansträngningar för att skaffa sig kärnvapen och i stället utvecklar ett annorlunda, mer rationellt och, kan man hävda, europeiskt säkerhetsbegrepp.
Vi kommer med säkerhet att vara mycket villiga att ge vårt stöd till Iran mot denna bakgrund. Jag vet att Iran bidrar på ett mycket positivt och konstruktivt sätt till regional utveckling; jag vet att detta stämmer i Libanon, och det verkar även vara så i Irak. Naturligtvis önskar jag att detsamma kunde sägas om Israel och Palestina. Eftersom jag alltid brukar kritisera den israeliska regeringen anser jag fortfarande att alla länder i denna region och bortom den borde ge sitt bidrag till fred i Mellanöstern.
Med detta i åtanke skulle jag vilja avsluta genom att upprepa min grupps solidaritet med det iranska folket, men jag skulle även vilja be och uppmana rådet att göra mer för att uppmuntra utvecklingen av demokrati och mänskliga rättigheter till full kapacitet i Iran, för landets eget bästa. 

Malmström (ELDR ).
    Fru talman! Kommissionär Nielson! Det var naturligtvis med stor bestörtning som vi tog del av den fruktansvärda nyheten om jordbävningen i Bam. Mitt under julhelgen fylldes TV-rutorna av fasansfulla bilder på skadade och förolyckade människor, tusentals personer i förtvivlad jakt på sina anhöriga i en stad i ruiner. Från ELDR-gruppens sida vill jag framföra vårt djupa deltagande och medkännande med det iranska folket i denna svåra stund. Naturligtvis bör EU fortsätta arbetet tillsammans med de iranska myndigheterna för att bidra till att de drabbade kan få vård, tak över huvudet och andra förnödenheter. Vi bör också hjälpa till i återuppbyggandet av den vackra historiska staden.
Vår omsorg om och solidaritet med det iranska folket gäller också deras tillgång till demokrati och mänskliga rättigheter. Här är ELDR-gruppen mycket bekymrad. Det återstår mycket att göra, eftersom den iranska regimen är allt annat än demokratisk. Grova övergrepp mot kvinnor, minoriteter, oppositionella och oliktänkande hör tyvärr till vardagen.
Vi är oerhört bekymrade över den senaste utvecklingen och väktarrådets inblandning i det kommande valet. Genom att underkänna tusentals kandidater i hela landet – fler än hälften av dem som har anmält sig – visar Irans väktarråd återigen sin ovilja att reformera det iranska styrelseskicket. Det klingar ihåligt att klassa de underkända som en bunt brottslingar med hänvisning till att de har haft kontakt med bland annat ett antal grupper som väktarrådet ogillar. Med den logiken skulle en fjärdedel av de redan sittande lagstiftarna vara brottslingar.
Om Iran någonsin vill räkna sig till de demokratiska staterna måste man acceptera att politisk legitimitet hämtas från folket i fria val, inte genom ayatollornas godtyckliga tolkning av vad som är Guds vilja.
Det iranska folket vill, precis som alla andra, ha demokrati och mänskliga rättigheter. Vi i ELDR-gruppen vill uppmana de iranska ledarna att inte ingripa i valet, utan låta kandidaterna ställa upp så att det kan bli så rättvist och öppet som möjligt. I det sammanhanget vill jag, precis som mina kolleger, uppmana kommissionen att stärka och utveckla människorättsdialogen med Iran. Den måste bli något mer än bara artigt kaffeprat. Om den skall vara meningsfull måste den vara tydlig, ihärdig och konsekvent och dessutom utvärderas regelbundet. Jag hoppas att ni, kommissionär Nielson, tillsammans med Chris Patten och Javier Solana, kan agera för att få nytt blod i dessa samtal, också i ljuset av arbetet med att få Iran att ratificera och implementera icke-spridningsavtalet. 
Collins (UEN ).
   – Fru talman! Förra söndagen återvände jag från Iran efter ett politiskt besök i landet av irländska parlamentsledamöter. Under detta besök träffade vi Irans utrikesminister Kamal Kharrazi och andra regerings- och parlamentsledamöter för att diskutera vidare förbindelser mellan EU och Iran i dagsläget.
Den iranska regeringen och det iranska parlamentet har uttryckt sin tacksamhet till EU och det bredare världssamfundet för det bistånd som de har fått som hjälp för återuppbyggnaden av Bam och för att hjälpa de tusentals flyktingarna i denna region. På det hela taget var tragedin i Bam helt fasansfull, med tiotusentals döda och infrastrukturen förstörd i denna stad med en påtaglig historia.
Resultatet när det gäller återuppbyggnaden av Iran från ett EU-perspektiv är följande: det kommer att ta månader och år att åter bygga upp staden och hjälpa till att återuppbygga livet för tusentals människor som helt enkelt har förstörts av denna fruktansvärda jordbävning. Jag vill på det bestämdaste uppmana EU:s regeringar och Europeiska kommissionen att tillhandahålla långsiktigt ekonomiskt stöd för att hjälpa den iranska regeringen med dessa svåra nydaningsuppgifter.
Europeiska unionen har anslagit över 200 miljoner euro de senaste åren till återuppbyggnaden av Afghanistan, och Europeiska unionen måste fatta beslut om att stödja den iranska regeringen ekonomiskt under ett antal år för att garantera att de grundläggande, sociala, infrastrukturella och utbildningsmässiga behoven är tillgodosedda under återuppbyggnadsprocessen i Bam. Kortsiktigt ekonomiskt stöd räcker helt enkelt inte till. Mer långsiktigt ekonomiskt stöd krävs, och EU:s regeringar måste fatta de politiska besluten för att göra dessa mer omfattande ekonomiska åtaganden tillgängliga för den iranska regeringen.
För att tala om ett annat ärende anser jag att den politiska dialogen borde återupptas mellan Europeiska unionen och den iranska regeringen. Vi känner alla till de svårigheter som världssamfundet har haft med den iranska regeringen när det gäller dess efterlevnad av fördraget om förhindrande av spridning av kärnvapen. Den iranska regeringen har emellertid undertecknat protokoll till detta fördrag, och det är åtgärder som vi välkomnar. Förhandlingar borde återupptas mellan unionen och den iranska regeringen mot bakgrund av ett handels- och samarbetsavtal mellan oss, och en strukturerad politisk dialog mellan våra respektive partner borde också inledas.
När man skapar nära förbindelser mellan unionen och Iran – som har en befolkningsmängd på över 70 miljoner människor – är det bäst att bygga på grundval av dialog och samråd hellre än på grundval av politiskt antagande, politiska fördomar och politiskt tvång.
Avslutningsvis stöder jag helt och fullt punkterna 6, 7, 8 och 9 i resolutionen. Det var som en hemsk chock när jag fick höra om beslutet att hindra människor från att kandidera vid val. Vi kan inte acceptera detta. Jag är säker på att ayatolla Khomeini kommer att återkalla beslutet – vilket är det rätta – till förmån för dem som försöker att skapa fred och reformera Iran. 
Pannella (NI ).
    Fru talman! Jag gratulerar den ledamot som överskred talartiden, för jag anser att det är bra att överskrida meningslösa begränsningar.
Jag vill börja med att säga att vi är förvånande och chockade, och vi vill bekämpa den majoritet som valts till det nuvarande iranska parlamentet, som inte var – så att säga – tidigare bannlysta och vilka har genomfört en i sanning förfärlig politik sedan 1997, som ett svepskäl för brister som beror på ayatollornas omåttliga fundamentalistiska makt. Problemet är att detta Iran – som består av kandidater och valda representanter som inte har bannlysts – är ett Iran som ligger på andra plats efter Kina vad gäller antalet verkställda dödsstraff. President Mohammad Khatamis Iran är ett Iran där, enligt officiella uppgifter, man inte bara försätter att stena män och kvinnor till döds, utan där ayatolla Mahmoud Hashemi-Shahrudi den 3 februari 2003 sade till Chris Patten att Iran för tillfället inte tillhandahåller ett alternativ till stening till döds, och detta sade han till oss!
Om ni nu tillåter mig, det är naturligtvis en förfärlig våldshandling när det gäller demokrati att hindra dessa kandidater, de tidigare nämnda reformisterna från att väljas in, men det som oroar mig är att om de väljs kommer de att fortsätta att leva med stening, obefogade dödsstraff och hycklande återhållsamhet. Vi i Europa står bredvid Khatami, som erkänner stening och mer därtill, samtidigt som vi är chockade, mina damer och herrar, att det i Nigeria – där det finns mer än en antydan till demokrati – fanns en reell risk för att en enda kvinna skulle bli stenad, och inga fler har stenats.
Så jag skulle rätt och slätt vilja vädja till dem som lade fram denna resolution att acceptera ett slags muntligt ändringsförslag, som går ut på att uppgifter om dödsstraff och om de som avrättas skall infogas, och där det faktum att de dömda inte har avrättats välkomnas. Jag hoppas att vi antingen får 32 underskrifter i morgon eller accepterar det muntliga ändringsförslaget. 
De Keyser (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Iran har precis utstått två seismiska chocker på bara några få veckor. Den första, jordbävningen i Bam, skördade 40 000 offer. Den andra, som var av politisk natur, diskvalificerade över 3 000 kandidater från att ställa upp i valet den 20 februari. Är det opassande att jämföra dessa två händelser, den ena en naturkatastrof och den andra helt enkelt en politisk och religiös attack? Jag tycker inte det.
Katastrofen i Bam gjorde hela världen bedrövad. Europeiska unionen för sin del har redan frigjort humanitärt bistånd till ett värde av 2,3 miljoner euro, och planerar ytterligare biståndsprojekt. Vi stöder dessa oreserverat, oavsett vad som händer, för att lindra offrens lidande och uttrycka vår solidaritet med hela den iranska befolkningen.
Världen är emellertid bestört över beslutet att bannlysa 3 000 reformvänliga kandidater från att ställa upp i nästa parlamentsval. Europa, som litade på den demokratiseringsprocess som hade genomförts av den iranska regeringen, hade gjort framsteg i bilaterala förhandlingar, och avtal fanns i sikte. Det är onekligen inte upp till oss att diktera politik för ett land eller att ingripa i dess inrikesaffärer, men vi reserverar oss rätten att välja våra vänner, samarbetspartner och de som vi litar på.
Om man inte finner en rimlig lösning på den pågående krisen, en som hela det iranska folket accepterar, kommer den inte att ha någon inverkan på det humanitära biståndet, men den kommer att ha en djup och bestående effekt på förbindelserna mellan Iran och Europeiska unionen. Detta skulle vara ytterligare en katastrof med oförutsebara konsekvenser. 
Howitt (PSE ).
   – Fru talman! För det första bör vi gratulera kommissionsledamoten och ECHO till det bistånd som tillhandahållits. Kritiken mot EU:s bistånd är ofta orättvis, och alla rapporter från Iran tyder på att de 2,3 miljonerna euro som Europeiska unionen utnyttjade inom 72 timmar med hjälp av nödhjälpsbeslutet både blev väl mottagna och var välriktade. Trots de allvarliga förlusterna räddades ett tusen liv av mer än ett tusen internationella räddningsarbetare, och detta parlament borde instämma med chefen för FN:s grupp i Bam som har beskrivit det som den bästa katastrofhjälp han någonsin sett på 20 år. När vi talar om bistånd mellan sydliga länder borde vi samtidigt gratulera iranska rödahalvmånen för att ha mobiliserat mer än 8 000 hjälparbetare och, oavsett vad Robert Kilroy-Silk säger i Förenade kungariket, arabstaterna som har erbjudit 400 miljoner till återuppbyggnaden av Bam.
Det är inte överraskande att en mänsklig katastrof vid juletid utlöste ett sådant enormt allmänt gensvar bland Europas folk, men det är riktigt att vi i denna debatt fäster uppmärksamheten på de försummade katastroferna som inte har fått samma massmediala eller offentliga uppmärksamhet – i Angola till exempel där FN:s genom sin vädjan endast har lyckas skrapa ihop hälften av de 300 miljoner man sökt om, eller Moçambique där siffran är 12 procent av de endast 1,6 miljoner som behövs, eller Zambia där endast 10 procent av den erforderliga summan har samlats ihop. Herr kommissionär! Vi behöver åtminstone er försäkran i dag om att inga pengar till förmån för Iran överförs från dessa länder, där mänskligt liv står på spel i samma omfattning.
Det är avslutningsvis rätt att vår resolution inbegriper ett meddelande till iranierna om att vår internationella solidaritet måste motsvaras av deras åtagande till internationella mänskliga rättigheter och demokratinormer. Det förfarande som det iranska Väktarnas råd enades om för att kontrollera valkandidaterna uppfyller inte dessa normer. Vi i Europa har naturligtvis inte för avsikt att ställa villkor för vår hjälp, men vi instämmer med de många iranier vars liv har räddats genom att begära och förvänta sig fria och rättvisa val för sitt land. 
Nielson,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja börja med att tala om för Richard Howitt att jag kan garantera att vi inte överför pengar från Angola, Zambia eller andra nämnda platser till Iran.
För ECHO är detta inte en dramatisk eller svår situation att bemöta, administrativt sätt.
Jag har noterat de politiska kommentarerna som gjorts under de olika anförandena. Politiskt håller jag med om att det finns andra katastrofer. Jag blir också uppmuntrad av det som har sagts i flera av bidragen här. På det hela taget verkar försöket att trappa upp dialogen vettigt.
Det är mycket viktigt att vi fortsätter att hålla isär humanitärt bistånd och politik. Vi kommer att föra diskussioner med de iranska myndigheterna om hur alla hjälparbetare skall garanteras säkert tillträde, om hur visumbefrielser måste utfärdas till de många icke-statliga organisationer som arbetar där både nu och under de kommande månaderna, och om säkerställande av normalt tillträde till förmån för offren och andra i landet. Detta är några av de punkter som vi kommer att ta upp som en del i processen för att tillhandahålla humanitärt bistånd.
Politisk dialog med Iran – den andra delen av eftermiddagens debatt – kommer att eftersträvas och tas upp inom flera relevanta ramar. För att vara konsekvent skulle jag vilja understryka min kommentar om att hålla isär frågorna, eftersom vi ibland ställs inför ännu svårare situationer där det är ännu viktigare att hålla sig till det humanitära uppdraget.
Jag välkomnar de kommentarer som har gjorts under debattens gång. Slutligen, som Richard Howitt så riktigt påpekade, är detta ett fall som visar vår nuvarande förmåga – med tanke på de förändringar som genomförts under de senaste åren när det gäller kommissionens sätt att hantera administration – att agera mycket snabbt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag för att avsluta debatten.(1)
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0412/2003) av Daniel Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om tonfisk: flotta och industri – nuläge och framtidsperspektiv i EU och i världen (2003/2017(INI)).
Innan jag ger er ordet, herr Varela, måste jag meddela er att vi, i enlighet med den föredragningslista som har utarbetats av talmanskonferensen, kommer att avbryta debatten klockan 17.00 exakt för att ge ordet till kommissionens representant som skall göra ett uttalande om tjänster på den inre marknaden.
Eftersom tidsplaneringen för denna föredragningslista är exakt, och detta tillkännagivande måste göras prick klockan 17.00, kommer vi att avbryta debatten om Daniel Varelas betänkande och återuppta den efter kommissionens meddelande. 
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ),
   . Fru talman! Jag skulle vilja be er att inte räkna det som jag först tänker säga som talartid, eftersom jag skulle vilja inlägga en liten protest mot denna situation på alla mina kollegers vägnar. Jag vet att det inte är ert fel, fru talman, men detta är en störande situation eftersom debatten från början hade planerats till denna morgon, sedan ändrades det till tidig eftermiddag, och nu har den hamnat på kvällen, och detta händer ofta oss med fisket. Jag skulle vilja begära att detta aldrig händer igen, eftersom det bryter upp debatten helt och hållet. Jag skall tala fram till 17.00, och jag hoppas att ni åtminstone låter föredraganden få tid att tala ordentligt, eftersom jag inte tror att kommissionsledamoten kommer att ha tid att svara mig. Det måste han göra klockan 21.00. Hur som helst anser ledamöterna av fiskeriutskottet att detta inte är bra, och vi hoppas att det inte kommer att hända oss igen i framtiden. Tack så mycket.
Min politiska grupp begärde detta betänkande, eftersom den anser att fiskeriutskottet bör rikta all sin uppmärksamhet på granskning och analys av vissa olika typer av fiske, att analysera den situation, den verksamhet, de problem och den framtid som kännetecknar dem. Detta skulle kunna göras med flera olika typer av fiske, men vi har beslutat att börja med tonfisket av den enkla anledningen att det är den mest globala arten på vår jord, både vad gäller utvinning, beredning och saluföring. Detta innebär att den innefattar stora intressen och komplicerade problem på internationell nivå.
När det gäller tonfisk finns det ett mycket tydligt internt förhållande mellan flottan och industrin, och Europeiska unionens roll är oumbärlig eftersom vår marknad, och även vår flotta, är de största i världen vad gäller denna art. Tonfisk motsvarar 60 procent av den totala produktionen av konserverad fisk, och Europeiska unionen är för närvarande – med en produktion på ungefär 400 000 ton tonfiskkonserver – världens största producent. Detta skapar ett mycket betydande antal arbetstillfällen – som dessutom är ytterst lokalt begränsade – i avlägset belägna kustregioner som är mycket beroende av fiske. Jag hänvisar er till mitt betänkande för specifika uppgifter.
Vår avsikt är att betrakta sektorn som helhet, både fiske och bearbetning, ur teknisk och politisk synvinkel för att analysera dess ställning inom Europeiska unionen och i världen och sedan dra slutsatser som vi kan överlämna till kommissionen och rådet för att öka medvetenheten och lyhördheten för denna viktiga industri samt att slutligen föreslå en rad särskilda åtgärder för att förbättra dess skydd.
Vi har börjat genom att definiera de arter som betänkandet är inriktat på, och i hög grad fokuserat på tropisk tonfisk, som utgör 90 procent av det som bearbetas inom konservindustrin. Vi uppmanar till försvar av hållbart och ansvarsfullt fiske, som själva grundvalen för dess framtid. Vi försvarar fiske som respekterar andra arter, som delfiner. Vi stöder därför AIDCP:s märkning ”Dolphin Safe”. AIDCP är det mellanstatliga organ där Europeiska unionen ingår som medlem; vi uppmanar till öppenhet och tydlighet för konsumenterna; vi fördömer illegalt fiske – det olagliga, icke reglerade och orapporterade fisket – den bekvämlighetsflagg som skyddar det, och vi stöder de regionala fiskeorganisationerna och kommissionens roll i dem; vi föreslår inrättandet av andra nya organisationer, och vi kräver också upprätthållande och utvidgning av nätet av internationella tonfiskavtal, med tanke på att dessa arter är långvandrande och garantin för att dessa internationella fiskeavtal representerar ansvarsfullt fiske gentemot privata avtal.
Jag anser att den överenskommelse som nåddes inom fiskeriutskottet, som innebar att föredraganden godkände ändringsförslag från alla politiska grupper och föreslog särskilda kompromisser, vilka har införlivats, som i fallet med stödet för ändringsförslagen från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen visar vårt genuina intresse för att stödja det hållbara fisket både från ekologisk synpunkt och ekonomiskt och socialt. Jag tackar alla ledamöter för deras samarbete.
För att i stora drag sammanfatta innehållet i betänkandet kräver vi bistånd till gemenskapens flotta för att förhindra att den förlorar konkurrenskraft i den globaliserade tonfiskvärlden, och vi rekommenderar ett särskilt register för denna flotta som inte kommer att motta stöd strukturell sett i enlighet med reformen av fiskepolitiken. Den skall ges incitament för att behålla gemenskapsflagg gentemot lockelsen att föra bekvämlighetsflagg; en räkning skall inrättas som godkänns av respektive regional fiskeorganisation, och olagligt fiske och olaglig landning från dessa flottors sida skall vara effektivt kontrollerat för att få ett stopp på illojal konkurrens.
I detta syfte kräver vi en särskild enhet inom GD Fiske för långvandrande arter med tillräckliga resurser och anställda för att alltid försvara EU:s intressen i dessa forum. Vi uppmanar också kommissionen att inrätta en särskild rådgivande kommitté för tropisk tonfisk.
När det gäller vår viktiga konserveringsindustri kräver vi en stabil rättslig ram som underlättar för den att planera sin verksamhet bättre och skydda sina investeringar. Och vi kräver samma krav för gemenskapens industri som för de industrier som exporterar sin produkt till våra marknader så att vi kan konkurrera på lika villkor inom en mycket avreglerad gemenskapsmarknad som fortsätter att öppna sig med eftergifter till tredjeland, särskilt i sydöstra Asien. Av denna anledning kräver vi också inrättandet av ett nät av europeiska referenslaboratorier för att kontrollera kvaliteten på produkterna och de tekniska och sanitära förhållandena, varvid EU:s stränga regler om varors ursprung måste tillämpas.
Med tanke på tonfiskmarknadens globalisering står vi inför en mycket komplex fråga som kräver konstant och prioriterad uppmärksamhet, vilket sker när det gäller tillgången på råmaterial i förhållande till gemenskapens industri, och vi kräver därför en ny studie av de faktiska behoven av leveranser som gör det möjligt för gemenskapens administration att alltid fatta lämpliga beslut.
Genom vårt betänkande, herr kommissionsledamot, strävar vi efter att hjälpa kommissionen att agera korrekt. Vi ber därför om bestämda saker, såsom en särskild handlingsplan, en övergripande ram för strukturellt stöd, en försvarsplan för att ta itu med tredjeländer och, för detta ändamål, inrättandet av enheter och rådgivande kommittéer, vilket jag just sade i mitt anförande. Detta är därför vårt yttrande; det är Europaparlamentets yttrande, och vi hoppas att Europeiska kommissionen nu är mottaglig för det och kommer att agera i enlighet med det. Vi i Europaparlamentet har inlett vårt arbete, och från och med nu kommer vi att begära att man tillmötesgår våra krav. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Varela. Jag har naturligtvis grundligt tagit del av era protester som svar på tillkännagivandet att denna debatt kommer att avbrytas. Jag vill också försäkra er om att den tid som det tog er att uttrycka era legitima protester inte inräknades i er talartid, så det är inget problem. Eftersom kommissionär Frits Bolkestein för övrigt inte har anlänt ännu har jag nöjet att ge ordet till kommissionär Franz Fischler så att han kan svara på era kommentarer på en gång. 
Fischler,
   .  Fru talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja genom att tacka er mycket varmt, herr Varela, för att ha utarbetat detta utmärkta initiativbetänkande. Jag stöder er analys av situationen inom tonfiskindustrin på det hela taget. Jag anser att alla aktörer inom tonfiskindustrin – från fiskarna till beredningsindustrin – är förenade i en kedja, och en kedja är, som vi vet, inte starkare än sin svagaste länk.
Ur kommissionens perspektiv är tre frågor särskilt viktiga när det gäller att stödja tonfiskindustrins intressen. För det första kommer vi att behöva fortsatt tillgång till tonfiskbeståndet i tredjeländers vatten i framtiden. För det andra måste vi försvara tonfiskindustrins intressen genom vårt mandat i regionala fiskeorganisationer, och för det tredje vill vi utnyttja vår marknadspolitik för att skapa ett säkerhetsnät för intressenter.
När det gäller tillgång till tonfiskbestånd i tredjeländers vatten kan vår fiskeindustri bara gynnas av den nya formen av partnerskapsavtal, som också stöds av denna kammare. I er resolution kräver ni en undersökning av situationen för tonfiskresurserna. Kommissionen upprättar för närvarande ett slags ramavtal för bedömningen av kapitlen om tonfisk i de olika fiskeavtalen, och jag kommer med glädje att ta upp era förslag mot denna bakgrund.
När det gäller regionala fiskeorganisationer kan jag bekräfta att jag är fast besluten att försvara gemenskapens intressen i hållbart fiske inom de regionala fiskeorganisationerna. Vi driver flera prioriterade frågor mot denna bakgrund, som också går bra ihop med de prioriteringar som parlamentet har fastställt. För det första vill vi ha hårdare tag mot illegalt fiske, eftersom det inte handlar om någonting annat än orättvis konkurrens och destruktivt utnyttjande av fiskebestånd. Gemenskapens handlingsplan för utrotning av illegalt, orapporterat och oreglerat fiske fick stöd av både parlamentet och rådet. Detta är en politisk prioritering för kommissionen, och vi har redan lanserat lämpliga initiativ inom olika fiskeorganisationer. För det andra måste vi anpassa flottkapaciteten till det befintliga fisket. Gemenskapen kan inte acceptera en aggressiv utvidgning av tredjeländers flottor vid en tidpunkt då dess egen flotta genomgår nedskärningar. För det tredje behöver vi en strategi på medellång till lång sikt för hållbar resursförvaltning. På vår tillskyndan har fleråriga ramprogram antagits inom olika regionala fiskeorganisationer. Exempel på detta är förvaltningsplanerna för nordlig blåfenad tonfisk och svärdfisk i Atlanten, och kapacitetsrestriktioner för tonfiskeflottan i Indiska oceanen.
Detta leder mig till marknadsfrågor. För det första skulle jag vilja klargöra att kompensationsutbetalningar inom ramen för den inre marknadens organisation måste förbli ett regleringsinstrument för krissituationer; de får inte bli en slags långsiktig interventionsmekanism.
Jag skulle också vilja påminna er om att en separat tullfrihet tillämpas på tonfiskimport som bereds av gemenskapens industri. Däremot är importer av tonfiskkonserver och halvfabrikat, som tonfiskfiléer, föremål för en tullsats på 24 procent. Detta är den högsta tullavgiften inom fiskesektorn, och den har varit bindande och tillämpats i över trettio år. Dessutom klassificeras tonfiskkonserver och -filéer som en känslig produkt i internationella förhandlingar, och därför har ett mycket litet antal handelslicenser beviljats för dem. Kombinationen av gemenskapstullar och handelsförmåner har helt klart ökat tonfiskindustrins konkurrenskraft.
Som ni känner till har gemenskapen redan infört ett förbud mot import av produkter som härrör från illegalt fiske. Här fäster kommissionen stor vikt vid en multilateral strategi. Därför efterlever vi också de regionala fiskeorganisationernas rekommendationer. För det andra är det också viktigt att vi tillämpar ursprungs- och hälsobestämmelserna på importer utan diskriminering. Kommissionen vill gärna fortsätta att arbeta med branschen för att identifiera bristerna i det veterinära kontrollsystemet. Kontrollansvaret ligger dock i första hand hos medlemsstaterna.
Min sista punkt är denna: produktmärkning syftar till att garantera rättvisa affärsmetoder. Mot denna bakgrund måste vi skilja mellan marknadsaktörernas ansvar och regleringsmyndigheternas behörighet. Kommissionen avser att återuppta denna fråga inom kort. Vi kommer naturligtvis att rådgöra med parlamentet och tonfiskindustrin som en del av denna process.
Jag skulle vilja avsluta genom att betona att kommissionen är angelägen om att diskutera med alla intressegrupper. I detta syfte håller vi förberedande sammanträden om förhandlingarna om fiskeavtal eller när vi intar våra ståndpunkter före sammanträdena med de regionala fiskeorganisationerna, som också inbegriper själva industrin. Denna strategi har visat sig oerhört framgångsrik. 
Stevenson (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag hoppas att ni inte gör avdrag från min talartid om jag framför min protest i anslutning till den som framfördes av Daniel Varela. Som ordförande för fiskeriutskottet är jag trött på att utskottets punkter flyttas hit och dit i föredragningslistan från en dag till en annan. Det stod på föredragningslistan för morgonens debatt, och här står vi nu, och hälften av utskottets ledamöter som har bett om att få göra inlägg i debatten tvingas återkomma i kväll. Vad är det för sätt att organisera kalendrar på?
För det första vill jag gratulera föredraganden till detta utmärkta initiativbetänkande. Det var Daniel Varelas idé att fiskeriutskottet borde genomföra djupgående utredningar om några av stora fiskarter, och vad skulle vara mer lämpligt än att starta med tonfisk, en art av global betydelse som i dagsläget är värd 2 miljarder US-dollar per år. Världsproduktionen av tonfiskkonserver ligger på över två miljoner per år, samtidigt som handeln med färsk tonfisk också blomstrar. Vi genomförde en särskild utfrågning i vårt utskott om denna fråga, där många industriexperter vittnade. Dessutom organiserade tvärpolitiska gruppen för hållbar utveckling ett seminarium i Bryssel i november förra året med titeln ”Tuna Fleet and Industry: Prospects for the Future” [Tonfiskflottan och tonfisknäringen: framtidsperspektiv], där många internationella talare fanns med.
Jag skulle vilja fokusera på en viktig aspekt av betänkandet, nämligen AIDCP – eller avtalet om det internationella programmet för bevarande av delfiner – som EU har undertecknat, liksom Förenta staterna och de flesta tonfiskproducerande staterna i Central- och Sydamerika. Det är den mest pålitliga metoden för att garantera att tonfisk är ”delfinsäker”. Jag känner tacksamhet mot Daniel Varela för att ha belyst detta i sin rapport på ett mycket positivt sätt. I sitt betänkande sade han att ”den ordning för skydd av delfiner vid not- eller vadfiske som fastställts av APICD, […] inte är jämförbar med motsvarande system i andra privata certifieringsordningar som hittills inrättats”. Jag stöder denna analys helt och fullt.
En av dessa privata certifieringsordningar som stöds av den kaliforniska icke-statliga organisationen Earth Island, har under några år dominerat marknaden för tonfiskkonserver. Man har uppskattat att över 97 procent av alla tonfiskkonserver inom Europa är försedda med deras ”dolphin safe”-märkning. Deras ”dolphin-safe”-märkning är emellertid ingen säkerhetsgaranti för sköldpaddor eller hajar. Den fiskemetod som Earth Island stöder leder i sin nuvarande form till att otaliga sköldpaddor, hajar och andra arter dödas, samtidigt som tusentals unga gulfenade tonfiskar dödas och kastas tillbaka i havet döda eftersom de ligger under marknadsvikt.
Jag instämmer starkt i det stöd som Daniel Varelas betänkande har givit AIDCP-märkningen och hoppas att kommissionen kommer att verka för att denna märkning uteslutande används på tonfiskkonserver inom EU. 
Miguélez Ramos (PSE ).
    Fru talman! Jag beklagar att det betänkande som vi diskuterar denna eftermiddag, ett initiativbetänkande, inte omfattas av det motsvarande rättsliga förfarandet inom kommissionen och att ministerrådet inte kommer att avge ett yttrande om det.
Jag anser att det är en utmärkt beskrivning av de problem som oroar gemenskapens tonfiskeflotta och dess beredningsindustri. Det stämmer, och det har vi många gånger erkänt i fiskeriutskottet, att tonfisk är det mest globaliserade segmentet av fiskesektorn, och att gemenskapsmarknaden efterfrågar mer produkter– både färsk och konserverad tonfisk – än dess flotta och dess konservsektor kan framställa.
Vi anser därför att Franz Fischlers åtagande att oreserverat försvara vår tonfisksektor, vår flotta samt vår konserv- och beredningssektor är viktigt, precis som regeringarna i tredjeland främjar åtgärder till förmån för sina egna fiskesektorer.
Genom att agera på det här sättet kommer kommissionen att försvara EU:s sociala modell och ekonomisk och social sammanhållning i de regioner, som min, som i hög grad är beroende av denna industri. Vi instämmer med föredraganden Daniel Varela, som kräver att kommissionen skall utarbeta en strategi för tonfisk, bevarandet av de mest hotade arterna, som blåfenad tonfisk, och de mest sårbara fiskevatten. Vi vill att fisket och saluföringen skall motsvara hållbara och miljömässiga kriterier, samt principer för livsmedelssäkerhet, och att kontollmekanismer därför skall införas vid gränserna så att importerade produkter får samma fytosanitära garantier som de som härrör från vår egna flotta och industri.
Denna gemenskapsstrategi som vi ber kommissionen om blir alltmer brådskande om vi tänker på vår sektors sårbarhet för eventuell illojal konkurrens och ovissheten för många tusentals arbeten inom vår industri, varav majoriteten utförs av kvinnor.
Vi uppmanar därför kommissionen att fortsätta att utöva press på internationell nivå för att säkerställa att principerna för detta ansvarsfulla fiske respekteras, och att den fortsätter att främja kontroller och inspektion, men i förhållande till tonfisk hoppas vi att det som vi har sett vid andra tillfällen inte inträffar: det som väver på natten repas upp av på dagen.
Vi hoppas därför att de kriterier som kommissionär Franz Fischler har uttryckt i dag visar sig vara dem som slår igenom. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Daniel Varelas behandlar i sitt betänkande ett mycket viktigt och intressant ämne: tonfiskindustrin. Jag skulle också vilja tacka honom för att ha accepterat många av Verts/ALE-gruppens förslag.
Man kan lära sig mycket av den förvaltningsmetod som används inom tonfiskindustrin. Regionala förvaltningsorgan för tonfisk som ICAT har till exempel gjort stora framsteg vad gäller att bekämpa fiske med fartyg under bekvämlighetsflagg. Ett annat exempel härrör från Stilla havet, där det regionala organet Interamerikanska kommissionen för tropisk tonfisk (IATTC) har lyckats att dramatiskt minska vissa typer av bifångst, nämligen delfiner. Många tonfiskorgan kämpar slutligen med att fastställa kapacitetsgränser för de fiskeflottor som tillåts vara engagerade i fisket.
De initiativ som nämns i Daniel Varelas betänkande är mycket bra, men man lyckas inte bli av med de kvarstående problemen, särskilt inte överfiske av flera arter som storögd tonfisk och blåfenad tonfisk, liksom den oacceptabla mängden bifångst som inbegriper ett stort antal arter som fångas med anordningar som samlar fisken, så kallad ”FAD fishing” med hjälp av anordningar som samlar fisken – den metod som EU:s fartyg använder mest. Jag anser att det är viktigt att EU rensar upp dessa delar av sitt fiskeri om unionen skall lyckas stå fast vid en hållbar fiskepolitik. 
Musumeci (UEN ).
    Fru talman, kommissionsledamot Fischler, mina damer och herrar! Som talesman för Gruppen Unionen för nationernas Europa skulle jag först vilja gratulera Daniel Varela till hans utmärkta arbete. Min grupp stöder naturligtvis hans betänkande fullständigt.
Jag skulle vilja belysa två punkter som vi anser vara särskilt känsliga: konsumenternas hälsa och sysselsättningen inom fiskesektorn och inom tonfiskberedningssektorn. Efter år av tester, vetenskapliga analyser och expertutlåtanden vet vi alla att fiskkonsumtionen ökar: fisk är hälsosamt, EU:s medborgare konsumerar mer fiskprodukter – färsk, rökt, frusen eller konserverad fisk – för varje år, och det beror också på flera effektiva reklam- och informationskampanjer.
Vi vet också alltför väl att olika krav, särskilt de som rör hälsa och hygien, måste vara uppfyllda i medlemsstaterna, och det med rätta, för att saluföra konserverade fiskprodukter som har producerats i Europa. För att skydda konsumenternas hälsa på ett adekvat sätt borde samma krav utökas till produkter från tredjeländer där hälsobestämmelserna på detta område dessvärre är alltför överseende i många fall eller i vissa fall till och med helt saknas. Vi stöder därför och insisterar starkt på de krav som framförs i punkterna 8 och 10 i resolutionsförslaget, som var för sig påvisar behovet att skärpa granskningarna av produkter från tredjeländer – vilket för övrigt redan föreskrivs i direktiv 91/493/EEG – och på behovet att inrätta gemenskapslaboratorier för att upprätthålla kvalitet, livsmedelssäkerhet och konsumentsäkerhet mot det som går under beteckningen .
Den – lika viktiga – frågan om konkurrenskraft, och som följaktligen också avser sysselsättning, inom tonfisksektorn och tonfiskkonservindustrin hör samman med den känsliga frågan om att skydda konsumentens hälsa.Om det införs vissa krav för att skydda konsumenten på ett adekvat sätt, inbegripet de hälsokrav som jag just nämnde, som innebär att en avsevärd summa pengar investeras, och om samma krav inte tillämpas på produkter från tredjeländer, vilket oundvikligen innebär att produkter till mycket låga priser jämfört med europeiska produkter får tillträde till gemenskapens marknad, så kommer konkurrenskraften inom fiskeindustrin och den europeiska tonfiskkonservindustrin att skadas på ett orättvist sätt. Det finns en allvarlig risk för att arbetstillfällen går förlorade inom en sektor som redan har drabbats hårt under tidigare år på grund av en oroande socioekonomisk kris.
Till följd av detta skulle vi vilja betona behovet av stödja sektorn i fråga med alla tänkbara reglerande och ekonomiska medel, eftersom den utgör en viktig sysselsättningskälla även i andra medelshavsregioner, däribland Sicilien, där fiske och beredning av blåfenad tonfisk har givit ekonomiskt stöd till en väsentlig andel av den aktiva befolkningen under århundraden.
Med detta hoppfulla budskap vill vi också se en försäkran som är av något konkret slag. 
Souchet (NI ).
   – Fru talman! Daniel Varelas utmärkta initiativbetänkande innebär att vi nu har ett referensdokument om en verksamhet vars betydelse tenderar att undervärderas av européer, trots det faktum att vi har världens största fiskesektor. Denna verksamhet skapar ett enormt antal arbetstillfällen, direkt eller indirekt, både i Europa och i de utvecklingsländer som vi är sammankopplade med genom internationella avtal, och där europeisk industri har gjort betydande investeringar.
Det som faktiskt framkommer av den mycket heltäckande analys som vår föredragande har gjort av den påverkan som den skiftande gemenskapspolitiken har på sektorn är att vi är långt ifrån en allmän och sammanhängande gemenskapsstrategi för att uppmuntra utvecklingen av denna verksamhet. Det är snarare som om gemenskapen gjorde sitt bästa för att straffa sin egen tonfiskflotta och sin egen beredningsindustri och i stället gynnade tredjeländernas flotta och industri.
Som ett exempel kan nämnas att kommissionen, vid en tidpunkt när vi bevittnar en avsevärd tillväxt i hela världen för okontrollerad fiskekapacitet som för flagg som visar liten respekt för internationell sjölagstiftning, har föreslagit att allt offentligt stöd till nybyggen i Europa skall förbjudas och att byggandet av nya fartyg skall göras beroende av att de gamla förstörs utan någon som helst ersättning. Det verkar som om man vill uppmuntra rederierna inom gemenskapen att föra tredjelands flaggor som de annars inte skulle ha valt.
Dessutom sänker vi tullavgiften avsevärt på tonfiskkonserver från tredjeland samtidigt som vi underkastar våra egna beredare ännu fler krav, utan att ta hänsyn till de effekter som dessa begränsningar får på vår industris konkurrenskraft. Det är därför dags att se över denna gemenskapspolitik, som hotar att äventyra framtiden för en sektor som trots allt har åtnjutit föredömlig framgångar. Vi får inte tillåta att dessa inkonsekventa principer och en brist på en övergripande vision och bestämd strategi hotar detta. 
Lisi (PPE-DE ).
    Fru talman, kommissionär Fischler! Vi måste verkligen berömma Daniel Varela Suanzes-Carpegna som har utfört detta utmärkta arbete som, åtminstone enligt kommissionären, också kommer att godkännas i kommissionen när det gäller de syften och mål som vi har satt upp. Detta är verkligen något som lugnar och uppmuntrar oss. Frågan om fiskeutrustning och miljömässig hållbarhet inom detta oerhört viktiga fiskeområde hanterades på ett mycket bra sätt, och det finns ytterligare två frågor i detta sammanhang – jag vädjar här till mina kolleger – som vi måste fortsätta att försöka hitta en välavvägd lösning för.
Inom fiskeområdet är tonfisket oerhört viktigt för Europeiska unionen på de två områden som det omfattar: å ena sidan fiskeverksamheten – flottor som fiskar tonfisk på våra vatten eller utanför Europeiska unionen – och, å andra sidan, den viktiga pelare som utgörs av beredningssektorn, som bereder tonfisk av europeiskt ursprung men också, som har nämnts, tonfisk som främst härrör från asiatiska hav och andra hav. Vi måste naturligtvis koncentrera oss på säkerhet, särskilt när det gäller denna produktion, men – och jag är i detta sammanhang glad att föredraganden höll med mig om att vi inte får gå för fort fram – vi måste också vara mycket försiktiga när det gäller tullsystemen. I och med detta betänkande uppmanar vi till en undersökning och till att kommissionen skall genomföra en utvärdering. Jag instämmer med kommissionären att det bästa är ett system som hittills har gett resultat, samtidigt som vi, i jämförelse med andra länder, har bland de högsta tullarna. En avvägning mellan den europeiska fiskeindustrins två pelare, dvs. beredning och flottor som fiskar tonfisk, är alltså ett mål som vi inte kan överge och som vi måste koncentrera oss på.
Jag anser att, i och med den klokhet som utmärker denna kammare – och betänkandet som ligger på våra bord är ett bevis på denna – vi kommer att lyckas att garantera båda aspekterna och därmed en mer blomstrande och hållbar tonfiskindustri i Europeiska unionen.
Stihler (PSE ).
   – Fru talman! Tonfisk är en av de populäraste fiskarterna inom EU och även den med högst kommersiellt värde. Många människors erfarenhet av att äta tonfisk är genom tillgång till den konserverade produkten. Färsk tonfisk har dock blivit mer populär och är lätt att få tag i för konsumenter i mitt land Skottland. Därför är punkt 11 i resolutionen, där det fastställs att produktens ursprung skall anges och att konsumenterna skall få komplett och trovärdig information om vilken typ av tonfisk och övriga ingredienser förpackningen innehåller, så viktig. Som många av mina kolleger har sagt är den noggranna märkningen av delfinvänlig tonfisk viktig för att försäkra konsumenterna om att det som de äter inte skadar känsliga arter. Detta hör direkt samman med kommissionens förslag om bifångst av valar som nyligen lades fram och det skydd för dessa arter i farozonen som sammanhänger med detta.
Skyddet för delfiner och andra valdjur oroar många av mina väljare, särskilt många skolbarn som jag träffar. Därför är granskning av produkter från tredjeländer inte bara viktigt från hälsosynpunkt, utan också som konsumentinformation.
Detta betänkande belyser tillvägagångssätt som främjar bevarande, och jag välkomnar det som ett underlag för hållbart fiske. 
Parish (PPE-DE ).
   – Fru talman! Får jag för det första säga att jag inte klandrar er personligen, men många kolleger har inte fått tala i debatten eftersom de lämnat kammaren medan vi väntar på en annan kommissionsledamot. Kommissionsledamot Franz Fischler sitter tålmodigt och lyssnar på vår debatt, och hälften av våra kolleger har inte kunnat medverka i den. Detta är ingen god organisering av verksamheten. Denna debatt borde vara avslutad nu, och personerna på listan borde kallas tillbaka för att tala. Innan jag riktar mig till föredraganden vill jag be er att dra av de 38 sekunder som jag just har förbrukat.
Jag vill börja med att tacka föredraganden för hans omfattande betänkande. Många av de punkter som han tar upp är definitivt välkomna. Jag var i synnerhet nöjd med betoningen på nödvändigheten av att undvika att delfiner och andra arter oavsiktligt dör i samband med tonfisket. Bortsett från tonfisket spolas det upp många döda delfiner i mitt område i sydväst på grund av partrålning. Detta är därför en viktig fråga.
Jag gladde mig även åt att höra att föredraganden insisterar på att produkter från tredjeland skall uppfylla samma livsmedelssäkerhet och livsmedelskvalitet som våra egna. Detta har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling arbetat hårt för när det gäller jordbruksprodukter. Samma sak bör naturligtvis gälla fiskprodukter. Våra konsumenter har rätt till säkra livsmedel, och importen från tredjeland måste hålla samma höga standard.
Kommissionsledamot Franz Fischler talade om avtal med tredjeland. Jag är ständigt bekymrad över dessa avtal eftersom det, även om många nya avtal inbegriper bevarandeåtgärder, inte märks mycket av bevarande i praktiken. Det som händer utanför Afrikas kust är mer än utnyttjande av vattnen. Jag tror att vi hotar lokala fiskare. Om det skall bli tal om avtal med tredjeland måste de kontrolleras mycket bättre, och vi måste vara förvissade om att fisken fångas på ett säkert vis och att våra pengar spenderas förståndigt.
Min sista punkt är att vi, när det gäller märkning av fångster som tonfiskvänlig och försäljning av delfinvänlig tonfisk, måste försäkra oss om att metoderna är verkligt tonfisk- och delfinvänliga, att det inte finns någon stor bifångst vid tonfiske, och att folk inte köper sådana produkter på grund av de tror att de är både bevarandevänliga och bifångstvänliga, när i själva verket stora mängder sköldpaddor, hajar och delfiner uppenbarligen fångas. Detta är missledande, och vi måste vara väldigt försiktiga med att använda märkningen ”vänlig”. 
Piscarreta (PPE-DE ).
    Fru talman, mina damer och herrar! Mot bakgrund av den allvarliga situation som tonfiskindustrin står inför har Europaparlamentet beslutat att gå vidare med ett initiativbetänkande för att skydda både EU:s fiskeflotta och tonfiskberedningsindustrin. I och med sin artrikedom har tonfisken blivit en kommersiellt och socioekonomiskt viktig fiskeresurs, och den har nyligen uppvisat starka tillväxtsiffror. Om jag skall redovisa dessa innebär det att tonfisken nu står för över 60 procent av fiskkonservproduktionen i EU, och över 40 000 personer är direkt anställda inom industrin. Med Spanien, Italien, Frankrike och Portugal som ledande länder är den europeiska tonfiskflottan den mest produktiva i världen, eftersom den står för över 20 procent av totalfångsten.
Denna industriverksamhet har starka historiska traditioner. Parlamentets enda syfte med detta betänkande är att framföra en uppmaning till en ingående undersökning av den rådande situationen och att fastställa framtidsutsikterna inom denna fiskesektor. Man börjar sålunda i betänkandet med att koncentrera sig på två grundläggande problem som tonfisksektorn står inför: förlust av konkurrenskraft för flottan och industrin i EU när man drabbas av import från tredjeländer, och hållbart bevarande och hållbar förvaltning av resurserna.
Man bör uppmärksamma att dessa karakteristika inte är begränsade till tonfisk; de är allmänt spridda och gäller för nästan alla typer av fiske. För att se till att EU ger ett otvetydigt stöd till industrin uppmanar föredraganden till upprättandet av en särskild handlingsplan och en strukturell stödram för tonfisksektorn. I och med detta instrument måste EU kräva att produkter från tredjeländer uppfyller samma hälsostandarder för kvalitet och livsmedelssäkerhet som produkter från gemenskapen.
På samma sätt uppmanar Europeiska unionen återigen till tätare produktinspektioner för att se till att man fullständigt följer bestämmelserna om bevarande. När det rör bevarandet och förvaltningen av fiskeresurser är tonfisken en vandrande art som är särskilt känslig för olagligt fiske i internationella vatten. Följaktligen måste EU förhindra överföringen av EU-ägda fartyg till länder som för bekvämlighetsflagg. Fiskeflottornas kapacitet måste också anpassas till de tillgängliga resurserna på ett effektivare sätt. Sammanfattningsvis vill jag ta tillfället i akt och berömma föredraganden, Daniel Varela Suanzes-Carpegna, för hans utmärkta arbete som sannerligen kommer att utgöra ett positivt bidrag i samband med fastställandet av framtidsutsikterna inom denna sektor.
Nicholson (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag förmodar att de av oss som har stannat kan vara tacksamma över att kommissionsledamot Frits Bolkestein är försenad. Det gör åtminstone att vi inte behöver komma tillbaka efter klockan 21. Jag är övertygad om att kommissionsledamot Franz Fischler också är nöjd med detta. Sådant här borde dock inte ske i detta parlament, och vi borde organisera våra debatter effektivare.
Jag välkomnar detta utmärkta betänkande, och gratulerar föredraganden till att ha utarbetat det. Såsom har sagts av andra är tonfisk lika viktig för Europas södra regioner som torsk och kummel är för de nordliga, och de av oss som är från den norra regionen kan därför förstå bekymren. En mycket avsevärd andel av fångsten går till fiskberedningsindustrin, vilket innebär att ett stort antal arbetstillfällen både till havs och på land är beroende av detta. Uppemot 60 procent av den fångade fisken konserveras, som Catherine Stihler sade, och mycket av den äts av oss på norra halvklotet. Jag, liksom många andra, är mycket förtjust i det. Det handlar dock om stora problem här, och de bekymrar mig. Vi kan endast stödja hållbart och ansvarsfullt fiske. Jag håller med Neil Parish och andra som har uttryckt oro över delfinerna. Detta är något som bekymrar många människor i min valkrets. När allt kommer omkring måste våra flottor dock vara konkurrenskraftiga på lång sikt.
Vi måste ha en kvalitetskontroll, och fångstens storlek måste kontrolleras noggrant. Kommissionsledamoten nämnde tre viktiga punkter, av vilka en är tillträde till tredjeland. Om vi skall ha tillträde till tredjeland – vilket förmodligen är nödvändigt – måste det kontrolleras noggrant och hårdare. Vi måste framför allt förebygga olagligt fiske och skydda de arter som är hotade. Vi behöver ett instrument för strategier för industrin både på lång och kort sikt, men i detta sammanhang krävs hänsyn till industrins krav och lyhördhet för problemet med biomassa och tonfiskbeståndet. Vi måste arbeta för en mer hållbar industri i framtiden. 
Talmannen.
   – Kommissionär Fischler! Jag förmodar att ni inte vill svara.
Debatten avslutas därför.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jag vill påminna ledamöterna som hade velat tala i eftermiddag, men som var frånvarande p.g.a. den smärre förvirringen i förfarandena, att de kan lämna in en skriftlig version av sina tal. De närvarande ledamöterna kanske vill informera sina frånvarande kolleger om denna möjlighet.
Eftersom kommissionär Frits Bolkestein fortfarande inte är närvarande kan vi inte debattera kommissionens meddelande om tjänster på den inre marknaden. Med tanke på detta måste vi ändra föredragningslistan. Jag föreslår därför att kommissionens meddelande om tjänster på den inre marknaden skjuts upp till kl. 21.00 i kväll. För att kunna ändra den föredragningslista som antagits av talmanskonferensen måste jag, i enlighet med artikel 111.2 i arbetsordningen, låta kammaren godkänna detta förslag.
Herr Varela! Vi har till sist tillgodosett ert önskemål, och det gläder mig: ert betänkande har granskats i sin helhet.
Langenhagen (PPE-DE ),
   . – Saken är den att tonfisk är konservindustrins viktigaste produkt, inte bara i denna gemenskap utan över hela världen. En rad länder i EU har en traditionellt sett stark ställning inom tonfisksektorn, och är sårbara för förändringar på marknaden. Det är uppenbart – inte bara att döma av fiskeriutskottets utfrågning, utan också med tanke på vad min kollega Daniel Varela har sagt – att det är dags att handla. Tredjeländer, särskilt dem i Asien, har nyligen försökt att kapa åt sig en stor del av tonfiskmarknaden, som är en lukrativ marknad. En förklaring till framgångarna för våra icke-europeiska konkurrenter kan vara det faktum att de har lägre kostnader än de europeiska fartygsägarna; dessa måste följa gemenskapens bestämmelser om hygien, tillsyn av fiskeverksamhet, produktionsvillkor, miljöskydd och social trygghet för sina anställda. Även om detta är viktigt och riktigt, så kostar det pengar. För att förhindra fartygsägare från att överge gemenskapsflaggan för att därmed vinna konkurrensfördelar, uppmanar jag till defensiva åtgärder. För det första finns det ett behov av samordning av de strategiska gemenskapsåtgärder som påverkar tonfiskflottan och konservindustrin; för det andra behövs kompletterande fiskeavtal; för det tredje måste efterlevnad av hälso- och hygienbestämmelser vara ett absolut krav om tredjeländer vill sälja sina produkter på EU-marknaden; och, för det fjärde, man måste behålla tullarna på konserverad tonfisk fram till dess man har upphävt import- och handelsbegränsningarna. Summan av kardemumman blir att EU:s strategi 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0002/2004).
Talmannen.
Våldet mot äldre personer, antingen det sker i hemmet, i olika typer av vårdhem eller på sjukhus, ökar ständigt i alla EU-stater.
Vad kommer kommissionen att göra för att bekämpa våldet mot äldre personer i Europa?
Med tanke på det akuta läget, kommer kommissionen att se till att EU:s medlemsstater inom fyra år antar den lagstiftning som krävs för att man skall kunna skydda äldre personers rättigheter och garantera deras fullständiga deltagande i samhällslivet?
Diamantopoulou,
   .  Herr talman! I ett Europa där det finns akuta demografiska problem och antalet äldre personer ständigt ökar, är det uppenbart att det uppstår nya problem i samband med äldrepolitiken. Jag vill påminna er om att Europeiska kommissionen redan har tagit hänsyn till åldersfaktorn i det direktiv som lades fram och godkändes av rådet under 2000 som behandlar alla former av diskriminering på arbetsplatsen på grundval av ålder. Jag vill också påminna er om att – i artikel 25 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – det finns en tydlig hänvisning genom vilken man erkänner de äldres rätt till ett värdigt liv och deras rätt att delta i det ekonomiska och politiska livet.
När vi kommer till den mer specifika frågan om våld mot äldre, något som nu är en realitet i flera europeiska länder och till stor del har att göra med ändrade familjeförhållanden och antalet äldre, som ständigt ökar, skulle jag vilja säga att det är mycket svårt för oss att hitta en rättslig grund på vilken vi kan gå vidare med lagstiftning. Jag vill påminna er om att – under diskussionerna i författningskonventet – man gjorde en väldig ansträngning att integrera en rättslig grund i det nya fördraget som skulle ge Europeiska unionen möjlighet att lagstifta om övergripande våldsfrågor, dvs. våld mot kvinnor, barn eller äldre. I slutändan kom man inte överens, och för närvarande finns det inte ens i förslaget till författning någon hänvisning till en rättslig grund för våld.
När det gäller den rättsliga frågan faller alltså denna inom medlemsstaternas jurisdiktion. När det gäller strategier och program har kommissionen Daphneprogrammet med en mer övergripande inställning till våldsfrågor, och vi har en rad viktiga initiativ i medlemsstaterna som tar upp våld mot äldre. Kommissionen har för avsikt att finansiera så mycket som möjligt av Daphneprogrammet.
Flemming (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tack för ert svar, fru kommissionär. Ni har naturligtvis rätt: det är förvisso medlemsstaterna som har det främsta ansvaret här. I egenskap av styrelseledamot 
Talmannen. –
   Ni känner till att detta är frågestunden. Det finns inget utrymme för uttalanden eller debatter, men vi har lyssnat uppmärksamt på Marialiese Flemming. Jag vet inte om kommissionären vill svara på något sätt. 
Diamantopoulou,
   . Som jag sade har kommissionen inte möjlighet att ingripa på detta sätt. Det finns ingen rättslig grund som ger oss denna rätt. Jag anser emellertid att det är viktigt att, i framtiden, artikel 25 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – särskilt hänvisningen till ett värdigt liv för äldre – också utgör en grund för de äldreföreningar som Marialiese Flemming nämnde, så att de kan vidta rättsliga åtgärder och så att Europeiska unionen och, naturligtvis, de nationella myndigheterna får möjlighet att ingripa i vissa fall.
Bowis (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar Marialiese Flemmings fråga, och vill påminna kommissionsledamoten att det finns en lösning. Det finns ett befogenhetsområde inom Europeiska unionen, nämligen hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande, som inbegriper de sjukdomar och det lidande som kan orsakas av övergrepp mot äldre personer. Jag förslår att vi ser över detta.
När jag var ansvarig för detta politikområde i mitt hemland bedrev vi mycket forskning, och mycket av forskningen bedrevs i USA och andra länder för att ta reda på hur övergrepp mot äldre personer kan förebyggas. Övergrepp mot äldre personer begås mycket ofta av onda människor som är kriminella, men mycket ofta begås övergrepp även av familjemedlemmar, vårdpersonal eller socialtjänstemän som inte orkar mer eftersom de upplever sig sakna stöd. Människor som aldrig skulle ha trott sig vara i stånd att begå övergrepp mot äldre personer blir medvetna om att explosionen har ägt rum, och att de har skadat någon som de älskar.
Jag föreslår därför att vi samlar de erfarenheter vi har i olika medlemsstater för att kunna upprätta god praxis på detta område inom det befogenhetsområde som jag syftar på. 
Diamantopoulou,
   .  Det känns definitivt som om vi kan hitta samarbetsområden inom hälso- och sjukvårdspolitiken. Jag vill informera er om att vi redan har börjat genomföra den öppna samordningsmetoden för vård av äldre personer. Detta är en mycket bra möjlighet. Medlemsstater samarbetar redan på detta område. Även om sådana åtgärder inte tar sig uttryck i rekommendationer så återspeglar de vårt slutmål.
Jag har försökt att besvara den konkreta frågan om våld. Det är snarare något annat. Det kan vara ett problem på hälso- och sjukvårdens område, men det är inte något problem som enbart är begränsat till hälso- och sjukvård. 
Talmannen.
Enligt planeringen skulle medlemsstaterna börja tillämpa direktivet om behandling av personuppgifter och skydd av privatlivet i elektroniska meddelanden i slutet av oktober 2003. Den 5 december 2003 tillkännagav kommissionen att den hade inlett överträdelseförfaranden mot 11 medlemsstater p.g.a. att dessa inte hade börjat tillämpa direktivet i tid. De flesta e-brev är numera spam. Vilka andra konkreta åtgärder föreslår kommissionen för att se till att målen i direktivet genomförs? E-postens pålitlighet har försämrats och dess utveckling har stagnerat. Hur kommer kommissionen att se till att medlemsstaterna även vidtar nödvändiga åtgärder för att t.ex. sätta press på tjänstetillhandahållare så att det grundläggande kravet på elektronisk kommunikation, dvs. dess fria flöde, garanteras? 
Liikanen,
   . – Det är riktigt att icke begärda e-postmeddelanden, eller skräppost, har antagit oroväckande proportioner: mer än 50 procent av e-posttrafiken består enligt många sakkunniga nu av skräppost.
Kommissionen håller med om att skräppost undergräver inte bara skyddet av privatlivet och konsumenterna, utan även produktivitet i arbetet och den totala produktionstillväxten. Konsumenternas förtroende för e-post minskar enligt vissa studier. Det är emellertid en förutsättning för en framgångsrik utveckling av e-handeln och informationssamhället i allmänhet.
Kommissionen reagerar på flera plan. För det första har Europeiska unionen agerat på lagstiftningsplanet genom att 2002 anta direktivet om integritet och elektronisk kommunikation – som Reino Paasilinna vet, eftersom han bidrog avsevärt till diskussionen. Överträdelseförfaranden inleddes i november 2003 mot ett antal medlemsstater som underlåtit att vidta nödvändiga införlivandeåtgärder.
För det andra är kommissionen medveten om att lagstiftning endast är en del av svaret. Kommissionen har diskuterat en serie åtgärder med intresserade parter som medlemsstaterna, industrin och konsumenterna kan vidta. Dessa åtgärder kommer att komplettera lagstiftningen och eftersträvar att göra förbudet mot skräppost så effektivt som möjligt. De är inriktade på förstärkt tillämpning från medlemsstaternas sida, självreglerande ansträngningar från industrins sida, tekniska lösningar såsom filtrering och säkerhet samt konsumentmedvetenhet.
I synnerhet är medlemsstaterna tvungna att för tillämpningen inte bara införa lämpliga anmälningsinstrument, åtgärder och straff, utan även att åtala spridare av skräppost på ett effektivt vis och kontrollera skräppost. Samarbete mellan industrin och offentliga myndigheter är viktigt i detta hänseende. Kommissionen vidtar också åtgärder för att förbättra det gränsöverskridande samarbetet inom unionen genom att möta de behöriga myndigheterna.
Eftersom mycket skräppost har sitt ursprung utanför Europeiska unionen kommer även internationellt samarbete att vara avgörande. Åtskilliga åtgärder är på gång i detta hänseende. Låt mig nämna några av dem. För det första kräver den deklaration och handlingsplan som fastställdes vid FN:s världstoppmöte om informationssamhället att lämpliga åtgärder mot skräppost vidtas på nationell och internationell nivå. För det andra kommer kommissionen att vara värd för ett OECD-seminarium om skräppost den 2 och 3 februari 2004 i Bryssel. För det tredje pågår bilaterala kontakter med tredje land, inklusive de behöriga myndigheterna i Förenta staterna, eftersom mycket skräppost tycks komma från företag som är baserade i USA.
Dessa åtgärder är ämnet för ett meddelande om skräppost som kommissionen kommer att anta de närmaste dagarna. Slutligen kommer handlingsplanen för en säkrare användning av Internet, och, i större utsträckning, dess troliga efterföljare Safe Internet Plus också att användas för att finansiera åtgärder som berör skräppost, inbegripet skräppost som skickas till barn.
Låt mig till sist dock betona ett element: en part som agerar isolerat kommer inte att lyckas lösa problemet; framgången kommer att vara beroende av att samtliga intresserade parter visar fast beslutsamhet. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionären för hans mycket ingående, och i min mening, utmärkta och positiva svar. Jag vill emellertid ställa ytterligare en fråga. Under den senaste tiden har de som har skapat och spridit virus använt andra personers datorer för att skicka skräppost. Programmen de använder kallas trojanska hästar. Även om ungefär 60 procent av datorerna är skyddadeknäckare kan använda dem som baser och plattformar för att sprida skräppost. Har kommissionen övervägt hur man kan ta itu med detta mycket internationella problem med virus och att folks datorer används för att göra skräppost till ett väldigt problem? 
Liikanen,
   . – Detta fall med trojanska hästar som Reino Paasilinna nämner är ett av de otrevligaste sätten att missbruka Internet för att ställa till problem för folk och begränsa deras möjligheter att arbeta. Vi har för avsikt att ta itu med denna fråga i vårt meddelande, som snart kommer att offentliggöras, och även vid ett seminarium som organiseras av Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling i Bryssel i februari. Jag hoppas att Reino Paasilinna har möjlighet att närvara. Samtidigt, vilket är uppenbart, eftersom vi nu håller på att inrätta en byrå för nätsäkerhet – Reino Paasilinna har redan lagt fram ett betänkande om denna i parlamentet – kommer detta problem också att vara en del av hela denna process. Vi är beredda att särskilt ta itu med problemet avseende trojanska hästar och sättet på vilket det skapar skräppost. Oskyldiga personer blir på ett omedvetet sätt förövare av en olaglig verksamhet som också strider mot detta direktiv. 
Thors (ELDR ).
   Herr talman! Herr kommissionär! Jag delar er uppfattning att det är en viktig fråga som Paasilinna tog upp. Jag hoppas att den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet också skall kunna göra en bedömning av spam, och att vi skall kunna få olika bedömningar av spam-programmen. När kommissionären sände e-post till en del finländska ledamöter förra veckan markerade parlamentets spam-program det som ”suspected spam”. Dock inte med markeringen ”suspected high”, utan ”suspected low”. Vi behöver en bedömning av hur spam-programmen fungerar för att skyddet skall kunna bli effektivt. Jag hoppas också att vi tillsammans skall kunna utveckla verktyg för att avslöja de falska identiteterna. Det finns inte bara trojanska hästar, utan också många falska identiteter på nätet. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Jag måste nog prata med parlamentets avdelningar, där man inte vet vilka kommissionsledamöterna är. Om en kommissionsledamot skickar e-post till femton ledamöter av Europaparlamentet borde det bedömas som verklig och saklig information. 
Talmannen
Med tanke på kommissionens misslyckande att undersöka nya vetenskapliga och andra bevis på fluorid i dricksvatten genom kommissionens vetenskapliga kommitté för toxicitet, ekotoxicitet och miljö som man lovade i maj 2000, hotar nu detta misslyckande det nya dricksvattendirektivets trovärdighet.
I syfte att skydda det nya dricksvattendirektivets trovärdighet och den process varigenom det utvecklades, uppmanar jag kommissionen att göra översynen av de föreslagna parametervärdena för ”fluorid” öppnare. Detta är nödvändigt för att möjliggöra en försenad men korrekt granskning av resonemanget som tillåter tillsättning av en prioriterad farlig kemikalie i artificiella fluorideringsprogram i dricksvattendirektivet.
I avvaktan på en korrekt och heltäckande vetenskaplig granskning av artificiell tillsättning av fluorid i dricksvattnet i EU bör man dessutom i samband med direktivet ta hänsyn till försiktighetsprincipen och direkt förbjuda dess användning i dricksvatten för människor i medlemsstaterna.
Wallström,
   .  För det första tackar jag Avril Doyle för frågan. Direktivet om dricksvatten från 1998 fastställer kvalitetsnormer för ett antal kemiska parametrar, inklusive fluor. Parametervärdena för fluor i direktivet är grundade på tillgängliga vetenskapliga rön och ligger i linje med de värden som rekommenderas av Världshälsoorganisationen.
För det andra råder det enighet bland forskarna om att fluor i dricksvattnet kan ha en positiv eller negativ effekt beroende på halten. Den högsta tillåtna halten om 1,5 mg per liter upprätthåller en god balans mellan positiva och negativa effekter, enligt Världshälsoorganisationen. Kommissionen upplever sig ha stöd av Världshälsoorganisationens allra senaste dokument från 2003 för denna bedömning, det vill säga av utkastet till en ny utgåva av Världshälsoorganisationens ”Riktlinjer för dricksvattenkvalitet”. I dessa dokument hävdas samma halter för fluor. Samtidigt är frågan om fluoridering av dricksvatten på konstgjord väg medlemsstaternas behörighet, och tillvägagångssättet varierar mycket riktigt från land till land. I vissa länder är det förbjudet och i andra är det de lokala myndigheternas ansvar. Den högsta tillåtna halten måste dock respekteras.
För det tredje organiserade kommissionen ett seminarium om dricksvatten i oktober 2003 för att samla den senaste kunskapen och erfarenheten. Här sammanfördes experter från hela Europeiska unionen, inklusive de från de nya medlemsstaterna och från Världshälsoorganisationen, och man tog bland annat upp frågan om fluor och fluoridering. Angående fluorhalten är det vedertaget att den nuvarande halten om 1,5 mg per liter speglar dagens vetenskapliga rön.
Slutligen, efter en begäran från kommissionen utvärderade Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö en studie beträffande dricksvattenkvaliteten i vissa utvalda europeiska städer. I sin utvärdering från 2003 hänvisade den, i linje med den vetenskapliga ståndpunkt som bland annat antagits av Världshälsoorganisationen, till både de skyddande och skadliga effekterna av fluor, men föreslog inte någon ändring av fluorhalten i direktivet. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för svaret på min fråga här i dag. Jag är emellertid fortfarande inte nöjd. I svaret på en parlamentsfråga – nr 1434/00 – som ställdes i maj 2000 sade ni, fru kommissionär, att ni skulle undersöka huruvida det fanns några betydande nya rön om fluoridering på konstgjord väg. Ni sade att detta skulle inbegripa ”att skaffa sig aktuell information i frågan genom att rådfråga Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö”. Uppenbarligen har ni inte rådfrågat denna kommitté; ni vände er direkt till Världshälsoorganisationen (WHO), och ni citerar fortfarande det som den anser vara eftersträvansvärda nivåer.
Rönen är ytterst osäkra på detta område. Ja, det vetenskapliga svaret har ännu inte givits, men 13 av 23 utvecklingsländer som arbetar enligt WHO:s riktlinjer har allvarliga problem med fluorförgiftning, eller fluoros, inom tandvården för sin befolkning. I mitt eget land är fluoros ett växande tandvårdsproblem, i synnerhet bland tonåringar.
Jag vill be er att i synnerhet betrakta problemet med nyfödda och spädbarn som matas med mjölkersättning från tillsatt, fluoriderat kranvatten. Med tanke på att det utgör en stor del av deras diet utgör fluoriderat kranvatten som inte inspekteras, där inte fluorhalterna kontrolleras regelbundet, en allvarlig hälsorisk för våra nyfödda och spädbarn i Irland och i de delar av Förenade kungariket där kranvatten fortfarande fluorideras.
Kan ni kommentera såväl den etiska frågan om massmedicinering av den del av allmänheten som inte önskar fluoridering av sitt kranvatten, som de etiska och barnrelaterade frågorna? 
Wallström,
   .  Vi får vetenskapliga rekommendationer om detta från Världshälsoorganisationen. Vi rådfrågar även den kommitté som ni nämnde. Den gav oss sitt yttrande om fluor så sent som 2003. Den sade att de halter av fluor som vanligtvis finns i fluoriderat dricksvatten inte utgör någon hälsorisk enligt ett stort antal djurförsök och humanepidemiologi.
Världshälsoorganisationens riktlinjer för dricksvatten är samma som i EU-direktivet – 1,5 mg per liter. Dentalfluoros inträffar vid halter över 1,5 mg och 2 mg per liter. Skelettfluoros inträffar vid högre halter – mellan 3 och 6 mg. I exempelvis Dublin är vattnet fluoriderat, men parametervärdena om 1,5 mg per liter överskreds inte, och enligt denna rapport var den högsta uppmätta halten 0,9 mg.
Vi ber varje medlemsstat att rätta sig efter gällande lagstiftning, som utarbetades mot bakgrund av den vetenskapliga rekommendationen. Det har inte funnits någon anledning att ompröva denna rekommendation. Vi har samlat en grupp från både nya och gamla medlemsstater – samtliga sakkunniga som vi kunde vända oss till –, och deras slutsats var att de inte såg någon anledning att ändra direktivet i detta hänseende. Det är också en fråga för medlemsstaterna. 
Så i ert fall, fru Doyle, är det frågan om att försöka ändra Irlands politik i detta sammanhang om ni tycker att det är fel och om ni tycker att ert land inte följer de halter som har fastslagits i direktivet. Vi har utifrån de rekommendationer vi har efterfrågat inte funnit någon anledning att ändra de parametrar som vi har lagt fast i direktivet om fluor i dricksvatten. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag instämmer verkligen med det som min kollega Avril Doyle sade, och jag tycker egentligen inte att kommissionsledamoten gav ett tillfredsställande svar på hennes frågor.
Angående massmedicinering är det fullständigt oacceptabelt med tanke på valfriheten att 9 miljoner medborgare i Förenade kungadömet och 2,7 miljoner irländska medborgare tvångsmässigt massmedicineras. I Irland var i själva verket 91 procent av de utsatta emot fluoridering av vatten. Uppenbarligen saknas det allmänt samtycke här.
EU står inte fast vid försiktighetsprincipen, som unionen bör göra. Jag vill se att kommissionen verkar för att fluoridering av dricksvatten upphör inom hela EU tills det finns en riktig och lämplig utvärdering av situationen. Det tas till exempel inte hänsyn till det faktum att det finns en stor skillnad i vattenkonsumtion mellan varma och kalla länder när det diskuteras hur mycket vatten som människor dricker. I varmare länder dricker många mycket mer vatten, och därför konsumerar de mycket mer, och i vissa av de nya medlemsstaterna finns det fluor även i varmvattnet.
Avril Doyles punkt om spädbarn är en mycket allvarlig fråga eftersom mjölkersättning till barn blandas med vatten som har blivit fluoriderat, och jag tror att det kan leda till allvarliga följder för barn här. Min uppfattning är att mjölkersättning inte bör användas i vilket fall som helst. 
Wallström,
   . – Detta beaktas i den vetenskapliga rekommendationen från både Världshälsoorganisationen och vår egen kommitté. Fluor kan förekomma naturligt. Vattnet i brunnen på vår bakgård har till exempel en mycket hög fluorhalt. Det kan förekomma naturligt i sådan grad att man rekommenderas att inte använda det till sina barn eftersom det kan påverka deras tänder.
Det är dock upp till varje medlemsstat att bestämma så länge som de följer de rekommendationer och gränsvärden som fastställts i direktivet. Vi har bett om vetenskapliga rekommendationer, som vi följer mycket noga. Vi ser till att hålla oss à jour med de senaste vetenskapliga rekommendationerna. Som jag sade har vi till följd av de upptäckter och det arbete som gjorts i olika arbetsgrupper, och efter att ha samlat samtliga experter, ingen anledning att ändra rekommendationerna om gränsvärdena i direktivet – åtminstone inte för tillfället. Om vi erhåller nya vetenskapliga rön eller ser någon annan anledning till ändring kommer vi att göra så. I annat fall får ni försöka ändra Irlands politik i denna fråga eftersom denna politik bestäms i varje enskild medlemsstat. 
Talmannen. –
   Tack så mycket, fru kommissionär.
Vi går vidare till den andra delen med frågor till de tre närvarande kommissionärerna.

Kommer kommissionen att redovisa sina åsikter om utvecklingen när det gäller uppfyllandet av Europeiska rådets (Tammerfors) mål för invandring och asylärenden, i synnerhet angående hantering av migration och skapande av närmare förbindelser med ursprungsländer?
Vitorino,
   . – I sin fråga ber parlamentsledamoten kommissionen att kommentera framsteg vid genomförandet av Tammerforsmålen angående utvecklandet av en gemensam invandrings- och asylpolitik. Frågan är mycket läglig eftersom vi närmar oss slutet av den första fasen av utvecklandet av denna politik, som specificerades i Tammerforsmålen. Dessutom kommer den femåriga tidsgräns som angavs i Amsterdamfördraget för förverkligandet av vissa mål, i synnerhet avseende asylpolitiken, att ha nåtts den 1 maj 2004.
Den årliga parlamentsdebatten om utvecklandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, som kommer att äga rum under sammanträdesperioden i februari, kommer att vara det första tillfället att diskutera utvärderingen av vår politik på dessa områden med parlamentet. I juni 2004 har kommissionen för avsikt att för Europaparlamentet och rådet presentera ett meddelande som kommer att innehålla en utvärdering av de framsteg som gjorts när det gäller genomförandet av Tammerforsmålen. Detta meddelande kommer att innehålla alla aspekter som berör invandring, asyl, integrationen av invandrare i våra samhällen och utvecklingen av förbindelserna med tredjeland. Jag hoppas att detta meddelande också kommer att kunna omfatta några riktlinjer för vad som inom en nära framtid kan bli ”Tammerfors II”-målen. 
Moraes (PSE ).
   – Herr kommissionär! Tack för detta omfattande svar. Jag vill inte föregripa kommissionens meddelande som kommer i juni 2004, men jag skulle vilja fråga om kommissionsledamotens personliga uppfattning om huruvida han har några förhoppningar om man i detta meddelande kommer att kunna konstatera några framsteg när det gäller förbindelserna mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen och ursprungsländerna. Han kanske vet att frågan om invandring under kontrollerade former nu blir aktuell på dagordningen i Europeiska unionen, delvis på grund av hans och många andras arbete.
Jag vill fråga om hans personliga uppfattning om huruvida han tror att, när meddelandet väl har offentliggjorts, han eller någon annan kommer att ha några goda nyheter att ge oss när det gäller frågan om invandring under ordnade former och det särskilda partnerskapet mellan våra länder och andra. Han kanske känner till exempel som rör Förenade kungariket och Filippinerna, som har skickat hälsovårdspersonal och frågor av detta slag. Har han något att säga om detta? 
Vitorino,
   . – Jag tackar er för denna följdfråga eftersom den ger mig tillfälle att säga att jag hoppas att parlamentet och rådet under tiden kommer att ha slutit ett avtal om antagande av en förordning angående det fleråriga programmet för att finansiera partnerskap med tredjeland för gemensam förvaltning av migrationsflöden. De kommande fem åren kommer 250 miljoner euro att avsättas till detta program, och vi har för avsikt att i samband med bedömningarna inom ramen för detta finansiella instrument prioritera de länder som ligger i förhandlingar med Europeiska unionen om återtagandeavtal.
Den andra delen kommer att vara en rapport – som kommissionen kommer att presentera för rådet i april – angående kopplingen mellan legal och illegal invandring, som framför allt kommer att framföra slutsatserna av den studie som för närvarande genomförs av kommissionen om möjligheten att upprätta något slags system för att samordna legal invandring i medlemsstaterna. Ett sådant system kan vara till hjälp för tredjeland i deras partnerskap som syftar till att bekämpa människosmuggling och illegal invandring.
Den tredje delen kommer att vara den rapport som kommissionen kommer att presentera för rådet i juni 2005, i vilken kommissionen kommer att bedöma nya sätt att höja det internationella skyddet och framför allt möjligheten att upprätta vidarebosättningsprogram i hela Europa och ge ett förbättrat skydd i regionen för flyktingar. Jag hoppas att jag kommer att kunna rapportera om vissa framsteg för er på alla dessa områden när jag kommer tillbaka i juni för den övergripande bedömningen av Tammerforsmålen. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Som alltid har jag med beundran lyssnat på kommissionsledamotens presentation och kommentarer. Han talade om invandring under ordnade former och legal invandring. Kan han inte ta tillfället i akt att mot bakgrund av hysterin inom vissa delar av brittisk press om vad som kommer att hända i fråga om invandring när utvidgningen äger rum, skissera några av de initiativ som jag vet att han har infört, som kommer garantera att invandringen från de nya östeuropeiska medlemmarna av Europeiska unionen kommer av vara rimlig och kontrollerad på ett sådant sätt att det blir ömsesidigt gynnsamt för medborgarna i dessa länder och de existerande medlemsstaterna i Europeiska unionen? 
Vitorino,
   . – Jag skall svara parlamentsledamoten genom att ge ett eget exempel. Jag kommer från Portugal, som före anslutningen till unionen påstods förbereda en invasion av den. Det fanns många farhågor kring portugiserna och även spanjorerna, herr talman, om jag minns rätt – portugiserna och spanjorerna stod i begrepp att invadera Europa.
I själva verket är vår bedömning att medlemskap i unionen ger en sådan enorm möjlighet till ekonomisk utveckling i de länder som går med i unionen att migrationsströmmarna blir begränsade. Det har skrivits in särskilda regler i anslutningsfördraget angående arbetstagares fria rörlighet under övergångsperioder. Vi har därför den nödvändiga rättsliga ramen för att garantera att allt kommer att hanteras försiktigt, snabbt och på ett mycket förnuftigt vis. Jag hoppas att budskapet når fram till den brittiska allmänheten. 
Talmannen.
Den 25 juni 2003 slöts ett avtal i Washington mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om utlämning av brottslingar. Beslutet angående slutandet av detta avtal offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning(1).
Kan kommissionen försäkra att avtalet inte ger Förenta staterna rätten att begära att en medlemsstat i strid mot dess lagstiftning skall utlämna en person som har begått ett brott i denna medlemsstat, eller rätten att begära att en medlemsstat skall utlämna en person för ett brott som denne redan har dömts för i medlemsstaten i fråga? Har avtalet trätt i kraft? Om så inte är fallet, vilka åtgärder planerar kommissionen att vidta?
Vitorino,
   .  Herr talman, ärade ledamöter! Den 23 juni 2003 slöts två avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om utlämning samt inbördes rättshjälp i brottmål.
Dessa avtal förhandlades genom rådets ordförandeskap, med ständigt stöd från kommissionen, i enlighet med artiklarna 38 och 24 i fördraget. Utlämningsavtalet innehåller inte någon specifik bestämmelse som ger Förenta staterna rätten att begära att en medlemsstat i strid mot dess lagstiftning skall utlämna en person som har begått ett brott i denna medlemsstat. Medlemsstaterna får emellertid åberopa skäl för vägran som grundas på frågor som inte täcks av avtalet som kan vara tillämpligt i enlighet med bilaterala fördrag som gäller mellan en medlemsstat och Förenta staterna. Detta anges i artikel 17 i utlämningsavtalet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Samma kriterium gäller för er andra fråga, dvs. begäran att en medlemsstat skall utlämna en person för ett brott som denne redan har dömts för i medlemsstaten i fråga. Inget av de två avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna har trätt i kraft ännu i och med att vissa medlemsstater har meddelat att de måste följa nationella författningsmässiga förfaranden för att denna typ av avtal skall kunna träda i kraft, och att det krävs skriftliga bilaterala instrument mellan varje medlemsstat och Förenta staterna för att avtalen skall gälla mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Man förhandlar just nu om dessa kompletterande bilaterala instrument. När alla dessa bilaterala instrument har godkänts måste de ratificeras av Förenta staternas kongress.
Talmannen.
Vinthundar som har uppfötts för att tävla i Irland exporteras ofta till Spanien när de har avslutat sin tävlingskarriär. I samband med transporten behandlas de på ett motbjudande sätt och med liten hänsyn för deras välbefinnande från de spanska myndigheternas sida. Jag vill påminna kommissionen om att en viss summa EU-pengar, fram till 2002, gick till finansiering av vinthundsuppfödning i Irland.
Skulle kommissionen kunna redovisa, då kommissionären med ansvar för djurens välbefinnande är närvarande, vilka åtgärder man kommer att vidta för att säkra välbefinnandet för de vinthundar vars uppfödning delvis har finansierats av EU? Skulle kommissionen kunna tala om för oss hur många av dessa vinthundar som finansierats av EU som exporterades från Irland till Spanien och under vilka förhållanden?
Byrne,
   . – Jag tackar Patricia McKenna för hennes fråga. Kommissionen är mycket oroad över djurens välbefinnande och prioriterar det mycket högt. Gemenskapen har bestämmelser för skydd av djur, inklusive hundar, vid transport.
Enligt protokollet om skydd och välbefinnande för djur som utgör bilaga till EG-fördraget måste gemenskapen och medlemsstaterna ta fullständig hänsyn till välbefinnandekraven för djur vid utvecklandet och genomförandet av gemenskapens politik för jordbruk, transport, den inre marknaden och forskning, samtidigt som man respekterar de lagar eller administrativa bestämmelser och sedvänjor i medlemsstaterna som rör i synnerhet religiösa ceremonier, kulturella traditioner och regionalt arv.
Som en följd av detta regleras de förhållanden under vilka sådana hundar som vinthundar föds upp och tävlar eller används för jakt inom medlemsstaterna inte av gemenskapslagstiftningen. Detta är angelägenheter som endast faller inom den berörda medlemsstatens jurisdiktion. Eftersom det är varje medlemsstats plikt att lösa detta problem kan kommissionen endast uppmana de ansvariga myndigheterna att undanröja den vanvård som parlamentsledamoten syftar på. I detta sammanhang är det betydelsefullt att Spaniens största djurrättsorganisation förra året medgav att det görs framsteg för att förbättra välbefinnandet för dessa djur, vilket även omfattar modernisering av de autonoma regionernas lagstiftning. Dessutom har polisingripanden minskat de grymma avlivningarna av dessa hundar vid slutet av jaktsäsongen.
Även om grymhet mot hundar i allmänhet eller användande av dessa djur för kapplöpningar eller jakt faller helt och hållet inom medlemsstaternas befogenheter, faller kommersiella transporter av dessa djur på sträckor över 50 kilometer inom ramen för rådets direktiv 91/628/EEG, ändrat genom direktiv 95/29/EG.
Myndigheterna i Irland, Spanien och Förenade kungariket har formellt uppmärksammats på klagomålen.
De irländska myndigheterna lämnade ett omfattande svar den 5 mars 2002 som beskrev de olika åtgärder som vidtagits för att skydda vinthundar som transporteras till andra medlemsstater och gav även annan information om synpunkterna på uppfödning och tävlan med vinthundar som ligger utanför ramen för gemenskapslagstiftningen. Svaret från Irland kunde inte läggas till grund för att inleda ett överträdelseförfarande.
Vad beträffar ärenden som faller inom gemenskapens behörighetsområde, nämligen kommersiell transport av djur, har de spanska myndigheterna antytt att de inte kunnat spåra särskilda transporter av vinthundar som kommer från Irland. Kommissionen fortsätter att göra ytterligare efterforskningar.
Kommissionen bekräftar att det inte finns något gemenskapsstöd för investering i vinthundsuppfödning eller -kapplöpning. Tidigare operativa program tillät stöd till investering i vinthundskennlar och -uppfödningsanläggningar, men däremot har inget gemenskapsstöd utbetalats sedan 1993. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Vad gäller icke-reglering genom gemenskapslagstiftning är min tolkning att före 2002 gavs ett visst EU-stöd till vinthundsuppfödning i Irland så snart stödet till fåravel hade stoppats eftersom det fanns en överkapacitet på får. Om så är fallet bör kommissionen bekymra sig över de djur vars uppfödning delvis finansierades av EU. I Spanien har läget inte förändrats. Jag talade för några dagar sedan med någon som hade besökt dessa illegala kapplöpningsbanor i Spanien, där de hade upptäckt nio vinthundar från Irland som tävlade på en bana i förfärligt tillstånd.
Vad gäller djur som inte spåras vill jag att kommissionen undersöker om det finns någon sorts strikt reglering av vinthundsuppfödning och export av vinthundar. Beträffande korrekt identifiering kan ett mikrochip vara mycket användbart för att spåra ett djurs ursprungliga härkomst. Kommissionen kan här ta ett initiativ till att anta någon sorts lag om detta, och även till att göra vinthundsägare ansvariga för djuren, inte bara de två och ett halvt år i Irland där hundarna är till ekonomisk vinning för ägarna, utan under hela deras liv.
Det är oacceptabelt att dessa djur får tävla till döds på sådana ställen som Spanien och att de hålls under förfärliga förhållanden. Vi måste ta ansvar för detta. Det är anledningen till att kommissionen måste ta något slags initiativ till att ta fram lagstiftning för att garantera att detta problem klaras av. 
Byrne,
   . – Den ärade ledamoten har helt rätt: det existerade stöd till detta och uppfödning av vinthundar före 1992. Det upphörde, som jag sade tidigare, 1993 av en rad orsaker, delvis på grund av oro på EU-nivå och inom kommissionen angående hänsyn till djurs välbefinnande.
Jag upprepar att detta är en behörighetsfråga. Det ligger inte inom kommissionens eller Europeiska unionens behörighetsområde att blanda sig i frågor i medlemsstater som har att göra med ärenden som ligger helt utanför Europeiska unionens behörighet. Att försöka skapa en behörighet för EU för en sådan strävan endast på grund av det fanns stöd före 1992 – som nu har upphört – är omöjligt att uppnå. Det innebär att det finns väldigt lite som går att göra. Likväl har, som jag har antytt, myndigheterna i både Irland och Spanien, samt den största djurrättsorganisationen i Spanien, som svar på frågorna från kommissionen angivit att läget har förbättrats avsevärt, inte minst i Spanien, som en följd av införande av lagstiftning på de autonoma regionernas område och dessutom på grund av polismyndigheternas ökade vaksamhet när det gäller att beivra överträdelser. 
Talmannen.
Hur länge har kommissionen känt till att Nederländerna har brutit mot EU:s direktiv om växtskydd?
Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit och vilka framtida åtgärder kommer den att vidta och när för att se till att Nederländerna följer direktivet utan dröjsmål?
Kommer kommissionen att stödja principen om kompensation för brittiska jordbrukare och odlare som har köpt sjuka växter och frön från Nederländerna?
Byrne,
   . – Jag tackar Philip Bushill-Matthews för hans fråga angående detta ämne.
Kommissionen känner inte till konkreta överträdelser av EU:s växtskyddsdirektiv från Nederländernas sida. Rådets direktiv 2000/29/EG, som är grunden för gemenskapens växtskyddsordning, har mycket riktigt fullständigt införlivats av Nederländerna.
Jag förmodar att parlamentsledamotens fråga är motiverad av upptäckten av ringröta på utsädespotatis i Wales, eftersom hans fråga inte var inriktad på något specifikt ämne. Denna potatis odlas av utsäde som importeras från Nederländerna, vilket skedde 2002. Jag kan bekräfta att direktiv 93/85/EG om kontroll av ringröta också har införlivats av de nederländska myndigheterna.
När kommissionen fick meddelande om detta utbrott från myndigheterna i Förenade kungariket undersökte den omedelbart mycket uppmärksamt den information som Förenade kungariket givit. Kommissionen gav Förenade kungariket möjligheten att informera andra medlemsstater vid det senaste sammanträdet för Ständiga kommittén för växtskydd i november och december 2003. Ringrötans ursprung håller dock fortfarande på att utredas, och det är för tidigt att dra några säkra slutsatser.
Jag vill understryka att kommissionens kontor för livsmedels- och veterinärfrågor har genomfört en rad kontroller i medlemsstaterna de senaste åren för att kunna göra en tydlig bedömning av läget för potatisproduktionen i gemenskapen. Jag kan försäkra parlamentsledamoten att kommissionen kommer att fortsätta att följa upp läget mycket noga. Kommissionen är i detta skede nöjd med de förebyggande åtgärder som Förenade kungariket har vidtagit till följd av ringrötans utbrott, liksom med de nuvarande undersökningar som både Förenade kungariket och Nederländerna har tagit initiativ till för att fastställa det möjliga ursprunget och sjukdomens vägar.
För att komma till frågan om ersättning finns det inom ramen för den befintliga gemenskapslagstiftningen en möjlighet till ekonomiska bidrag under beteckningen ”solidaritet” som medlemsstaterna kan erhålla. De är avsedda att täcka omkostnaderna för de nödvändiga åtgärderna för att bekämpa skadliga organismer som införts från andra områden i gemenskapen. Kommissionen har informerat den walesiska representationen i Bryssel om att detta bidrag existerar och om de praktiska förfaranden som skall följas om man skulle vilja ansöka om sådana bidrag. Vid mottagande av någon ansökan kommer kommissionen att kontrollera om gemenskapskraven för att få sådana bidrag har uppfyllts. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för detta mycket tydliga svar. Jag vill komplettera frågan – och jag ber om ursäkt för att jag inte tydliggjorde det för honom tidigare – eftersom detta inte endast handlar om ringröta på potatis utan även om en sjukdom som kallas Phytophthora ramorum eller hastig ekdöd, som i EU först påträffades i Nederländerna 1997, men som nu har nått Förenade kungariket. Den påträffas på rhododendron, kamelia och inhemska trädslag, och förra månaden påträffades den i orörda skogstrakter i Förenade kungariket. Det är klart och tydligt ett stort problem för vårt land. De största exportörerna av sådana produkter är de nederländska växtauktionerna. Det har även hävdats att vissa handlare där besprutar sådana växter med mögelbekämpningsmedel för att dölja spår av just denna sjukdom, vilket innebär att den visar sig vid ett senare tillfälle.
Jag vore tacksam om kommissionen kunde undersöka dessa påståenden, i synnerhet för att fastställa om detta bryter mot växtskyddsdirektivet, eftersom denna sjukdom uppenbarligen har överskridit gränsen. Vi vill att den bekämpas där den finns, och det är vår innerliga förhoppning att inget annat land skall drabbas såsom våra växter och vår skog redan har drabbats. 
Byrne,
   . – Jag vill försäkra parlamentsledamoten att jag kommer att låta mina tjänstemän undersöka, och förbereda ett ordentligt svar på, hans följdfråga angående Phytophthora ramorum. Jag kommer sedan att svara honom i sinom tid. 
Talmannen.
Kommissionen känner till betydelsen av övervakning och nätverksarbete inom områdena cancer, tuberkulos och hiv/aids, för vilka EU:s finansiering avslutas i och med ändringarna i hälsoprogrammet. Det kommer därför att bli ett avbrott när det rör tuberkulos och hiv/aids fram till dess Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar inrättas under 2005, och ett okvantifierbart avbrott när det rör cancer. Vilka åtgärder har kommissionen haft möjlighet att vidta för att se till att det inte blir några avbrott i övervakningen av dessa viktiga sjukdomsområden?
Byrne,
   . – Låt mig först säga att övervakningen av hiv/aids, tuberkulos och cancer är viktiga hälsofrågor för gemenskapen som helhet, och detta är och förblir viktiga prioriteringar för mig. Ansvaret för sådan övervakning – för cancerscreening – ligger dock hos medlemsstaterna. Gemenskapens roll är att ge en lämplig ram för samordning av dessa aktiviteter, att förenkla fördelning och spridning av god praxis och att stödja utvecklandet av gemensamma metoder och förfaranden.
Till detta syfte bidrar kommissionen med finansiering för att upprätta nätverk som tillhandahåller standardiserade metoder för insamling och behandling av information om sjukdomar såsom aids, tbc och cancer på gemenskapsnivå. När nätverk väl har utvecklats på detta sätt bör deras deltagandestrukturer kunna fortsätta vanliga nätverksaktiviteter. Gemenskapen bör koncentrera sig på utvecklandet av nätverk, och kommissionen kommer att fortsätta med detta, inom ramen för den nuvarande budgetens möjligheter, tills det föreslagna europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har etablerats.
Medlemsstaterna måste ge resurser för att garantera att övervakningsaktiviteterna fullföljs korrekt i respektive länder. Kommissionen kommer att fortsätta att främja samarbete och samordning mellan medlemsstaterna genom nätverket för smittsamma sjukdomar. De beslut om finansiering som parlamentsledamoten talade om kommer därför inte att leda till någon lucka i övervakningen.
Detta innebär inte att gemenskapen inte bidrar till verksamhet mot cancer, tuberkulos och hiv/aids. Vi finansierar redan 15 projekt mot aids, och kostnaden för dessa uppgår totalt till över 4,2 miljoner euro. Vi avser dessutom att stödja ett projekt inom ramen för 2003 års budgeten för att stärka samordningen av övervakningen av infektioner i den norra regionen, inbegripet hiv/aids och tuberkulos. Detta kommer att inbegripa Ryssland, Ukraina och Vitryssland – samtliga områden med oroväckande stort antal infekterade i hiv/aids och tuberkulos –, samt områden där en förbättrad övervakning måste vara högprioriterat, i synnerhet i samband med utvidgningen.
Angående cancer planerar vi att finansiera tre projekt från budgeten för 2003, två för förebyggande av rökning och ett om cancerinformation, för totalt omkring 4,4 miljoner euro. Detta är utöver den massiva investering som har gjorts de senaste 15 åren för förebyggande av cancer, vilket redan har bidragit till att göra cancerepidemiologin till ett av de bäst utvecklade områdena inom hälso- och sjukvårdsstatistiken.
Det gavs många värdefulla förslag till programmet för folkhälsa 2003, som den tillgängliga budgeten inte gav oss möjlighet att finansiera. Jag förstår de problem som de inblandade i övervakningsnätverket ställdes inför, ett nätverk vars utveckling kommissionen finansierat sedan 1996.
Kommissionen har vidtagit flera åtgärder för att förbättra läget. För det första har vi mobiliserat sakkunniga för att ge rekommendationer till prioriterade finansieringar av sjukdomsövervakning inom ramen för 2004 års arbetsplan och till framtida finansieringar inom ramen för folkhälsoprogrammet. För det andra har vi tillhandahållit vägledning i projekt som gäller sjukdomsspecifika övervakningsnätverk för att höja kvaliteten och deras möjlighet till finansiering. För det tredje överväger vi akut möjligheten till att inom ramen för andra finansieringsinstrument, och även inom ramen för forskningsprogrammet, i år göra datakompilering och -behandling av hiv/aids och tbc, liksom cancerscreening.
Vi bör även ha i åtanke att budgeten för 2003 inte är en slutpunkt. Framtida arbetsplaner inom ramen för folkhälsoprogrammet, vilket inleds med 2004 års plan, kommer att ha utrymme och möjlighet att finansiera projekt för cancer, tuberkulos och hiv/aids. Betydelsen av att säkra kontinuiteten av stödet till centrala nätverk inom området för smittsamma sjukdomar tills det föreslagna europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har etablerats kommer särskilt att betonas. Mina tjänstemän arbetar för att garantera att detta kommer att återspeglas i framtida finansieringar. Jag hoppas att denna åtgärd, tillsammans med många andra projekt som jag har beskrivit och samordningen av övervakningsaktiviteter som vi fortsätter att stå för, svarar på parlamentsledamotens fråga. 
Bowis (PPE-DE ).
   – I likhet med kommissionsledamoten anser jag att övervakning av dessa sjukdomar är av grundläggande betydelse, och det är anledningen till att jag är angelägen om att det inte skall finnas någon lucka. Som fördragande för Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar vet jag att vi inte kommer att ha genomfört och fått i gång detta före 2005 ens enligt den mest optimistiska bedömningen, så det är luckan från i dag fram tills dess som jag är bekymrad över.
Givetvis kommer detta centrum inte att ägna sig åt cancer eftersom det inte är en smittsam sjukdom. Det kommer att ägna sig åt de två andra som nämnts. Jag vet att kommissionsledamoten har sökt efter lösningar angående cancer, eftersom han tidigare har diskuterat det med vårt utskott. Likväl ber jag honom att mycket noggrant undersöka de organisationer som har gjort övervakningen – i synnerhet av tuberkulos och hiv/aids – och se efter hur de kan stödjas de kommande två åren. Vi står inför ett dubbelt problem på detta område: ett är som kommissionsledamoten nämnde ökningen av fall i Östeuropa, och det andra är den oroväckande ökning som vi, här och på andra sidan Atlanten, nu bevittnar i ett antal nyligen diagnostiserade fall som är resistenta mot flera läkemedel. Det finns alltså en risk för en dubbel kris som angriper oss från båda hållen. 
Byrne,
   . – Som jag tidigare antydde för John Bowis är jag medveten om dessa bekymmer, och jag kan endast betona att ansvaret för hela denna fråga ligger hos medlemsstaterna. Vi håller noggrann uppsikt över detta genom att använda kontroll- och övervakningsmekanismer. Det kommer att vara det slags fråga som jag kommer att ägna mig åt under de kommande diskussionerna om årets budget under de följande veckorna, eller kanske månaderna. 
Talmannen.
I november 2003 tvingades Spanien att stoppa importen av färska citrusfrukter från Argentina och Brasilien efter upptäckten av sjukdomar som allvarligt skulle kunna skada produktionen i gemenskapen, däribland ”citronröta” som är den skadligaste organismen för den spanska citrusodlingen.
Spanien vidtog akuta åtgärder för att förhindra spridningen av den aktuella bakterien, ”xanthomonas campestris (axonopodis) pv. Citri”, och två andra svampar, ”guignardia citricarpa” och ”Elsinoe spp.”.
Kommer kommissionen att vidta några försiktighetsåtgärder mot bakgrund av det kommande regleringsåret för citrusfrukter från Sydamerika för att skydda gemenskapens territorium från ett möjligt införande av dessa organismer, även med tanke på att ”citrusröta” upptäcktes i år i Spanien för första gången?
Byrne,
   . – Kommissionen delar fullständigt parlamentsledamotens oro beträffande hotet mot gemenskapens citrusskörd orsakat av de skadliga organismer som Spanien registrerat.
Enligt Spaniens meddelande om de förebyggande åtgärder som landet har vidtagit mot citrusfrukter som kommer från Argentina och Brasilien, och i enlighet med de relevanta bestämmelser som fastställs i gemenskapens växtskyddsordning, har kommissionen påbörjat diskussioner om frågan vid sammanträdet som hölls av Ständiga kommittén för växtskydd den 11 och 12 december 2003. Under tiden har kommissionen även enträget begärt ytterligare teknisk information från Argentina och Brasilien när det gäller den situation som Spanien står inför, och som kommissionen fullständigt delar landets oro för.
Kommissionen och medlemsstaterna har enats om att se över ståndpunkten vid nästa sammanträde för Ständiga kommittén den 22 januari 2004. Kommissionen kommer då att överväga en åtgärd som garanterar att organismer som är skadliga för citrusfrukter – såsom citruskräfta, som gemenskapen är fri från – inte förs in och sprids inom gemenskapen. Kommissionen förväntar sig att nå en tillfredsställande lösning före nästa importsäsong. 
García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
    Herr talman! Låt mig tacka kommissionären för hans svar. 
Den fråga jag ställde var mycket tydlig, vilket även gäller för kommissionens svar. Fakta är fullständigt klara, och jag instämmer med kommissionen när det rör dem. Vi diskuterar inte diagnosen; det vi nu diskuterar är vilken behandling som krävs.
Det gläder mig att man skall vidta åtgärder den 22 januari, och jag vill veta vilken typ av åtgärder kommissionen har planerat, därför att det för tillfället inte handlar om att diskutera, utan i stället om – som i Lenins berömda skrift – vad vi skall göra. Det vi skall göra måste vi göra så snart som möjligt, eftersom införandet av en sjukdom av denna typ skulle kunna få skadliga konsekvenser som är mycket svåra att rätta till om man inte tar itu med dem i tid.
Herr kommissionär! Jag vill veta vad kommissionen kommer att föreslå vid det sammanträde som kommer att äga rum den 22 och 23 januari: vilka specifika åtgärder man kommer att föreslå. Jag vill få information om den specifika analysen av den specifika verkligheten.
Byrne,
   .  Som ni känner till finns ett antal åtgärder tillgängliga inom ramen för EU-lagstiftningen för att hantera sådana lägen. Jag vill inte föregripa resultatet av de diskussioner som kommer att äga rum den 22 januari, men det finns ett antal åtgärder, inklusive tillfälliga nödfallsåtgärder, som är lämpliga inför nästa importsäsong. Jag är övertygad om att ni känner till de olika slags åtgärder som finns tillgängliga. De är tämligen kraftfulla, det ligger inom gemenskapsrättens befogenhet att använda dem, och det handlar om den typen av frågor som kommer att övervägas i händelse av att diskussionen leder till att ett behov av att iscensätta dessa åtgärder uppenbaras. Det är så långt som jag kan gå i detta skede; jag vill helst inte föregripa dessa diskussioner. 
Talmannen.
   – Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans: 21, 22 och 23.
Problemet med 20 000 ton utgångna bekämpningsmedel, spridda på fler än 5 000 platser i Ukraina, måste tacklas med miljövänlig, modern teknik. Detta kommer att kräva en budget på mellan 60 och 100 miljoner US-dollar.
Har kommissionen möjlighet att upprätta ett konkret program för att lösa problemet i Ukraina inom dess befintliga finansiella system?
Problemet med utgångna bekämpningsmedel förvärrar läget i Ukraina där det finns 20 000 ton på fler än 5 000 platser som hotar dricksvattnet och lokalbefolkningens hälsa. Trots antagandet av den sjätte politiska ramen för miljösamarbete i juni 2001, som innehöll en särskild punkt om bekämpningsmedel omfattande särskilda åtgärder för eliminering av risker p.g.a. utgångna bekämpningsmedel, har nu tre och ett halvt år passerat utan någon nämnvärd förbättring av läget.
Har kommissionen någon möjlighet att föreslå någon konstruktiv finansiell lösning eller något instrument för Ukraina?
Det enorma problemet med utgångna bekämpningsmedel i Ukraina påverkar hälsan och miljön, och man måste snabbt ta itu med de ungefär 20 000 ton som är spridda över landet på fler än 5 000 platser.
Har kommissionen möjlighet att, på grundval av Europaparlamentets resolution av den 23 oktober 2003 om förslaget till EU:s allmänna budget för 2004, där man i punkt 74 uppmärksammar miljöriskerna i samband med POP (långlivade organiska föroreningar) och i synnerhet utgångna bekämpningsmedel samt uppmanar kommissionen att anstränga sig för att hitta tillräckliga finansiella medel inom de befintliga instrumenten för deras eliminering i Ukraina, vidta åtgärder som resulterar i en lämplig lösning?
Patten,
   . – Vi är medvetna om det hot mot miljön och konsumenternas hälsa som föråldrade bekämpningsmedel i Ukraina utgör, och vi är även medvetna om att det är en stor utmaning för detta land att eliminera dessa.
Ukraina har vidtagit positiva åtgärder för att eliminera vissa av de föråldrade bekämpningsmedlen, i synnerhet de långlivade organiska förorenande ämnena, genom att underteckna Stockholmskonventionen om att minska eller eliminera dessa förorenande ämnen. Ratifikationen av konventionen är fortfarande inte avslutad. Kommissionen uppmanar Ukraina att ratificera konventionen och att samarbeta med det internationella samfundet för att lösa detta svåra problem.
Ansvaret för att ta hand om föråldrade bekämpningsmedel ligger först och främst hos varje enskilt land. Kommissionen är beredd att stödja Ukraina i den mån det är möjligt – och jag vill bara påpeka att vårt stöd till Ukraina uppgår till 126 miljoner euro per år –, men EU:s nuvarande stödprogram tillhandahåller inte finansiering som syftar till att eliminera föråldrade bekämpningsmedel i Ukraina. Faktum är att Ukrainas regering inte har valt miljöfrågor som ett väsentligt samarbetsområde med Europeiska unionen. Tacis’ mindre projektprogram kan dock användas för att stödja förslag till projekt som är kopplade till elimineringen av föråldrade bekämpningsmedel. Om man räknar med den mängd bekämpningsmedel som skall elimineras kan ett EU-bidrag endast till viss del lindra det enorma problemet. Såsom undertecknare av Stockholmskonventionen är Ukraina berättigat till finansiering från den provisoriska globala miljöfonden, som är konventionens finansieringsmekanism. 
Wiersma (PSE ).
    Vi har varit och fortsätter att vara mycket aktiva när det gäller att hantera följderna av Tjernobylolyckan och andra miljökatastrofer, men jag skulle vilja fråga kommissionären vad vi kan göra mer för att förhindra att en ny miljökatastrof inträffar när något går snett med bekämpningsmedel. Skulle han kunna tala med de ukrainska myndigheterna om dessa frågor, eftersom vi kommer att ta upp dem i parlamentet vid nästa möte i den parlamentariska samarbetskommittén Ukraina–EU, vilket kommer att äga rum i nästa månad? Vad kan han göra mer när det gäller att kontakta Ukrainas regering och på nytt undersöka hur Tacisprogrammet kan bidra till det? Efter det som hände i Tjernobyl måste vi få Ukraina att göra något. Kommissionären vet lika väl som jag hur landet fungerar. Detta kommer inte att ha högsta prioritet för dem. Vi måste göra klart för Ukraina att det har högsta prioritet för EU att man tar itu med detta slags metoder. 
Patten,
   .  Jag håller fullständigt med ledamoten om att förlegade bekämpningsmedel är ett reellt och allvarligt problem, inte bara i Ukraina; de är ett vanligt problem såväl i alltför många före detta Sovjetregioner som i vissa anslutnings- och kandidatländer. Man uppskattar att det i Ukraina finns kanske upp till 20 000 ton av dessa bekämpningsmedel på 5 000 platser, och de kan, som ledamoten känner till, påverka människors hälsa på grund av föroreningen av grundvatten, mark, livsmedel och även luft.
Ledamoten nämnde Tjernobyl: jag var där nyligen. Vi har avsatt mycket tid och en hel del pengar till denna utomordentligt svåra och farliga miljöfråga. Vi arbetar där med Ukrainas regering, som önskar prioritera frågan. Det har inte varit lätt ens under de omständigheterna. Vad som är svårare för oss är att insistera på våra prioriteringar genom ett program som Tacis, i vilket partnerlandet förmodas ta över det program som vi hjälper till att stödja.
Jag kan försäkra ledamoten om att vi kommer att fortsätta att ta upp denna fråga och andra miljöfrågor i berörd underkommitté inom ramen för avtalet om partnerskap och samarbete. Vi kommer att ta upp denna fråga under de mötena, och om regeringen i Ukraina säger att den skulle vilja att vi fokuserar en del av våra utgifter på denna fråga, skulle vi gärna undersöka den möjligheten. Men vi talar om mycket ansenliga belopp. Man beräknar att det skulle kosta minst 100 miljoner euro att lösa det problem jag beskrev tidigare, vilket är anledningen till att det, enligt vår uppfattning, sannolikt är bättre att vända sig till Globala miljöfonden för att nå det mål som ledamoten gör helt rätt i att belysa. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Jag vill tacka kommissionären för hans klargörande. Jag känner också till att det är ett problem på regeringsnivå i Ukraina, men det finns också politiska krafter i Ukraina som har en tydlig avsikt att ta itu med problemet – de står på Europaparlamentets sida – och som säger att problemet måste lösas.
Jag vill fråga kommissionären om han är beredd att stödja dessa krafter i Ukraina som för närvarande inte ingår i regeringen men kanske gör det i framtiden, och hjälpa dem att hitta en lösning på detta oerhört komplicerade och oerhört farliga problem i Ukraina.
Patten,
   .  Ledamoten har helt rätt när han säger att den fråga vi diskuterar ger upphov till stor oro bland många grupper i Ukraina och bland många av de icke-statliga miljöorganisationer som börjat vara verksamma. Den fråga han intresserar sig särskilt för – vattenförorening – har oroat många människor avsevärt.
Jag kan bara upprepa att vi kommer att ta upp denna fråga med de ukrainska myndigheterna. Vi är beredda, om de så önskar, att överväga sätt att bistå genom Tacisprogrammet. Behovet av medel för ett fullständigt avlägsnande av bekämpningsmedel i Ukraina övergår dock Europeiska unionens nuvarande budgetresurser, men vi kan uppmuntra Ukraina att vända sig till andra möjliga finansieringskällor i avsikt att angripa vad som är ett oerhört svårt problem. 
Talmannen.
   – Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 24.
Hur reagerar kommissionen på idéer om behovet att förena den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens mål med kompletterande mål för fattigdomsbekämpning inom ramen för utvecklingssamarbetet?
Patten,
   .  Debatten om utvecklingsfrågor och säkerhet leder inte till ett enda val mellan att göra antingen det ena eller det andra. En av de stora utmaningar Europeiska unionen står inför är att bättre använda alla de resurser som står till vårt förfogande på området yttre förbindelser. Detta framhölls som en av de viktigaste uppgifterna för Europeiska konventet.
Målet att uppnå bättre sammanhang förutsätter en integrerad och samordnad användning av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och av alla andra instrument för yttre förbindelser, däribland gemenskapens årliga budget för externa åtgärder på ungefär 10 miljarder euro, varav 6 miljarder euro är offentligt utvecklingsbistånd.
Vi insåg för länge sedan att utvecklingspolitik och andra samarbetsprogram utgör gemenskapens kraftfullaste instrument för att angripa grundorsakerna till konflikter. Det är ett faktum som har återspeglats i Europeiska unionens nyligen antagna säkerhetsstrategi. Logiken är enkel; logiken är lättfattlig: till exempel är konflikt en av de bakomliggande orsakerna till de katastrofala förhållanden under vilka människor i Afghanistan och södra Sudan lever. Om vi menar allvar med att vilja ta itu med fattigdom så måste vi ta itu med konflikter. Utveckling utan fred är en omöjlighet. Det är anledningen till att min kollega Poul Nielson och jag, på våra afrikanska partners begäran, nyligen lade fram ett ambitiöst förslag till en afrikansk fredsbevarande resurs till ett belopp av omkring 250 miljoner euro för att stödja Afrikanska unionen i dess ansträngningar att bidra till att bevara freden. 
Kinnock (PSE ).
    Man skulle kanske kunna vänta sig att en gammal utvecklingspolitiker som jag – liksom ni själv – skulle vara rätt skeptisk till våra möjligheter att ta itu med särskilt de sammanhangsfrågor som har att göra med utveckling, utrikespolitik och andra politikområden såsom jordbruk och handel i Europeiska unionen. Det finns följaktligen fortfarande olösta frågor.
Ni nämnde den fredsbevarande resursen, ett initiativ av Europeiska unionen som vi naturligtvis verkligen välkomnar mycket varmt, men som jag förstår saken menar vissa av unionens medlemsstater att anslagen bör gå genom regionala och subregionala organisationer såsom Ecowas, och jag undrar om ni skulle hålla med mig om att vår åsikt bör överensstämma med den bland de afrikanska statscheferna, som säger att finansiering, organisering, ledning och beslutsfattande bör komma genom själva Afrikanska unionen och inte överlåtas till olika regionala organisationer?
Slutligen: Hur skulle ni bedöma följderna av regeringskonferensens misslyckande med förslaget – som ni själv har förespråkat mycket ivrigt – om att inrätta en EU-utrikesminister som skulle sköta vissa av dessa frågor? 
Patten,
   .  För det första, i fråga om den fredsbevarande resursen, skulle det i en tid när vi försöker stödja och bistå institutionaliserad afrikansk solidaritet vara rätt underligt att inte försöka ge Afrikanska unionens institutioner största möjliga stöd. Jag håller därför med ledamoten om det.
För det andra, när det gäller frågan om övergripande sammanhang, har saker och ting förståeligt nog förändrats sedan jag var brittisk utvecklingsminister för många år sedan. Men jag måste säga att jag tycker att det finns större sammanhang i gemenskapens program än det fanns när jag var brittisk minister. Det betyder inte att vi är fulländade: vi har fortfarande lång väg att vandra, inte minst på det övergripande området externa åtgärder. Jag talar inte bara om gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och offentligt utvecklingsbistånd. Jag hoppas att det i nästa kommission kommer att vara två före detta utvecklingsministrar som gör det arbete som Nielson och jag gör för närvarande – det skulle underlätta.
När det gäller frågan om en utrikesminister och det tillfälliga avbrottet i strävan att inrätta denna befattning efter konventet anser jag fortfarande att det, om regeringskonferensen inom de närmaste åren fattar beslut om denna person – man eller kvinna –, är absolut nödvändigt att utnyttja de starka sidor som både rådet och kommissionen har att erbjuda. Det skulle vara obegripligt att ha en utrikesminister som på något sätt var avskärmad från kommissionen med det löjliga argumentet att hans/hennes arbete skulle kunna färgas av alltför nära kontakt med kommissionen. Det är fullt möjligt att bevara den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens integritet och förhållandet till rådet och medlemsstaterna och att samtidigt utnyttja alla befogenheter inom kommissionens ansvarsområde, vilka sammantagna skulle ge oss en verklig möjlighet att utforma en strategi för externa åtgärder som motsvarar 2000-talets krav.
Den utrikes- och säkerhetspolitiska dagordningen bestäms inte längre – om den någonsin har gjort det – bara i kanslierna i EU:s huvudstäder. Utrikes- och säkerhetspolitiken, utvecklingspolitiken, handelspolitiken, jordbrukspolitiken och den externa politiken på områdena rättsliga och inrikes frågor är alla av betydelse för EU:s inflytande på övriga världen och för den verkligt avgörande insats vi kan göra där. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vad anser kommissionären om de samtal som inleddes i går mellan Förenta staterna och Latinamerika? Kommer de att stärka eller försvaga de gemenskapsmål som Glenys Kinnock tar upp i sin fråga, och vilket är EU:s gensvar på Förenta staternas initiativ? 
Patten,
   .  Jag kommer att ha bättre möjlighet att besvara den frågan efter de möten som skall hållas i april som ett led i ASEM-processen (Asien-Europa-mötet). I april, efter det informella utrikesministermötet i Tullamore i Irland har vi möten med våra asiatiska partner i ASEM. Vi har även möten med Indonesien och andra partnerländer. Jag hoppas att de kommer att understryka vikten av vårt partnerskap.
EU är den största givaren av utvecklingsbistånd och den största handelspartnern i många asiatiska länder, och med säkerhet den största aktören inom externa finansiella investeringar i de flesta asiatiska länder. Jag är inte övertygad om att vårt politiska inflytande i länderna är lika stort som vårt ekonomiska inflytande, men jag hoppas att vi kan ändra på det. Vi har gjort åtskilligt för att stärka våra förbindelser med Kina. Jag ser gärna att vi gör detsamma med Indien, och jag hoppas att vi senare i år kommer att kunna lägga fram ett strategidokument om våra förbindelser med landet. Vi har redan lagt fram ett strategidokument om våra förbindelser med Sydostasien. Vi börjar komma framåt, och vi har fått hjälp i detta av parlamentet, som stöttat kommissionens öppnande av fem nya delegationer runtom i de asiatiska länderna. 
Talmannen.
Den 9 december 2003 kom kommissionen och Syrien överens om ett associeringsavtal mellan Syrien och EU, med avtalen med de andra Medelhavsländerna som förebild, som innehöll ett politiskt kapitel, ett ekonomiskt och finansiellt kapitel samt ett socialt och kulturellt kapitel.
Vad anser kommissionen att avtalet innebär för de två parterna? Anser kommissionen att slutandet av detta avtal inom den närmaste tiden kommer att underlätta regional integration, skapandet av ett positivt klimat inom vilket man kan lösa de politiska problemen i samband med konflikten mellan araber och israeler och demokratiseringen av Syrien?
Vad anser kommissionen om USA:s diametralt motsatta åsikter; ett land där kongressen och president Bush (för bara några dagar sedan) antog en lag som möjliggör ekonomiska och diplomatiska sanktioner och restriktioner mot Syrien? Sympatiserar kommissionen med de skäl som åberopas av USA i samband med antagandet av denna politik mot Syrien?
Patten,
   .  Det avtal som vi har diskuterat med våra syriska kolleger men som ännu inte undertecknats skulle, enligt min uppfattning, utgöra en gedigen plattform för ekonomisk och politisk reform i Syrien. Avvecklandet av tullar och öppnandet av marknader torde bli ett viktigt incitament för Syrien att genomföra rättsliga och institutionella reformer.
Avtalet torde även hjälpa Syrien att växa in i världsekonomin och skulle kunna bli ett steg på vägen mot andra initiativ, såsom syriskt medlemskap i Världshandelsorganisationen.
Jag är säker på att bestämmelserna om respekt för mänskliga rättigheter, icke-spridning och samarbete mot terrorism skulle öka våra möjligheter att föra en dialog med Syrien i dessa frågor.
När det gäller främjande av regional integrering skulle avtalet fullborda nätet av Europa-Medelhavsavtal om upprättande av en associering med våra partner i Medelhavsområdet. Det utgör det sista steget för det Europa-Medelhavsområde för frihandel som förutsågs i Barcelonaförklaringen. Vi bör nu fortsätta att arbeta tillsammans för att åstadkomma en avreglering av handeln mellan själva partnerländerna i Medelhavsområdet.
Avtalet torde bli det viktigaste inslaget i vår politik av konstruktiva förbindelser med Syrien. Det är vår tro att avtalet skulle öka incitamenten till reform i Syrien, både genom att skapa en öppnare ekonomi och ett öppnare samhälle och genom att öppna en politisk dialog om frågor såsom respekt för demokratiska principer och mänskliga rättigheter.
Jag tror att Förenta staterna delar vårt grundläggande mål att integrera Syrien i världssamfundet som ett land som håller sig till internationell rätt och, hoppas vi, samarbetar för icke-spridning och mot terrorism. Associeringsavtalet bör ses som en ram för ett långsiktigt förhållande till Syrien i detta hänseende. 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
    Herr kommissionär! Tack för att ni tog upp målen och förfarandet för uppfyllandet av samarbetsavtalet med Syrien. Jag bad er emellertid att förtydliga den sista delen av min fråga: delar ni de åsikter som Förenta staterna uttrycker när det rör förbindelserna med Syrien och dess roll i regionen och för att uppnå fred?
Europeiska unionens metoder skiljer sig från Förenta staternas. Det kan vara så att de mer allmänna målen är desamma, men att metoderna skiljer sig åt. Delar ni den rädsla som Förenta staterna ger ett specifikt uttryck för? Spelar denna rädsla någon roll för Europeiska unionens politik?
Patten,
   .  Jag noterade att den amerikanske utrikesministern, Colin Powell, som jag respekterar och beundrar mycket, när han utfrågades i kongressen innan han godkändes som utrikesminister, talade kraftfullt – jag använder kanske inte exakt samma ord som han använde, men liknande – mot reflexartade sanktioner och mot att alltid försöka nå sina politiska mål genom att skära av människor med hjälp av sanktioner. Han har alltid varit en kraftfull talesman för konstruktiva och praktiska förbindelser. Jag säger inte att han nödvändigtvis skulle hålla med oss i fråga om Syrien, men jag anser att det är vad vi har försökt uppnå i fråga om Syrien, precis som vi har försökt uppnå det i fråga om Iran. Det betyder inte att vi är godtrogna; det betyder inte att det inte finns en baktanke i vad vi försöker göra, men förutsatt att människor är villiga att föra en dialog med oss om frågor som mänskliga rättigheter, terrorism, massförstörelsevapen och avreglering av handeln, så bör vi vara beredda att sträcka ut en hand och försöka uppmuntra dem.
Vi har fört en rad oerhört givande förhandlingar med Syrien under de senaste månaderna. Kommissionen har lagt ned en hel del kraft och möda i denna process, liksom syrierna. I frågor som avveckling av tullar har syrierna under dessa månader gått framåt längre och snabbare än de flesta av oss trodde var möjligt. Jag gjorde upp om, eller så gott som gjorde upp om, klausulen om mänskliga rättigheter när jag var i Damaskus för några månader sedan, och mina utmärkta tjänstemän har slutfört förhandlingarna om andra saker, däribland massförstörelsevapen. De förslag som vi diskuterade med syrierna rådet diskuteras nu i rådet. Rådet måste besluta om huruvida vi bör gå tillbaka till syrierna och försöka begära mer av dem än vi har gjort hittills.
Jag tvivlar inte på att om vi kan sluta ett bra och förnuftigt avtal med Syrien – den sista biten i vårt partnerskapspussel för Europa och Medelhavsområdet – så kommer alla att tjäna på det: alla som vill se en ljusare framtid i regionen, alla som vill undvika en civilisationskrock mellan den europeiska, den nordamerikanska och den islamiska världen och alla som vill se terrorism och otrygghet angripas på det mest effektiva och långsiktiga sättet. 
Purvis (PPE-DE ).
    Herr kommissionär! Ordet ”hoppas” förekom flera gånger i ert inledande svar. Det verkade finnas en viss mängd ”hopp” snarare än ”förväntan”. Skulle ni kunna berätta vad ni tror att vi kan förvänta oss av Syrien när det gäller såväl dess förhållande till Libanon som dess ockupation av landet och stöd till Hizbullah? 
Patten,
   .  Det är riktigt att säga att vi som ett led i de förhandlingar vi fört med Syrien har fört en allt uppriktigare och allsidigare dialog om regionalpolitiska frågor. Här inbegrips situationen i södra Libanon, Palestina och Israel liksom situationen på Golanhöjderna. Jag uttryckte hopp eftersom vi – och jag hoppas att jag inte är alltigenom enfaldig i mina geopolitiska anmärkningar – vill se Syrien göra mer i ett antal frågor.
Jag föredrar absolut att samtala och försöka nå enighet framför att läsa om vilka syriernas ståndpunkter är i tidningarna. Så när jag säger ”hoppas” är det ett litet och ömtåligt ord. Kanske bär det alltför mycket vikt, men innan jag lämnar Europeiska kommissionen skulle jag verkligen vilja se ett avtal med syrierna undertecknas. 
Talmannen. –
   Eftersom den tid som avsatts för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna nr 27–47 att besvaras skriftligen.(2)
Frågestunden med kommissionen är avslutad.


Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om tjänster på den inre marknaden.
Efter kommissionärens inlägg kommer vi att tillämpa förfarandet ”catch-the-eye”.
Bolkestein,
   .  Fru talman! Jag förmodar att ni vill att jag skall säga något – jag har kunnat ert språk, men det var för ungefär 40 år sedan!
Jag har i kväll kommit till kammaren för att göra två uttalanden: det första är om direktivet om tjänster, som kommissionen beslutade om i eftermiddags; det andra är ett kort meddelande på kommissionens, särskilt på min kollega Pedro Solbes, vägnar, om strategin för samordning och övervakning av den ekonomiska politiken.
Jag skall börja med direktivet om tjänster. Det är med stor glädje som jag i dag kan meddela er att kommissionen har antagit ett förslag till direktiv för att skapa en verklig inre marknad för tjänster. Det är ett ambitiöst men balanserat och gradvist förslag, som syftar till att undanröja rättsliga och administrativa hinder för tjänsteföretag som vill bedriva gränsöverskridande verksamhet. Det är den kanske mest omfattande åtgärden för den inre marknaden sedan denna upprättades 1993. Det kommer att förbättra konkurrenskraften, inte bara för tjänstesektorn utan även för hela EU:s ekonomi, inbegripet tillverkningssektorn.
Förslaget är ett viktigt inslag för att få in Lissabonmålen på rätt spår igen. Det är resultatet av en lång process som sattes i gång genom kommissionens strategi för tjänster i december 2000. Det tar upp de hinder på den inre marknaden som kartläggs i kommissionens rapport om situationen på den inre marknaden för tjänster från juli 2002. Europaparlamentet var delaktigt i hela processen och antog positiva yttranden om båda dessa handlingar. Det gläder mig därför att jag kan komma till er först och i dag redogöra för vår föreslagna lösning.
Förslaget svarar på Europaparlamentets krav på ett allsidigt förslag som garanterar fri rörlighet för tjänster genom tillämpning av ursprungslandsprincipen, administrativt samarbete och, i absolut nödvändiga fall, harmonisering.
Det föreslagna direktivet är allsidigt såtillvida att det omfattar alla de tjänster som för närvarande inte kan dra nytta av den inre marknaden på grund av rättsliga eller administrativa hinder. Det omfattar både etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster. Det kommer att gagna många olika tjänster, däribland yrkesmässiga tjänster, företagstjänster, säkerhetstjänster, miljötjänster, distributionstjänster, tjänster i resebyrå-, hotell-, restaurang- och underhållningsbranschen samt hälsotjänster. Endast de tjänster som redan omfattas av vittomspännande specifik EG-lagstiftning, såsom finansiella tjänster, telekommunikations- och transporttjänster, har utelämnats.
För att göra det lättare att etablera ett tjänsteföretag i en annan medlemsstat kommer förslaget att minska byråkratin genom en storskalig administrativ förenklingsprocess. Ett antal inskränkningar beträffande etablering, såsom nationalitetskrav eller ”ekonomiska behovsprövningar”, kommer att avskaffas. Dessutom kommer medlemsstaterna att bli skyldiga att införa elektroniska förfaranden och inrätta enhetliga kontaktpunkter till vilka tjänsteleverantörer kan vända sig för tillstånd och andra formaliteter. Onödiga tillståndsförfaranden kommer att granskas och tas bort; återstående tillståndssystem kommer att göras öppnare och mer förutsägbara och uteslutande grunda sig på objektiva, i förväg kända kriterier. Även andra inskränkningar, såsom bestämmelser som begränsar antalet försäljningsställen per person samt fasta priser, kommer att bli föremål för en öppen process av granskning och ömsesidig utvärdering.
För att göra det enklare att tillhandahålla tjänster över gränser syftar förslaget till att genomföra ursprungslandsprincipen i praktiken, vilket innebär att när en tjänsteleverantör väl verkar lagligt i en medlemsstat så kan den tillhandahålla sina tjänster i andra utan att behöva rätta sig efter ytterligare regler i de ”mottagande” medlemsstaterna. För att stödja denna princip föreskrivs i förslaget ökat administrativt samarbete mellan medlemsstaterna och vissa grundläggande, harmoniserade, EU-omfattande kvalitetskrav. Det kommer till exempel att krävas lämplig ansvarsförsäkring för tjänster som ger upphov till särskilda risker.
I det föreslagna direktivet erkänns de reglerade yrkenas speciella natur och den särskilda roll som självreglering spelar, och yrkessammanslutningar uppmanas att utarbeta europeiska uppförandekoder om yrkesetik. Det kompletterar och är fullt förenligt med det föreslagna direktivet om erkännande av yrkeskvalifikationer.
För att göra det möjligt att utnyttja tjänster som erbjuds i andra medlemsstater klargör och stärker förslaget även rättigheterna för nyttjare av tjänster. Det gör således klart att dessa rättigheter hindrar medlemsstater från att införa inskränkningar såsom krav på tillstånd för att utnyttja tjänster (till exempel av arkitekter eller byggare från andra medlemsstater) eller diskriminerande skatteregler som gör tjänster från andra EU-länder dyrare. Det föreslagna direktivet klargör rättigheterna för patienter genom att föreskriva, på grundval av EG-domstolens rättspraxis, de omständigheter under vilka nationella system för social trygghet måste ersätta kostnaderna för läkarvård som erhållits i andra medlemsstater.
Det föreslagna direktivet syftar till att skapa mer gränsöverskridande tjänsteverksamhet, vilket kommer att ge företag nya möjligheter på nya marknader, så att de kan växa och skapa fler arbetstillfällen. Ökad konkurrens kommer sannolikt även att leda till sänkta priser, bidra till att sprida bästa lösningar och uppmuntra innovation. Särskilt små och medelstora företag kommer att vinna stort på den ökade rättsliga säkerheten och de ökade möjligheterna till gränsöverskridande leveranser. Vinsterna för ekonomin som helhet kommer att bli högre konkurrenskraft och fler och bättre arbetstillfällen. Förslaget måste därför antas, införlivas i nationell lagstiftning och genomföras så snabbt som möjligt. Detta betyder att det måste få största möjliga politiska stöd av alla delaktiga institutioner.
Kommissionen är medveten om att förslaget, tyvärr, kommer för sent för en första behandling av detta parlament. Med tanke på att det tillgodoser Europaparlamentets krav på ett allsidigt angreppssätt för att skapa en sant inre marknad för tjänster är jag dock säker på att ledamöterna kommer att ta det under vederbörligt övervägande och börja diskutera det i avsikt att skapa en bra grund för det nya parlamentets arbete och visa ministerrådet vägen. Det är vad jag skulle vilja säga om direktivet om tjänster.
Nu, helt kort, i fråga om det andra ämnet, skulle jag vilja säga att kommissionen i dag har beslutat att bestrida rådets slutsatser i EG-domstolen. Bestridandet kommer dock enbart att inriktas på procedurmässiga inslag och kommer inte att beröra de landsspecifika aspekterna på ekonomisk övervakning i rådets slutsatser. Fler detaljer finns i en handling som bokstavligen just offentliggjorts, med referensnummer IP/04/35. 
Talmannen. –
   Tack så mycket kommissionär Bolkestein. Vi tackar särskilt för att ni kommer att informera oss omedelbart om detta. 
Harbour (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag skulle varmt vilja välkomna kommissionens förslag, och jag talar på min grupps vägnar och för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Vi har följt arbetet med det mycket noga. Som kommissionären var vänlig nog att säga har kommissionen beaktat ett antal av våra betänkanden. Jag var föredragande senast, och vi arbetar just nu med ett nytt betänkande om den inre marknaden. 
Vi kommer följaktligen att ha tillfälle att gå in på detaljer, och jag håller med kommissionären om att det skulle vara högst önskvärt att inleda debatten under detta parlament. Jag hoppas att mitt utskott kommer att kunna göra det, så att vi kan börja samråda med många olika intressegrupper om detta ytterst mångsidiga förslag. Det är också absolut nödvändigt att det börjar röra på sig i rådet. De politiska punkter jag i kväll vill ta upp med kommissionären – och jag skulle vilja be honom att kommentera dem – gäller rådet mer än något annat. Det gläder mig att se att vi har en företrädare på rådets platser. Det är tråkigt att de inte är fler. Som kommissionären sade i sitt uttalande kommer den avgörande faktorn för att få detta att fungera att vara rådets beredvillighet att godta den inre marknadens grundläggande principer: en ”ursprungslands”-princip för tillhandahållande av gränsöverskridande tjänster, ömsesidigt erkännande av etableringsvillkor och rimlig vilja att sätta sig in i dessa frågor.
Jag behöver inte påminna kommissionären om – även om han kanske vill nämna det – att rådets resultat hittills i dessa frågor ärligt talat har varit bedrövliga. Direktivet om ömsesidigt erkännande av säljfrämjande åtgärder – som är en integrerande del av detta – har legat hos rådet i 15 månader. Enligt kommissionärens förslag står vi inför en situation där vi obehindrat kommer att kunna etablera marknadsföringsbyråer i andra länder, men dessa kommer inte att styras av en gemensam uppsättning principer. Jag skulle vilja höra kommissionärens åsikter om hur han kommer att arbeta med oss för att få rådet att godta en seriös tidsplan för att behandla dessa frågor och hur institutionen kommer att fullgöra sin del av föreliggande paket.
Kolleger! Om vi inte har rådets stöd kommer vi inte att komma någonvart. Detta är en kritisk punkt för den inre marknaden. Såvida inte rådet finner sig i förslaget så menar det inte allvar med vare sig Lissabon eller den inre marknaden. Uppriktigt sagt är rådets godtagande av detta direktiv den största utmaning som hela Lissabonförslaget står inför. Rådet måste ta tag i det. 
Mombaur (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Jag välkomnar er andra förklaring mycket varmt, dvs. att kommissionen har uppmanat EG-domstolen att klargöra budgetövervakningens förfarandemässiga aspekter.
Euron – låt oss erkänna detta en gång för alla – har åstadkommit mycket större stabilitet under de fem år vi kan se tillbaka på än vad den tyska marken gjorde. Å andra sidan är euron en komplicerad valuta, eftersom den är kopplad till inte bara en utan femton nationella finanser och ekonomiska förutsättningar; den har en ”öppen dörr”-politik och är fortfarande en ung valuta. Det är därför särskilt viktigt att tillämpa artikel 104 i fördraget och den associerade stabilitetspakten på ett stramt sätt, och de åtta länder och deras medborgare som har gjort sin hemläxa har rätt att förvänta sig detta. Det är därför kommissionen handlar på ett korrekt sätt när den klargör dessa rättigheter och driver igenom budgetdisciplin. Detta tjänar som ett stöd för förtroendet för denna nya valuta. Vi har fortfarande mycket arbete framför oss. Tack för detta beslut.
Andersen (EDD ).
    Fru talman! Min fråga har också att göra med den korta förklaringen eller det korta tillkännagivandet om att vidta rättsliga åtgärder mot rådet. Jag vill fråga kommissionären: vad förväntar sig kommissionen som bäst; förväntar den sig att vinna målet? Vilka blir då konsekvenserna? Skulle den på något sätt kunna ingripa i de beslut som rådet har fattat? Vad menar kommissionen när den säger att målet bara handlar om procedurmässiga element?
Villiers (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag vill kommentera kommissionärens båda uttalanden. Jag välkomnar förslaget om tjänster. Det är mycket synd att det inte omfattar finansiella tjänster. Såvida det inte gjorts någon ändring i sista minuten har dessa utelämnats i det allmänna förslaget, vilket är olyckligt, eftersom de allmänna principerna om ursprungsland och ömsesidigt erkännande, som återfinns i förslaget om tjänster, är tillämpliga när det gäller finansiella tjänster, och det skulle ha varit bra att underbygga det genom att ta med dessa i förslaget.
Det jag framför allt vill kommentera är kommissionens beslut i dag att dra Ekofinrådet inför rätta för dess upphävande av stabilitetspakten. Detta är ett allvarligt gräl, som just blivit mycket större i dag. Det är ett typexempel på de problem man oundvikligen får när man inför en gemensam valuta i tolv olika länder. Dessa spänningar kommer att bestå och bara bli värre, för det är faktiskt omöjligt att bedriva en gemensam ekonomisk politik som passar vartenda ett av de tolv länderna. Spänningarna kommer att bli mer – inte mindre – betydande i och med euroområdets och Europeiska unionens utvidgning. Jag hoppas att det kommer att gå att finna en bra lösning på problemet, men för ögonblicket är det ytterligare ett hårt slag för eurons trovärdighet att finansministrarna i Ekofin inte ser till att reglerna följs. Vi fick höra att dessa regler var grundläggande för att euron skulle fungera; kommissionen tvingas till denna drastiska åtgärd, och käbblet kommer att fortsätta under lång tid framöver.
Mot bakgrund av det vi sett i dag är det inte konstigt att människorna i Förenade kungariket, Danmark och Sverige alla säger ett rungande ”nej” till euron. 
Bolkestein,
   .  Fru talman! Jag tackar de ledamöter som ställt frågor till kommissionen. Jag skulle först vilja ta upp frågan om direktivet om tjänster. Därefter kommer jag att övergå till den andra frågan.
Jag tackar Malcolm Harbour och Theresa Villiers för deras stöd för direktivet, eller åtminstone för vad jag sade om direktivet i allmänna ordalag. Malcolm Harbour sade rent ut att parlamentets godkännande förvisso är viktigt, men hur är det med den andra halvan av lagstiftningsorganet i unionen – rådet? Han har helt rätt när han säger att rådet – inte bara i den fråga som han nämnde, utan även i andra – har varit senfärdigt. Det är mycket beklagligt. Säljfrämjande åtgärder, det exempel Malcolm Harbour tog upp, är bara ett exempel; det finns andra.
Malcolm Harbour krävde att rådet skall godta en seriös tidsplan. Jag önskar att jag kunde åstadkomma detta. Som Malcolm Harbour vet är kommissionen mycket mäktig, men den är inte mäktig nog att tvinga rådet att hålla sig till en tidsplan. Vi är i händerna på ordförandeskapet. Malcolm Harbour kan räkna med att kommissionen kommer att inskärpa hos det irländska ordförandeskapet att det bör lägga ned stor möda på detta. När allt kommer omkring sitter dock ordförandeskapet som ordförande medan kommissionen spelar samma roll som kören i den grekiska tragedin: den ser på, men det finns inte mycket den kan göra utom att säga ”Ve!”. Vi kommer likväl att ansätta det irländska ordförandeskapet och uppmana det att lägga manken till.
Theresa Villiers klagade på att finansiella tjänster inte medtagits. Skälet till det är att det finns en mycket väl genomtänkt ram för finansiella tjänster, vilket Theresa Villiers vet bättre än nästan alla andra. Handlingsplanen för finansiella tjänster, med sina 42 åtgärder, är nu på god väg att fullbordas. Vi ville inte röra till saker och ting eller göra om samma arbete igen, och det är anledningen till att vi här, som på vissa andra områden som är reglerade av andra rättsliga instrument, ansåg det bättre att lämna finansiella tjänster utanför.
När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten och det faktum att kommissionen beslutat att bestrida rådets beslut i domstolen sade Peter Michael Mombaur att kommissionen måste insistera på budgetdisciplin. Kommissionen gör minsann det; det är därför vi går till domstol. Det gläder mig att parlamentet på det hela taget – om inte över hela linjen – stöder kommissionen i denna strävan. Kommissionen anser att vi lever i en gemenskap av lag. Stabilitetspakten är en överenskommelse mellan parter, och en överenskommelse mellan parter är lagen mellan parterna, och den lagen måste upprätthållas.
Jag sade tidigare att den process kommissionen skulle vilja inleda i domstolen kommer att gälla procedurmässiga aspekter. Vi tycker inte att EG-domstolens egentliga roll är att tala om för unionen hur den skall staka ut ekonomisk politik. Domstolen kommer därför att inrikta sig på procedurmässiga aspekter – de områden där den anser att Ekofinrådet kommit på avvägar.
Med det sagt skulle jag vilja poängtera att förfarande och innehåll utgör ett helt. Det är upp till domstolen att avgöra var medlemsstaterna – eller rådet – kommit på avvägar. Jag hoppas att det kommer att ske snart. Vi vill inte att förfarandet skall dra ut på tiden i åratal. Vi hoppas att ett expressförfarande kan tillämpas, så att vi får domstolens utlåtande i höst.
Theresa Villiers upprepade sitt välkända mantra och påpekade att hon är emot euron, eller, i alla händelser, att Storbritannien inte bör gå med i EMU. Jag skall inte ge mig in i en debatt om det nu. Jag vet att dårar klampar in på ömtåliga områden, så jag skall hålla mig utanför den brittiska eurodebatten. Hon sade också att dessa problem ”oundvikligen” – det är ordet hon använde – uppstår när det finns tolv länder utan en övergripande ekonomisk politik som följs av alla tolv. Jag håller inte med om det. Tolv länder deltar i stabilitets- och tillväxtpakten. Om, och så länge, de tolv länderna gör vad de förbundit sig att göra, är det inget problem att de följer olika ekonomisk politik. Så länge deras budgetunderskott ligger under den berömda gränsen på tre procent förstår jag inte vad mer vi behöver. Kommissionen kommer utan tvivel att lägga fram fler förslag längs dessa linjer. Det är mitt svar till Theresa Villiers när det gäller frågan om sambandet mellan suveränitet i ekonomiska frågor och underskott i budgetpolitiken. 
Talmannen. –
   Tack, herr kommissionär Bolkestein.
Debatten är avslutad. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är en andrahandsbehandlingsrekommendation (A5-0455/2003) av Nobilia, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om tvätt- och rengöringsmedel [1095/3/2003 – C5-0521/2003 – 2002/0216(COD)] 
Nobilia (UEN ),
   .  Fru talman, kommissionär Liikanen! För två år sedan, när parlamentet började att titta på den aktuella förordningen, verkade det högst otänkbart att lagstiftningsförfarandet skulle avslutas med nästan fullständig enhällighet. I och med omröstningen i morgon och slutförandet av den andra behandlingen kan vi ändå säga att förfarandet i det stora hela är till ända i och med att alla parter är överens. Jag måste nämna att den ursprungliga kommissionstexten reformerade de aktuella bestämmelserna på ett genomgripande sätt, ändå var de ändringar som gjordes i den ursprungliga texten inte alls små. Definitionen av ”ytaktiv”, kompletterande tester, undantag från tillstånd, märkning, mer och bättre konsumentinformation, är aspekter som faktiskt ökar miljöskyddet och folkhälsoskyddet och som tar hänsyn till djurens välbefinnande inom ramen för forskning och produktutveckling.
Det måste också betonas att texten i fråga tar hänsyn till svårigheterna för små och medelstora företag, för vilka förfarandena har förenklats, utan att nonchalera det nödvändiga skyddet. Jag kommer inte att diskutera denna text ytterligare, men jag hoppas att parlamentet antar den med stor majoritet i morgon. Jag vill i stället tacka alla grupperna och deras skuggföredragande som, under denna utdragna procedur, utarbetade den aktuella texten efter mycket effektiva samtal. Jag anser att alla har skäl att känna sig nöjda med aspekter av eller avsnitt i texten med tanke på vad man bidrog med på ett konstruktivt sätt, och att de därför finner att de kan stödja den övergripande texten med tanke på de tidigare nämnda bedömningarna.
Jag vill dessutom tacka kommissionen för att den var beredd att omvärdera sina förslag och för de ansträngningar som gjordes för att harmonisera en text, vilket sannerligen inte är lätt, så att alla kan känna sig nöjda med den. Jag måste tillägga att, t.o.m. när vi skulle ta hänsyn till ständigt skiftande förslag och kraven från alla parter, vi också utarbetade en lagstiftningsprodukt tillsammans med kommissionen som i mångt och mycket tillfredsställde alla parter. Rådet har också bidragit till texten på ett viktigt sätt, och genom det väldiga engagemanget från det italienska ordförandeskapets sida, som just har avslutats, följde man effektivt textens utveckling och ingrep direkt, just när det såg ut som att den gemensamma ståndpunkten, som precis skulle tas upp i en andra behandling, skulle bli försenad; jag skall inte heller glömma bort att nämna engagemanget och intresset från den irländska regeringens delegation långt innan dess nuvarande ordförandeskap, vilket visade en verklig önskan att definiera den aktuella texten på bästa sätt.
Som ett budskap efter den långa väg vi har vandrat tillsammans vägrar jag alltså att tro att den enda fråga om vilken det ser ut att finnas meningsskiljaktigheter verkligen kan vara skäl nog att inleda förlikningsförfarandet. Jag avser bestämmelsen om översyn, i samband med vilken kommissionen går med på att inom fem år tillhandahålla parlamentet och rådet en rapport om biologisk nedbrytbarhet i anaerob miljö av de viktigaste ytaktiva organiska beståndsdelarna och om biologisk nedbrytbarhet av övriga beståndsdelar, och att inom tre år lägga fram förslag om fosfater. Problemet verkar emellertid inte vara så mycket detta, utan möjligheten att detta sker under nästa mandatperiod och därför att standardfrasen för den aktuella förordningens ikraftträdande i själva verket skulle förhindra att det tidigare nämnda åtagandet skulle verkställas under nästa mandatperiod. Vi känner som sagt till att man har lagt fram kompromisstexter som parterna stöder i det stora hela.
Lösningen på problemet som jag just har förklarat finns i de tidigare nämnda texterna. Jag är säker på att alla grupper blir nöjda med denna lösning, och – jag vädjar här till kommissionen – jag hoppas att frågan kan lösas på ett bra sätt så att vi därmed kan avsluta en ganska problematisk procedur på ett sätt som alla kan stödja i det stora hela.
Liikanen,
   .  Fru talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera parlamentet till dess stora framsteg mot att föra detta tekniskt sett rätt komplexa förslag framgångsrikt i hamn.
Den andra behandlingen har gått mycket snabbt, trots det antal frågor som återstod att lösa. Jag skulle särskilt vilja tacka föredraganden, Mauro Nobilia, för den speciella insats han personligen har gjort i detta hänseende.
Det gläder kommissionen att detta förslag nu går in i de avslutande skedena. Förslaget gjordes med två huvudsyften i åtanke: att förbättra skyddet för miljön och för konsumenterna och att samtidigt understödja och förbättra den inre marknaden för tvätt- och rengöringsmedel.
Förslaget moderniserar lagstiftningen om tvätt- och rengöringsmedel i tre viktiga avseenden. För det första införs strängare test i fråga om ytaktiva ämnens biologiska nedbrytbarhet. För det andra utökas lagstiftningens räckvidd till att omfatta alla typer av tvätt- och rengöringsmedel. För det tredje införs märkningskrav till förmån för konsumenternas hälsa.
Man bör även komma ihåg att detta förslag förenklar EU:s lagstiftning genom att ersätta fem direktiv och en kommissionsrekommendation med en enda förordning. Det handlar således om verklig förenkling; det pratas mycket på detta område, men det händer inte så mycket.
Kommissionen beklagar dock att parlamentet har valt att betona nationella bestämmelser om tvätt- och rengöringsmedel i ett förslag till gemenskapslagstiftning vars ena syfte är att utvidga det harmoniserade området och främja den inre marknaden. Den föreslagna förordningen utgör likväl ett betydande steg framåt genom att den sörjer för hårdare test, utökad räckvidd för lagstiftningen om tvätt- och rengöringsmedel liksom bättre information till konsumenten. Det är dessa aspekter vi bör koncentrera oss på i detta skede.
Det ligger i kommissionens och parlamentets gemensamma intresse att texten antas slutgiltigt före slutet på innevarande parlaments mandatperiod. Utsikterna till detta är goda om vi kan enas om att lägga mindre frågor åt sidan och inrikta oss på att säkra de huvudsakliga vinsterna. Kommissionen stöder därför det kompromisspaket som föredraganden har föreslagit; det vill säga ändringsförslagen 30 till 37. Kommissionen kan följaktligen inte godta något av de andra ändringsförslagen. 
Florenz (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, herr Nobilia! Jag är verkligen tacksam för det mycket angenäma och produktiva samarbete vi har haft under de senaste åren. Det gläder mig att vi under slutfasen har lyckats nå samförstånd om sju viktiga kompromissändringsförslag, och jag kan berätta för er att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna efter kritisk granskning kommer att stödja alla sju ändringsförslagen.
Jag är personligen mycket glad att vi kan behålla de nationella åtgärderna för tvätt- och rengöringsmedel. I ert hemland, t.ex., finns redan avsevärda förbud mot användning av fosfater, på samma sätt som i mitt hemland. Jag anser att detta är rätt synsätt, eftersom det innebär att länder som vill gå längre inte hindras från att göra det; de behöver faktiskt inte heller vrida tillbaka klockan. De kan i stället behålla sina lyckade standarder. Jag menar att detta sänder ut en positiv miljöpolitisk signal och en särskilt positiv signal om Europeiska unionens utvidgning. Ändringsförslaget med femårsperioden – experterna vet vad det handlar om – kvarstår, men på det hela taget kommer min grupp att stödja treårsperioden i kompromissen.
Jag anser också att det är viktigt att man i denna förordning faktiskt hittar rätt balans när det gäller undantag, och det gläder mig att det i princip inte finns några undantag i samband med genomförandeskyldigheterna. Det gläder mig också att vi på andra områden – med vetskap om att undantag är nödvändiga – har varit modiga nog att tillhandahålla dem, dvs. för små företag som framställer särskilda tvätt- och rengöringsmedel för industriell användning, som trots allt har varit tvungna att hitta en nischmarknad där man inte använder vanliga tvättmedel, som t.ex. sjukhus och industrikök. Jag menar att vi här på ett framgångsrikt sätt har vägt in alla olika hållbarhetsaspekter – miljömässiga, ekonomiska och sociala.
För omkring tio år sedan blev bergen av lödder på våra floder det som satte i gång ändringen av lagstiftningen om fosfater i vatten. Vi har verkligen tagit ett steg framåt. Det gläder mig mycket att vi inte längre har något ”end of pipe”-synsätt genom att fokusera på vattenreningsprocesser, utan i stället utarbetar innovativa bestämmelser i Europa om det initiala utsläppet av ämnen. Vi gör dessutom detta inte bara med hjälp av lagstiftning, Alexander, utan också genom att anta innovativa synsätt för att uppmuntra våra företag att fortsätta sitt arbete på området. Jag anser att detta synsätt har varit framgångsrikt.
En sak som gäller oss alla är fortfarande olöst. Lagstiftaren kan bara ange villkor för kvantiteter och produkter; han kan inte lagstifta om användningen av tvätt- och rengöringsmedel. Om samma mängd tvättmedel används till ett kilo tvätt som till fem kilo tvätt, så är det här den verkliga miljöfaran finns. Det finns fortfarande mycket arbete att göra på området för att göra Europas konsumenter mer medvetna, och detta gäller även mig själv.
Sacconi (PSE ).
    Fru talman! Det aktuella förfarandet är uppenbarligen viktigt, och det håller vi alla med om. Rådets gemensamma ståndpunkt erbjuder en grund för en godtagbar kompromiss, och ändå tog man inte tillräcklig hänsyn till vissa av de områden som debatterades och antogs av parlamentet under första behandlingen. Jag anser därför också att man bör förbättra denna balans, i ljuset av denna förordnings grundläggande mål: hälsa, konsumentskydd och miljöskydd.
Ändringsförslagen som lades fram på nytt av min grupp, med föredragandens stöd, syftar till att garantera att man når dessa mål, med miljöstrategins huvudprinciper i åtanke, dvs. försiktighetsprincipen, principen om att ”förorenaren betalar” och substitutionsprincipen. Att begränsa förordningens räckvidd till att bara omfatta den biologiska nedbrytbarheten av de ytaktiva beståndsdelarna i tvätt- och rengöringsmedel strider inte mot dessa principer. Jag anser faktiskt att nedbrytbarhet i anaerob miljö, den biologiska nedbrytbarheten av de viktigaste icke-ytaktiva organiska beståndsdelarna och användningen av fosfater – särskilt detta – bör underkastas särskild kontroll som ett ämne som styrs av förordningen om tvätt- och rengöringsmedel. Utskottet är nästan enhälligt i sin uppmaning till att man skall lägga fram ett nytt lagstiftningsförslag genom vilket man gradvis förbjuder dessa ämnen eller begränsar specifik användning till tre år fr.o.m. offentliggörandet av den befintliga förordningen.
Detta är vad som avtalats i förväg av parlamentets och rådets företrädare mot bakgrund av försöket att slutföra lagstiftningsprocessen under den andra behandlingen, ett paket som jag anser vara förnuftigt, framför allt för ett snabbt antagande av förordningen. Jag anser därför att antagandet av något annat ändringsförslag som avviker från denna kompromiss erbjuder en ganska liten möjlighet till förbättring, om det inte rentav äventyrar hela förordningen. Jag instämmer därför i att parlamentet inte bör avvika från denna balans, och det skulle vara ironiskt om det gjorde det när man betraktar bestämmelsens miljömässiga betydelse.
Allt som då återstår för mig att göra är att gratulera föredragandena och skuggföredragandena från alla politiska grupper till deras beredvillighet och engagemang.
Sjöstedt (GUE/NGL ).
    Fru talman! Vår grupp har valt att stödja de kompromissändringsförslag som föredraganden har lagt fram. Vi skulle gärna ha velat gå längre på flera områden och ha hårdare lagstiftning, men vi tycker att det är av stor betydelse att vi fattar ett beslut och att detta träder i kraft så fort som möjligt.
Möjligheten för enskilda medlemsstater att behålla och att införa striktare regler på området, vilket flera medlemsstater redan har gjort, är förslag som är speciellt viktiga för oss. En huvudfråga är att man skall upphöra med användningen av fosfater. Det finns goda argument för att upphöra med den användningen omedelbart. Vi vet att fosfaterna leder till stor övergödning. I havsmiljö t.ex. skapar de stora miljöproblem. Vi vet att det finns fullgoda ersättningsmedel och att länder i praktiken har utfasat användningen av fosfater.
Ibland finns det i politiken en motsättning mellan det som är politiskt möjligt och det som är önskvärt. Vi har därför valt att ställa upp på en kompromiss som är politiskt möjlig, dvs. att utfasa fosfaterna på tre år. Det vore önskvärt att utfasa dem redan idag. Vi kommer att försöka välja bägge vägarna. Vi kommer att rösta för de grönas ändringsförslag om att utfasa dessa omedelbart, men vi tror att det är den politiska kompromissen som kommer att antas i slutändan. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill börja med att tacka Mauro Nobilia för ett utmärkt samarbete. Eftersom jag endast har en minut på mig måste jag fatta mig kort. Det återstår egentligen bara ett enda stort problem, nämligen fosfater. I flera länder är fosfatfria tvätt- och rengöringsmedel obligatoriska, antingen genom en frivillig överenskommelse med tillverkarna eller ibland genom lagstiftningen. I vissa av de ursprungliga femton medlemsstaterna, t.ex. Spanien, finns det dock fortfarande tvätt- och rengöringsmedel som innehåller fosfater. I många av de nya länder som snart skall bli medlemmar innehåller i vissa fall två tredjedelar av tvätt- och rengöringsmedlen fosfater. Det vore mycket enkelt att byta ut dem, och detta är något som kommissionen i själva verket borde ha föreslagit för länge sedan. Jag har förstått att kommissionen t.o.m. har förberett ett förslag med detta syfte. Vad hindrar i så fall kommissionen från att visa upp detta förslag nu i stället för att vänta tre år?
Jag har även en fråga till kommissionen. Stämmer det att ett land, närmare bestämt Frankrike, har blockerat kompromissen? Om landet inte hade gjort detta skulle det inte ha behövts något sammanträde, och vi skulle ha nått en kompromiss för länge sedan. Jag vill ha ett svar på denna fråga. Är det bara Frankrike som har blockerat kompromissen? 
Blokland (EDD ).
   – Fru talman! Som talesman för Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa vill jag gratulera föredraganden Mauro Nobilia till den kompromiss som har nåtts med rådet. När det gäller bedömningen av tvätt- och rengöringsmedel tar denna lagstiftning i lämplig utsträckning hänsyn till påverkan på miljö och hälsa. En överenskommelse har träffats om undantag, fosfater och märkning, och jag har visat mitt stöd genom att ställa mig bakom kompromissändringsförslagen. Vi bör framför allt välkomna att medlemsstater förbjuder fosfater, vilket några redan har gjort. Ett förbud mot fosfater har även den positiva effekten att det begränsar spridningen av skadlig kadmium i miljön, eftersom kadmium frigörs när fosfater extraheras.
Den slutsats som Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö nyligen kom fram till har dock lett till en omvärdering av ett EU-omfattande förbud mot fosfater. Den vetenskapliga kommittén har påvisat fosfaters skadliga påverkan på miljön och godkänt alternativen. Jag vill gärna höra kommissionärens åsikter om detta.
Slutligen gläder det mig att en överenskommelse har träffats om märkning. En enkel text på produkter som godkänts efter noggrann utvärdering bör vara tillräckligt. Om konsumenterna vill veta mer bör de kontakta tillverkarna via deras webbplatser eller per telefon. 
Doyle (PPE-DE ).
    Fru talman! Det centrala målet för EU:s politik på området tvätt- och rengöringsmedel har varit att skydda den inre marknaden för dessa produkter och, framför allt, att garantera en hög skyddsnivå för miljö och människor. I förslaget konsolideras och moderniseras fem gällande direktiv, som kommissionären har sagt oss, för att skapa en enda förordning om biologisk nedbrytbarhet av ytaktiva ämnen, vilka är nödvändiga ämnen som används i tvätt- och rengöringsmedel som katalysatorer för att bryta ned ytspänningen i den vätska i vilken de löses, till exempel olja eller fett som flyter överst i en diskbalja. Tyngdpunkten ligger på att lösa problemet med skum orsakat av ytaktiva ämnen i våra vattensystem. Ett allvarligt fel vid installation av disk- och tvättmaskiner under årens lopp – med säkerhet i mitt hemland och, misstänker jag, även på andra ställen – har bidragit avsevärt till detta problem med skum i vattensystem. Husägare har ofta felaktigt anslutit maskinerna till dagvattenledningar, som leder direkt till floder, i stället för till så kallade spillvattenledningar, som leder avloppet till reningsverk, vilket orsakat onödig förorening av vattendrag.
En harmonisering av lagstiftningarna om tvätt- och rengöringsmedel inom gemenskapen genom denna förordning kommer att garantera lika villkor och ligger i linje med Lissabonförslagen. Hänsyn kommer även att tas till principerna för hållbar eller miljövänlig utveckling enligt Göteborgsstrategin. Kostnaderna för en renare miljö och vattenförsörjning är dock svåra att kvantifiera. Detta integrerade tudelade angreppssätt, som förenar miljöhänsyn med ekonomiska hänsyn, är en bra utgångspunkt.
Jag välkomnar förslaget, både för att det sörjer för mer information till konsumenterna – särskilt dem som lider av allergier – och för att det föreskriver en hög produktsäkerhetsnivå genom ökad öppenhet och ökat producentansvar, med ett system av nationella påföljder vid åsidosättande som garanterar att bestämmelserna följs.
Alla berörda – tillverkare, nationella myndigheter, konsumenter – har ett intresse i processen och utsikter att vinna på förordningen. Utöver den berättigade tonvikten på ytaktiva ämnens biologiska nedbrytbarhet välkomnar jag även ändringen i översynsklausulen i kompromisspaketet för att prioritera utforskandet av eventuella behov av fosfatlagstiftning inom tre år i stället för fem. Det finns ett behov av fosfatfria tvätt- och rengöringsmedel.
I undersökningar i mitt hemland har man påvisat ett statistiskt starkt orsak-verkansamband mellan övergödning, eller algblomning, som har en oerhört skadlig inverkan på vattenkvalitet och ekosystem i vatten, och fosforkoncentration. En undersökning i Irland nyligen visade att samtidigt som irländska sjöar och vattendrag är påtagligt mindre förorenade än EU:s genomsnitt så har upp till 30 procent av flodsträckningen förorenats av fosfater. Våra regeringsförordningar infördes 1999 för att motverka denna utveckling, som sedan 1980-talet upprepade gånger har anförts som huvudproblemet i irländska sjöar och vattendrag. Detta problem måste dock skärskådas på EU-nivå, i enlighet med direktivet om farliga ämnen i vatten och EU:s ramdirektiv om vatten, som antogs i oktober 2000.
Jag skulle slutligen vilja instämma i det stöd som det irländska ordförandeskapet har uttryckt för det kompromisspaket som det irländska ordförandeskapet, kommissionen och föredraganden enats om. 
Bowe (PSE ).
    Fru talman! Som alla andra kan även jag stödja det paket som har sammanställts som en kompromiss. Jag tackar föredraganden för hans arbete med detta. Processen för att nå en kompromiss har varit mycket bra och snabb. Som så många andra stöder jag dock denna med vissa förbehåll.
Under de senaste åren har vi sett, åtminstone i Västeuropa, fosfatnivåerna i dricksvatten falla med mellan 50 och 80 procent. De har sjunkit stadigt sedan 1980-talet. Ett av de största skälen till det har varit kontrollen av tvätt- och rengöringsmedel. Nu väljer vi ännu hårdare lagar, hoppas jag. Vi kommer att se dem tillämpas över ett större område, från Limerick – som Avril Doyle känner till mycket väl – till nya platser såsom Lettland och Nicosia och andra delar av Central- och Östeuropa. Vi kan räkna med att alla de floder som rinner ut i Östersjön och Nordsjön kommer att bli renare. Det kommer att finnas långt mindre bubblor i EU:s floder än vad EU:s medborgare har i sina bad.
Dessa nya åtgärder, som avser märkning av tvätt- och rengöringsmedel och som syftar till att garantera att dessa bryts ned i ofarliga beståndsdelar när de släpps ut i vattnet, är inte fullt tillräckliga. Denna fråga skulle helt enkelt kunna lösas och på många sätt förbättras genom att fosfaterna avlägsnades från våra tvättmedel. Detta är något som vi inte har lyckats göra i detta förslag. Jag tror att det är något som parlamentet skulle vilja se hända och något som vi anser att kommissionen alltjämt måste ta itu med.
Något som inte nämnts av andra kolleger är den fortsatta användningen av djurförsök för att bedöma tvätt- och rengöringsmedel. Detta bruk kan inte godtas mycket längre. Kommissionen måste fastställa en tydlig tidsplan för utvecklandet av ersättningstester. Det borde ha skett för länge sedan. Kommissionen tycks ha försatt sin chans ännu en gång. Jag kommer dock, som alla andra, att stödja kompromissen i morgon. 
Schörling (Verts/ALE ).
    Fru talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden och alla involverade parter i det förslag som lagts fram. Jag tycker att man har gjort ett överraskande bra arbete.
Det är ett viktigt betänkande för miljön men också en stor och viktig konsumentfråga, eftersom tvätt- och rengöringsmedel utgör en stor del av det vi använder dagligen. Det är nödvändigt att konsumenterna får fullständig och tillräcklig information så att de kan styra marknadsutvecklingen genom att välja miljövänliga produkter.
När det gäller fosfaterna är argumentet i Sverige, där vi fortfarande har en del rengöringsmedel med fosfater, att vi dels har reningsverk som tar hand om fosfaterna, dels att alternativen inte är helt problemfria. Jag har accepterat dessa argument.
I ändringsförslagen 40-46 som Verts/ALE-gruppen nu lägger fram, tar vi fasta på att den vetenskapliga kommittén har sagt att fosfaterna ställer till stora problem och att de alternativ som finns inte orsakar dessa problem. Med detta sagt anser jag att det är dags att verkligen förbjuda dessa om de är så farliga, om de förstör Medelhavet osv. Låt oss inte vänta på det. Därför skulle jag vilja att vi röstade för dessa ändringsförslag så att kommissionen kan lägga fram ett förslag om detta. 
Marques (PPE-DE ).
    Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som jag nämnde under debatten vid den första behandlingen anser jag att den förordning vi har framför oss symboliserar framsteg, framför allt för tillverkare och konsumenter samt när det gäller miljöskydd. Vi är verkligen på väg mot en välkommen modernisering av den rättsliga ramen för kontroll av den biologiska nedbrytbarheten hos tvätt- och rengöringsmedel som inrättades i början av 1970-talet. Jag vill dock uttrycka min besvikelse när det gäller två frågor som jag anser vara särskilt relevanta och känsliga.
Den första frågan gäller behovet av att harmonisera lagstiftningen om ytterligare märkning, framför allt förbudet mot bilder som sannolikt kan öka risken för att tvätt- och rengöringsmedel sväljs, t.ex. bilder på frukt eller andra livsmedelsprodukter. Dessa bilder är framför allt farliga för barn eftersom de drar sig till barnens blickar, vilket ökar risken för att de sväljer produkterna. Enligt det gällande systemet är endast farliga ämnen och beredningar förbjudna, vilket uppenbarligen inte är tillräckligt. Därför föreslår jag att vi tar ytterligare ett steg för att skydda konsumenterna, framför allt dem som är mest sårbara.
Vidare förstår jag inte varför nationella, icke-harmoniserade testmetoder införts i förordningen utan någon tidtabell för offentliggörandet av dem. Jag anser att när det gäller alla dessa aspekter är de lösningar vi har kommit fram till långt ifrån idealiska. 
Liikanen,
   .  Fru talman! Jag tackar parlamentets ledamöter för denna mycket konstruktiva debatt. Jag vill återvända till frågan om fosfater, som tagits upp av ett antal ledamöter. Vi måste komma ihåg att gödningsmedel är en mycket betydande fosfatkälla: ungefär 50 procent kommer från gödningsmedel. För flera år sedan, i det land som jag känner väl till, föreslog jag att gödningsmedel med högt fosfatinnehåll skulle beskattas. Det löste problemet i viss mån.
I många länder har myndigheterna ingripit. Användningen av fosfater i tvätt- och rengöringsmedel är i själva verket förbjuden genom nationell lagstiftning eller frivilliga avtal i medlemsstater som har bedömt sådana åtgärder nödvändiga. Det finns för närvarande nationella bestämmelser i flertalet medlemsstater, bestämmelser som, i några fall, infördes för flera år sedan. Det är därför kommissionen nu kommer att inrikta sig på att se till att varje förslag på detta område har en säker vetenskaplig grund samt ett mervärde på gemenskapsnivå.
Den vetenskapliga kommittén fann att konsultens rapport om fosfater hade stora brister i vissa avseenden – till exempel i fråga om alternativens inverkan –, och den har fastställt ett antal andra områden för vilka uppgifter fortfarande saknas. Jag vill försäkra er om att det är kommissionens bestämda föresats att fylla dessa uppgiftsluckor så snabbt som möjligt och att föreslå alla de åtgärder som kan vara motiverade på den grunden. 
Talmannen. –
   Tack, herr kommissionär Liikanen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0474/2003) av Sandbæk, för utskottet för utveckling och samarbete, om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om uppdatering av EG:s handlingsprogram: Påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen – Olösta policyfrågor och kommande utmaningar [KOM(2003) 93 – C5-0384/2003 – 2003/2146(INI)]. 
Sandbæk (EDD ),
    Fru talman! I februari 2001 antog kommissionen handlingsprogrammet ”Påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen”. Kommissionen har nu presenterat en utvärdering av genomförandet av programmet och redogjort för viktiga frågor och framtida utmaningar.
Det behövs en starkare och mer sammanhängande strategi. Dessvärre återstår fortfarande många utmaningar. Nästan 20 000 dödsfall – inte per år eller månad, utan dagligen, och det är definitivt befolkningarna i de allra fattigaste länderna som drabbas allra hårdast. Krisen förorsakar ett enormt mänskligt lidande och utgör ett allvarligt hot mot dessa länders utvecklingsmöjligheter.
Därför behövs mer kraftfulla gemensamma insatser i flera drabbade områden. Nya mediciner måste utvecklas. Mediciner av god kvalitet måste framställas i tillräcklig mängd. Priserna måste vara ekonomiskt överkomliga för regeringar och befolkningar, och medicinerna måste vara tillgängliga för alla.
I detta sammanhang vill jag framför allt betona behovet av ökat och fortsatt stöd till den globala fonden för att bekämpa hiv/aids, tuberkulos och malaria. Fondens arbete är i huvudsak inriktat på Afrika. Denna kontinent får 60 procent av resurserna. Fonden är den bästa möjlighet vi har att dels minska spridningshastigheten för dessa tre sjukdomar och dels minska konsekvenserna för dem som redan är drabbade. Ett bidrag från fonden till Haiti under 2002 har gjort det möjligt för landet att på nytt öppna en offentlig sjukvårdsklinik och operationssal, att förse fem offentliga kliniker med viktiga mediciner och fyra kliniker med grundläggande laboratorietjänster. Fler än 600 individer har fått antiretroviral behandling, och fler än 300 fall av tuberkulos har upptäckts. I det fallet utgör fondens resurser inte bara en hjälp till Haitis insatser för att förebygga och behandla hiv och tuberkulos, utan innebär även en övergripande förbättring av hälsan i ett område med 250 000 invånare.
Ordförande Prodi har tidigare garanterat att EU och medlemsstaterna skall bidra med en miljard euro till fonden. Jag vill uppmana både kommissionen och medlemsstaterna att snarast bidra med hela detta belopp, och jag stöder ändringsförslagen från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp som innebär att denna garanti blir tydligare och mer exakt.
Det förebyggande arbetet är fortfarande ytterst viktigt, men har tyvärr saboterats genom president Bushs ”Mexiko City-politik”, som bokstavligen har dödat miljontals män och i synnerhet kvinnor eftersom den innebär att de inte får tillgång till nödvändiga artiklar för reproduktiv hälsa. Detta är alltigenom oetiskt, och det är absolut nödvändigt att EU reagerar på denna katastrofala situation.
Det är även ytterst viktigt att se till att forsknings- och utvecklingsinsatserna anpassas till utvecklingsländernas särskilda behov. Kommissionens idéer om specifika lagstiftningsinstrument för att främja forskning och utveckling när det gäller försummade och fattigdomsrelaterade sjukdomar kan vara en lösning.
När mediciner har utvecklats måste de levereras till alla de patienter som behöver dem. För att kunna uppnå detta måste vi stödja genomförandet av Dohaförklaringen om sambandet mellan TRIPs-avtalet och folkhälsan. Det behövs även en fortsatt diskussion om TRIPs-avtalets betydelse för tillgången till generiska läkemedel till realistiska priser.
Det har förekommit omfattande diskussioner om huruvida insatserna huvudsakligen skall koncentreras på förebyggande arbete eller på hälsa. Vi måste uppenbarligen göra insatser på båda dessa områden. Om det inte finns någon möjlighet till behandling finns inget incitament att testa sig. Möjligheten till behandling finns dock. Den generiska produktionen och konkurrensen har lett till anmärkningsvärda sänkningar av priserna på läkemedel för antiretroviral behandling, och nu kan flera av världens fattigaste länder erbjuda behandling för mindre än en dollar per dag.
Vikten av att stödja behandlingsprogram genom att framställa läkemedel för antiretroviral behandling av hög kvalitet och till låga priser kan därför inte nog understrykas. I Afrika söder om Sahara är det bara en procent av de fyra miljoner människor som behöver behandling som verkligen får den.
En ny rapport från Världshälsoorganisationen (WHO) och Världsbanken visar att inga framsteg har uppnåtts när det gäller att nå FN:s millennieutvecklingsmål på hälsoområdet. Den långsamma utvecklingen på hälsoområdet är särskilt oroande eftersom många av de tekniker som krävs för att förbättra hälsan faktiskt finns tillgängliga till rimliga priser. Problemet är att göra dem tillgängliga för människorna och att upprätta starka sjukvårdssystem i alla länder.
Det är viktigt att i samarbete med AVS-länderna fokusera på de outnyttjade resurserna från Europeiska utvecklingsfonden för att kunna hjälpa sårbara länder att bekämpa dessa sjukdomar som har en mycket negativ inverkan på ländernas ekonomiska möjligheter och förstör deras sociala sammanhållning.
Jag vill även betona hiv/aidsepidemins enorma betydelse för barn. Fler än 13 miljoner barn har förlorat minst en förälder på grund av aids. Det behövs en tydlig EU-politik, och detta område måste få högre prioritet.
Det gläder mig därför att det irländska ordförandeskapet har slagit fast att Afrikafrågor står högt på EU:s dagordning och att EU vill samarbeta med afrikanska samarbetspartner på ett sammanhållet, seriöst och konsekvent sätt och stödja initiativ för att möta de stora utmaningar som Afrika står inför.
Ett tydligt och välkommet bevis på EU:s engagemang vore därför att utse en EU-ambassadör för att samordna och leda EU:s arbete på detta område, vilket föreslås i rapporten. 
Nielson,
   .  Kommissionen välkomnar parlamentets intresse för dess rapport om handlingsprogrammet. Vi delar helhetsbedömningen att avsevärda framsteg har gjorts men att det behövs ytterligare åtgärder – av utvecklingsländer, av EU-medlemsstater och andra givare, av affärssektorn, av icke-statliga organisationer och av EU:s institutioner – för att möta och bekämpa hiv/aids, tuberkulos och malaria.
Vi konstaterar att dessa sjukdomar påverkar olika människor på olika sätt och att kvinnor, barn och de fattigaste delarna av befolkningen ofta är mest utsatta och hårdast drabbade. Detta bör dokumenteras, när så är praktiskt möjligt, av utvecklingsländerna, med stöd av det internationella givarsamfundet. Samtidigt bör vi undvika att framställa kvinnorna enbart som offer och göra en ansträngning att lyfta fram den enorma insats de gör genom att ta hand om människor som lever med hiv/aids samt föräldralösa barn. Kvinnorna omfattar den befolkningsgrupp som påverkas mest, i negativ bemärkelse, av fattigdom och sjukdom, men den gruppen uppvisar, konstigt nog, samtidigt störst förmåga till förändring och hopp.
Jag noterar med tillfredsställelse den vikt som fästs i betänkandet vid vårt samarbete med Världshälsoorganisationen (WHO). Detta blir nu mer påtagligt genom det strategiska partnerskap som håller på att utvecklas mellan våra två institutioner och som, till exempel, har lett till undertecknandet av en överenskommelse om att ge 25 miljoner euro i gemenskapsanslag för att stödja WHO:s utvecklande av läkemedelsprogram.
Jag har även förståelse för den tonvikt som föredraganden lägger på tillgången till grundläggande hälsotjänster och på önskan att se ökade anslag till denna sektor. Kommissionen är öppen för att – i görligaste mån – öka stödet till hälsotjänster och andra sociala tjänster. Det rör sig dock om en efterfrågestyrd process i vilken våra partnerländer går i täten.
När det gäller den globala fonden har vårt bidrag ökat stadigt, med parlamentets avgörande stöd. Vi har nu säkrat anslag för de kommande fyra åren, både från gemenskapens budget och från Europeiska utvecklingsfonden. Trots detta är resurserna för den globala fonden alltjämt långt ifrån tillräckliga. Vår föresats är att arbeta tillsammans med medlemsstaterna för att finna en hållbar lösning.
EU som helhet – medlemsstaterna och kommissionen – har hittills bidragit med över 50 procent av medlen i den globala fonden. Det är en siffra som är värd att hålla i minnet med tanke på de klagomål som framförs nu och då av andra givarländer.
Tillgång till läkemedel till överkomliga priser är ett viktigt inslag i vårt handlingsprogram. Genom differentierad prissättning och obundet bistånd har vi lyckats bidra till en process som inneburit att priserna på läkemedel har sjunkit med upp till 90 procent. Det är livsviktigt att tillhandahålla läkemedel till differentierade priser, och Europeiska unionen har antagit en förordning för att förhindra att läkemedel som sålts till differentierade priser i utvecklingsländer återimporteras till EU. Det är mycket viktigt.
I rapporten påpekas med rätta den viktiga roll som forskning om och utveckling av nya läkemedel och vacciner skulle kunna spela i kampen mot dessa tre ”mördarsjukdomar”. Mer behöver göras inom offentlig och privat forskning för att utveckla nya produkter mot just dessa sjukdomar. Det är tydligt att läkemedelsföretagen skulle kunna spela en konstruktiv roll genom att inrikta sig på dessa behov. Partnerskapet mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning syftar till att underlätta en sådan medverkan av industrin. Kommissionen bidrar redan till initiativet, men vi räknar även med att medlemsstaterna och industrin skall anslå resurser.
Jag skulle vilja kommentera Ulla Margrethe Sandbæks anmärkningar om den negativa inverkan av den ”Mexiko City-politik” som tillämpas av Bushadministrationen i Washington. Jag instämmer i Ulla Margrethe Sandbæks ord. Vi har reagerat på denna politik, som lanserades när president Bush tillträdde sitt ämbete, genom att klargöra att EU är redo och berett att fylla anständighetsgapet, och det är vad vi gör. 
Corbey (PSE ),
   . – Fru talman! Några av utvecklingsländerna upplever en hälsokris som saknar motstycke, och det ligger i hela världens intresse att vidta de åtgärder som krävs för att lindra denna kris och framför allt bekämpa den. Även om utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är medvetet om att dess bidrag till lösningen av detta problem är begränsat vill vi ändå understryka att bidraget är nödvändigt.
Som talesman för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vill jag ta upp tre punkter. Den första är den industriella dimensionen. Alltför många sjukdomar försummas fortfarande genom att ingen forskning om dem bedrivs eftersom ingen industri anser sig ha något att tjäna på detta. Detta är inte bara en skam för den europeiska industrin, utan innebär också en förlorad möjlighet. Den europeiska läkemedelsindustrin har stora brister när det gäller innovation, och en fokusering på försummade sjukdomar skulle kunna ge den en skjuts framåt. EU måste nu visa prov på politiskt ledarskap för att kunna övertala industrin att satsa på sjukdomar som än så länge inte har varit lönsamma. Det behövs verkligen ett direktiv eller en rättslig ram för försummade sjukdomar, och vi bör inte dra oss från att använda okonventionella åtgärder, stöd, protokollhjälp, tullbefrielser och t.o.m. överföring av patenträttigheter. EU måste fastställa ramar för att kunna starta en dialog och förhandlingar med läkemedelsindustrin om satsningar på forskning om sjukdomar som bl.a. malaria, tuberkulos och afrikansk sömnsjuka.
Den andra punkten är forskning. EU måste själv ta itu med sina forskningsprogram. Plattformen för klinisk prövning var ett steg i rätt riktning, men vad görs i praktiken? EU bör ställa upp en dagordning för forskning och slå fast var bristerna finns. Därefter bör forskningsinstitut och företag uppmanas att anmäla sig. För övrigt uppskattar utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi alla kommissionär Philippe Busquins ansträngningar på denna punkt.
Den tredje punkten är handelsfrågan. I detta hänseende är beslutet av den 30 augusti 2003 strax före konferensen i Cancún naturligtvis ytterst viktigt. Vårt utskott vill att detta beslut skall genomföras i läkemedelslagstiftningen. Vi kräver att denna lagstiftning snarast genomförs. Doha får inte fortsätta att vara ett tomt löfte. 
Karamanou (PSE ),
   . Fru talman, herr kommissionär! Som ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och i Maria Elena Valencianos frånvaro vill jag på detta utskotts vägnar presentera våra åsikter om Ulla Margrethe Sandbæks utmärkta betänkande.
Herr kommissionär! Efter 50 år av löften, analyser och planer för utvecklingsbistånd går de flesta mindre utvecklade länderna inte bara inte i en utvecklande riktning utan sjunker dessutom allt djupare ned i problemen med fattigdom och vår tids dödliga sjukdomar. Offren i den här situationen är naturligtvis kvinnorna, den grupp i samhället som fortfarande inte har tillgång till den mest grundläggande sjukvården och läkemedlen samt tjänsterna i anslutning till sexuell och reproduktiv hälsa.
Som ni också påpekade, herr kommissionär, är det naturligtvis så att kvinnor bidrar avsevärt också i länder där deras grundläggande friheter och mänskliga rättigheter inte erkänns. Jag tror dock, herr kommissionär, att med kvinnor vid makten skulle världen vara en mycket mänskligare plats. Jag anser att det är en skam för vår civilisation att 30 000 människor i utvecklingsländerna dör varje dag av sjukdomar som går att bota i den civiliserade världen. Tuberkulos är den främsta dödsorsaken bland kvinnor i reproduktiv ålder, t.o.m. mer vanligt än barnsäng. Antalet aidssmittade kvinnor är högt och ökar ständigt. Detta påverkar inte bara kvinnorna själva utan vid graviditet även deras barn. Som Ulla Margrethe Sandbæk sade har 13 miljoner barn blivit föräldralösa, och det här antalet, som knappast hedrar vår civilisation, förväntas stiga till 25 miljoner 2010.
Vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor uppmanar regeringarna i både utvecklingsländerna och EU samt andra internationella organisationer som arbetar på det här området att se till att könsdimensionen införlivas helt och hållet i all hälsopolitik, med hänsyn till den ledande roll kvinnor spelar.
Jag välkomnar även överenskommelsen mellan medlemmarna i WTO i augusti 2003, trots skillnaderna och de tidskrävande förfarandena och fördröjningarna som kom emellan, FN:s insatser för att ge aidspatienter mediciner av hög kvalitet och beslutet från Europeiska unionens råd om ökade incitament för läkemedelsindustrin att sälja billigare mediciner. Jag anser att vi bör intensifiera våra insatser för att ta itu med detta hemska gissel, herr kommissionär. 
Martens (PPE-DE ).
   – Fru talman! Handlingsprogrammet om insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos utarbetades 2001 och har nu varit i kraft i två år. Situationen är fortfarande lika hemsk. Sammanlagt dör nästan 20 000 människor varje dag i dessa sjukdomar. Bara under det senaste året smittades omkring 40 000 människor av hiv/aids varje dag enligt uppgifter från WHO, och enligt de senaste uppgifterna har nu 16 miljoner barn under 15 år förlorat en eller båda av sina föräldrar på grund av denna sjukdom.
Tuberkulos är en av världens mest smittsamma sjukdomar. En tredjedel av världens befolkning är smittad, och av dessa förväntas 5 till 10 procent insjukna. Malaria visar på en snabbt uppåtgående trend. Enbart i Afrika dör omkring en miljon människor varje år, de flesta gravida kvinnor och unga barn. Att situationen är mycket allvarlig kan inte understrykas nog. Dödstalen till följd av denna sjukdom ökar fortfarande, och detta kommer inte att förändras på ett bra tag.
Låt oss vara på det klara med att det är de minst utvecklade länderna som drabbas hårdast, vilket är anledningen till att dessa sjukdomar kallas fattigdomsrelaterade sjukdomar. De hämmar den sociala och ekonomiska utvecklingen, vilket fullkomligt slår hela samhällen i spillror i många utvecklingsländer. Stora delar av den arbetande befolkningen åderlåts, och företag och organisationer tvingas klara sig utan arbetskraft. I flera länder leder förlusten av lärare till att utbildningssystemet raserar, och som redan uppgetts ökar antalet föräldralösa dramatiskt. Vilken slags framtid går de till mötes? En hel generation riskerar att gå förlorad.
Hälsovårdssystemen klarar inte av trycken från dessa sjukdomar. Handlingsprogrammet kan visserligen betraktas som ett klokt program, men det skulle kunna förbättras på ett antal punkter. Utvärderingen av EU:s utvecklingspolitik visar trots allt att de befintliga programmen inte har haft särskilt stor effekt. Europeiska unionen har slagit fast millenniemål. Ett av dessa mål är att börja vända kurvorna och stoppa spridningen av aids senast 2015, men vi gör ändå inte tillräckligt för att uppnå dessa mål. Jag skulle därför vilja be er att anslå ytterligare medel till detta program och att intensifiera forskningen om orsakerna till och möjligheten att minska dessa sjukdomar. Som bekant är det största problemet med malaria att man på grund av ökad resistens ständigt tvingas ta fram nya läkemedel. Jag anser att betänkandet tydligt speglar parlamentets åtagande när det gäller, vilket redan har nämnts, betydelsen av tillgängligheten och tillgången till grundläggande hälsovård, läkemedel, förebyggande åtgärder och det civila samhällets eventuella roll i fråga om forskning och övervakning.
Jag skulle vilja understryka en sak som förtjänar särskild uppmärksamhet, och det är kvinnornas särskilda ställning. Dessa sjukdomar drabbar kvinnorna först och hårdast. När det gäller människor mellan 15 och 24 år drabbas nästan dubbelt så många kvinnor som män. Sämre tillgång till utbildning och hälsovård, en biologiskt större infektionsrisk och låg social status är faktorer som alla bidrar till detta. Denna befolkningsgrupp förtjänar därför särskild uppmärksamhet, särskilt med tanke på att bland annat hälsovårdsprojekt verkar ha större framgång när kvinnor deltar. Investeringar i flickor tycks leda till lägre dödstal bland kvinnor och barn, erbjuder ökad livsmedelstrygghet och främjar fattigdomsbekämpningen. Detta framgick än en gång av de forskningsresultat som Unicef publicerade den 11 december förra året. Faktum är att i rapporten angavs att utan till exempel kampanjer för öka utbildningen för flickor skulle det vara omöjligt att uppnå millenniemålen. Dessutom följer att när fler flickor går i skolan främjar detta inte bara flickorna själva utan även pojkarna och länderna.
Slutligen skulle jag vilja tacka och gratulera föredraganden, som är expert på detta område och som än en gång har lagt fram ett utmärkt betänkande. Det finns fortfarande mycket som Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna kan göra. 
Carlotti (PSE ).
   – Fru talman! I dag, liksom varje dag, dör över 8 000 människor av aids på grund av bristen på tillgång till behandling. I Afrika är över fyra miljoner aidssjuka i desperat behov av behandling, och endast 50 000 människor har tillgång till den. Dessutom är aids inte den enda farsot som hemsöker länderna i söder: tuberkulos är på uppåtgående och dödar två miljoner människor varje år. Malaria orsakar en till två miljoner dödsfall varje år, och ytterligare 300–500 miljoner människor om året insjuknar.
Faktum är att vi förfogar över medel för att bota dessa sjukdomar eller för att avsevärt minska dödstalen. Men behandlingen är dyr, alltför dyr för länder som endast har råd att avsätta löjligt små summor till hälsovård, vilket leder till läkemedel för länderna i norr och kistor för länderna i söder.
Gudskelov börjar saker och ting att förändras. Under 2003 gjordes stora framsteg, vilket gav utrymme för hopp: WHO:s initiativ för att tillhandahålla behandling för tre miljoner sjuka senast år 2005, det avtal som WHO:s medlemmar enades om den 30 augusti 2003 i Genève, den sydafrikanska regeringens beslut att införa ett nationellt behandlingsprogram, insatserna för att sänka världsmarknadspriserna på antiretrovirala läkemedel och det inrättade partnerskapet mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning, med en budget på 600 miljoner euro.
Dessa initiativ är mycket uppmuntrande, men långt ifrån tillräckliga. Unionen har själv svårt att infria sina ekonomiska löften, och Sandbækbetänkandet är en läglig påminnelse till Europeiska unionen att stå fast vid sina åtaganden, och i det fastställs ett passande mål för den med tanke på vad som står på spel. Det påminner oss om att tillgången till läkemedel för alla drabbade måste vara en absolut prioritering, i enlighet med Dohaförklaringen. Närvaron av patent bör därför inte utgöra ett hinder för tillverkningen eller köp av livsviktiga läkemedel.
I betänkandet understryks dessutom kraftfullt att förebyggande och behandling av överförbara sjukdomar är något som rör alla, eftersom det utgör en global kollektiv nyttighet. Det innehåller ett ambitiöst mål för Europeiska unionens och medlemsstaternas ekonomiska bidrag på en miljard euro per år. Genom att anta detta betänkande kommer EU att bekräfta sin avsikt att spela en betydelsefull roll i kampen mot dessa fruktansvärda sjukdomar. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja uttrycka mitt stöd för betänkandet och på samma gång min tacksamhet mot Ulla Margrethe Sandbæk.
Detta betänkande skickar ut oroväckande signaler och utmanar oss särskilt att med ökad beslutsamhet bekämpa fattigdom och sådana förödande sjukdomar som aids, malaria och tuberkulos. Min grupp underskattar inte kommissionens ansträngningar. Den verklighet som beskrivs i betänkandet talar emellertid för sig själv.
Konsekvenserna är förmodligen allvarligast i Afrika. Allteftersom människor dör, dör även hela byar. På grund av fattigdom och sjukdom är stora delar av landsbygden så gott som avfolkade, även utan krig. Även om vi i dag diskuterar antagandet av praktiska åtgärder och program för att kontrollera dessa sjukdomar, går det inte att bortse från det allmänna sociala sammanhanget. Människor som lever i fattigdom orkar inte stå emot dessa dödliga sjukdomar, och dessutom har de inga pengar till läkemedel. De stora flyktingskaror som tvingas bo ute på öppna fält eller i tält är lätta byten för dessa pandemier. Så länge marknaden styrs av ett vinstintresse är det svårt att tillhandahålla läkemedel av hög kvalitet till låga priser i utvecklingsländerna. Detta är emellertid precis där politikerna måste ta sitt ansvar och öka sina ansträngningar för att uppfylla det.
Tyvärr handlar WTO:s konferenser mer om att stärka de privilegier som de större monopolen åtnjuter än att tillhandahålla de omfattande och tillförlitliga tjänster av allmänt intresse som så brådskande behövs. Om vi inte lyssnar på de signaler som det sociala världsforumet nu skickar ut kommer vi att höra dem långt efter Mumbai. Mot bakgrund av denna katastrof, vars rötter går tillbaka till kolonialtiden, kommer det inte som någon överraskning – utan är endast rätt och riktigt – att de forna kolonierna nu skulle kräva kompensation från de forna kolonialmakterna.
Detta är, som det sägs i betänkandet, ett område på vilket EU, kommissionen och detta parlament måste förstärka sina insatser. 
Rod (Verts/ALE ).
    Fru talman! Kampen mot aids, malaria och tuberkulos har länge varit en av de viktigaste frågorna för De gröna. Dessutom välkomnar vi det samförstånd som nu råder när det gäller detta betänkande, som inte skulle ha varit möjligt för fyra år sedan.
Det känns oroväckande att antalet dödsfall fortfarande räknas i miljoner, särskilt när man betänker att dessa sjukdomar drabbar många barn och gravida kvinnor. Det känns bedrövligt och förödande att få höra att dessa sjukdomar fortfarande dödar, trots att de går att behandla. Tillgången till läkemedel måste garanteras. Det är inte bara nödvändigt att se till att priserna sänks, utan även att möjliggöra en överföring av patent. Detta är nödvändigt för att kunna göra det möjligt för utvecklingsländer att själva tillverka dessa produkter för sitt folk, eller att importera dem till låga priser.
De insatser som vi kommer överens om måste i första hand riktas mot barn och gravida kvinnor. Konkret bistånd måste ges till kvinnor, på vilka kontinentens framtid vilar. Detta bistånd inbegriper, förutom behandling, information om dessa infektioner, och det är i detta avseende nödvändigt att förstärka hälsovårdsstrukturerna i dessa länder.
Antagandet av detta betänkande kommer att bekräfta Europeiska unionens engagemang i kampen för Afrikas hälsa. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Fru talman! Det är en moralisk skyldighet för Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna att på alla sätt göra insatser för att bekämpa aids, malaria och tuberkulos. 20 000 döda per dag eller mer än 7 miljoner dödsoffer per år är fasansfulla siffror. Vi kan tänka på digerdöden som rasade här i Europa under medeltiden. Den svarta pesten är tillbaka i vår värld. 41 procent av världens befolkning löper risk att smittas av malaria.
I ljuset av bl.a. FN:s millenniemål och G8-toppmötet i Evian om en hållbar utveckling, vill jag säga till Poul Nielson att inga områden får besparas för att göra insatser för människor drabbade av malaria, tuberkulos och hiv/aids, och för att förebygga detta.
Det handlar faktiskt om en upprustning av hela civilisationen på denna jord. Kvinnor skall inte längre få exploateras, sexuellt förnedras och utlämnas åt ett slaveri som är fullständigt ovärdigt ett både modernt och civiliserat samhälle.
Det behövs en ny värdighet från männens sida gentemot kvinnor världen över. Det behövs ett samhälle med en ny och förstärkt livsstil där männen visar respekt för kvinnan och för människovärdet. Jag vill mana kommissionsledamot Nielson att engagera sig i livsstilsfrågorna, inte minst vad gäller den manliga livsstilen som på detta sätt, inte minst när det gäller spridningen av hiv/aids, förnedrar kvinnan och bidrar till en fullständigt omoralisk spridning. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
    Fru talman! Jag tackar föredraganden för ett utmärkt betänkande och för att hon fortsatt visa intresse och engagemang för de här frågorna. Precis som hon välkomnar jag att kommissionen fortsätter att rikta in sig på åtgärder mot och behandling av hiv/aids, tbc och malaria.
Programmet, som inleddes 2001, har gett några mycket viktiga och imponerande resultat. Vi måste i det här betänkandet och i detta parlament upprepa hur viktigt det är att fortsätta lägga vikt vid att bekämpa just dessa sjukdomar inom ramen för våra ansträngningar att utrota fattigdomen. Det är absolut avgörande att vi erkänner vikten av att åtgärderna koncentreras till dessa sjukdomar, som – vilket andra har beskrivit mycket tydligt i kväll – skördar så många liv och orsakar så mycket lidande.
Jag litar på att kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete för att skapa den politiska vilja som krävs, utifrån den växande kunskap vi byggt upp sedan 2001 om vad som faktiskt fungerar ute på fältet just nu. Det finns fortfarande ett stort behov av donationer och nationella resurser, och kommissionen måste fortsätta att argumentera för att bilaterala program skall göra större åtaganden att bekämpa aids och att stödja programmet och Globala hälsofonden.
Precis som föredraganden och andra redan har uttryckt i betänkandet, välkomnar jag erkännandet av vad jag vågar påstå är den mest nonchalerade krisen som hiv/aids-pandemin orsakat – den svåra situationen för de oerhört sårbara barn som blivit föräldralösa på grund av den här sjukdomen. Det är så många som drabbats att familjerna och samhället inte kan hantera situationen längre, något som några av oss redan sett ute på fältet.
Det är uppenbart att vi står inför en utvecklingskatastrof på grund av aidspandemin. Krisen med de föräldralösa barnen är den bästa mätaren av dess omfattning och grymhet. Jag uppmanar kommissionen att sammanställa data om vilka effekter dessa sjukdomar får för barn och kvinnor.
Alla dessa åtgärder kommer inte att få stöd av den farliga felaktiga information som den romersk-katolska kyrkan sprider med sina pseudovetenskapliga uttalanden om att spermier kan ta sig igenom en kondom. Det här struntpratet är, precis som USA:s åsikter om avhållsamhet före äktenskapet, felaktigt och helt enkelt farligt. USA:s politik räddar inte några liv: den är bara till för att tillfredsställa de fundamentalistiska konservativa väljarna där hemma.
Kofi Annan har beskrivit aidskrisen som en fråga om massförstörelsevapen. Det finns mycket att göra, och det kommer att kräva stort ekonomiskt stöd från våra program i utvecklingsländerna. Aids måste bli ett grundläggande tema i vårt utvecklingsstöd. 
Bordes (GUE/NGL ).
    Fru talman! Vi kommer att rösta för detta betänkande eftersom det beskriver den katastrof som orsakas av fattigdomsrelaterade sjukdomar. För vem som helst som läser detta betänkande med minsta mänsklighet och förnuft är slutsatserna i sig en konkret anklagelse mot vårt ekonomiska och sociala system, som låter miljoner människor dö av sjukdomar som går att bota, särskilt tbc och malaria.
Resten av texten är ingenting annat än ett erkännande av maktlöshet. Detta är inte föredragandens fel, utan hela systemets. Parlamentet uppmanas att rösta, men har ingen makt att komma åt roten till det onda. För att effektivt kunna bekämpa fattigdomsrelaterade sjukdomar måste vi bekämpa själva fattigdomen och, följaktligen, bekämpa de flagranta orättvisorna i en social organisation där vissa individer kan göra sig och ackumulera en förmögenhet som är större än tillgångarna i flera länder.
Vad menas till exempel i förslaget med att – och jag citerar – den europeiska läkemedelsindustrin skyndsamt måste involveras i kampen mot fattigdomsrelaterade sjukdomar? Alla vet att läkemedelsbolagen är ute efter att tjäna pengar, även på bekostnad av de fattigaste människorna, och för dem skulle det inte komma på tal att distribuera läkemedel, trots att utvecklingskostnaderna för dessa har skrivits av hundra gånger, till sjuka människor som inte har råd att betala för dem. Dessutom är det så att när dessa bolag inte längre tror att de kommer att tjäna några pengar på grund av att denna sjukdom endast drabbar fattiga länder, så kommer de att stoppa sin forskning, en slutsats som även dras i betänkandet där man nämner sömnsjuka som ett exempel.
Läkemedelsindustrins verksamhet borde kontrolleras av samhället, styras utan eget vinstintresse, och producera de läkemedel som behövs för att möjliggöra distribution till alla som behöver dem. Detta skulle visserligen inte göra slut på fattigdomen, men det skulle kunna bidra till att säkerställa en viss grad av jämlikhet i fråga om medicinsk behandling. 
Schörling (Verts/ALE ).
    Fru talman! Jag tycker att kommissionens uppdateringsrapport var mycket bra. Jag tycker också att Sandbaek har gjort ett mycket bra betänkande. Hon har kommit med en hel del förslag som förstärker de områden där kommissionen har angett att förstärkning behövs för att uppnå målen med fattigdomsbekämpningen och bekämpningen av dessa sjukdomar.
Jag vill ta fasta på punkt 26 i Sandbaeks betänkande, som är mycket central. Där påminner man om att återbetalningen av skulder och räntor årligen uppgår till nästan 40 procent av de minst utvecklade ländernas BNP. Detta är oerhört; jag anser att EU borde ta initiativ till skuldavskrivning. Man skulle också kunna öronmärka en sådan skuldavskrivning så att den i första hand utnyttjas till insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos och kanske också till utbildning. På så sätt skulle man verkligen kunna påskynda och förstärka fattigdomsbekämpningen. 
Khanbhai (PPE-DE ).
    Fru talman! När jag skrev mitt betänkande om hiv/aids för två år sedan visste jag inte vad det skulle leda till. Men jag är mycket glad över att EU, kommissionen och detta parlament har gjort så pass mycket, precis som många talare, däribland kommissionären, har påpekat.
Jag vill ändå att ni skall tänka er en afrikansk kvinna som lider av och är döende i hiv/aids, tbc eller malaria. Vad skulle hon få se och höra om hon tittade på CNN? Hon skulle få se konflikterna i Irak, Kongo, Afghanistan, Burundi, Zambia, Zimbabwe och så vidare. Hon skulle få se förlusterna i människoliv, miljarder bortkastade euro, däribland de 75 miljarder euro som president Bush har utlovat för återuppbyggnaden av Irak. Den är förstås mycket viktig, men det är väldigt mycket pengar jämfört med USA:s bidrag på 15 miljarder euro under fem år till hiv/aids, som dödar 10 000 människor varje dag.
Den här kvinnan ser alltså terrorism i Istanbul, New York och Saudiarabien. Hon ser en naturkatastrof i Iran – 20 000 döda, en utraderad stad – och hon säger till sig själv, ”jag har tbc, och jag har inte tio dollar eller tio euro för att bota sjukdomen. Jag håller på att dö.” Hur känner hon sig när hon ser alla dessa miljarder euro som vi lägger på att bygga upp byggnader som blivit förstörda och sedan förstörs än en gång? De åtaganden – som verkligen är mycket nobla – om att återuppbygga Irak som många länder i liket med Förenta staterna har gjort uppgår till 75 miljarder euro. Vilket är deras bidrag till kampen mot hiv/aids, tbc och malaria? Det är här som EU har varit fantastiskt, oerhört generöst och visar vägen för resten av världen. Jag tänker också på de oljerika länderna. Vad gör de? Hur mycket bidrar de med? Och om de inte bidrar – varför? Hur är det med Japan och andra länder?
Om vi skall kunna lösa den här krisen måste vi ta den på allvar och se den i sitt sammanhang, för de som lider är fattiga, sjuka, förtryckta; de hindras från att arbeta och lever under svåra förhållanden. De har varken vatten eller elektricitet; de har inga redskap för att bruka sin jord, inte heller är de nära havet. Vad har de för chans? Det är därför som det är viktigt att omprioritera EU-biståndet och gå tillbaka till de grundläggande förutsättningarna för liv, som vatten och tillgång till energi, för de här människorna ägnar redan hela sin dag åt att söka efter vatten och ved så att de skall kunna tillreda nästa måltid.
Jag vet att kommissionären är engagerad. Han är fantastisk. Jag vet att detta parlament står bakom honom. Låt oss satsa på detta och se till att vi från och med i år och framåt kan uppnå det vi bestämmer oss för att göra. 
Junker (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja begränsa mig till ett par kommentarer om hiv/aids.
Även om mycket redan har gjorts är det absolut inte tillräckligt, och på lång sikt kommer det att kosta mer om vi inte agerar än om vi tillhandahåller massivt bistånd nu och spenderar vad som låter som en hel del pengar. Hiv/aids är emellertid inte bara ett hälsoproblem. Hiv/aids utgör ett hot mot samhället i stort. Antalet dödsfall till följd av aids raserar de måttliga framsteg som tidigare uppnåtts.
I ett antal länder i Afrika söder om Sahara minskar den förväntade livslängden dramatiskt. Män och kvinnor i arbetsför ålder dör i allt högre takt, vilket leder till lärarbrist eftersom det finns regioner där det antal lärare som dör i aids är högre än det antal nya lärare som kan utbildas för att ersätta dem. Resultatet är sänkt utbildningsstandard. Detta förvärras av det faktum att unga flickor inte längre kan gå i skolan eftersom de måste ta hand om sina aidssjuka föräldrar. I Swaziland till exempel har antalet flickor som går i skolan minskat med 36 procent.
Hiv/aids orsakar också undernäring och svält, eftersom en landsbygdsbefolkning som är sjuk inte kan odla sina fält, eller endast göra det i begränsad omfattning. I Burkina Faso har jordbruksproduktionen därför minskat med nästan en femtedel. Miljontals barn blir föräldralösa och går en osäker framtid tillmötes. Dessa exempel skulle kunna fortsätta .
De visar att hiv/aids förvärrar de fattigas svåra situation enormt. Med andra ord, varje euro som läggs ut på förebyggande, behandling och hälsovårdsinfrastruktur är värt det, inte bara för att gynna de enskilda människorna utan även för att uppnå ekonomisk och social effektivitet. I detta syfte är den miljard euro som krävs väl spenderade pengar. 
McAvan (PSE ).
    Fru talman! Jag håller med om det mesta som har sagts i kväll. Jag skulle vilja titta lite närmare på EU:s bidrag till Globala hälsofonden. Två ändringsförslag har lagts fram för att förtydliga att vi talar om 1 miljard euro från både EU och medlemsstaterna. Det gläder mig att Ulla Margrethe Sandbæk kommer att acceptera den ändringen. Kommissionens ordförande Romano Prodi har stött detta mål. Det låter som mycket pengar, särskilt i en tid då de offentliga finanserna är ansträngda, men det är inte orealistiskt. I själva verket motsvarar det ungefär en tredjedel av den ökning som aviserats för EU:s jordbruksbudget i år, så det är inte otänkbart att vi kan nå detta mål. Vi har råd med det, och det har även andra utvecklade länder.
Bashir Khanbhai undrade vad den sjuka kvinnan skulle tänka. Vad skulle hon ha tänkt om hon slagit på TV:n förra veckan och fått se president Bush berätta om ett rymdprogram på flera miljarder dollar, fullständigt astronomiska summor? Det är på tiden att vi löser problemen i den här världen innan vi flyger iväg för att leta efter andra. 
Paasilinna (PSE ).
   – Fru talman! Vi är luttrade vad gäller det faktum att människor fortfarande dör på grund av hunger och sjukdomar i vårt utvecklade, globaliserade samhälle. De skulle kunna räddas med moderna läkemedel och livsmedel som slängs bort. Billiga stödprogram skulle kunna innebära att sex miljoner barn under fem år kan räddas varje år.
Vi accepterar att människor kammar hem enorma vinster över hela världen. Att stjäla miljarder är inget ovanligt. Det är inte sant att om enskilda människor samlar på sig kolossala förmögenheter så kommer detta att gynna samhället i stort. Det finns en gräns för hunger, men inte för girighet. Det bästa botemedlet är beskattning. De rika motsätter sig detta. Då skulle de behöva dela med sig. Välgörenhet är inte solidaritet, att dela med sig är det. Kapitalism frodas av girighet, och detsamma gäller för fattigdom. Mina damer och herrar, låt oss lösa problemet med sociala missförhållanden på samma sätt som med krigen i Europa: genom samarbete. 
Nielson,
   .  Fru talman! Ulla Margrethe Sandbæk hänvisade till att outnyttjade medel från Europeiska utvecklingsfonden (EUF) skulle kunna användas i detta sammanhang. De icke tilldelade medel som finns i budgeten för vårt utvecklingssamarbete uppgår till 11 miljarder euro. För EUF:s del är det 8 miljarder euro. Vi befinner oss nu i ett läge när det tar kommissionen och medlemsstaterna ungefär lika många år att genomföra saker och ting. Vi är inte långsammare i dag, men vi har ett berg av gamla beslut att genomföra. Detta gäller för såväl budgeten som för EUF. I slutet av 2003 insåg vi att vi hade kommit dithän att EUF utnyttjade ungefär 2,5 miljarder euro – den högsta nivån någonsin, omkring 60 procent högre än när den här kommissionen tillträdde.
Vi meddelade medlemsstaterna att det var bäst att de var beredda att betala för sista kvartalet 2003, så att vi skulle kunna förverkliga denna förbättring. Tyvärr var det några medlemsstater som inte betalade in sin andel, och vi blev tvungna att be dem bestämma sig för om de verkligen menade allvar med sina önskemål om att kommissionen skulle åstadkomma bättre resultat. Kommissionen menar allvar med det här.
Kommissionen håller på att arbeta med TRIPs-avtalet. Det gladde oss att det var möjligt att sluta detta avtal före Cancún, efter att ha väntat på USA sedan december året innan. Nu håller vi på att utreda hur vi skall genomföra avtalet i fråga om lagstiftning. Vi ser fram emot att göra detta. Vi kommer att prioritera det mycket högt.
EU, medlemsstaterna och kommissionen avsätter 2,6 miljarder euro för den globala fonden. Sammanlagt har fonden lovats 4,8 miljarder euro. Jag håller med dem som sade att detta ändå inte är tillräckligt mycket pengar, men man måste hålla i minnet att vårt budgetstöd till hälsoområdet och även vårt allmänna budgetstöd gör det möjligt för våra utvecklingspartner att öka insatserna i den grundläggande hälsovården.
Utgifterna för den offentliga hälsovården i de afrikanska länderna söder om Sahara ligger på någonstans mellan två och sex dollar per capita och år. Så även när antiretrovirala läkemedel håller på att bli väldigt billiga finns det ännu inget system för att fördela dem och se till att de används på rätt sätt. Jag menar inte att vi skall ge upp när det gäller behandling, men jag anser, för att tala klarspråk, att förebyggande är enda boten när det handlar om hiv/aids. Jag håller snarare med Lennart Sacrédeus om förändringar i livsstil, framför allt när det gäller män. Det där därför hela programmet om reproduktiv och sexuell hälsa och rättigheter är avgörande för att komma till rätta med hiv/aids.
I Afrika dör fler människor – särskilt barn – av malaria än av hiv/aids. Detta är sjukdomar som har att göra med fattigdom och brist på kunskap, så hela kopplingen mellan fattigdomsbekämpning och utmaningen med att uppnå millenniemålen för utveckling är ganska vettig.
Jag tackar parlamentet av hela mitt hjärta för dess samarbete och det stöd vi har fått. Låt oss fortsätta att göra detta till ett lagarbete. 
Talmannen. –
   Tack, herr kommissionär Nielson.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0329/2003) av Bébéar, för utskottet för utveckling och samarbete, om nytt partnerskap för Afrikas utveckling (Nepad) [2003/2106(INI)]. 
Bébéar (PPE-DE ),
    Fru talman, mina damer och herrar! Det nya partnerskapet för Afrikas utveckling, som förkortas Nepad, är ett politiskt initiativ som antogs i oktober 2001 av fem afrikanska statschefer: Sydafrikas president Thabo Mbeki, Algeriets president Abdelaziz Bouteflika, Egyptens president Hosni Mubarak, Nigerias president Olusegun Obasanjo och Senegals president Abdoulaye Wade. Dessa fem länder utgör nu Nepads ledningskommitté.
Nepad är i själva verket en del av ett ambitiöst projekt känt som ”Afrikas renässans”. Det är ett partnerskap som strävar efter att Afrika skall ta sitt öde i sina egna händer. Det nyskapande i detta partnerskap är en vilja att införa en afrikansk dynamik som grundar sig på exempel. De länder som är med i Nepad åtar sig att främja respekten för mänskliga rättigheter, förebyggande och lösning av konflikter, demokratiska principer och god förvaltning, men även – och detta är en kulturrevolution – att bekämpa korruption.
Kort sagt, vad vi har här är afrikansk regional integration som kommer att skapa optimala villkor för att sporra de privata investerarna att delta i den ekonomiska och sociala utvecklingen i dessa afrikanska länder. Äntligen ser vi ett trovärdigt afrikanskt initiativ baserat på principen om att den privata sektorns deltagande är ett oundgängligt tillägg till det offentliga stödet med tanke på de väldiga behov som finns på den afrikanska kontinenten.
Detta betänkande grundas på två avgörande, centrala punkter. Å ena sidan förebyggande och lösning av konflikter, och å andra sidan god förvaltning. Fred och stabilitet är nödvändiga villkor för all utveckling. Detta gäller för offentliga investeringar, men i synnerhet för privata investeringar. Efter en konflikt kan myndigheterna ganska snabbt återuppta sina investeringar, men detta gäller inte för de privata investerarna som först måste återfå förtroendet. I detta sammanhang riskerar konflikten i Elfenbenskusten att få negativa konsekvenser för ekonomin i denna region under åtskilliga år framöver.
God förvaltning är lika viktigt som stabilitet. Demokrati och respekt för rättsstaten är förutsättningar för ekonomisk och mänsklig utveckling. I och med Nepad är det afrikanerna själva som förfäktar dessa principer och gör kraftfulla åtaganden.
Nepad inbegriper tio prioriterade ämnen, varav de viktigaste är god offentlig förvaltning, god förvaltning av den privata sektorn, infrastruktur – och vi vet hur viktigt det är – utbildning, även folkhälsa naturligtvis, jordbruk, miljö, energi, och slutligen tillgång till de utvecklade ländernas marknader, vilket för närvarande är svårt.
Nepad har fått ett mycket positivt gensvar i de industrialiserade länderna, i synnerhet i Europeiska unionen och G8, som vi såg förra året i Evian, även om det bistånd som har beviljats inte alltid har motsvarat de initiativtagande ländernas förväntningar. I stort sett välkomnar utskottets betänkande Nepadinitiativet och kräver att det genomförs skyndsamt. Det understryker vissa områden på vilka det finns utrymme för förbättringar och varnar för potentiella risker. I betänkandet noteras den kritik som ett flertal aktörer inom det afrikanska civila samhället har framfört och uppmuntrar Afrikanska unionens medlemsstater, i synnerhet initiativtagarna, att göra det möjligt för samtliga grupper i det civila samhället, inbegripet frivilligorganisationer, fackföreningar, arbetsgivarorganisationer och kyrkor, att på aktiv och demokratisk väg delta i arbetet.
Betänkandet påminner oss dessutom om att Nepad är Afrikanska unionens socioekonomiska program för utveckling i Afrika, och inte en oberoende institution. Det upprepar den fasta övertygelsen om att initiativen inom ramen för och den parlamentariska kontrollen av Nepad självklart måste vara de panafrikanska parlamentens ansvar, och att dubbelarbete och dubbla utgifter samt risken för att institutionerna blir för många och överlappar varandra skall undvikas.
Slutligen fäster detta betänkande största vikt vid genomförandet och den demokratiska och parlamentariska kontrollen av mekanismen för inbördes utvärdering bland afrikaner. Slutligen är betänkandet balanserat. Det representerar själva grunden för detta parlaments politiska övertygelse. Jag hoppas att det kommer antas i dess befintliga lydelse, utan ändringar, bortsett från några få muntliga ändringsförslag. 
Nielson,
   .  Fru talman! Kommissionen välkomnar parlamentets stöd för Nepad och Afrikanska unionen.
Den nya panafrikanska verklighet som skapats genom Nepad och Afrikanska unionen förtjänar särskild uppmärksamhet och vårt fulla stöd. Vi får inte tappa den drivkraft som skapats genom de stora förändringar som skett i Afrika nyligen, när dess ledare tog initiativ för att befria kontinenten från fattigdom och marginalisering, med äganderätten som ledande princip. I själva verket kan man säga att de som jag ofta brukar kalla Nepads hjältar har visat att äganderätt är något som man tar sig; det är inte något man får. Detta har varit den stora inspirationskällan för hela initiativet. Kommissionen har åtagit sig att stödja panafrikanska initiativ. Vi är nu i färd med att bygga upp strukturerade relationer med Afrikanska unionens och Nepads institutioner.
Europeiska kommissionen är fortfarande starkt engagerad i att stödja Nepad och Afrikanska unionens prioriteringar och mål. Ordförande Romano Prodis närvaro vid Afrikanska unionens toppmöte i Maputo i juli 2003 och utvecklingen av dialogen mellan kommissionen och de nya panafrikanska strukturerna är ett bevis på den hållningen. Det faktum att deras administrativa och exekutiva gren kallas Afrikanska kommissionen är en glädjande kommentar till vad vi står för i Europa, och vi är förvisso i färd med att sätta i gång stödåtgärder för initiativ på kontinental nivå för att befästa våra nära arbetsrelationer.
Hittills har ett flertal politiska kontakter tagits mellan Europeiska kommissionen och Afrikanska unionens kommission för att bereda väg för en strategisk och strukturerad dialog mellan de två institutionerna. Samtidigt håller en regelbunden dialog på att etableras med Nepads sekretariat. Upprättandet av andra panafrikanska institutioner, som freds- och säkerhetsrådet och panafrikanska parlamentet, ger nya möjligheter för dialog mellan EU och Afrika som helhet. Förra veckan hade processen med att ratificera protokollet om freds- och säkerhetsrådet i Afrikanska unionens medlemsstater nått så långt att denna institution nu håller på att inrättas formellt. Vi ser fram emot samma utveckling mycket snart när det gäller det panafrikanska parlamentet.
Samtidigt ger Europeiska gemenskapen konkret stöd till panafrikanska initiativ. Fred och säkerhet är särskilt viktigt här: det är en förutsättning för all utveckling. Inrättandet av en fredsbevarande resurs för att stödja Afrikaägda och Afrikaledda fredsskapande åtgärder kommer att innebära ett genombrott. Afrikanska unionens ledarskap på detta område har varit och är fortfarande avgörande.
Jag kommer att uppehålla mig lite vid inrättandet av den fredsbevarande resursen. Efter de afrikanska stats- och regeringschefernas begäran i Maputo i juli 2003 att en del av deras nationella stöd skulle ”skalas av” för att inrätta en fredsbevarande resurs, agerade kommissionen snabbt. Efter intensiva diskussioner med rådet och våra partnerländer i AVS gav båda klartecken för att gå vidare med resursen. Nu går vi in i en mer operativ fas, där vi håller på att förbereda ett särskilt finansieringsförslag på 250 miljoner euro. Vi planerar att lägga fram förslaget vid EUF-kommitténs nästa möte. Så det här går framåt.
Tanken med den fredsbevarande resursen bygger på tre grundläggande principer. För det första skall äganderätten stärka det afrikanska folkets förmåga att hantera afrikanska konflikter. Vi hoppas att den fredsbevarande resursen kommer att ge tillräcklig ekonomisk ”muskelkraft” för att kunna stödja Afrikanska unionens politiska föresatser och befästa det kontinentala bygge som utformats, med freds- och säkerhetsrådet som dess viktigaste institution. För det andra skall det finnas en solidaritet genom ekonomiskt bidrag från alla afrikanska länder. För det tredje har vi utveckling, där man erkänner att utan fred och stabilitet kan det inte bli någon utveckling i Afrika.
Vi vill utveckla ett lämpligt gensvar på den nya panafrikanska verkligheten. Vi – Europeiska unionen – står fortfarande inför utmaningen att behandla Afrika som en enhet. Vårt stöd till kontinenten som helhet bör inrättas i ett sammanhängande ramverk. Detta innebär bland annat att vi måste vidta åtgärder för att se till att våra nationella och regionala samarbetsprogram överensstämmer med Nepads och Afrikanska unionens prioriteringar och mål. Denna process ligger nu i våra afrikanska partners händer, och kommissionen kommer under de närmaste månaderna att se till att detta avspeglas i våra ”halvtidsutvärderingar” enligt Cotonouavtalet och med hänsyn till de andra landstrategierna för resten av Afrika.
I sitt meddelande om EU–Afrikadialog i juli förra året lade kommissionen fram konkreta förslag för att bygga broar mellan de olika avtal som förbinder EU med Afrika. Syftet med det meddelandet var att stödja en ingående diskussion om vilka vägar och praktiska arrangemang som var mest lovande för framtiden för dialogen och samarbetet mellan EU och Afrika.
Jag vill avsluta med att säga att Jean-Pierre Bébéars betänkande och debatten här i dag är välkomna bidrag till denna diskussion. 
Corrie (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag vill tacka Jean-Pierre Bébéar för hans utmärkta betänkande.
Nepad är en vision, en idé hos de afrikanska stats- och regeringscheferna, som omfattar hela den afrikanska kontinenten och skapar en strategisk ram för Afrikas förnyelse. Denna vision måste omfatta en demokratisk röst genom ett parlament och samhällsorganisationernas deltagande. Men det är Afrikanska unionen som främst skall ta initiativ till den politik som fastställs för Nepad, utifrån regional integrering. Målen och principerna innehåller allt vi i Europa kan begära, däribland att utrota fattigdomen, att höja Afrikas status i världen, att göra god förvaltning till ett grundläggande krav, att skapa en fredlig, säker och stabil kontinent som kan mobilisera sina ekonomier för att dra fördelar av världshandeln och att försöka se till att millenniemålen för utveckling uppfylls i fråga om hälsovård och utbildning.
I Europa ger vi redan stöd till alla dessa mål. Vi måste fortsätta att stödja och uppmuntra Nepads vision, men handling skulle säga mer än ord. Det kommer att krävas oerhört mycket pengar för att uppnå dessa mål. Man kan bara hoppas att de oljerika länderna kommer att bidra. Med fred och stabilitet finns det enorma naturtillgångar som också kan hjälpa dem att förverkliga sin vision. Med en institution för granskning av jämlikar kan man hoppas att de afrikanska stats- och regeringscheferna nu kommer att ta ansvar för sitt eget öde och att problemen med instabilitet och fattigdom kommer att utrotas och att mänskliga rättigheter, framför allt för kvinnor och barn, kommer att få högsta prioritet. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
    Fru talman! Jag tror att vi alla är överens om att Nepad och dess verkställande organ, Afrikanska unionen, inte kan erbjuda några snabba lösningar på Afrikas problem. Det kommer inte att bli lätt att uppfylla dessa löften, och Afrika – och för den delen utomstående som vi själva – måste vara beredda att delta i denna process under lång tid. 
Precis som det påpekas i betänkandet skadades Nepad grundligt från början genom bristande samråd, framför allt på gräsrotsnivå – det drevs av ledarna. Vi hoppas att vi skall kunna se till att det i Afrikanska unionens framtida arbete kommer att förekomma mycket mer samråd på gräsrotsnivå och med samhällsorganisationerna. Med tanke på vår senaste debatt kanske vi när det gäller Nepad får se resultat av detta i form av en blygsam hänvisning i Nepad till någon slags fråga på det sociala området. Hiv/aids nämns knappast alls, vilket måste vara en uppenbar och allvarlig motsägelse i Nepads åtgärdsförslag.
Som kommissionären sade måste vi nu gå vidare med att arbeta med Afrikanska unionen som kommer att få till uppgift att arbeta igenom politikområdena och genomföra dem. Hur kommer kommissionen att stödja arbetet för att skapa den överensstämmelse som kommer att krävas mellan Nepad och Afrikanska unionens strategi? Har det till exempel någon betydelse att mekanismen för granskning av jämlikar nu på något sätt i allt högre grad håller på att bli institutionaliserad och avskild som ett slags separat sekretariat? Borde vi inte vara något oroade över detta?
Kommissionären talade med rätta om den fredsbevarande resursens betydelse. Har kommissionen för avsikt att erbjuda likvärdigt stöd för det andra arbete – det självstyrda utvecklingsarbete – som Afrikanska unionen utför när det gäller demokrati, mänskliga rättigheter och god förvaltning? Kommer vi att erbjuda liknande stöd för det arbetet, som måste gå hand i hand med det arbete som krävs för konfliktlösning och fredsbyggande?
Precis som det sägs i betänkandet är det viktigt att Afrikanska unionen är den legitima och bemyndigade institutionen i det här skedet. Fred och förvaltning kan inte hanteras med deklarationer som Nepad. Som föregående talare sade, vad vi behöver nu är mycket starkare fokus och handling. 
Rod (Verts/ALE ).
    Fru talman! Kommer Nepad att bli det verktyg för ”Afrikas renässans” som lyckas där andra program har misslyckats? De gröna är kanske de enda som betvivlar detta. Naturligtvis stöder vi inslaget om mänskliga rättigheter i Nepad, även om vi beklagar det faktum att det ofta bara är teoretiskt. Vi skall här inte uppehålla oss vid det förakt från Nepad-författarna för varje förhandssamråd med folket vid utarbetandet av programmet, och vi skulle vilja påpeka att politiska motståndare och journalister fortfarande förtrycks i Afrika, till och med i Senegal.
Rent ekonomiskt förordar Nepad samma liberalism som infördes av Världsbanken och IMF, liberalisering genom strukturanpassningsprogram, samma liberalism som fick Argentina på knä och som slår mot offentliga tjänster, hälsovårdstjänster, vattenförsörjningstjänster och utbildningstjänster, den liberalism som, när allt kommer till kritan, ökar ojämlikheter och fattigdom, särskilt eftersom de påverkar kvinnor.
Det är dags att utvärdera konsekvenserna av tidigare kommersiell liberaliseringspolitik på den sociala och ekonomiska utvecklingen och på miljöskyddet. Nepad brister inte i friheter, må det vara fri rörlighet för kapital, fri rörlighet för varor eller frihet att tillhandahålla tjänster. Men vad har hänt med den fria rörligheten för arbetstagare inom de afrikanska staternas gemenskap? Vad har hänt med människors frihet att själva välja sin framtid?
Jag skulle för övrigt vilja uppmärksamma er på den gradvisa regionalisering för vilken Nepad fastställer bestämmelser. Det är ett bekymmer att Europeiska unionen stöder sådana områden, som nu börjar likna scenarier där initiativtagarländerna till Nepad tar angränsande afrikanska länder under sina politiska och ekonomiska vingar. Nepad skulle dessutom inte att kunna hävda att man står för en hållbar lösning så länge man ignorerar vad står på spel till följd av de afrikanska ländernas fruktansvärda skuldbörda. Sålunda införs åtgärder för att minska skuldbördan, men endast för de länder som har iakttagit nyliberala principer. Europeiska unionen bör eftersträva och genomföra en total och ovillkorlig skuldavskrivning.
Att främja hållbar utveckling i Afrika är inte liktydigt med att lägga kontinentens öde i händerna på multinationella företag och utländska investerare. Det innebär inte heller att uppmuntra utländska makter att exploatera dess resurser. De jordbruks- och gruvdriftssektorer som Nepad prioriterar kommer till exempel att vara totalt beroende av priser som fastställs av länderna i norr. Afrika är inte till salu. Afrika måste byggas av och för afrikaner. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja börja med att tacka Pierre Bébéar för att ha utarbetat detta utmärkta initiativbetänkande. Det nya partnerskapet för Afrikas utveckling (Nepad) är ett ambitiöst program som vi borde gratulera våra afrikanska partner till, för det är i sanning ett program utvecklat av afrikaner för afrikaner.
Detta koncept har nu funnits i över två år, och efter att med framgång ha inrättat Afrikanska unionen och slagit fast det första sammanträdet med det panafrikanska parlamentet till den tredje veckan i mars, är tiden mogen för de föreslagna mekanismerna att träda i kraft.
Jag skulle särskilt vilja ta upp mekanismen för inbördes utvärdering bland afrikaner och granska denna lite närmare. Jag anser nämligen att vissa av dess arkitekter är lite rädda för sitt eget mod. Kommissionären har just nämnt Nepads hjältar, men de måste vara Nepads ynkryggar, eftersom antagandet av sådana principer som god förvaltning och mänskliga rättigheter även innebär att genomföra dem – och med genomföra avses effektiv kontroll och utvärdering av de åtaganden som gjorts.
Tyvärr är det uppenbart att de som bär ansvaret för de värsta övergreppen i Afrika, i synnerhet Robert Mugabe i Zimbabwe, naturligtvis inte skriver under på denna mekanism i första taget. Totalt sett har hittills bara 16 av mer än 50 stater anslutit sig till denna mekanism. Jag anser att det är just på detta område som vi kan spela en positiv roll, oavsett om detta sker inom ramen för EU eller varför inte G8. När allt kommer omkring aviserade ju faktiskt G8 en handlingsplan för Afrika 2002. Vi borde särskilt rikta vårt stöd till de som verkligen förbättrar sina standarder och som omsätter mekanismen i praktiken. Detta är det enda sättet att säkerställa att vi behandlar Afrika individuellt och inte som en enhet, vilket kommissionären klagade på tidigare. I detta syfte bör EU, men även G8, utarbeta en särskild tidsplan för att uppfylla de åtaganden som de har gjort i teorin. Positiva resultat skulle därefter även kunna förväntas i Afrika. 
Junker (PSE ).
   – Fru talman! De flesta afrikanska länder som har anslutit sig till Nepadinitiativet är AVS-länder. Detta ger kommissionen en möjlighet att stödja Nepadinitiativet på grundval av partnerskap genom sitt samarbete med AVS-länderna. Det gör det även möjligt för Europaparlamentet att, genom den gemensamma parlamentariska församlingen AVS–EG, delta i en regelbunden dialog med de relevanta länderna om deras behov och, förvisso, de framgångar som nåtts. De nya parlamentariska kommittéer som inrättats av AVS-församlingen erbjuder ett utmärkt forum för denna process, och gör det möjligt att diskutera problem på grundval av kritisk solidaritet.
Genom sitt initiativ har Nepadländerna utan tvekan lagt grunden för en framgångsrikt utveckling som utgår från individuellt ansvar. Den första uppgiften blir nu att upprätta en solid grund för ett givande samarbete och skapa ett panafrikanskt hus i vilket varje individ finner ett hem värdigt mänsklig värdighet.
Att skapa fred i krisregioner är ett nödvändigt villkor för att kunna förbättra levnadsvillkoren för stora delar av Afrika. För att uppnå långsiktiga framsteg, särskilt i fråga om fattigdomsbekämpning, är hållbar politisk stabilitet absolut nödvändigt. Detta kan endast uppnås på ett trovärdigt sätt om de politiskt ansvariga säkerställer stöd från det civila samhället. Detta innebär att nyckelgrupper från det civila samhället, till exempel frivilligorganisationer, politiska organ och sammanslutningar, fackföreningar och arbetsgivarföreningar, kyrkor, kulturföreningar och utbildningsorgan, för att bara nämna några, aktivt, demokratiskt och pluralistiskt måste delta i arbetet.
Det finns ett särskilt behov av ett kvinnligt jämställt deltagande vid utarbetandet av projekt och strategier för utveckling, eftersom kvinnor utgör de nyckelpersoner som organiserar vardagslivet och som dessutom ofta har ansvaret för sina familjers överlevnad.
Maes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, kommissionär Nielson, mina damer och herrar! Våra känslor är till viss del blandade när vi betraktar bakgrunden till Nepad. Även om betänkandet från vår parlamentskollega är positivt – och vi i stort sett kan stödja det – får den senaste tidens erfarenhet oss att ändå tvivla något.
Nepad utgör en reaktion från de afrikanska ledarna på världsekonomins globalisering. Detta är begripligt, eftersom Afrika på många sätt riskerar att bli den kontinent som drar det kortaste strået medan alla andra utnyttjar den för att fylla på sina förråd. Det vittnar om vision, men har även den nackdelen att vara ett omfattande program som inte har utvecklats från gräsrotsnivå.
En stor oro är att Nepad så småningom kommer att leda till att göra de rika ännu rikare, och utmaningen består i att inte betrakta Nepad som ett program som står i strid mot millenniemålen, till exempel målet att halvera andelen människor som lever på mindre än en dollar per dag. Detta kan inte uppnås genom utökade handelsflöden, eftersom handel aldrig har varit en garanti för en verkligt rättvis fördelning. 
Van Orden (PPE-DE ).
    Fru talman! Vi har hört en del fina ord i kväll, men låt oss komma ihåg att Nytt partnerskap för Afrikas utveckling – Nepad – var en uppgörelse. Å ena sidan åtog sig de utvecklade länderna att tillhandahålla flera miljarder dollar i nya resurser, medan de afrikanska regeringarna å sin sida åtog sig att arbeta för god förvaltning, demokrati och mänskliga rättigheter och rättssäkerhet. En sak är säker: utan god förvaltning i Afrika kommer ett ökad stöd bara att ha en marginell betydelse. 
Jag noterar kommissionens uppskattning, citerad av Jean-Pierre Bébéar, att orättmätigt förvärvade medel, som för det mesta satts in på utländska bankkonton, uppgår till mer än halva Afrikas utlandsskuld. Jag undrar hur stor del av dessa stulna pengar som hör till Robert Mugabe och hans anhang. Det är trots allt Robert Mugabe och hans kumpaner i ZANU-PF som systematiskt har plundrat och förråat det en gång välmående landet Zimbabwe, som har skapat laglöshet och svält bland folket och tvingat så många att leva i skräck och desperation. Jag hör talas om nya fruktansvärda fall varje dag.
Tyvärr har många av Zimbabwes grannar inte bara uppmuntrat Mugabes regim, utan låtit Mugabe diktera villkoren för Afrikas förbindelser med oss. Situationen i Zimbabwe håller nu på att gå helt över styr. Här i parlamentet har vi vid sex olika tillfällen uppmanat rådet att vidta åtgärder. Hittills har rådet inte lytt de uppmaningarna. På torsdag skall vi än en gång kräva effektiva åtgärder nu! Med det menar vi inte bara en förlängning av EU:s riktade sanktioner när de upphör att gälla den 18 februari, utan också införandet av nya tuffa åtgärder.
Särskilt Sydafrika borde utöva lite verkligt moraliskt och politiskt ledarskap. Det är trots allt Sydafrika som är särskilt ansvarigt för Nepads arbete för god förvaltning. Jag säger till president Thabo Mbeki att tyst diplomati inte fungerar. Det fungerade inte för att bli av med apartheid, och det kommer inte att fungera med Mugabe. Han måste ta i med hårdhandskarna. Jag ber Afrikanska unionen och länderna i Afrika att använda alla tillgängliga resurser för att övertala Mugabe och hans kotteri att träda åt sidan. Vi måste frigöra Zimbabwes folk. Låt oss inte ha några illusioner: Zimbabwe är Nepads prövosten. 
McAvan (PSE ).
    Fru talman! Jag tackar föredraganden för detta initiativbetänkande som gör det möjligt för oss att debattera ett viktigt initiativ. Det är viktigt för det är ett inhemskt initiativ. Det kommer från de afrikanska nationerna. Detta är ett mycket viktigt faktum, även om vi har vissa reservationer. 
På vår egen kontinent var det när vi insåg att fattigdom, arbetslöshet, diktatur och krig inte ledde någonstans som vi kunde bilda Europeiska unionen och gå vidare. Nu när Afrika fattar detta politiska beslut kan det förhoppningsvis också gå vidare.
I efterkrigstidens Europa kunde vi inte göra det på egen hand. Vi behövde hjälp utifrån. Föredraganden talar om Marshallplanen i betänkandets slutsatser. Marshallplanen var värd 13,4 miljarder dollar över fyra år 1948. Det var mycket pengar. Bidrag skall användas på rätt sätt, men först måste de rätta bidragen finnas, vid sidan av bättre frihandel och frigörande av bidrag till afrikanska länder så att pengarna används till det som behövs, inte det som vi skulle vilja att de används till.
Vi kan göra mycket mer i EU för att stödja detta viktiga initiativ. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta sitt ansvar för att se till att vi arbetar jämsides med de afrikanska ledare som vill ha den här förändringen och att se till att den förverkligas. 
Khanbhai (PPE-DE ).
    Fru talman! Listan över Nepads mål är mycket lång. Den omfattar många olika koncept, som förebyggande av konflikter, demokrati och regional ekonomisk integrering. Betänkandet som min vän och kollega Jean-Pierre Bébéar har utarbetat är utmärkt. Men jag skulle vilja uppmärksamma att om, som han säger, alla dessa mål skall uppfyllas skulle det kosta 64 miljarder euro per år. Jag tror inte att det kommer att vara möjligt att få fram de summorna.
Som föregående talare sade måste vi hantera problemet med fattigdom i Afrika samtidigt som det finns korruption, vanstyre, bedrägerier och dålig förvaltning. Om Nepad är en lösning som de afrikanska regeringarna företräder, så kan det finnas en chans. Vi har egna exempel på vanstyre och bedrägerier; det är bara att titta på nyheterna för en vecka sedan, då Parmalat förlorade 10 miljarder euro i Italien – ett sofistikerat, modernt västland! Så det är inte förvånande att det kommer att bli problem i Afrika. Jag överser inte med dem; jag har alltid motsatt mig och slagit ned på korruption var den än förekommit, särskilt i Afrika.
Vi måste stödja Nepad, framför allt när det gäller att skapa och låta små och medelstora företag växa och frodas i Afrika. Det handlar om företag som ägs av afrikaner som använder naturtillgångarna i sina egna länder och anställer sina egna landsmän, med lämplig utbildning och den hjälp som vi kan ge dem. Det är motorn i Nepad – den ekonomiska motorn som kan ge utveckling. Först och främst måste den skapas i deras länder, stödja den regionala ekonomin och sedan gå vidare till EU och världsmarknaderna. Det är vad Nepad skapades för. Taket kanske består av Afrikanska unionen, väggarna av panafrikanska parlamentet, men grunden för ekonomisk utveckling och fattigdomsutrotning i Afrika måste vara något som Nepad. Vi borde stödja det. 
Nielson,
   .  Fru talman! Jag vill börja med att kommentera Glenys Kinnocks kommentar om behovet av att skapa liknande stöd för andra saker, som det vi ger den fredsbevarande resursen. Vi lägger inte motsvarande belopp på alla de andra sakerna – vi lägger mycket mer. Det nya med den fredsbevarande resursen är att vi bygger en grund för att lägga pengar på saker som vi aldrig kunde lägga pengar på förut. Att finansiera genomförandet av fredsoperationer som beslutas av Afrika och genomförs i ett afrikanskt sammanhang är något nytt. Vi bör se till att vi bara använder de pengarna till saker som inte går att finansiera genom de vanliga system som redan finns på plats.
Jag uppskattade John Corries anmärkning om oljerika afrikanska stater som skulle kunna göra mer. Vi bör återkomma till det. Jag kan också se att det skulle vara väldigt meningsfullt att diskutera de oljeexporterande ekonomiernas resultat och andra liknande råämnesproducerande industrier i Afrika i den gemensamma parlamentariska församlingen. Denna diskussion håller just på att ta sin början, men i många fall är det därifrån de stora pengarna bör tas för sociala ändamål.
Det fantastiska med Nepad var dess tajming och beskaffenhet och ambitionen att acceptera att utsätta sig för granskning och bedömning när det gäller de globala kriterierna för demokrati. Dessa afrikanska länder säger att de vill bli bedömda enligt samma principer, en genklang av vad vi alla kom överens om i samband med Cotonouavtalet. De ville att detta skulle tas upp. Det gjorde det inför G8, vilket väckte stor uppmärksamhet över hela världen, och på det sättet höjdes insatserna i demokratiseringsprocessen i Afrika.
Nepad och demokrati i Afrika är fortfarande mycket nya begrepp. De länder som har haft bäst resultat har bara haft två – eller högst tre – någorlunda rättvisa val. Vi tenderar att glömma det här: De som har haft bäst resultat har upplevt två godtagbara demokratiska val. Det finns inte mycket mer än en stor handfull sådana bästa fall. Men det är på rätt väg.
Den här granskningen av jämlikar är ett fantastiskt, mycket djärvt åtagande. Det är klart att de måste göra det till en institution. Det var klokt gjort att föra in den i Afrikanska unionen så snart som möjligt för, som Geoffrey Van Orden mycket riktigt påpekade, vad skulle de ha gjort med Zimbabwe och många andra fall om de ursprungliga fem hjältarna i Nepad hade haft hand om det? De skulle ha förbrukat sin politiska trovärdighet. Det skulle ha uppfattats som att de gaddade sig samman för att visa de andra hur saker och ting skulle skötas. I stället lät man den klokt nog inneslutas – om jag får använda det ordet med hänvisning till den kontinenten – i Afrikanska unionen, som tog emot den.
Detta arbete pågår fortfarande. Det är ganska fantastiskt att de sätter upp standarder för att klara sig igenom granskningsprocessen. I en diskussion sade jag till dem att det verkar vara svårare att få bra betyg i granskningen av jämlikar än det är att uppfylla de kriterier vi har satt upp för att få bli medlem i EU. Det är väldigt ambitiöst. Jag kan bara rekommendera att alla som är intresserade av Afrika tar sig en titt på var de lägger ribban. Jag har varnat dem för att de kanske är för ambitiösa, men de vill att det här skall bli en global förvaltningsstandard. De vet att det inte kommer att bli lätt.
När det gäller institutionerna ser vi väldigt mycket fram emot att få ett systematiskt, nära och välorganiserat samarbete med den framväxande kommissionen i Addis Abeba. Jag hoppas att vi skall komma på rätt spår igen och kunna hantera svårigheterna – även när det gäller Zimbabwe. Jag hoppas att 2004 kommer att bli en positiv vändpunkt, då vi med full kraft skall kunna återuppta EU–Afrika-dialogen. 
Talmannen. –
   Tack, herr kommissionär Nielson.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0477/2003) av Prets, för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, om skyddet och främjandet av den kulturella mångfalden i ett utvidgat Europa: de europeiska regionernas roll och internationella organisationers (exempelvis Unesco och Europarådet) roll [2002/2269(INI)]. 
Prets (PSE ),
   – Fru talman, kommissionär Reding, mina damer och herrar! Det är svårt att definiera kulturell mångfald, ett begrepp som är lika komplext som kulturen själv. Kulturer befinner sig i ständig förändring och rörelse, och denna dynamik är en impuls för människans framsteg. Icke desto mindre kommer vi att behöva en formell definition av kulturpolitik, kulturella varor och tjänster och inte minst kulturell mångfald, framför allt i samband med avtal inom sådana internationella organisationer som WTO eller det förslag till internationellt instrument för kulturell mångfald som lagts fram.
I en Eurobarometerenkät om utvidgningen som genomfördes i april 2003 beskrev Europas medborgare kultur som en av utvidgningsprocessens stora vinnare, vid sidan om miljö och handel. Detta vittnar om de internationella organisationernas åtagande att skydda och främja kulturell mångfald. Kulturell mångfald utgör en integrerad del av Europeiska unionens identitet, och kommer att inbegripa andra kulturer efter anslutningen av de nya länderna. EU:s yttre gränser förflyttas mot en förkastningslinje med mycket olika kulturella regioner. Från och med 2004 kommer Europeiska unionen att direkt gränsa till Ryssland, Vitryssland, Ukraina och Moldavien. Trots de befintliga skillnaderna går det att identifiera paralleller och likheter, vilket kan förklaras av migration och interkulturell dialog. Målet, särskilt med hänsyn till utvidgningen, är att skapa starkare förbindelser mellan både minoritetskulturer och marginaliserades kulturer och starkare kulturer för att undvika kulturkonflikter, och att genom kulturell dialog främja en gemensam förståelse som gagnar fred.
Att värna om den kulturella mångfalden innebär inte att stänga in och konservera den. Det innebär att öppna den och erbjuda mänsklig utveckling och marknadsmöjligheter utan att utsätta den för befintliga marknadsmekanismer. Den utgör en grundpelare för identitet och är samtidigt en ekonomisk faktor. Detta innebär att vi måste arbeta för att inte bara skydda utan även främja den kulturella mångfalden. Vi måste placera den i ett internationellt sammanhang för att möjliggöra utbyte, utveckling och dialog. Musik- och filmindustrin framstår till exempel som mycket lukrativa sektorer för internationell handel, särskilt om vi tittar närmare på de marknadsandelar som olika filmer hade i Europeiska unionen under 2000: amerikanska filmer stod för 73 procent, nationella filmer i hemlandet för 15 procent och nationella filmer utanför hemlandet för 8 procent.
Många människor blev först medvetna om kommissionens förhandlingar inom ramen för WTO genom Stop GATS-kampanjen. På grund av sin brist på insyn orsakade dessa förhandlingar stor förargelse och stod i centrum för allmänhetens uppmärksamhet. Denna brist på insyn har också lett till tvivel och oro över att liberaliseringen har gått för långt, och har förstärkt kulturaktörernas uppfattning om att målet om internationell konkurrens har företräde framför skyddet av den kulturella mångfalden. Kulturella tjänster och produkter är för närvarande fortfarande undantagna från handelsliberaliseringen, men detta är inte en garanti på lång sikt. Offentliga utbildningssystem faller för närvarande också utanför räckvidden för GATS. Så måste det även förbli i framtiden för att säkerställa fri tillgång, lika möjligheter och kvalitet. Privat finansierade utbildningsmarknader har i stort sett liberaliserats.
Vi kräver att det inte sker någon ytterligare tvångsliberalisering på detta område. Vi måste se till att målet om internationell konkurrens inte negativt påverkar den kulturella mångfalden. Detta innebär att skyddet av finansieringsinstrument och därigenom kulturell mångfald inte bör uppnås inom WTO och GATS, utan genom antagandet av en konvention om kulturell mångfald inom ramen för Unesco. Det är glädjande att Unesco med en överväldigande majoritet har beslutat att vidta åtgärder för att upprätta ett utkast till konvention, och jag hoppas att det kommer att ske så snart som möjligt, för här krävs verkligen ett snabbt beslut. Att främja – såväl som skydda – är, som jag redan sagt, absolut nödvändigt för att bevara den kulturella mångfalden.
EU:s kulturpolitik måste gå hand i hand med en proaktiv och självständig nationell kulturpolitik och även, inom vissa områden, ökad regional och kommunal decentralisering. De olika nivåerna bör inte ersätta utan måste komplettera varandra. Den interna marknaden och därmed den fria rörligheten för tjänster får inte ha företräde framför nationella finansieringsmekanismer. Genom ett ökat samarbete mellan internationella organisationer kommer de unika egenskaperna hos kulturer över hela världen att skyddas och främjas.
Reding,
    Fru talman, fru Prets, ärande ledamöter! Detta är inte det första betänkande som Europaparlamentet har antagit på området för kulturell mångfald. Det utgör en del av en lång rad av idéer som kompletterar, bekräftar och stärker varandra. Just därför är betänkanden som det här så viktiga, eftersom de ständigt påminner oss om gällande ordning och visar oss att parlamentet är närvarande, att det håller ett öga på saker och ting och att det inte kommer att somna på jobbet. Det säkerställer att kulturell mångfald utgör en grundläggande princip i Europeiska unionens interna och externa politik.
Jag vill uppriktigt tacka Christa Prets för detta betänkande, som stämmer överens med vad Europaparlamentet, de europeiska medborgarnas språkrör, alltid har önskat. Ni har rätt, fru Prets: kulturell mångfald är en kamp, en kamp i vår vardag, och vi kämpar inte ensamma: vi behöver bundsförvanter. I denna fråga välkomnar jag Europaparlamentets oavbrutna och långvariga stöd, ett stöd som gör mig varm om hjärtat och som aldrig försvagas, ett stöd som hjälper kommissionen att göra framsteg i de åtgärder som syftar till att genomföra fördraget på området för kulturell mångfald.
I detta hänseende, fru talman, uppmanar Christa Prets betänkande oss att fundera på vad som står på spel. Det är mycket som står på spel, och Christa Prets räknar upp det. Först har vi den nationella politiken, må vara med allt svårare offentliga finanser, men det är absolut nödvändigt att en del av dessa finanser även i fortsättning anslås till kultur, till dess mångfald och till att skydda, särskilt i samband med kulturproduktioner, de som är svagast, så att vår stora kulturella rikedom här i Europa kan fortsätta att överleva. Sedan är det vår utrikespolitik, och jag, liksom alla ni, välkomnar det faktum att vi just har vunnit denna strid på internationell nivå – men det rör sig bara om en strid, inte hela kriget – genom att vi lyckats övertala en majoritet av världens länder att förena sig med oss i vår kamp så att vi, med hänsyn till internationell handel, kan bevara våra kulturella intressen. Vi behöver verkligen principer att följa för att unionens åtgärder, både inom och utanför dess gränser, skall kunna spegla vårt åtagande för denna kulturella mångfald som är vår källa till liv.
Jag anser att denna process, som är helt unik i Europa och som vi måste ha uppfunnit eftersom det inte kan ha varit möjligt att kopiera den med tanke på att den inte existerade någon annanstans, har varit ett föredöme i hela världen. På mina resor till olika länder, både stora och små, framkommer detta ofta när människor säger till mig: ”Det sätt på vilket ni värnar om era minoriteter och stöder era kulturer, oavsett om de är stora eller små, betydelsefulla eller mindre viktiga, banar vägen för oss.” Vad skulle vi bättre kunna erbjuda världen än att visa den ett sätt att bevara sitt kulturarv, att bevara vad som är viktigast för människor, ett sätt som inbegriper en vilja att prioritera våra hjärtan snarare än marknaden.
Det är vad det handlar om, att bevara våra traditioner, våra kulturer, våra framtida talanger, våra unga människors försök att uttrycka sig själva. Vi måste bevara detta för att se till att dessa unga människor även har möjlighet att uttrycka sig i framtiden. Det är denna mänskliga dimension av politiken som vi måste förstärka på lokal, regional, nationell och internationell nivå, eftersom kulturell mångfald, mina damer och herrar, är universell: vi kan inte prata om ”min kulturella mångfald” eftersom kulturell mångfald även handlar om andra människors kulturella mångfald, människor som i allmänhet inte har möjlighet att uttrycka sig om vi inte hjälper dem. Det är enligt min uppfattning också viktigt att detta betänkande om kulturell mångfald läggs fram precis efter ett betänkande om utvecklingsstöd. Det är en passande symbol, eftersom utvecklingsstöd också är en form av stöd som bidrar till bevara kulturen hos dem som inte förfogar över några medel att själva bevara den. Vår universella åtgärd i denna riktning är därför mycket viktig.
Det är självklart att vi inom unionen skall bevara vår förmåga att stödja olika kulturer genom finansiering på lokal, regional, nationell och EU-nivå, och kommissionen stöder ett fullt genomförande av artikel 151.4 som inför en skyldighet att, inom alla politikområden, beakta den kulturella mångfalden inom alla andra kulturer. Jag kan försäkra er, mina damer och herrar, att det har blivit automatiskt för kommissionen, och även för de ledamöter av kommissionen som är ansvariga för sådana områden som ekonomi, yttre handel eller internationella frågor, att ta hänsyn till det faktum att kulturell mångfald utgör en del av våra liv.
I denna betydelse är vårt agerande därför mycket viktigt, och vi skall inte spara på krafterna. Jag har inte tillräckligt med personal för att utarbeta rapporter om vad vi gör. Jag föredrar att utnyttja min personal för konkreta åtgärder i stället för att kommentera eventuella åtgärder. Det är därför jag inte kommer att kunna lägga fram några kompletterande rapporter. Vi håller emellertid på att utarbeta ett meddelande om kulturutgifter inom ramen för strukturfonderna. Detta är enligt min mening mycket viktigt, eftersom merparten av kulturutgifterna inom unionen inte omfattas av utgiftskategorin för programmet ”Kultur 2000” utan i stället av strukturfonderna. Därför är det enligt min mening mycket viktigt att granska siffrorna.
Jag instämmer för övrigt helt med tanken på att stärka mångfalden i vår samarbets- och utvecklingspolitik med tredjeland. Mångfald kan inte existera utan utbyten, i alla länder och i alla olika uttrycksformer, och jag tar på mig att påminna de ledamöter av kommissionen som är ansvariga för yttre förbindelser – vilket inte är särskilt svårt eftersom de redan är övertygade om detta – om betydelsen av att införa en kulturell aspekt i vår utrikespolitik, som är den mänskliga aspekten och som är av central betydelse. Jag behöver inte påminna er om vad vi, under många, många år, redan har uppnått med våra AVS-partner eller om vad vi har initierat med våra partner i Medelhavsområdet. Det vi gör med alla våra partner är emellertid någonting helt nytt och håller, bland annat tack vare parlamentet, på att bli ett av de nya politikområden som kämpar sig fram.
Jag var nyligen i Kina. Vad tror ni människorna pratade om där? De pratade om kultur och kulturell mångfald. Dessutom stöder kineserna oss inom ramen för Unesco. Kineserna pratade också om utbildning, och detta i ett så enormt stort land som Kina, som räknar med EU:s hjälp för att bevara sin kulturella mångfald. Som ni märker är vi alltså engagerade i en världsomfattande trend som är mycket betydelsefull, härav min tillfredsställelse över den strid vi vann i Unesco. Det var inte lätt, men vi lyckades trots detta, inom ramen för Unesco, övertala världens länder att ställa sig sida vid sida med oss i syfte att bevara det som står oss alla allra närmast. Jag tvivlar inte ett ögonblick på att, nu när Unescos generalkonferens har beslutat att inrätta ett internationellt instrument för bevarande av kulturell mångfald, detta instrument kommer att se dagens ljus och att det kommer att bli ett kraftfullt instrument. Vi kommer att arbeta med detta i åtanke, inte bara inom EU utan även inom ramen för alla våra internationella förbindelser. På samma sätt som vi arbetade för att vinna striden skall vi fortsätta arbetet för att vinna kriget.
Ni skall veta att vi bara befinner oss i ett inledande skede av dessa förhandlingar, men jag vill samtidigt berätta att vi har skickat ut en mycket kraftig signal till våra partner genom att för första gången offentliggöra ett meddelande från kommissionen, och därmed även från gemenskapens verkställande organ i sin helhet, till rådet och parlamentet om Europeiska unionens förbindelser med Unesco. Detta var en mycket viktig utgångspunkt för våra partner som gör det möjligt för dem att stödja våra insatser på detta område. Vi har fortfarande viss tid på oss innan vi måste vidta åtgärder. Unesco kommer att tillhandahålla tid, och jag skulle vilja be er att utnyttja denna tid för ingående reflexioner om de olika aspekter som sannolikt kommer att utvecklas inom ramen för denna framtida konvention om vilken vi måste överlägga med våra intresserade partner, yrkesverksamma inom kultursektorn och kulturindustrin.
Vi måste arbeta tillsammans för att definiera de närmare samarbetsbestämmelserna med unionens successiva ordförandeskap, som kommer att genomföra de förhandlingar som förs inom Unesco, så att EU kan visa att det står enat i denna fråga. Detta är viktigt, eftersom resten av världen, de övriga kontinenterna, förväntar sig att vi skall tala med en enda röst, så att den kulturella mångfaldens Europa, det exempel som andra måste följa, inte blir splittrat och går förlorat i kakofonin.
Det är med detta mål i sikte som vi, mina damer och herrar, skall arbeta, och jag skulle vilja sluta, fru talman, med att försäkra er om min tacksamhet över att ständigt ha haft Europaparlamentets orubbliga stöd. Detta har hjälpt mig enormt, och de framgångar som nåtts är även era framgångar. Tack så mycket. Ni har visat er förtjänta av européernas kulturella mångfald. 
Maes (Verts/ALE ),
   . – Fru talman! Kulturell mångfald är ett populärt begrepp i Europeiska unionen. För det mesta undviker vi emellertid att tala om problemet med kulturell identitet, eftersom detta är mycket känsligare, i synnerhet när det handlar om definitioner. Jag skulle därför vilja ta upp detta.
Christa Prets betänkande bygger till stor del på mina och andra ledamöters synpunkter, och jag skulle vilja tacka henne för det sätt på vilket vi har kunnat samarbeta. Jag skriver därför under på det som både föredraganden och kommissionär Reding har sagt i sina utmärkta tal till denna kammare.
Min vägledande princip är att respekten för ett samhälles kulturella identitet utgör ett villkor för fredlig samexistens. Det är även ett villkor för att kunna integrera människor i en annan kulturell gemenskap utan att detta leder till en känsla av vanmakt och utanförskap. En människa som inte respekterar en annan människas kultur respekterar inte heller själva människan, inbjuder inte till ömsesidig respekt och visar inga tecken på att vara beredd att gå in i en kulturell dialog som, i en värld där globaliseringen går allt längre, är ett måste för kulturell utveckling. Att sträva efter att bevara sin egen kultur får därför inte leda till isolering, främlingshat eller rasism.
Vi måste dock vara medvetna om att marknaden inte kommer att rädda mångfalden. Det är därför vi behöver instrument och resurser för att bevara mångfald, samt möjligheter att fastställa detta bevarande av kulturell identitet. Trots detta håller språk och kulturer på att försvinna mycket snabbt, och jag gläder mig därför över den vikt ni har fäst vid denna princip som bör vägleda oss, även till exempel i våra kontakter med utvecklingsländerna.
Jag är övertygad om att varje samhälle måste ha möjlighet att skydda sin egen kultur mot förtryck, till exempel mot språkimperialism. Respekten för språk är en av de största tillgångarna i EU:s utvidgning, en som vi själva redan har haft glädjen att få uppleva.
Slutligen hoppas jag att de instrument som håller på att tas fram internationellt, vid sidan om de instrument som ni och EU kommer att utveckla, kommer att gagna mångfalden och främja kulturell identitet i ordets rätta bemärkelse. 
Beazley (PPE-DE ).
    Fru talman, kommissionär Reding, fru Prets! Jag har noggrant lyssnat på vad vår kommissionär har sagt. Ni måste förlåta mig, men jag kunde inte höra något svar på de tydliga och exakta frågorna som ställs i detta betänkande. Om jag har förstått det hela rätt finns det en fråga i punkt 45 som ställs direkt till er, kommissionär Reding, och det är om ni, för kommissionens räkning, kommer att lägga fram ett meddelande inför rådet och Europaparlamentet som särskilt kommer att behandla Unescos konvention om kulturell mångfald. Om jag uppfattade er rätt talade ni utförligt om denna fråga, men jag fick inte reda på om parlamentet kan förvänta sig ett meddelande från er eller inte. Om svaret är ja, kan ni tala om för mig när, under årets lopp, ni har för avsikt att lägga fram ett sådant meddelande?

 Det finns mycket man kan säga om kulturell mångfald och hur viktig den är. Vi har inte tillräckligt med tid för det i den här debatten. Det är talande att vi diskuterar detta ämne kl. 23.50. Harold Macmillan – den brittiske premiärministern och farfar till en av ledamöterna här i parlamentet – som för mer än fyrtio år sedan ansökte om brittiskt medlemskap i EU sade att när man diskuterar saker som är viktiga för ett folk, skall man inte sälja ut familjesilvret. Det gäller helt klart för kulturella värden. Föredraganden har därför helt rätt i att kulturprodukter och -tjänster inte bör omfattas av den normala fria handelsmarknaden.
Kan vi lita på att våra regeringar bevarar vår nationella, europeiska och regionala kultur? I mitt eget land, där man kan säga att man inte längre undervisar i främmande språk, där historia bara bildar bakgrund för de aktuella frågorna och där Shakespeare uppenbarligen blivit för svår för engelska studenter, skulle de som säger ”Ja, vi kan lita på att våra regeringar bevarar vår kultur”, kanske vara dåraktiga. Förslagen om att detta bör bli föremål för internationella överenskommelser är riktiga, men vi bör också rikta oss direkt till våra egna befolkningar och våra egna studenter. Vi har mycket att frukta av internationaliseringen, särskilt från TV-mediet. Jag hoppas att parlamentet kommer att fortsätta att lägga fram positiva förslag som accepteras av både kommissionen och rådet, men jag väntar särskilt på ett svar från kommissionären på den fråga jag tog upp i inledningen. 
Junker (PSE ).
   – Fru talman, kommissionär Reding, mina damer och herrar! Jag skulle vilja ta upp ett särskilt område på vilket det hittills inte har funnits något skydd för kulturell mångfald på det sätt som detta parlament skulle vilja, och huruvida denna situation sannolikt kommer att bestå. Jag pratar om koncentrationen av elektroniska medier, särskilt TV, som är ett av de centrala medier som påverkar den allmänna opinionen. Att skydda mångfalden inom medierna är också ett viktigt inslag i skyddet av den kulturella mångfalden och den kulturella identiteten. Vi kan inte överlåta frågan om detta skydd till EU:s rättssystem, även om dagens beslut av den italienska författningsdomstolen är mycket glädjande. Jag hoppas innerligt att det internationella rättsinstrument som vi väntar på kommer att leda till att villkor som verkligen bidrar till att främja mediernas mångfald fastställs.
Kommissionär Reding! Ni har talat om strider och krig, och det är en stor strid vi nu står inför. Utan att vilja förringa era framgångar på andra områden, så har vi hittills lämnats utan trupper på detta slagfält, vilket lämnar en relativt besk eftersmak. Mångfald i fråga om åsikter och pluralism i medierna är värdefulla tillgångar, och det finns många positiva exempel på sådana medier i EU, trots de ökande hot vi står inför. Det är därför parlamentet vid upprepade tillfällen, men tyvärr utan framgång, under flera års tid har krävt ett direktiv som begränsar mediekoncentrationen. Jag skulle vilja upprepa detta krav i dag. Min grupp kommer därför även att stödja ett kompletterande ändringsförslag från Geneviève Fraisse, i vilket argumenten för detta fastställs och som förtjänar denna kammares stöd. Jag hoppas även att det får kommissionens stöd. 
Vallvé (ELDR ).
    Fru talman, kommissionär Reding! Först av allt skulle jag vilja gratulera föredraganden, Christa Prets, till hennes betänkande och även Nelly Maes, som föredragande av yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
I Europa finns både enighet och mångfald, och det är på kulturområdet som denna mångfald är mest tydlig och påtaglig. Det finns mångfald på EU-nivå, men även inom varje EU-medlemsstat, och ofta går dessa olika kulturer inom staterna utöver de nationella territoriella gränserna.
I detta avseende är förekomsten av flera olika språk i medlemsländerna, som till exempel mitt modersmål katalanska, som talas av tio miljoner människor, ett uttryck för denna mångfald. När vi talar om kulturell mångfald, i fall där denna kultur även har en olikartad historia, sina egna lingvistiska egenskaper och en strukturerad samhällsform, talar vi om nationer utan stat, ett fenomen som även existerar i Europeiska unionen.
I flera fall kommer dessutom dessa nationer utan stat till uttryck genom förekomsten, i just denna kammare, av politiska partier som inte svarar mot stater, utan i stället mot vissa territorier, till exempel det skotska nationalistpartiet, det baskiska nationalistpartiet och mitt parti.
I detta avseende anser jag att Europeiska unionen måste säkerställa att denna mångfald erkänns inom unionen. Vissa stater, till exempel den spanska staten, erkänner den genom dess officiella status, men detta statliga erkännande existerar inte när det gäller Europeiska unionen. Det är beklagligt att den europeiska konstitutionen inte har gjort några framsteg i denna riktning genom progressiva åtgärder, vilket den har i andra frågor.
Mångfald innebär även ett erkännande av existensen av immigration i Europeiska unionen, som kommer att bli omfattande framöver. 
Fraisse (GUE/NGL ).
    Fru talman, kommissionär Reding, mina damer och herrar! När jag talar om kulturell mångfald tror jag inte att jag kommer att låta lika optimistisk som de första talarna, särskilt inte ni, fru kommissionär. Och det av flera skäl.
För det första var det inte så länge sedan som denna konvention, eller detta internationella instrument, endast var en utopi. Jag kommer ihåg att jag, tillsammans med min grupp, organiserade ett offentligt samråd under hösten 2002, för att lägga fram denna idé för parlamentet. Jag anser att vi borde visa lite mer blygsamhet, och jag skulle inte vilja påstå att denna idé kom från Europa och från Europeiska unionen. Den kom bland annat från sådana länder som Kanada, och från länder runt om i världen som har upprättat förbindelser med vissa EU-länder. Även om det bara är att applådera det faktum att detta Utopia håller på att förverkligas inom Europeiska unionen anser jag därför att vi borde visa lite mer blygsamhet.
Anledningen till att jag uppmanar till blygsamhet är att jag inte vill att denna framtida konvention endast blir en i raden av deklarationer. Vi känner väl till deklarationer till förmån för kulturell mångfald. Vi kan göra dem, men sedan måste vi upprätta en restriktiv och rättslig konvention som gör det möjligt att lösa tvister inom ett visst sammanhang, nämligen ett marknadssammanhang. Jag skulle vilja påstå att även kulturell mångfald har att göra med marknaden. Vi får inte dölja det faktum att det är mycket svårt att kombinera kulturell mångfald och marknaden. Därför intar jag även en anspråkslös hållning i denna fråga och är inte alltid optimistisk.
Det tredje skälet till att jag inte låter särskilt optimistisk är att jag inte är riktigt säker på att vi verkligen är ett exempel för andra att följa, även om vi skulle vilja tro att vi är det. Är vi inom Europeiska unionen verkligen överens om att vi vill främja kulturell mångfald och, i så fall, vilken mångfald? Jag tror att om vi granskar verkligheten kommer vi att ha svårt att känna oss riktigt nöjda. Karin Junker har, liksom flera andra ledamöter, nämnt flera problem. Jag tror även att vi, här i mitten av Europa, och inte bara utanför det, har problem när det gäller att bevara och främja kulturell mångfald.
Jag skulle bara helt kort vilja ta upp frågan om det stöd som till exempel tillhandahålls genom statliga stöd, vilket som ni alla känner till är både tillfälligt och kränkande, och som på intet sätt fastställs i fördragens konstitutionella logik, eller på annat sätt. Kulturell mångfald är därför en rättighet, men det är en rättighet som vi måste bygga, och inte en anspråkslös rätt till kultur, utbildning och så vidare. Rätten till kulturell mångfald finns inte ännu, och jag kan bara hoppas att vi vet hur vi skall bygga den. 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
    Fru talman! Världen är inte till salu. Denna paroll för antiglobaliseringsrörelsen skulle kunna utgöra mottot för vår debatt. Om världen inte är till salu måste vi bekämpa doktrinen om en finansiellt solvent tillgång och efterfrågan, som påverkar alla delar av livet. Lyckligtvis håller en kamp mot denna desillusionerade värld på att organiseras. Några oss kommer inom kort att höra till de ledamöter av denna kammare som deltar vid det sociala världsforumet.
Språk, kulturer, kollektiva identiteter och människor har en okränkbar rätt att stå emot . I detta avseende är det betänkande som lagts fram ett steg i rätt riktning eftersom mångfald innebär liv, både för naturen och för kulturen. Den ständiga uppkomsten av liv måste bevaras, uppmuntras och stimuleras. Detta kommer inte att ske om vi inte respekterar principen om alla språks och kulturers likhet inför lagen. Jag skulle vilja, både till denna kammare och i en domstol, kalla som vittne de aktningsvärda språk och kulturer som än i dag diskrimineras, inte bara i sina respektive länder, utan även inom EU:s institutioner. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionär Reding, mina damer och herrar! Frågan om kulturell mångfald är en fråga vi ständigt måste diskutera. Vi behöver faktiskt inte gå lika långt som WTO. I detta parlament har vi vid upprepade tillfällen diskuterar huruvida kultur och marknaden är förenligt, till exempel i fråga om fasta bokpriser och copyright, och vi har märkt att det finns många vitt skilda åsikter, inte bara i denna kammare utan i vissa fall även mellan denna kammare och kommissionen. Även inom kommissionen har åsikterna varit vitt skilda, och jag hänvisar i detta sammanhang särskilt till den tidigare kommissionen. Detta är minsann en fråga som vi vid flera tillfällen har stridit om med kommissionär Karel van Miert.
Jag anser att kulturell mångfald, som en vettig motvikt till smältdegeln, är absolut nödvändigt, och jag är mycket tacksam mot Christa Prets för att ha utarbetat detta mycket omfattande och detaljerade betänkande. Jag tackar även kommissionär Viviane Reding för att, utifrån hennes perspektiv, ha lämnat en så detaljerad översikt av det arbete som utförs och för att ha påpekat att denna kammare är och kommer att förbli kommissionens, och särskilt kommissionär Redings, självklara bundsförvant.
Jag skulle särskilt vilja tacka Christa Prets för att hon i punkt 15 än en gång bekräftar detta parlaments uppmärksamhet på hur minoritetsbefolkningar och minoritetsspråk behandlas, bland dem också ursprungsfolkens språk, inom ramen för ett utvidgat Europa. Detta bör göras till ett villkor om kammaren godkänner detta betänkande.
Jag anser att i en utvidgad union bör detta inte bara vara tillämpligt på utvidgningsländerna, utan även på de nuvarande medlemsstaterna. Här brister det utan tvekan, genom att vi på området för kultur – till följd av vad jag anser vara den katastrofala principen om enhällighet – inte har kunnat initiera en gemensam politik för att ge minoritetsgrupper och minoritetsspråk vettiga alternativ för att utvecklas. Vi har här ett kärn-Europa som består av ett antal länder som till exempel Italien, som jag kommer ifrån, som har utfört ett banbrytande arbete, och jag säger detta som medlem av en minoritet som inte har italienskt ursprung, utan en tysktalande österrikisk minoritet i Italien. Det finns andra länder där denna utveckling tyvärr har varit trög, och jag anser att denna insats, samt avskaffandet av enhällighetsprincipen, kan leda till vissa resultat på detta område. Framför allt måste vi ta itu med farhågorna i de länder som hyser oro. Enligt min mening borde minoriteter och deras kulturer betraktas som broar och inte som bördor – och det är här som detta betänkande kan ge ett bidrag. 
Iivari (PSE ).
   – Fru talman! Det har talats mycket om att bevara och stärka det europeiska kulturarvet. För att kulturer verkligen skall blomstra behöver vi konkreta åtgärder likaväl som tal. Jag tror att betänkandet av min kollega Christa Prets kommer att hjälpa oss att göra vissa framsteg. Det borde finnas stöd för den konvention om kulturell mångfald som förslogs av Unescos generalkonferens.
Jag tycker att föredragandens tillvägagångssätt att ta upp kulturen som en del av alla olika politikområden inom EU är ett välkommet sådant. Det här sättet att behandla frågan borde utvidgas till att även gälla de praktiska åtgärderna. Programmet Kultur 2000 är det mest iögonfallande men inte alls det enda instrumentet. Pengar förs genom strukturfonderna in i projekt inom kulturområdet, men utnyttjandeandelen skulle kunna höjas med effektivare informationssystem. Lagstiftningen för den inre marknaden påverkar delvis kulturprodukternas, alltså konstens och konstnärernas, rörlighet. Vi stöter fortfarande allt för ofta på problem inom det här området, särskilt när det gäller beskattningen.
De mål som fastställdes i Lissabon med avseende på det europeiska informationssamhället har givit en ny dimension till kulturområdet. Tekniken ger fler möjligheter och redskap, men de måste utnyttjas i kulturens tjänst, inte tvärtom.
De europeiska kulturnäten är en viktig resurs i främjandet av kulturell mångfald. Jag hoppas att vi så snart som möjligt kommer att inrätta en rättslig grund som gör att de kan finansieras på lämpligt sätt.
Jag vill tacka föredraganden Christa Prets för hennes personliga insatser för att främja kulturell mångfald. Hon har anordnat flera symposier om europeisk konst den här mandatperioden i Europaparlamentet. 
Martelli (ELDR ).
    Fru talman! Vår föredragande sade helt riktigt att det är svårt och till och med riskabelt att ge en definition av kulturell mångfald, nästan som att ge en definition av själva kulturen. I den här resolutionen, som lagts fram just på grundval av ett koncept som är svårt och riskabelt, tvekar man dock inte, i 47 punkter, att framhålla en reglering, standardisering och ett främjande av så kallad kulturell mångfald. På det sättet lurar man alltså sig själv, i Internetåldern, att man kan stoppa avregleringen och globaliseringen av kultur, information och kunskap. På det sättet riskerar Europa, efter att tidigare ha riskerat att gå under på grund av nationalism, fascism och kommunism, i dag att gå under på grund av formalism.
Texten i den här resolutionen är ett tydligt exempel på det. Innehållet utmanar principen om att motverka motsatsförhållanden och till och med grundläggande sunt förnuft och stannar vid att lägga grunden för vulgär skenhelighet. Det är också skenheligt att betrakta alla typer av kulturprodukter för likvärdiga, inte bara med avseende på överlevnad utan även på främjandet, och likställa liberal kultur med auktoritär kultur, infibulationskulturen med den sexuella jämlikhetens kultur, toleransens kultur med rasismens och antisemitismens kultur.
Motstridigheterna i den här resolutionen återspeglar egentligen de motsatsförhållanden som finns i vår politik, där vi söker allierade i utvecklingsländer för att de skall skydda denna politik och skydda sig själva mot inkräktande från den amerikanska audiovisuella sektorn, under åberopande av respekten för kulturell mångfald, vilket sedan motiverar en fullständig finansiering av, till exempel, det franskspråkiga Afrika. Det är den kultur som, i assimileringens namn, bannlyste slöjor och andra religiösa symboler i klassrummen, men som däremot inte alls har några invändningar mot att de på ett auktoritärt sätt påtvingas människor i andra länder. Det är den kultur som hyllar europeisk demokrati, även när den är påtagligt frånvarande, och på ett rasistiskt sätt påstår att utvecklingsländerna inte är klara för den. Det är den kultur som vägrar ”exportera” frihet, men som inte tvekar att samarbeta med diktatorer och tyranner och i dag ignorerar islamiska oliktänkandes kamp på samma sätt som den tidigare ignorerade kommunistiska oliktänkande från Östeuropa.
I allt detta ser jag inte ett mer rättvist, mer respektfullt alternativ för att skydda människors kulturarv i Europa och i världen, utan snarare en konturlös, skenhelig och motstridig protektionism som skyddar den intellektuella, nationella och regionala eliten mot dynamismen och den kulturella konflikten som, i sig, alltid är ...
Cappato (NI ).
    Fru talman! Av betänkandet verkar det som om kulturens fiende är avregleringen av marknaderna och Världshandelsorganisationen och att enskilda stater är kulturens eller kulturernas bastion. Det är fel: det var enskilda stater och nationalistiska ideologier som tidigare raderade ut kulturer och folkslag. Kommissionär Reding! Kina har genomfört de värsta folkmord och kulturmord som man kan tänka sig och fortsätter att göra det: det tibetanska folket och deras kultur, Uighurfolket och deras kultur. Kina kan inte här i kammaren framhållas som ett exempel på ett fruktbart samarbete för kulturell mångfald, åtminstone inte om vi använder den gamla tanken bakom kulturrevolutionen som referens för ordet ”kulturell”.
Kulturell mångfald är inte, abstrakt sett, en rättighet. Det kan naturligtvis även vara resultatet av regler, men av regler som baseras på kommunikations- och yttrandefriheten och inte på protektionism – protektionism eller statliga kulturkommunikéer – eller på enskilda staters kulturella relativism. Vi vill naturligtvis att de här reglerna särskilt skall motverka att språken förstörs. Den politik som innebär att endast ett utländskt språk lärs ut i medlemsstaterna och de regler som styr EU:s institutioner motarbetar dock den anda av mångfald som man uppmanar till i resolutionen: EU-institutioner med enspråkiga eller tvåspråkiga organ som publicerar offentliga rapporter utan att ens ta fram dem på Europeiska unionens officiella språk.
I röstförklaringen kommer vi radikala ledamöter att hänvisa till våra förslag om att övervakningscentrumet för språkpolitik skall främja det internationella språket esperanto, för rätten till fri och icke-diskriminerande internationell kommunikation, att bevara och upprätthålla en språklig mångfald. 
Zabell (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären för alla hennes insatser till förmån för europeisk kultur och föredraganden Christa Prets för det arbete hon lagt ned och framför allt för hanteringen av de många ändringsförslagen.
Mitt land, Spanien, är ett land med stor kulturell mångfald och rikedom, och vi är naturligtvis stora förespråkare för en kulturell mångfald. Jag skulle dock vilja säga att vi hellre skulle ha velat att betänkandet hänvisade till de kulturella identiteternas mångfald i Europeiska unionen i stället för till kulturella identiteter som inte är enhetliga.
Den inriktningen tycker vi, allmänt sett, är ganska negativ. I många länder i Europa är ju verkligheten dessutom sådan att de kulturella identiteterna inte är enhetliga, just för att de är plurala, och vi får inte glömma att det är en av våra stora tillgångar.
Vi får inte glömma att varje medlemsstats rätt att definiera, tillämpa och anta sin egen kulturpolitik är föremål för nationell lagstiftning, och därför måste det här ske i enlighet med deras respektive nationella lagar.
Slutligen skulle jag vilja säga att jag, med tanke på att det finns skilda ställningar och intressen i den här frågan i Europeiska unionen, tror att det vore bra om vi överlät detta till Unesco också. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag skulle först naturligtvis vilja gratulera föredraganden till hennes initiativ och även gratulera kommissionären till hennes anförande – och jag tog mig friheten att göra några anteckningar under hennes tal, som jag kommer att citera när vi talar om kulturell mångfald i andra sammanhang.
Jag talar här i kammaren i egenskap av spanjor, som ledamot av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och som bask. Jag kommer från ett land där vi har vårt eget språk utöver kastilianskan, och det är baskiskan, ett land med en kultur som går tusentals år tillbaka i tiden, liksom vårt språk.
Jag håller med föredraganden om vikten av att bevara en språklig mångfald. Jag håller också med om att vi måste övervaka behandlingen av minoritetsspråk, inbegripet ursprungsspråk.
I ett allt mer enat Europa, i en allt mer globaliserad värld, måste vi vara särskilt uppmärksamma på den kulturella mångfalden. Europas välmåga – och det som skiljer oss från andra regioner i världen, som kommissionären sade – handlar otvivelaktigt om vår kulturella mångfald, och vi måste försöka exportera den modellen.
Vi måste förhindra att unionen blir ett medel för standardisering, och jag skulle vilja påpeka att i inledningen till utkastet till konstitution talades det om ett ”Europa förenat i mångfald”.
Vi måste dock förhindra att kulturell och språklig mångfald utnyttjas för politiska syften. Vi får inte acceptera tanken att försvaret av språk eller kultur, som ju tillhör oss alla, kan användas som ett politiskt vapen, en missil, eller till och med som ett medel för eventuell diskriminering eller splittring mellan oss. Varken språk eller försvarandet av språk kan vara ett skäl till diskriminering. Låt oss komma ihåg att den aspekten tas upp i utkastet till konstitution. Vi måste respektera kulturell och språklig mångfald, det är sant, men vi får inte införa tvång. Respekt för mångfald innebär också respekt för de människor som talar ett annat språk.
 måste utan tvekan bevaras i Baskien, men vi får inte tvinga på det på andra eller diskriminera dem som inte talar det språket. Vissa nationalistpartier som har försökt att använda språk som ett politiskt redskap har gått över från rasnationalism till språknationalism. Jag tror att kultur är ett arv för oss alla; vi måste alla försvara den, och ingen får lägga beslag på den för sig själv.
Låt mig avsluta med att citera grundlagen där det står att medan Europas folk är stolta över sin egen nationella identitet och historia så är de fast beslutna att överbrygga sin historiska splittring och, allt mer förenade, att skapa ett gemensamt öde.
Reding,
    Fru talman! Ni förstår säkert att jag, med tanke på det lilla antalet kämpar i salen, inte skall svara alla de som har lämnat kammaren – och kvart över tolv på natten har jag förståelse för det. Jag skulle dock ändå vilja säga några ord som jag föresatt mig att ta upp. Jag talar till er här som luxemburgska, och det var denna luxemburgska som, tillsammans med er, utvecklade det europeiska språkåret. Det året gällde alla språk utan undantag, vare sig det rör sig om erkända språk, ej erkända språk, majoritetsspråk eller minoritetsspråk. Jag gjorde det för att jag alltid hävdat att det inte finns några stora eller små språk: det finns bara modersmål, och de är alla, per definition, stora.
Vi skall fortsätta på den vägen. Vi har helt riktigt grundat vår handlingsplan om språk på denna flerspråkighet, och låt mig tala om för er att flerspråkighet omfattar de av våra språk som inte är officiella, men det omfattar absolut inte esperanto eftersom vi har tillräckligt många levande språk som har det svårt utan att dessutom skapa konstgjorda språk. Låt oss därför lära våra barn språk, och i det avseendet är jag glad att nästan alla – jag skulle faktiskt kunna säga alla – våra utbildningsministrar anstränger sig, och vissa av dem måste börja från noll. De anstränger sig att införa språkundervisning i grundskolan. Under de två senaste åren har enorma framsteg gjorts. Vi har fortfarande långt kvar, men det går framåt, och åtminstone de ministrar som inte anstränger sig har ett dåligt samvete. Det är upp till er, ledamöter i Europaparlamentet, att fortsätta ge dem dåligt samvete så att reformer införs på lokal, regional och nationell nivå. Dessutom upprepar kommissionären till varje minister han träffar att en fortsatt flerspråkighet i Europa är en fråga om överlevnad.
Nu skulle jag bara vilja svara på vissa specifika frågor, även om de ledamöter som ställde dem inte längre är kvar i kammaren. På frågan om Unesco och våra allierade så är det tydligt att i Unesco behöver vi alla länder för att få en majoritet för att anta en konvention om kulturell mångfald. Vi behöver dessutom fungera som en förebild för kulturell mångfald på världsnivå. Det vi då försöker göra – och vi lyckas genom att fungera som förebild och yrka på respekt för minoriteter – är att få igenom förändringar i inställningen, särskilt i de länder – och vissa av dem har nämnts här – som är mycket långt från att vara perfekta, och vi vet alla vilka de är. Ni vet det, ni som är ledamöter av Europaparlamentet, eftersom ni ständigt diskuterar den frågan, men vi kan endast hjälpa dessa minoriteter genom att ta dem med oss och tala om för dem att vi inte kommer att tillåta att de åsidosätts, inte genom att bygga en mur mellan de som har rätt och de som har fel.
Jag skulle vilja ge er ett mycket specifikt exempel. I maj förra året öppnade vi för första gången filmfestivalen i Cannes med Europeiska filmdagen. Tjugofem ministrar, stolta över filmindustrin i sina länder, åtföljda av unga, välkända producenter, visade världen hur stor vikt de fäster vid filmen.
På eftermiddagen under Europeiska filmdagen organiserade vi tillsammans med våra partner från hela världen en konferens om film i världen. Det var för att låta dem vars röster sällan hörs för en gångs skull göra sina röster hörda och ge chansen till minoritetsfilmer som, utan europeiskt stöd, aldrig har fått en möjlighet att synas. Det är så den europeiska politiken borde se ut. Det är en politik som ställer upp en förebild och som visar upp vår unika modell.
Jag skall nu besvara Christopher Beazleys fråga, som var mycket specifik. Han undrade om vi skulle lägga fram ett meddelande angående Unesco. Herr Beazley! Jag vet inte om ni lagt märke till det, men i augusti offentliggjorde kommissionen, så vitt jag vet för första gången i Europeiska unionens historia, ett meddelande om Unesco, vilket tjänade som ett sätt att få saker och ting i rörelse. Vi har nu vunnit ett slag. Jag säger ”slag” eftersom kriget inte är slut än. Grupperna hoppas – och den första har redan börjat sammanträda – att det nu kommer att föras diskussioner på Unesconivå. Jag tror att internationella förhandlingar, i ordets rätta bemärkelse, kommer att kunna inledas i slutet av 2004 eller i början av 2005. Då, när vi har början till en text, kommer vi att kunna definiera vad Europa försöker uppnå i de här förhandlingarna. Det räcker inte att komma ut med ett meddelande var tredje månad. Det skulle vi inte nå någonstans med. Jag är förespråkare för det som tyskarna kallar , vilket betyder att jag vill vidta åtgärder som kommer att ge resultat. Vårt meddelande i somras gjorde att vi kunde få saker och ting i rörelse och visa att Europa deltog i utformningen av ett internationellt instrument. Så snart diskussionerna givit sina första resultat så kommer vi att förklara vad vi vill skall vara huvudmålet i debatten. Låt oss därför vara effektiva och inte militanta bara för sakens egen skull.
Jag måste tyvärr säga till Karin Junker att när det gäller mediekoncentration så kanske vi har samma utgångspunkt men grundar oss även på samma fördrag. Det fördraget hindrar kommissionen från att föreslå några instrument för harmonisering, bevarande av mångfald eller pluralism i medierna. Då fördraget ser ut som det gör och kommissionen är fördragens väktare kan jag inte göra mer än så. Jag skulle aldrig få kommissionens godkännande om jag avviker från fördraget. Vi kan bara hoppas, fru Junker, att det nya fördraget, som många ledamöter tydligt sagt, kommer att innehålla mycket starkare element angående sådan mångfald i alla dess aspekter, eftersom det är mångformigt. Det handlar inte bara om dans och konst utan även – och framför allt – om språk, minoriteter, film och pluralism när det gäller uttrycksformer, med andra ord medier och audiovisuell teknik. Det är därför som jag skulle vilja att det nya fördraget ger fler möjligheter för i första hand företrädare för folket, men även för kommissionens initiativ som är avsett att gå ytterligare ett steg framåt.
Det har sagts att världen inte är en handelsvara, och det gäller i ännu högre grad för kulturen. I det avseendet tror jag att kommissionen, genom sin åtgärd, mycket tydligt har visat, inte bara när det gäller utrikeshandel utan även när det gäller godkännandet av nationella bidrag, till exempel till film och till offentliga TV-stationer och så vidare, att den inte är beredd att acceptera att kulturen betraktas som en handelsvara. Även om den inte är en handelsvara så har dock kulturen sitt pris, och vi måste betala det. Det är därför upp till oss att övertyga nationella regeringar och göra det möjligt för Europa att kunna investera tillräckliga resurser för att se till att de här kulturerna överlever. Det måste vara möjligt för Europa att fungera som ett levande exempel inför världens blickar, så att vi kan förändra den världen. Även om det vi upplever när det gäller mångfald och respekt för andra inte är perfekt så är vår förebild fortfarande värdefull. Låt oss leda vägen, och världen blir en bättre plats för det här. 
Talmannen. –
   Tack, fru kommissionär Reding.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.
(1)
Dillen (NI ),
   . – Jag kommer från ett land, Flandern, vars kultur i decennier var förlamad på grund av de franskspråkiga belgarnas dominans. Till och med i dag behandlas den nederländska kulturen och det nederländska språket, särskilt i de flamländska områdena runt Bryssel, med förakt av den i antal dominerande franskspråkiga minoriteten. Till och med inom EU ignoreras nederländskan ibland; den har till exempel försvunnit som arbetsspråk i sådana institutioner som Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller). Jag är därför väl placerad att veta att EU-institutioner själva är skyldiga när det talas om att inte respektera kulturell mångfald eller när det sägs att språklig mångfald också skall respekteras. Detta betänkande, som innehåller ett stort antal lovvärda rekommendationer, kommer inte ett ögonblick för tidigt, och jag hoppas att de goda avsikterna att, efter EU:s utvidgning, skydda alla de språk som talas i ett Europa med 25 medlemsstater den här gången inte förblir ett tomt löfte. Jag betonar att även minoritetsspråk, som walesiska och bretonska, förtjänar att främjas med EU-stöd. Europa borde, när det gäller kultur, först se om sitt eget hus innan man försöker nå moraliska höjder för hela världens räkning. 


 – Kolleger! Det bereder mig stor glädje att i dag hit till Europaparlamentet i Strasbourg få välkomna Unionen Serbien och Montenegros president, Svetozar Marovic. Herr president! Ni har kommit till Europaparlamentet i ett avgörande skede i förbindelserna mellan Serbien och Montenegro och Europeiska unionen – och på vissa sätt även i ett avgörande skede för Serbien och Montenegro själva.Det nya EU, som snart består av 25 medlemsstater, har sett fram emot reform- och förändringsprocesserna i ert land och i regionen i stort med hopp och förväntan under de senaste åren. Vi har också med sorg och stor oro bevittnat det avskyvärda mordet på Zoran Djindjic förra året. Det var en mörk stund som återigen påminde oss om att vi som demokrater inte kan ta de framsteg som gjorts och som behöver göras för givna i Serbien och Montenegro eller i regionen i stort, och som påminner oss om vår plikt att bry oss om varandra och arbeta tillsammans för att stödja de krafter som vill ha förändring, reformer och demokrati. Av den anledningen hoppas vi i Europaparlamentet att resultatet av det senaste valet i Serbien inte kommer att leda till ett återuppväckande av den nationalism som har haft så tragiska konsekvenser för regionen.Jag välkomnar er i dag som en ledare vars ord och handlingar ger oss anledning till optimism. Ni, herr president, har på många sätt blivit en symbol för det bästa av det vi hoppas på i er region. Era försoningsåtgärder nyligen, som ni först tog initiativ till mellan er själv och Kroatiens president och sedan, i november mellan er själv och Bosnien och Hercegovina, är berömvärda insatser för försoning. Dessa kraftfulla åtgärder är i grunden europeiska. De påminner oss om en av våra grundares, Robert Schumans, ord när han talade om kraften i kreativ försoning. Vi behöver sådana idéer och sådana män och kvinnor med politiska visioner och mod i länderna i västra Balkan i dag. Jag tackar er för det ledarskap ni har visat på detta område.Det är viktigt att vi nu, bortom deklarationer och slutsatser från toppmöten i rådet, utvecklar praktiska referenspunkter för den demokratiska utvecklingen mellan EU och staterna i er region.Herr president! Via er vill vi säga till Serbiens och Montenegros folk – och i ett bredare perspektiv, till alla folk på västra Balkan – att vi i Europaparlamentet är beredda att slå följe med er på den vägen. Ni skall inte behöva känna att ni måste vandra den vägen ensamma.Det gläder mig att få inbjuda er att tala till Europaparlamentet. 
Marovic,
    Herr talman, ärade ledamöter! Det är en ära för mig att få tala till er så här i början av detta år, då vi väntar oss att få se en ännu snabbare takt i vårt närmande till de europeiska strukturerna.
Det är min fasta övertygelse att de kommande politiska dialogerna och slutförandet av genomförbarhetsstudien kommer att bli ännu ett stort steg mot ett stabiliserings- och associeringsavtal mellan vår union och EU. Det kommer att få en avgörande betydelse. Om vi inte får en positiv bedömning i genomförbarhetsstudien och om arbetet med att sluta ett stabiliserings- och associeringsavtal mellan Serbien och Montenegro och EU inte påskyndas, kommer europeiseringsprocessen och den utveckling som är nödvändig för att kunna ge alla ett bättre liv att gå långsammare.
Det är därför vi förväntar oss och uppmanar alla i EU att tillsammans återuppta arbetet med att skynda på europeiseringsprocessen, med ännu mer entusiasm, inte bara för att trygga Serbien och Montenegros framtid i Europa, utan också för att trygga den så viktiga säkerheten, stabiliteten och utvecklingen i hela den västra Balkanregionen.
I denna process spelar Unionen Serbien och Montenegro en oerhört viktig roll, inte bara av geostrategiska eller säkerhetspolitiska skäl, utan i ännu högre grad för att främja demokratiska och europeiska standarder i arbetet för att lösa de återstående frågorna i denna region när det gäller europeisk integrering, bland annat frågan om Kosovo, som verkligen är särskilt viktig.
Det är bara genom dialog och endast dialog, som vi, med respekt för FN:s resolutioner och det internationella samfundets aktiva roll och ansvar, kan eliminera hotet från etniska spänningar och påtryckningar, framför allt för den icke-albanska befolkningen. Serbien och Montenegro stöder politiken för standard före status, för det är bara ett Kosovo med flera etniska grupper, ett Kosovo som är säkert och fritt för alla de som vill återvända dit och leva där, ett Kosovo med europeiska normer, som kan bli ett land av möjligheter och utveckling för alla sina medborgare.
Genom historien har länderna på Balkan ofta betalat det tragiska priset för intolerans. Det var framför allt medborgarna och folken i dessa områden som föll offer den typen av politik. Jag är säker på att vi alla har blivit mognare i dag och att vi inser att en modern, utvecklad och demokratisk värld för alla länder i västra Balkan bara kan förverkligas genom politisk dialog, kompromisser och förhandlingar. Radikalisering har en förmåga att driva oss bakåt. Det är bara genom överenskommelser och dialog som vi har möjlighet att skapa ett tolerant, multietniskt, multireligiöst, stabilt europeiskt samhälle. Det är vår vision, vårt politiska mål och vårt hopp.
De företrädare för EU som kommer att besöka vårt land om några dagar kommer att kunna konstatera att reformprocessen i omvandlingen av Serbien och Montenegro inte har avstannat, även om förra året innehöll enorma politiska utmaningar, globalt, regionalt och hemmavid.
Jag vill påminna om att mordet på Serbiens premiärminister, Zoran Djindjic, med alla dess tragiska följder, enligt många i första hand syftade till att förhindra förverkligandet av Unionen Serbien och Montenegro och åstadkomma en allmän destabilisering i regionen. Vårt land har också stått emot den här typen av utmaning. Vi har upprätthållit säkerheten och Unionen Serbien och Montenegro har inte bara bildats utan också blivit medlem av Europarådet och jämbördig deltagare i den europeiska integreringsprocessen. 
Jag vill inte dölja det faktum att vi hade förväntat oss att kunna göra snabbare och intensivare framsteg när det gäller att ansluta oss till Europa och kanske framför allt när det gäller att mötas av större förståelse. Det är mycket möjligt att även Europa hade högre förväntningar. Men jag tvivlar inte på att önskan om att vårt land skall ansluta sig till den stora europeiska demokratiska familjen är ömsesidig. Därför är det upp till såväl oss som Europa att undersöka var vi begick misstag så att vi kan undvika ännu fler misstag i framtiden och göra vårt yttersta för att uppnå vårt gemensamma mål, som helt säkert kommer att föra Serbien och Montenegro, och västra Balkan, mot ett europeiskt liv och europeiska värderingar.
För att vara ärlig var vårt största misstag att vi ibland var sent ute. Å andra sidan var gensvaret från omvärlden, eller för att uttrycka mig mer exakt, gensvaret från vissa institutioner, ibland överilat, eller mycket svårt att förstå för vår allmänna demokratiska opinion. Många globala analytiker lade märke till detta och påtalade en mängd negativa följder som hotade att försena de reformrelaterade demokratiska åtgärder som vår union vidtog, framför allt de senaste fyra åtalen som väcktes av internationella krigsförbrytartribunalen i Haag före valet i Serbien.
Det är svårt att bli anklagad för att inte samarbeta med krigsförbrytartribunalen i Haag på det sätt som människorna i Haag önskar, trots de uppenbara resultat som vi har åstadkommit på detta område. Det är också svårt att utsättas för påtryckningar från vissa medborgare som ofta anser att vårt samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien – vilket bygger på genomförandet av lagen om samarbete med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien som unionens parlament antagit – går till överdrift från Serbien och Montenegros demokratiska myndigheters sida, och att detta är skadligt för landets egna medborgare.
Jag vill försäkra er om att vi vill samarbeta med tribunalen i Haag i framtiden, enligt gjorda åtaganden, antagna internationella instrument och vår nationella lagstiftning. Vi förväntar också att mötas av förståelse från det internationella och nationella samfundet i denna uppgift och att de samarbetar med oss. Detta blir ytterligare en bekräftelse på att vi på allvar anslutit oss till och hör hemma bland värderingarna i den civiliserade och demokratiska värld som ni arbetar för i denna vördnadsvärda kammare.
Vi vill inte vara gisslan hos det förflutna, eller hos tribunalen i Haag, eller hos generalerna. Vi går bara med på att vara vår egen framtids gisslan, för våra efterkommandes skull, de generationer som vill ha ett likvärdigt liv tillsammans med sina medmänniskor i Europa och resten av världen.
Serbien höll nyligen tidiga parlamentsval i önskan att stabilisera de politiska förhållandena. Majoriteten av medborgarna stödde de demokratiska krafterna. Oavsett hur man kommenterar resultatet av dessa val, så är det ett faktum att de demokratiska krafterna fick mer än 60 procent av rösterna och dessutom, det skedde nu: inte i kamp mot Milosevic, utan i kamp för en demokratisk och europeisk framtid för Serbien och Montenegro. Detta är inte en tid av större radikalisering, utan en tid då vi i Serbien och i Montenegro måste göra allt i vår makt för att få ett så brett nationellt samförstånd som möjligt när det gäller Serbiens och Montenegros prioriteringar i fråga om Europa och utvecklingen. De demokratiska krafterna vägleds redan av detta behov. Som ni vet arbetar de just nu för att bilda en ny demokratisk regering, som kommer att göra det möjligt att gå vidare med demokratiska, reforminriktade och pro-europeiska processer i hela Unionen Serbien och Montenegro. 
Det har gjorts en hel del på politisk och ekonomisk nivå tidigare. Det bekräftas av det faktum att inte ens i detta uppenbara politiska vakuum har det förekommit någon valutainstabilitet, utan tvärtom har flera stora kontrakt om kapitalinvesteringar undertecknats med flera välkända globala företag.
Serbien och Montenegro har fortsatt att genomföra handlingsplanen för att harmonisera Serbiens och Montenegros ekonomiska system, och till Chris Patten vill jag säga att ja, vi har fortfarande problem kvar att lösa, men vi har en bestämd önskan att slutföra genomförbarhetsstudien inför förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal med EU.
Vi har genomfört reformer av utbildningsväsendet, vilket innebär att vårt land nu har undertecknat Bolognaförklaringen. Det finns ett helhjärtat stöd för våra reformer på domstolsområdet. Vi har fullt samarbete i kampen mot organiserad brottslighet, vilket också visar sig i de rättegångar som har inletts i den särskilda domstolen för organiserad brottslighet. Som ni vet har vi inrättat en särskild domstol för krigsförbrytelser, och vi väntar oss att den också snart kommer att pröva fall som krigsförbrytartribunalen i Haag har hänvisat eller kommer att hänvisa till den nationella domstolen.
Vi har reformerat försvarsmakten. Vi har infört full demokratisk och civil kontroll över militären. Militärtjänstens längd har förkortats, och vi har inlett en demilitariseringsprocess av våra gränser.
Vi förväntar oss att Serbien och Montenegro tidigt under året slutligen kommer att få vara med i programmet Partnerskap för fred. När det gäller regionen var de ömsesidiga ursäkterna för brott i f.d. Jugoslavien, som nämndes av den ärade talmannen för ert parlament, Pat Cox, inte bara tomma ord. Vi fortsatte att stärka det regionala samarbetet och de goda förbindelserna med våra grannar genom att införa en mer liberal visumpolitik. Serbien och Montenegro har avskaffat tidigare visumkrav för inresa i över 40 länder. Vi skapade förutsättningar för att flyktingar och internflyktingar skulle kunna återvända och skapade ytterligare konkret ekonomiskt och kulturellt samarbete.
Men ursäkter handlar om behovet av att fullt ut erkänna sitt förflutna och ta ansvar för det. Det är bara så vi kan gå framåt. Perfekta och oskyldiga människor kan vandra i skyarna. Vi syndiga människor här på jorden måste ha modet att erkänna våra misstag, ställa dem till rätta och skapa nya förbindelser. Villfarelserna i det förflutna har straffat många nationer på Balkan som svepts med av historiens våldsamma vindar.
Det finns nästan 650 000 flyktingar och internflyktingar i Serbien och Montenegro för närvarande, de flesta serber från Krajina, Bosnien och Kosovo. Det talar sitt tydliga språk om vilka uppoffringar dessa människor tvingades till av en politik som satte nationella önskningar högre än verkligheten.
Varje politik som bara strävar efter att uppfylla sina egna önskningar och som inte inser behovet av att få till stånd realistiska, moderna och politiska lösningar på olösta problem är en blind politik. Medborgarna i Serbien och Montenegro, som fallit offer för en period i det förflutna och för en sådan politik, förväntar sig med rätta i dag en förståelse och en ursäkt för allt de fått utstå under den perioden av villfarelser och förhoppningar. Det är en villfarelse att tro att det går att leva ensam, utan samarbete med Europa och världen, utan att arbeta för historiska vänskapsband och utan att skapa en gemensam, stabil, blomstrande, demokratisk och europeisk framtid för alla nationer och stater.
Den här känslan av förståelse och ursäkt är något jag känner djupt inom mig som president för Serbien och Montenegro och är också något som jag förväntar mig att möta från alla våra vänner. Jag säger det här eftersom Belgradavtalet har gett positiva resultat. Belgradavtalet, som upprättades genom en demokratisk överenskommelse mellan Serbien och Montenegro, med stöd från EU, har resulterat i de goda förbindelser som vi nu har mellan Serbien och Montenegro i motsats till förbindelser som präglas av bristande förståelse och konflikter. Nu använder vi dialog för att komma överens i frågor av gemensamt intresse för unionen, utan att rösta bort eller sätta någondera stats autonomi på spel.
Våra institutioner tar i allt större grad det fulla ansvaret för ett enhetligt genomförande av den konstitutionella stadgan. Dessa åtgärder har tillsammans med statsregeringarnas ansträngningar fört Serbien och Montenegro närmare Europa och den europeiska integreringsprocessen än någonsin tidigare. Detta är ett av de viktigaste målen för unionens verksamhet i enlighet med Belgradavtalet och den konstitutionella stadgan.
Som president för Unionen Serbien och Montenegro är jag övertygad om att undertecknandet av Belgradavtalet och den konstitutionella stadgan för den nya unionen mellan Serbien och Montenegro var ett bra beslut under de rådande omständigheterna och att det nu är vår uppgift att på alla nivåer utföra våra plikter på ett ansvarskännande och effektivt sätt i enlighet med det ansvar vi har tagit på oss. Det ekonomiska och politiska stöd som Europa utlovat kommer med all säkerhet att bidra till detta i största möjliga utsträckning. Erfarenheterna från f.d. Jugoslavien och världen i övrigt har visat att – för att använda modern politisk jargong – moroten alltid är mer effektiv än piskan. Vi är till och med redo att låta Europa sätta en tidsfrist inom vilken vi skall uppfylla dess förväntningar för vart och ett av dess konkreta initiativ.
Det är den formen av stimulans och uppmuntran som vi ser fram emot att få av EU, framför allt när det gäller utarbetandet av genomförbarhetsstudien. Därför är jag säker på att om studiens resultat är positiva, och om vi ingår stabiliserings- och associeringsavtalet i tid, kommer detta att garantera att Serbien och Montenegro kommer att gå mot integrering i Europa. Vi arbetar alla mycket hårt och uppriktigt för att åstadkomma en situation där vi delar de gemensamma värderingarna i en fredlig, demokratisk och civiliserad värld.
Jag hälsar er på Serbiens och Montenegros vägnar: deras medborgare, deras förhoppningar och deras förväntningar på det liv vi vill dela med länderna i regionen och med alla nationer i Europa.
Talmannen. –
   Jag vill tacka er, president Marovic, för ert tal till kammaren i dag och för att ni gav detta parlament ett budskap om ert europeiska perspektiv och engagemang.
