Förberedelser inför vårtoppmötet (Bryssel den 21-22 mars, 2003)
Talmannen.
Den första punkten på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om förberedelserna inför vårtoppmötet 2003 (Bryssel, 21-22 mars 2003).

Yannitsis
Herr talman för Europaparlamentet, herr kommissionsordförande och kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Dagens debatt om vårtoppmötet är speciellt betydelsefull. I dagens politiska klimat måste Europeiska unionen lyckas, så att vi vid detta toppmöte kan åstadkomma framsteg i en rad viktiga frågor, som kommer att visa i vilken utsträckning vi kan stärka begreppen förtroende, säkerhet och optimism i vårt Europa. Konkurrenskraft, sysselsättning, social sammanhållning och hållbar utveckling är våra instrument för att lyckas med dessa mål. Vi vill att rådets möte i mars skall ge tydliga signaler om att Europa, trots dagens besvärliga situation, fortsätter att fatta beslut, som skapar positiv dynamik och framtidsutsikter. Med detta perspektiv för ögonen skall jag utveckla det grekiska ordförandeskapets tankar och planering, och jag kommer att lyssna uppmärksamt på de frågeställningar som kommer att formuleras av ordförande Prodi och av Europaparlamentets ledamöter. En strategi med en sådan inriktning kommer att krönas med framgång genom att utnyttja kreativiteten och stödet från alla aktörer, rådet, kommissionen, Europaparlamentet och, naturligtvis, de samhälliga krafterna.
Mina damer och herrar! Alltsedan 2000 har det gjorts betydande framsteg i många frågor som gäller Lissabonstrategin. Helt nyligen lyckades vi komma fram till en bra överenskommelse om liberaliseringen av energimarknaden, det enhetliga europeiska luftrummet, skattepaketet, och det har också gjorts framsteg på området finansiella tjänster. Men fortfarande släpar tillämpningen och förverkligandet efter i en rad frågor.
Det är sant att vi i dag befinner oss vid en kritisk vändpunkt. Vårtoppmötet 2003 kommer att genomföras i en ny politisk och ekonomisk situation med betydande problem men också med möjligheter i jämförelse med det förflutna.
Lågkonjunkturen i många av OECD-länderna, den ökande internationella spänningen och den osäkerhet som detta leder till påverkar i hög grad Lissabonstrategin, och vi kan faktiskt konstatera att tempot har blivit långsammare, när det gäller att uppnå strategins mål på medellång sikt. Resultatet av vårtoppmötet kommer att få betydande konsekvenser för möjligheten att uppnå Lissabonmålen, och vi måste se till att Europa på medellång sikt skall kunna råda bot på denna osäkerhet.
Det grekiska ordförandeskapet är fullt medvetet om att Lissabonstrategin i dag mer än någonsin måste behålla sin aktuella karaktär. Jag skulle också vilja försäkra er om att det grekiska ordförandeskapet parallellt med sina mål i olika frågor eftersträvar att upprätthålla en omvittnat svår balans, så att Lissabonstrategins reformer verkligen blir heltäckande, samordnade och ömsesidigt kompletterande. Efter besluten i Lissabon är Europeiska unionen inte bara en union med en ekonomisk politik, det är en union som vill driva en politik som gäller sysselsättning, sociala frågor och själva kvaliteten i utvecklingen. Denna balans kan inte uppstå av sig själv på ett automatiskt sätt. Det grekiska ordförandeskapet vill bredda begreppet ekonomi, så att det också innefattar socialt ansvarstagande och hållbar utveckling.
Mina damer och herrar, den svaga ekonomiska utvecklingen under de senaste åren, liksom också den växande oron över hur ekonomin kommer att utvecklas i framtiden, fruktan för en ny ökning av arbetslösheten, utvecklingen på miljöområdet men också den utbredda pessimismen på de internationella marknaderna, en pessimism som beror på oron över företagens problem och deras allt dystrare prognoser, allt detta gör det alldeles nödvändigt att åstadkomma framsteg i dessa frågor. Inom dessa ramar har ordförandeskapet definierat en rad viktiga frågor av primärt intresse, ekonomiska reformer och konkurrenskraft, sysselsättning, social sammanhållning och hållbar utveckling.
I fråga om ekonomiska reformer och konkurrenskraft vill jag ta upp sex punkter: den makroekonomiska politiken, frågorna om öppnande av marknaderna för finansiella tjänster, energi- och transportfrågor, utveckling av företagsamheten, i synnerhet när det gäller små och medelstora företag, betydelsen av forskning och teknik och politiken för informationssamhället, betydelsen av utbildning som en avgörande investering i kunskap och humankapital och, slutligen, sammanbindandet av de olika kommunikationsnäten. Jag skall helt kort beröra var och en av dessa punkter:
Ett viktigt medel är att säkerställa makroekonomisk stabilitet; överensstämmelse med stabilitets- och utvecklingspakten. Vidare, i fråga om beskattning av banksparande känner ni säkert redan till att ekonomi- och finansministrarnas råd vid sitt nyligen hållna möte, efter fjorton års diskussioner, kom fram till en mycket viktig överenskommelse om automatiskt informationsutbyte. Ännu en viktig fråga på skatteområdet är att fortsätta arbetet med frågan om skatt på energi, så att man kan komma fram till en politisk överenskommelse. Jag skulle vilja säga att vi i dagens läge är speciellt intresserade av makroekonomiskt management, och Ekofin följer, i samarbete med kommissionen, utvecklingen mycket uppmärksamt för att kunna utforma de beslut som krävs.
Ordförandeskapet anser vidare att skapandet av en enhetlig finans- och kreditmarknad är en viktig fråga för att förbättra unionens inre marknad. En sådan enhetlighet ökar investerarnas förtroende för marknaderna och bidrar till ekonomisk utveckling, sysselsättning och välstånd. Därför satsar vi speciellt på framsteg för dessa båda handlingsplaner, dvs. finans- och kredittjänster och företagskapital.
Det är angenämt för mig att kunna konstatera att arbetet i fråga om de båda handlingsplanerna fortsätter i ett tillfredsställande tempo, och vi räknar med att få en rapport om vad man åstadkommit vid vårtoppmötet 2003. Viktiga frågor för ordförandeskapet är direktivet om pensionsfonderna, direktiven om kapitalplaceringar. Vidare kommer man att diskutera kommissionens förslag om bolagsledning. Det grekiska ordförandeskapet är positivt till Winters rapport och inser behovet av att modernisera bolagsrätten, speciellt i fråga om bolagsledning.
När det gäller offentlig upphandling, som Europeiska kommissionen har lagt fram ett förslag om, kommer vi att arbeta för att uppnå reella framsteg. Som ett led i stärkandet av konkurrensförmågan syftar våra ansträngningar i fråga om sammanbindning av kommunikationsnäten till en fullständig och fungerande liberalisering av energi- och transportmarknaderna. I fråga om energi kommer ordförandeskapet att göra alla tänkbara ansträngningar för att möjliggöra överenskommelsen om en fullständig och fungerande liberalisering av marknaden under hänsynstagande till skyldigheterna i fråga om allmänintresset, distributionssäkerheten och skyddandet av känsliga områden och befolkningsgrupper.
På transportområdet kommer vi att prioritera en utvidgning av de transeuropeiska näten till att även omfatta de nya medlemsstaterna, vidare antagandet av det andra paketet med lagförslag om järnvägarna och om säkerheten på landsvägarna. När det gäller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, anser vi att det är ett mycket intressant förslag, speciellt i en situation med privatisering och konkurrens på områden av större betydelse för hela samhället. Vi avvaktar med speciellt intresse kommissionens förslag i denna fråga.
På konkurrensområdet fäster vi speciellt stor vikt vid stöd till företagandet, på grund av dess betydelse inte bara för den ekonomiska utvecklingen utan också för social sammanhållning, sysselsättning och regional utveckling. Vi skall försöka underlätta skapandet av ett företagsvänligt klimat. Rådet om konkurrensfrågor i mars kommer att sammanträda före vårens toppmöte, så att det kan förbereda de frågor som gäller företagsamhet och konkurrensförmåga. Det kommer att lägga tyngdpunkten på nya metoder för att påskynda genomförandet av den europeiska planen för småföretag och en utvärdering av den politik som bedrivs, liksom även en reell diskussion om grönboken om företagsamheten.
Forskning, teknik, kunskap och utbildning är i dag nyckelfaktorer för konkurrenskraft, utveckling och livskvalitet. Investeringarna i forskning och teknik kan uppmuntras genom införandet av ett EU-patent och genom utveckling av forskning inom avancerad teknik, och dit hör också den forskning som har anknytning till försvaret. I linje med detta vill vi skapa ett informationssamhälle för alla, genom användning av öppna modeller, kompatibilitet hos nätverk och tjänster och tillräcklig finansiering av programmet eEurope. Utvecklingen av utbildningssystemen, så att de svarar mot dynamiken i den nya ekonomin, har blivit ett allt viktigare inslag i unionens politik. Inom detta område är det en viktig prioritet för oss att lyfta fram de nya teknikerna för kommunikation, information och livslångt lärande som viktiga drivkrafter för att förbättra kvaliteten i utbildningssystemet, såväl formell och informell utbildning som yrkesutbildning, men också lärarutbildning och utbildning av speciella befolkningsgrupper.
Jag skulle vilja tillägga ytterligare en fråga, som kommer att bli föremål för dialog och som gäller återanvändning av dokument inom den offentliga sektorn. Jag är säker på att ni vet att rådet ännu inte har kommit fram till någon politisk överenskommelse. Trots det tror vi att vi under denna sexmånadersperiod kommer att kunna göra tillfredsställande framsteg i denna fråga och försöka färdigbehandla den, så att den kan få en slutgiltig lösning genom Europaparlamentets medverkan. Vi avvaktar parlamentets åsikt med speciellt intresse.
Ett andra viktigt område gäller sysselsättning och social sammanhållning. Ordförandeskapet anser det speciellt viktigt att revidera den europeiska sysselsättningsstrategin. Toppmötet i vår kommer att ta ett helhetsgrepp på den nya strategins inriktning, och slutmålet är att denna strategi skall kunna antas vid toppmötet i Thessaloniki. Vi anser att den sociala pelaren i Lissabonstrategin måste ses som lika viktig som de ekonomiska reformerna. Vi prioriterar en förenkling av sysselsättningsstrategin men också en höjning av dess effektivitet. Vi måste anstränga oss mera för att skapa fler och bättre arbetstillfällen, vi måste stärka och förbättra den aktiva sysselsättningspolitikens effektivitet och utveckla företagsamheten. I den makroekonomiska situation vi nu befinner oss i är detta ännu viktigare. Kvinnornas delaktighet i arbetsmarknaden på lika villkor, ökning av andelen förvärvsarbetande, balans mellan flexibilitet och trygghet för arbetstagarna, integrering av invandrarna, minskning av de regionala olikheterna i fråga om sysselsättning och arbetslöshet, framför allt genom insatser i isolerade områden, allt detta är frågor som vi kommer att ägna särskilt stort intresse.
I fråga om moderniseringen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken hävdar vi att de båda områdena måste vara självständiga men också att de måste samordnas och komplettera varandra ömsesidigt. Ministerrådet för sysselsättning och sociala frågor skall spela den viktigaste rollen för sysselsättningsfrågor, medan Ekofin skall ansvara för den ekonomiska politiken. Ordförandeskapet anser att detta kommer att resultera i en mera sammanhållen och effektivare politik i syfte att öka sysselsättningen. Vidare kommer vi att satsa på ett framgångsrikt genomförande av det sociala toppmötet, som kommer att hållas strax före vårtoppmötet, och på en höjning av kvaliteten och produktiviteten i arbetslivet. Vår uppgift är att främja unionens lagstiftningsarbete genom att driva fram överenskommelser i en rad frågor som t.ex. arbetsvillkoren för tillfälligt anställda arbetstagare, utvidgningen av förordning 1408/71 till att gälla medborgare i tredje länder, inrättandet av det sociala trepartstoppmötet och det europeiska sjukförsäkringskortet.
På det tredje området, hållbar utveckling, är det en central uppgift att granska unionens strategi för hållbar utveckling vid vårtoppmötet 2003, med utgångspunkt från resultaten från världskonferensen i Johannesburg. Vi får en möjlighet att på global nivå visa unionens roll, när det gäller att skydda miljön, och bedriva en politik som kan kombinera utveckling med miljöskydd och livskvalitet. Vårtoppmötet ger en möjlighet att tydligt fastställa huvuddragen i en strategi för balanserad hållbar utveckling och att uppställa konkreta mål, som kan ge motivation till fortsatta framsteg. I syfte att främja målet hållbar utveckling skall vi arbeta på en översyn av unionens strategi för hållbar utveckling, för att den ekonomiska utvecklingen inte skall bygga på oförnuftigt användande av naturresurser och bristande miljöhänsyn och för att besluten från Johannesburg skall kunna genomföras. Vi kommer att prioritera det tioåriga ramprogrammet om miljövänlig produktion och konsumtion, dvs. rena tekniker, sparsamhet med material och energi, och arbetet på att föra in miljöaspekten i den politiska verksamheten, både internationellt och på gemenskapsnivå. Vi kommer också att prioritera genomförandet av handlingsplanen för att avlägsna hindren för utveckling av miljövänlig teknik, liksom också framtagandet av en global strategi för kemiska produkter. Inom ramen för hållbar utveckling skulle jag också vilja påpeka att vi även inom sjöfartssektorn kommer att prioritera frågan om sjöfartssäkerhet, framför allt när det gäller att förebygga förorening av havet, vilket har aktualiserats av olyckan med ?Prestige?, och ordförandeskapet kommer att satsa på att hålla tidsplanen för arbetet på ett lagförslag i denna fråga. Vidare kommer vi att vid en andra behandling granska förslaget till direktiv om tillgången till hamntjänster.
Herr parlamentstalman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja avsluta mitt anförande med att framhålla att vi under det grekiska ordförandeskapet kommer att göra alla tänkbara ansträngningar, dels för att stärka Lissabonstrategin och förtroendet för den, dels för att göra den så effektiv som möjligt, i synnerhet i dagens ekonomiska läge men också med tanke på Europeiska unionens kommande utvidgning med tio nya medlemsstater. Det ni nu har hört är de viktigaste punkterna och insatserna i fråga om Lissabonstrategin och vårens toppmöte. Som ordförandeskap ser vi fram emot en fruktbar dialog oss emellan, och vi hoppas att vi, genom ett konstruktivt samarbete med Europaparlamentet och kommissionen, skall bidra till att skapa ett mera produktivt, ett mera konkurrenskraftigt Europa med större social rättvisa.
Talmannen.
Denna morgon vill jag passa på att till diplomatläktaren välkomna ordföranden och de vice ordförandena i den ryska nationalförsamlingens delegation till den parlamentariska samarbetskommittén EU-Ryssland som är här med anledning av ett presidiemöte. Jag hälsar herr Lukin och hans kolleger välkomna.

Prodi
Herr talman, herr Yannitsis, ärade ledamöter! För en månad sedan lade jag fram vårrapporten. Idag är jag här för att lyssna på er och diskutera de viktigaste punkterna i rapporten.
Denna vår strategi gör det redan möjligt att få fram positiva resultat, men vi kan ännu inte utnyttja hela den potential till tillväxt och innovation som finns inom unionen. Det är sant att - som minister Yannitsis sade - den ekonomiska konjunkturen inte är gynnsam och det är inte heller den internationella politiska situation vi befinner oss i nu. Till de inre orsakerna till Europas ekonomiska stagnation måste läggas den osäkerhet och rädsla som sammanhänger med risken för en konflikt och svårigheterna att värdera timingen kring och konsekvenserna av den. Detta har stor påverkan på den allmänna strategin och företagens och investerarnas beslut. Känslan av osäkerhet är tydlig. Det är uppenbart att den här situationen kommer att kvarstå tills vi går in i en ny fas, som öppnar positivare horisonter, vilket är nödvändigt för nya företags- och investeringsstrategier.
I dag talar vi om frågor som är extremt viktiga för Europas framtid och för den unionsmodell som vi kommer att lämna i arv till kommande generationer här, men våra tankar går främst till krisen i Irak. Jag är övertygad om att ett krig går att undvika och jag fortsätter att hoppas att vi kan undvika det
(Applåder)
genom att införa stränga och noggranna kontroller av diktaturen i Irak samtidigt som vi fortsätter att förstärka den internationella alliansen mot terrorismen. I dagens läge måste vi alla försöka hitta en gemensam väg för diplomatin inom unionen. Konsekvenserna av en eventuell konflikt kan ju, de facto, inte förutses. Väpnade insatser, om än under Förenta nationernas ledning - det enda legitima sammanhanget för åtgärder som syftar till att stå emot hoten mot freden och den internationella säkerheten - skall endast vara en sista utväg som vi kan ta till först när vi har konstaterat att alla andra lösningar inte fungerar. Om kriget kommer betyder det att alla andra politiska instrument har prövats, men inte har fungerat.
I denna kris visar sig den motsatsställning som finns mellan behovet av gemensamma insatser från unionens sida - vilket arbetet inom konventet bygger på - och den fullständiga bristen på en gemensam europeisk politik, och detta är ett problem som direkt berör oss alla. Likväl är det så att om vi inte har ett gemensamt tillvägagångssätt kommer alla nationalstater att försvinna från den internationella scenen. Om Europa inte talar med en röst är det också omöjligt att nå fram till ett starkt, fortgående och värdigt samarbete med Förenta staterna. Utan samarbete mellan EU och Förenta staterna är det omöjligt att garantera fred och stabilitet i världen. Det är vårt uppförande i krissituationer som sedan blir exempel för vårt agerande i framtiden. Och det är vid dessa tillfällen som vi erövrar eller förlorar förtroende.
Det som står på spel är viljan att tillåta unionen att träda fram och spela en huvudroll på den internationella scenen, som stämmer med våra egna värderingar, traditioner, intressen och med vår egen världsbild. I dag måste vi visa och tillämpa denna vilja. Detta gäller både för gamla och nya medlemmar i unionen. Vi måste agera med hängivenhet inför det gemensamma arbetet, med en känsla av att vi bidrar till uppbyggnaden av en politisk identitet som är trogen våra allianser och tar hänsyn till vårt eget ansvar och vår egen roll.
I detta internationella sammanhang, som förvisso inte främjar ekonomisk återhämtning, måste vi förstärka den politiska viljan och samstämmigheten för att konkretisera Lissabonkriterierna och de åtaganden som har gjorts vid Europeiska rådets möten. Jag är nämligen övertygad om att Lissabonstrategin är den bästa vägen för att ge våra medborgare ökad välfärd och social sammanhållning, även under rådande ekonomiska förhållanden. Detta är också det enda sättet att se till att återhämtningen blir stark och att det vi uppnår kommer att vara hållbart för framtida generationer. Det är min uppgift - och kommissionens grundläggande uppgift - att konstant och ihärdigt fortsätta att driva på för att vår strategi skall genomföras. I detta sammanhang skrev jag för tre månader sedan till stats- och regeringscheferna och räknade upp några punkter som jag anser är nödvändiga för att det kommande vårmötet med Europeiska rådet skall bli framgångsrikt. Jag vet att jag kan räkna med stöd från det grekiska ordförandeskapet vad detta anbelangar, och det hörde jag er också säga nyss, herr minister.
Skillnaden mellan politiska målsättningar och lagstiftningstexter har - som jag framhöll för ett år sedan - i dag minskat något, men bara något. Vi har gjort framsteg vad gäller energi, finansiella tjänster, det gemensamma luftrummet och forskning. Det behövs dock en ännu starkare och fastare politisk vilja för att få fram en lösning när det gäller det europeiska patentet, som har kommit att bli en symbol för unionens förmåga, eller snarare oförmåga, att uppnå uppsatta mål. Dessutom måste vi komma fram till tillfredsställande överenskommelser om direktivet om övertagandebud, prospektdirektivet och pensionsdirektivet.
Vi måste också se över den europeiska sysselsättningsstrategin. Inom detta område anser kommissionen att det förslag som några länder har framlagt om en arbetsgrupp med experter på hög nivå som skall hjälpa till med arbetet är mycket bra. Denna arbetsgrupp kommer att inrättas så fort som möjligt, på initiativ av kommissionsledamot Diamantopoulou, som jag tackar så hjärtligt för att hon tog på sig detta. Framför allt måste vi dock överbrygga gapet mellan antagandet av en rättsakt på gemenskapsnivån och införlivandet på nationell nivå. Gapet mellan fattade beslut och införlivandet av dessa i medlemsstaterna är fortfarande för stort - och växer till och med, ärligt talat - när det gäller reformer som har med den inre marknaden, sysselsättningen och den sociala tryggheten att göra. 
Ärade ledamöter! Mot bakgrund av dessa konstateranden är det budskap jag vill ge er, och som jag efter dagens debatt tänker framföra till rådets vårmöte, att ?Europa fortfarande kan segra?. Vi kan klara utmaningen att modernisera och nydana och vi kan visa att den europeiska ekonomiska och sociala modellen är en förebild för hela världen. Dessa mål kan dock inte uppnås utan djupgående förändringar av våra samhällen: förändringar som kräver politiska beslut, gemensamma planer och regler. Vi får inte inbilla oss att enbart marknadsstimulans eller stolthet över våra forskare och vetenskapsmän räcker för att klara utmaningen att modernisera oss: det krävs samordnade beslut och en gemensam vilja.
Vid rådets vårmöten granskas också varje år den ekonomiska strategin, det vi kallar styrningen av den ekonomiska och monetära unionen. Det är viktigt att medborgarna förstår vad våra planer är och hur vårt övervaknings- och beslutssystem fungerar med alla de instrument vi i dag har tillgång till, särskilt de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, sysselsättningsstrategin och strategin för den inre marknaden. Det är viktigt att förklara att dessa instrument tillsammans med tillväxt- och stabilitetspakten utgör en effektiv och sammanhängande enhet. Det är detta som är målet med våra senaste förslag till en ny tolkning av kriterierna för tillämpning av stabilitetspakten, en tolkning som i högre grad tar hänsyn till varje lands ekonomiska särdrag och behovet av att finansiera de reformer som ingår i Lissabonstrategin.
Slutligen anser jag att det är viktigt att i dag också betona våra åtgärder i fråga om utbildning, forskning och nyskapande. Dessa innebär att regeringarna måste se över regelverken och de skattemässiga ramarna för att undanröja hindren för att starta och utveckla företag. Kommissionen kommer att göra sin del: vi har just antagit en handlingsplan för att förenkla gemenskapens regelverk, dvs. göra det mer exakt, klart och modernt. 
Att verka för en förändrad och öppnare forskningsorganisation är det viktigaste målet för det europeiska området för forskningsverksamhet. Därför är det väsentligt att utnyttja de fördelar som en gemensam vision - en genuin gemensam forskningskultur - vid universiteten och inom företagen kan ge. Utöver de ekonomiska aspekterna måste vi ju också beakta de sociala, framför allt när det gäller de nya arbetstillfällen, det deltagande och den sammanhållning som en konsekvent strategi för utbildning och forskning medför.
Även om det finns stora skillnader mellan de nationella utbildningssystemen står det klart vilka de gemensamma utmaningarna är, och det är bara tillsammans som vi kan klara dem. Därför är det av grundläggande betydelse att snabbt och konsekvent genomföra det arbetsprogram för tiden fram till och med 2010 som har utarbetats för att göra våra utbildningssystem effektivare och mer samordnade. Vi måste alltså förbättra och öka våra investeringar i forskning och utbildning. Jag anser att det nödvändigt att inrätta några stora framstående vetenskapliga forskningscentra på EU-nivå för att den europeiska forskningen skall bli klart världsledande. Det är en fråga som vi har fördjupat oss i under många månader och jag tror att det nu är dags att gå vidare och lägga ett förslag. Om vi inte kan dra till oss de mest framstående hjärnorna i världen kommer vi verkligen inte att kunna genomföra Lissabonstrategin. Enligt Lissabonstrategin skall vi vara världsledande: för att vara världsledande behöver vi världens bästa hjärnor, och vi kan bara locka till oss världens bästa hjärnor om vi har ett antal forskningscentra som är de främsta i världen. Det är en enkel och ambitiös strategi som kommissionen kommer att lägga fram för er, för jag tror inte att vi har någon möjlighet att nå de mål som vi själva har satt upp utan den.
Om vi verkligen på allvar vill lägga grunden till ett kunskapssamhälle måste vi slutligen - och det blir mitt sista påpekande - redan nu tolka målet om att 3 procent av BNP skall gå till forskning bokstavligen. Också detta är ett mål som vi själva har satt upp. Trots detta kan vi, om vi granskar medlemsländernas räkenskaper, konstatera att man i år snarare har fjärmat sig från 3-procentsmålet än närmat sig det. Då får vi antingen ändra målen eller konsekvent försöka uppnå dem. Detta är en målsättning vi inte kan komma ifrån: vi har sagt 3 procent, och 3 procent innebär 3 procent. Det är ingenting man på något sätt kan tänja på. 
Slutligen gäller det inte bara att spendera mer, utan också att spendera pengarna bättre, såväl inom forskning som inom utbildning. Jag vill påminna er om att vi inte kan acceptera att en student av fem hoppar av studierna utan att ha tagit examen: dessa mänskliga resurser blir en börda för vårt samhälle. Därför måste vi se över vårt sätt att förbereda våra ungdomar för mötet med en arbetsmarknad och ett näringsliv som ställer allt högre krav. Utan dessa konkreta åtgärder kommer vi inte att kunna ta igen de eftersläpningar som vi alla beklagar. Vi kan nämligen bara uppnå en ledande ställning i världen genom att bygga ett kunskapssamhälle.
(Applåder)

Van Velzen (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Naturligtvis har vi med väldigt stort intresse lyssnat till er förklaring, herr rådsordförande, och om jag får sammanfatta det hela så handlade det om två saker. I första hand: hur återupprättar vi förtroendet för Lissabonstrategin och hur kan vi öka genomförandets effektivitet. Det är just det som är själva kärnan, herr talman! Jag tror också att det nu är ett bra tillfälle att göra den analysen eftersom genomförandet av Lissabonmålen står under mycket hård press. Dessutom har förhållandena blivit mycket svårare, konjunkturen är dålig, osäkerheterna har blivit större och som kommissionens ordförande mycket riktigt säger så är det mycket svårt att vara företagare i dessa dagar. 
Min partigrupp välkomnar därför Europeiska kommissionens utvärderingsrapport. I den ges insyn i vad medlemsstaterna presterat de senaste åren med avseende på genomförandet av Lissabonmålen. Då måste jag säga: bilden är förfärande. Det handlar om ett ovanligt långsamt genomförande i medlemsstaterna och om enorma skillnader i genomförande. Det betyder också att rådets trovärdighet med avseende på genomförandet av Lissabonmålen fått sig en ordentlig knäck. Ni sade helt riktigt att det förtroendet måste återställas. Det går dock bara att återställa förtroendet, herr rådsordförande, om vi slutar slänga vackra ord och vackra planer omkring oss och verkligen koncentrerar oss på själva genomförandet. Det är det stora problemet. Då säger vi i vår resolution: det är dags att rådet och kommissionen kommer fram till en vägledning. En vägledning där det exakt formuleras vilka konkreta mål som måste förverkligas inom vilken tidsfrist, i vilken det står att rådet inför en skyldighet till ansträngningar att verkligen göra det, att EU-lagstiftningen skall genomföras och att detta skall övervakas mycket noga samt att det skall finnas en logisk och konsekvent arbetsfördelning mellan Europeiska rådet och de nationella ministrarna, där brister det nämligen oftast.
Det finns ett stort antal ämnen som tas upp i Lissabondokumentet och som till viss del men inte fullständigt ingår i Europeiska unionens befogenheter och det har vi det vackra ordet öppen samordning för. Det vore dock bra om det gjordes noggrannare överenskommelser om hur man hanterar den öppna samordningen. Min partigrupp anser därför att vikten borde ligga på samarbete, på utbyte av bästa praxis, på benchmarking men även på respekten för de nationella parlamentens och Europaparlamentets roll. Lissabon är ingen Europeiska rådets enmansshow och särskilt inte om man nu lägger fram vad man hittills har uppnått. 
Herr talman! Den ekonomiska och budgetära reformprocess som Ekofinrådet angivit måste fortsätta. Då måste vi också våga fatta modiga beslut. Då måste vi också starta debatten om reform av pensionssystemet. Vi uppmanar till en granskning av trepelarsystemet, i vilket naturligtvis den statliga solidariteten fortsätter gälla med dessutom näringslivets solidaritet och självklart även det egna personliga ansvaret.
Med ett trepelarsystem kan vi i framtiden måhända klara av åldrandeproblemet bättre. Helt riktigt måste då flera hinder rivas ner. Om vi yrkar på mer entreprenörskap, låt oss då genomföra målet med 25 procents sänkning. Låt oss då även genomföra den europeiska stadgan för små och medelstora företag. Låt oss då även se till att det görs något åt hindren med avseende på erkännande av examensbevis. Om vi säger tre procent av forskning och utveckling, var är då den tidsplan som visar att vi kan nå de tre procenten före år 2010? Den saknas och en sådan måste alltså läggas fram.
Vi har pratat så länge om patenten. De kloka hjärnorna, säger kommissionens ordförande, får inte ge sig av. Nej, men hur länge dröjer det innan det äntligen kommer ett europeiskt patent? Häri vilar rådets trovärdighet och om detta måste vi anta en ståndpunkt. Det får inte vara så att det hela tiden blockeras av ett antal nationella ministrar.
Herr talman! Kunskapsekonomin står i centrum. Vi inser dock inte längre att en viktig del av programutvecklingen och all forskning inom området kunskapsekonomi just nu är på väg till Japan eftersom vi i Europa fortfarande inte har lyckats införa 3G-sektorn. Vi ligger redan två år efter Japan och tills vi har infört den ligger vi fem år efter. Det är dramatiskt i en sådan sektor. Jag sänder också en brådskande uppmaning till rådet: börja inte diskutera det franska förslaget om att ge tillbaka sex eller nio miljarder till en operatör utan börja fundera över ett program som gör det möjligt att verkligen införa 3G i Europa. Det behöver vi.
Sammanfattningsvis, herr talman, handlar det inte om vackra ord, utan om handling, om en kraftig signal att rådet verkligen måste inleda genomförandet. Det handlar om att det måste finnas en vägledning så att vi konkret kan se vem som skall göra vad och när det skall ske. Det handlar om ett bra samarbete mellan de olika delarna av rådet, mellan Europeiska rådet och de nationella ministrarna, annars fastnar vi nämligen i leran och då kommer de där kloka hjärnorna verkligen att ta sig till Förenta staterna och då hamnar Europa på efterkälken. Det förtjänar inte Europa.

Goebbels (PSE).
Herr talman, kära kolleger! EU har alltid lyckats när vi visat oss ambitiösa. Euron var en av dessa ambitioner, vars välgörande effekter för medborgarna fortsätter att förstärkas. Efter tretton månader av fysisk existens har euron blivit dollarns jämlike och redan den andra reservvalutan i världen. Sedan Europeiska centralbanken förvaltar valutapolitiken har inflationen i euroområdet legat under den amerikanska och brittiska nivån. De långfristiga räntorna är historiskt låga i Europa och lägre än i Förenta staterna.
Jag erinrar om dessa fakta för att protestera mot den omgivande europessimismen och mot den tendens som finns hos ett stort antal av våra kolleger att gissla sig själva. Europa har förvisso problem: tillväxten har minskat, vissa stora stater samlar på sig underskott och arbetslösheten ökar. Men vilken del av världen upplever inte problem? Det sägs att Europa lider av sin brist på flexibilitet och av strukturella brister på grund av ett socialt överbeskyddande. Man citerar som exempel en amerikansk ekonomi som skulle ha högre produktivitet och som, tack vare en mer flexibel arbetsmarknad, skulle skapa fler arbetstillfällen. Men vad kan vi konstatera? Den amerikanska arbetslösheten är högre än i de flesta av unionens stater. Och då har man ändå inte i den amerikanska arbetslösheten räknat med de två miljoner amerikaner i arbetsför ålder som sitter i fängelse. Men det finns något viktigare. Produktiviteten per timme är högre i Europa än i Förenta staterna, vilket vittnar om större effektivitet när det gäller produktion och tjänster i Europa. Denna effektivitet återspeglas i den internationella handeln, där unionen lyckas sälja nära dubbelt så mycket som amerikanerna exporterar. Förenta staterna samlar på sig andra underskott. Om man i dag bedömde underskottet i den federala budgeten utifrån kriterierna i stabilitetspakten skulle det motsvara 5 till 6 procent av Förenta staternas BNP.
Det är inte för att glädjas åt siffrorna som jag tar upp dem. Förenta staterna är ju en grundläggande motor i världsekonomin. Europa skulle kunna ta över, under förutsättning att vi har medel som motsvarar vår ambition. Strategin från Lissabon är en mobiliserande strategi, men medlemsstaterna måste äntligen försöka genomföra denna strategi som gemensamt fastställdes i Lissabon och Göteborg. Kommissionen borde se till att samtliga medlemsstater håller sig till hela denna strategi, och inte bara till vissa strukturreformer som visserligen är nödvändiga men inte tillräckliga, för att skapa världens mest konkurrenskraftiga ekonomi för kunskap och välbefinnande. I det sammanhanget måste Europa se över sin strategi när det gäller investeringar. År 1970 använde Europa 4,2 procent av sin BNP till offentliga investeringar. I dag har andelen sjunkit till 2,3 procent.
Jag hör till dem som anser att stabiliteten är grundläggande för att bekämpa inflationen och det offentliga underskottet. Stabiliteten bidrar bland annat till att försvara köpkraften hos de allra lägsta klasserna i våra samhällen. För att åstadkomma större tillväxt måste vi emellertid investera i infrastrukturen, forskningen och kunskapssamhället. Vi måste också göra skillnad mellan investeringskostnader och driftskostnader.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att jag försökt framföra ett optimistiskt budskap. Men om det skulle bli krig måste vi alla se över våra teorier. Ett av de första offren för detta krig blir säkerligen stabilitetspakten, om inte Europa vägrar att offra tillväxten och sysselsättningen på krigsgudarnas altare. Vi måste därför motarbeta detta krig för att bevara tillväxten och sysselsättningen.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Goebbels, jag är övertygad om att logiken i detta är berömvärd. Låt mig påminna kollegerna om att vi i eftermiddag under två timmar kommer att hålla en debatt om frågor som rör krig och fred.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag lyckönskar rådets ordförande till hans anförande och önskar honom lycka till med sin dagordning. Prodi har skildrat omfattningen av de utmaningar vi står inför och de åtgärder som krävs, ändå förefaller det mig som om denna debatt hade varit överflödig om unionens förmåga hade varit lika stark som dess drömmar.
Listan över olösta frågor angående ekonomiska reformer på dagordningen inför vårtoppmötet känns som en sorgligt bekant läsning. För ett år sedan, före Europeiska rådet i Barcelona, vilket en regering döpte till ett ?bära-eller-brista-toppmöte? för ekonomiska reformer, befann sig unionen i ett dödläge i frågor som gemenskapspatentet, direktivet om övertagandebud och pensionsdirektivet. Ministrarna visste sig ingen levandes råd med stabilitetspakten, eftersom de hade misslyckats med att utfärda tidiga varningar till Tyskland och Portugal. Att lösa dessa frågor förklarades vara stats- och regeringschefernas främsta mål.
Vilka framsteg har då skett ett år senare? Beträffande gemenskapspatentet har det, som Prodi nämnde, inte skett några framsteg alls. Det mest överslätande man kan säga om direktivet om övertagandebud är att det är ?en fråga under utförande?. Snarare än att bidra till att förbättra situationen, skulle pensionsdirektivet faktiskt kunna innebära ett steg bakåt om det antogs i den form som för närvarande förespråkas av parlamentets föredragande. Och Tyskland och Portugal har sedan dess fått sällskap av Frankrike i förbrytarregistret över de länder som inte lever upp till stabilitetspakten.
Mitt i denna litania om misslyckanden inträder herrarna Blair, Chirac och Schröder med ännu ett deprimerande exempel på brevlådediplomati. Efter att ha satt strålkastarljus på Europas splittring i Irakfrågan med brevet från ?de åttas gäng?, har Förenade kungarikets premiärminister nu bildat en förfärlig ledartrio tillsammans med Chirac och Schröder, vilka tar sig friheten att berätta för andra ledare hur de skall reformera sina ekonomier samtidigt som de själva sätter käppar i hjulet för ekonomisk utveckling.
Det är något irriterande att höra stridssignaler om ekonomiska reformer från en brittisk premiärminister vars ständiga obeslutsamhet om euron slår hårt mot arbetstillfällen, tillväxt och investeringar.
Det nära nog hisnande att Frankrikes president sätter sitt namn på ett brev som uppmanar till ett snabbt fullbordande av den inre marknaden, samtidigt som landet toppar listan över bristfälligt genomförd inremarknadslagstiftning.
Och det tar verkligen priset när en kansler som leder ett Tyskland med rekordhöga arbetslöshetssiffror börjar predika om behovet av att reformera arbetsmarknaden och öka sysselsättningen i Europa.
När det gäller ekonomiska reformer vore det kanske på sin plats med en smula ödmjukhet från dessa tre ledares sida.
Detta år är det tredje i den tioåriga Lissabonplanen för att förbättra konkurrenskraften. Sanningen är att utvecklingen har varit en besvikelse. Nyckeln till högre sysselsättningsnivåer och en hållbar tillväxt är sunda offentliga finanser, ett fullbordande av den inre marknaden, ett verkligt europeiskt forskningsområde och incitament för arbete, färdigheter och innovation.
Min grupp vill framför allt betona vikten av att fullborda handlingsplanen för finansiella tjänster, stödja företagarandan och främja flexibilitet och anpassbarhet på arbetsmarknaden. Vi måste dessutom öka deltagandet på arbetsmarknaden för kvinnor, invandrare, äldre personer och funktionshindrade, och anpassa skatte- och bidragssystem så att det lönar sig att arbeta.
Det är dessa utmaningar vi står inför och vi har endast sju år på oss om vi vill förverkliga vårt mål om att göra Europa till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. Istället för att sätta upp nya djärva mål borde stats- och regeringscheferna koncentrera sig på att överbrygga den prestationsklyfta som nu finns mellan deras ord och åtgärder.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Vi befinner oss långt ifrån de euforiska kungörandena vid toppmötet i Lissabon i mars 2000 om full sysselsättning och om att unionen skulle bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi fram till 2010. Den försvagade ekonomiska tillväxten, omlokaliseringar och nedläggningar av företag följt av fler uppsägningar, högre arbetslöshet och växande sociala problem visar på faran av det tillvägagångssätt som har tillämpats. Detta har inbegripit ökade avregleringar och privatiseringar, en dominerande monetär politik och konkurrenspolitik, avreglering och flexibilisering av arbetsmarknad och arbetslagstiftning och dessa faktorer visar klart på behovet av att genomföra djupa förändringar av den nyliberala inriktning och politik som praktiseras. Något som inte görs i de förslag som har lagts fram.
Kommissionen erkänner att bristen på aktuella uppgifter fortsätter att försvåra de omfattande granskningarna om vad som sker när det gäller fattigdom och social utslagning. Man har dessutom nått få framgångar för att stoppa avhoppen från skolan i förtid och att minska ojämlikheten mellan män och kvinnor och de riktlinjer man lägger fram tenderar att förvärra den nuvarande situationen, främst när det gäller socialförsäkringsområdet, strukturreformerna av arbetsmarknaden som grundas på att sysselsättningen flexibiliseras och att osäkra anställningar införs på arbetsmarknaden samt att lönerna moderniseras och avregleringarna genomförs i allt fler sektorer.
Genom att betona en ensidig inriktning på avreglering och flexibilisering av varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna samt arbetskraften och genom att ignorera den ekonomiska och sociala sammanhållningen bidrar kommissionen och rådet till allt större sociala problem och försvårar den ekonomiska återhämtningen. Därför är det viktigt, som vi betonar i den resolution vår grupp har lagt fram, att man som prioritering för vårens toppmöte slår fast målen full sysselsättning, harmonisering av de sociala villkoren för att nå framgång, den ekonomiska och sociala sammanhållningen och en hållbar utveckling. Den sociala politiken och sysselsättningspolitiken kan inte fortsätta att underordnas ett strikt bemötande av de nominella konvergenskriterierna och gör det angeläget att omdefiniera Europeiska centralbankens uppgifter och behörighet. En hållbar utveckling för en social och ekologisk omställning måste grundas på en djup förändring av de irrationella kriterierna i stabilitetspakten utifrån de annorlunda ekonomiska och sociala situationer i de olika länderna, och innebär en jämlikare välståndsfördelning, ett solidariskt förnyande av socialförsäkringssystemen, genomförandet av offentliga och sociala investeringar främst inom utbildning, forskning och den kunskapsbaserade ekonomin.
Därför är det nu dags att lyssna på befolkningarnas och arbetstagarnas anspråk, såsom man krävde på många håll och även i Portugal under den storslagna demonstrationen i helgen.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, herrar ordförande, får jag väl säga, och mina damer och herrar i salen! Det handlar om vårtoppmötet, Lissabon, strategi, ekonomisk, social och miljömässig förnyelse. Det senare har jag egentligen knappast hört än. Frågan är då också om man med Lissabonstrategin verkligen är på rätt väg, det är frågan i kommissionens rapport och om vi är på rätt väg inom EU och med rätt hastighet.
Vad den rätta vägen beträffar tror jag att ett antal antaganden, och i det avseendet vill jag gå litet djupare än van Velzen och ett antal analyser som ligger till grund för rapporten, är felaktiga. Jag tror inte att vi har att göra med en ny ekonomi utan helt enkelt med ekonomins cykliska egenskaper och det måste vi ta hänsyn till. Jag tror också att vi fördärvar det hela med avseende på en kunskapsekonomi eftersom vi behöver sysselsättning även längst ner på arbetsmarknaden men det hör jag ingen säga något om. Vi överskattar avregleringens möjligheter och vi underskattar medlemsstaternas möjligheter att införa direktiv och lagstiftning. Vi söker inte efter orsakerna till att genomförandet inte äger rum.
Är EU fortfarande på rätt spår och håller EU fortfarande rätt hastighet? Jag tycker att Van Velzen säger det bra och flera andra har också tagit upp det. Svaret är nej. Om vi ser till sysselsättningen: det är för få nya arbetstillfällen. Med de tolv miljonerna kan vi skatta oss rika men de har vi inte bara vår politik att tacka för. Kvinnors, äldre personers och handikappades deltagande på arbetsmarknaden är alltför lågt. Vägen till bättre jobb är fortfarande lång och vi har gjort alldeles för litet åt moderniseringen av arbetsorganisationen, av sysselsättningsorganisationen. Jag hoppas därför nu att den revidering av sysselsättningsstrategin som vi nu skall jobba på och förbättringen av den sociala agendan skall leda till en anpassning på det området.
Om vi tittar på miljön så ser vi att det inte blivit något av den horisontella integrationen i politiken. Jag vill betona det. I går sade jag också att inga stora framsteg gjorts inom transportsektorn, och inte heller inom energipolitiken, jordbrukspolitiken eller på folkhälsoområdet. Vem pratar om skattereformer på energiområdet? Och så vidare ?och så vidare ...
Vad gäller den allmänna linjen, när det handlar om Kyoto eller Johannesburg, har också mycket få framsteg gjorts. Det måste dock ordnas bättre indikatorer och så vidare. Jag har redan påpekat det: politiken är alldeles för ensidig med avseende på kunskap och innovation. Som ingenjör är jag absolut för de där kloka hjärnorna men man får inte glömma den andra utvecklingen. Vi behöver också andra arbetstillfällen och det betyder att vi även måste tänka på arbetsmarknadens undersida, att vi måste göra något åt den informella ekonomin, osv. ...
Strömlinjeformingen av den ekonomiska och sociala politiken är mycket viktig, men det betyder att vi måste ta konsekvenserna både för stabilitets- och tillväxtpakten och för inriktningen av de allmänna ekonomiska riktlinjerna mot social- och miljöpolitiken. Vi måste fortsätta med Lissabonstrategin, men med mycket kraftiga anpassningar, inte bara i medlemsstaterna som måste genomföra allt möjligt utan även innehållsmässiga och strategiska anpassningar. Enligt mig behövs det en grundlig utvärdering av vad vi håller på med.

Collins (UEN).
Herr talman! Jag välkomnar det positiva och pragmatiska bidrag som det grekiska ordförandeskapet och kommissionens ordförande, Prodi, lämnade i förmiddags. Jag välkomnar det faktum att EU:s ledare träffas varje vår för att gå igenom det som går under namnet Lissabonprocessen och syftar till att garantera att Europeiska unionen blir den mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen. Under de kommande veckorna kommer det att hållas många ministerrådsmöten för att förbereda EU-ledarnas möte den 21 mars 2003.
Europeiska unionen har en hel del att ta itu med, med tanke på att de senaste uppgifterna tyder på en långsam ekonomisk utveckling inom unionen. Tillväxttakten för det sista kvartalet 2002 ligger inom Europeiska unionen på mellan 0,1 och 0,4 procent av BNP. Arbetslösheten inom unionen ligger på 8,5 procent. Jag välkomnar det faktum att det grekiska ordförandeskapet koncentrerar sig på behovet av att skapa fler och bättre arbetstillfällen inom Europeiska unionen. Det är uppenbart att Europeiska unionens möte under våren kommer att ha frågan om en reformering av arbetsmarknaden längst upp på sin dagordning. Vi måste alla vara medvetna om behovet av att förbättra den europeiska sysselsättningsstrategin.
Den grekiska regeringen gör rätt i att garantera att Europas arbetsmarknadsparter verkligen kommer att involveras i reformeringsprocessen av arbetsmarknaden. Jag har alltid varit en anhängare av ett socialt partnerskap som bygger på den förnuftiga principen att fackföreningar och arbetsgivarorganisationer skall involveras i frågor som gäller avgörande ekonomiska och sociala reformer.
Det grekiska ordförandeskapet arbetar för att genomföra grönboken om entreprenörskap. Detta kommer framför allt att handla om att minska byråkratiska strukturer som skapar svårigheter i den dagliga verksamheten för 19 miljoner små och medelstora företag i Europa. Den kommer även att innehålla ett genomförande av den europeiska stadgan om småföretag.
Vi måste förbättra de små företagens tillgång till sakkunskap och finansiering, och vi måste förenkla vårt regelverk. Om Europeiska unionen skall kunna bli världens ledande kunskapsbaserade ekonomi måste vi till fullo utnyttja all ny informationsteknik. Vi måste garantera att alla medborgare i unionen får tillgång till nya telekomtjänster och vi måste inrätta fullgoda yrkesutbildnings- och utbildningsprogram för alla användare.
Genomförandet av EU:s initiativ och antagandet av ett gemenskapsomfattande patentsystem är utan tvivel konkreta åtgärder som måste stödjas. Den grekiska regeringen gör rätt i att sätta press på alla medlemsstater för att de skall inrätta innovativa strukturer som till fullo kan garantera finansieringen av framtidens pensionssystem. Vi blir lyckligtvis allt äldre och därför måste våra regeringar planera för framtidens demografiska förändringar.

Bonde (EDD).
Herr talman, herr rådsordförande! Vid Europeiska unionens toppmöte skall vi sammanträffa med ?hans kejserliga höghet? Giscard d'Estaing, som i ett presidium bakom stängda dörrar håller på att utarbeta ett utkast till demokratisk författning. Detta presidium saknar representation från fyra av Europaparlamentets sju politiska grupper. Vi har framfört klagomål till Giscard och bett att få tillgång till de dokument som rör presidiets arbete, men har ännu inte fått något svar.
Giscard har avslagit ett annat önskemål om tillgång till dokument med motiveringen att Europeiska unionens regler om öppenhet inte gäller för honom. Jag skulle vilja be ordförandeskapet att hövligt men bestämt påpeka för Giscard att även presidiet finansieras av Europeiska unionens skattebetalare och naturligtvis skall rätta sig efter domstolens beslut och efter den princip om öppenhet som inryms i artikel 255 i fördraget.
Vi gör inget undantag för Giscard, det finns inte någon laglig grund för företrädare för kommissionen, Europaparlamentet och rådet att frångå principen om öppenhet med mindre än att man kan hänvisa till en särskild bestämmelse i öppenhetsförordningen eller efter en konkret bedömning avvisar ett dokument. Giscard måste i fråga om varje enskilt dokument i presidiets ägo göra en avvägning där det gäller att ta hänsyn till såväl förhandlingarna som till allmänhetens intresse av att få information och han måste liksom alla andra inom Europeiska unionen försäkra sig om att den allmänna principen om jämlikhet tillämpas.
Det får inte vara så att tre politiska grupper förfogar över dokument från presidiet som de fyra andra grupperna inte har tillgång till. Inte heller får konventsdokument cirkulera bland praktikanter i utrikesministerierna utan att dokumenten även har tillställts konventets medlemmar. Vi kräver likabehandling - varken mer eller mindre.
I de första sexton artiklarna nämns ordet författning trettiotvå gånger. Även för de mest trögtänkta måste det nu stå klart att vi arbetar med sikte på en författning, och inte endast ett konstitutionellt fördrag.
Jag skulle vilja uppmana till en ny sammansättning av presidiet så att det blir mer representativt i förhållande till medborgarna. Alla politiska grupper bör vara representerade. Kvinnorna, som utgör hälften av väljarna, skall inte behöva nöja sig med två platser. De tretton kandidatländerna skall inte behöva nöja sig med endast en observatör och i fortsättningen kan vi inte acceptera att det saknas företrädare för den andel av väljarna som röstar nej vid unionsomröstningarna i det fåtal länder som tillåter folket att rösta. Tack herr talman, även om det inte finns så mycket att tacka för.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, ärade ledamöter! Tillåt mig att återkomma till frågan om vårens toppmöte. Det var många som ända från början tyckte att det yttersta syftet i Lissabon - att på tio år göra den europeiska ekonomin till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi - var en väl optimistisk och trösterik slogan. Sanningen att säga tycks den mindre och mindre trösterik, med tanke på att det har gjorts väldigt lite för att nå detta mål under de gångna tre åren. Den europeiska ekonomin har fortfarande inte kommit igång, nödvändiga reformer skjuts upp eller urvattnas från ett toppmöte till ett annat och om de arbetslösas förhoppningar om att tillväxten skall ge dem arbete skall infrias beror fortfarande på om det amerikanska lokomotivet kommer att sätta fart på ekonomin igen.
Förmodligen kommer stats- och regeringscheferna vid vårtoppmötet att upprepa att de står fast vid målsättningarna från Lissabon - även om man inte kan vara säker på det i dessa tider. Det cirkulerar redan ett brev från det grekiska ordförandeskapet i vilket man hävdar behovet och viljan att sätta igång den europeiska ekonomin genom ambitiösa strukturella reformer. Bra - mycket bra, skulle vi säga - men vi radikala ledamöter anser ändå att vi omgående måste göra bra och rättvisa insatser, i stället för att sätta upp eller upprepa storslagna målsättningar: pensionssystemen, som för många stater inte bara är en stor orosfaktor för kommande generationers del, utan en verklig tickande bomb för statsfinansernas hållbarhet, måste omedelbart reformeras. Sedan måste vi avreglera marknaderna inom nyckelsektorer som energi, transporter, postväsende och yrkesutövning. Vi måste skapa en verkligt integrerad europeisk finansmarknad. Slutligen är det nödvändigt att drastiskt sänka bördorna som särskilt de små och medelstora företagen bär i Europa - i form av skatter, byråkrati och regleringar av arbetsmarknaden - och som är ett av skälen till att en betydande del av de stora och små europeiska företagen - bland annat i Italien, men inte bara där - dras till den svarta marknaden, en marknad där det inte finns några regler eller lagar, just på grund av de överdrivna bördorna.
Detta är vad vi borde göra, om vi vill undvika att lura oss själva med slagord och trollformler - som används mycket i denna kammare - såsom den europeiska sociala modellen eller den sociala marknadsekonomin. Jag tror att vi borde fråga oss om dessa modeller verkligen kan skydda de svagaste grupperna, de utslagna, i dag.

Talmannen.
Då fortsätter vi med ?Catch the Eye?-förfarandet. Kolleger, jag vill påminna er om att ni har två minuters talartid. Om ni respekterar talartiden kan så många som möjligt delta i debatten.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka rådets ordförande för hans utomordentliga och uppmuntrande kommentarer och hans beslutsamhet vad gäller att uppnå målen från Lissabon. Dessa mål handlar väldigt mycket om konkurrenskraft. De handlar väldigt mycket om arbetstillfällen. Fler arbetstillfällen kommer att medföra ett ökat välstånd, vilket i sin tur leder till ökad social sammanhållning. 
Under gårdagens frågestund kom jag tillfälligt ihop mig med kommissionsledamot Diamantopoulou angående direktivet om atypiska arbetstagare. Jag har inte för avsikt att upprepa de kommentarer som framfördes, utan vill bara klara upp ett missförstånd beträffande denna debatt. Jag nämnde att det socialistledda kommunfullmäktige i Birmingham, en av de visstidsanställdas största arbetsgivare i Förenade kungariket, har beslutat att göra sig av med några av de tusentals visstidsanställda man har i sin tjänst. Detta beslut har redan fattats som en direkt följd av det föreslagna direktivet om atypiska arbetstagare.
Kommissionsledamoten antydde, åtminstone i tolkningen, att detta hade att göra med försäkringskostnaderna. Men detta var direkt kopplat till merkostnader i form av högre löner till de visstidsanställda och, dessutom, den ökade byråkrati som det medför att anställa visstidsanställda. Som ett resultat av detta kommer tusentals personer att förlora sina arbeten. Om detta sker i ett kommunfullmäktige kan det hända i hela Europeiska unionen.
Jag ber ordförandeskapet se till att hela kommissionen inser konkurrenskraftens betydelse för att skapa arbetstillfällen, och att det därför finns ett behov av att främja konkurrenskraft snarare än en mer stelbent arbetsmarknad som bygger på föråldrade dogmer.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar ordförande Prodis kommentarer beträffande de politiska spänningar som för närvarande råder i världen och hans framhållande av den roll som Förenta nationerna spelar vad gäller att komma till rätta med dessa spänningar. Jag vill även önska rådets ordförande lycka till med det extra toppmötet nästkommande måndag. Jag hoppas att man lyckas uppnå en gemensam ståndpunkt i den spända situation som råder.
Jag vill framföra till kommissionen och rådet att en av de viktigaste sakerna vi kan ägna oss åt under detta toppmöte är att insistera på att medlemsstaterna efterlever de avtal man enas om i rådet. Med detta avser jag såväl de mål man kom överens om i samband med Lissabonprocessen som genomförandet av dessa mål. Det finns nämligen uppenbara brister i genomförandeprocessen.
Jag vill återigen understryka en fråga som redan har tagits upp av flera ledamöter. Lissabonprocessen är inte bara en liberaliseringsprocess, även om det är viktigt i sig. Hela syftet med Lissabonprocessen var att införa en samordnad och balanserad metod för att modernisera den europeiska sociala modellen. Om vi skall lyckas med att behålla det unika med Europeiska unionen måste vi se till att inte offra den sociala rättvisan i vår jakt på avregleringar och konkurrenskraft. Detta är av avgörande betydelse, inte bara med hänsyn till den sociala rättvisan utan även för att skapa en union som är mer produktiv. Vi måste garantera att de som är involverade i produktionen känner att det är mödan värt för dem och deras barn.
Därför måste vi värna den centrala roll som de allmännyttiga tjänsterna spelar. Kommissionen och rådet måste under toppmötet sträva efter att garantera att de allmännyttiga tjänsterna kan växa, utvecklas och skyddas - och jag använder det ordet med försiktighet - mot den fria marknadens härjningar.
Avslutningsvis vill jag säga att vi måste utarbeta mål för ungdomars sysselsättning, särskild för de missgynnade ungdomarna. De är morgondagens långtidsarbetslösa.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! Verkställandet av lagstiftningen om den inre marknaden på nationell nivå är en absolut förutsättning för att man skall nå de mål som uppställdes i Lissabon. Det ökade genomförandeunderskottet orsakar splittring av EU:s marknad och försvagar fördelarna med den inre marknaden. Om till exempel de direktiv som gäller telekommunikation inte verkställs i medlemsstaterna, leder det till en alltmer oenhetlig utveckling inom sektorn. 
För att bevara vår konkurrenskraft måste vi absolut öka resurserna inom forskning och utbildning. Med bulkprodukter och dåligt utbildad arbetskraft klarar vi oss inte i framtiden. Man bör sänka inkomstbeskattningen och arbetsgivarnas indirekta kostnader i Europa för att öka sysselsättningen och framför allt underlätta de små och medelstora företagens sysselsättningsmöjligheter. En lägre skatt främjar å sin sida det europeiska företagandet, en av konkurrenskraftens grundpelare. Låt beskattningen även i fortsättningen höra till medlemsstaternas befogenheter.
Jag uppmuntrar även medlemsstaterna att lätta skattebördan i enlighet med målsättningarna från Lissabon med beaktande av en positiv och rättvis skattekonkurrens. EU:s uppgift inom det här området är att samla in jämförbar information samt att förmedla bästa praxis.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! Jag tackar rådets ordförande och ordföranden i Europeiska kommissionen för deras förteckningar över goda avsikter och jag är uppriktigt övertygad om att de kommer att göra allt för att genomföra dem. För min del skall jag koncentrera mitt inlägg till sysselsättningen, målsättningen med full sysselsättning som, för mig, borde vara den första eller till och med den enda målsättningen för Europeiska unionen, eftersom alla övriga målsättningar bara är konsekvenser av denna. Det gäller jämställdheten mellan män och kvinnor, framstegen inom den sociala harmoniseringen, bibehållandet och utvecklingen av offentlig service, genomförandet av en hållbar utveckling, osv.
Full sysselsättning kräver egentligen att stabilitetspakten ses över, mjukas upp och korrigeras, att arbetsmarknadens parter respekteras och lyssnas till, att företagen som enbart säger upp personal för att göra vinst straffas, särskilt när de erhållit offentliga subventioner, att Europeiska rådet inför ett stort lån och att forskningsansträngningarna ökar.
Kära kolleger! De gamla liberala recepten har misslyckats, oavsett vad vissa tycker om dem. Det skapas inte tillräckligt med sysselsättning, målsättningarna från Lissabon har inte uppnåtts och utvidgningen riskerar att förvärra situationen både bland de femton medlemsstaterna och i de tio nya som snart skall bli medlemmar. Ja, vi måste därför göra full sysselsättning till den i stort sett enda målsättningen för unionen. Jag tror uppriktigt att det är grundläggande för vår framtid, och det är anledningen till att jag allvarligt och med kraft ville upprepa det här nu på förmiddagen.

Maaten (ELDR).
Herr talman! De överenskommelser som träffades år 2000 i och med den så kallade Lissabonprocessen var mycket ambitiösa men regeringscheferna tog därmed naturligtvis på sig ett rejält ansvar och tre år senare måste vi konstatera att det hittills inte vidtagits några nämnvärda åtgärder i motsvarande grad. Det är väl ändå mycket ironiskt att säga att Europeiska unionen år 2010 skall vara den mest dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen och sedan inte göra något dynamiskt alls för att förverkliga detta. På det sättet gör Europeiska unionen sig löjlig och rådet uppfyller inte sitt ansvar. Det viktigaste skälet är att vi som union tolererar att medlemsstaterna inte infriar sin del av avtalen.
De senaste åren har det visat sig att ett land som Frankrike helt enkelt inte bryr sig om de överenskommelser som gjordes år 2000. Fortfarande upprätthålls till exempel den största energileverantörens monopol och, märk väl, exporteras den subventionerade energin till de medlemsstater som verkligen har öppnat sina gränser. Därmed har vi uppnått det motsatta till det vi ville. De länder som avreglerat straffas för sitt lydiga uppförande.
Vi måste se till att länderna håller vad de lovat. Alltså inte längre syfta på utan uppfylla de avtal som träffats. Om vi inte vill låta Lissabonprocessen bli ett stort fiasko måste konkreta åtgärder vidtas och kommissionen bör fastställa en tydlig tidsplan där det anges hur målen skall uppfyllas. Därvid måste slutdatum fastställas så att medlemsstaterna kan påminnas om sitt ansvar. Vikten skall läggas på finansiell soliditet, på fullständig avreglering av tjänstesektorn, på skapande av en kunskapsekonomi genom investeringar i forskning och utveckling och radikal förenkling av reglerna. Alltså mindre detaljlagstiftning och mer ramlagstiftning så att människor inte längre hindras av onödig byråkrati när de vill utveckla sin verksamhet. Det är inte bara Lissabonprocessen utan hela unionens trovärdighet som står på spel.
Slutligen, herr talman, blev jag gripen av Bouwmans anförande för Gruppen De grönas räkning men jag vill säga en sak i det sammanhanget. Han talar om att skapa arbetstillfällen på marknadens undersida och inte bara för kloka hjärnor. Jag håller med om det men vi måste inse att det ena förutsätter det andra och för det behöver vi ett konkurrerande Europa.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Först och främst vill jag besvara de kommentarer som framfördes av Bushill-Matthews. Till att börja med leds kommunfullmäktige i Birmingham av Labourpartiet och inte av socialister. Vad som är viktigare är att dessa kommentarer ger anledning till många frågor om vilken anställningspolitik som bedrivs av kommunfullmäktige i Förenade kungariket.
Mycket av den information vi har mottagit, bland annat från låglöneenheten, tyder på att många av de personer som arbetar för bemanningsföretag för närvarande har mycket låg lön, dåligt skydd och behandlas illa. Vi måste se klart på detta. Till exempel, den skola där jag arbetade tidigare har nu återigen anställt sin städpersonal eftersom de kan erbjuda högre löner och denna lösning blir dessutom billigare än att anlita dem genom ett bemanningsföretag. Ett exempel på en situation som alla tjänar på.
Men det jag främst vill ta upp med rådet och kommissionen denna förmiddag har att göra med frågan om hållbar utveckling, vilket är ett övergripande begrepp snarare än ett begrepp bland andra, och den roll som även Göteborg och inte bara Lissabon kan spela i denna process. Efter Johannesburg betraktas de privata företagen som ett medel för att förverkliga regeringens politik. Man måste tänka om vad gäller företagens sociala ansvar och en stark rättslig ram på detta område, i samband med att man granskar hur de företag uppträder som finns i nya demokratier eller länder som styrs av förtryckarregimer och som i många fall får stöd av regeringar i form av exportkreditgarantier. Vi måste be dem att titta närmare på detta och bedöma huruvida den nuvarande liberala hållningen faktiskt gynnar hållbarhet, demokrati och öppenhet i många av de regimer och länder där de är verksamma.

Sudre (PPE-DE).
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Vår debatt om förberedelserna av Europeiska rådet i vår äger rum i en spänd internationell situation. Ordförande Prodi tog upp det genom att föregripa debatten vi skall ha i eftermiddag om situationen i Irak.
Det geopolitiska sammanhang som Europeiska rådet kommer att befinna sig i kommer att vara närvarande, inte bara i tankarna, utan även på ett mycket konkret sätt i våra medlemsstaters uppgifter och ekonomiska prognoser. Ett klimat av internationell spänning är alltid skadligt för världsekonomin och det är inte minst det resultat som terroristorganisationerna som orsakat dessa spänningar förväntar sig.
Rådet kommer att ägnas åt en utvärdering av de åtgärder som vidtagits för att genomföra målsättningen från Lissabon, en målsättning som består i att göra unionen till världens mest dynamiska kunskapsekonomi senast 2010. Det kommer bl. a. att handla om att utvärdera de ansträngningar som gjorts av medlemsstaterna och av Europeiska unionen på utbildnings- och undervisningsområdet, men även när det gäller forskning och utveckling. Alla vet att resultaten hittills inte är i nivå med förväntningarna från Lissabon, men hur kan man förvånas över det när regeringarna i de flesta av våra länder inte har något annat val än att åtgärda sina socialistiska föregångares försumlighet och brist på förutseende, eftersom de i stället för att göra nödvändiga ansträngningar när tillväxten fanns, spred ut de offentliga resurserna bland stödprogram utan framtid?
Rådet i Bryssel blir därför ett bra tillfälle för våra länder att se över målsättningarna från Lissabon och anpassa dem till de offentliga finansernas ekonomiska och sociala verklighet och på nytt placera dem i ett internationellt sammanhang. Jag skulle vilja avsluta med att gratulera ordförande Prodi till hans initiativ att lägga fram en plan för att förenkla den europeiska lagstiftningen, som omfattar inte mindre än 90 000 sidor. Detta initiativ är mer än välkommet för att underlätta affärslivet och därmed öka unionens konkurrenskraft. Planen syftar till att minska gemenskapens regelverk till ca 25 000 sidor före år 2005 och förenkla språket i lagstiftningsförslagen. Jag tror inte att någon kommer att ha något emot det.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot! Vi lever verkligen inte i de allra ljusaste tider! Den politiska betydelsen av kommande vårtoppmöte är därför psykologiskt viktig. Toppmötet måste signalera förtroende. För att den europeiska ekonomin, och därmed tillväxten och sysselsättningen, skall ta fart måste vi skapa respektive förstärka förtroendet för den politiska ledningen i EU:s medlemsstater. Det är dock inte bara förtroendet för regeringarna som är viktigt, det är också viktigt att det europeiska näringslivet förstår sitt ansvar att bidra till tillväxt, investeringar och sysselsättning. Staten själv kan inte skapa de arbetstillfällen som Europa behöver för att verkligen utveckla sin produktivitet och bli världens mest potenta område i framtiden. Jag vädjar därför till det grekiska ordförandeskapet att fortsätta kampen mot den orättvisa skattekonkurrensen så att vi äntligen kan stänga alla skatteparadis i stället för att låta det stanna vid ett första godkännande av skattepaketet. På så sätt kan alla bidra till att förbättra inkomstläget i medlemsstaterna. Medlemsstaterna behöver nämligen inkomster för att på allvar kunna investera.
Jag uppmanar återigen det privata näringslivet att öka de privata investeringarna. Inte bara de offentliga investeringarna är för få, utan även de privata. Europa behöver detta partnerskap för att på allvar sätta stopp för den självuppfyllande profetian att vi går från en svag tillväxt, i vissa länder från stagflation, till lågkonjunktur. Detta är inget som Europa behöver. Tillväxtfaserna är alldeles för svaga, och därför vädjar jag till det grekiska ordförandeskapet och till kommissionen och rådet att förbättra samarbetet mellan institutionerna. Europaparlamentet är medlagstiftare och arbetar snabbt, och det vore bra om rådet kunde lägga an samma tempo.
(Applåder)

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Den grekiske rådsordföranden gav oss en frestande uppräkning av alla de saker som han arbetar med. Det skulle vara värdefullt - och jag säger detta med vederbörlig ödmjukhet - om ordförandena i Ekofinrådet istället presenterade en kort lista över saker de faktiskt hade tänkt åstadkomma. Hundra prioriteringar på en och samma lista är detsamma som inga prioriteringar alls! Jag vill upprepa det Randzio-Plath sade alldeles nyss. Det vore uppfriskande om Ekofinrådet vid mötet den 21 mars kunde slå fast vilka de huvudsakliga prioriteringarna är. Kanske är det rentav nödvändigt att så sker. Jag skulle vilja föreslå - och jag tror att alla kolleger håller med mig - att era prioriteringar består i att ingjuta förtroende och dynamik och en känsla av att Europeiska unionens finansministrar är fast beslutna att skapa en dynamisk inre marknad där vi kommer att skapa arbetstillfällen och öka den ekonomiska tillväxten. Om vi inte kan få med oss investerarna på detta, hur skall vi då kunna uppfylla alla de övriga löftena på er långa lista? Detta är vår viktigaste uppgift.
Det vore även uppfriskande och, som ni sa, nyskapande om vi kunde finna sätt att blåsa liv i den europeiska stadgan för småföretag. Det skulle inte krävas särskilt mycket nytänkande för att för en gångs skull diskutera saken och faktiskt genomföra stadgan. Det har tagit tre år av overksamhet för att visa att satsningen på att göra nyetablering av företag i unionen enklare och billigare, vilket premiärministern engagerar sig starkt för, helt enkelt har runnit ut i sanden. Jag vill återigen upprepa vad andra ledamöter har sagt: det är hög tid att medlemsstaternas regeringar börjar uppfylla sina löften angående patentet, fullbordandet av den inre marknaden, bristerna i införlivandet av lagstiftning och att de kommer vidare beträffande den inre marknaden för tjänster.
Herr rådsordförande, vi bevittnar en absurd situation där en vanlig åtgärd om ömsesidigt erkännande av säljfrämjande åtgärder blockeras i rådet. Visa oss budskapet, rensa ut oväsentligheter, ta itu med uppgifterna och prioriteringarna, återkom sedan hit och då kommer vi att känna att ni faktiskt har uträttat något. Låt oss avskaffa Ekofinråd med långa listor över prioriteringar!

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tror att de beståndsdelar som vissa av mina kolleger betraktat som ordlekar eller skenmanövrar egentligen återspeglar en känslig punkt. Det är ett faktum att den viktiga frågan under vårens toppmöte består i att sammanföra tre olika politikområden - ekonomi, socialpolitik och hållbar utveckling - trots att fördragen inte innehåller de rättsliga grunder som skulle göra det möjligt att agera inom dessa tre områden samtidigt. Därför liknar våra uttalanden självfallet fromma önskningar eller ett slags vilja som vi på nytt bekräftar, men där vi vet att vi inte har några verktyg som gör det möjligt att konkretisera dem.
Bakom våra debatter och vårens toppmöte som håller på att förberedas finns det därför en fundamental fråga i anslutning till reformen av fördragen inför Europeiska unionens nya konstitution.
Om vi vill uppnå en gemensam utformning genom att fastställa på vilket sätt dessa tre beståndsdelar kan åstadkomma en rättskaffens cirkel av utveckling i Europa tror jag det skulle vara mycket klokt att titta närmare på det som händer inom sektorn för tjänster i allmänhetens intresse. Om det finns en triangel utgör tjänster i allmänhetens intresse basen.
Låt oss fundera över detta och titta på hur våra europeiska politiker agerar i dag.
Herr rådsordförande! Man kommer inte att uppnå något resultat genom att å ena sidan anstränga sig för att påskynda uppbyggnaden av den inre marknaden, med allt vad det innebär i fråga om öppenhet och konkurrens och, till slut, privatisering, och genom att å andra sidan försöka upprätthålla balansen genom att påstå att det kommer att ske i allmänhetens intresse, i den sociala sammanhållningens intresse, osv. Vi har här en skyldighet att bedöma det som gjorts och det kommer att göra det möjligt för oss att fundera över hur en ekonomisk verksamhet - som är tänkt att motsvara grundläggande rättigheter och garantera social och territoriell sammanhållning - kan eller skall utformas och integreras i de nya fördragen. Hur är det med bedömningen? Hur långt har ramdirektivet kommit när det gäller tjänster i allmänhetens intresse? Hur långt har våra förslag kommit när det gäller att förstärka artikel 16 i fördraget, bl. a. beträffande medel och uppdrag för dessa tjänster i allmänhetens intresse?
Jag tror att om vi kan gå framåt i vår diskussion, utan dogmatism, genom att titta på det som händer och det som skulle vara önskvärt att göra, kan vi börja införa våra idéer. Hjärnor är förvisso värdefulla, men det som framför allt räknas är den kollektiva intelligensen, och den finns i första hand bland användarna, de anställda och operatörerna, liksom hos de folkvalda som, varje dag, tvingas konstatera vad det kostar att lägga ned ett antal offentliga tjänster hos dem.
Jag tror uppriktigt sagt att det här handlar om en mycket viktig faktor som vi måste utnyttja och ställa till förfogande under de kommande åren.

Sacconi (PSE).
Herr talman! Svårigheterna med att genomföra Lissabonstrategin, liksom dess potential, ligger huvudsakligen i dess globala och integrerade natur. Trots några blygsamma framsteg har inte grundidén om integration av den ekonomiska och sociala politiken samt miljöpolitiken utvecklats på ett signifikant och konsekvent sätt, varken på medlemsstatsnivå eller på gemenskapsnivå. Om man verkligen tror att social och miljömässig kvalitet inte är några komplement utan tillväxtkomponenter och väsentliga konkurrensfaktorer, står det klart att den öppna samordningen måste förstärkas. Därför hälsar jag med tillfredsställelse det faktum att tanken att ge dem konstitutionell rang verkar breda ut sig inom konventet.
Erfarenheten lär oss att så framskjutna mål som de som rör konceptet om hållbar utveckling inte går att nå om inte alla sociala och institutionella aktörer deltar kraftfullt och utbrett. Framför allt när det gäller miljöpolitiken är det svårt att tänka sig att mer miljövänliga tillverknings- och konsumtionsmodeller, som bland annat slutsatserna från toppmötet i Johannesburg ställer upp som mål, skall uppkomma om vi inte på alla nivåer inför planer och instrument som ger incitament till detta. Det handlar alltså om att se till att alla berörda parter fås att handla på ett nyskapande och ansvarigt sätt och sätts in i ett perspektiv på medellång och lång sikt.
I detta sammanhang anser jag att det är en allvarlig begränsning att detta parlament ännu inte har lyckats skaffa sig en organisation och rutiner för att på ett verkligt effektivt sätt, det vill säga sektorsövergripande, övervaka, utvärdera och rikta in politiken för hållbar utveckling. Det är rätt att kräva att parlamentets delaktighet i fastställandet av riktlinjer skall skrivas in i det interinstitutionella avtalet, men vi måste också rusta oss bättre för detta.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Det är väl tydligt för var och en att vi ännu inte är klara med Lissabonprocessen. Jag tror att det finns två skäl till det. Det första skälet hänger ihop med Lissabon självt. Redan då, och i synnerhet idag, utgick vi från allt för höga tillväxtscenarion. Jag tror att det ändå är allt för många människor som tror att tillväxt är något som man bara kan skriva in i en bok och att det då kommer av sig självt. Nej, såsom van Velzen visat är det så att man måste vidta hundratals åtgärder som främjar tillväxten och det kan man inte göra genom vackra uttalanden.
För det andra har ju diverse löften inte heller infriats. Det har också påpekats tillräckligt. Vad kan vi då göra? Ni, herr Prodi, talade bland annat om ett direktiv om övertagandebud. Det är ett sådant exempel som jag vill nämna. Det talas en hel del om sysselsättningseffekter. I vårt utskott för sysselsättning och sociala frågor har vi undersökt vad sysselsättningseffekterna skulle vara av detta direktiv om övertagandebud. De är negativa. Det hade kommissionen själv inte gjort. Jag skulle alltså vilja ha litet mer konsekvensbedömning med avseende på sysselsättningen, inte bara inom området sociala åtgärder, vilket är logiskt, utan även andra åtgärder och särskilt finansiella åtgärder. Ofta visar det sig se helt annorlunda ut än man tror.
En annan sak som jag skulle vilja rikta uppmärksamheten mot är siffrorna. Kommissionen har i sitt svar på en fråga från mig erkänt att det egentligen inte går att göra några bra jämförelser mellan de europeiska och de amerikanska tillväxtsiffrorna, antagligen för att de amerikanska tillväxtsiffrorna ändå alltid måste tas med en nypa salt. Jag tycker det verkar klokt att inte bara titta på Amerika eller på Kina utan att vi i varje fall använder korrekta siffror och inte grundar oss på felaktiga uppgifter.
Slutligen, herr talman, har mycket sagts om samarbete inom universitetsområdet. Det tycker jag är mycket viktigt. Jag tror att mycket kan ske på det området utan att vi i det avseendet angriper medlemsstaternas suveränitet. Jag skulle dock vilja ställa en fråga till ordförandeskapet. Hur är det egentligen möjligt, när vi talar om universiteten, att de statliga universiteten i Grekland fortfarande har ett monopolläge så att tusentals grekiska studenter studerar i Amerika och inte i andra europeiska länder? Kan det inte bli ett slut på det? Jag vet att det är en grekisk behörighet men kanske skulle man kunna fundera över det under det här ordförandeskapet.

Procacci (ELDR).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Inspirerad av dagens debatt i parlamentet och omröstningen om kommissionens inställning till WTO vill jag fråga det grekiska ordförandeskapet: hur skall vi tackla frågan om produkter från Medelhavsområdet när det finns en vilja att successivt avveckla stödet och bidragen till jordbruksproduktionen? Visst är det positivt att det finns en vilja att ta bort bidragen och verka för en fri marknad, men hur skall vi kunna nå detta mål successivt med tanke på utvecklingsländernas behov å ena sidan och Medelhavsländernas å den andra? De sistnämnda skulle säkerligen tillfogas allvarlig och ouppskattbar skada vid en plötslig och överdriven avreglering och indragning av stöd. Detta är en fråga som jag tycker att ett ordförandeskap från ett Medelhavsland borde ta upp, som borde ligga det särskilt varmt om hjärtat, bland annat med tanke på att vi närmar oss 2010. Vi kan inte kan avstå ifrån området med fri marknad, men vi förbereder oss knappt för det. Jag anser att vi borde främja en stor debatt om denna fråga och en stor kampanj för att medvetandegöra hela unionen.
Ett sista påpekande om det europeiska området för forskning, som oroar mig mycket: vår ekonomis utveckling hänger oskiljaktligen samman med vår förmåga att intensifiera forskningen, men många små, mycket små, företag hamnar utanför det sjätte ramprogrammet, inte på grund av någon bestämmelse i det utan på grund av att de inte lyckas utnyttja dessa möjligheter enbart på egen hand. Jag vill att vi skall överväga incitament för småföretagen, framför allt för dem som verkar i miljöer där inställningen till gemensam planering inte är så utvecklad.

Zorba (PSE).
Jag skulle vilja tacka ordförande Prodi för att han ännu en gång, som han brukar göra, framhöll forskning och utbildning och deras betydelse för Lissabonstrategin. Jag skulle också vilja gratulera honom för att han tog upp problemet med kriget mot Irak, som påverkar arbetsklimatet och hänger nära samman med den politiska och ekonomiska framtiden för dagens Europa.
Förväntningarna på Lissabonstrategin var stora i början. Men i fråga om utbildning, forskning, livslångt lärande och yrkesutbildning verkar tillämpningen inte ge de önskade resultaten. 3 procent till forskningen var ett viktigt mål, och kommissionen förtjänar beröm för att den lyckats uppnå samtycke, men vi behandlar frågan som om vi vore bakbundna och inte kan ta de nödvändiga stegen framåt varje år. Vi talar mycket om yrkesutbildning, men den privata sektorn satsar bara 2,3 procent på investeringar i yrkesutbildning. Situationen i fråga om investeringar i livslångt lärande, försummandet av skolan, men också invandrargrupperna, ger oss tyvärr ingen anledning till optimism. 
Situationen kännetecknas av att lärarna och universitetens forskare inte får något stöd. Och det beror på att besluten inte följs upp genom politisk tillämpning. Utbildning och yrkesutbildning står tyvärr inte högst upp på dagordningen, inte ens på dagordningen från Lissabon. Trots det anser jag att de måste behålla sin plats i politikens centrum, så som de formulerades i det ursprungliga utkastet till Lissabonstrategin.

de Roo (Verts/ALE).
Hållbar utveckling och miljö är lika viktigt som ekonomi och sociala prestationer. Vid vårtoppmötet måste man också ägna lika mycket uppmärksamhet åt dessa och inte timmar åt ekonomi, minuter åt sociala frågor och endast sekunder åt miljöpolitik. Europeiska kommissionen borde varje år utarbeta en hållbarhetsrapport och i den gemensamma resolutionen uppmanas också Europeiska kommissionen att göra det. Ett exempel är bränslecellsbilar, framtidens bil. I Förenta staterna och i Japan kör redan medborgare omkring med sådana, där finns de redan tillgängliga men inte här i Europa. Här är vi på efterkälken. Allmän användning av bränslecellsbilar, drivna med biomassa, betyder också att krig om olja kommer att höra till historien. Miljö, sociala aspekter och ekonomi är lika viktiga frågor. Det är mycket synd att långt ifrån alla regeringschefer har insett det.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman! Vi lever inte enbart i en kunskapsbaserad ekonomi, vi lever också efter Kyotoprotokollet i en kolekonomi. Den som kan producera lika mycket med mindre utsläpp kommer att vinna i denna nya ekonomi. Därför kan vi vinna fördelar när det gäller sysselsättning, ekonomi och miljö.
Jag tycker därför att det är mycket viktigt att Europeiska unionen har utvecklat ett system för handel med utsläppsrätter som kan minska utsläppen från industrin och i energiproduktionen. Detta handlar om fem tusen företag och 46 procent av koldioxidutsläppen. Det är särskilt viktigt eftersom det kommer att minska den ekonomiska kostnaden för att uppfylla Kyotoprotokollet i Europa med 35 procent.
Men vi kan inte uppfylla Kyotoprotokollet bara i industrin och i energiproduktionen. Det är viktigt att kommissionen utvecklar initiativ på transportområdet, i jordbruket, och när det gäller energiproduktionen. Men trots att Europa har en kolekonomi är vi fortfarande beroende av Ryssland för att Kyotoprotokollet skall träda i kraft. Och vi vet att Förenta staterna i detta ögonblick bedriver en kampanj i Ryssland mot Kyotoprotokollet. Jag frågar rådet och kommissionen vilka konkreta åtgärder som är på gång på europeisk nivå för att kunna övertyga våra ryska vänner om att ratificera Kyotoprotokollet. Det är viktigt att protokollet träder i kraft för att de europeiska företagen skall acceptera kommande åtgärder, varav några är ganska svåra, för att minska koldioxidutsläppen i Europa.

McNally (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mitt anförande på forskning och inrättandet av ett europeiskt forskningsområde, både genom ramprogrammet och genom samordning av den nationella politiken. I Barcelona fastställde man ett treprocentigt mål för forskningsinvesteringar, men det börjar alltmer lika mitt eget nyårslöfte, att äta mindre och motionera mer, såtillvida att löftet inte har hållits och att det krävs en mer seriös satsning!
Jag närvarade vid ett intressant riktmärkningsmöte om forskning och teknik i Grekland. Låt mig nämna några av de områden som man granskade närmare med avseende på resultaten i olika medlemsstater. Beträffande frågan om kvinnor inom forskningen producerar länder som Spanien, Portugal och Italien utomordentliga kvinnliga forskare och ingenjörer, medan andra länder presterar betydligt sämre. De nordiska länderna intar liksom på många andra områden en framskjuten position när det gäller att förmå unga personer att satsa på forskning och teknik. Andra länder ligger sämre till. Denna kris drabbar länder i hela Europa.
Även vad gäller att koppla forskning till regionalpolitik har Finland lyckats väl och Irland mycket väl, medan andra länder klarar sig sämre. Som en företrädare för Cambridge är jag mycket glad över att vissa av Cambridges ansedda institutioner nu överväger södra Yorkshire som en lämplig plats för forskningsinfrastruktur. Vissa länder har lyckats väl med grupperingar. Ju mer vi ägnar oss åt denna typ av jämförelser och ju mer vi drar lärdom av dessa jämförelser, desto troligare är det att vi lyckas hålla vårt nyårslöfte. Jag skall anstränga mig mer för att hålla mina om medlemsstaterna gör detsamma för att hålla sina!
(Applåder)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Det är uppenbart att den kris som i dag drabbar Europeiska unionen och hela det kapitalistiska systemet inte kan lösas genom de åtgärder som föreslås inför vårens toppmöte. Helt säkert kommer krisen att förvärras.
Förenta staterna, med Europeiska unionen som direkt eller indirekt medskyldig, verkar ha bestämt sig för att sätta sina hot om krig i verket, och vem vet var det kan bli härnäst.
Målet: att åter dela upp marknaderna och att kontrollera energikällorna som ett led i Förenta staternas vanvettiga strävan efter världsherravälde.
Hur mycket Europeiska unionens och dess regeringars politik än försöker inge fåfänga förhoppningar om framtiden, är det folkets breda lager som dagligen, in på bara skinnet, får känna av det barbariska systemet och dess arbetarfientliga och antifolkliga åtgärder. Europeiska unionen själv och även de andra internationella ekonomiska organisationerna erkänner det totala misslyckandet för den liberala politik som bedrivs. Det går inte längre att bryta dagens situation, med stagnation och minskad produktion och utveckling, genom några stabilitetspakter. Det är uppenbart att Europeiska unionens så omtalade sociala politik, med minskning av arbetskostnaden, nedskärning eller avskaffande av arbetstagarnas rättigheter, inte leder till utveckling och inte kan föra det kapitalistiska systemet ut ur dess inneboende kris, inte ens enligt systemets egna villkor.
Att man misslyckats med sysselsättningsmålen från Lissabon och Stockholm visar hur rätt vi hade, när vi sade att dessa mål inte var inriktade på att minska arbetslösheten utan innebar ett hårdare angrepp mot arbetstagarnas rättigheter och nya privilegier för storkapitalet. Även de envisa kraven på privatiseringar och liberaliseringar syftar till att öka vinsterna i en krissituation, och det gäller även inom hälso- och sjukvården och utbildningsväsendet. Samma syfte har överföringen av socialförsäkringsfonderna till storkapitalet.
Den enda utvägen, herr talman, är att arbetstagarna på både nationell och internationell nivå för en ännu hårdare och kraftigare kamp mot monopolen och imperialismen för att skapa nya styrkeförhållanden, som kan vända dagens dystra utveckling och bana väg för en annan, helt annorlunda politik för våra folk.

Brunetta (PPE-DE).
Herr talman! Det faktum att jag sitter rakt framför er hjälpte mig inte att fånga er uppmärksamhet från början, men det gör inte så mycket.
Vi har hört att Europeiska unionen har behov av strukturella reformer, och reformeringen av arbetsmarknaden är en strukturell reform som kommer att behandlas vid vårtoppmötet, i Thessaloniki. Men, herr talman, arbetsmarknad och välfärd är två sidor av samma mynt: om den ena, arbetsmarknaden, fungerar, fungerar också den andra, välfärden, eftersom det är arbetsmarknaden som finansierar välfärden. Och likadant tvärtom: om inte arbetsmarknaden fungerar, fungerar inte heller välfärden, och kommissionsledamot Solbes får problem. Om däremot arbetsmarknaden förändras - antingen på grund av lagstiftning eller på grund av marknaden själv, eller bådadera - måste också välfärden förändras, för välfärden kan inte vara annat än synkroniserad med de förändringar som sker på arbetsmarknaden.
Herr talman, herr Yannitsis! Av detta skäl måste vi dra igång en liknande strategi för välfärden som den som vi införde på arbetsmarknaden för några år sedan, i och med Luxemburgprocessen: nationella planer, samsyn om gemensamma mål, insyn - de så kallade tre pelarna, det som då ännu inte kallades öppen samordning, men som nu går under denna beteckning, och så vidare. Vi måste synkronisera de båda systemen, de båda reformerna, synkronisera arbetsmarknaden och välfärden. Den öppna samordningen samt stabilitetspaktens villkor och ställning är alltså frågor som måste få en exakt lösning i termer av kvalitet och kvantitet om vi vill nå målen från Lissabon.

Talmannen.
Till de kolleger som jag har noterat som talare, men som är väldigt angelägna om att jag skall lägga märke till dem, vill jag säga att detta endast är en fråga om ordningsföljd. Jag hoppas att jag kan ge ordet till alla som har visat att de vill ta till orda.

Iivari (PSE).
Herr talman! Redan när man beslutade om strategin i Lissabon var man överens om att man inte kan bygga upp EU till världens mest konkurrenskraftiga informationsbaserade ekonomi, om man inte satsar tillräckligt på de mänskliga resurserna. Därför är det också välkommet att man vid vårens toppmöte prioriterar kompetens och innovationer i strategin. 
I kommissionens meddelande uppmanas medlemsstaterna att öka investeringarna i kompetens och innovativ verksamhet under de följande tolv månaderna. Detta är en bra början, men satsningarna i utbildning bör vara långsiktiga. Man bygger inte upp en stark kunskapsbas på ett år. Under de senaste åren har de offentliga utbildningsutgifterna varit så gott som oförändrade i alla medlemsstater. I och med att befolkningen åldras och behovet av arbetskraft ökar måste vi se på utbildningen som en investering för framtiden och inte enbart som ett nödvändigt ont.
Samhällen, där målet är att utifrån en jämställdhetsbaserad politik få tillgång till hela folkets resurser, uppnår bra resultat. När det gäller tillgången till resurserna är enbart offentliga tjänster inte tillräckliga, utan också den privata sektorn måste bidra, speciellt genom att erbjuda de anställda en möjlighet att utbilda sig vid sidan om sitt arbete. Utbildningen är den viktigaste faktorn då man sysselsätter människor. Den arbetande andelen av befolkningen har stigit under de senaste tio åren. Sedan 1996 har man till exempel skapat 12 miljoner arbetsplatser. De flesta arbetsplatserna har uppstått på områden där man kräver utbildning på mellan- eller högskolenivå.
Utbildningspolitiken hör till medlemsstaternas ansvarsområde, men genom att samarbeta inom EU kan vi effektivisera den. De ministrar som ansvarar för utbildningen har kommit överens om gemensamma mål för utbildningssystemen: fram till år 2010 borde man halvera antalet personer som avbrutit sin skolgång och öka andelen personer mellan 25 och 64 år som genomgått utbildning på gymnasienivå till 80 procent. På matematikens, teknikens och vetenskapens områden måste man rätta till obalansen mellan män och kvinnor.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag har inte sovit på flera nätter, och eftersom jag inte sover drömmer jag inte. Det gör det svårt att formulera de röstförklaringar jag brukar göra här i kammaren. Då vänder jag mig till er, och särskilt till ordförande Prodi, för att bli lugnad, inte bara eftersom ni har en så övertygande, lugn och förtroendeingivande stämma, nästan som en far, utan också och framför allt på grund av det ni hittills har sagt. Varför är jag orolig? Eftersom det också finns många pensionärer som inte kan sova längre och är bekymrade. De vet ju, som jag, att rådsordföranden försöker att få budgeten att gå ihop på alla sätt, av ekonomiska skäl, också genom att minska pensionsutbetalningarna. Pensionärerna tycker att det är bra att vi har en budget som går ihop - men en del av dem har bara sin pension att leva på. De är inte fler än ett hundratal miljoner som lever enbart av pensionen i Europa, utan att räkna med kandidatländerna, och de säger: ?Vi tycker också att budgeten skall gå ihop, men varför skär man inte i andra kostnader än pensionerna?? I somliga stater, till exempel Italien, finns det lagar som har antagits av tidigare regeringar, men som den nuvarande regeringen inte har avskaffat, enligt vilka en människa som är invalidiserad till 99 procent och har arbetat i några år får en pension på 30 euro i månaden och änkor vilkas män dog unga får pensioner på 18 euro.
Kan vi känna oss säkra på att man visserligen kommer att skära ned, men med omdöme - och därmed sova tryggt?

Talmannen.
Herr Fatuzzo, det är tråkigt att höra att ni inte kan sova om nätterna. Jag lyssnade emellertid noga till era röstförklaringar i går och drar mig till minnes att ni verkade ha sovit natten innan, med tanke på att ni hade fört ett förtroligt samtal med Pantalone och andra figurer på flyget till Strasbourg.

Andersson (PSE).
Herr talman! Det har framförts relativt mycket kritik mot Lissabonprocessen. Jag tycker också att det är rätt att den granskas kritiskt. Samtidigt skall vi inte undervärdera att den har gjort en del nytta. Om vi i dag ser på hur vi klarar av denna lågkonjunktur i jämförelse med den lågkonjunktur vi hade i början av 90-talet är det en stor skillnad. Vi har låg tillväxt. Minskningen av arbetslösheten har visserligen stannat av, men vi klarar av situationen mycket bättre än under 90-talet. Kan det vara så att den ekonomiska samordningen och den monetära politiken spelar en roll? Jag tror i alla fall det. Samtidigt tror jag att Lissabonprocessen måste reformeras. Det behövs mer av koordinering i processen. Det behövs samordning i processen och en större koncentration på genomförandet. I detta sammanhang är det viktigt att vi ser dessa tre delar i processen som likvärdiga. Det är också viktigt att det finns balans i Lissabonprocessen.
Jag kommer från Sverige, ett land som är vant vid att genomföra strukturella åtgärder. Vi är för en öppen ekonomi, konkurrens och strukturella reformer, men vi är också för en hög social standard, dvs. sociala system som ger trygghet och en målsättning om full sysselsättning. Om inte Lissabonprocessen finner en balans mellan de strukturella åtgärderna, sysselsättningsstrategin och hållbara sociala system, så kommer den att falla sönder och misslyckas. Det är därför viktigt att denna balans upprätthålls.
Avslutningsvis vill jag säga något om hållbar utveckling. Den berör hela området. Den berör en ekonomiskt hållbar utveckling. Den berör hållbara sociala system, inte minst hållbara pensionssystem, dvs. både hållbara ekonomiskt sett och hållbara socialt sett, så att de är rättvisa.
Hållbar utveckling berör emellertid även miljön. Den strategiska lösningen i detta sammanhang är investeringar. Om vi får igång investeringar i den nya tekniken, den renaste tekniken, kommer vi nämligen också att förbättra miljön runtom i Europa, samtidigt som vi ökar tillväxten och skapar fler arbeten.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herrar ordförande, kära kolleger! Jag skall erkänna att jag blev lite besviken, eftersom jag väntade mig att få det bevisat att Europeiska unionen verkligen hade införlivat en hållbar utveckling. Men det har fortfarande inte skett.
I Göteborg tog unionen ändå ett stort steg i den riktningen genom att visa på sin vilja att bedöma den hållbara utvecklingen via europeiska råd under våren. Men efter att ha lyssnat till er måste jag ännu en gång tillstå att Europeiska rådet i vår inte kommer att uppnå detta mål. En hållbar utveckling ingår inte i det europeiska projektet, ett kapitel bland andra, så som det lagts fram. En hållbar utveckling förutsätter ett nytt synsätt på alla våra europeiska politikområden, vilket skulle inbegripa såväl sociala frågor och miljö som ekonomi.
Jag har följande fråga: har ni analyserat unionens politik mot bakgrund av dessa nya kriterier, framför allt miljökriterierna? Vi skulle vilja veta hur miljökriterier och sociala kriterier återspeglas i era förslag. Vilka är egentligen konsekvenserna av en ekonomi som man vill skall vara mer konkurrenskraftig? Ytterligare uppsägningar? Ytterligare försämring av miljön? Vi känner i dag till den finansiella kostnaden för dessa försämringar, både de sociala och miljömässiga. Gör då för Guds skull inte detta toppmöte i vår till ytterligare ett toppmöte, utan ett nyskapande toppmöte. Europeiska unionen kan bara komma ur den nuvarande krisen genom att ändra sin politik i den riktning som medborgarna förväntar sig, och endast ett projekt med en socialt och ekologiskt hållbar utveckling kommer att göra det möjligt att återupprätta dynamiken, optimismen och förtroendet som uppenbarligen så grymt saknas såväl i rådet som i kommissionen. Och om unionen, vår Europeiska union, inte motsvarar de nuvarande viktiga frågorna, såväl internationellt - jag tänker självfallet på Irakfrågan, där Europa på ett outhärdligt sett är uppdelat - som bland de europeiska medborgarna som kräver mer Europa och ett bättre Europa, vem kan då bemöta det?

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Herr talman! Alla talar om allt, och ingen - eller nästan ingen - begränsar antalet uppgifter. De flesta lägger till ytterligare dimensioner. Fler och fler uppgifter och politikområden prioriteras. Tillslut blir nästan ingenting prioriterat, utan det blir bara en lång upprepning av politiskt korrekta ord och fraser, alltmedan Europa i det närmaste står still.
I stället behövs det fokusering på att förverkliga den inre marknaden, att sätta tryck på medlemsstaterna, att implementera EG-lagstiftning och ta bort hinder, att sänka skatter för företagande och göra stela arbetsmarknader mer flexibla, att rensa bort mängder av arbetsuppgifter och regler som inte är nödvändiga för utveckling av tillväxt. Det behövs fokusering på utbildning, forskning, utveckling, småföretagande och konkurrens. Samtidigt krävs dock en hårdare kontroll av statliga stöd och en översyn av reglerna för regionalstöd. Snedvridande, konkurrenshämmande, utvecklingsfientliga, kortsiktigt ekonomiska stöd undergräver förtroendet för det europeiska näringslivsklimatet. Vem vågar eller vill investera, om man riskerar att få hela grunden för sitt företag undanryckt p.g.a. att en likadan fabrik sätts upp med EU-stöd i grannlandet? Dessa saker måste ses över tillsammans med en koncentration av arbetsuppgifter samt handling. Vi behöver inte fler vackra deklarationer. De är trevliga att lyssna på, men nu krävs det handling!

Lange (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Även jag har en känsla av att hållbarheten bara ses som ett bihang till den allmänpolitiska utvecklingen i förberedelserna inför årets vårtoppmöte. Detta är mycket beklagligt, för vårt samhälles framtida utveckling är - som jag ser det - starkt beroende av att vi lyckas lägga en grund för vår ekologiska livshållning som även kommande generationer kan leva sunt med. Det krävs därför större ansträngningar på området hållbar utveckling, och jag vänder mig då främst till rådet eftersom både parlamentet och kommissionen har gett tydliga riktlinjer om hur vi bör utforma en hållbar utveckling.
I samband med förberedelserna inför toppmötet i Göteborg lade ordförande Prodi fram mycket tydliga indikationer och målsättningar för en hållbar utveckling, för vilka han har mitt fulla stöd. Rådet har inte antagit dessa förslag till målsättning, och jag menar att hela diskussionen blir lidande av detta: vi formulera mål inom många politiska områden, men inte i fråga om hållbar utveckling. Därmed saknar vi möjlighet att göra förslagen bindande och genomföra kontroller. Jag skall inte göra en lång önskelista, men vi måste koncentrera oss på ett eller två centrala moment, och då är miljöskydd och transporter viktiga områden. Det handlar om bindande mål som medlemsstaterna skall tillämpa. Dessa leder i sin tur till investeringar som skapar sysselsättning. Låt mig påminna om vindkraften, som skapade tiotusentals arbetstillfällen i Europeiska unionen genom stödet för dessa energiformer. Vi behöver alltså konkreta mål, och dessa skall genomföras. Det räcker inte - som Winston Churchill sade - med stora planer, vi måste även vidta de små åtgärderna!

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det brev, herr rådsordförande, som ni har mottagit från de tre premiärministrarna i Europas tre stora ekonomier, Chirac, Blair och Schröder, visar vårtoppmötets betydelse i en fråga som är mycket mer än en ren rutinfråga. Det visar att toppmötet är en symbol för Europas enhet, i en stund då denna enhet är utsatt för mycket svåra prövningar, kanske blir det t.o.m. utgångspunkten för en hoppfull utveckling.
Detta brev kännetecknas av en berömvärd realism, för det lägger den nödvändiga tyngdpunkten på industrin, som, förutom att den svarar för 25 procent av Europas totala produktion, också ger sysselsättning åt 45 miljoner människor, och i en tid då man talar mycket om tjänster, om kunskap och allt detta, är det viktigt att komma ihåg att det finns en mera materiell och konkret bas för ekonomin. Det framhåller också på ett riktigt sätt betydelsen av de allmännyttiga tjänsterna, som är en nödvändig bas, en infrastruktur som är nödvändig för ekonomin och som måste bibehållas på det europeiska sättet och inte på andra sätt, som kan leda till att dessa tjänster försvinner, vilket har skett inom vissa sektorer i Förenta Staterna.
Utöver detta finns hela frågan om moderniseringen av marknaderna, att företagen inte skall betungas med ytterligare hinder. Allt detta är riktigt, och en fråga som är speciellt viktig för enandet av marknaderna är naturligtvis skapandet av en enhetlig finansmarknad. Ur den synvinkeln är år 2003 ett märkesår enligt Lissabonprogrammet. Lagstiftningen om skapandet av en enhetlig aktiemarknad måste bli färdig, och kanske skulle kommissionen kunna tala om för oss om den hyser optimism om att åtminstone denna tidsfrist kommer att hållas.
Premiärministrarna framhåller också att det är nödvändigt med en hög sysselsättningsnivå. Det är bra att komma ihåg att man i Lissabon talade om full sysselsättning och inte om hög sysselsättningsnivå, och det är bra om vi behåller den ambitionen. Sedan har vi naturligtvis frågan om investeringar. Men varifrån investeringarna skall komma nu när börserna faller, det är en fråga som man måste ta itu med, och jag hoppas, herr talman, att den kompetens som den grekiska regeringen med sina mycket skickliga ekonomiska medarbetare faktiskt har skall kunna skapa denna optimistiska anda, som är nödvändig för att behålla förtroendet och för att möjliggöra framsteg inom ekonomin och därigenom också för Lissabonprogrammet. Denna optimism är av avgörande betydelse.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vårtoppmötet är - vilket alla har betonat - särskilt betydelsefullt eftersom konjunkturen haltar, eftersom den inre marknaden ännu inte är helt genomförd och Lissabonmålen blir allt suddigare och förtroendet för dem allt svagare.
Jag ser Lissabonstrategin som Europas svar på globaliseringen. Lissabonstrategin är vår ordningspolitiska ram eftersom den knyter samman marknaden med ett socialt ansvar och en ekologisk hållbarhet. Modellen skiljer oss därmed från Förenta staterna och andra kontinenter - den europeiska ordningen är den så kallade ekosociala marknadsekonomin. Vi måste sluta med skuldsättning. Vi måste reda upp ansvaret. Vem ansvarar för att vilka mål uppfylls, och hur länge? Vi behöver konkreta mål i stället för luddiga förklaringar. Inom vilka områden och när har vi för avsikt att bli nummer ett? Vid vilken tidpunkt skall vem ha nått vilket delmål för att de gemensamt beslutade europeiska målen skall uppfyllas? Vårtoppmötet bör slå fast att Lissabonmålen skall brytas ned till varje enskilt land och att målen skall infogas i varje regeringsförklaring och varje arbetsöverenskommelse som regeringarna sluter. Stabilitets- och tillväxtpakten strider inte mot Lissabonstrategin utan är en förutsättning för att Lissabonmålen skall kunna genomföras. Vi bör också se till att den inre marknaden verkligen blir en inre marknad och att de små och medelstora företagen får tillräcklig uppmärksamhet när det gäller deras förmåga att utgöra Europas bärande ekonomiska struktur och sysselsättningsmotor.

van den Burg (PSE).
Jag vill gärna säga något om den skrivelse som tre regeringschefer utarbetat för detta vårtoppmöte, Tony Blair, Gerhard Schröder och Jacques Chirac. De försöker på det sättet på nytt visa sin enhällighet och slå an tonen för debatten på toppmötet. Det är inget fel med det i sig eftersom jag tror att det är bra att även en del huvuddrag anges i den mängd handlingar som dyker upp i samband med ett sådant toppmöte men denna epistel som dessa tre nu har utarbetat tycker jag verkligen är under all kritik. Det är en förolämpning av den jämvikt och det djup som kännetecknar den Lissabonprocess som vi nu hållit på med i tre år. Jag tror dessutom att den balans som är mycket noga avvägd i Lissabonmålen störs rejält på grund av att - flera saker har redan nämnts i debatten - ett antal mål försvunnit helt och hållet och betoningen endast ligger på näringslivets intressen inom industrisektorn. Det verkar sannerligen som om skrivelsen övertagits direkt från CBI, BDI och MEDEFT, arbetsgivarnas lobbyorganisationer i de respektive länderna. Jag har främst hakat upp mig på ett stycke om Hartz-kommissionen. Där föreslås det att man på europeisk nivå skall inrätta en sorts kommission enligt tysk modell. Tydligen inser inte regeringarna i London, Berlin och Paris att det här i Europa för närvarande redan har lagts fram ett direktiv som behandlas i Bryssel och som handlar om tillfällig arbetskraft, kärnpunkten i Hartz-kommissionen. Just om det direktivet har en underlig överenskommelse slutits mellan regeringarna i London och Berlin om att förhindra att det fattas beslut i denna fråga, en överenskommelse som har att göra med ett annat ärende, det direktiv om övertagandebud som just nu också är under behandling. Det är verkligen absurt att det då i en och samma skrivelse som nu läggs fram inför vårtoppmötet, föreslås inrätta en sådan Hartz-kommission som kommer att uppfinna det där hjulet igen i stället för att nu arbeta konstruktivt på direktivet och i mars, i rådet för sociala frågor, komma fram till ett beslut.

Talmannen.
Därmed har vi kommit fram till slutet på den del av debatten som bygger på ?Catch the Eye-förfarandet?.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr ordförande för Europeiska kommissionen! Lissabonstrategin, som är nödvändig för att Europeiska unionen skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomin i hela världen, är kanske i dag mera aktuell än någonsin. De sociala följderna av ett eventuellt militärt ingripande i Irak, liksom även följderna för den europeiska ekonomin, ger anledning till stor oro.
Vad är det då som gör att unionen blir helt beroende av den utrikespolitiska utvecklingen? Enligt den översikt som kommissionen presenterat för oss är situationen inte särskilt ljus, när det gäller medlemsstaternas tillämpning av den nya, öppna samordningsmetoden på alla nivåer i unionen. Utvecklingen mot målet hållbar ekonomisk utveckling med fler och bättre arbetstillfällen och med större social sammanhållning, som vi uppställde år 2000, har inte varit tillfredsställande. I fråga om sysselsättning, men också konkurrenskraft, har det funnits medlemsstater som helt har misslyckats med att uppnå målen, och därför kan vi konstatera att de inte uppnått det mål som unionen fastställt för den strategi och det program som beslutades i Lissabon. Följaktligen krävs det, särskilt i de stater som misslyckats, en omprövning av insatserna, men också en diskussion om vad som har åstadkommits och vad som har stannat vid goda föresatser.
I fråga om hållbar utveckling måste man fylla ut tomrummet mellan proklamationerna och lagstiftningen om skydd av miljön och folkhälsan, och man måste verka för att miljöaspekten skall finnas med på alla unionens politikområden. Att verka för hållbar utveckling inom ramen för den europeiska integrationen är helt nödvändigt, dels på grund av utvidgningen, dels på grund av revideringen av unionens fördrag och, naturligtvis, på grund av globaliseringen.
Jag skulle emellertid ännu en gång vilja betona och rikta uppmärksamheten mot följande: enligt min bedömning släpar Europeiska unionen efter i fråga om vetenskap och teknik, i synnerhet bioteknik. Utan vetenskapliga och tekniska framsteg och innovationer kommer vi inte att kunna möta utmaningarna i fråga om livsmedelsförsörjning, de medicinska, miljömässiga och socioekonomiska utmaningarna. Vetenskap och teknik är nyckeln för att lösa de mänskliga samhällenas viktiga problem. Det har alltid varit grunden i människans historia och är det än i dag. Forskning, således, vetenskaplig och teknisk och alla därmed sammanhängande områden, olika former av utbildning och yrkesutbildning, är helt nödvändiga. Och enligt min uppfattning, herr rådsordförande, bör ni på ett avgörande sätt främja vetenskaplig och teknisk forskning - vilket också kommissionsordföranden framhöll -, för jag anser att det är det viktigaste instrumentet för att politiken, strategin och programmet från Lissabon skall lyckas.

Bullmann (PSE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Jag är fullt medveten om den situation som råder under det grekiska ordförandeskapets förberedelser inför vårtoppmötet. Herr rådsordförande! Med tanke på läget i världsekonomin och det faktum att vi står inför ett krig som vi förhoppningsvis ännu kan förhindra, är detta med all säkerhet det svåraste vårtoppmötet sedan Lissabon. Ett stort ansvar vilar på er. Ändå finns det egentligen bara ett fel som ni kan göra, men ett allvarligt sådant. Detta fel skulle vara avsaknaden av mod: modet att ställa förvaltningarnas förklaringar åt sidan, modet att skapa avstånd till de blodfattiga och entoniga uttalandena, och modet att inleda en ordentlig diskussion med varandra om det faktiska läget för människorna i Europeiska unionen. Vi vet från tidigare rådsordförande att det svåraste av allt nog är att våga bryta med ritualer. Det är inte lätt. Låt mig nämna två skäl till att jag tror att det är viktigt att uppbringa detta mod.
En osminkad lägesbeskrivning visar att de privata och offentliga investeringarna i Europa ligger nere. Vi bör särskilt betona att de offentliga investeringarna minskar mycket starkt just i nationalekonomierna, som ju ansvarar för en stor del av vår ekonomiska utveckling. Här räcker det inte att ritualmässigt hänvisa till stabilitets- och tillväxtpakten. När skall vi äntligen bekänna oss till den gyllene regeln och som en frisk fläkt främja fler investeringar i Europa? Jag vill i alla fall inte behöva lyssna till fler kolleger, inte här i kammaren heller, som ritualmässigt erkänner hur viktiga de små och medelstora företagen är utan att samtidigt betona sambandet med de offentliga investeringarna! Det måste ges ett svar på frågan, och det snart. Detta är ni i stånd till, detta kan ni åstadkomma!
Det finns ytterligare en fråga som jag anser är mycket viktig. Vi har fantastiska dokument om det aktiva åldrandet. Jag känner till det demografiska läget, jag vet hur viktigt det är med ett aktivt åldrande. Men bland medborgarna i Europa blir det mycket svårt att övertyga en person som har arbetat 40 år i en fabrik, kanske i skiftgång, att aktivt stanna kvar i yrket. Ännu svårare blir det att hitta den arbetsgivare som ni kan övertyga att den anställde bör arbeta kvar längre, men de största problemen uppstår när människorna därute inser att de som skriver dokumenten ofta har för avsikt att själva tacka för sig med ett gyllene handslag när de fyller 50 eller några till. Om ni verkligen vill göra något bör ni satsa på arbetsplatshälsovård och åldersdeltid, men framför allt bör ni ställa följande fråga: Varför saknar fortfarande nästan 20 procent av våra ungdomar på arbetsmarknaden en ordentlig utbildning? Och dem jagar vi ut i arbetslöshet - det är så Europas framtid ser ut! Detta är ett akut problem som behandlas alldeles för lite i våra dokument.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ledamöter! Mycket har sagts i denna debatt och naturligtvis är det svårt att nu komma med något nytt. Därför vill jag insistera på de aspekter som vi i det Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp tycker är de viktigaste inför förberedelserna av vårens toppmöte.
För det första ser vi, när vi utvärderar resultaten som uppnåtts efter Lissabon, att vi hittills gått bakåt istället för framåt, åtminstone i relativa termer. Om vi jämför produktionsnivåerna i Europeiska unionen och Förenta staterna ser vi att det finns en negativ skillnad för Europeiska unionen. Vi menar att det beror på att vi inte lyckats nå tillräckligt långt med en ram som gynnar företagsinvesteringar. Det beror på att medlemsstaterna, som åtagit sig att genomföra ett antal reformer, inte agerat på lämpligt sätt, trots uttalandena på toppmötena i Lissabon, Göteborg och Barcelona. Bland dessa återfinns de mycket betydande reformer som syftar till att skapa en större flexibilitet på arbetsmarknaden och att främja skapandet av nya företag, i en tid då förväntan om tillväxt falnar i Europeiska unionen. De små och medelstora företagen är av avgörande betydelse, men det är bevisat att de byråkratiska hindren för att skapa ett nytt företag är oerhört mycket större i Europeiska unionen än i Förenta staterna. Det är inte en gynnsam miljö vare sig för att skapa företag eller för de små och medelstora företagen och särskilt inte för de företag som slår in på en ny väg med tillämpning av ny teknik. Därför uppvisar också binomet skapande av företag - tillämpning och utveckling av ny teknik stora förseningar. Trots de återkommande löftena och de högtidliga uttalandena, som upprepades i Barcelona, om avregleringsprocessen för de ännu skyddade sektorerna inom energi- och telekommunikation, kunde vi ånyo observera att de inte uppfyllts.
Därför förväntar jag mig att man uppfyller åtaganden snarare än gör storartade uttalanden vid mötet i Bryssel.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr talman, herrar ordförande! Jag anser det uppenbart att Lissabonstrategin - och jag delar inte många andra kollegers uppfattning - inte innebär något totalt misslyckande. Å andra sidan har den heller inte gått framåt. Strategins utveckling och tempo är uppenbarligen inte tillräckliga. Vi kan inte bortse från den lågkonjunktur som drabbat ekonomierna, framför allt de branscher inom den nya ekonomin som Lissabonstrategin med minst sagt överdriven optimism har fäst sina förhoppningar vid. I fråga om hållbar utveckling noterar jag en stor eftersläpning. Vi borde redan vara fullt upptagna med att tillämpa slutsatserna från Johannesburg. Jag tror att man har glömt både ordet och staden.
Dessutom har vi brevet från de tre regeringscheferna, vilket med rätta påpekades. Brevet rubbar i själva verket den balans som Lissabonstrategin försökt skapa. Det är ett brev som kräver revidering, och revidering i en dålig riktning. Det avskaffar termen full sysselsättning och talar i stället om höga sysselsättningsnivåer. Det säger - helt vansinnigt, herr rådsordförande, och jag skulle vilja höra ert svar på det - att vi måste förhindra införandet av nya begränsningar för företagen, och dessutom att vi i den nya politik som kommissionen kommer att föreslå först och främst måste lyssna på företagens och näringslivets åsikt. Jag motsätter mig inte samförstånd. Men vad skall ni göra med lagstiftningen om kemiska ämnen? Vad skall ni göra med den nya lagstiftningen om miljöansvar? Det rör sig ju på sätt och vis om begränsningar, som för övrigt ingår i strategin för hållbar utveckling osv. Skall vi lägga också detta åt sidan? Jag anser att det krävs ett svar. Om vi inte kan få det nu, så åtminstone under diskussionerna vid toppmötet. Under alla omständigheter krävs det dock ett tydligt svar. 
Det är uppenbart att kriget eller snarare, för att tala klarspråk, invasionen i Irak, kan förvärra allt detta. Och det är naturligtvis svårt att gå in på detaljer i en diskussion om Lissabonstrategins fortsatta utveckling. Det finns emellertid vissa frågor, herr talman. Har ni över huvud taget tänkt på att ta upp frågan om en generell minskning av arbetstiden, för att vi skall få fler arbetstillfällen? Finansieringen av utvecklingen inom den så kallade tredje sektorn? Aktualisering av idéerna i vitboken, som var senaste gången vi inom Europeiska unionen tog ett konkret och heltäckande grepp om t.ex. de transeuropeiska näten, ändring av skattesystemet (för att flytta över beskattningen av arbete och i stället beskatta utnyttjandet av naturresurser mm.). Kommer vi att ta upp allt detta igen i ljuset av de hittillsvarande misslyckandena, eller kommer vi att glömma det helt och hållet?

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herrar ordförande och ärade kolleger! Jag tycker att tonen i den här diskussionen är för pessimistisk. Jag tror att vi just i dessa tider med stor kraft måste vittna om värdet av den europeiska modell som inte bara är värdet på en marknad utan som främst vill vara en modell för välmåga, hållbarhet, utveckling och den välfärd som är knuten till välmåga. Därför har vi medvetet opterat för integrering i stället för konfrontation, för enighet i mångfalden och för utveckling av världen i stället för dominans. På det sättet har vi kommit fram till den kommande utvidgningen av unionen men samtidigt konfronteras vi med en växande arbetslöshet. Därför behöver vi just nu ledning av kommissionen, rådet, parlamentet, EU-institutionerna och medlemsstaterna.
Medlemsstaterna, regionerna, de lokala myndigheterna, företagsledarna gör dock inte vad de skall. Var och en ruvar på sina pengar och är försiktig och gör inte det som måste göras för att bekämpa den här arbetslösheten. För tro mig, om vi utvidgar Europa och arbetslösheten fortsätter att hota oss, då är vi på väg mot vårt största misslyckande.
Ni talar om forskning. Vi har misslyckats med att åstadkomma en riktig europeisk politik. Våra hedersdoktorer kommer fortfarande till våra universitet för att hämta sina hedersdoktorat och åker sedan tillbaka till Amerika där de arbetar i mycket avancerade laboratorier. Varför gör vi så litet? Varför hamnar så många länder på efterkälken när det gäller forskning? För att göra en hållbar utveckling möjlig måste varje land göra mer än de gör i dag och vi måste tillsammans göra mer än vad vi gör i dag. Låt oss erkänna att när tiderna var goda nu är tiderna sämre, men vi måste vända strömmen kunde vi med oblida ögon konstatera att regioner med hög arbetslöshet förblivit regioner med hög arbetslöshet även inom EU. Därutöver kommer nu dessutom den konjunkturbundna arbetslösheten. Det finns dock fortfarande överallt lågutbildade som inte har något jobb, det finns fortfarande överallt för få kvinnor i arbete, överallt för få aktiva, överallt företag som systematiskt avskedar sin personal vid 52 års ålder och fortfarande för många länder som godtar detta och till och med betalar för det med skattepengar. Har vi i det avseendet inte lockats för mycket med vackra toppmöten och vackra ord? Jag hoppas att det nu är dags för handling.

Talmannen.
Det var komplicerat.
Mina damer och herrar på åhörarläktarna! Ni är hjärtligt välkomna till parlamentet, men vi ber er att inte tala och inte applådera.

Abitbol (EDD).
Herr talman! EU har två existensberättiganden: freden och välståndet. Men det minsta man kan säga är att EU allvarligt vacklar inför denna dubbla titel.
Freden äventyras efter det otroliga brottet mot fördragen som begåtts av Storbritannien, Italien, Spanien, Portugal och Danmark, vilka undertecknat Maastrichtfördraget, och jag betvivlar att det toppmöte som det grekiska ordförandeskapet kallat till på måndag kommer att ändra saker och ting i någon större utsträckning. I verkligheten finns det med ett franskt uttryck ?inte ett skvatt? europeisk politik och detta av samma anledning, den är nämligen inte brandsäker. Det finns inte mer av ett nytt än ett gammalt Europa. Det finns helt enkelt inget Europa alls.
När det gäller välståndet som snarare är ämnet i denna debatt, är det så att om tillväxten inom unionen bara är hälften så stor som den skulle kunna vara, beror det på en valutapolitik som är rejält gammalmodig och utformad för ett Europa för åldringar. Europeiska centralbankens malthusianska politik, det har upprepats tillräckligt här i kammaren, är den huvudsakliga orsaken till den europeiska stagnationen och inom kort den europeiska recessionen. Så om ni genomför ett toppmöte i vår, herr Prodi eller herr tjänstgörande grekiske minister, se då till att det förtjänar sitt namn! Se till att Europeiska unionens ekonomi kommer ur den valutavinter som Europeiska centralbankens politik har dränkt den i. Ett bevis på detta är den snygga rapport som ni publicerat om konkurrenskraften i de europeiska länderna, efter toppmötet i Lissabon. Vilka är de tre länder som klarar sig bäst ur detta, vilka är de tre länder som sitter på podiet? Jo, Storbritannien, Sverige och Danmark, just de länder som inte infört euron. De klarar sig bättre när det gäller arbetslöshet, inflation, skuld och konkurrenskraft än de länder som gått över till euron. Vilket misstag! Och när ni gläder er - jag hörde Goebbels i förmiddags glädjas åt att euron äntligen återfått färgen - över att euron går förbi dollarn - en gammal dröm! - skall ni veta att ju mer uppskattad euron blir, desto mer kommer den europeiska tillväxten att minska. Er fåfänga kommer att smickras, men det kommer varje månad att resultera i sjuttontusen fler arbetslösa, precis som i Frankrike förra månaden.

Berthu (NI).
I sin rapport till Europeiska rådet den 21 mars uppmanade kommissionen medlemsstaterna att intensifiera sina ansträngningar för att respektera den målsättning de satte upp i Lissabon våren 2000: att på tio år skapa den mest konkurrenskraftiga och mest dynamiska ekonomin. Denna uppmaning är välkommen, för i dag liknar vi snarare ett gammalt Europa som gräver ned sig i långkonjunkturen.
För att reagera har kommissionen och rådet just lagt fram intressanta åtgärdsplaner, bland annat för det europeiska området för forskning, som borde göra det möjligt för oss att dra till oss de bästa hjärnorna i världen och även behålla dem, tillägger jag, tack vare en icke avskräckande beskattning. Men det huvudsakliga ansvaret ligger ändå hos staterna, och Europeiska unionen måste hjälpa dem bättre inom flera områden.
Vi måste till exempel se till att enhetliga EU-regler inte gör de regler som redan finns ännu stramare. Enhetligheten sparar information och transaktioner på papperet, men i praktiken ger det också en rad kostnader eftersom en enhetlig regel riskerar att inte passa någon särskilt bra. Vi skall inte göra alltför många sådana misstag. Låt oss framför allt behålla flexibiliteten, en verkligt öppen ekonomisk och social samordning, som alltså inte slugt tvingar på alla en standardlösning.
För det andra måste vi stoppa konventets avsteg i riktning mot en superstat som skulle vara tung och tvingande. Vi måste framför allt absolut säga nej till den EU-skatt som dyker upp och som skulle göra våra obligatoriska uttag ännu tyngre, antingen nu eller lite senare.
För det tredje måste Europeiska unionen hjälpa medlemsstaterna att enbart ta emot invandring som är användbar på arbetsmarknaden. Vågen av invandrare av alla kategorier tynger våra offentliga finanser och samhällets kugghjul mycket hårt. Ja, vi måste hjälpa de fattigaste mer, men hemma hos dem och i ett ömsesidigt intresse. Därför måste kommissionen ändra sin politik radikalt, som jag sade i går i anslutning till betänkandet från Terrón i Cusí.
För det fjärde måste unionen försvara våra intressen mer stridslystet på den internationella scenen. Vi mår illa av att se att kommissionen med rådets tillstånd ännu en gång erbjudit WTO att minska våra jordbrukstullar med 36 procent, och på så sätt ytterligare förstöra gemenskapspreferensen. Om man vill minska budgetstödet försiktigt måste man i stället samtidigt förstärka gemenskapspreferensen. Staterna måste göra stora reformansträngningar, det är sant, men unionen måste stödja dem och inte göra uppgiften mer komplicerad för dem.

Talmannen.
Herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Ni ser vilka stora förväntningar som ställs på er i detta mycket svåra ekonomiska läge i Europa. Jag är därför glad att få ge ordet till rådets ordförande Yannitsis.

Yannitsis
Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla talarna för deras påpekanden, ställningstaganden och frågeställningar, som kommer att vara till hjälp både för rådet och för medlemsländerna, som kommer att få information om allt detta, så att vi kan nå betydande framgång vid vårens toppmöte.
Jag skulle vilja påpeka att jag skulle kunna sammanfatta hela debatten i tre centrala ord, tre centrala budskap. Det första är förtroende, det andra är åtgärder och det tredje är balans - den europeiska modellen. Och jag skall genast tala om vad jag menar.
Vad den allmänna opinionen, Europeiska unionens medborgare, förväntar sig av ett rådsmöte som detta i vår, som kommer att diskutera så viktiga och omfattande frågor, är att det skall finnas förtroende, och då inte bara som ett abstrakt begrepp, utan genom konstaterandet att Europeiska unionen klarar av att fatta beslut i frågor om tillväxt och sysselsättning i denna besvärliga tid, men också i en rad andra frågor som verkligen berör medborgarna i det dagliga livet, som t.ex. de sociala frågorna, frågor kring pensionerna, men också frågor om hälso- och sjukvård, utbildning och livskvalitet. Detta är en aspekt som jag skulle säga främst gäller de ekonomiska och sociala frågorna.
Jag skulle emellertid vilja säga att speciellt i dag, i dagens läge, aktualiseras frågorna om förtroende inte bara av de beslut som gäller de speciella Lissabonfrågorna. Vi lever i en tid som skulle kunna inspirera en ny Tolstoj - ?Krig eller fred? - och Europas förtroende för Europeiska unionen kommer att växa fram genom besluten i politiska frågor. Blickarna är riktade mot oss för att se vilka beslut vi kan fatta som europeisk union. När det gäller de politiska frågorna, har det grekiska ordförandeskapet i samråd med de andra länderna kallat till ett extra toppmöte nästa måndag, för att vi skall se vad vi kan göra och hur vi kan garantera Europas närvaro i det som sker och hur vi på detta område kan vinna de europeiska medborgarnas förtroende; vi skall visa att Europa kan göra framsteg, att det kan göra framsteg i organiserade former och att det kan fatta beslut. Ordförande Prodi talade om betydelsen av en sådan uppfattning i dagens situation, och under debatten om Irak vid middagstid får jag möjlighet att återkomma till denna fråga.
Detta förtroende, för att nu återgå till Lissabonfrågorna, gäller en rad frågor, där några talare helt korrekt har påpekat att det i många fall saknas en institutionell grund för att gå vidare med frågorna, så som man kanske skulle önska. Men det är frågor som man måste arbeta vidare med, och den öppna samordningsmetoden som har lyfts fram under de senaste åren efter Lissabonmötet har gett gemenskapssystemet flexibilitet och möjliggjort vissa framsteg. Jag skulle tro att den diskussion som i dag förs i konventet kan leda till - och Grekland, inte som ordförandeskap utan som land, hör till dem som vill att vi skall gå vidare åt det hållet - att vi får ett effektivare institutionellt system, som kan leda till beslut som är viktiga för de europeiska medborgarna och innebär att man inte förskansar sig bakom fastställda befogenheter, vilka hindrar Europa från att gå vidare i en rad frågor som berör det dagliga livet. 
En andra punkt i debatten, som jag skulle vilja understryka, är att det faktiskt är nödvändigt att uträtta något. Inte att uppställa nya mål utan att genomföra mycket av det som har beslutats. Detta har påpekats, men det är också något som vi som ordförandeskap kan konstatera, och jag tror att det är ett mera allmänt konstaterande, även i rådet, och det är i den riktningen vi arbetar. Jag skulle dock vilja påpeka, även om man kan nämna mycket som Lissabonstrategin hittills har lyckats med, att man heller inte får glömma den positiva utveckling som ägt rum. Jag skall bara ta upp sysselsättningsfrågorna, för det var en central punkt på Lissabonmötet, och jag vill påminna om att Europa, under dessa svåra år och med lågkonjunktur 2002, lyckats skapa 600 000 nya arbetstillfällen, och från år 1999, då Lissabonmötet ägde rum, fram till 2003, kommer vi enligt tillgängliga uppskattningar att ha skapat 7 000 000 nya arbetstillfällen i Europa. Å andra sidan har vi naturligtvis också problemen med arbetslösheten. Utan att underskatta de problem som finns, skall jag ändå inte ta upp dem, jag vill helt enkelt bara visa att man måste se, inte bara var det finns brister i förhållande till målen, utan också vad man har lyckats med i förhållande till de mål som uppställts. 
Jag skulle vilja ta upp en annan grundläggande fråga i Lissabonstrategin, som gäller balansen mellan politikområdena. Jag anser verkligen att Lissabon är ett av många svar, men ett allvarligt svar, som Europa har gett i globaliseringsfrågorna. Och detta är mycket betydelsefullt. Hela den centrala idén i Lissabonstrategin bygger på nyckelordet ?balans?, balans mellan politikområdena. Vi måste naturligtvis ge akt på hur vi skapar balans mellan politik som stärker konkurrensförmågan och politik som stärker den sociala dimensionen. Jag skulle vilja säga att man måste finna vilket svar man skall ge på detta. Vilket svar ger man, när det gäller avvägningen mellan behovet att ge marknadssystemet ett obegränsat stöd och behovet att samtidigt satsa på frågor som gäller sysselsättning, den sociala modellen eller begreppet tillväxt och begreppet hållbar utveckling.
Framgången för efterkrigstidens Europa berodde helt och hållet på att man lyckades ge ett tillfredsställande svar på denna fråga om balans mellan olika politikområden. Vi får inte jämföra Europa med andra modeller utan att se begränsningar och problem. Benchmarking kan vi göra i vart och ett av våra länder och jämföra vår situation i dag med vår situation tidigare. Vi kan också göra det mellan Europeiska unionens medlemsländer, men mellan Europeiska unionen och andra länder är benchmarking mycket svårt, för inget enda land någonstans i världen har utvecklat just de drag som är utmärkande för den europeiska utvecklingen och den europeiska sociala modellen under efterkrigstiden. Inget land har samtidigt haft hög tillväxttakt i kombination med social trygghet, hållbar utveckling och miljöskydd. Den benchmarking som görs är alltså bristfällig. Den är värdefull, men vi skall veta att den har väldigt snäva gränser. Vi vet vilket pris vi kan få betala, om vi bortser från behovet av konkurrensförmåga. Vi måste alltså arbeta vidare med inriktning på de nyckelfaktorer som i dag stärker vår ekonomis konkurrenskraft. Annars kan vi inte uppnå någonting. Men vi vet också vilka följder det kan bli, om vi bara tillämpar kriteriet konkurrenskraft eller om vi bara tillämpar andra kriterier, såsom sysselsättning, social trygghet eller miljöskydd. Jag tror att vi alla är angelägna om att finna hur vi skall skapa det Europa som vi kände till tidigare, genom att bevara, inte de stela strukturer vi hade, utan de värderingar och framgångar vi hade. Vi måste även ta hänsyn till att vi rör oss i ett nytt landskap, att det krävs förändringar, just för att vi skall nå samma framgångar som vi hade i det förflutna.
Många talare har, med rätta anser jag, tagit upp frågor som gäller sysselsättningen och åtgärder inom detta område. Ett av de svåraste problemen är hur vi skall göra en avvägning mellan behovet av flexibilitet och ökad konkurrensförmåga och arbetets kvalitet, så att vi kan garantera skydd av arbetstagarna. Det är ju dessa värden vi hittills har känt till i Europa, och dessa värden vill vi behålla. Det ena målet är inte överordnat det andra. Det råder en mycket subtil balans mellan alla dessa mål, och det är här problemen och oron finns, och Europa har i flera decennier arbetat med dessa problem och lyckats ge sitt eget svar. Vi tror att Europa också i den nya svåra situationen skall kunna ge ett nytt svar på dessa frågor.
En ledamot påpekade, eller kritiserade om ni så vill, att man inte fäster tillräckligt stor vikt vid frågor som gäller miljö och hållbar utveckling. Först skulle jag vilja påminna om att det är just i Europa som man har fäst stor vikt vid miljöfrågorna. Det har vi här i Europa gjort, och därför kritiserar vi nu andra länder för att de inte har undertecknat Kyotoprotokollet osv. Vi har förvisso mycket kvar att göra i den riktningen. Under de få månader som följer kommer vi som ordförandeskap att satsa på att försöka undanröja hindren för den miljövänliga tekniken, vi skall stödja arbetet med att främja förnybara energikällor, arbetet på att få fram en korrekt kostnadsberäkning för infrastrukturen inom transportsektorn, beskattningen av energi som förorenar miljön, och vi skall också granska den miljörapport som kommer att presenteras vid vårens toppmöte. Vi håller också med om att frågorna om investeringar och om de transeuropeiska näten är viktiga frågor i dag i ett skede med låg produktivitet i Europa, och det är viktigt att vi finner nya innovativa metoder för att finansiera och främja investeringarna såväl inom den privata som inom den offentliga sektorn.
Genom utvidgningen aktualiseras viktiga frågor som rör Lissabonstrategin. Lissabonstrategin är i själva verket en sammanfattning av den sociala europeiska utvecklingsmodellen, och om vi vill att utvidgningen verkligen skall bli framgångsrik och inte bara ett beslut om utvidgning av Europeiska unionen, måste vi se efter hur vi kan sprida det som kännetecknar denna modell också till de nya länderna, hur vi skall lyckas skapa sociala, ekonomiska och politiska strukturer i de flesta av ansökarländerna, som ligger ganska långt efter dagens europeiska modell, och hur dessa strukturer skall kunna överföras till de nya medlemsländerna och införlivas med deras samhällssystem. Detta är en ny utmaning för alla, och naturligtvis för många ordförandeskap och inte bara för det grekiska, och för vårens toppmöte.
Avslutningsvis skall jag tala om det brev som ordförandeskapet har fått från de tre premiärministrarna, vilket har nämnts i debatten. Det är ett bidrag, som vi vill granska. Vi har även fått bidrag från andra medlemsländer, som kanske inte har fått sådan publicitet. De tar upp en rad frågor, som är just sådana som vårens toppmöte måste behandla, och jag instämmer i vad som sagts, att vi som europeisk union måste visa - ordförandeskapet besitter inga magiska krafter och kan inte fatta beslut för alla femtons räkning, men de femton måste visa - att i det samarbetsklimat som vi skapar, klarar vi av att fatta beslut som öppnar framtidsperspektiv, skapar förtroende och fungerar positivt för Europeiska unionens framtid.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr rådsordförande! Jag tittar bort mot kommissionens ordförande Prodi. Man har sagt mig att ni inte har för avsikt att tala i dag. Stämmer detta, eller vill ni ändå säga något, herr ordförande?

Prodi
Jag vill bara framföra ett kort tack, för minister Yannitsis har redan svarat utförligt och vi är fullständigt överens. Jag vill bara understryka tonläget i den här debatten, som har kännetecknats av en betydande pessimism, skulle jag säga. Det är klart att tidpunkten inte är den bästa, varken ur politisk eller ur ekonomisk synpunkt. Emellertid har vi en doktrin, vi har regler som vi alla har kommit överens om här. Jag kan försäkra er om att resultaten kommer att komma om vi framhärdar med denna doktrin, med dessa regler. Vi har skapat världens största marknadsstruktur, vilken även har potential att bli världens mest funktionsdugliga, skulle jag vilja säga. Vi har skapat regler och vi vet vart vi vill komma. Naturligtvis tar det lång tid att komma dit, eftersom det måste till förskjutningar i fråga om makt och befogenheter, som alltid är svåra att genomföra. En del stater driver på och andra släpar efter, men låt oss komma ihåg att det är vår plikt - parlamentets och kommissionens plikt - att få alla att följa denna linje och denna väg. Då skall ni se att resultaten inte uteblir, utan snart visar sig.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, ordförande Prodi, för detta uppmuntrande och optimistiska budskap. Vi hoppas alla att era förväntningar skall gå i uppfyllelse.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Chile är en republik som har reformerat sitt pensionssystem genom att låta arbetstagarna spara till sin pension i pensionsfonder på ett måttfullt, korrekt och positivt sätt. Trots att hela världen betraktade detta initiativ från Republiken Chiles sida med misstro har resultatet blivit positivt: det chilenska pensionssystemet har stabiliserats igen, till den grad att jag föreslår att också de europeiska staterna studerar detta system noggrant och funderar på om de inte bör följa Chiles exempel.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I denna text uppmanas parlamentsledamöterna att välsigna ett ekonomiskt avtal mellan Europeiska unionen och den chilenska staten. Ännu en gång läggs handelsfrågor fram som om de vore en handling av generositet.
Man berömmer sig av att det nya associeringsavtalet skall stärka förbindelserna mellan unionen och Latinamerika, vid ett tillfälle när denna region upplever allvarliga svårigheter. Men det är just de europeiska företagens rovdrift som fått Argentina på knä. Och man vill få oss att tro att identiskt ekonomiskt utbyte får välgörande resultat!
Det finns ingen anledning att tro att detta utbyte inte blir fördelaktigt för Europas storkapital. Men hur blir det för den chilenska befolkningen? Några stora chilenska ägarfamiljer kommer att fortsätta att bli rikare, på samma sätt som de som blivit rika på vin. Men dessa rikedomar för ett fåtal ger ingen som helst fördel för den stora massan av befolkningen.
I avtalet erbjuds som extra förmån ett samarbete när det gäller kampen mot terrorismen. När det gäller ett land där en av nutidshistoriens största brottslingar, Pinochet, lever stilla dagar tack vare stormakternas allmänna likgiltighet är det ytterligare en anledning till att avvisa detta förslag till rekommendation!

Lulling (PPE-DE)
Det gläder mig att Europeiska gemenskapen har lyckats sluta ett associeringsavtal med Chile. Tydliga bestämmelser på så viktiga områden som erkännandet av ursprungsmärkning och produktionsmetoder är mycket viktiga särskilt inom vinsektorn. Avtalet omfattar bland annat en lång lista över alla europeiska ursprungsbeteckningar som är skyddade i Chile från det att avtalet träder i kraft. Detta är en viktig förbättring som innebär att exempelvis Chile inte längre tillåts sälja mousserande viner som ?Champagne?, inte heller om det korrekta ursprunget redovisas eller om det står ?méthode champenoise? i stället för ?Champagne? på etiketten. Avtalet gör det också omöjligt att kringgå lagarna om ursprungsmärkning genom märkesnamnen. T.ex. skall märket ?Moselle? försvinna från exporten efter en femårig övergångsperiod, eftersom namnet kan vilseleda konsumenten i och med att vinet i flaskan inte kommer från Mosel.
Jag beklagar dock att olika traditionella europeiska beteckningar som ?Chateau?, ?Clos? eller ?Grand Cru? förblir tillåtna i Chile eller rentav legaliseras internationellt. Sådana beteckningar kan vilseleda konsumenten om det faktiska ursprunget, alldeles särskilt med tanke på att orden är en del av det franska och inte det spanska språkbruket.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
I går blev jag under debatten övertygad av argumenten från ledamöterna Mayol i Raynal och McKenna om att ändå inte rösta för Salafrancabetänkandet. Det handlar inte bara om ett neutralt avtal med Chile, ett land där man talar samma språk som i Spanien och som förtjänar stöd efter att ha gjort sig av med diktaturen. Det verkar också återigen vara ett förtäckt fiskeriavtal. Dessutom tar den nuvarande chilenska regeringen mycket litet hänsyn till den minoritet som härrör från den ursprungliga indianska befolkningen och på grund av motstånd från senaten kommer Chile tills vidare inte att ratificera avtalet om den internationella brottmålsdomstolen i Haag. Under dessa förhållanden tycker jag att ett sådant avtal är minst sagt förhastat.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder detta betänkande då jag anser att det kommer att ge ett positivt bidrag till en större effektivitet åt beslutet från kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR), inom ramen för den konvention Europeiska unionen har undertecknat. Föredragandens förslag kommer att öka villkoren i dokumenteringen av fångsterna av denna typ av fisk, vilket gör att man på detta område kan gå mot de mål som CCAMLR föreslår, genom att tydliggöra det ansvar som fiskefartygets kapten har när det gäller deklarationer om fiskezoner, fångstkvantiteter, produktsorter och fartygsrelaterade uppgifter. Denna åtgärd kommer i själva verket att motverka den betydande ökningen av de deklarerade fångsterna utanför konventionsområdet, som man misstänker kommer från olagligt fisket i det område som täcks av avtalet. Denna åtgärd, tillsammans med andra som kommissionen redan har antagit såsom att fastställa fångstgränser för Dissostichus spp. i konventionsvattnen, den obligatoriska användningen av ett satellitnavigeringssystem (VMS) ombord på fartygen, inspektioner av fångsten i landnings- och omlastningshamnarna och bestämmelser för utfärdande av licenser eller tillstånd från flaggstatens sida för fiske av Dissostichus spp., främjar en strängare kontroll i kampen mot gisslet med olagligt, orapporterat och oreglerat fiske av dessa arter som är av stort kommersiellt värde.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder detta i huvudsak tekniska betänkande som vid sidan av rådets förslag till förordning om inrättande av ett system för rapportering av statistik över tonfisk, svärdfisk och storögd tonfisk i gemenskapen utgör det logiska steget efter antagandet av vissa program för att bekämpa det olagliga, orapporterade och oreglerade fisket av denna typ av fisk, från regionala fiskeriorganisationer (RFO) där Europeiska unionen ingår. Jag avser de beslut som har tagits i Internationella kommissionen för bevarandet av tonfisk (ICCAT) och i Tonfiskkommissionen för Indiska oceanen (IOTC).
Förutom detta tilläggsskäl samtycker jag till betänkandet då jag anser att det innebär ännu ett steg för större öppenhet på denna marknad, bidrar till större stränghet och hjälper till med en effektivare kontroll av det olagliga, orapporterade och oreglerade fisket. Att uppnå detta mål är så mycket viktigare som 30 procent av fartygen, enligt beräkningar från FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, hör till denna typ av fiske, vilket leder till förödande resultat för unionen och framför allt till orättvisa prissänkningar för fisken.

Figueiredo (GUE/NGL)
Programmet eEurope ingår i Lissabonstrategins centrala mål och i främjandet av de möjligheter som den nya informations- och kommunikationstekniken (IKT), den så kallade nya ekonomin, ger. Denna gemensamma diskussion om informationssamhället, i vilken detta betänkande ingår, syftar till att driva på den ?nya? ekonomin, fullfölja idén om en ny modell och att IKT är ett slags universalmedel för den ekonomiska tillväxten, för att skapa sysselsättning och för att öka produktiviteten.
Dessutom skapas nya problem när det gäller innovation och nya tekniker, nämligen saluföringen av kunskap och skapandet av en dubbel utslagning/marginalisering, främst för de minst gynnade grupperna i befolkningen och för de geografiskt mest perifera regionerna eller regioner med specifika problem.
En digital klyfta kommer alltså att uppstå mellan dem som har och de som inte har tillgång till fördelarna med den nya tekniken, inklusive små och medelstora företag som har svårigheter att dra fullständig nytta av de nya möjligheterna på grund av att de saknar investeringar och kvalifikationer, trots en hårdare konkurrens.
Med detta försök till nya impulser som skall beslutas i rådet under våren och som nu dyker upp som svar på denna modells misslyckande, visar att det inte finns någon ny eller gammal ekonomi utan bara ekonomisk rationalitet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stödde detta betänkande som är nära förbundet med Paasilinnas och Van Velzens betänkanden, och jag gratulerar till resultaten från Europeiska kommissionens utfrågningar av de europeiska ekonomiska aktörerna och uppföljningen av dessa.
Materiella och politiska investeringar i de nya informations- och kommunikationsteknikerna (IKT) får de facto en alltmer prioriterad karaktär. Jag anser att dessa investeringar bör genomsyra all verksamhet i hela samhället, och därför är jag nu glad att notera att Europeiska kommissionen har antagit en metod för utvärdering och samråd med alla ekonomiska aktörer och att man har vidtagit konkreta åtgärder för att stimulera de nya resurserna i allmänhet, speciellt av de små och medelstora företagen.
Jag anser också att rådets begäran till medlemsstaterna att de skall formulera och utveckla bestämmelser och uppförandekoder som kan tillämpas när man stimulerar skapandet av öppna elektroniska marknader, säkra lösningar för elektronisk handel, elektroniska kontrakt (statliga och privata), elektroniska namnteckningar och elektroniska betalsystem är oerhört viktig.
Det står hela tiden allt klarare för alla hur ett allmänt användande av den nya informations- och kommunikationstekniken är helt beroende av de ekonomiska aktörernas förtroende för transaktionernas säkerhet och teknikens kompatibilitet, varför det är avgörande att vara mer uppmärksam och göra lämpligare investeringar på detta område.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill på vår grupps vägnar avge en röstförklaring till Caveris betänkande: Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater beklagar att man åtta år efter Österrikes anslutning till Europeiska unionen fortfarande inte har lyckats finna en för alla parter tillfredsställande lösning på godstrafiken genom de österrikiska alperna - vare sig ur ekonomisk eller ekologisk synvinkel.
För att få en snabb lösning och bättre planeringssäkerhet uppmanar vi rådet att erkänna det danska och det grekiska ordförandeskapets positiva ansträngningar och i enlighet med Europeiska rådets uppdrag från Laeken och Köpenhamn snabbt lägga fram en gemensam ståndpunkt. Därmed påskyndas rådets och parlamentets gemensamma beslut om en lösning som kan accepteras av alla berörda.
Jag vill tacka tolkarna för den utmärkta översättningen, eftersom detta ju inte har varit en särskilt enkel text.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Jag har röstat emot betänkandet av min annars så uppskattade kollega Caveri, vilket jag härmed vill meddela. Jag menar att det hade varit bättre att parlamentet hade tagit hänsyn till och följt samma linje som i den danska kompromissen. Att slå in på en annan linje är enligt min mening inte till någon större hjälp.
Jag litar återigen på att rådet agerar för en gemensam lösning, vilket vår partigrupps ordförande Poettering just nämnde. Inte heller bestämmelserna om fordon i kategori 4 är ju helt oproblematiska eftersom de medför nya miljöbelastningar i de nämnda områdena. Vi måste snarast avhjälpa detta och få till stånd en större förståelse för detta känsliga område.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! När jag läste det här betänkandet på planet mellan Bergamo och Strasbourg för att bestämma hur jag skulle rösta, och just läste att systemet med miljöpoäng skall förlängas, somnade jag igen. I drömmen såg jag att Österrike vann fotbolls-VM 2006. Varför det? För att de hade flest poäng. Alltså har Österrike nytta av poängen! Både av de poäng som gör att de vinner fotbolls-VM 2006, om min dröm slår in - det är nog också österrikarnas dröm - och av de poäng i Caveris betänkande som gör att Österrikes medborgare får mindre föroreningar, även om problemet ännu inte är helt löst. Därför röstade jag för detta betänkande.

Raschhofer (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Även jag vill informera kammaren och motivera min och min grupps nej-röst. Som jag sade redan i går: Österrike vill inte bevara systemet med miljöpoäng för all framtid, men för oss handlar det om att finna en rättvis och hållbar europeisk transportlösning. Så länge ingen lösning finns i sikte - och framför allt så länge direktivet om vägkostnader inte har antagits - måste transitfrågan få en acceptabel övergångslösning.
Därför har vi i dag inte röstat för Caveris betänkande. Vi stöder ändringsförslagen 19, 20 och 21 eftersom man i dessa förslag kräver att systemet med miljöpoäng och taket för antalet genomfarter med tung lastbil bibehålls tills en hållbar lösning träder i kraft för hela alpområdet. Det faktum att vi inte ens röstade om ändringsförslag 18, som utgår från den danska kompromissen, ser jag som en mycket dålig signal till den österrikiska befolkningen.

Meijer (GUE/NGL)
Under den debatt om denna fråga som ägde rum i kammaren i går framförde jag åsikten att all omfördelning av transportkapacitet på väg över hela Österrike måste betraktas med misstro. Skälet är de omfattande påtryckningar som vägtransportföretagen i Tyskland och Italien utövar på Österrike för att man skall tillåta inresa för de tunga lastbilar som inte får köra in i grannlandet i Schweiz, så att dessa kan passera Alperna. Trots detta meddelade jag på GUE/NGL-gruppens vägnar i går att en majoritet av oss kan godta förslaget för år 2004, eftersom det fortsätter att begränsa transporterna. Efter mitt inlägg i debatten framförde de österrikiska företrädarna för alla partier och Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ett mycket starkt argument, inte bara för att ändra Caveris förslag utan för att förkasta dem helt och hållet. Detta argument går ut på att de kommer att ingå i ett system för att gradvis avveckla restriktionerna inom några år. De har slutligen lyckats övertyga mig. Som en försvarare av miljön och det nationella självbestämmandet kan jag inte godta det som nu pågår, även om jag respekterar Caveris ansträngningar för att finna en lösning som i stort sett kommer att motsvara den situation som råder på andra håll i Alperna. Därför kan jag inte rösta för Caveris betänkande.

Queiró (UEN)
Vi har i dag röstat igenom en lösning som syftar till att hitta den alltid svåra balanspunkten mellan miljöskydd och principen om fri rörlighet för varor, att tillåta fri rörlighet mellan 2004 och 2006 för de minst förorenande lastbilarna och att indirekt stimulera till ersättning av dessa transportmedel.
Utskottet för transport och turism hade rätt i att infatta det österrikiska problemet i ett bredare europeiskt perspektiv, samma som för alla alpregioner, genom att fastställa ett enhetligt tillvägagångssätt som även respekterar miljön inom andra strategiska alpregioner.
Detta var en besvärlig kompromiss, ett resultat av långa förhandlingar i kommissionen och den innehåller därför de fördelar och nackdelar som alla kompromisser uppvisar. I detta sammanhang är det en godtagbar kompromiss som övergång till en definitiv situation. Därför har jag röstat för betänkandet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Van Velzen har presenterat kommissionens förslag till direktiv om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn för oss, först och främst Europaparlamentets handlingar. Men då tänkte jag att också röstförklaringarna kan vidareutnyttjas och kommersialiseras, och det tror jag att de kan. Därför måste jag ju för det första rösta för detta betänkande, och för det andra hoppas att också jag skall kunna vidareutnyttja och kommersialisera röstförklaringarna från dessa fem år i Europaparlamentet. Naturligtvis kommer en eventuell vinst att tillfalla pensionärerna, som säkerligen inte kommer att se ned på ett blygsamt tillskott från Europaparlamentet i denna form heller.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi skall inte rösta emot det faktum att folket kan få tillgång till information från den offentliga sektorn.
Men till och med när de europeiska institutionerna är för öppenhet är de för att dokumenten inom den offentliga sektorn skall tjäna de kommersiella företagen så att de kan göra privata vinster.
Det är inte öppenhet utan information till förmån för vissa och desinformation för andra. Den enda öppenhet som på detta område skulle kunna vara användbar för hela befolkningen skulle innebära att de stora företagen blir skyldiga att ställa sina räkenskaper till förfogande för alla. När företag planerar att avskeda personal skulle då arbetarna, liksom befolkningen i de berörda regionerna, kunna konstatera att vinsterna i de aktuella företagen, eller i brist på vinst aktieägarnas personliga förmögenhet, skulle göra det möjligt att bevara hotade arbetstillfällen och att uppsägningarna därmed inte är motiverade.

Queiró (UEN)
Den befintliga situationen med ett för allmänheten tillgängligt vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga sektorn är helt olika i medlemsstaterna, såväl när det gäller villkor som kostnader för vidareutnyttjande. Det är en fråga som är lämplig att förenkla: allt som avser grundinformation - i en demokratisk rättsstat - borde finnas tillgängligt gratis, och övrig information borde vara tillgänglig till ett skäligt pris, med undantag för den kulturella offentliga sektorn, av uppenbara immaterialrättsliga skäl.
Frågan är inte enkel och den skiljer anhängarna av ett visst självbestämmande i medlemsstaterna och deras offentliga sektorer i detta ämne, från dem som försvarar en gemensam harmoniserad marknad som införs i dessa länder för att sprida och vidareutnyttja information
Min nedlagda röst beror på min sensibilitet inför denna svårighet, till vilket kommer den aktuella diskussionen om denna fråga i mitt land.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande avseende handlingsplanen eEurope 2002. Med dessa betänkanden förverkligas de principer som har beslutats under successiva Europeiska råd för ?ett informationssamhälle för alla?. De nuvarande överföringsmöjligheterna och den telematiska tillgång som Internet ger, gör det nödvändigt att följa utvecklingens gång. Befästandet av demokratin och rättsstatsprinciperna går i samma riktning.
Jag håller med föredraganden när han säger att den offentliga sektorn måste bli en nyckelfaktor i den fortsatta utvecklingen av de nya innehållstjänsterna för att stimulera ett vidareutnyttjande av offentlig information och att ta ut endast de tillkommande kostnaderna. Den rikliga offentliga informationen i medlemsstaterna måste vara tillgänglig för alla, med vederbörligt skydd för strategisk information eller sådan som är av nationellt intresse, och med regler som hör till den egna kulturen.
Direktivet syftar inte till att harmonisera medlemsstaternas system eller de olika reglerna för tillgång från land till land när det gäller vilken information som är allmänt tillgänglig eller ej. Denna fråga måste följas upp i varje land, eftersom den beror på deras egen situation. Det som dock tycks vara av den allra enklaste natur, är att dela informationen på europeisk nivå, och att fastställa villkoren för tillgång till denna information och regler för kostnaderna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I detta betänkande uttrycker man åsikter om tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare. På flygplatsen träffade jag några mycket vackra pensionärskor och några pensionärer som fortfarande var ungdomliga. De sade: ?Är det verkligen möjligt att ni i Europaparlamentet bara ägnar er åt fri rörlighet och vistelserätt för arbetstagare och medborgare i allmänhet? Bryr ni er inte om pensionärerna? Vi skulle också vilja resa runt i hela Europa, även om vi kommer från tredje land och inte arbetar, utan bara är pensionärer. Kommer det ett direktiv som underlättar rörlighet, inresa och vistelse i Europeiska unionen också för pensionärer i framtiden?? ?Javisst? svarade jag. Och därför röstade jag för detta betänkande, i väntan på detta.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Mina brittiska kolleger från Labourpartiet och jag röstade för Terrón i Cusís betänkande, eftersom vi stöder målet att skapa möjligheter till laglig inresa för de personer som söker arbete i Europeiska unionen.
I linje med sin ståndpunkt att behålla kontrollen över rätten till inresa har Förenade kungariket emellertid valt att inte delta i detta betänkande. Inte desto mindre har Labourpartiets medlemmar deltagit aktivt i debatten om detta betänkande, dels i syfte att skapa en rättvis uppsättning rättigheter och skyldigheter för tredjelandsmedborgare i hela EU, dels med tanke på ett eventuellt framtida deltagande från Förenade kungarikets sida.
Av denna anledning har vi motsatt oss vissa bestämmelser som kommer att ge upphov till problem i Förenade kungariket. Jag syftar särskilt på ändringsförslagen 2, 55, 27 och 17, vilka vi röstade mot.
Vi är medvetna om att detta betänkande faller inom ramen för samrådsförfarandet och att det är rådet som i sista hand fattar beslut i denna typ av frågor, även om parlamentets yttrande utgör en väsentlig del av lagstiftningsprocessen.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
 Vi i den moderata delegationen i Europaparlamentet är positiva till kommissionens förslag som är ett steg mot en gemensam invandringspolitik i EU.
Vår principiella hållning till arbetskraftsinvandring är att den individ som har fått ett arbete även skall kunna få arbetstillstånd. Vidare anser vi att myndigheter aldrig kan veta bättre än arbetsgivaren själv vem som är bäst lämpad för en anställning.
Det är viktigt att tredjelandsmedborgare som ges arbetstillstånd även kan garantera sin egen försörjning under den tid han eller hon vistas i gemenskapen.
Eftersom vi anser det vara rimligt att behålla en hög nivå av subsidiaritet i invandringspolitiken, är vi mycket angelägna om att medlemsstaterna skall kunna ha generösare regler än vad direktivet föreskriver. Av subsidiaritetsskäl har vi också röstat för att ge medlemsstaterna utrymme att fastställa kvoter och tak för arbetskraftsinvandring.

Berthu (NI)
Jag har redan sagt i debatten att kommissionens förslag om harmoniseringen av arbetstillstånden för medborgare från tredje land bryter mot subsidiariteten och skulle få till följd att staternas grundläggande befogenheter för att reglera sina respektive arbetsmarknader överförs till Bryssel. Denna centralisering skulle innebära flera nackdelar. Den skulle göra ett system stramare som skall vara flexibelt, och enkelt kunna anpassas till de lokala behoven i respektive stat. Den skulle placera medlemsstaterna i en ställning som evigt anklagade, vilket bestämmelsen i artikel 29.4 i förslaget till direktiv vittnar om, något som jag citerat i debatten, och som innebär att avslag på arbetstillstånd obligatoriskt måste motiveras.
Avslutningsvis skulle centraliseringen öppna dörren för andra harmoniseringar i en kedjereaktion, vilket Europaparlamentet förstått mycket bra, genom att i sina ändringsförslag bjuda över, i ett överdrivet försonligt perspektiv. Beviset kom från föredraganden själv som i början av sin motivering begär att man skall sätta stopp för det nästan generella invandringsstopp som praktiserats hittills. Med sådana förklaringar blir åtminstone de dolda avsikterna i texten tydliga. Vi säger nej till denna centraliseringspolitik vars syfte är att bättre kunna avväpna oss, och vi har självfallet röstat emot.

Bonde och Sandbæk (EDD)
Junirörelsen har i möjligaste mån röstat för de högsta minimikraven, men röstat emot då risk funnits för att man undergräver den danska skattefinansierade välfärdsmodellen med sociala medborgarrättigheter för alla.
Vi har avstått från att rösta vid denna omröstning på grund av ovan nämnda konflikt.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Föredraganden döljer inte att hans huvudsakliga oro, när han tar upp villkoren för inresa och uppehälle för medborgare från tredje land för att få ett avlönat arbete, är att uppfylla det han kallar ?arbetsmarknadens behov?. Han strävar därför gemensamt med kommissionen efter att ge de kapitaliska företagen den arbetskraft de behöver. Förr i tiden talade man om slavhandlare.
Vi har inte röstat emot betänkandet eftersom vissa av ändringsförslagen skulle kunna underlätta saker och ting något för de invandrade arbetstagarna. Men vi avvisar andan i åtgärden.
När man i betänkandet föreslår uppmjukningar jämfört med kommissionens förslag beror det på att de strama reglerna i det sistnämnda, särskilt att de olagliga arbetstagarna inte kan reglera sin situation, eller kravet på en stabil sysselsättning under tillräckligt lång tid för att erhålla arbetstillstånd, till slut blir besvärande jämfört med kravet från arbetsgivarna själva.
När det gäller att reglera situationen för de olagliga invandrarna, som försynt tas upp i betänkandet, upprepar vi vårt krav på att situationen omedelbart och villkorslöst skall regleras för alla dem som lever och arbetar på Europeiska unionens territorium.

Lang (NI)
Alltifrån begränsningen av de administrativa eller lagstiftande restriktionerna för dem som söker uppehållstillstånd när de kommer till europeiskt territorium till utvidgningen och förenklingen av villkoren för uppehälle i Europa för medborgare från länder utanför unionen, via den utvidgade definitionen av ?familjemedlemmar? eller möjligheten att utfärda kollektiva visum vid gränsen, är förteckningen lång över incitament med immigrationistisk strävan i de tre betänkanden som lades fram för oss i går morse.
Men bortom denna filosofi, som hela tiden är mer destruktiv för den nationella identiteten och ekonomin, måste man ha i åtanke att det värsta kan hända. Redan i maj 2004 kommer frågorna om asyl, invandring och fri rörlighet inte längre att enbart höra till rådet utan till en kvalificerad majoritet och medbeslutande med Europaparlamentet. Genom denna reform, som aviserats i Amsterdamfördraget, kommer nationalstaterna inte längre att vara herre över förvaltningen av sina migrationsströmmar och sin invandringspolitik. Andra stater kommer att kunna besluta för deras räkning och tvinga dem att tillämpa åtgärder som strider mot deras egna nationella intressen. Utan reaktion från de europeiska befolkningarna och ledarna kommer vi därför att få uppleva hur alla EU:s nationer frivilligt förliser, eftersom de blivit fullständigt beroende av EU:s politik för självmordsinvandring.

Lund och Thorning-Schmidt (PSE)
Vi har i dag röstat för Terrón i Cusís betänkande (A5-0010/2003) om tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare. Förslaget innehåller många bra komponenter i syfte att förbättra och förenkla ansökningsförfaranden och att garantera lika rättigheter för de berörda personerna.
Vi är dock medvetna om att denna fråga berör förhållanden som ingår i avsnitt IV i EG-fördraget och därmed inte gäller för Danmark, jämför protokollet om Danmarks ställning.

Marques (PPE-DE)
Det direktiv som Europeiska kommissionen har lagt fram och som vi röstar om i dag är inriktat på att harmonisera lagstiftningen mellan medlemsstaterna när det gäller arbetskraftsinvandring av tredjelandsmedborgare. Man föreslår fastställandet av gemensamma definitioner, kriterier och förfaranden för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare.
Föredraganden säger att ?det hittills nästan generella invandringsstopp som medlemsstaterna praktiserat måste absolut ersättas av en ny gemensam invandringspolitik? som å ena sidan baseras på ?Amsterdamfördraget - i vilket gemenskapen tilldelas ansvaret för asyl och invandring?, men också på det som kallas ?faktiska behov?.
Tillåt mig nu att vara oense och peka på yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, under Wuermelings ansvar, där man enligt min åsikt på ett bra sätt påminner om att Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999 bara krävde ?ett tillnärmande? av de nationella lagstiftningarna i denna fråga och inte att de nationella bestämmelserna skulle ersättas av gemenskapsbestämmelser.
Dessutom strider gemenskapsharmoniseringen mot subsidiaritetsprincipen eftersom bestämmelserna på det här området i sig inte påvisar något behov av en harmonisering. De olika reglerna härrör från medlemsstaternas olika behov och traditioner.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)
Meijer (GUE/NGL)
Europa står allt mindre öppet för flyktingar som är tvingade att lämna sitt land för att deras liv och frihet är i fara där. Till och med välintegrerade personer utvisas efter flera år eftersom de inte erkänts som flyktingar och löper risken att på nytt hamna i stora svårigheter vid återvändandet till ursprungslandet. Å andra sidan ökar behovet av personer som utövar yrken som det i Europa råder brist på. Det handlar då till exempel om sjukvårdspersonal från Sydafrika, Filippinerna eller Sydamerika eller om välutbildade kemister, fysiker och matematiker från Indien. De människorna är inte naturaliserade i Europa och behövs verkligen i sina ursprungsländer. Ofta har ursprungslandet trots den låga levnadsstandarden till stor del bidragit till finansieringen av deras utbildning. Med det här förslaget utvidgas tillträdet för personer som vi tror att vi behöver i Europa. Vi borde i stället ta oss en bättre titt på de personer som redan etablerat sig här och som hoppas kunna stanna. För övrigt får det inte vara så att endast personer med de allra högsta utbildningarna får stanna här, det gör nämligen den negativa ?brain drain?-effekten bara större i deras ursprungsländer.

Miranda (GUE/NGL)
Filosofin i gemenskapens invandringspolitik är tydlig i det förslag till direktiv som vi behandlar: att fortsätta ta emot invandrare från tredje land bara när det tjänar Europeiska unionens ekonomiska intressen. På det sättet är villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse som anställd så begränsade och krävande att mycket få sökande skulle uppfylla kraven för invandring.
En sådan inriktning är oacceptabel. Särskilt som detta följs av en gemenskapsbudget som minskar beloppen till utvecklingsländerna; EU gick i Monterrey inte längre än till en karikatyrartad kompromiss om att ge endast 0,39 procent av BNP till offentligt utvecklingsstöd, fram till 2006, i stället för de 0,7 procent som redan för länge sedan har fastställts internationellt. Detta för att WTO:s utvecklingspolitik inte hjälper de fattigaste länderna, vilket har lett till att klyftan mellan de rikaste och fattigaste länderna det senaste decenniet har ökat till att omfatta ytterligare 100 miljoner fattiga.
Europeiska unionen kan givetvis inte ta emot alla fattiga i världen, men detta får inte vara dess lösningar på världens fattigdomsproblem och på de rasistiska och främlingsfientliga tendenser som på senare tid har växt i vissa medlemsstater, helt i strid med de humanistiska värden som borde vara vägledande.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder helt tolkningen av artikel 63.3a i EG-fördraget som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden gör i sitt yttrande till detta betänkande. Jag tycker att kommissionens förslag, som syftar till att harmonisera hela regelverket för arbetskraftsinvandring, till stor del överskrider den möjliga grammatiska, logiska, systematiska och teologiska tolkningen av dessa bestämmelser genom att det brister i respekt för subsidiaritetsprincipen.
På samma sätt hävdar man dels i kommissionens förslag, dels i detta betänkande att behovet av att harmonisera lagstiftningen - vilket skulle motivera en tolkning som går bortom fördragen, men som samtidigt strider mot dessa fördrag - är grundat på vissa faktorer som åberopats, trots det faktum att inga konkreta bevis har lagts fram.
I själva verket anser jag att en ?behovsprövning på EU:s arbetsmarknad? är ogörlig; jag tycker att skillnaderna mellan de nationella lagstiftningarna är helt godtagbara och inte skadliga; jag menar att alla konstgjorda försök att harmonisera detta område är kontraproduktiva; och jag anser att det sätt på vilket man lättvindigt försöker öppna tillgången till dels de yttre gränserna, dels till rörligheten i gemenskapen är farligt, då man glömmer att osäkerheten i dag är en av de frågor som mest oroar unionens medborgare.
Därför röstade jag emot betänkandet.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Det har framgått både av debatten och av de flesta resolutionsförslagen att man försöker ge sken av att Porto Alegre har mycket gemensamt med det ekonomiska forumet i Davos, med motiveringen att man vid båda dessa möten försöker finna ett bättre sätt att styra världen. Verkligheten är helt annorlunda. Rörelsen mot den kapitalistiska globaliseringen höjde rösten och framförde i Porto Alegre en kraftfull protest mot det imperialistiska kriget och mot de globala sociala orättvisorna, trots försöken från vissa håll att nedvärdera rörelsen eller att förmå den att acceptera systemet eller förvandla den till en klubb för ändlösa, meningslösa diskussioner. 
Denna rörelse har inte uppstått ur tomma intet, den hänger samman med arbetarklassens och den folkliga rörelsens kamp, och det är ur denna kamp den hämtar både erfarenhet och paroller. Den ryms absolut inte inom ramen för något klassamarbete, såsom socialdemokratin hävdar genom att påstå att den grundläggande motsättningen mellan socialism och kapitalism har övervunnits. Den kan heller inte begränsas till att bara försvara tredje världen, när folken i de utvecklade länderna mer än någonsin är utsatta för angrepp från plutokratin. Det är ofrånkomligt att den allt intensivare skärpningen av motsättningarna i det kapitalistiska samhället kommer att leda till ytterligare radikalisering av folkets breda lager, som under alla omständigheter är drivkraften för social förändring.

Caudron (GUE/NGL)
Jag röstade för den gemensamma resolutionen från vänstern som gick i riktning mot den sociala rörelsen och emot en ohämmad globalisering!
Vår text avvisades ?nätt och jämnt?, till förmån för en liberalkonservativ text som går emot kraven från dem som demonstrerade i Porto Alegre och Davos.
Vårt Europaparlament har ännu en gång bekräftat att majoriteten står till höger. Det skall inte glömmas bort vid förberedelserna av valet till Europaparlamentet i juni 2004!

Alavanos (GUE/NGL)
Spridningen av sjukdomar som hiv/aids och epidemier i tredje världen har fått dimensioner som ett folkmord. Världssamfundet fortsätter tyvärr att betrakta denna fråga med utgångspunkt från de stora multinationella läkemedelsföretagens intressen. Europeiska unionen har under den senaste tiden tagit vissa positiva initiativ inom Världshandelsorganisationen om möjligheten för utvecklingsländerna att använda de så kallade ?generic drugs? för att möta dessa omfattande hot mot deras befolkningars hälsa. Europaparlamentets resolution är ett acceptabelt bidrag i denna riktning.

Berthu (NI)
Jag har röstat emot Europaparlamentets resolution om att inom kort inleda jordbruksförhandlingar inom ramen för WTO, och detta av två anledningar.
För det första godkänns i resolutionen kommissionens allmänna åtgärd där man accepterar att inleda globala förhandlingar på jordbruksområdet, inför en påskyndad avreglering, trots att innehållet i den europeiska gemensamma jordbrukspolitiken kommer att beslutas först senare. Kommissionen försöker med andra ord att tvinga oss. För det andra föreslås i kommissionens erbjudande om förhandlingar för kommissionens räkning att exportsubventionerna skall minskas (vilket är acceptabelt, med tanke på den skada de kan orsaka de fattiga länderna), men också att vårt skydd mot import skall sänkas med i genomsnitt 36 procent. Med andra ord skulle vi rasera gemenskapspreferensen ännu lite till.
Vi skulle i stället behöva upprätta en allmän princip med regional preferens, där varje land eller grupp av länder skulle ha rätt att behålla sin jordbruksmodell. Man skulle därför behöva lyfta ut jordbruket från WTO:s regler. Ännu en gång håller kommissionen på att manövrera ut oss, och man kan inte annat än beklaga den franska regeringens godkännande till rådet (allmänna frågor) den 27 januari i år.

Figueiredo (GUE/NGL)
Kommissionens förslag om WTO:s jordbruksförhandlingar, som enhälligt godkänts av rådet, är ett nytt steg mot en betydande avreglering av jordbrukshandeln, där den nuvarande modellen med exportstöd bibehålls, där man insisterar på att det är genom avreglering av handeln som man hjälper utvecklingsländerna. Man glömmer att detta ökar livsmedelsberoendet och leder till en specialisering som bygger på monokultur för export som domineras av de multinationella jordbruks- och livsmedelsföretagen i de utvecklade länderna.
I stället för nya avregleringar borde de nämnda förslagen ta hänsyn till orättvisorna i det internationella handelssystemet, och erkänna rätten till självständighet och livsmedelssäkerhet, det vill säga, rätten för alla befolkningar att bestämma sin jordbruks- och livsmedelspolitik, och försvara rätten för alla länder att förbjuda handel med GMO-produkter.
Förslaget överskrider ramen för Agenda 2000, som redan har gjort överdrivna eftergifter på bekostnad av de små och medelstora familjeanläggningarna. Därför motsätter vi oss alla jordbruksförhandlingar inom WTO som leder till ännu fler koncentrationer, intensifieringar och urholkningar av produktionen och därmed till att tusentals små och medelstora anläggningar försvinner, främst i Portugal. Notera att detta förslag från början förutsätter en halvtidsutvärdering av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket visar på hyckleriet från vissa delegationer i rådet.

Mathieu (EDD)
Europeiska unionens förslag när det gäller förhandlingarna i WTO är inte förenligt med målsättningarna för den gemensamma jordbrukspolitiken. I den gemensamma resolutionen erinras förvisso förhandlaren om några grundläggande punkter där han inte bör göra någon som helst eftergift, för att bevara ländernas fria val, oavsett om det handlar om att säkerställa deras oberoende i fråga om försörjning eller att fastställa deras jordbruksmodell.
Vi stöder det emellertid inte. Å ena sidan för att Europaparlamentets åsikt inte längre har någon betydelse efter beslutet i rådet. Å andra sidan ifrågasätts inte grunden till detta beslut i resolutionen. Hur skulle man kunna upprätthålla en jordbruksverksamhet på alla territorier och skydda ursprungsbeteckningar, genom att minska stöden och hela tiden öppna gränserna mer, när vi inte ser något positivt tecken på att våra samarbetspartner är beredda att acceptera de föreslagna kompensationerna och gränserna. Att föra världspriserna närmare produktionskostnaderna kommer inte att ge bättre framtidsutsikter för länderna i söder än för dem i norr.
Även om det nuvarande förslaget läggs fram för oss utan att man bedömt konsekvenserna av det kan man redan dra slutsatsen att det kommer att tvinga Europeiska unionen att anta principen om att koppla bort stödet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I punkt 66 i dokumentet om den europeiska transportpolitiken vill man förbättra trafiksäkerheten. Bra, jättebra, men när kommer vi att kunna besegra dimman? När kommer vi alltså att kunna se igenom dimman och på så sätt få färre trafikolyckor? Teknikens framsteg har gjort det möjligt att se i mörker, med hjälp av särskilda infraröda glasögon. Skall vi lägga ned Europas pengar på bättre forskning, så att varje bilförare äntligen skall få glasögon som gör det möjligt att se i dimma? Låt oss lägga pengar på denna forskning, som säkert kommer att komma fram till bra resultat så att vi får en större säkerhet och en europeisk transportpolitik som verkligen hela världen avundas oss.

Raschhofer (NI).
Herr talman! Jag har röstat för betänkandet. Vitboken om transporter diskuteras mycket häftigt i mitt hemland. Vitboken om den europeiska transportpolitiken pekar i rätt riktning: öppnandet av järnvägsmarknaden, omarbetningen av riktlinjerna och de transeuropeiska transportnätverken samt hänsyn till den förestående utvidgningen på transportområdet.
Ett förslag i vitboken är särskilt viktigt, inte minst med tanke på den förlängning av det österrikiska systemet med miljöpoäng som vi diskuterar. Redan 2002 skulle man ha lagt fram ett förslag till ramdirektiv. I förslaget skulle avgiftsprinciperna för att utnyttja infrastrukturen ha reglerats för alla ansvariga parter längs gränserna. Fortfarande väntar vi förgäves på det vägkostnadsdirektiv som skall göra det möjligt med korssubventionering till förmån för miljövänliga fordon enligt schweizisk modell, och som skall bana väg för en omfördelning av transporterna från väg till järnväg.
Direktivet om vägkostnaderna kommer att bli en måttstock för trovärdigheten och den så ofta citerade hållbara europeiska transportpolitiken. Direktivet behövs snarast!

Savary (PSE).
Herr talman! Vitboken om transporter är avgjort något som vi har kommissionsledamot Lloyola de Palacio att tacka för, eftersom man för första gången inte nöjer sig med att upprätta marknadsregler utan föreslår oss en voluntaristisk strategi till förmån för en politik för transport och hållbar rörlighet, som är mer positiv till icke miljöförstörande transportsätt.
Vi är glada över att våra förslag godkändes om europeiska lån för att finansiera de transeuropeiska näten, som i dag inte fungerar i rådet. Men vi avstod till slut från att rösta om betänkandet av en enkel anledning: vi anser att det inte kommer att finnas någon rättvis konkurrens när det gäller transporter i Europa om vi inte samtidigt får en politik för social och skattemässig konvergens.
De skattemässiga och sociala skillnaderna mellan medlemsstaterna i dag, särskilt inför utvidgningen, kan leda till att man ändrar flagg, särskilt när det gäller vägtransporter, som vinklar konkurrensen och gör våra ansträngningar att öppna marknaderna och föra över transporter från vägen till järnvägen ineffektiva och föråldrade.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg och Theorin (PSE)
 Vi svenska socialdemokrater avger denna röstförklaring angående följande punkter:
Punkt 66:
Ett ökat samarbete för säkerheten på vägarna mellan EU:s stater är mycket viktigt. En ny europeisk myndighet skall inte ta över beslut från nationell, regional och lokal nivå men kan stärka samarbetet mellan EU:s medlemsstater och sprida goda exempel.
Punkt 79:
Vi stöder inte en europeisk transportfond. Det finns mycket medel som inte utnyttjas i redan befintliga fonder. Däremot anser vi att en undersökning om utvecklingen av nya metoder för att finansiera större infrastrukturprojekt av gemensamt europeiskt intresse är ett bra förslag.
Ändringsförslag 26:
Detta förslag är alldeles för detaljerat. Det ligger inte inom detta betänkandes ramar att detaljreglera om hastigheter.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Behovet av en politik för att rationalisera transporter på unionsnivå är uppenbart, så otidsenligt som järnvägar, stora väg- och vattennät är organiserade på nationell nivå, för att inte tala om flygtransporterna. Men då måste man veta vilken politik det är fråga om. Betänkandets viktigaste uppgift är emellertid att i ännu större utsträckning överlåta de offentliga transporterna till den privata sektorn, och förse det hela med förslag på subventioner och skatteincitament avsedda för det privata kapitalet.
Vi avvisar fullständigt denna politik där påståendet att transporterna skall organiseras rationellt bara är en bluff. Denna sektor är grundläggande för det sociala livet och att basera driften av den på konkurrens och strävan efter maximal vinst leder till slöseri, förvirring och osäkerhet för användarna, eller till och med katastrofer.
En europeisk transportpolitik borde grundas på de viktigaste kollektiva transportmedlens offentliga service. Dessa transporter är nödvändiga för befolkningen, och borde inte ge någon privat vinst utan organiseras utifrån behoven.
Vi har därför röstat emot betänkandet.

Caudron (GUE/NGL)
Jag fick i går kväll tillfälle att uttrycka mina starka reservationer om en vitbok och ett betänkande som illustrerar klyftan mellan målsättningarna, och medlen för att uppnå dem, på transportområdet liksom på ett stort antal andra områden i Europa.
I samband med omröstningen i dag återstod ?några osäkerhetsmarginaler? i anslutning till att vissa ändringsförslag skulle kunna antas, särskilt de som inlämnats av GUE/NGL-gruppen.
Högern stod enad, mycket ofta med stöd från socialisterna. Jag har därför röstat emot detta betänkande som inte motsvarar de allvarliga frågor som står på spel när det gäller lokaliseringspolitik, miljö och sociala frågor.

Esclopé (EDD)
Jag hörde en av mina kolleger tala om ?revolution inom transportkulturen?, och jag säger ja till detta! Ja till att uppmuntra utvecklingen av rena transporter, ja till att begränsa vägtrafiken, ja till en europeisk transportpolitik som bidrar till den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Men låt oss inte glömma bort att det finns verkliga geografiska och kulturella skillnader mellan stater vilket förklarar transportens historia i var och en av dem och som EU inte får sudda ut.
I Frankrike finns exempelvis många olika slags landskap, särskilt när det gäller bergsområden och landsbygdsområden. Om vi vill att medborgarna skall behandlas lika, oavsett var i Frankrike eller Europa de befinner sig, kan man inte resonera på så ett dogmatiskt sätt som kommissionen gjort i sitt förslag.
Förslaget är inte pragmatiskt och tar inte tillräcklig hänsyn till skillnaderna i behandling på lokal nivå. När jag noterar den flagranta bristen på infrastruktur för transport inom vissa geografiska områden som redan lider av isolering, avfolkning och försummelse, kan jag inte acceptera riktlinjerna i denna vitbok som fortsätter att enbart motsvara den liberala strävan.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Grossetête (PPE-DE)
Jag har röstat för betänkandet. Transportpolitiken är grundläggande både för den ekonomiska utvecklingen och för att bevara miljön och närmiljön, vilket förutsätter ett långsiktigt synsätt.
Att förbättra transportkvaliteten innebär att öka alternativen till vägtransporter, bland annat genom att bevilja stöd till järnvägen och till ett effektivt genomförande av förbindelsen mellan norr och söder (Rhen-Rhône-Medelhavet via Frankfurt/Lyon/Perpignan/Barcelona) och europeiska anslutningar mellan dem (Lyon-Turin,...). På detta område saknas ibland regeringarnas politiska vilja.
Att göra transporterna effektivare innebär också att ägna särskild uppmärksamhet åt de transeuropeiska näten för farbara vattenvägar. Alltför ofta förblir dessa projekt blockerade. Att göra transporterna säkrare innebär också att undvika att förutsebara oväder blockerar vägarna och flygplatserna, och överlämnar medborgarna åt sig själva, i brist på tillräcklig reaktionsförmåga, utrustning eller effektiva varningssystem, trots att lämplig teknik finns.
Jag är avslutningsvis inte positiv till att en europeisk byrå för vägsäkerhet skall inrättas. Jag tror inte att man kan lösa de problem man för närvarande stöter på genom att öka denna typ av strukturer.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Jensen (ELDR)
Venstres ledamöter i Europaparlamentet röstade varken för eller emot den första delen av ändringsförslag 19. När det gäller trafiken genom Alperna stöder Venstre en plan som gynnar miljön. Planen bör stödja miljövänliga transporter, men detta framhåller man inte i förslaget.

Korakas (GUE/NGL)
Kommissionens förslag och det betänkande vi diskuterar är en vidareutveckling och en konkretisering av den konkurrenspolitik som utformats i vitboken, genom att kräva total liberalisering av transportsektorn.
Det yttersta målet är att öka kapitalets vinster. Proklamationerna om transportsäkerhet och miljöskydd blir verkningslösa under trycket från den ohämmade och totalt fria konkurrensen.
Betänkandet välkomnar de betydande framsteg som gjorts i fråga om liberalisering och konkurrensförmåga inom transportsektorn.
Med efterfrågan som kriterium betonar man fördelarna med landsvägstransporter och lägger tyngdpunkten på vägförbindelser norr-söder och öster-väster med stor transportkapacitet. Samtidigt håller man fast vid kravet på privatisering av järnvägarna som förutsättning för att de skall bli vinstgivande. Vidare stöder man liberaliseringen av hamntjänsterna och framhåller behovet av en enhetlig skatte- och avgiftspolitik för transporter.
Från kommissionens sida och i betänkandet är man likgiltiga för vilka följder denna politik har haft och kommer att ha för kvaliteten, säkerheten och transportkostnaderna för den breda allmänheten.
Man stöder det ?enhetliga europeiska luftrummet? med avskaffande av de nationella flyginformationsregionerna (FIR) och en flexibel användning av det politiska och militära luftrummet, vilket, i kombination med de allmänna förändringarna av gränserna i området i stort, bl.a. leder till risker för vissa länders, t.ex. Greklands, säkerhet och nationella oberoende.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Izquierdo Collado till hennes utmärkta betänkande om kommissionens vitbok ?Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden?, vilket jag stöder helhjärtat, särskilt när det gäller frågan om att den ökade avregleringen av transporterna skall följas av garantier, investeringar, rörlighet, subventioner, prisstöd och stöd till upprätthållande av tjänster i öregioner eller perifera regioner.
I detta sammanhang skulle jag vilja betona att på grund av den betydelse transporterna har för utvecklingen av gemenskapens yttersta randområden bör Europaparlamentet i denna process försvara de åtaganden som har gjorts för gemenskapens yttersta randområden i Amsterdamfördraget, och på så sätt bidra till den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa.
Jag skulle dock vilja trycka på att transportsäkerheten inte får vara avhängig av dess lönsamhet, och när det gäller vägtransporternas säkerhet stöder jag helt kommissionens mål om att minska antalet dödsfall i vägtrafiken med 50 procent (20 000 dödsfall) fram till år 2010 och jag väntar på det vetenskapligt grundade åtgärdsförslaget på gemenskapsnivå som gör att vi kan uppnå detta mål.

Piscarreta (PPE-DE)
Den växande uppmärksamheten på trafiksäkerheten är ett mervärde för de portugisiska intressena. Genom godkännandet av detta betänkande kan faktiskt många problem på de portugisiska vägarna, och särskilt vägarna i Algarve, finna sin lösning. Enligt min mening kan inrättandet av en europeisk myndighet för vägsäkerhet som föreslås i detta betänkande vara av stor betydelse för att ?bidra till större vägsäkerhet och garantera tillgång till information om vägsäkerhet och bra metoder i EU.?
Jag tycker också att en europeisk transportfond, en annan av de föreslagna åtgärderna, utgör en viktig pelare för en bra utveckling av vägtrafikens, järnvägens, sjöfartens, vattenvägarna, flod- och kusthamnarnas samt flygplatsernas infrastrukturer för att skapa ett europeiskt nätverk för balanserade och hållbara nätverk.
Av alla dessa skäl ser jag mig föranledd att uttrycka min röst för detta betänkande. Detta betänkande har en god utgångspunkt för mitt land då det syftar till att införa nya initiativ som stärker tillgängligheten för de avlägsna regionerna.

Ribeiro e Castro (UEN)
I denna fråga gäller det att vi har en realistisk inriktning. Å ena sidan med tanke på att den avlägsna horisonten 2010 - den tidsfrist som fastställts i kommissionens vitbok - är bestämd. Å andra sidan, inför svårigheterna att konkret genomföra en mycket brett spektrum av åtgärder med knappa tillgängliga resurser. Detta är ett bra sätt att säkerställa finansieringen av transportpolitiken och den trovärdighet som den behöver.
När det konkret gäller godstransporterna förespråkar jag sedan länge en prioritering av ett uppsving för järnvägen och en ökning av närsjöfarten och sjöfarten på inre vattenvägar för att minska den mer än övermättade vägtrafiken. En stor del av de problem föredraganden tar upp som vägsäkerhet, förebyggande av trafikstockningar, rörligheten och miljöskyddet, kommer att förbättras betydligt genom ett bestämt agerande för att återställa balansen vilket främjar de mest missgynnade transportmedlen i dag. Internaliseringen av externa kostnader, såsom miljökostnaderna, kan också spela en viktig roll i denna korrigering, vilket uppenbarligen missgynnar de mest förorenande och uttömda transportmedlen, vilka också är mest känsliga för trafikstockningar.
Av dessa skäl har jag röstat för betänkandet.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jag har röstat emot betänkandet, vilket antogs med röstsiffrorna 406/95 och 33 nedlagda.
Jag vänder mig emot att Europaparlamentet röstat för (344/185 och 12 nedlagda) förslaget att upprätta en ny europeisk myndighet för vägsäkerhetsfrågor. Vägsäkerhet är en mycket angelägen uppgift. Varje år skördas många tusentals dödsoffer på de europeiska vägarna. Att inrätta ännu en EU-myndighet är dock ingen lösning. Det som krävs är snarare en hårdare kontroll av hur vägtrafikreglerna efterlevs.
EU tyngs av en betydande byråkrati som slukar stora summor pengar. Idag finns redan nationella myndigheter med uppgift att utveckla trafiksäkerheten, i Sveriges fall Vägverket i Borlänge.
Jag kan inte heller stödja beslutet att inrätta en ny europeisk transportfond, som bifölls med röstsiffrorna 368/145 och 13 nedlagda.
Medlemsstater med idag god vägstandard riskerar genom förslaget att indirekt tvingas betala till länder med sämre vägkvalitet. Sydeuropéerna ser i en ny transportfond möjlighet att äska medel för eftersatt vägstandard när regional- och sammanhållningsfondernas medel i större utsträckning kommer att gå till de nya östeuropeiska medlemsländerna. En europeisk transportfond leder lätt till att länder avsiktligt prioriterar ner sina nationella vägsatsningar - för att istället begära medel från den gemensamma europeiska budgeten.

Vairinhos (PSE)
Transporterna är en viktig och oundviklig strategisk sektor för en hållbar utveckling och för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i hela unionen, för den överskrider de ekonomiska och fackliga intressena i sektorn och genomsyrar hela gemenskapen på ett kvalitativt sätt.
Vi är definitivt för järnvägstransporterna i unionen, vi satsar på skyndsamma förändringar av deras expansionsförutsättningar, på kvalitet och marknadsanpassning. Vi förespråkar en ansvarsfull avreglering för att förvalta de europeiska järnvägarna.
Vi stöder inrättandet av en europeisk transportfond.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! En huvudaspekt i lanseringen av tredje generationens mobilkommunikation är skydd av barn. Den mobila revolutionen kan medföra att barnens sårbarhet för rovlystna personer ökar markant. Vi behöver kraftfulla åtgärder och rekommendationer från kommissionens sida på detta område.
Med tanke på eventuella hälsorisker får heller inte försiktighetsprincipens betydelse förbigås. Vilken effekt har elektromagnetiska vågor på människokroppen? Den vetenskapliga forskningen på detta område fortsätter. Sakkunniga ställer frågor. Det är mycket viktigt att vi rådfrågar läkarorganisationerna i denna fråga.
Utplaceringen av relästationer för 3G-nätet måste ske med hänsyn tagen till miljön. Den tredje generationens telefoni kräver mellan 4 och 16 gånger så många master som den andra generationens telefoni. Därför finns det ett behov av att dela master och kommissionen måste till fullo ta miljön i beaktande i sina förslag.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag är lite hungrig, och därför avstår jag ifrån att göra denna röstförklaring.

Caudron (GUE/NGL)
Samtidigt som jag stöder Aurois betänkande och vår föredragandes arbete har jag under hela debatten velat erinra om att om försiktighetsprincipen tillämpades på mobiltelefoniområdet, skulle man sluta använda bärbara telefoner.
Man förstår varför. Om man åtminstone genomförde verklig forskning för att begränsa de potentiella farorna med denna teknik och mycket snabbt förbjöd de mest tveksamma anläggningarna och utrustningarna! Låt oss inte vänta på en ny katastrof av samma typ som asbest innan vi blir medvetna om de faror som hotar oss.

Figueiredo (GUE/NGL)
Den möjliga fördröjningen av utbyggnaden av nät och tjänster för tredje generationens system för mobil kommunikation är i dag en stark riskfaktor för en sektor som är ganska svag efter att Förenta staternas spekulationsbubbla har spruckit, vilket kan påverka sektorn för informations- och kommunikationsteknik och därigenom ekonomin i allmänhet i vissa medlemsstater på grund av denna sektors tyngd inom telekommunikationer och särskilt mobila kommunikationstjänster.
Denna situation beror i hög grad på de starka förväntningar som skapades under utvecklingen av sektorn och de stora ekonomiska belopp som vissa medlemsstater fick genom auktioner av UMTS-licenser, vilket gör att dessa nu överväger att godkänna unilaterala stöd för att ?rädda? respektive sektor i en starkt skuldsatt situation.
Förutom denna riskfaktor måste vi beakta frågorna om lika tillgång för medborgarna till tredje generationens system för mobil kommunikation, frågor om innehållet, främst när det gäller offentliga tjänster, konsekvenserna av en mer omfattande avreglering av sektorn och effekterna av strålningen från mobiltelefonernas elektromagnetiska fält, vilket gör det nödvändigt att fördjupa den vetenskapliga forskningen på området.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Den här röstförklaringen kan jag inte låta bli att göra. Dokumentet heter ?eEurope 2005: Ett informationssamhälle för alla?. För alla? Är det verkligen för alla? Silvio Berlusconi har skickat ett brev i vilket han ger studenterna pengar för att köpa datorer. Och pensionärerna, skall vi inte tänka på dem? Jag vill inte att vi skall glömma pensionärerna i detta elektroniksamhälle. Jag föreslår att pensionärerna skall få - jag upprepar, få - en dator tillsammans med sin första pensionsutbetalning, så att också de kan dra nytta av elektronikens fördelar, underverk och glädjeämnen.

Ó Neachtain (UEN)
Vi är alla medvetna om att vi på bästa sätt måste utnyttja den nya informationsteknik som produceras om Europeiska unionen skall kunna förbli konkurrenskraftig. 
Det är huvudbudskapet i handlingsplanen för eEurope 2005 som garanterar en allmän tillgång till bredbandsnät i hela EU. Planen syftar även till att garantera en utbredd användning av Internet genom initiativ i form av e-förvaltning, e-lärande, e-hälsovård och e-handel.
Jag företräder ett av Europas randområden - både regionerna i de västra grevskapen och i gränstrakterna på Irland.
Ett centralt inslag i unionens politik måste även i fortsättningen vara att fördelarna med ny teknik fördelas lika mellan städerna och landsbygden i Europa.
Om denna nya teknik inte finns tillgänglig, kommer investerarna att förlägga sina företag till områden där tillgången till tekniken är som bäst.
I frågor såsom informationsteknik finns det en princip som brukar benämnas allmän tillgång.
Kostnaden för åtkomst till Internet måste vara densamma oavsett om man lever på den irländska landsbygden eller i någon av Europeiska unionens huvudstäder.
Vi måste göra mer för att främja en dynamisk miljö för e-handel och se till att små och medelstora företag utnyttjar den nya tekniken maximalt för att uppnå detta mål.

Queiró (UEN)
Jag gratulerar till att Europaparlamentet har tagit itu med en så viktig plan som eEurope 2005 för att underlätta för medlemsstaterna att främja sina onlinekapaciteter inom förvaltningen genom att modernisera den offentliga sektorn för att skapa tillgång för alla; inom utbildningen, särskilt syftet att garantera bredbandsanslutning till alla skolor; inom hälsovården, genom att tillhandahålla hälsovårdstjänster till befolkningen online och skapa bredbandsanslutna nätverk mellan olika hälsovårdscenter såsom sjukhus, laboratorier och hemvård; och inom handeln. Givetvis får man inte försumma frågor som handlar om nödvändiga tekniska medel för att genomföra dessa mål, bredbandsutvidgning och fler kanaler, liksom det känsliga problemet med informationssäkerhet.
Trots att det är frågor som normalt samlar enhällighet bland ledamöterna anser jag att det är viktigt att registrera min positiva inställning i min röst för detta betänkande.

Read (PSE)
Jag och de övriga ledamöterna från det brittiska Labourpartiet stöder inga ändringsförslag som angriper auktionssystemet för tilldelning av radiospektrum. Såväl rådet som kommissionen har alltid klart och tydligt sagt att medlemsstaterna har rätt att välja vilket system för tilldelning av radiofrekvenser man önskar använda sig av. Förenade kungariket valde med rätta att använda sig av auktionssystemet, och vi instämmer inte i den kritik mot detta som framförs i dessa båda betänkanden.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande och ansluter mig alltså till de slutsatser parlamentsutskottet har dragit. Jag ansåg att jag skulle ge mitt otvetydiga stöd till att främja medlemsstaternas kapacitet, särskilt på teknisk och logistisk nivå, för att de mål som sattes upp av Europeiska rådet i Lissabon och Santa Maria da Feira samt därefter Barcelona och Sevilla, för att göra Europeiska unionen till världens konkurrenskraftigaste samhälle och här placerad i frontlinjen i det internationella informationssamhället.
Detta betänkande måste också ses som en sammankoppling med van Velzens och Khanbhais betänkanden, eftersom det är avgörande, vilket sägs i dessa, att uppmuntra och starta en ny era med kvalitativt innehåll i vilket medlemsstaterna måste ha en speciell röst och ge ett eget bidrag.
Jag tycker därför att det är av största strategiska vikt att fastställa prioriterade handlingsramar för att främja onlinekapaciteten, som har föreslagits i betänkandet, framför allt inom den offentliga förvaltningen genom att modernisera den offentliga sektorn för att skapa tillgång för alla; inom utbildningen särskilt syftet att garantera bredbandsanslutning till alla skolor; inom hälsovården genom att tillhandahålla hälsovårdstjänster till befolkningen online och skapa bredbandsanslutna nätverk mellan olika hälsovårdscenter, såsom sjukhus, laboratorier och i hemvården.

Alavanos (GUE/NGL)
Framtidsperspektiven och förväntningarna i Lissabonstrategin befinner sig tyvärr mycket långt från dagens verklighet i Europa. Europa har inte tagit ledningen i fråga om avancerad teknik, utan klyftan i förhållande till Förenta staterna kvarstår, utvecklingstakten minskar, arbetslösheten ökar, de unga vetenskapsmännen har svårt att ta sig in på arbetsmarknaden, den regionala obalansen finns kvar. Toppmötet verkar tyvärr inte ha något samlat program, och förslagen från premiärministrarna i Frankrike, Tyskland och England gäller bara industrisektorn. Toppmötet i vår måste formulera nya prioriteter, som är anpassade till dagens situation med lågkonjunktur och ett spänt internationellt läge, och bör bl.a. behandla: en uppmjukning av kriterierna i stabilitetspakten, skatteåtgärder för att öka antalet arbetstillfällen, speciella åtgärder för att stödja de eftersatta regionerna i fråga om ny teknik, samlade insatser för att förbättra utbildningssystemet, kontroll i varje medlemsland av genomförandet av målen för eEurope.

Bastos (PPE-DE)
Denna resolution om förberedelserna för toppmötet våren 2003, som framhåller behovet av att återställa förtroendet och förverkliga Lissabonstrategin för att förbättra Europeiska unionens ekonomiska och sociala modell fram till 2010, förtjänar att stödjas trots konstaterandet att den politiska och ekonomiska ramen i Europa är mycket mindre gynnsam än den som var bakgrunden till Europeiska rådet i Lissabon 2000.
Det är viktigt att återvinna förtroendet för Lissabonstrategin och genomföra dess mål. Därför är det nödvändigt att fastställa en plan för uppföljning och ett smidigt genomförande av lagstiftningskompromisserna för de nationella lagstiftningarna.
När det gäller sysselsättnings- och socialfrågor betonas arbetsmarknadens parters beslutande roll. Dessutom måste medlemsstaterna anta åtgärder som möjliggör en större integration av de mindre gynnade sociala grupperna på arbetsmarknaden och en investering i grund- och fortsättningsutbildning som en viktig livsfaktor för individuella och kollektiva framsteg. Dessa åtgärder måste också bekämpa svartarbete, fattigdom och social utslagning.
Det är också viktigt att förbättra systemet för erkännande av kvalifikationer för att främja en större och bättre rörlighet.
(Röstförklaring kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Berthu (NI)
Föredragningslistan för Europeiska rådet i mars, som man just lagt fram för oss, innehåller så många ekonomiska och sociala prioriteringar att det måste leda till förvirring. Vi ser i detta framför allt tre negativa effekter.
Till att börja med en total avsaknad av synlighet för den allmänna opinionen, särskilt som många av frågorna som betraktas som prioriterade på europeisk nivå i verkligheten är mycket sekundära i våra landsmäns ögon. Vidare utsändandet av ett subliminalt budskap som vi inte accepterar: Europeiska unionen är en superstat som tar hand om allt och alla. Slutligen och framför allt, en garanterad ineffektivitet, för inför så många prioriteringar kan unionens och staternas verksamhet inte annat än spridas ut.
Såsom jag sagt i debatten är många av åtgärderna mycket intressanta, men man måste koncentrera sig på några grundläggande idéer: Europeiska unionen skall inte tillföra en extra nivå av ohanterlig och tvingande förvaltning; unionen skall förbli flexibel och differentierad; unionen skall underlätta tillvaron för medlemsstaterna på den internationella scenen genom att hjälpa dem att begränsa invandringen och genom att inom WTO slåss för att vi skall kunna upprätthålla vår säkerhet som en identitet för våra samhällen.

Caudron (GUE/NGL)
Jag ville med mitt inlägg under förmiddagen be om att detta toppmöte inte bara skall leda till en enkel förteckning över goda intentioner och att målsättningen med full sysselsättning, med alla dess konsekvenser, blir en i stort sett ensam målsättning som alla andra målsättningar kommer ur.
Den resolution som röstades igenom, och som undertecknats av ledamöter från högern och PSE, var inte acceptabel, särskilt som rösterna hade ?liberaliserat? den ytterligare.
Jag röstade därför emot!

Muscardini (UEN)
Vi är nöjda med ordförandeskapets förslag och åtaganden inför kommande tilldragelser och understryker att ett samhälle som utvecklas snabbt både skapar ett allmänt välstånd och fall av social utslagning. Att det finns en politik till fromma för de svagaste är ett tecken på civilisation hos en mänsklig gemenskap som också måste svara upp emot deras behov.
Vi måste värna om rätten till ett värdigt liv och om familjen som referenspunkt genom att införa instrument som ger lika tillträde till utbildning och arbetsmarknad och hindra spridningen av barnpornografi och alla former av fysiskt och moraliskt våld.
Vi måste lägga större vikt vid miljön, livsmedelssäkerheten och djurens rättigheter, eftersom detta är saker som har med livskvalitet att göra.
Vi måste stoppa förfaranden som skadar den fysiska integriteten och den personliga värdigheten, såsom könsstympning av kvinnor.
Det fordras ett ramverk som gör att varje land inför minimilöner samt pensions-, hälsovårds- och socialförsäkringssystem som motsvarar de reella levnadskostnaderna, och vi måste se till att de anställda får del av den nytta och de vinster som företagen skapar.

Talmannen.
Ledamöter! Omröstningen är avslutad. Sammanträdet avbryts

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om läget i Irak.

Yannitsis
Herr talman, kommissionsledamot, värderade parlamentsledamöter! Jag behöver inte framhålla hur avgörande de närmaste dagarna är för situationen i Irak. Det är nu en allmän uppfattning att tidsfristen håller på att ta slut och att händelserna och utvecklingen tenderar att komma före alla eventuella politiska beslut. De tenderar alltså att gå sin egen väg, vilket på sikt kan leda till öppet krig mot Irak.
Jag skulle vilja säga att jag inte delar denna uppfattning. Jag menar att ingenting, framför allt inte krig, är något fullbordat faktum. Det finns fortfarande utrymme för att besinningen skall råda och freden bevaras, och det är politikens skyldighet att uttömma alla möjligheter, innan det blir ett krig. Ni känner alla till utvecklingen i Irakkrisen, och därför är det obehövligt att beskriva den i detalj.
Jag nämner bara några punkter i den senaste utvecklingen. För det första, mötet med rådet för allmänna angelägenheter den 27 januari, i vars slutsatser man kan skönja vissa principer för de 15 ländernas politik i Irakfrågan. För det andra, de kontakter vi som ordförandeskap tog med Iraks representanter i Athen, Bryssel och New York, för att tydligt klargöra att Bagdad helt och fullt, omedelbart och villkorslöst måste rätta sig efter säkerhetsrådets resolution 1441. För det tredje, den amerikanske utrikesministern Powells presentation i säkerhetsrådet den 5 februari av uppgifter om att Irak fortfarande har och döljer massförstörelsevapen. För det fjärde, president Bushs uppmaning om ett nytt beslut i säkerhetsrådet, som innebär rätt att använda våld. För det femte, jag vill påpeka Bagdads beslut nyligen om att tillåta att vissa vetenskapsmän förhörs privat av de internationella inspektörerna och att tillåta flygningar i Iraks luftrum och, slutligen, innehållet i de internationella inspektörernas nya rapport om framstegen i deras arbete i landet, vilken kommer att presenteras den 14 februari. Det urval punkter som jag nu har redogjort för ger inte anledning till någon större optimism. De senaste uppgifterna som Bagdad lämnat tror jag tillåter slutsatsen, om nu budskapet är entydigt, att det fortfarande är möjligt att Irak helt och fullt kommer att rätta sig efter resolution 1441.
Här skulle jag vilja understryka ordförandeskapets grundläggande prioritet, att vi arbetar för en fredlig lösning av konflikter och att vi önskar att Förenta nationernas ansträngningar skall leda till ett positivt resultat. Vi menar att Irak är skyldigt att helt och fullt respektera och följa säkerhetsrådets resolutioner, och vi anser att hanteringen av Irakkrisen bör bygga på tre grundläggande parametrar: respekt för den internationella rättsordningen, varje lands territoriella integritet och suveränitet, respekt för de mänskliga rättigheterna och befästandet av fred, stabilitet och säkerhet i området. Det är just inom ramen för dessa parametrar som vi i egenskap av ordförandeland vill bidra till att skapa en stark, enig ståndpunkt från unionens sida, och vi skall göra alla tänkbara ansträngningar för att främja en nedtrappning och en fredlig lösning av krisen. Därför ansåg vi det viktigt att rådet för utrikes frågor den 27 januari kom fram till principer som är gemensamma för Europeiska unionen, och i slutsatserna från detta möte betonas det att: för det första, Europeiska unionen vill att Irak fullständigt skall avrustas från massförstörelsevapen; för det andra, Bagdadregeringen måste omedelbart lämna ut alla nödvändiga uppgifter och i detta syfte aktivt samarbeta med de internationella inspektörerna; för det tredje; de internationella inspektörernas arbete åtnjuter vårt fulla förtroende och stöd, och vi välkomnar fortsatta intensifierade inspektioner; för det fjärde, det är den sista möjligheten till en fredlig lösning av krisen, och Irak måste helt och fullt rätta sig efter resolution 1441; för det femte, man måste respektera säkerhetsrådets centrala roll, när det gäller att bevara internationell fred och säkerhet. 
Kärnan i dessa slutsatser var också det centrala inslaget i våra ytterligare kontakter med de irakiska beskickningarna i Athen, Bryssel och New York, som jag berättade om. Därigenom kom vi fram till en gemensam hållning och ett utformande av de viktigaste punkterna i denna hållning, som är att Bagdad förstör alla massförstörelsevapen, att man uttömmer alla möjligheter till en fredlig lösning av konflikten, att Irak helt och fullt efterlever säkerhetsrådets resolutioner, att det samarbetar mera aktivt, att man stöder inspektörerna i deras uppdrag, att man respekterar säkerhetsrådets roll. Jag behöver naturligtvis inte särskilt betona att varje ytterligare obstruktion från Iraks sida gör landet ansvarigt för följderna och den fortsatta utvecklingen, i synnerhet om man tänker på Bagdads förhalningstaktik och likgiltighet, när det gäller att efterleva säkerhetsrådets beslut.
Värderade europaparlamentariker, man frågar sig vilken betydelse händelseutvecklingen i Irakfrågan har för Europeiska unionens interna förhållanden. Jag tänker på den gemensamma utrikespolitiken och försvarspolitiken. Under den senaste tiden har det förts många diskussioner om de senaste åren, de senaste månaderna, och många synpunkter har framförts av framstående personer från olika regeringar, från kommissionen, från Europaparlamentet, av oberoende expertgrupper, om betydelsen av att utveckla unionens gemensamma utrikespolitik och försvarspolitik. Det är nu det kommer att prövas om alla dessa ambitiösa ställningstaganden har någon verklighetsförankring eller om de saknar grund. Vi vill gärna tro att det inte blir på det andra sättet. Vi tror också att det är en svår process som förvisso kommer att ta lång tid, men å andra sidan måste Europa fatta vissa beslut. Europa måste bevara sin enighet och säkerställa sin roll på den internationella scenen, en roll som kanske inte präglas av militär styrka och en ledande ställning, men som under ett halvt sekel fram till i dag har åstadkommit enastående resultat, och dessa måste vi framhålla, om vi inte vill feltolka historien.
Värderade parlamentsledamöter, efter sina senaste kontakter i Bagdad har ledarna för de internationella vapeninspektörerna, Blix och El-Baradei, återvänt och uttryckt en försiktig optimism. Vi avvaktar med stort intresse deras senaste rapport i säkerhetsrådet den 14 februari, som kommer att vara avgörande för utvecklingen. I detta sammanhang har rådets ordförandeskap beslutat att kalla till ett extra möte med Europeiska rådet i början av nästa vecka, den 17 februari, för att göra en utvärdering av situationen och försöka åstadkomma största möjliga samstämmighet i fråga om Irakkrisen. Mycket kommer att vara beroende av innehållet i inspektörernas rapport. Om den är någorlunda positiv, kan hela situationen påverkas positivt, men om det kvarstår olösta allvarliga frågor eller frågetecken, då måste man göra en kraftansträngning för att övertyga Bagdad om att det krävs total och slutgiltig efterlevnad av resolution 1441, om freden skall kunna bevaras. Men under alla omständigheter är det nödvändigt att Europa står enigt inför utvecklingen och dessutom att man formulerar en gemensam ståndpunkt, som stärker unionens trovärdighet och gör det möjligt för den att spela en betydande roll. I dagens situation är det inte något lätt företag, men det är nödvändigt. Jag vill gärna tro att de gemensamma värden och principer som förenar oss skall underlätta och möjliggöra det.
Vad väntar vi oss av toppmötet den 17 februari? Vi väntar oss en saklig utvärdering av alla de bedömningar som har presenterats, vi väntar oss en balanserad syn på följderna av olika beslut om Irak, vi väntar oss en bekräftelse av att man i Europeiska unionen inte överger diplomatin och politiken som instrument för att lösa internationella kriser, förrän alla möjligheter uttömts, vi väntar oss ett stöd för Förenta nationernas roll som det viktigaste organet i fråga om internationella relationer, vi väntar oss en beslutsam hållning i fråga om Iraks efterlevnad av Förenta nationernas beslut, vi väntar oss att Europa som begrepp och vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik inte skall marginaliseras vid det första allvarliga tillfälle då dess trovärdighet sätts på prov. Vi väntar oss också ett beslut om varje tänkbart initiativ, som kan bidra till fred, som dämpar krisen, som leder till avväpning av Irak och som innebär att man undviker offer. Över huvud taget räknar vi med och hoppas att Europa skall kunna bilda sig en egen uppfattning, så att det också kan övertyga Amerika, folken i Mellanöstern, den allmänna opinionen över huvud taget, och kunna bryta utvecklingen mot en alltmer spänd situation, som leder till osäkerhet, otrygghet och oro i betydande delar av världen.
Avslutningsvis, mina damer och herrar, måste jag svara på frågan om vi kan uppnå en samsyn oss emellan eller inte. Mitt svar är att jag inte vet om vi kan det, men att vi är skyldiga att försöka, att vi är skyldiga att klara av det. Och vi är i varje fall skyldiga att utnyttja varje möjlighet att komma fram till ett sådant resultat. Irakfrågan aktualiserar inte bara frågor som gäller detta land, risken för användning av massförstörelsevapen eller frågor om balansen i området. Vad som står på spel är också Europeiska unionens trovärdighet, dess intressen, dess roll och framtidsperspektiv. Det grekiska ordförandeskapet anser att allt detta är viktiga värden, som vi måste skydda och stärka. Och det gäller inte bara de 15 nuvarande utan också de 10 nya medlemsstaterna. I Europeiska unionen behöver vi enighet. Bakom eller vid sidan av denna enighet finns också solidariteten. Och solidariteten finns inte bara i strukturfonderna, den är ett horisontellt begrepp. Om den urholkas, kommer det att få allvarliga följder för alla inom unionen, både för vart och ett av medlemsländerna och för unionen som helhet.

Nielson
Herr talman! Vid denna kritiska tidpunkt för ansträngningarna att avväpna Saddam Husseins regim i Irak, och när risken för att han ännu inte riktigt har insett behovet av ett avväpnande förefaller att öka, välkomnar jag detta tillfälle att få dela med mig av våra åsikter om detta och om den roll som vi anser att Europa bör spela.
Det är uppenbart att Irak både till formen och innehållet måste samarbeta mer beredvilligt och intensivt med inspektörerna om ett krig skall kunna undvikas. Vissa hoppingivande tecken på samarbete anades nyligen som ett resultat av Blix och El-Baradeis resa till Bagdad förra helgen. Vi kommer att få fler indikationer på Iraks samarbetsvilja nästa fredag, då chefsinspektörerna avlägger rapport till säkerhetsrådet.
Inom kort inträder ett nytt kritiskt skede i frågan om huruvida Saddam är beredd att avväpna eller inte. Utan att spekulera kan man föreställa sig att situationen fortfarande kommer att vara oklar och öppen för olika tolkningar. Hur som helst måste vi rätta oss efter inspektörernas bedömning, med tanke på att ett krig skall tillgripas endast som sista utväg.
Om vi vill upprätthålla ett trovärdigt system som kan garantera freden och säkerheten måste vår utgångspunkt vara ett bevarande av säkerhetsrådets roll och folkrättens företräde. Den resolution angående vilken Europaparlamentet uttryckte sitt stöd för ett multilateralt förhållningssätt, innehåller ett tydligt budskap i denna anda.
Vi känner alla till att medlemsstaternas åsikter går starkt isär i denna fråga, vilket också har bekräftats av den senaste tidens händelser, och att det är en enorm utmaning för Europeiska unionen att uppnå en gemensam ståndpunkt. EU förefaller faktiskt svagare och mer splittrat än någonsin. Dessa skillnader är inte ett resultat av smärre institutionella brister i Europeiska unionens struktur. Vi har redan en hög representant som är anförtrodd att tala på unionens vägnar. Skillnaderna är uppriktiga och verkliga och visar därför att det krävs en mer genomgripande förändring om Europa skall kunna förverkliga en sann gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Detta är sanningens ögonblick. Allt annat än en omröstning med kvalificerad majoritet kommer inte att duga som lösning. Denna läxa bör man ta hänsyn till inom ramen för den pågående institutionella och konstitutionella diskussionen. Hur som helst finns det för närvarande ett stort behov av ett internt klarläggande, och i detta hänseende välkomnar vi ordförandeskapets initiativ om att anordna ett extra toppmöte nästa måndag i syfte att förmå Europa att tala med en enda röst och att definiera sin ståndpunkt med anledning av den senaste tidens händelser.
Det är inte Europeiska kommissionens uppgift att spekulera om hypotetiska möjligheter eller framtida handlingssätt. Många scenarier är ännu möjliga, däribland sannolikheten för ett militärt angrepp. Vårt huvudsakliga ansvar är i nuläget ändå att ge vårt fulla stöd till säkerhetsrådet. Samtidigt måste var och en av oss naturligtvis fundera över vad som bör göras om utvecklingen inte går åt det håll vi hade önskat.
Låt mig nu gå in på krisens humanitära aspekt. Den humanitära situationen i Irak är redan bekymmersam efter 20 år av försämringar som ett resultat av det långa kriget mot Iran, följt av Gulfkriget och tio år av internationella sanktioner. Europeiska kommissionen är genom ECHO den största bidragsgivaren utöver programmet Olja för mat (som finansieras med irakiska medel). Under de senaste tio åren har ECHO bidragit med 156 miljoner euro i form av humanitärt bistånd till Iraks befolkning.
I juni 2002 antog ECHO en övergripande plan för humanitärt bistånd uppgående till 13 miljoner euro, vilken huvudsakligen var inriktad på hälso-, vatten- och sanitetssektorn och syftade till att komplettera programmet Olja för mat. Verksamheten inom ramen för denna finansiering kommer att fortlöpa fram till sommaren 2003.
För år 2003 har ECHO öronmärkt 15 miljoner euro för att upprätthålla denna etablerade och - mer eller mindre normala - humanitära verksamhet i Irak. Man uppskattar att stödet från ECHO når över sju miljoner irakier.
En eventuell militär insats mot Irak skulle ytterligare förvärra det irakiska folkets levnadsvillkor, i synnerhet för de mest sårbara civila befolkningsgrupperna. Ett militärt angrepp kan ge humanitära biverkningar i hela regionen, med flyktingströmmar och möjligen också negativa konsekvenser för konflikten mellan Israel och Palestina som följd.
Kommissionen håller för närvarande på att gå igenom studier och analyser i syfte att undersöka eventuella beredskapsåtgärder i händelse av en konflikt. ECHO upprätthåller regelbundna och nära kontakter med alla de viktigaste humanitära aktörerna och i synnerhet med FN-organen: OCHA, UNICEF, UNHCR, WHO, WFP, Röda Korset - både ICRC och IFRC - och icke-statliga organisationer i regionen. Dessutom är det viktigt att upprätthålla nära kontakter med UNHRA.
ECHO skickade nyligen två delegationer till Irak och dess grannländer för att göra en bedömning av den nuvarande humanitära situationen och eventuella säkerhetsåtgärder för personalen samt för att övervaka de förberedelser som görs av olika humanitära organisationer i händelse av en konflikt i Irak. Syftet med detta är att snabbt kunna reagera på alla typer av förändringar i den humanitära situationen. Delegationerna undersökte även de säkerhetsåtgärder som planerats för hjälparbetare och den humanitära verksamheten - evakueringsplaner och andra liknande svåra frågor.
Man måste göra en strikt åtskillnad mellan militära insatser och humanitärt bistånd om man vill att hjälpen alltid skall nå fram. Det humanitära stödet har sin egen logiska grund och sina egna mål. Det bygger på civilbefolkningens behov och stödet fördelas uteslutande utifrån detta behov.
Neutralitet och opartiskhet är avgörande faktorer för att få tillgång till befolkningen och dessa faktorer är dessutom en nödvändig förutsättning för hjälparbetarnas säkerhet. Tillhandahållande av humanitärt bistånd av eller med stöd av militära styrkor är inte önskvärt. Under alla omständigheter skall sådana insatser samordnas i nära samarbete med de hjälporganisationer som har det mandat, den kunskap och den erfarenhet som krävs. Dessa riktlinjer använder vi oss av i samband med våra bedömningar och eventuella insatser i form av humanitärt bistånd om en konflikt skulle bryta ut.

Sumberg (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga: Vi står inför ett hot mot världsfreden och situationen är mycket allvarlig. Europaparlamentet bevisar sin irrelevans genom att anordna en två timmar lång debatt för att diskutera frågan utan möjlighet till ett ?catch your eye?-förfarande, vilket innebär att endast ett begränsat antal ledamöter får tillfälle att yttra sig.
Om detta parlament skall vara betydelsefullt, måste man avsätta mer tid för detta så att alla åsikter kan uttalas. Det är orättvist att talartiden är begränsad till de mer framstående aktörerna i parlamentet och att de vanliga ledamöterna inte får tillfälle att yttra sig.

Talmannen.
Jag föreslår att de kolleger som har liknande problem först och främst tar upp dem i samband med att vi fastställer dagordningen för talmanskonferensen, eftersom detta forum är bäst lämpat för att diskutera saken. Det är andra gången de senaste veckorna som vi håller en djuplodande debatt om denna fråga, och det kommer heller inte att vara den sista. Jag hoppas att det under våra debatter kommer att beredas plats för att uttrycka meningsskiljaktigheterna.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ärade kolleger! Europeiska unionen och Nato står inför ett vägskäl. Europa erbjuder en dyster anblick, men i varje kris finns en möjlighet. Låt oss därför inte säga att den europeiska gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är meningslös, att den har misslyckats. Låt oss i stället fördjupa våra ansträngningar att skapa en utrikes- och säkerhetspolitik som verkligen ligger på det gemensamma planet.
En tydlig analys måste dock ligga i botten. Denna analys säger att problemet är Saddam Hussein som leder en terrorregim grundad på brott, terror och mord. Kommissionsledamot! Egentligen är Irak ett rikt land men plundras av sin diktator. Den som menar att problemet är Förenta staterna förväxlar alltså orsak och verkan. Problemet ligger hos den irakiske diktatorn.
(Applåder)
Vår partigrupp är av den fasta åsikten att massförstörelsevapen i Saddam Husseins händer är ett hot mot regionen och världsfreden. Nedrustningen måste ske inom ramen för FN, fredligt om det går, men om det inte går på fredlig väg måste det göras med hjälp av militär. Ansvaret för om det skall ske på fredlig väg eller med militära medel ligger hos Saddam Hussein, den irakiske diktatorn.
(Applåder)
Det är viktigt att påminna om i vilken ordning händelserna har ägt rum. Oenigheten mellan Europa och Förenta staterna beror på Tysklands självisolering, som Tysklands nuvarande förbundskansler är skuld till.
(Applåder från höger, häcklande)
I den tyska valkampanjen sade förbundskanslern: ?Oavsett vad FN gör, vi står utanför!?. Oavsett bevekelsegrund ledde uttalandet till att Tyskland på eget bevåg isolerades och lättade på pressen på Saddam Hussein. Detta är ett antieuropeiskt handlande. Först bör man nämligen tala med européerna innan man gör så konsekvenstyngda uttalanden till allmänheten ute på valmöten. Det hela upprepades också i arbetet inför delstatsvalen. Inte för att han hade någon framgång med detta vad röstsiffrorna gäller.
Det andra kronologiska elementet är den tyskfranska förklaringen från firandet av Élyséefördraget. Resultatet blev ett felaktigt politisk-psykologiskt intryck att den franska ståndpunkten nu var den tyska - detta säger jag med särskild adress till våra franska vänner. Frankrike har alltid varit mycket mer differentierat än så, men detta var det politiska intryck man fick.
Sedan kom de åttas förklaring. På min partigrupps vägnar vill jag säga följande: Vi beklagar förfaringssättet, nämligen att inte agera i ett gemenskapsförfarande, vilket vi inte kan godkänna. Vi stöder dock substansen i förklaringen. Detta behövdes för att ge en vänskaplig signal till våra amerikanska partner.
(Applåder från mitten och från höger)
Nu ställs vi inför frågan hur vi skall gå vidare. Jag menar att vi bör tänka igenom hur vi uppfattar våra förbindelser med Förenta staterna. Om vi menar att Europas enhet står i motsats till Förenta staterna, då bygger vi vårt Europa i sand. I stället behöver vi ett partnerskap mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som ömsesidigt grundar sig på ett jämlikt samarbete och partnerskap.
Givetvis ställer vi också krav på våra amerikanska partner. Vi anser att det är fel av den amerikanska regeringen under president Bush att snarast betrakta Förenta staternas förbindelser med Europa som bilaterala, dvs. Washington-Paris, Washington-London, Washington-Rom, Washington-Madrid, Washington-Berlin osv. I förbindelserna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen måste vi européer agera gemensamt och de europeiska institutionerna vara den amerikanska regeringens förhandlingspartner.
(Applåder)
Avsaknaden av ett jämlikt partnerskap med Förenta staterna strider även mot de amerikanska intressena, vilket tydligt visar sig nu när den europeiska oenigheten också får konsekvenser för Nato. Även den amerikanska regeringen och president Bush bör inse att ett enat Europa är viktigt också för Förenta staterna.
Jag ser det som riskabelt för Europa - min partigrupp likaså - att återgå till en gammaldags axelbildning. Tänk om det vi anar just nu blev verklighet - jag skall inte säga en axel, men något som kan liknas vid en gemensam hållning för å ena sidan Paris-Berlin-Moskva och å andra sidan London-Rom-Madrid-Washington. Det är faktiskt en skräckvision att Europa ter sig sådant. Därför måste vi agera inom ramen för gemenskapen. Allt vi gör nu måste vi göra på gemenskapsnivå.
Därför, herr rådsordförande, stöder vår grupp ert beslut att sammankalla till ett toppmötet med stats- och regeringscheferna.
Så ett ord om Turkiet: Våra turkiska partner ber oss infoga dem i våra planer och ställa försvarsvapen till deras förfogande, och jag menar att vi inte kan tillbakavisa en sådan anhållan, en sådan begäran. Jag hoppas på resultat även i denna fråga!
(Applåder)
Jag önskar rådets ordförandeskap tre resultat kommande måndag: en gemensam europeisk hållning, en bro över den djupa sprickan mot Förenta staterna och en signal till den irakiske diktatorn att han måste nedrusta. Förhoppningsvis kommer allt detta att ske på fredlig väg inom ramen för FN!
(Livliga applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ledamöter! Den största framgången med det europeiska bygget är att vi sedan ett halvsekel tillbaka har brutit med regeln att kriga och ersatt den med fred och ett gemensamt öde. De europeiska folken inte bara sammanlever i Europa, vi delar också ett öde i broderskap och ömsesidig tolerans. Och vi fortsätter att bygga Europa, med svårigheter, men det enade Europa är varken det gamla Europa där vi krigade mot varandra eller det nya Europa som fascismen och nazismen prisade. Nu är det mycket mer som förenar oss än som skiljer oss åt. Alla vill vi ha fred, alla är vi mot blodtörstiga diktatorer och alla vill vi ha bort massförstörelsevapnen.
I familjerna - och i unionen - kan det finnas tider av spänning men vi måste klara av att komma över dem genom solidaritet och ett ömsesidigt åtagande. Den linje som kan ena Europa är Förenta nationernas mandat, respekten för folkrätten och att inspektörerna skall fortsätta att arbeta. Vi är inte dömda att kriga, vi måste arbeta för att ge freden en chans.
Herr talman, ledamöter! Den Europeiska socialdemokratiska gruppen stöder och välkomnar ordförande Simitis mycket kloka och lägliga initiativ. Man måste göra allt som går för att finna en gemensam ståndpunkt och komma över meningsskiljaktigheterna i rådet, och också i kandidatländerna som redan är medlemmar i vår union.
Poettering får tillåta mig att korrigera en punkt om den nuvarande tyska regeringens isolering. Jag vill påminna om att den första efterkrigsregering i den federala republiken Tyskland som på ett brett plan uppfyllt sitt ansvar på det internationella området är kansler Schröders rödgröna koalition. Innan dess fanns det bara passivitet. Därför är Schröders regering inte isolerad utan i mycket gott sällskap.
(Applåder)
När det gäller Europaparlamentets ansvar var vi mycket eniga i den resolution som antogs i januari av en stor majoritet som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna märkligt nog i sista stund ställde sig utanför, efter att ha förhandlat om den. Min grupp ber talmannen att den resolutionen skall vara riktlinjen för ert inlägg på måndag då vi ber er att högtidligen uppmana till och att upprepa behovet av att tillämpa och fullt ut uppfylla Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner, att uttrycka motstånd mot varje form av ensidigt handlande och att beakta att en förebyggande attack inte är förenlig med Förenta nationernas stadga samt att ni också uppmanar rådet och medlemsstaterna att ta initiativ till att föreslå Internationella brottmålsdomstolen att ställa den irakiska ledaren till ansvar för krigsbrott och brott mot mänskligheten.
Därför är det viktigt att visa att vi nu inte bör skynda på händelseförloppet. Det militära maskineriet bör inte ges en egen dynamik som tvingar oss in i krigshandlingar. Kriget kan fortfarande undvikas och organisationen Förenta nationerna är fortfarande nödvändig.
De geopolitiska konsekvenserna av ett ensidigt agerande utanför säkerhetsrådets ram skulle vara förödande inte bara för Irak utan för hela Mellanöstern, med oförutsägbara konsekvenser. Man får inte glömma att Irak, trots allt, är en konfessionslös regim med religiös mångfald, vilket är betydelsefullt i ett läge då fundamentalismen ökar. Vi har lyssnat till kommissionens rapport om den humanitära frågan - jag tackar kommissionsledamot Nielson -, som också visar dessa risker.
Därför måste vi fortsätta att stödja inspektörerna och ånyo bekräfta att Irak måste uppfylla alla säkerhetsrådets resolutioner utan att de tillåts ge några ursäkter eller undvikande svar. I detta sammanhang är det positivt att cheferna för inspektionen registrerat att Irak har gått med på att tillåta flygövervakning och att landet samarbetar. För närvarande ger världssamfundet inspektörerna sitt förtroende. De måste fortsätta sitt arbete och de måste stödjas.
Herr talman! Avslutningsvis har vi sedan den 11 september insisterat på behovet att samordna arbetet med Förenta staterna och vi har uttryckt vår solidaritet med detta stora land för att bekämpa hotet från den internationella terrorismen. Detta är inte enbart på grund av historiska tacksamhets- eller vänskapsskäl, som uppkommit ur den roll Förenta staterna spelat för den europeiska demokratin under de två världskrigen. Frågan i dag handlar inte om vi är mer eller mindre vänner muntligt eller skriftligt med Förenta staterna. Vi har olika uppfattning om doktrinen att förebygga krig. Det måste vi tala om för dem. Vi har ännu mer skilda uppfattningar om statssekreterare Rumsfields olyckliga uttalanden i München förra veckan, och vi tycker att de är helt förkastliga, där han förolämpade ett europeiskt land utan att förklara det han borde ha förklarat, dvs. att då han var minister i Reaganadministrationen åkte han till Bagdad för att ge massförstörelsevapen till den som då var deras allierade, Saddam Hussein. Det måste man förklara.
(Applåder)
Herr talman! Jag avslutar med att säga att vi är vänner och allierade som agerar på det sätt verkliga vänner agerar. Vi säger vad vi tycker. Vi är allierade med Förenta staterna av principskäl och har ett delat historiskt ansvar. Vi måste kämpa för att ge möjlighet till fred och hopp. Vi är inte dömda till krigets misslyckande och massiva förstörelse och vi ber ordförande Simitis att han på Europas vägnar skall tala med en röst nästa måndag.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Man trodde att den oenighet som råder i världssamfundet i allmänhet, och inom Europeiska unionen i synnerhet, hade nått sin kulmen när premiärministrarna i ?de åttas gäng? undertecknade sitt omdömeslösa brev där de gav sitt stöd till Förenta staterna i Irakfrågan. Men det offentliga käbblet når nu nya höjder i och med den splittring som sprids från FN till EU och nu även omfattar Nato. Anarkin härskar i våra internationella institutioner och det hjälper endast Saddam Hussein.
Om vi skall kunna förhindra att denna klyfta blir till en gapande avgrund, måste våra regeringar upphöra med sina gräl, återvända till sina grundprinciper och komma vidare med utgångspunkt i det som förenar dem. Förenta nationerna, Nato, Europeiska gemenskaperna - dessa institutioner har tjänat oss väl och är alltför värdefulla för att överges trots de olika synsätt som nu råder.
Och det skadar inte om detta förutsätter att Förenta staterna uppvisar ett visst tålamod. Den allmänna opinionen i Förenta staterna är mindre enad än vad president Bush gör gällande - över en tredjedel av befolkningen vill fortfarande att en ny omröstning i FN skall sanktionera en eventuell konflikt, och nära en fjärdedel vill inte att Förenta staterna skall skicka trupper till Irak över huvud taget. När en tidigare president vädjar om tålamod och den ledande demokratiske senatorn John Kerry hoppas på ett Förenta staterna ?där militär makt inte grumlas av vårt behov av olja?, kan man då tala om att president Bush har det stöd av två partier som ger honom den trovärdighet han behöver?
Demokrati kan vara besvärligt och det krävs såväl tid som goda argument för att bygga upp ett stöd för en ståndpunkt. Men det är bättre att ta den tid som behövs och göra det riktigt än att handla i förtid. Därför vill liberalerna lyckönska det grekiska ordförandeskapet till att ha sammankallat ett möte nästa måndag. Vi utgår ifrån att alla regeringar kommer att närvara. De bör vara inställda på att lyssna och att finna en gemensam plattform snarare än att bara upprepa sina redan välkända ståndpunkter.
Europas ledare bör dessutom vara försiktiga så att de inte spelar för högt. FN:s flyktingkommissariat arbetar med rätta efter maximen att man bör förbereda sig på det värsta samtidigt som man hoppas på det bästa, genom att utarbeta beredskapsplaner för en eventuell flyktingkris. Nato är en organisation för kollektivt försvar och bör därför arbeta efter samma princip, och det är varje Nato-lands ansvar att stödja Turkiets begäran om stöd enligt Atlantpaktens artikel 4.
Hans Blix rapport på fredag kommer att vara synnerligen betydelsefull mot bakgrund av de förbehåll han gav uttryck för senast. De som yrkar på fler inspektörer bör lyssna till hans kommentar: ?det huvudsakliga problemet är inte antalet inspektörer utan snarare ett aktivt samarbete från irakiskt håll?. Om han däremot rapporterar om ett mer aktivt samarbete bör Förenta staterna och Storbritannien ge utrymme för FN-processen att ha sin gång.
Mitt ibland denna dysterhet kan vi kanske finna tröst i en strimma av hopp. När inspektörerna på nytt avlägger rapport på fredag, kommer världens blickar återigen att fästas på FN:s säkerhetsråd. Det är detta organ som ytterst kommer att förkroppsliga världssamfundets sista instans och avgöra Iraks öde. Vi bör välkomna det faktum att FN, som inrättades just i syfte att bevara världsfreden, står i centrum för processen. Låt oss se till att det förblir på det sättet.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! De femton medlemsländerna står inför ett sanningsprov. Den attityd de kommer att anta under de närmaste dagarna, inför utsikten med ett nytt krig i Persiska viken, kommer att dra upp konturerna för en bild av Europa och en uppfattning om världen. De kommer att få ta sitt ansvar i ett sammanhang som inte lämnar något utrymme för den mjuka konsensus som den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken hittills alltför ofta vant oss vid. Mellan påtryckningarna från Bushadministrationen för att vi skall samtycka till kriget, och kraven från den europeiska allmänna opinionen som massivt är emot, finns inget mellanting: vi måste välja.
Vilket budskap framför parlamentet under dessa förhållanden till Europeiska rådet? Resolutionen av den 30 januari var tydlig när det gäller det viktigaste och är fortfarande aktuell. Tillåt mig att lägga till några beståndsdelar från den imponerande erfarenhet som gjordes av den delegation på över 30 ledamöter från Europaparlamentet från elva länder och fyra olika politiska grupper som just kommit tillbaka från Irak.
Jag skulle först av allt med baksidan av handen vilja sopa undan de försåtliga kommentarerna från dem som försökt att utmåla oss som förbundna med Saddam Hussein. Till och med enligt de närvarande journalisterna handlade det tvärtom om den mest oberoende delegationen under hela den senaste perioden. För närvarande känner man tillräckligt väl till våra förbindelser med de demokratiska opponenterna mot regimen i Bagdad och vårt absoluta avvisande av Saddam för att jag inte skall fördjupa mig i denna lilla avsiktliga och grundlösa process. Jag hoppas i sammanhanget att Europaparlamentets ad hoc-delegation i Irak inte kommer att stanna i New York, utan fortsätta ända till Bagdad. Omvänt skall vår delegation snabbt ta sig till New York och Washington, där antikrigsrörelsen utvidgas för varje dag, ända till kongressen.
Vad såg och hörde vi då i Irak, och vilka kollektiva slutsatser har vi dragit av detta? Vi har till att börja med de intryck och den information som samlats in om livet för befolkningen, från Bagdad och dess mest missgynnade förorter till Basra i söder och Mosul i norr, med sitt enorma flyktingläger av kurder från Turkiet. Fattigdomen är stor överallt och den sociala tillbakagången iögonfallande enligt dem som kände till Irak före kriget i Persiska viken, med desto större anledning före kriget mot Iran.
Det finns inte längre någon ekonomi förutom oljan, där exporten minskat med hälften i brist på investeringar. I landsbygdsområdena har verksamheten rasat samman, ödemarken breder ut sig och flykten från landsbygden ökar. FN:s tjänstemän slår larm: en tredjedel av befolkningen lider av kronisk undernäring, en tredjedel av barnen har allvarlig undervikt. Barnadödligheten har ökat enormt på tio år. Över 8 000 skolor är förfallna och skulle behöva en upprustning som i dag är alltför kostsam. Studenterna har inga böcker. En lärare tjänar motsvarande några euro per månad.
I dagens Irak lever inte människorna, de försöker överleva med hjälp av det magra stödet från programmet ?olja mot mat?, som finansieras med resurserna från råolja och vars förvaltning direkt beror på makten. Det är resultatet av tolv års embargo. Det är ett absolut krav att denna ohyggliga kollektiva bestraffning skall upphöra.
Man får för övrigt en uppfattning om de minnen som kriget lämnat i tankarna när man, som vi gjorde, reser till den demilitariserade zonen i landets södra del. Där finns en ansamling av oräkneliga skelett av stridsvagnar, bilar, jeepar och bussar som erinrar om att, trots att de irakiska trupperna drog sig tillbaka, orsakade under konfliktens sista timmar en sista bomb över 30 000 onödiga offer.
I dag dominerar i sammanhanget fatalism, resignation och tyst trauma. Ett nytt krig skulle ovillkorligen leda till en dramatisk desorganisation av försörjningen av mat och vatten. Det skulle vara en humanitär katastrof. Enbart denna anledning förbjuder radikalt i våra ögon varje nytt tillgripande av krig, oavsett förhållandena. Det finns ytterligare en anledning, nämligen risken att hela regionen skall destabiliseras, med början i Mellanöstern där det palestinska folket i dag står inför en av de värsta situationerna i sin historia.
Den andra betecknande erfarenheten var i våra ögon mötet med inspektörernas talesman och direktören för FN:s inspektionscentrum i Bagdad. Det som de sade hör till sunt förnuft. Så länge inspektörerna är på plats kan Saddam till att börja med knappast tillverka förbjudna vapen. Vidare är det fullständigt omöjligt att uppfylla en sådan uppgift inom två månader, men med tid, medel och myndigheternas samarbete kan det internationella samfundets målsättning uppnås, nämligen att säkerställa att Irak inte längre utgör något hot för världen.
Det är anledningen till att vi på plats offentligt förklarat att i våra ögon i dag är Iraks enda chans att de fullständigt samarbetar med FN:s inspektörer. Det är också anledningen till att de fransk-tyska förslagen, som syftar till att förstärka inspektörernas medel, i dag enligt oss utgör den enda acceptabla lösningen på denna kris, med undantag av varje militär operation.
Det är den ståndpunkt som vår grupp förväntar sig av medlemsstaterna, och särskilt från dem som sitter i FN:s säkerhetsråd, med desto större anledning om de förfogar över vetorätt som de i förekommande fall är skyldiga att använda sig av, om det är det enda sättet att vägra ett ovärdigt stöd till en grupp som är berusad av makt och som i dag utsätter världens balans och fred för fara. Vilket erkännande skulle FN egentligen få om man skulle ge efter för djungelns lag och det skulle leda till att en näve stater så cyniskt bryter mot andan i FN:s stadga?
På lördag kommer i hela världen en våg utan like att uppstå i ett stort antal länder för att säga nej till kriget. Vi hoppas att så många parlamentsledamöter som möjligt blir synliga under dessa demonstrationer, eftersom EU är skyldigt att säga nej till en kejserlig ond cirkel, vars nya strategiska doktrin, som publicerades av Bushadministrationen den 20 september förra året, ger en bild av arten och omfattningen: tillbedjan av militär makt, viljan att dominera, strävan efter att, jag citerar, ?om nödvändigt agera ensam i förebyggande syfte? för att uppnå målsättningar som inte har något att göra med säkerheten i världen.
Allierade men inte anpassade, sade vi direkt efter den 11 september. Vi måste erinra om denna princip till den handfull ledare bland de femton medlemsländerna som är beredda att dela Europa så snart Vita huset blåser i visselpipan. När det gäller kandidatländerna är det enligt min uppfattning dags att innan anslutningsfördragen ratificeras helt uppriktigt tillkännage för dem att vi måste vara tydliga när det gäller vår gemensamma ambition: Vi skall inte blanda ihop det nya Europa med en reform av Nato.
Vi måste vara i nivå med en europeisk offentlig opinion som visar sig på hela kontinenten. För en ökande andel av våra landsmän är det så att det som Förenta staterna vunnit i makt är de på väg att förlora i förtroende på grund av sina ledares messianska och storhetsvansinniga avsteg. Denna situation ger Europeiska unionen ett historiskt ansvar, inte gentemot Amerika, utan mot den farliga hegemonin bland dem som i sitt namn utger sig för att härska över världen, även om det leder till kaos.
Vi står, som jag sade, inför ett sanningstest. Historien är inte skriven. Måtte de som sitter med korten på hand inse hur stort ansvar de har.
(Applåder)

Jonckheer (Verts/ALE).
Herr rådsordförande, kommissionsledamot! Med mycket stor majoritet i alla Europeiska unionens länder fortsätter den allmänna opinionen att protestera mot tanken på ett krig i Irak. Om målsättningen verkligen är att desarmera Irak måste vi förstärka inspektionsuppdraget. Inspektörerna är alternativet till kriget. Om målsättningen däremot till att börja med är att tvinga den irakiska regimen att falla, måste man dra slutsatsen redan nu, vilket den amerikanska regeringen gör, att inspektionsuppdraget inte längre har någon betydelse.
Vi måste därför på nytt i säkerhetsrådet på fredag bekräfta att den enda målsättningen med resolution 1441 är att avväpna Irak. Jag erinrar om att den resolution som röstades igenom i Europaparlamentets kammare den 30 januari är helt i linje med detta. Denna attityd innebär inte på något sätt att vi accepterar den irakiska regeringens diktatoriska stil. Det innebär att vi inte vill att en regimförändring skall ske med hjälp av krig. Det är, herr Poettering, den tyska regeringens attityd, och den är inte isolerad. Det är även den franska regeringens attityd liksom den belgiska regeringens och jag hoppas att det på måndag i Europeiska rådet blir den gemensamma attityden hos unionens femton regeringar. Jag är i vilket fall som helst stolt över de ståndpunkter som dessa olika regeringar intagit.
(Applåder)
Jag tog upp den allmänna opinionen i Europa, men jag skulle också, kortare än Wurtz, vilja tala om den irakiska befolkningens öde. Också jag ingick i delegationen med 31 ledamöter. Våra kontakter på plats, såväl med myndigheterna vid FN:s kontor som de ansvariga för de icke-statliga organisationerna, gör att vi enhälligt kan konstatera att efter två krig och det nuvarande embargot går det irakiska folket på knä. Ett nytt krig i Irak skulle självfallet få katastrofala humanitära konsekvenser, vilket också bekräftades av alla FN:s aktörer som vi träffade i Bagdad. Är det verkligen på detta sätt som man vill förbereda en framtid för befolkningen i Irak?
För att på nytt ge det irakiska folket hopp, skulle jag avslutningsvis vilja insistera, som jag redan gjort och som vi gjorde redan vid det föregående sammanträdet i kammaren, på behovet av att ändra system för embargot. Före den 11 september 2001 erkände hela den internationella gemenskapen de negativa effekterna av detta embargo som hjälper diktaturen och behåller befolkningen i beroendeställning, samtidigt som den irakiska ekonomin kvävs. Jag skulle vilja föreslå att man parallellt med det utökade inspektionsuppdraget gör en översyn av mandatet för programmet ?olja mot mat? som skulle göra det möjligt att köpa lokal produktion, som främjar en nystart för den irakiska ekonomin och som skulle ge FN:s livsmedelsprogram ansvar för att distribuera livsmedelsransoner.
(Applåder)

Collins (UEN).
Herr talman! Detta är en utomordentligt viktig debatt. Spänningarna tilltar utan tvivel på det internationella planet. Om vi inte är försiktiga och om krisen hanteras illa, kommer detta att leda till allvarliga och långsiktiga konsekvenser på många fronter för oss alla.
Det vore tragiskt om Förenta nationernas anseende försvagades till den grad att dess internationella trovärdighet går förlorad. Av denna anledning måste man se till att Förenta nationerna involveras i varje skede av utvecklingen mot att avväpna den irakiska regeringen dess massförstörelsevapen. Den internationella säkerheten tjänas bäst kollektivt, genom världsomfattande institutioner såsom Förenta nationerna. På många sätt är det till och med mer viktigt för de mindre staterna att en internationell organisation såsom Förenta nationerna värnar deras säkerhet.
Detta är själva stötestenen i frågan. Det finns en genuin välvilja, ett stöd och ett förtroende från Europas befolknings sida vad gäller det arbete som FN bedriver. Ingen skulle för ett ögonblick ifrågasätta professionalismen och integriteten hos de tjänstemän inom FN som är officiellt inblandade i inspektionerna i Irak. Förenta nationerna har varit involverat i hela processen med att avväpna Iraks regering dess massförstörelsevapen. Förenta nationerna måste även i fortsättningen vara en central aktör i denna fortgående avväpningsprocess. Alla typer av unilaterala åtgärder som vidtas de kommande veckorna skulle allvarligt och svårt skada Förenta nationernas auktoritet och trovärdighet som en organisation med uppdrag att upprätthålla ett världsstyre.
Vapeninspektionerna måste fortsätta så länge som inspektörerna själva och Förenta nationernas säkerhetsråd anser att de fyller någon funktion. Vi önskar alla en fredlig lösning på denna fråga i form av garantier för att Iraks regering efterlever Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1441. Saddam Hussein måste inse att världssamfundet vill lösa denna konflikt på fredlig väg. Att avväpna Saddam Hussein med fredliga medel är ojämförligt det mest acceptabla och lämpligaste tillvägagångssättet för oss alla.
EU:s regeringar kommer att hålla ett möte nästa måndag för att gå igenom den politiska situationen. Detta möte äger rum vid en tidpunkt då spänningarna mellan de olika medlemsstaterna i Europeiska unionen ökar. Jag hoppas verkligen att detta möte kan och kommer att ta udden av dessa spänningar som inte är till gagn för någon part. Detta möte kommer att äga rum endast några dagar efter det att Förenta nationernas vapeninspektörer presenterar sin rapport.
Vi måste fortsätta att försöka finna en gemensam ståndpunkt angående Irak, trots de tydliga meningsskiljaktigheter som nu finns mellan EU:s regeringar i frågan. Vi måste alla försöka att uppträda gemensamt och lugnt och sansat under de kommande veckorna.
Saddam Hussein får emellertid inte tillåtas att trotsa Förenta nationerna på samma sätt som han har försökt att göra tidigare. Vi får inte glömma att detta är en man som på ett brutalt sätt kränker sitt folks mänskliga rättigheter. Han har tidigare invaderat Iran och Kuwait och bombat Saudiarabien och Israel. Detta är sannerligen meriter som vittnar om brutal stridslystnad. Saddam Hussein måste avväpnas och han måste inse att världssamfundet kommer att fortsätta att kräva att han faktiskt avväpnas. Förenta nationerna måste emellertid fortsätta att vara den organisation som övervakar genomförandet av resolution 1441 eller eventuella framtida resolutioner som man enas om inom ramen för FN i denna mycket viktiga och känsliga fråga.
(Applåder)

Belder (EDD).
De senaste dagarnas transatlantiska självstympning är varken den irakiska befolkningen eller den internationella säkerheten till nytta. Det kan egentligen bara den nuvarande skräckregimen i Bagdad tjäna på. Då talar vi alltså om en potentiell granne till Europeiska unionen, med tanke på Turkiets ansökan om medlemskap. Den här politiska optionen ger upphov till två frågor som jag vill ställa till det grekiska ordförandeskapet. Finner sig rådet i Iraks nuvarande inrikes förhållande - med alla dess riskfyllda nationella och regionala konsekvenser eller strävar rådet mot bättre interna och externa framtidsutsikter för Irak genom att aktivt engagera även den mycket mångfaldiga irakiska oppositionen? Förr eller senare kommer en ny uppdämningspolitik gentemot Saddam att medföra svårigheter för den internationella gemenskapen och alltså även för Europeiska unionen.
Min andra fråga gäller Republiken Turkiets hållning gentemot kurderna i norra Irak. Jag antar att även Turkiet kommer att bjudas in till det europeiska krismötet om Irak på måndag i nästa vecka. Enligt internationella pressmeddelanden kommer även kandidatländerna att få en inbjudan dit. Har rådet för avsikt att före dessa överläggningar även ta upp den mycket viktiga kurdfrågan i Irakkrisen med Turkiet? Jag antar, herr talman, att rådet ändå inte är splittrat i frågan hur Iraks territoriella integritet skall hanteras!

Bonino (NI).
Herr talman, kolleger! Jag tror att det bara finns en person som är nöjd och känner sig stärkt av det som händer i dessa dagar, där han sitter instängd i sina tretton palats. Denna person är Saddam Hussein. Denna person har på kort tid lyckats - jag vet inte om det beror på hans ondskefulla sinnelag eller på vår eller er dumhet - göra kriserna i Europa och i Nato uppenbara för alla. Förhoppningsvis gäller detta åtminstone inte också Förenta nationernas kris.
Kära kolleger! För demokrater är inte alternativet till krig ett status quo, denna blodtörstiga och grymma diktaturregim som många av er kallar ?fred?. Alternativet är politik, och det är politikens uppgift att fastställa vilken fred, vilka villkor och vilka regler vi skall ha. Men här har det inte kommit fram några politiska idéer, förutom några banaliteter, och om så denna självgoda kammare gillar det eller inte är faktiskt det enda politiska förslaget som finns på tapeten ett fritt och demokratiskt Irak lett av en övergångsregering, under beskydd av Förenta nationerna, som förbereder övergången till demokrati för Irak och det irakiska folket. Ni håller bara på att älta om er ?fred?. Vad skulle då det betyda? Fred för vem då? För de förtryckta irakierna? Ni marscherar i miljontal - för ?fred? - och säljs till den arabiska allmänna opinionen som förkämpar för Saddam Hussein, vare sig ni gillar det eller inte. Målet om ett ?fritt Irak? skulle ju ha tagit udden av retoriken från båda sidor och skapat en så stark position att till och med Saddam kanske hade tyckt att alternativet att avgå verkade intressant. Men inte då: titta bara vilket spektakel!
Jag hoppas att detta enda förslag till Europeiska rådet, som nu har undertecknats av tusentals människor, kommer att bli den syntes i vilken vi förenas och får tillbaka lite värdighet.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman! Irakproblemet är en gordisk knut, som måste lösas genom största möjliga samtycke från världssamfundet, även med tanke på terrorismens öppna sår, som kan förvärras, om man väljer åtgärder som inte har sanktionerats av säkerhetsrådet. Det betyder att det först krävs en fullständig tillämpning av säkerhetsrådets resolution 1441 om Irak, och i detta sammanhang skulle jag vilja säga att det vore önskvärt för den internationella ordningen och för Förenta nationernas trovärdighet, om alla säkerhetsrådets resolutioner tillämpas.
Det råder inget tvivel om att vi har en internationell kris på grund av att Irak inte efterlever denna resolution. Saddam Hussein har i det förflutna bevisat hur farlig han är genom att utan att tveka använda biologiska och kemiska vapen t.o.m. mot civilbefolkningen, och därför är det nödvändigt att han samarbetar med världssamfundet och förser Förenta nationernas vapeninspektörer med alla upplysningar om massförstörelsevapnen.
Dessutom styrs Irak på ett diktatoriskt sätt. Utan respekt för de mänskliga rättigheterna. Vårt parlament har spelat en ledande roll i försvaret av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, och därför kan det inte tolerera denna situation.
Den andra punkt som jag skulle vilja framhålla är att man snart har uttömt de fredliga och diplomatiska metoderna för att förmå Irak att efterleva säkerhetsrådets resolution. Man måste kunna garantera internationell fred och säkerhet, och de åtgärder som kommer att vidtas på internationell nivå får inte drabba FN:s och säkerhetsrådets trovärdighet. Och naturligtvis, ett militärt ingripande mot Irak måste ses som en yttersta nödlösning, en lösning som ryms inom internationell rätt och som bl.a. stöder sig på vapeninspektörernas rapport.
Samtidigt visar den internationella krisen unionens svaghet, och jag anser att det grekiska ordförandeskapet inte bara måste arbeta på en gemensam ståndpunkt hos de 15 medlemsländerna inom ramen för GUSP utan också, om möjligt, förmå kandidatländerna att omfatta samma ståndpunkt. Det måste bli ett slut på den politik som ökar polariseringen inom världssamfundet genom att skapa olika frontlinjer, för unionens och GUSP:s anseende kommer att lida svårt avbräck, om man inte kan komma fram till en gemensam linje i Irakfrågan.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Herr rådsordförande, jag lyssnade mycket noga till vad ni har för avsikt att göra på det extra toppmötet den 17 februari. Jag skulle verkligen uppskatta en gemensam hållning på de punkter ni tar upp. Detta är även de viktigaste punkterna i Europaparlamentets resolution av den 30 januari som ni säkert känner väl till.
Jag skall gå närmare in på dessa fyra punkter. En fullständig avväpning av Irak när det gäller massförstörelsevapen står utom allt tvivel. Det tror jag vi alla är överens om. Detsamma gäller sannolikt stödet för Unmovic och Internationella atomenergiorganet (IAEA), dvs. inspektörernas försök att få Irak att nedrusta. Vad vi kommer att få problem med och vad som är viktigt att få klarhet i är respekten för FN som överhöghet. Denna internationella organisation är och skall förbli herre över förfarandet och ensam vara den som legitimerar varje form av åtgärder som kan komma att bli nödvändiga. Vi måste även förklara att vi motsätter oss unilaterala åtgärder och inte minst krig i förebyggande syfte. Slutligen bör vi göra allt vi någonsin kan, allt som enskilda eller grupper kan komma på för att undvika ett krig och nå en fredlig lösning. Det finns flera möjligheter. De senaste förslagen som har lagts fram i Europa pekar i den riktningen.
Låt mig ta upp och kommentera en sak för att göra min kollega Poetterings anförande begripligt. Kammaren kanske inte vet att det var val i Tyskland den 22 september förra året. Valet vanns av Gerhard Schröder och inte av Stoiber. Detta kan Poettering fortfarande inte komma över och tror sig kunna störta Schröder i Tyskland genom sina anföranden här i parlamentet. Det får ni gärna fortsätta att tro, herr kollega, men jag tror inte att kammaren är särskilt intresserad. Här har vi helt andra problem att brottas med.
Ett av dem rör kandidatländerna. Jag menar att vi bör göra helt klart för de blivande medlemmarna av Europeiska unionen att solidaritetsprincipen är viktig, lika viktig som Köpenhamnskriterierna och andra tekniska kriterier som så att säga mäter deras mognad för anslutning. För mig är det oacceptabelt att länderna ger dessa uttryck för sin solidaritet just nu, även om jag välkomnar solidariteten med Förenta staterna, den har jag inget emot. Men i första hand gäller solidariteten Europeiska unionen som skall göra dem till medlemmar och har arbetat mycket hårt för att de skall kunna bli det.
Herr rådsordförande! Just nu talar vi mycket om ett splittrat Europa. Men Europa har nog aldrig varit så enat på medborgarnivå som när det gäller detta nej till kriget i Irak. Mellan 80 och 90 procent i alla EU-stater och kandidatländer är emot ett krig.
(Applåder)
Och jag undrar hur kollegan Poettering, som jag har känt i 20 år, kan fjärma sig så från sin egen befolknings åsikt.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! Medan krigstrummorna mullrar grälar Europa. Vi grälar med varandra. Vi grälar med Förenta staterna. Det är oerhört tragiskt att se hur de storslagna ambitionerna med en gemensam europeisk utrikespolitik sakta smulas sönder.
Oenigheten i Natos säkerhetsråd är verkligen olycklig nu när vi så innerligt väl behöver hålla ihop. Den ende som vinner på denna oenighet är Saddam Hussein. Förlorarna är EU, Nato, FN och relationerna med Förenta staterna, som kraftigt försvagas. Klyftan kan få oerhört stora konsekvenser, och de olika initiativ som nu duggar från de olika huvudstäderna gör ingen nytta om de inte samordnas. Konkurrens är inte bra i det avseendet, utan det krävs samarbete. Som passionerad europavän skäms jag över EU:s impotens.
Det drar ihop sig för Saddam Hussein. Omvärldens tålamod tryter. Det är han, och ingen annan än han, som kan stoppa kriget. Det är Irak som skall bevisa att det inte finns massförstörelsevapen i landet - inte FN. Resolution 1441 är kristallklar på denna punkt.
På fredag kommer Hans Blix och inspektörerna med en ny rapport. I sin senaste rapport pekar Blix på den bristande samarbetsviljan från den irakiska diktatorns sida. Fredagens rapport är därför mycket viktig. Om Blix och hans medarbetare behöver mer tid, måste de få det. Det är säkerhetsrådet som sedan skall besluta vad som skall hända. Den FN-fientliga attityd som den tyske förbundskanslern har intagit är djupt beklaglig. Det handlar inte om tysk inrikespolitik, utan det berör hela Europa. FN behöver vårt stöd i denna svåra tid. I stället för att skälla på kandidatländerna, herr Sakellariou, vore det klädsamt med lite självkritik!
(Applåder)
Herr rådsordförande, jag önskar er lycka till på mötet på måndag med försöket att samla medlemsländerna. Det kanske är för sent, men det är sista chansen för EU att återupprätta ett ganska skamfilat rykte. Lycka till!

Wyn, Eurig (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag ingick i den delegation från Verts/ALE-gruppen som reste till Irak förra veckan, och till de framstående parlamentsledamöter som kritiserade besöket vill vi säga att det var ett viktigt och lämpligt initiativ för freden som även gav oss tillfälle att i tydliga ordalag kritisera den irakiska regeringen och begära Saddam Husseins avgång.
Det finns en genuin önskan om fred i Irak. Det är ett land som är ödelagt av sanktioner, där lärare och universitetsprofessorer tjänar så lite som 10 dollar i månaden och där 3 000 barn dör varje månad på grund av undernäring och brist på livsviktiga läkemedel. Om ett krig skulle bryta ut i Irak, skulle det enda hjälpmedel som gör att landet överlever i nuläget, - programmet Olja för mat - upphöra och landet skulle försättas i ett tillstånd av omfattande kaos. Det kommer att skapa 900 000 flyktingar - uppgifter som inte är mina utan som kommer från Förenta nationerna - som kommer att fly, inte till Förenta staterna, utan till länderna i Mellanöstern och till Europa och ge upphov till en aldrig tidigare skådad biståndskatastrof.
Om den mänskliga tragedi som rullas upp framför oss kan lösas med fredliga medel - och det är uppmuntrande att se det initiativ som har presenterats av många länder med en uppmaning om mer personal och mer tid för vapeninspektörerna och med ett eventuellt ingripande av fredsbevarande styrkor under ledning av FN - är det vårt enda möjliga alternativ. Om vapeninspektörer kan förhindra att en halv miljon civila dör, är detta tillvägagångssätt det enda som kan komma i fråga.
Detta förestående krig är dessutom en fråga om mänskliga rättigheter och demokrati i Irak. Jag besökte ett kurdiskt flyktingläger i Makhtur i norra Irak, där 10 000 flyktingar från Turkiet är fångar i sitt eget läger. De tillåts lämna lägret endast under sträng övervakning. Den senaste överenskommelsen mellan Förenta staterna och Turkiet, vilket innebär att man avstår kontrollen över hela det självstyrda kurdiska området i norra Irak, är ett mardrömsscenario som leder till att kurderna på nytt kommer att utsättas för förföljelser och angrepp. Hur länge kan världssamfundet acceptera det kurdiska folkets oavbrutna lidanden?
En ny irakisk förvaltning måste medföra att demokratin omfattar alla: kurderna, shiiterna och turkmenerna samt naturligtvis även den irakiska befolkningen. Men detta måste uppnås med fredliga medel och inte genom att en halv miljon försvarslösa män, kvinnor och barn bombas och dödas.
(Applåder)

Coûteaux (EDD).
Herr talman, mina damer och herrar! Denna trista irakiska fråga omfattar en rad aspekter. Vi har redan tagit upp ett stort antal av dem, men det som slår mig på det här stadiet är den enorma kraften i propagandan, särskilt demoniseringens mekanik. Det finns i dag i världen ett mycket stort antal män och kvinnor som sannolikt helt ärligt tror att Saddam Hussein hotar freden i världen, eller till och med som Poettering nyss sade - om läget inte var så dramatiskt skulle det få oss att le - att Saddam Hussein svälter sitt folk, när sanningen egentligen är den fullständigt motsatta och så enkel att det nästan blir skamligt att formulera den i sin enkelhet. Det är de amerikanska och engelska regeringarna som sedan flera år tvingar på ett folk ett fruktansvärt embargo, och gör att det reducerats till att leva eller snarare överleva i ett getto.
Irak är därför ett anemiskt land, som nu inte är särskilt kapabelt att bedriva något som helst krig. Kart Ritter, som ledde den inspektion som avslutades 1998, försäkrar att det är omöjligt att Irak skulle kunna bygga upp några som helst massförstörelsevapen. Propagandan måste verkligen vara stark för att få oss att outtröttligt svälja pinsamma lögner.
Och även om Irak skulle vara beväpnat, vilken rätt skulle vi sedan ha att ta ifrån landet varje försvarsinstrument? Det är propagandans andra kraftprov: att få oss att förlora ur sikte villkoret för en värld i ordning, dvs. en värld av suveräna stater som samarbetar sinsemellan och som är i jämvikt. Nej, Iraks beväpning är inte farligare än den i andra nationer, särskilt dess grannar Saudiarabien, Iran och Syrien, vilka inte nödvändigtvis har bättre avsikter. Jag tror helt enkelt att vi inte har rätt att avväpna Irak, inte mer än något annat land, vilket general de Gaulle erinrade om 1963 när han vägrade att skriva under ickespridningsavtalet.
Ett annat kraftprov är att få folk att tro att det som propagandan kallar det internationella samfundet har rätt att störta en regim, vilket fullständigt strider mot internationell rätt och till och med, jag säger det som avslutning herr talman, mot den mest grundläggande sanningen i världen, nämligen folkens frihet. Vi kommer att upptäcka det sakta men säkert under detta århundrade hoppas jag.

Le Pen (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Många människor upptäcker i dag den obeskrivliga fattigdomen som de senaste tio åren uppstått bland den irakiska befolkningen på grund av blockaden. Vi har försökt upplysa parlamentet här, genom över trettio inlägg under offentliga möten. Förgäves! Det är ännu inte alltför sent att stoppa den fruktansvärda maskin som efter att ha orsakat GUSP:s upplösning, oenighet i Europeiska unionen och i atlantalliansen, nu hotar världsfreden. Kriget, mänsklighetens hemsökelse, har avvisats av de civiliserade nationerna och efter Nationernas förbund har FN tagit som huvudsaklig målsättning att återupprätta och skydda freden. Endast berättigat försvar kan motivera att vapen används.
Men vem kan tro att Irak, ett litet land med tjugo miljoner invånare som är blodlöst och ruinerat, kan hota Förenta staterna och Storbritannien, som är hundra eller tusen gånger starkare. Irak har uppmanats att bevisa sin oskuld, men vi vet att det här handlar om ett djävulskt krav, eftersom det inom juridiken är den anklagande som skall bevisa skulden. Avskyvärda och ovärdiga förfaranden har genomförts för att motivera angreppet. Blair har för underhuset vågat lägga fram ett bevisdokument som stulits från en student och som är över tio år gammalt. Och Colin Powell bekräftade riktigheten av det inför säkerhetsrådet. När den brottsliga bluffen upptäcktes drog ingen av dem den slutsats som skulle ha varit normal, nämligen att avgå. Om det uppsåtliga brottet, trots folkens invändningar, har begåtts måtte då krigsförbrytarna fördömas och blodet från Iraks barn rinna tillbaka över deras huvuden.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag menar att kollegan Le Pen inte använder en helt korrekt måttstock. Massmördaren heter Saddam Hussein, därom råder inga tvivel. Frågan är med vilka medel han kan avväpnas. Vi måste vara tydliga med att utnyttja varje möjlighet att nå en fredlig lösning, hur svårt det än blir under de resterande dagarna.
Jag är mycket tacksam att det grekiska ordförandeskapet har sammankallat till ett extra toppmöte, trots flera EU-staters förhållningssätt de senaste veckorna och månaderna. Detta för att vi, trots allt, för ett ögonblick skall avbryta medlemsstaternas interna kamp ?alla mot alla? - så måste man nästan beskriva det - och söka efter det gemensamma: var kan vi fortfarande gå samman för att ge ett positivt bidrag? Jag hoppas att många kolleger stöder detta och att toppmötet på måndag blir en framgång, vilket är nödvändigt för att Europa inte skall göra bort sig helt i denna fråga.
Det är viktigt att inte reagera med känslomässig automatik. Historiska jämförelser är visserligen aldrig bra, men ibland har jag en känsla av att detta liknar sommaren 1914. Vi måste därför föra nya relevanta samtal med varandra, så att Europa står enat i de viktigaste delarna i förhandlingarna om FN:s senaste resolution, en resolution med syfte att ta alla chanser till fred och samtidigt klargöra att Saddam Hussein skall avväpnas. Om FN-resolutionen i nödfall kräver att detta genomförs med våld är även detta möjligt - så länge det inte handlar om unilateralism. För att undvika militära insatser krävs det dock att Europa uppträder enhetligt. Alla som har brutit mot denna enighet har också spelat bort Europas chans att spela en roll i frågan.
(Applåder)

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! När det gäller Irak är Europa inte splittrat. Regeringarna är det, men inte den allmänna opinionen.
Majoriteten av den allmänna europeiska opinionen är som vi alla vet enade mot kriget. Man bör beakta detta förhållande i diskussionen om det splittrade Europa inom den gemensamma utrikespolitiken. Och även om det sägs i förbigående så borde de europeiska medborgarna också tänka på det då de går och röstar vid nästa val.
Det finns dock en aspekt som oroar mig högeligen och det är att en så stor del av regeringarna i de europeiska kandidatländerna har allierat sig med en verksamhet som istället för att stärka de europeiska värdegrunderna och principerna, stöder krigsteserna från en icke-europeisk stormakt vars värderingar, som dödsstraffet eller avvisandet av den internationella brottsmålsdomstolen, inte är våra värderingar. Efter att ha sagt detta vill jag också säga att jag har förtroende för den allmänna opinionen i kandidatländerna.
Mindre optimistisk är jag om den avgrund som skiljer oss från Förenta staterna, eller snarare, den avgrund som Bushadministrationen för var dag som går gör större. Jag anser det vara ett dåligt tecken att viss s.k. liberal press i Förenta staterna tar parti för kriget och att den dessutom gör det med förolämpningar som inte borde få förekomma i pressen. Vi har t.ex. nyligen läst denna mening ordagrant i New York Times: ?Bara en idiot eller kanske en fransman kan vara okänslig för Colin Powells argumentation?. Då är jag både fransman och okänslig.
(Applåder)
Franskfientlighet som frodas tillsammans med tyskfientlighet. Om den andra beklagliga partnern i det gamla Europa har man nyligen uttryckt sig på följande förnedrande sätt: ?Tyskarna spelar inte längre någon viktig roll i det internationella beslutsfattandet?; enligt Richard Perle, en av de hårdföra rådgivarna till krigsminister Rumsfeld. Då är jag både tysk och socialdemokrat.
(Applåder)
Jag tycker dock att den allra största och mest relevanta dumheten kommer från Richard Boucher, talesman för regeringskansliet. Som ni vet har Bin Laden nyligen inför den aggression som förbereds mycket lägligt uttryckt att alla muslimer bör stödja irakierna, även om de är socialister och religiösa avfällingar. Istället för att dra den motsatta slutsatsen bekräftar Boucher inte bara att detta bevisar banden mellan al-Qaida och Irak utan tillägger ordagrant: ?Vi har redan sagt att det handlar om en kamp för civilisationen för att skydda de civiliserade länderna?.
Herr talman, kära vänner! Nu visar det sig att Bushadministrationen främjar krig mellan civilisationer.
(Applåder)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Risken för terrorism är för tillfället allestädes närvarande. Den dova och ruvande närvaron av en plötslig, oväntad och våldsam död vilar över såväl militärer som civila i samtliga länder. Man konstaterade nyligen att det finns kopplingar mellan nätverket al-Qaida och de Saddam-trogna styrkor som bekämpar det fria kurdiska folket i norra Irak. En mer etablerad och äldre terroristorganisation har emellertid samtidigt opererat inne i Irak sedan 1986: MKO, eller MEK som den kallas i Förenta staterna. MKO har tusentals anhängare både i och utanför Irak, och finansieras, utrustas, förses med vapen och utbildas av den irakiska armén. Sedan 1986 har denna organisation åtminstone militärt varit involverad i samtliga av Saddams många krig.
Förenta staterna frös MEK:s tillgångar 1994, och stämplade gruppen under dess många täcknamn som en internationell terroristorganisation. Europeiska unionen följde Förenta staternas exempel så sent som 2001, men trots detta publicerade New York Times förra veckan en helsidesannons för MEK där ledamöter i den amerikanska kongressen gick ut med namn och foto och gav sitt stöd till rörelsen. Under våra senaste debatter om Irak har personer som man vet är medlemmar av MKO varit närvarande. Dessa personer utgör ett hot mot säkerheten i världen. Deras organisation slår till i all tysthet men med dödlig verkan. Denna organisation är Saddams privata internationella terroristarmé och den arbetar mot oss alla. Oavsett vilka olika uppfattningar vi har om hur Irak skall behandlas i framtiden, kräver jag att man för våra medborgares skull och för säkerheten i världen fäster större säkerhetsmässig uppmärksamhet vid MKO. Krig eller inget krig, med eller utan ett krig, de brottslingar som utgör MKO kommer oavsett vilket att fortsätta att döda och förinta oskyldiga människor.
(Applåder)

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Förra veckan var jag med en delegation från det här parlamentet i New York och där hade vi, måste jag säga, imponerande samtal med Blix och Kofi Annan men som delegation bevittnade vi även ett pinsamt spektakel varvid fyra ambassadörer från de EU-länder som ingår i säkerhetsrådet inte gjorde minsta ansats för att dölja sina inbördes skillnader. Det var pinsamt men är det också oundvikligt? Det är inte tydligt. Jag vet att det kommer att bli väldigt jobbigt att komma överens vid de europeiska statschefernas toppmöte på måndag men jag vägrar acceptera att det här vore oundvikligt. Vi har de franska förslagen om att öka inspektörernas antal och deras slagkraft. På fredag kommer det antagligen en måttligt positiv rapport från Blix och El-Baradei om att göra samma sak.
Jag vill därför brådskande uppmana regeringarna i Storbritannien, Spanien och Italien att inte längre bete sig som undergivna vasaller till Förenta staterna och nu äntligen verkligen ta de chanser som fortfarande finns att avväpna Irak med fredliga medel. Jag uppmanar dessa regeringar att inte vända ryggen mot Europa. Flera kolleger har redan sagt det här i dag: alla opinionsmätningar i alla europeiska länder visar samma sak, nämligen att det inte är den franska regeringen, inte den tyska regeringen och inte den belgiska regeringen som blivit isolerade utan att det är Blair, Aznar och Berlusconi som förlorat kontakten med den europeiska verkligheten. Till EU-skeptikerna i det här parlamentet men även till Förenta staterna som gläder sig åt den här splittringen bland EU:s medlemsstater och som i det ser ett bevis för att det antagligen aldrig blir något av med en gemensam europeisk politik, skulle jag vilja säga detta: det är en EU-institution, det här parlamentet, som i sitt uttalande i sin senaste resolution har givit röst åt en stor majoritet av Europas befolkning och den rösten säger: inget krig. Jag hoppas därför verkligen att den rösten för den stora majoriteten av Europas befolkning genljuder i de europeiska regeringschefernas huvuden och hjärtan nu på måndag.
(Applåder)

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Förenta nationernas resolution 1441 skall uppfyllas. En del anser att detta uteslutande är Saddam Husseins ansvar. De lägger världens öde i en psykopatisk diktators händer. Vi har också ett ansvar, nämligen att klarlägga hur mycket samarbete som krävs här och nu för att undvika ett krig. När vi i förra veckan var i Bagdad klargjorde vapeninspektörerna att Saddam Hussein under deras fortsatta närvaro vare sig kan utveckla nya vapen eller använda dem han har. Vi bör ge vapeninspektörerna mer tid. Vi bör stödja det fransk-tyska förslaget även ur humanitär synpunkt. UNHCR har påpekat att ett hundra tusen irakier kommer att dö under krigets första fyrtioåtta timmar. Sju miljoner människor kommer att sakna mat. Tjugotvå miljoner försvagade irakier kommer att sakna rent dricksvatten. Det föreligger risk för ett inbördeskrig. Vågar vi ta ansvar för allt detta genom att kräva att Förenta nationernas resolutioner skall uppfyllas till punkt och pricka här och nu? För övrigt anser jag att denna diskussion är alltför allvarlig för att vi skall bedriva inrikespolitik.
(Applåder)

Berthu (NI).
Herr talman! Det gemensamma fransk-tysk-ryska uttalandet i måndags börjar med en mening som jag tror alla kan instämma i. De tre parterna bekräftar på nytt, jag citerar, att ?I enlighet med relevanta resolutioner från FN, är det gemensamma målet för det internationella samfundet att avväpna Irak och det måste avslutas som snart som möjligt?. Denna mening innehåller fyra påståenden: ja, Saddam Hussein är beväpnad; ja, underförstått, han är farlig; ja, han måste avväpnas och ja, det måste ske snarast möjligt.
För att avväpnandet skall vara effektivt får man framför allt inte låta sig begränsas av de tio senaste årens förhalningstaktik och undanflykter. Men för att vi inte skall låta oss begränsas där finns det bara ett nytt argument: hotet om ett väpnat ingripande. Detta argument måste absolut förbli trovärdigt. Man bör inte göra något för att göra det mindre trovärdigt om man för övrigt vill få diskussionerna att gå framåt såsom vi önskar. Herr talman! Jag tror därför verkligen att de uppenbarligen olika strategierna i Europas länder och Förenta staterna inte strider mot varandra utan i stället kompletterar varandra. Det skulle vara bättre att organisera denna komplementaritet om vi inte vill gå Saddam Husseins ärenden.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Vi välkomnar sammankallandet av Europeiska rådet som vår grupp hade begärt. Jag antar att det grekiska ordförandeskapet upprätthåller intensiva kontakter för att föreslå en gemensam ståndpunkt eftersom det inte räcker med ett försök. Men denna kris var inte nödvändig för att konstatera att en av de luckor som man i reformen av fördragen måste ta upp är bristen på instrument som gynnar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Herr Nielson, kommissionen beslutade för två år och sju månader sedan att anta ett initiativ som ger svar på Europaparlamentets förslag om en gemensam europeisk diplomatkår. Vi väntar fortfarande.
Under tiden har medlemsstaterna fattat positioner. Jag tycker att den fransktyska axeln är mycket positiv för att främja den europeiska integrationen, men ingen kan, varken med 15 och inte heller 25 medlemsstater, per definition säga sig vara Europeiska unionens röst. Jag tror inte heller, som vissa andra, att den europeiska identiteten av naturen bör vara motsatt Förenta staterna.
I detta ögonblick borde de europeiska institutionerna ta konkreta initiativ - något som jag saknar - inom ramen för Europa-Medelhavsförbindelserna, eftersom risken inte ligger i islam utan i den irakiska regeringen, och också initiativ för att återlansera den illa åtgångna fredsprocessen i Mellanöstern, trots alla svårigheter.
Och eftersom man här har åberopat den europeiska historien så visar den oss att eftergivenhet och avstående från ansvar inför despotiska diktaturer, som har en inneboende expansionistisk strävan, kanske kan vara bekvämare på kort sikt och också mer populärt - 1938 gjordes inga opinionsundersökningar såsom nu - men förr eller senare blir kostnaden i termer av frihet och människoliv hög.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Nästa vecka handlar det inte om att spela ut Europa mot Förenta staterna, utan det handlar om att konfrontera Bushdoktrinen med en tydlig europeisk ståndpunkt. Bushdoktrinen utgår från att deras tro på ett förebyggande krig ger grönt ljus för unilateralism och militära insatser. Europa måste bekänna sig till multilateralismen - dvs. till FN! Europa måste i första hand utnyttja alla icke-militära möjligheter! Europa avvisar teorin om förebyggande anfall mot möjliga hot! Vi bekänner oss till en återhållsam politik, särskilt när det finns utsikter att lyckas med detta.
Vad innebär detta när vi talar om Irak? Det innebär att vi med vår övertygelse djupt förkastar regimen i Irak. Den är omänsklig! Alla som bor i Irak har rätt till en demokratisk regering. Den som - i likhet med mig - kämpar för kurdernas rättigheter i Turkiet måste självklart arbeta också för kurdernas rättigheter i Irak! Men inget land, ingen allians av villiga stater, ingen allians av ovilliga och beroende stater heller, får ta sig rätten att helt enkelt jaga bort en illa omtyckt regering, särskilt inte med massivt våld! Framför allt inte när en återhållsam politik har utsikter att lyckas.
Alla som bor i regionen och fler än så har ett rättmätigt intresse av att inga massförstörelsevapen skall falla i händerna på Saddam Hussein. Är det då inte möjligt att genom inspektioner, spaningsflyg och andra åtgärder utan våld förhindra att Saddam Hussein har tillgång till farliga vapen?
Det är sant att den europeiska politiken inte skall kännetecknas av eftergifter och undfallenhet inför de risker som består. Men kan man därmed frånta Europa rätten att avvisa Bushs och Rumsfelds vilja att starta ett krig? Även vi européer kämpar för demokrati och rättsstatlighet i arabvärlden, men vi gör det inte med vapen i hand. Även det gamla Europa vill säkra tillgången till olja och naturgas, men har vi därmed rätt att föra krig för oljan? Det har vi inte! Eftersom det har tvivlats på att vi klart och tydligt bekänner oss till FN och FN:s resolution vill jag säga följande: Vet då inte kammaren hur många FN-resolutioner som inte har genomförts? Vet vi inte att det till och med finns en FN-resolution från 1947 som ännu inte har genomförts när det gäller denna region? Men vi är alldeles riktigt inte beredda att föra krig!
Därför säger jag följande: Ja, låt oss stödja FN och dess rättigheter! Ja, låt oss sträva efter att alla resolutioner skall genomföras! Och då menar jag alla - den som rör Irak, men även den som rör Palestina. Detta skulle bli en äkta europeisk ståndpunkt.
(Livliga applåder)

Kronberger (NI).
?Aldrig mera krig!? var vad man krävde efter både första och andra världskriget. För att omsätta orden i verklighet utvecklades internationella rättsliga normer med ett tydligt definierat förbud mot våld. Ensamrätten att utöva våld gavs till FN. Ett förebyggande anfallskrig utan godkännande av FN avvisas bestämt i normerna. Det råder inga tvivel om att ett amerikansk-brittiskt anfall mot Irak i förebyggande syfte vore ett brott mot folkrätten. Följderna kan inte förutses vare sig för Mellanöstern, arabvärlden eller världssamfundet. Om en eller flera stater tar sig rätten att utöva våld på eget bevåg, då är det tveklöst fråga om självsvåld, dvs. den starkares rätt. Självsvåld har en enda egenskap: det föder nytt självsvåld. Så betraktat måste EU göra allt för att förhindra ett ensidigt anfallskrig. Europas befolkning har förstått detta för länge sedan, nu är det bara de europeiska politikerna som skall förstå!

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar denna debatt inför toppmötet på måndag, för Europa måste göra sin röst hörd för freden och för alla initiativ som kan göra det möjligt att undvika ett krig i Irak. Rådet, kommissionen och parlamentet kan tillsammans spela en roll som bidrar till att ändra situationen i Bagdad. Men det går att undvika ett krig om Saddam lämnar sitt land eller konkret visar att han har förstört alla de förbjudna vapnen. Hittills har inte diktatorn gjort det som Förenta nationerna krävde av honom i resolutionen från 1991. Om Irak hade uppfört sig som Sydafrika, Vitryssland och Kazakstan hade vi inte hamnat i denna dramatiska situation.
Bagdadregimen bryter flagrant emot FN:s vilja. Objektivt sett har Irak inte uppfyllt sina åtaganden. Jag frågar mig, och jag frågar er, om det fortfarande finns marginaler för att undvika konflikten. Det gör det kanske, men Europa måste visa sig enigt, världssamfundet måste visa sig enigt. Den irakiska regimen kommer nämligen att utnyttja varje splittring, varje eftergift för att försöka stärka sina positioner. Därför måste unionen tala med en röst för att sträva efter fred, men också för att säkra medborgarnas trygghet, som sätts på spel av terrororganisationer som hotar att använda bakteriologiska och kemiska vapen som fortfarande kan finnas i Irak.
Det är därför vi bör instämma i uppmaningen till Europas institutioner och regeringar att handla enligt tre riktlinjer: för det första att stärka förhållandet mellan unionens länder så att vi får en gemensam ståndpunkt. För det andra att förhindra sprickor mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, och i detta sammanhang kan man instämma i vad en italiensk politiker sade: ?ett Europa som är frikopplat ifrån eller i motsatsställning till Förenta staterna kan inte existera?. För det tredje att göra allt för att inte de multilaterala organisationerna Nato och FN skall tappa sitt anseende.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag säga att om vi inte tvingar Saddam att respektera Förenta nationernas resolution kommer säkerhetsrådet att förlora sin roll. Den italienska regeringen, som kommer att ha ansvaret att leda unionen under det andra halvåret 2003, har denna inställning. Jag tror att detta är ytterligare ett skäl att följa de medlingsinitiativ som görs från Roms sida med stor uppmärksamhet och uppslutning.
(Applåder)

Titley (PSE).
Herr talman! Jag måste säga att jag blev mer än överraskad då jag lyssnade till kommissionsledamot Nielsons inledningsanförande. Han sade att den fattigdom som för närvarande råder i Irak är en följd av kriget mellan Irak och Iran, Gulfkriget och tio år av internationella sanktioner. Jag hörde ingenting om att Saddam Hussein har använt massförstörelsevapen för att döda hundratusentals av sina egna. Det sades heller ingenting om att Irak är en korrupt diktatur som undertrycker frihet, kväver initiativ och suger upp pengar som var avsedda för mat och mediciner till det egna folket inom ramen för olja för mat-programmet, men som istället används av Saddam för att bygga palats åt sig själv. Vi måste vara på det klara med att skurken i det här dramat är Saddam Hussein - punkt slut! Risken för krig snarare ökar än minskar om man gör avsteg från den ståndpunkten.
Kommissionsledamot Nielson sade dessutom att detta inte är ett institutionellt problem, varefter han presenterade en institutionell lösning. Han sade att alla dessa problem kan lösas genom att man inför fler omröstningar med kvalificerad majoritet. Omröstningar med kvalificerad majoritet kommer inte att medföra en politisk vilja för en gemensam politik. Vi borde ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik - inte en enhetlig politik utan en gemensam politik.
Vi har alla våra uppfattning om hur det kommer sig att den gemensamma politik man enades om i Köpenhamn plötsligt har blivit något underminerad. Frankrikes president är en mästare på att tala om europeiskt samarbete, men han är inte lika skicklig när det kommer till de praktiska aspekterna och han tycks tro att den gemensamma politiken gäller alla utom honom själv. Inte desto mindre behöver vi en gemensam politik. Så mycket är säkert.
Låt oss komma ihåg att man i resolution 1441 slår fast att Irak redan bryter mot FN:s resolutioner och att det har varit på det sättet sedan mer än tio år, och att alla försök att lägga hinder i vägen kommer att medföra allvarliga konsekvenser. Vi måste gemensamt acceptera att sådana allverkliga konsekvenser kommer att äga rum. Om man försvagar den ståndpunkten löper man risk att underminera den globala säkerheten. Om vi skall kunna lösa denna situation måste vi ägna oss mindre åt utskällningar och mer åt att åstadkomma ett sammanhängande tillvägagångssätt.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! För tolv år sedan just denna månad blåstes eldupphör efter befrielsen av Kuwait. I mars 1991 lade FN-resolution 686 fram villkoren för eldupphöret. I april 1991 krävde man genom FN-resolution 687 att Irak skall godta att alla kemiska och biologiska vapen, medel och komponenter skall destrueras, avlägsnas eller oskadliggöras under internationell övervakning. I augusti 1991 fördömde man genom FN-resolution 707 Iraks vägran att foga sig.
Efter tolv år av ignorerade resolutioner, efter tolv år av inre förtryck och tortyr, tolv år av våld mot kurderna och shiiterna i hans eget land, har Saddam Hussein nu fått en sista chans. Trots detta är våra väljare, till skillnad från när vi vidtog åtgärder för att undsätta Falklandsöarna, Kuwait och Bosnien, denna gång ängsliga och osäkra. De kan inte finna någon enighet bland Europas regeringar. De märker att medlemsstaterna vägrar att efterkomma sina skyldigheter inom Nato att skydda Turkiet mot ett möjligt angrepp. Deras farhågor att ett europeiskt försvar kan vara skadligt för Nato bekräftas. De vet inte varför man föreslår ett ingripande, vad som kommer att ske därefter och vilka länder som står på tur härnäst.
Saddam Husseins skuld blandas i själva verket ihop med våra ledares oförmåga att förklara situationen. Min egen premiärminister, Tony Blair, har i grunden misslyckats att övertyga den brittiska befolkningen. Han lyckades inte ens övertyga en enda av sina egna europaparlamentariker från Labourpartiet att rösta för sin politik. Till skillnad från Irak är vi demokratier. Till skillnad från Saddam kan ni, herr Blair, inte börja ett krig utan att ta hänsyn till ert eget folks bekymmer.
Det är hög tid att vi lägger fram fakta och tar kål på myterna. FN:s inspektörer är inte en grupp arkeologer som gräver ut det gamla Mesopotamien i sanden. Det är inte deras uppgift att leka kurragömma med Saddam. De är på plats för att göra en bedömning av Saddams bevis på hur, när och var han har destruerat eller överlämnat sina massförstörelsevapen.
Vi behöver inte fler inspektörer. Det har Blix bekräftat. Det vi behöver är att Saddam Hussein uppfyller kraven. Var finns de kemiska prekursorerna, krigsmaterielen? Var är de stora partierna med medel för kemisk krigföring: 1,5 ton av nervgasen VX, av vilken 10 milligram på huden leder till en snabb död?
Jag tror inte att någon av oss önskar krig. Vi vill ha fred, men vi vill ha en fred som är fri från terroristhot. Saddam Hussein måste inse att han antingen till fullo måste efterkomma FN-resolutionerna eller än en gång riskera att störta sitt folk in i krigets lidanden.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman! Vårt parlament skall i dag diskutera en situation som, även om den går utanför vår kontinents gränser, utgör både en stor fråga för Europas enhet och ett fullskaletest av våra länders förmåga att föra fram sina humanistiska värderingar vid ett fullständigt kritiskt tillfälle för vår historia. Jag vill inte förringa de olika uppfattningar som konstaterats på den internationella scenen och inte heller behovet av att till att börja med i Europa och sedan inom FN snabbt uppnå ett avtal om bedömningen av risker som verkligen genomlevts och om de diplomatiska, politiska och militära möjligheterna att skydda sig mot detta. Det förefaller mig som om de flesta kommentarer som återges i media i större utsträckning syftar till att förvåna än att objektivt analysera situationen.
Det internationella samfundet fördömer i sin helhet enhälligt den nuvarande regimen i Irak, dess förakt för de mest elementära mänskliga rättigheterna, trots att det handlar om dess eget folk, dess fortsatta bristande respekt för FN:s resolutioner, när den inte bestämmer sig för att invadera suveräna stater. Det är utifrån detta som medlemmarna i FN och säkerhetsrådet i första hand bör arbeta ihärdigt för att uppnå konsensus om det bästa sättet att lösa Irakfrågan.
I en civiliserad och demokratisk värld, just den som vi åberopar och som den nuvarande irakiska regimen förtalar och driver med, kan lösningen på en sådan situation förvisso vara militär, men bara när alla andra lösningar uttömts. Innan dess måste alla andra rimliga lösningar utforskas och provas, det är åtminstone det begrepp som vi som företrädare för fria och demokratiska länder har äran och skyldigheten att förespråka och genomföra. Det förefaller mig oklokt att jämföra den nuvarande situationen med den på 30-talet i Europa, att förlöjliga Förenta staternas ståndpunkt, som på ett berättigat sätt är märkt av den 11 september, eller att fokusera uppmärksamheten på skillnaderna i européernas uppfattningar, som är delade mellan en förstärkt diplomatisk insats före ett eventuellt anfall och ett omedelbart militärt ingripande utan ytterligare tidsfrister.
Mina damer och herrar! Det är här fråga om krig eller fred, liv eller död, för ett stort antal människor. Sådana stora frågor lämnar inte mycket utrymme för demagogiska, förhastade eller taktiska ståndpunkter. Låt oss alla visa prov på kallblodighet och eftertanke; då kommer vi att segra över våra olika uppfattningar.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Med ett annalkande krig visar Europeiska unionen upp en splittring som våra medborgare betraktar med misstro och bestörtning. Den viktigaste frågan är naturligtvis, är ett krig oundvikligt? Den som på något sätt observerat Saddam under de senaste 15 åren måste väl konstatera att vi här har att göra med en av de farligaste statscheferna i världen. En man som av egenintresse attackerar ett fredligt grannland. En man som besprutar kurdiska byar med giftgas och på det sättet dödar tusentals män, kvinnor och barn. En man som ständigt terroriserar den shiitiska befolkningen i landets södra del. En man som trots fattigdomen i sitt land, kommissionsledamot Nielson, har byggt upp en enorm och mycket dyrbar vapenarsenal, både med avseende på konventionella vapen och på kemiska och biologiska vapen och måhända även på kärnvapen, för att med dessa ständigt hota och utpressa andra länder och hota världsfreden.
Den som i Wall Street Journal läser dagens artikel av Khidhir Hamza, före detta direktör för det irakiska kärnkraftsprogrammet, behöver inte tvivla vidare mycket på dessa vapens existens eller på Saddam Husseins avsikter med dem. Det är en man som samlat på sig en enorm rikedom på sin befolknings bekostnad och som dessutom är stolt över att personligen ha utfört avrättningar. Jag tycker det är naivt att med 200 inspektörer söka efter de där vapnen i ett så stort land. Visste ni att 6 000 inspektörer sökt efter vapen de senaste åren? Är det inte väldigt enkelt att gömma den sortens vapen i grottor i ett land med så många otillgängliga bergsområden?
Herr talman! Jag är för en andra säkerhetsresolution under förutsättning att lösningen på problemet inte fördröjs ytterligare. Frankrikes, Tysklands och Belgiens hållning som oliktänkande i det europeiska lägret är i det sammanhanget mycket betänklig. Varför inte göra allt för att försöka hitta en gemensam linje? Sätt er ner tillsammans som jordbruksministrarna gjorde förr, tills röken blir vit. Jag tycker att det är ett utmärkt förslag att samlas på måndag, jag hoppas verkligen att de europeiska ledarna också kommer fram till en enda ståndpunkt och att de inte återigen bringar den europeiska befolkningen och även oss i stor förlägenhet.
Herr talman! Jag har inte så stort behov av att kritisera Förenta staterna, vi måste vara väl medvetna om vem som verkligen är anstiftaren till det onda, det är Saddam Hussein och inte George Bush.

Thyssen (PPE-DE).
Herr talman! Vi vet alla att den europeiska befolkningen mycket väl vet vad den vill. Den vill ha en fredlig lösning på konflikten i Irak. Jag antar att alla våra regeringschefer också siktar på det. Den fråga som den europeiska befolkningen vill ha svar på från sina ledare är självklar, det är frågan huruvida alla medel utnyttjas för att undvika ett krig i Irak och om den diplomatiska marginalen uttömts fullständigt innan beslut fattas om militärt ingripande.
Det riktas dessa dagar mycket kritik mot Förenta staterna och en kritisk hållning är naturligtvis inte förbjuden under förutsättning att man, som vår gruppordförande nyss sade, inte blandar ihop orsak och verkan. Det räcker dock inte med kritik mot Förenta staterna i Europa i dag, vi måste också själva våga rannsaka våra samveten. Då står vi inför frågan huruvida vi i Europa maximalt främjat den diplomatiska vägen genom att med 5 av de 15 eller 8 av de 25 länderna inta en egen ståndpunkt, fri från de övriga? Har vi också stärkt den diplomatiska övertygelseförmågan när tre länder fattar beslut som inte ens föregriper ett krigsbeslut men däremot tar solidariteten inom Nato ur sitt sammanhang? Det är väl ändå allvarliga frågor, herr talman? Om kriser ändå innebär möjligheter, och det får vi hoppas, så tror jag att vi nu kanske helst borde avvakta vad vapeninspektörerna har att berätta för oss i säkerhetsrådet på fredag och tror jag att vi måste vara glada att vi har ett europeiskt toppmöte på måndag. Vi måste uppmana till att man under det mötet inte bara förhandlar utan även drar tydliga, enhälliga och klara slutsatser. Vi måste uppmana säkerhetsrådet att fatta beslut om att göra vad som måste göras i Irak men på ett sådant sätt att botemedlet inte är värre än åkomman.
På lång sikt, herr talman, får vi dock inte förlora hoppet och vi måste fortsätta att inom konventet yrka på att vi skall inrätta beslutsmekanismer som möjliggör en effektiv utrikes säkerhetspolitik och som även ger oss en militär grund att stå på så att vi får makt och blir en fullvärdig partner till Förenta staterna i Nato och i Förenta nationerna.

Pacheco Pereira (PPE-DE).
Herr talman! Som bekant har den portugisiske premiärministern skrivit under brevet från europeiska länders premiärministrar och statschefer i vilket man anser att det är viktigt att garantera Iraks nedrustning och att resolution 1441 uppfylls. Det är en inställning som de portugisiska ledamöterna i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater reservationslöst stöder. Vi stöder det reservationslöst därför att det är en klar ståndpunkt som grundas på de europeiska demokratiernas politiska tradition, baserad på den transatlantiska alliansen med den amerikanska demokratin och även den kanadensiska, den australiska och många andra demokratiska länder i världen.
Det är inte förvånande att det stöds av den överväldigande majoriteten av de europeiska länderna, dels de i Europeiska unionen, dels de som kommer att gå med vid nästa utvidgning, samt andra länder på kontinenten. Men de senaste händelserna som lett till en kris i Nato och ett hot om veto i säkerhetsrådet från länder i unionen riskerar att allvarligt försämra Europas enighet.
Detta visar att det inte går att ha en gemensam utrikespolitik kring en antiamerikanism och i en acceptans för diktatorer som hotar världsfreden, som Saddam Hussein. Det är därför lämpligt att komma ihåg det vi inte får glömma:
För det första, Europa har inte någon strategisk försvarskapacitet mot nya former av internationell terrorism i förbund med de stater som stöder dem.
För det andra, det enda strategiska försvarsinstrument som de europeiska länderna deltar i är Nato. Om Nato hamnar i en krissituation är det Europa som kommer att drabbas värst, mer än Förenta staterna inför sina fiender eftersom Europa inte kan försvara sig. En kris inom Nato gör varje gemensam försvarspolitik i Europeiska unionen omöjlig.
För det tredje, för kandidatländerna med sina färska erfarenheter av totalitära regimer är säkerhetsfrågorna vitala. Att framkalla en kris i Nato kommer att bli mycket skadligt för dessa länder och medföra att de bara kommer att ha förtroende för bilaterala strategiska allianser med Förenta staterna, utanför Europeiska unionen och Nato. Det skulle vara mycket illa om dessa länder hotades i sin frihet att fatta politiska beslut när de inte håller med vissa, och jag betonar vissa, länder i Europeiska unionen.
Slutligen skulle effekten av en kris i Nato isolera européerna och stärka de ensidiga tendenserna hos Förenta staterna. Om Förenta staterna och deras allierade, inklusive de flesta europeiska länderna, tvingades att vidta militära aktioner för att uppfylla resolution 1441 utan ett uttryckligt stöd från Europeiska unionen och med Nato handlingsförlamat, skulle skadorna som tillfogats de europeiska allianserna bli mycket svåra att lösa. Det är den vädjan jag vill rikta till rådet och kommissionen, för att utnyttja den korta tid vi har för att hindra aktioner som skall tvinga Irak att uppfylla resolutionen utan att det finns en enighet hos de europeiska länderna.

Yannitsis
Herr talman! Jag har inte mycket att tillägga till vad jag sade i början av debatten. Jag skulle vilja tacka både de politiska grupperna och de talare som har stött det grekiska ordförandeskapets initiativ att sammankalla rådet nästa måndag.
Jag har mycket uppmärksamt noterat de synpunkter, frågeställningar och olika punkter som nämnts. Dagens ämne är av största vikt, och varje förslag väger tungt. Jag skulle vilja säga att vi ser fram emot de kommande insatserna, och dessa gäller, vilket alla är införstådda med, nästa fredag, då vi som ordförandeskap skall vidta förberedelser för måndagens rådsmöte, och vi ser fram emot vad som kan åstadkommas just den dagen.
Europeiska unionen måste se måndagens möte inte som en sista chans för Saddam utan som en sista chans för unionen att komma fram till hur den skall agera och hur den skall leva upp till sitt ansvar. Oberoende av rådsmötets resultat och beslut måste vi också se efter vilka problem som kan uppstå på det humanitära och det ekonomiska området. Med all sannolikhet kommer det att bli allvarliga följdverkningar, och det måste vi förbereda oss för.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120 I ARBETSORDNINGEN)

Maes (Verts/ALE)
En majoritet av ledamöterna i säkerhetsrådet verkar vilja ge freden ytterligare en chans. De tar, tillsammans med vapeninspektörerna, ställning för en fredlig avväpning av Irak. Trycket på Irak att medverka i detta måste ökas ytterligare. Europaparlamentet har bidragit till detta genom sin resolution och genom att ett antal ledamöter rest till Bagdad för att förtydliga den. Majoriteten av vårt parlament befinner sig därmed på samma våglängd som majoriteten av våra medborgare. Det är märkvärdigt att ett antal av EU-medlemsstaternas regeringar hellre väljer Förenta staternas sida än den egna befolkningens.
Till och med Turkiet som traditionellt sett är en trogen följeslagare till Förenta staterna tycker att ett krig vore mycket riskabelt. Då säger man att Frankrike, Tyskland och Belgien skulle vara isolerade! Skulle inte Förenta staterna vara lika isolerat om det inte kunde ställa upp en hel arsenal av påtryckningsmedel?
Det räcker inte att med alla krafter förhindra en militär invasion i Irak. Irak måste med fredliga medel förmås till inte bara avväpning utan även till förändringar, respekt för de mänskliga rättigheterna, existensrätt och respekt för landets olika folk och kulturer innanför de irakiska gränserna samt respekt för alla folk i området.
(Texten kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

Mayol i Raynal (Verts/ALE)
Det förefaller i dag vara fastställt att Förenta staternas regering är besluten att inleda krig mot Irak, oavsett vilket beslut säkerhetsrådet fattar. Detta krig kan inte berättigas, vare sig med eller utan säkerhetsrådets tillstånd. Vi måste självfallet hoppas att förnuftet segrar i rådet, eftersom ett krig formellt strider mot internationell rätt.
Det trettiotal ledamöter som just varit i Irak kunde konstatera hur materiellt och moraliskt förfallet landet är som hamnat mellan en grotesk och blodtörstig diktatur och det internationella samfundets sanktioner. Den irakiska armén är bara en skugga av vad den har varit och är endast fruktansvärd i den amerikanska presidentens fantasier. Det som oroar Förenta staternas oljeregering är självfallet kontrollen över det svarta guldet och inte massförstörelsevapnen som, vilket experterna vet, Irak inte förfogar över.
Detta krig belastar ytterligare det folk som redan i stor utsträckning drabbats, och särskilt det kurdiska folket. Det kommer att leda till ett långt och berättigat hat från detta folk gentemot västvärlden och till ett oändligt antal olyckor. Krisen visar på den väg som återstår att gå för att Europa skall bli något annat än ett integrerat ekonomiskt område.
(Den skriftliga förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om muntliga frågor till rådet och kommissionen (B5-2/2003 och ?5-3/2003), från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om 2002 års årliga debatt om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Ludford (ELDR).
Jag välkomnar verkligen detta tillfälle att, såsom vi gör varje år, bilda oss en uppfattning om de framsteg och landvinningar som har uppnåtts inom området för frihet, säkerhet och rättvisa år 2002. Noga räknat skall vi enligt fördraget ägna oss åt denna verksamhet endast beträffande tredjepelarfrågor som straffrätt, polisiärt och rättsligt samarbete. Detta förefaller inte rimligt och därför tillåter vi oss att utöka räckvidden en aning så att den även omfattar asyl och invandring. Jag medger att min bild på grund av en av de artificiella men praktiska avgränsningar som vi tvingas leva med inte har utökats till att omfatta civilrättsliga åtgärder om rätt till överprövning. Dessa frågor handhas här i kammaren av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och jag företräder utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Situationen är inte särskilt tillfredställande och våra utskott borde samarbeta kring denna årsrapport. Jag känner mig emellertid lugnad av det faktum att mitt eget utskott är rörande överens vad gäller den massiva kritiken av utvecklingen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, även om vi inte alls är överens om det politiska innehållet.
De frågor vi idag ställer till rådet och kommissionen återspeglar de tre bekymmersamma områden, sammanhållning, balans och demokratiskt ansvar, som vi har identifierat under de nära fyra år som har gått sedan bestämmelserna i Amsterdamfördraget trädde i kraft, och de tre och ett halvt år som har gått sedan Tammerforstoppmötet och den tidtabell för frihet, säkerhet och rättvisa som återfinns i slutsatserna från Tammerfors.
Vårt första bekymmer gäller frågan om huruvida det finns en tillräcklig sammanhållning i det utförda arbetet, det vill säga om man rättar sig efter strategierna, planerna och resultattavlorna. Medlemsstaternas utnyttjande av sin initiativrätt har enligt vårt förmenande inte bidragit till att få till stånd en konsekvent utveckling genom arbetsprogrammet. Om det förekom ett verkligt samråd i rådet och om majoriteten ansåg att ett förslag verkligen behövdes för att komma till rätta med en brist i kommissionens material hade detta kunnat fylla en funktion. I praktiken blir det snarast ett trevligt tillfälle för de enskilda ministrarna att arrangera några presskonferenser för hemmaopinionen, och i sammanhanget är det inte ens säkert att det de säger ligger i linje med den egna regeringens ståndpunkt.
Samtidigt som det är förståeligt att de fruktansvärda erfarenheterna den 11 september gav en skjuts åt antiterroriståtgärder och den europeiska arresteringsordern, är det mindre förståeligt att man avvek från de parallella målen om att garantera grundläggande rättigheter och medborgerliga friheter. Först nu börjar det komma förslag om att stärka rätten till rättvis rättegång och ett genomförande av stadgan om grundläggande rättigheter. Det saknas fortfarande åtgärder för att skydda hanteringen av personuppgifter mot obehörigt tillträde till e-post, telefonsamtal och Internetanvändning.
Även på området asylpolitik råder det en uppbar brist på sammanhang. På detta område har man inte åstadkommit ett snabbt och sammanhängande verkställande av alla element i den gemensamma politiken. Det finns fortfarande ingen överenskommelse i frågor som flyktingdefinitionen eller beslutsförfaranden för asylansökningar.
Vårt andra bekymmer har att göra med den närbesläktade frågan om brist på balans. Exempel på detta återfinns framför allt på området asyl och invandring, där tonvikten har legat på de repressiva aspekterna, vilket i och för sig är viktigt i kampen mot den olagliga invandringen, medan mindre uppmärksamhet har ägnats åt frågan om integration genom familjeåterförening och varaktigt bosattas juridiska rättigheter.
Vårt sista bekymmer är frånvaron av ett fullgott demokratiskt ansvar. Vi välkomnar betänkandet från arbetsgrupp X i konventet. Vi stöder deras slutsatser om att avlägsna hindren för att åstadkomma demokratiskt ansvar och ett sammanhängande beslutsfattande. Man kräver att omröstningar med kvalificerad majoritet skall vara huvudprincipen i rådet och att parlamentets demokratiska kontroll och partnerskapet med parlamentet skall stärkas genom ett utvidgat medbeslutandeförfarande. Vi ställer oss helt och fullt bakom detta.
Vi efterlyser dessutom ett avskaffande av tredjepelarsystemet för polisiärt och rättsligt samarbete och en mycket tydligare och mer urskiljbar fördelning av befogenheter mellan EU och den nationella nivån. Vidare önskar vi en politisk dialog med de nationella parlamenten. Därför ber vi rådet och kommissionen att besvara de frågor vi har ställt till dem i dag, mot bakgrund av de bekymmer som har framförts och som delas av samtliga politiska grupper i vårt utskott. Vissa framsteg har gjorts, det skedde ändå något under 2002, men slutomdömet måste ändå bli ?utrymme för förbättringar?.

Petsalnikos
Herr talman, värderade parlamentsledamöter! Jag är glad att i dag ha möjlighet att inför Europaparlamentet presentera resultaten för år 2002 av arbetet inom rådet för rättsliga och inrikes frågor. Det grekiska ordförandeskapet fäster särskilt stor vikt vid parlamentets roll, dialogen med parlamentet och nödvändigheten att komma fram till en gemensam politik i de frågor som berör oss. Här skulle jag vilja tacka baronessan Ludford, vars muntliga fråga utgör utgångspunkten för vår debatt i dag.
Under år 2002 har rådet arbetat systematiskt i syfte att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i enlighet med de riktlinjer som fastställdes speciellt av Europeiska rådet i Tammerfors. Inom ramen för detta arbete har rådet antagit en hel rad rättsakter om polisiärt och rättsligt samarbete i både straffrättsliga och civilrättsliga frågor. Rådet har antagit över 100 rättsakter, inklusive förordningar, rambeslut, beslut och gemensamma ståndpunkter, resolutioner, rekommendationer och andra rättsakter. I detta arbete har parlamentet lämnat viktiga bidrag genom samrådsförfarandet, men det har också bidragit genom sina förvisso utomordentliga resolutioner.
Bland de rättsakter som antagits skulle jag speciellt vilja nämna Eurojust som unionens organ för att stärka kampen mot de allvarligaste formerna av brottslighet, liksom även antagandet av rambesluten om den europeiska arresteringsordern, förfarandet för utlämning mellan medlemsstater, och dessutom bekämpandet av terrorismen.
Vidare måste jag nämna skapandet av Europeiska flyktingfonden, inrättandet av Eurodac, för att kunna jämföra fingeravtryck, införandet av minimiregler för att erbjuda tillfälligt skydd i händelse av ett massivt inflöde av flyktingar, en heltäckande plan för bekämpning av olaglig invandring och flyttning inom Europeiska unionen, planen för bevakning av de yttre gränserna, den gemensamma listan över tredje länder, vilkas medborgare måste ha visum, och motsvarande lista över tredje länder, vilkas medborgare inte behöver visum, och den enhetliga blanketten för uppehållstillstånd för medborgare från tredje länder. Slutligen har vi i fråga om civilrättsliga och handelsrättsliga mål kommit fram till en politisk överenskommelse om ett system för rättsligt samarbete, när det gäller föräldraansvaret för att tillvarata barnets intressen.
Efter denna uppräkning, som tydligt visar vad vi har hållit på med, kommer jag nu till frågorna, och jag vill påpeka att skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa bygger på principerna om öppenhet och demokratisk kontroll, och jag kan försäkra att rådet också i sin fortsatta verksamhet kommer att eftersträva största möjliga samarbete med alla Europeiska unionens organ och en konstruktiv dialog med medborgarna. I detta syfte samarbetar rådet med Europaparlamentet och begär dess yttrande i arbetets inledningsskede och följer helt de regler för samråd som finns i fördragen. För övrigt kommer ordförandeskapet till Europaparlamentet i början av varje sexmånadersperiod för att presentera sitt arbetsprogram, liksom också resultaten från mötena med rådet för rättsliga och inrikes frågor. Vidare vill jag påminna om att rådet svarar på samtliga skriftliga och muntliga frågor från parlamentsledamöterna. Samtidigt förstärks hela tiden de informella kontakterna, speciellt under sammanträdena i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter eller också i samband med de informella ministermötena. Och till sist, detta samarbete kommer att stärkas ytterligare genom det nya Nicefördraget, som numera innebär tillämpning av medbeslutandeförfarandet i vissa frågor, som tidigare tillhört vårt kompetensområde.
När det gäller den andra frågan, om mycket känsliga frågor som berör rättsväsendet och de inre angelägenheterna, anser rådet inte att det har krävts alltför lång tid för att anta gemenskapens rättsakter. För det första vittnar antalet och innehållet i de rättsakter som antagits om det betydande arbete vi har utfört för att förverkliga området med frihet, säkerhet och rättvisa. Förutom kravet på snabbhet är det lika nödvändigt att kräva en noggrann genomgång av varje fråga och respekt för alla procedurregler och då speciellt samråd och medbeslutande, så att rådet tar tillbörlig hänsyn till Europaparlamentets uppfattning. Av denna anledning begärs yttrandena ofta in med ganska snäva tidsfrister, och då är syftet att så mycket som möjligt påskynda rådets antagande av rättsakterna. 
När det gäller den tredje frågan, påpekar rådet att det bedriver sin verksamhet i enlighet med reglerna i fördragen. Som exempel kan nämnas att frågor om invandring behandlas under rubrik IV i Fördraget om Europeiska gemenskapen, medan den brottsliga verksamheten bland dem som organiserar den olagliga invandringen behandlas i reglerna under rubrik VI i Fördraget om Europeiska unionen. Frågans komplexitet kräver förvisso ett konkret förfarande, men detta bygger på fördraget och naturligtvis inte på rådets inställning. Som bekant har rådet ingen behörighet att ändra fördraget. Vi följer naturligtvis arbetet i konventet om Europas framtid, som troligen, vilket vi hoppas, kommer att utmynna i nya perspektiv. Till dess kan jag försäkra er om att vi alla i rådet anstränger oss att bedriva en sammanhållen och rationell politik och att visa den nödvändiga politiska viljan.
När det gäller den fjärde frågan, understryker rådet att skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa är en utvecklingsprocess, som leder till ett allt närmare och ökande samarbete mellan medlemsstaterna, i deras utövande av sina befogenheter, och unionens olika organ. De initiativ som medlemsstaterna har tagit, antingen på egen hand eller gemensamt, har bevisat nyttan med denna deras rättighet. Som exempel räcker det att nämna det initiativ som togs av fem medlemsstater och som möjliggjorde inrättandet av Eurojust, ett unionsorgan som spelar en viktig roll i kampen mot allvarliga former av brottslighet. Även rådets rambeslut om brottsoffrens situation tillkom efter ett initiativ från en medlemsstat. Förordningen om förfarandena i samband med insolvens, som är resultatet av ett initiativ från två medlemsstater, ledde slutligen till resultat efter att ha föregåtts av trettio års diskussioner på gemenskapsnivå. Förordningen om bevisupptagning är ytterligare en sådan framgång. Initiativen från medlemsstaterna, som till största delen antagits, har bidragit till den speciella dynamiken inom området rättsliga och inrikes frågor och har utgjort ett värdefullt komplement till de alltid betydelsefulla initiativen från kommissionen. 
Och nu till den femte frågan; I Amsterdamfördraget stadgas det att rådet, fem år efter fördragets ikraftträdande, dvs. 2004, genom enhälligt beslut efter samråd med Europaparlamentet, skall uppmanas att fatta beslut om medbeslutandeförfarande inom områdena visum, asyl och invandring, liksom även i fråga om rättsligt samarbete i civilrättsliga mål. I det konkreta ärende som frågan tar upp har rådet ännu inte fattat något beslut. Det är följaktligen en fråga, som rådet får möjlighet att besluta om i framtiden, efter att även ha beaktat Europaparlamentets synpunkter. Nicefördraget, som ju redan är i kraft, stadgar för övrigt, som ni känner till, att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas i vissa frågor. Rådet kommer att noga följa de nya reglerna.
När det gäller den sjätte frågan, har jag redan nämnt att rådet har gjort betydande framsteg på området asyl och invandring, med siktet inställt på att genomföra det program som antogs i Tammerfors. Europeiska rådet i Sevilla, den 21 och 22 juni 2002, var ett viktigt steg på vägen mot genomförandet av Tammerforsprogrammet. När det gäller tiden, har rådet för avsikt att hålla tidsfristerna så långt det är möjligt, med tanke på frågans komplexitet men också med tanke på de händelser som otvivelaktigt har förändrat den allmänna uppfattningen om situationen i fråga om politik och lagstiftning.
När det gäller den sista frågan, kan jag säga att rådet, som det ofta har framhållit, respekterar och följer principerna i fördraget, och speciellt principerna om frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och även respekt för rättsstaten. Frågan om stadgan om de grundläggande rättigheterna skall tas med i det nya fördraget är dock en fråga som enligt fördragen inte hör till rådets kompetensområde.
När det gäller den andra delen av frågan, om arbetet på att få fram gemensamma principer i fråga om rättsliga garantier till åtalade, känner rådet till att kommissionen har publicerat ett arbetsmaterial och att den förbereder en ny text. När vi får ta del av ett förslag, skall vi studera det noggrant, och vi kommer att begära in Europaparlamentets åsikt i frågan och därvid ge parlamentet en tillräckligt lång tidsfrist. Denna sista fråga från er ger mig dock ett tillfälle att avsluta med vissa av det grekiska ordförandeskapets tankar om de mänskliga rättigheternas plats inom rättsväsendet. Det är vår övertygelse och den främsta drivkraften bakom våra initiativ att principen om respekt för de mänskliga rättigheterna och respekt för rättsstaten är det som ligger till grund för unionen och är det som ytterst rättfärdigar alla våra politiska insatser. Samtidigt måste vårt politiska agerande präglas av balans och helhetssyn. Dessa båda principer hänger oupplösligt samman. Jag tror att om man bortser från de grundläggande friheternas roll, så finns det en tydlig risk för att vår politik blir ryckig, ensidig och irrationell. Detta har särskilt stor betydelse för arbetet inom rådet, där man dagligen ställs inför frågan om avvägningen mellan frihet och trygghet. Det skulle vara fel att hävda att dessa båda värden står i strid med varandra. Jag har flera gånger betonat, och jag framhåller det ännu en gång, att mera trygghet inte betyder och inte får betyda mindre frihet.
Utifrån dessa tankar har det grekiska ordförandeskapet föreslagit ett nytt utkast till rambeslut om erkännande av domar i brottmål mellan medlemsstaterna. Vår väg mot rättsligt samarbete får inte vara ensidig. Vi måste skapa garantier för att en anhållen inte skall åtalas flera gånger för samma gärning, som han redan har dömts för i en medlemsstat. Samma princip gäller frågan om fastställande av minimigarantier för misstänkta och åtalade. Vi har infört den europeiska arresteringsordern, vi vidtar åtgärder för att harmonisera det väsentliga innehållet i straffrätten, och jag anser att vi inte får försumma frågan om garantier för alla som kommer att påverkas, speciellt som misstänkta eller åtalade, av dessa åtgärder. Därför har vi redan fört upp frågan om rättsliga minimigarantier för misstänkta och åtalade på dagordningen för det informella rådsmöte som kommer att äga rum i Grekland i slutet av mars.
Herr talman, värderade parlamentsledamöter, avslutningsvis vill jag ännu en gång tacka er för att ni har gett mig denna möjlighet att informera parlamentet om arbetet på rättsväsendets och säkerhetens område, och jag kan försäkra er om att jag ser fram emot er hjälp och ert samarbete, för att vi skall kunna leva upp till förväntningarna från det europeiska samhället och dess medborgare. 
(Applåder)

Vitorino
Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Den årliga debatten om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa ingår i den bredare ramen för de faktiskt genomförda framstegen under det senaste året, tack vara det spanska och det danska ordförandeskapets arbete, men också med blicken mot den kommande utvidgningen och arbetet inom konventet om Europas framtid.
Inledningsvis vill jag gratulera baronessa Ludford till kvaliteten på hennes frågor till kommissionen, och börja med att svara på den första. Kommissionen anser fortfarande att vi i det framtida fördraget, när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, måste fastställa principen om kommissionens ensamrätt till lagstiftningsinitiativ. Vi anser faktiskt att ett överförande av de flesta lagstiftningsaspekterna till ett medbeslutandeförfarande bara är lämpligt om vi bibehåller ramen med kommissionens rätt till lagstiftningsinitiativ. Att en eller flera medlemsstater skulle behålla rätten till lagstiftningsinitiativ skulle alltid väcka svårigheter och förvirring vid tillämpningen av gemensamma medbeslutanderegler. Det kan tilläggas att kommissionens initiativrätt redan i dag är den mest betydelsefulla, just för att den genomförs inom ramen för en interinstitutionell planering i överenskommelse med Europaparlamentet och Europeiska rådet.
När det gäller den andra frågan, om prioriteringar i kampen mot terrorism och olaglig invandring, anser kommissionen att dessa inte bara utgör prioriteringar för år 2002 utan fortfarande är en prioritering under 2003. Europeiska unionen har gett prov på förmåga att svara på terroristhotet genom att anta ett av de viktigaste instrumenten: den europeiska arresteringsordern och rambeslutet om kampen mot terrorismen. Enligt kommissionens syn innehåller sluttexten i dessa två lagstiftningsinitiativ en god balans mellan målen att underlätta brottsundersökningarna och straffrättsliga processer mot terroristerna å ena sidan, och å den andra, skyddet för de åtalade, men jag kommer tillbaka till denna fråga litet längre fram.
Europeiska rådet i Sevilla gav en ny impuls för att skynda på alla aspekter av genomförandet av det program som antogs i Tammerfors för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Man gav prioritet till åtgärder för att bekämpa den olagliga invandringen och att fastställa en gemensam förvaltning av de yttre gränserna. Men samtidigt fixerade också rådet i Sevilla mål och tidsplaner för att anta andra beslut beträffande asylpolitik och invandring som finns med i slutsatserna från rådet i Tammerfors.
Kommissionen svarade snabbt på denna nya prioritering genom att lägga fram sina förslag om ett integrerat system för förvaltning av de yttre gränserna, vilket i huvudsak togs emot positivt av rådet och fördes in i den handlingsplan som i juni förra året inte bara antogs av rådet, utan också nyligen fick stöd från Europaparlamentet i en resolution som röstades igenom förra månaden.
Dessa framsteg måste naturligtvis utvärderas i ljuset av tidsplanen och åtgärdsprogrammet som fastställdes i Tammerfors. Och de bör respektera en balanserad inriktning mellan de tre komponenterna: frihet, säkerhet och rättvisa. Kommissionen underströk än en gång i den senaste resultattavlan från den 16 december 2002 att man fortsätter att notera förseningar i tillämpningen av frågorna om asyl och invandring. Vi hoppas att det grekiska ordförandeskapet, såsom ministern precis har sagt, engagerar sig i att öka insatserna för att anta denna lagstiftning inom den ram som Europeiska rådet i Sevilla har framställt.
När det gäller Ludfords fjärde fråga skulle jag vilja säga att det grekiska ordförandeskapet i sin arbetsordning har prioriterat debatten om familjeåterförening och om långvarigt bosattas status i Europeiska unionen, tillsammans med direktivet som debatterades här i parlamentet i går om inresa för tredjelandsmedborgare i syfte att bedriva verksamhet som anställd och med direktivet om villkoren för inresa och vistelse för studier för tredjelandsmedborgare. Vi har därför den viktiga lagstiftningsramen för invandringspolitiken som diskuteras i rådet. Vi skall också lägga till det initiativ som kommissionen kommer att ta nästa månad för att lägga fram ett meddelande om integrationen av tredjelandsmedborgare i de europeiska välfärdssamhällena.
Beträffande framtiden när det gäller beslutsprocesser välkomnar kommissionen slutsatserna från konventets arbetsgrupp för rättsliga och inrikes frågor eftersom man däri erkänner att i asyl- och invandringsfrågor och andra politiska frågor om fri rörlighet bör den allmänna regeln för beslutsfattande vara antagandet av lagstiftningsakter i medbeslutandeförfaranden där rådet beslutar med kvalificerad majoritet. Jag välkomnar även att denna slutsats i konventets arbetsgrupp har fattats av en stor majoritet.
Angående ändringarna av fördragen, uppmuntrar kommissionen konventet att anta en laglig basregel som är tydligare för utvecklingen av ett europeiskt gemensamt asylsystem som går längre än de minimibestämmelser som just nu diskuteras i rådet.
När det gäller den fråga som ledamoten ställer angående nätverkens nytta och effektivitet vill kommissionen göra klart för parlamentet att man gör en positiv bedömning av arbetet inom de nätverk som har en faktisk operationell inriktning, såsom Europol och Eurojust, eller organ för polischefers arbetsgrupper, det rättsliga europeiska nätverket i civila ämnen eller det straffrättsliga nätverket. Men vi måste understryka att inte alla nätverk har samma mervärde och att rådet borde ha fler kriterier när man väljer prioriteringar för att inrätta dessa nätverk.
När det gäller förhållandet mellan kommissionen och Europaparlamentet försöker kommissionen noggrant uppfylla ramavtalet som skrevs av de två institutionerna den 5 juli 2000. I detta sammanhang är det min avsikt att redan nästa vecka i Bryssel informera utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i Europaparlamentet om utvecklingen av de pågående förhandlingarna med tredje land angående avtal om återinresa.
När det gäller frågan om utvärdering av formen för genomförandet av rambesluten för den interna rättsordningen i varje medlemsstat, vill kommissionen uppmärksamma parlamentet på det faktum att utvärderingsformen varierar från rambeslut till rambeslut. Vi prioriterar i detta ögonblick rambeslutet om kampen mot terrorism, vars genomförande skulle vara slutfört av alla medlemsstater i slutet av år 2002. Vi håller på att samla in information från medlemsstaterna om detta genomförande och hoppas kunna lägga fram en rapport i slutet av år 2003. Som alltid ägnar kommissionen särskild uppmärksamhet åt balansen mellan respekten för lagen och skyddet för människors grundläggande rättigheter och kampen mot den organiserade brottsligheten och terrorismen. I denna mening och på rekommendation av Europaparlamentet, skapade kommissionen ett nätverk av experter om de grundläggande rättigheterna. Årets rapport från detta expertnätverk är framför allt inriktat på förenligheten mellan åtgärderna som medlemsstaterna antagit och av Europeiska unionen när det gäller kampen mot terrorismen och respekten för de grundläggande rättigheterna.
När det slutligen gäller den femte fråga som ledamoten har ställt angående rambeslutet om processuella garantier för åtalade personer i straffrättsliga processer, gratulerar kommissionen det grekiska ordförandeskapets avsikter att ta upp denna fråga under det informella rådsmötet i Véria i slutet av mars. Vi kommer för vår del att före detta rådsmöte anta en grönbok om de gemensamma bestämmelserna om processuella garantier för åtalade personer i straffrättsliga processer inom hela unionen. Denna grönbok kommer att ge det civila samhället och de som arbetar inom rättsväsendet, både i de nuvarande medlemsstaterna och i de framtida medlemsstaterna, möjligheten att bidra till debatten om förslaget till rambeslut som vi anser bör komma upp i slutet av året. Kommissionen är således inriktad på att fastställa gemensamma minimibestämmelser på detta område, såsom underströks vid presentationen av det årliga arbetsprogrammet för 2003.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att arbetet är på gång, om än försenat, angående garantier för lika behandling vid anskaffande och behandling av bevis och om rätten att tiga under straffrättsliga processer, frågor som vi anser vara särskilt viktiga för att skapa en gemensam grund, en gemensam plattform, på det straffrättsliga området och för att göra det ömsesidiga förtroendet och samarbetet med de rättsliga myndigheterna mer effektivt i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Kort sagt är framstegen otvetydiga och obestridliga. De är inte balanserade ur alla aspekter inom området med frihet, säkerhet och rättvisa, men i ljuset av erfarenheterna kan vi bidra till att konventet om det framtida Europa skall kunna övervinna de största svårigheterna av institutionell och processuell karaktär för att unionen skall bli ett område med fred, välstånd, frihet, sammanhållning, säkerhet och solidaritet.

von Boetticher (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis ge uttryck för min uppskattning av Ludfords stora och omfattande fråga som är mycket bra.
Asyl- och invandringspolitik: jag kan bara hålla med föredraganden i hennes tankar om konstitutionen. Vi behöver majoritetsprincipen i rådet, medbeslutandet i parlamentet och den begränsade förslagsrätten för medlemsstaterna, vilken oftast utnyttjas av inrikespolitiska skäl och sällan för unionen framåt. Vidare stämmer analysen att unionen fortfarande är långt från att genomföra besluten från Tammerfors. Fru Ludford, ni ger rådet skulden för detta. Jag menar däremot att kommissionen är medansvarig till stora delar.
Kommissionsledamot Vitorino! Ni krävde minimistandarder i fördraget och ville samtidigt ha en generös utvidgning av flyktingkonventionen och de nationella bestämmelserna, vilket ni flera gånger misslyckades med i rådet. Det vore på tiden att vakna till. Ert nya förslag att sammanföra familjer skapar hopp. Minimistandarder, fru Ludford, utgör ju ofta den minsta gemensamma nämnaren. PPE-DE-gruppen välkomnar kommissionens engagemang för att bekämpa den olagliga invandringen. Med detta visar ni, kommissionsledamot Vitorino, att ni har upptäckt och att ni bemästrar medaljens båda sidor.
Kampen mot terrorism: Det har gjorts stora framsteg under 2002. En gemensam definition av ordet terrorism, en europeisk arresteringsorder och en starkare Europol är viktiga milstolpar på den europeiska vägen mot att bekämpa terrorismen. Jag vill skarpt uppmana rådet att utnyttja de dryga 3 miljoner euro som vi har ställt till förfogande för Europol, annars kommer ingen att kunna samordna och operativt leda polisarbetet om Europa skulle drabbas av ett eller flera attentat. Medborgarna kommer i alla fall inte att ha någon som helst förståelse för ert gräl om befogenheter.
Fru Ludford! Ni ser en obalans mellan de metoder som används för att å ena sidan bekämpa terrorismen och å andra sidan skydda de grundläggande rättigheterna. Detta ser inte jag. Våra nationella och europarättsliga bestämmelser om dataskydd är mycket bra och systemen för rättsskydd och försvar mycket omfattande, och de direkta insatserna görs ju faktiskt fortfarande på nationell nivå.
Men ni gör rätt som kräver att Europol och det framgångsrikt påbörjade Eurojust skall samordnas. Detta krävs för att på sikt kunna säkerställa en rättslig kontroll och undvika dubbla strukturer. Det är uppenbart att ett samordnat Eurojust både kan överta OLAF:s uppgifter och skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Men även Schengenavtalet och dess informationssystem måste samordnas. I övrigt måste vi slå samman det stora antalet informationssystem och utrusta dem med enhetliga bestämmelser för dataskydd om de skall kunna arbeta effektivt. Även detta kan övervakas av det nya dataskyddsombudet.
Samtidigt behöver vi en ny samordningsbyrå för de yttre gränserna, dvs. en sorts ?europeisk gränsvakt? eller ett ?europeiskt gränsskydd?. Skyddet av den polska östgränsen, de italienska delarna av Adriatiska havet och Gibraltar sund ligger på grund av de öppna inre gränserna i alla medlemsstaters intresse och kräver solidaritet. I dessa frågor, som hänger nära samman med utvidgningen av EU, har unionen för övrigt sovit bort några värdefulla år. Kommissionsledamot Verheugen har alltför länge sjungit sin vaggsång för oss: ?Sov, EU, sov, av reform finns ej behov?. Nu kommer andra generationen av Schengens informationssystem (SIS) för sent, liksom de gemensamma idéerna om gränsskydd fortfarande ligger i sin linda. Och detta ett år före utvidgningen! Därför måste vi redan nu börja samarbeta mycket närmare än hittills med anslutningsländerna i dessa frågor. Vi har alla en lång väg att gå innan vi kan presentera ett område med frihet, säkerhet och rättvisa för medborgarna. Men de första stegen har tagits, och, kommissionsledamot, för övrigt anser jag att konventet måste bli ännu modigare!

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden till de frågor hon har ställt till rådet och till kommissionen, vilket jag hoppas förebådar en resolution med stort stöd i denna kammare. Jag skulle också vilja tacka rådet och kommissionen för deras uttömmande svar.
För det första håller jag med både rådet och kommissionen om att det är rätt att säga att vi har kommit långt inom området för samarbete i straffrättsliga frågor. Så till den grad att det verkar skäligt - jag hoppas att alla håller med - att vi väntar på och begär de förslag som kommissionsledamoten, fler än en gång, annonserat här, om förbättringen av de rättsliga standarderna i Europeiska unionen och skapandet av gemensamma minimiregler som garanterar de europeiska medborgarna att ramen för straffrättsligt samarbete inte bara stärker deras frihet och säkerhet utan också den rättsliga effektiviteten. Jag tycker att det är mycket positivt.
I kampen mot detta slag av gränsöverskridande brott skulle jag bara vilja påkalla uppmärksamheten på den konferens som hölls i Bryssel om handel med kvinnor och barn. Jag tror att medborgarna förväntar sig att vi skall ta tag i denna fråga på gemenskapsnivå. Vi antog en deklaration, Brysseldeklarationen, som hade vårt fulla stöd och jag tror att vi borde gå i täten för att uppfylla de åtgärder som begärs i den.
När det gäller asyl och invandring är sanningen den att jag har varit förvirrad hela dagen. Jag förstår inte särskilt väl vad som händer här. Vi har många gånger sagt i denna kammare att vi godkände överenskommelserna i Tammerfors, att vi ville ha en gemensam, balanserad och global invandringspolitik på det sätt alla ministrarna, inklusive de i PPE-gruppen, uttryckte sig i Tammerfors.
Vi håller alla med om att den ram som Vitorino talade om är den ram vi behöver för att skapa det gemensamma området för invandring och asyl, på det sätt som kommissionen har indikerat, och utan tvivel på det sätt som debatterna i parlamentet och rådet har inspirerats av. Nu verkar det inte så, utan att vi istället bara försöker oss på några minimala saker när det gäller invandring. Jag förstår det inte.
Herr von Boetticher, jag hoppas att ni inte kommer att vara i regeringen inom en tid och att vi får se er här säga att ?detta är ett europeiskt problem som måste tas om hand på europeisk nivå? som så många statsministrar från PPE gör, med all rätt.
Jag hoppas att detta kan fortsätta och jag hoppas att konventet ger parlamentet och rådet medbeslutande, som kommissionsledamoten bad om, inom området för rättvisa, frihet och säkerhet, eftersom medborgarna måste känna sig säkra på detta område, och att det ger initiativrätten tillbaka till kommissionen så att framstegen skall kunna göras på ett logiskt och sammanhållet sätt.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Det känns som om 1999 ligger en evighet tillbaka i tiden. Det var det året som de välkända, mycket välkända avtalen om den nya europeiska asyl- och migrationsstrategin slöts i Tammerfors och det angavs till och med ett slutdatum för dess införande, fem år. Nu är det år 2003 och inte mycket har hänt. Jag tror att jag i det avseendet i alla fall är litet mindre entusiastisk över resultaten från toppmötet i Sevilla och det framgår också av vårt stöd för den hållning som vår föredragande, baronessan Ludford, intagit.
Det jag säger är naturligtvis inte helt sant, det har nämligen hänt en hel del, men inte i rådets dammiga salar. Mellan år 1999 och i dag har cirka 700 000 lagliga invandrare etablerat sig i Europeiska unionen. Under de här fyra åren har dessutom cirka två miljoner olagliga invandrare kommit in i Europa. Det var väl ändå inte meningen. Då kan man inte säga att Europa är fullt, fast det i vissa medlemsstater säkert är så att man har en känsla av att invandringen lett till avsevärda sociala spänningar och att det absolut inte är tal om någon rättvis fördelning av ansvaret mellan medlemsstaterna. Det är ett av skälen till att anta ett europeiskt handlingssätt.
I mitt hemland, Nederländerna, har arbetsmigrationen fördubblats sedan 1998 men gentemot denna ström av migranter står ett alltmer åldrande Europa. I Nederländerna kommer 20 procent av befolkningen att vara äldre än 65 år om 20 år, i Tyskland har man redan nu nått ett likartat förhållande och där gör den så kallade åldringsvågen att det år 2050 kommer att finnas 80 pensionärer på varje 100 arbetande personer. Nu är det 100 mot 40. Man kan mycket väl tänka sig konsekvenserna för välfärdsstaten och för pensionerna.
Jag tycker att rådet inte tar riktigt långsiktiga beslut. De senaste åren har det handlat om att räddhågat se på hur det utvecklar sig och fatta tillfälliga beslut. Nu måste vi se verkligheten i vitögat, det är dags att handla. Invandring, av vilken typ det än må vara, och åldrande rättar sig inte efter tidens gång; den fortsätter i oförändrad takt. Varken ett fästing Europa eller ett föryngringselixir hjälper. Mitt förslag till rådet är att under det grekiska ordförandeskapet fatta ett beslut om den europeiska invandringspolitiken utan att gå som katten kring het gröt.
I dag har Europaparlamentet röstat om ett direktiv om tillträde och uppehälle för medborgare från tredje länder som vill komma och arbeta i EU. Om ni inom rådet nu verkligen vill vara av någon betydelse för de europeiska medborgarna så rösta för det direktivet! Det skulle verkligen vittna om förutseende och med den ansatsen till ett slags blått kort kan vi reglera arbetsmigrationen effektivare till gagn för båda grupper, migranterna själva och de länder som tar emot dem. Jag uppmanar rådet att nu inte kringgå detta beslut och väl inse att de som verkligen vill ändå klättrar över det höga stängslet runt Europa med alla sociala spänningar som det medför och då är det klokt att skapa en grind för att reglera det insläppet.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja utnyttja denna årliga debatt till att ta upp brotten mot fri rörlighet och mer allmänt restriktionerna när det gäller invandringspolitiken i unionen. Man måste konstatera att uppmaningen att bekämpa terrorismen leder till så kallade säkerhetsåtgärder som ibland berör en rad grundläggande rättigheter, och riskerar att förvärra det redan befintliga avsteget. Även om förslagen från konventets arbetsgrupp är värda intresse tas händelserna den 11 september uttryckligen upp för att motivera en stark överföring till gemenskapsnivå inom områden - jag citerar - som gränsöverskridande brottslighet, asylpolitik eller kontroll av unionens yttre gränser, utan att denna blandning orsakar skandal.
I Frankrike inriktas lagförslaget kallat ?inre säkerhet? från inrikesministeriet huller om buller på icke bofasta som slår sig ned, utnyttjande av fastighetsentréer vid sammanträden, aggressivt tiggeri, passivt eller aktivt antastande, vilket uttryckligen avser utländska prostituerade, och alltihop betraktas som brott som straffas med dryga böter och i vissa fall med fängelse. Kort sagt ett lagförslag som kopplar samman invandring, fattigdom och osäkerhet. Utöver detta kan de nuvarande franska förslagen när det gäller all invandrings- och asylpolitik sammanfattas i inrättandet av kvoter för turistvisum, upprättande av en förteckning över så kallade säkra länder, obligatoriska tillbakasändanden eller inrättandet av en europeisk gränsövervakningskår. Men att införa kvoter eller tala om förvaltning av migrationsströmmarna och samtidigt dra till sig hjärnor och muskelkraft från söder, såvitt de är användbara för den ?europeiska marknaden?, är ett hyckleri som i praktiken bidrar till att skydda människosmugglarnas nätverk, uppmuntra fattigdomsinvandring och exploatering eller till och med kriminalisera invandrarna på bekostnad av en politik grundad på lika rättigheter och fri rörlighet.
Europeiska rådet i Sevilla gav i det hänseendet en mycket dålig signal genom att reducera det europeiska synsättet på invandringen till att inrätta alltmer tvingande villkor för tillträde och vistelse, eller till och med slå mynt av det ekonomiska stödet i förhållande till detta. Hur kan man genom att tala mer om polis än utbyte, mer om osäkerhet än frihet bidra till utvecklingen, som ett stort antal européer frossar i genom generösa tal, utan mänskligt utbyte och utan rörlighet? Stängningen av lägret i Sangatte i norra Frankrike vittnar, om det nu skulle behövas, om att stängningen av gränserna inte på något sätt minskar nödläget bland dem som flyr från förföljelse, konflikter eller fattigdom. De etniska minoriteterna och de mest sårbara befolkningarna är de som drabbas hårdast av denna repressiva politik. Jag tänker på de romer som Europeiska unionen hotar med utvisning och faktiskt avvisar. Jag tänker på dem som vistas olagligt i Frankrike, och som trots sin berättigade strävan efter att få leva lagligt, hindras från det av en politik som består av blockering, arrestering och utvisning.
Ändå finns det så mycket att göra för att ta utarbetade initiativ, i en anda av öppenhet gentemot världen och mottagandet: exempelvis bidra till verkligt bistånd och säkerställa lika sociala och ekonomiska rättigheter. Möjlighet till sysselsättning för alla, men även lika medborgerliga rättigheter för alla. Jag tänker på att reglera förhållandena för de olagliga invandrarna eller uppropet från Madrid för ett medborgarskap där man är bosatt, erkännande av rösträtt och valbarhet i lokala och europeiska val. Det är alltså en ny invandringspolitik som Europa behöver.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag vill tacka Ludford. Jag tycker att hon genom sina relevanta muntliga frågor gjort det möjligt för oss att ha en debatt som uppenbarligen är mycket intressant. Jag instämmer i stort sett i hennes analys. Jag tror faktiskt att man inte kan anklaga rådet för att ha lidit brist på verksamhet i år. Man skulle till och med kunna säga att rådet drabbats av ett slags febril verksamhet, under tydligt inflytande av stämningen från den 11 september, en sorts ultrasäkerhetsreaktion från den allmänna opinionen och mer direkt röstfiske, vilket på ett ganska tydligt sätt visar att granskningen av ett antal frågor skulle tjäna på att fördelas rättvist mellan opinionen, via Europaparlamentets ståndpunkter, och initiativen från kommissionen. Summan av nationell egoism gäller inte som lag när det handlar om europeiskt allmänt intresse.
Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på ett pågående arbete. Min grupp har haft nöjet att samla ett antal föreningsaktörer från hela Europa som arbetar med frågan om åsidosättande av utlänningar inom EU. Det är ganska skrämmande. De analyser som gjorts, land för land, visar på en avsevärd utveckling som är mycket oroande. Lägren växer snabbt: läger av alla former och alla slag, med eller utan stadga, öppna eller slutna, där man sorterar utlänningar, behåller dem, stänger in dem, straffar dem, håller dem varma inför ett återvändande som kan vara påtvingat eller ej. Jag anser att dessa uppenbara förnekanden av dessa människors rätt att exempelvis begära asyl i Europa är mycket oroande.
Jag uppmanar kommissionen att titta noga på denna praxis och, eftersom den i första hand faller under nationalstaterna, granska på vilket sätt den europeiska politiken kan åstadkomma eller främja agerande av denna typ från medlemsstaterna. Vi har exempelvis konstaterat vid detta seminarium att avtalen om återtagande egentligen var ett incitament för medlemsstaterna att inrätta sådana läger. För att åstadkomma tillfredsställande resultat är alltså frågan slutligen, enligt min mening, från konventets arbetsgrupp, om vi bör uppmuntra rådet att arbeta i år, eller om vi bör vänta på att nya beslutssätt möjliggör en bättre balans mellan de tre aspekterna inom det område som vi talat om just nu.

Queiró (UEN).
Herr talman! Under år 2002 ägde en enorm debatt rum och en riklig lagstiftningsproduktion skedde angående det så kallade området med frihet, säkerhet och rättvisa. Av uppenbara skäl uppstod behovet att fastställa mer ambitiösa mål i frågor som olaglig invandring, gränskontroll, den europeiska arresteringsordern, asyl samt det polisiära och rättsliga samarbetet bland andra. Till denna utveckling bidrog också på ett positivt sätt, vilket jag inte kan förneka, kommissionens ansvarige på detta område, António Vitorino, som jag här passar på att gratulera. Men vi får inte glömma att dessa frågor är enormt politiskt känsliga. Vi håller här på att gå in på de traditionella gränserna för staternas suveränitet, vilket inte kan ignoreras eller underskattas. De senaste internationella händelserna påminner oss om att Europeiska unionen fortfarande består av suveräna stater. Men det är också dess medborgares rättigheter och skyldigheter som det här handlar om och de måste erkännas och definieras på ett ansvarsfullt sätt, och på så sätt försöka motsvara de behov som den aktuella situationen tvingar på alla.
Herr talman! På den korta tid jag har till mitt förfogande vill jag koncentrera mig på de nya terrorhoten som kräver ett ingripande på europeisk nivå och en internationell solidaritet. I själva verket har sättet att hantera terrorismen på i dag inget att göra med hur det skedde under 70- och 80-talet. Vi vet i dag att hotet från terrorismen inte är särskilt synligt och det har sin grund i skäl som ligger bortanför de politiska skälen. I allmänhet agerar man illegitimt, jag upprepar det, illegitimt i namnet av en civilisation med målet att konfrontera vår egen civilisation. Den nuvarande terrorismen är bekant, den väljer målen utifrån hur synliga resultaten av aktionen är, vilket för övrigt gör oss alla och våra institutioner till möjliga mål. Vi vet också att den är mycket rörlig och har tillgång, precis som alla vi andra, till moderna kommunikationsmedel. Vi vet att deras finansieringskällor är många och att de många gånger använder fullt respektabla verksamheter som täckmantel. Det är också viktigt att vi vet att de med all säkerhet förfogar över massförstörelsevapen, framför allt kemiska och biologiska.
Inför denna bild måste vi finna lösningar som naturligtvis går över det nationella områdets gränser och gäller rättslig kompetens och den inre säkerheten, vilket naturligtvis understryker vikten av denna debatt. Det är odiskutabelt att dessa nya terroristhot kräver ett agerande på europeisk nivå. Ett självständigt agerande på nationell nivå är inte längre tillräckligt för att försvara befolkningen. Men denna vår oro betyder inte att vi utan vidare försvarar en utvidgning av regeln om gemenskapsinitiativ och en kvalificerad majoritet på hela detta område. Vi anser att denna utveckling inte nödvändigtvis måste betyda att alla unionens processer måste genomföras eller tillämpas på samma sätt. Jag är säker på att det är positivt att fatta besluten i rättsliga och inrikes frågor och uppnå en förenklad struktur av pelarna utan att det innebär att störa det nödvändiga samarbetet mellan nationella regeringar och myndigheter tillsammans med Europeiska unionens gemensamma förvaltning.

Blokland (EDD).
Herr talman! Den årliga debatten om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa verkar till största delen vara inriktad på framtiden och inte på år 2002. Ludford yrkar med sina frågeställningar på ett avskaffande av den tredje pelaren, genomförande av medbeslutandeförfarandet och införandet av stadgan i det nya fördraget.
Härigenom skulle beslutsprocessen bli mer demokratisk och strukturerad inom rådet. Den senaste tiden har det nämligen varit ett virrvarr av diverse initiativ från medlemsstaterna. Dessutom har lagförslagen från kommissionen inom området asyl och invandring kört fast eftersom beslutsprocessen stagnerar i rådet.
Kritiken är berättigad. En del av lösningen ligger i en bättre fördragsstruktur och ett genomförande av andra beslutsförfaranden inom vissa områden. Jag är dock övertygad om att en överföring av befogenheterna till europeisk nivå inte per definition kommer att förbättra situationen. En europeisk grundlag ger inte heller ett mervärde. Det är synd att parlamentet inte inriktar sig på konkreta frågor från år 2002 utan alltid fortsätter att vara inriktat på maktfaktorer och idealistiska tankar om en europeisk stat.
I förlängningen av det här återstår uppmaningen till rådet att syssla mindre med prestige och mer med resultatinriktat samarbete.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag vill utnyttja dagens debatt och det faktum att kommissionsledamoten och det ambitiösa rådsordförandeskapet är närvarande, för att peka på den eventuella masstillströmning av flyktingar som kan utlösas av ett krig i Irak, ett krig som vi hoppas inte skall bli av men som ändå är möjligt. Jag vill också ta upp den flyktingfond som inrättades för två år sedan.
Enligt artikel 6 har vi möjlighet att vidta omedelbara åtgärder i händelse av en masstillströmning av flyktingar. Vad jag föreslår är att ni som företrädare för kommissionen och rådet gör alla upptänkliga förberedelser för att se till att länderna i en sådan situation inte lämnas ensamma utan får stöd i enlighet med artikel 6 i flyktingfonden. Upp till 80 procent av medlen bör ställas till förfogande. De nödvändiga förberedelserna bör göras redan nu. Länderna uppmanas att å sin sida göra de förberedelser som krävs och utse vilka myndigheter som skall vara kommissionens samtalspartner.
Jag föreslår också att ni - dvs. rådet och kommissionen - överväger att avsätta medel som kan ställas till förfogande för eventuella internationella hjälporganisationer som utför stödarbete på platsen, eftersom detta bör vara den första och mest effektiva hjälpen.
Som en tredje punkt föreslår jag att ni inte överger medlemsstaterna i en sådan eventuell dramatisk situation, utan att ni i förväg överväger hur ansvaret kan delas upp mellan olika personer. Erfarenheter av Balkankrisen är att några få länder tvingades bära större delen av ansvaret. Låt oss lära av våra fel och förhindra att detta sker på nytt. Vi bör således förbereda en personrelaterad ansvarsfördelning. Jag skulle gärna vilja veta hur och i vilken omfattning ni avser att genomföra dessa förslag.

Schulz (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag tar till orda i diskussionen därför att jag har två principiella kommentarer som rör samarbetet i kammaren. Kollegan von Boetticher påpekade i de få positiva delarna av sitt anförande att vi i framtiden måste arbeta intensivare på området lagstiftning om vi skall nå det vi vill, nämligen att samordna fler politiska delar av Europeiska unionen som rör området med frihet, säkerhet och rättvisa. Vi måste då, sade han, göra majoritetsbeslut till regel även inom denna sektor och tillämpa medbeslutandeförfarandet, och initiativrätten skall inte ligga hos medlemsstaterna, utan hos kommissionen. Mycket bra! Jag kan bara hålla med.
Men om det är så, då måste vi genast göra en saklig inventering av nuläget för att klara av de framtida utmaningarna och föra en förnuftig och drivkraftig politik.
Hur ser det då ut i dag? Kommissionsledamot Vitorino har goda idéer. Inom ramen för det dokument han offentliggjorde efter toppmötet i Tammerfors fullföljer han sina åtaganden och lägger fram förslag. Dessa går för långt för rådets smak - ja, om rådet nu läser dem. Sedan kommer förslagen upp i Europaparlamentet, och Europaparlamentet sadlar på. Sedan översänder vi frågan till rådet. Och vad gör rådet? Slänger den i papperskorgen. Så ser verkligheten ut i dag. Jag vill inte kritisera rådet. Det grekiska ordförandeskapet kommer att läsa allt, det är jag helt övertygad om. Ta inte mina ord för personligt.
Men vad vi behöver i framtiden är en ny lagstiftning som respekterar balansen mellan de tre aktuella institutionerna. Dit hör en trefaldig kompromissberedskap: en från kommissionens sida, och ni som känner kommissionsledamot Vitorino vet att den finns. Även om han med orätt får stryk av unga och inte helt mogna ledamöter i den tyska pressen. Rådets kompromissberedskap är tvivelaktig eftersom rådet inte driver sin politik efter europeiska kriterier - åtminstone inte primärt - utan efter varje enskild medlemsstats inrikespolitiska krav. Detta är fel. Och för det tredje är det vår institutions fel.
Och nu får ni lyssna noga, ärade kolleger i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater! Jag skall ge er ett erbjudande som ni aldrig fått i denna form förr - förhoppningsvis är det dock inte sista gången: Låt oss diskutera saken, inte bara för att alltid nå minsta möjliga samförstånd, utan för att kunna skapa nya lagar. Vilka är era krav, vilka är våra? På vilka punkter är ni beredda att pruta på er ståndpunkt, var är vi beredda att pruta på vår? Var kan vi sedan finna kompromisser som verkligen gör det möjligt att lagstifta?
Hittills tillämpas principen att de som inte är med mig är mot mig, och de som inte har samma ståndpunkt som jag till 100 procent, dem röstar jag inte tillsammans med. Detta leder till att vi antar tillfälliga dokument med tillfälliga majoriteter här i kammaren. Om vi verkligen vill syssla med lagstiftning bjuder jag in er till kompromissamtal, men då måste ni också visa kompromissvilja. Detta kräver i så fall att ni håller linan kort om en och annan förespråkare för den hårda linjen som finns i era led. Men med tanke på vad det är för virke i er, herr von Boetticher och herr Pirker, så är detta inga problem för er!

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Det finns fortfarande personer här i kammaren som tror att området med frihet, säkerhet och rättvisa är en människorättslig avantgardehållning från EU:s sida som ger medborgarna största möjliga utrymme för personlig frihet och skydd mot staten.
Utvecklingen - inte bara de senaste åren - pekar dock på raka motsatsen: det är högkonjunktur för repressiva åtgärder, Europeiska unionen och dess medlemsstater ökar kontrollen vid de yttre gränserna liksom kontrollen inom unionen. Dessutom ökar kontrollen av personuppgifter och fri kommunikation. Det privata urholkas nu även genom biometri. Slutligen förstärks den rasistiska karaktären genom flera lagar som riktar sig mot så kallade utlänningar. Införandet av Eurodacsystemet och utbyggnaden av Schengens informationssystem är bara toppen av isberget.
Säkerhet betyder därmed maximal säkerhet för staten. Frihet i Europeiska unionen skulle däremot behöva en helt annan sorts politik - en mer mogen politik, skulle vissa säga - som satsar på att skapa ett effektivt dataskydd, öppna upp fästningen Europa och avskaffa alla rasistiska särlagar, inklusive medborgarskapsrätten.
Så är dock inte fallet. Vi bygger en unionen av statssäkerhet, kontroll och övervakning. Dessvärre tas ingen av dessa punkter upp i den liberala kollegans fråga.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Rådets ordförande påminde oss om att de slutsatserna från Tammerfors år 1999 på områdena frihet, säkerhet, rättvisa och inrikes frågor proklamerade principen om öppenhet och demokratisk kontroll vad gäller skyddet av medborgarnas mänskliga rättigheter.
Den 13 februari 1983, det vill säga för 20 år sedan, dog den baskiske politiske fången Joseba Arregi under tortyr i ett polishäkte i kungariket Spanien. I morgon är det 20 år sedan.
År 2002 arresterades 634 personer på politiska grunder. Efteråt hävdade 127 av dessa personer i domstol att de hade blivit misshandlade eller torterade.
Har rådet och kommissionen mottagit tydlig information från den spanska regeringen angående detta ärende? Anser rådet och kommissionen att den spanska regeringen har respekterat principen om öppenhet? Förra året föreslog Spaniens regering ett förbud mot åtskilliga sociala föreningar, medie- och kultursällskap, vilka hade fördömt det politiska förtryck som baskiska dissidenter utsätts för. På spanskt initiativ har Europeiska unionen upprättat en svart lista över föreningar och enskilda som anklagats för att öppet eller underförstått ha uttryckt stöd till terrorism. Den anklagade har varken rätt till försvar eller rätt till överprövning.
Anser rådet och kommissionen att man i fallet Spanien har åstadkommit en faktisk tillämpning av principen om demokratisk kontroll? Kommer rådet och kommissionen att inom ramen för de nya texter som nu utarbetas utforma ett rättsligt instrument för dem som omfattas av Europeiska unionens svarta lista?
Jag vill tacka baronessan Ludford och uttrycka min uppskattning för de insatser hon har gjort på detta viktiga område.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Det fyller mig med avsmak, avsky och förvåning att den som talade före mig sade det han sade efter att ha rättfärdigat och beskyddat de som mördar och de som är fiender till frihet och demokrati i Europa. Herr talman, jag kommer inte att förlora en sekund - som är det han vill - för att här försvara det vi måste försvara: frihet och demokrati och ett område av frihet, säkerhet och rättvisa. Det måste sägas med kraft.
Herr talman, kommissionsledamot, herr rådsordförande! Jag anser att den nya aspekten i det vi diskuterar är dimensionen att man håller på att lägga skyddet av de grundläggande rättigheterna och medborgarnas rättigheter på europeisk nivå. Detta skydd, som kommer att finnas med i det nya fördraget är det grundläggande villkoret för att området för frihet, säkerhet och rättvisa skall nå framgång, samt grunden för legitimiteten i unionens val.
Det är bara genom att stärka skyddet av rättigheterna och de principer som utgör rättstaten som vi skapar förutsättningar för ett större förtroende mellan medlemsstaterna och således också möjligheten att definiera verkligt gemensamma politikområden.
I dag och efter långa förseningar tar dessa politikområden formen av rättsligt, civilt och straffrättsligt samarbete och detta börjar ske inom området för viseringar, asyl och invandring.
När det gäller det rättsliga samarbetet har den europeiska arresteringsordern öppnat vägen för ett direkt samarbete mellan domare. Hinder har tagits bort för att bl.a. terrorister och mördare inte skall finna en fristad för sina kriminella verksamheter och attentat på europeisk mark.
Man får inte heller glömma parlamentets ständiga uppmaningar att skydda och stödja offren för terrorismen.
När det gäller invandring och asyl är de framsteg som gjorts inte helt tillfredsställande. Parlamentet kommer att göra allt det kan för att de tidsfrister som fastställts i Europeiska rådet i Sevilla skall respekteras. All annan försening skulle inte bara vara en brist på solidaritet mellan medlemsstaterna utan också en dålig signal i en tid då unionen förbereder sig på en historisk utvidgning. Hur skall 25 kunna lösa något som inte 15 klarat av eller kunnat besluta?
Slutligen vill jag nämna den meningslösa komplexiteten i systemet för beslutsfattande på området för frihet, säkerhet och rättvisa. Parlamentet speglade redan denna situation då besluten anpassades till den första eller tredje pelaren i en resolution 1999. I dag gläder vi oss över att se att samma argument har nått enighet i det konvent som sammankallats för att reformera fördragen.

Sousa Pinto (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Jag inleder naturligtvis med att gratulera vår föredragande baronessa Ludford till det utmärkta betänkande hon har lagt fram inför den här debatten. Denna årliga debatt om området med frihet, säkerhet och rättvisa erbjuder ett förnyat tillfälle att slå fast den otillfredsställelse och frustration som detta parlament känner när det gäller den handelsförlamning som drabbat den tredje pelaren på grund av bristande politisk vilja hos medlemsstaterna, och trots kommissionens ständiga ansträngningar.
Viktiga initiativ från kommissionen, före och efter den 11 september 2001, är blockerade i rådet eller står fortfarande och stampar i väntan på att genomföras eller ratificeras av medlemsstaterna. Medlemsstaterna tycks vilja kompensera sin oförmåga att inleda en strukturerande politik för området med frihet, säkerhet och rättvisa genom en ström av förslag utifrån deras initiativrätt som i regel innebär ett minimalt bidrag, när det inte till och med är kontraproduktivt, för de mål som de själva har infört under successiva europeiska toppmöten.
Det kommer besynnerliga förslag, det vill säga, sådana som varken ingår i någon plan eller i kommissionens resultattavla. Godtyckliga, med liten eller ingen omfattning, inkonsekventa förslag, ibland dikterade av den nationella politikens dagordning som gör den tredje pelaren till ett kaotiskt universum ständigt expanderande i alla riktningar, en normativ och byråkratisk härva utan ändar. Det är Europaparlamentets plikt att anmäla detta dödläge som beror på rådets och medlemsstaternas politiska oförmåga som när det gäller antiterroristpaketet hittills inte har fått i gång en enda av kommissionens viktiga åtgärder eller någon av de som finns med i kommissionens resultattavla.
Klyftan mellan politikernas tal, framför allt regeringsföreträdarnas, och genomförandet av konkreta handlingar når skandalösa proportioner på det område som ligger till grund för kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten. Dessutom råder inom avdelning IV en bestående obalans, vilken kritiseras på ett bra sätt av föredraganden, mellan den relativa lätthet varmed man får avtal om repressiva kontrollelement för invandringen och den upprepade oförmågan att sätta i gång gemenskapspolitiken när det gäller asylfrågor och bestämmelser för den olagliga invandringen, framför allt när det gäller civila rättigheter och social integration.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, kära kolleger! Jag måste gratulera kommissionsledamot António Vitorino till den effektivitet och de ansträngningar som har lett till de framsteg som har gjorts och som har varit speciellt påfallande under de senaste sex månaderna. År 2002 var mer positivt än tidigare år och ett betydande antal initiativ togs på området för rättsliga och inrikes frågor.
Förslagen om europeisk arresteringsorder och rambeslutet om terrorism som redan har nämnts är till exempel ett bevis på unionens förmåga när det gäller att förverkliga Amsterdamfördragets mål då behovet att handla förenas med viljan att handla. Men trots framstegen, som baronessa Ludford betonade, och som för övrigt också togs upp i Laeken, och jag citerar ?behövs nya uppslag och riktlinjer för att inhämta eftersläpningarna på vissa områden?.
Om man å ena sidan noterar ett betydande framsteg när det gäller samarbetsansträngningarna mellan de myndigheter som är ansvariga för tillämpningen av lagen för ömsesidigt erkännande av straffrättsdomar, den europeiska arresteringsordern och harmonisering av straffrätten och antiterroristlagstiftningen, finns det å andra sidan fortfarande mycket kvar att göra för att uppnå ett konkret och effektivt system för att skydda medborgarnas rättigheter. Det är aldrig för mycket att betona, som för övrigt kommissionsledamot António Vitorino gjorde, att vi måste bevara balansen mellan de tre komponenterna i en och samma verklighet vilka utgör ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Det vill säga, det finns ingen säkerhet utan frihet och utan rättvisa.
Det är också beklagligt att medlemsstaterna, ofta, alltför ofta, vilket också har tagits upp av flera talare i dag, använder initiativrätten. Det har ökat antalet förslag som detta parlament har tvingats förkasta på grund av inkonsekvens, bristande tydlighet och genom att de bara varit inriktade på den nationella politiken eller för att få massmediala effekter. Dessutom har överlappningen av de frågor som gäller första pelaren och medel som är knutna till tredje pelaren varit en källa till ständiga svårigheter. Det är bråttom att fatta beslut, speciellt när det gäller frågan om uppgiftsskydd.
Beträffande Europol och Eurojust är det beklagligt att det fortfarande finns ett indirekt, fragmentariskt och otillräckligt begränsat demokratiskt ansvar. För att avsluta, herr talman, är också den låga graden av demokratisk legitimitet som vi fortfarande kan konstatera oacceptabel. Parlamentet har rådfrågats ett fåtal gånger, och ofta angående politiska avtal som rådet redan har skrivit, vilket gör vårt bidrag till en handling utan någon som helst betydelse eller användbarhet.

Petsalnikos
Herr talman! Redan i början av mitt korta andra anförande måste jag framhålla att de synpunkter som framförts av parlamentsledamöterna här har varit mycket värdefulla både för rådet och för mig personligen som rådsordförande. Jag skulle tro att det är samma frågeställningar som är aktuella för de europeiska medborgarna. De påpekanden som gjorts gäller i själva verket vad de europeiska medborgarna förväntar sig av oss i det gamla eller det nya Europa. I det Europa som vi nu alla håller på att bygga tillsammans. 
Jag har noterat att man i många av inläggen har understrukit att det måste finnas en balans mellan å ena sidan de åtgärder som vidtas och som förvisso måste vidtas för att garantera medborgarnas säkerhet i Europa och å andra sidan det nödvändiga värnandet om medborgarnas rättigheter och friheter. Dessa påpekanden från parlamentsledamöterna stärker mig i min uppfattning att mera säkerhet faktiskt inte får innebära inskränkning av friheterna. De personliga friheterna och de mänskliga rättigheterna ingår för övrigt i den europeiska rättskulturen. Vi får inte förflytta tyngdpunkten bara i den ena riktningen, för säkerheten är självfallet en oförytterlig rättighet och en primär rättighet för varje medborgare, men vi får inte förflytta tyngdpunkten så att det finns risk för att de mänskliga rättigheterna krymps, försummas eller ignoreras.
Jag har redan betonat och jag upprepar att vi under det grekiska ordförandeskapet kommer att lägga särskilt stor vikt vid att finna denna nödvändiga balans, och därför har vi för övrigt, som jag sade i mitt första anförande, bland de frågor som skall diskuteras vid det informella rådsmötet tagit med de konkreta frågor som gäller friheterna, också för dem som är misstänkta eller åtalade. Och den andra fråga som vi kommer att diskutera vid det informella rådsmötet är naturligtvis den fråga som direkt intresserar oss alla just nu: Europas utveckling, dvs. utvecklingen i diskussionen om Europas framtid.
Jag är säker på att denna diskussion också kommer att leda till något annat som vi alla förväntar oss, ett stärkande av Europaparlamentets roll, så att det på ett mera reellt sätt kommer att medverka i utformningen av besluten.
Speciellt intressanta är europaparlamentarikernas påpekanden om att man måste vidta åtgärder för att skydda gränserna på europeisk nivå. Vi är alla engagerade i frågan om hur man skall finna ett sätt att skydda, bevaka och kontrollera de europeiska gränserna, jag menar Europeiska unionens yttre gränser, och frågan gäller särskilt mitt land, som under det här halvåret innehar ordförandeskapet, och har en speciell betydelse på grund av vårt lands geografiska läge och dess speciella gränser. Vi har alltså en konkret erfarenhet, skulle jag säga, och en fråga som diskuteras och som kommer att diskuteras är därför också hur bördorna skall fördelas. Det måste vara möjligt med en rättvis fördelning av bördorna på europeisk nivå för att stärka bevakningen av gränserna. Vi måste självfallet förhindra ett massivt inflöde av olagliga invandrare, för en massiv olaglig invandring kommer att förvärra situationen och skapa ännu större problem inom Europeiska unionen. En sådan olaglig invandring kommer också att förvärra situationen för de invandrare som redan befinner sig i Europeiska unionen. Detta betyder emellertid inte att vi skall låta bli att arbeta för att förbättra rättigheterna för de invandrare som redan befinner sig i Europeiska unionen. För övrigt måste vi här i Europa, efter flera decenniers erfarenhet av invandring göra snabbare framsteg, när det gäller att påskynda integreringen av de invandrare som redan befinner sig i Europa, dvs. de måste integreras i mottagarländernas samhällen.
Avslutningsvis, herr talman, skall jag ge ett kortfattat svar på frågan om det finns en risk för en stor flyktingström efter vad som kan komma att hända i Irak. Risken för ett massivt inflöde av flyktingar finns ständigt, från länder utanför Europeiska unionen, och detta diskuteras i de organ som berörs. Jag anser att gemenskapen bör ge ekonomiskt stöd och att bördorna skall fördelas rättvist, oberoende av vad som kan komma att hända i Irak. Vi hoppas naturligtvis alla att utvecklingen inte skall leda till sådana händelser som utlöser ytterligare massiva flyktingströmmar till Europeiska unionen. Vi hoppas med andra ord att freden skall bevaras och att vi inte skall hamna i sådana svåra situationer, vilka, som vi alla vet, förutom alla andra negativa konsekvenser också leder till massiva invandringsvågor.
(Applåder)

Vitorino
Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla de som har bidragit till denna debatt, framför allt baronessan Ludford för hennes förträffliga bidrag.
Jag kommer endast att beröra några av de frågor som ställdes under debatten och jag börjar med frågan från Schulz. Vi bör alla motstå frestelsen att reducera debatten om asyl och invandring till en rent ideologisk debatt. Det är verkligen både frestande och enkelt att göra detta genom att använda sig av slagord för att manipulera känslor. Men om vi reducerar debatten till sådana synpunkter ställer jag mig frågan om vi egentligen tar itu med de dramatiska problem som asyl och invandring innebär för tusentals människor över hela världen och särskilt inom Europeiska unionen.
Det kan till och med vara frestande att utmåla kommissionen som en skurk. Jag är van vid att spela flera roller, men detta vore nytt till och med för mig. Kommissionen har emellertid alltid försökt att finna en god balans mellan att å ena sidan skapa en effektiv politik för att bekämpa olaglig invandring och å andra sidan lägga grunden till en rådig och positiv invandringspolitik. Men detta gör vi inte av ideologiska skäl. Vi anser att om vi inte lyckas åstadkomma en tydlig, öppen och samordnad politik för den lagliga invandringen så kommer vi heller inte att bli framgångsrika i kampen mot människosmugglingen och den olagliga invandringen.
Om jag verkar allt för generös, vill jag påminna om att kommissionen har lagt fram ett förslag till rambeslut för att bekämpa människosmuggling. Kommissionen presenterade handlingsplanen om yttre gränskontroller som antogs av rådet. Kommissionen lade fram förslaget om handlingsplanen för återvändande. Kommissionen lade fram förslaget om den nya versionen av Schengens informationssystem. Kommissionen föreslog skapandet av en viseringsdatabas. Om detta är allt för generöst kan jag bara konstatera att jag och vissa av medlemsstaterna har olika uppfattningar om vad begreppet generositet innebär.
Vad gäller det nya terroristhotet inser vi, såsom Queiró framhöll, att vi står inför ett fenomen som vi har få kunskaper om. Vi har ännu inte kommit dithän att vi är förberedda på den nya profil som terroristhotet utgör, inte bara i fråga om risken för eventuella terroristattacker - och man måste vara beredd på allt som kan hända inom den närmaste framtiden, mot bakgrund av den internationella utvecklingen - utan även vad beträffar den nyckelfråga ni tog upp: finansieringen av terroristnätverk.
Jag hoppas därför att medlemsstaterna under 2003 kommer att lyckas uppnå konkreta resultat och anta lagstiftning för att bekämpa finansiering av terrorism. Detta bör inte bara omfatta olaglig finansiering av terrorism, utan även ?laglig? finansiering av terrorism inom Europeiska unionen, inklusive utlandsbaserad verksamhet som bedrivs på unionens territorium.
Jag vill för Terrón i Cusí bekräfta att kommissionen som en uppföljning till Brysselförklaringen har för avsikt att upprätta ett expertnätverk under våren 2003.
Jag övergår nu till den fråga som ställdes av Coelho. På grund av uppdelningen mellan den första och den tredje pelaren uppstår det en mängd problem i samband med hanteringen av vissa specifika och mycket känsliga frågor. Dataskyddet är ett mycket gott exempel. Det bör betonas att Europeiska konventet har skickat ut tydliga signaler om att värdena frihet, säkerhet och rättvisa inte får tas som gisslan av den schizofrena uppdelning mellan olika pelare som dagligen lägger hinder i vägen för oss.
Angående den mycket viktiga fråga som togs upp av Pirker kan jag slutligen garantera att vi vidtar förberedande åtgärder för en eventuell massiv tillströmning. Jag vill inte föregripa den internationella utvecklingen, men vi har lärt oss mycket av händelserna i Kosovo. Det finns ett direktiv om tillfälligt skydd. Detta direktiv har införlivats i den nationella lagstiftningen i Sverige, Finland och Belgien, och andra medlemsstater har redan bestämmelser i sin nationella lagstiftning angående plötsliga tillströmningar av migranter och flyktingar. För att hantera den mest akuta situationen kan vi därför på mycket kort tid frigöra reserven i den europeiska flyktingfonden. Min kollega, kommissionsledamot Nielson, granskar tillsammans med ECHO och i nära samarbete med UNHCR möjligheten att stödja flyktingar i regionen. Jag hoppas att saker och ting kommer att fungera bättre denna gång, tack vare de framsteg som har gjorts med avseende på tillfälligt skydd.
Jag vill betyga parlamentet min uppriktiga aktning. Om det uppstår problem under detta år kan man i varje fall inte ge parlamentet skulden för eventuella förseningar. Parlamentet har alltid utarbetat sina yttranden i tid.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 11 mars.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om 9 frågor till rådet och kommissionen om skadeverkningar av oexploderad ammunition (landminor och multipelbomber) och ammunition som innehåller utarmat uran.

Van Hecke, Johan (ELDR).
Herr talman! Så här inför en eventuell konflikt i Irak, vilken förhoppningsvis fortfarande kan undvikas, är det mycket aktuellt med en debatt om användandet av truppminor och ammunition med utarmat uran. Vid tidigare militära konflikter, såsom under Gulfkriget 1991 och i Kosovo har det ju visat sig att soldater och civila som kom i kontakt med ammunition med utarmat uran senare drabbades av allvarliga hälsoproblem, det så kallade Gulf- eller Balkansyndromet. De drabbades av minnesförlust, kronisk smärta och trötthet, förlamningssymptom eller ökad risk för cancer. Statistik från Förenta nationerna som offentliggjorts i den välrenommerade medicinska tidskriften ?The British Medical Journal?, visar att antalet cancerfall i södra Irak sjudubblades från 1989 till 1994. Till och med ?US-Army Environmental Policy Institute? har erkänt de potentiella allvarliga medicinska konsekvenserna av användningen av utarmat uran. 
Vapen och ammunition som drabbar civilbefolkningen strider mot Genèvekonventionen och konventionen om konventionella vapen. Den senare är mycket klar och tydlig. Där fastställs ett förbud mot eller en begränsning av användandet av vissa konventionella vapen som anses orsaka onödigt lidande eller som inte gör någon åtskillnad mellan militära och civila mål. Enligt uppgifter som läckt ut från Pentagon skulle cirka 3 000 styrda bomber avfyras under den första anfallsvågen i Irak. Risken att Förenta staterna på nytt kommer att använda utarmat uran är stor. Vi i Europaparlamentet måste fortsätta varna för de eventuella riskerna vid användandet av den sortens ammunition. Det måste brådskande utföras en oavhängig, vetenskaplig undersökning om konsekvenserna av dess användande, inte bara för hälsan utan även för miljön. I avvaktan på resultaten av en sådan undersökning måste det komma ett förbud mot användningen av utarmat uran.
Europeiska unionen måste gå i spetsen för det här, precis som den gjorde vid strävandet efter ett världsomspännande förbud mot truppminor, vilket fastställdes i Ottawakonventionen. Mina frågor, herr talman, handlar om den konventionen, om ratificeringen och tillämpningen av den. Rent konkret hade jag velat fråga rådet exakt vad man tänker göra för att se till att så många medlemsstater och kandidatländer som möjligt kommer att underteckna den konventionen. Ni förstår säkert att jag gärna av rådets ordförande hade velat få reda på vad Grekland egentligen väntar på för att underteckna denna viktiga konvention. I syfte att förhoppningsvis kunna undvika en eventuell internationell konflikt skulle jag slutligen vilja yrka på ett tydligt uttalande från rådet där det garanterar att de europeiska medlemsstaterna i nuvarande eller kommande konflikter inte kommer att använda vapen som är förbjudna eller betraktas som olagliga i enlighet med den internationella lagstiftningen.

Queiró (UEN).
Herr talman! Det gäller bara en ordningsfråga. Det fanns ingen simultantolkning till det portugisiska språket för det senaste anförandet. Jag skulle vilja att ni kontrollerar vad det är som har hänt.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Utarmat uran har i stor utsträckning använts för att tillverka granater och stridsvagnsammunition som i överflöd släpptes ut över irakiskt territorium under kriget i Persiska viken, men även i Bosnien och Kosovo.
Vid nedslaget förflyktigas detta uran i små partiklar som kan inandas av människan eller spridas i omgivningen där det med hjälp av vinden kan ligga kvar för att slutligen också inandas.
Dessa partiklar sänder ut alfaradioaktivitet, som är särskilt aggressiv mot levande vävnad. Partiklar från utarmat uran som fastnar i organismer kan allvarligt skada hälsan inte bara bland militärerna utan även hos civila.
Det förefaller mig därför tydligt att vapen och ammunition med utarmat uran avses direkt i FN:s konvention från 1980 om förbud mot eller inskränkningar i användningen av vissa konventionella vapen som kan anses vara ytterst skadebringande eller ha urskillningslösa verkningar.
Förenta nationernas underkommission för mänskliga rättigheter uttalade sig i den riktningen redan för flera år sedan. Men hittills har ingen åtgärd för att begränsa eller förbjuda detta vidtagits. Den vetenskapliga osäkerheten när det gäller mätbara effekter på hälsan används därför som argument för att inget göra. Försiktighetsprincipen borde ändå innebära att man i ett tilläggsprotokoll till konventionen från 1980 uttryckligen förbjuder dessa vapen med utarmat uran. Det är vad min grupp kräver.
Förra veckan var vi i Irak och på sjukhuset i Basra såg vi med fasa och sorg cancersjuka barn och barn med medfödda missbildningar. De siffror som publicerats av universitetet i Basra för regionen är skrämmande. Mellan 1990 och 2001 har andelen medfödda missbildningar hela tiden ökat och i detta fall sjudubblats. Att föräldrarna smittats av utarmat uran är den faktor som logiskt ifrågasätts av vetenskapsmännen.
Vi har inte rätt att låta sådana här situationer återupprepas, som är konsekvensen av verkliga krigsförbrytelser. I motsats till vad som officiellt förnekas har i Afghanistan ändå ännu mer kraftfulla vapen använts, försedda med ett lager av utarmat uran och till och med naturligt uran. Det handlar om fjärrstyrda bomber och kryssningsmissiler.
Jag anser att det åligger Europeiska unionen att ta ett initiativ för att bromsa den nuvarande upptrappningen och förbereda ett definitivt förbud mot vapen som, på samma sätt som multipelbomber och landminor, är moraliskt oacceptabla.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Enligt min uppfattning är det i dag mer uppenbart än någonsin att vi har behov av ett internationellt rättssystem. Det blir också alltmer uppenbart att Europeiska unionen, om man skall bygga upp ett hållbart internationellt rättssystem för stora såväl som för små, skall spela en avgörande roll och vara en garant för att stora såväl som små länder följer en uppsättning internationella spelregler. Därför anser jag att det är viktigt att även få rådet och kommissionen att följa upp denna viktiga fråga. Det gäller att i den aktuella situationen kunna klargöra för sina partners att användning av personminor, multipelbomber och utarmat uran innebär användning av vapen som träffar blint, som drabbar civila såväl som icke-civila mål, som drabbar oskyldiga såväl som skyldiga, som kan bli liggande under en längre tid och där verkan inträffar kanske först år efter att ett eventuellt krig har avslutats. Det är vapen som strider mot Genèvekonventionens bestämmelser om hur man behandlar varandra i krig.
Jag anser därför att rådet och kommissionen bör inse att vi första hand skall förhindra att man begår denna typ av krigsförbrytelser. Vi skall förhindra att dessa vapen används vid eventuella framtida konflikter och i det sammanhanget är det självklart att vi nu alla tänker på Irak. Det finns förvisso även andra platser, där detta kunde vara relevant. Det var den ena sidan av saken och den andra gäller uppföljning av de förbrytelser som redan har begåtts. I samband med detta vill jag mycket gärna från rådet och kommissionen ha svar på frågan hur man kommer att följa upp detta, hur man kommer att försäkra sig om att de personer som bär ansvaret för sådan användning av vapen som innebär krigsförbrytelse ställs inför den internationella krigsförbrytardomstolen och döms. Det räcker inte att vi har ett regelverk, vi skall också vara beredda att använda det, vi skall vara beredda att utnyttja de sanktioner som vi har till förfogande i dag.
Det är Europeiska unionen som skall åta sig denna uppgift. I annat fall slutar det med att vi får en värld där endast de starka bestämmer, där de starka ensamma kan göra vad som passar dem och där de svaga länderna är fullständigt underkastade en starkare makts överordnade bestämmelser. Jag väntar spänt på rådets och kommissionens svar.

Sakellariou (PSE).
Herr talman! Som vi alla vet hör oexploderad ammunition, landminor och multipelbomber till de vapen som orsakar de mest grymma skador och lemlästning. De av oss som har varit i konfliktländer - jag har sett sådana bilder i Centralamerika - vet vilken typ av lemlästning och skador man konfronteras med.
Parlamentet har i olika resolutioner om genomförandet av den överenskommelse som ingicks i Ottawa 1997 tagit upp förbudet mot landminor. Jag vill passa på att berömma kommissionen för det utmärkta arbetet på området minröjning men även för upplysningsarbetet för att bannlysa landminor. För närvarande arbetar man med förberedelserna inför nästa revisionskonferens om överenskommelsen från Ottawa som kommer att äga rum i Bangkok i september i år. Jag hoppas verkligen att även de sista europeiska staterna, som ännu inte har ratificerat avtalet från Ottawa, skall hinna ikapp till dess. Jag väntar med spänning på rådsordförandens svar på frågan. Han skulle ju också kunna ge parlamentet ett glädjande besked från Grekland.
Den internationella kampanjen mot landminor har redan gjort stora framsteg. För närvarande görs stora ansträngningar för att även icke-statliga konfliktparter skall underteckna avtalet från Ottawa. Detta är ett arbete som görs av en icke-statlig organisation - ?Appell de Genève? -, och jag tror att vi kan vara glada att det finns icke-statliga organisationer som gör det arbete som de statliga instanserna inte kan genomföra. I Somalia har exempelvis 15 icke-statliga organisationer och krigsparter undertecknat avtalet.
Ett särskilt allvarligt problem utgör också multipelbomberna, som orsakar så förfärliga skador på oskyldiga civila och som slår så urskillningslöst att de absolut måste förbjudas. Kollegerna före mig beskrev detta, och jag skall fatta mig helt kort. Alla har hört beskrivningar av de hemska skadorna av multipelbomber. Särskilt förfärande är att det splitter från multipelbomberna som stannar kvar i kroppen på en människa knappast någonsin kan avlägsnas. Bomberna slår inte bara urskillningslöst i den meningen att de drabbar såväl civila som soldater, utan de är oprecisa även i geografisk mening: ungefär motsvarande 350 fotbollsplaner per multipelbomb. Det är alltså omöjligt att sikta direkt på militära mål, och därmed ökar risken att oskyldiga skadas. Slutligen fungerar bomberna urskillningslöst även tidsmässigt eftersom bomber som inte exploderar kan förbli skarpa i flera år.
Slutligen påminde parlamentet i december 2001 om FN-överenskommelsen om vissa konventionella vapen från 1980 och krävde ett omedelbart stopp för användningen av multipelbomber. Ett stopp är självklart bara den näst bästa lösningen tills det äntligen går att införa ett förbud mot dessa omänskliga vapen. Jag tror dock att den mest pragmatiska ståndpunkten är att först och främst införa ett stopp. Europeiska unionen skulle kunna föregå med mycket gott exempel.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall inte tala så mycket om minor. Det är en självklar fråga. Vi har alla i televisionen sett bilder på stympade barn, och dessutom helt nyligen i många områden i det forna Jugoslavien. Jag skall ägna största delen av mitt anförande åt utarmat uran.
Naturligt uran innehåller till mer än 99 procent isotopen uran 238 och mycket mindre uran 235. Det är uran 235 som är ett mycket bra bränsle i kärnkraftsreaktorer och används som material i kärnvapen. Därför anrikas materialet till uran 235, och det som blir kvar, restprodukten, som framför allt är uran 238, är det utarmade uranet. Detta utarmade uran används, därför att det har stor täthet och genomslagsförmåga, när det används i bomber, som kan tränga igenom golv, stridsvagnspansar osv. Det har emellertid den nackdelen att det förgasas vid explosionen. Och när det förgasas, oxideras det till största delen. Dessa oxider ger upphov till lösliga uransalter, som finns i ett område på 10-15 kilometer, och många gånger kan de genom vindarna föras flera hundra kilometer bort, de kan inandas, de kan tränga in i vattnet osv.
Problemet med uran 238 är att det visserligen har mycket svag alfastrålning, dvs. jag kan ta det i handen utan att ta skada av det, men om jag inandas det, eftersom kroppen innehåller de fagocyter som drar till sig dessa element, så utsätts dessa celler för strålning mycket nära sitt genetiska material, och där avges den eventuellt farliga energin i detta utarmade uran. De studier som har gjorts ger visserligen inte hundraprocentiga bevis för denna effekt hos uranet, men det finns väldigt många omständigheter som måste göra oss ytterst försiktiga. Det är just vad som sägs i parlamentets resolution, dvs. att eftersom exponering för utarmat uran sannolikt innebär risker för folkhälsan och farliga konsekvenser, så är det bra om kommissionen (detta är punkt 7) noga följer denna forskning och allt som har samband med utarmat uran, eventuell omfattande förorening av miljön och den långsiktiga risken för människors hälsa.
Det är mycket logiskt att vårt parlament intresserar sig för detta slags frågor, som man bör ta hänsyn till för att undvika användningen av denna ammunition, därför att den, jag upprepar, har denna stora nackdel. När vissa områden smutsas ner, kommer denna nedsmutsning att finnas kvar i tusentals år. Och om vi tänkte på principen om att arbeta förebyggande, skulle vi vara mera logiska och bli mera tveksamma till användning av denna ammunition som, jag upprepar, kan smutsa ner stora ytor i tusentals år och medföra långsiktiga risker för folkhälsan.
Av alla dessa skäl skulle jag vilja uppmana mina kolleger att rösta för denna resolution, som jag anser befinner sig mitt i dagens verklighet, både när det gäller minor och när det gäller ammunition som innehåller utarmat uran. Jag anser att Europaparlamentet måste anta resolutionen och att även kommissionen bör ta itu med den här frågan och följa upp den. Jag hoppas att rådet och det grekiska ordförandeskapet skall agera på motsvarande sätt för att bidra till en ratificering av Ottawaavtalet, så att vi slipper användningen av personminor, men också att de skall arbeta för ett moratorium och för att man på sikt helt skall sluta använda ammunition som innehåller utarmat uran.

Queiró (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja notera att den situation vi för närvarande har på internationell nivå inte gör att den nödvändiga objektiviteten i denna debatt om oexploderad ammunition och utarmat uran försvinner. Det blir därför lättare att värdera alla konsekvenser som finns inneboende i denna debatt.
Herr talman! Ett krig är alltid ett krig och dess effekter är alltid hemska. Men sanningen är att vi ibland inte kan komma undan det nödvändiga eller det ödesdigra i en militär intervention. Det är skälet till att vi måste ta itu med de långsiktiga konsekvenserna av användningen av denna ammunition, och framför allt tänka på de oskyldiga offren och framför allt på de som drabbas av konsekvenserna efter att de militära operationerna är över.
Vi kan se en växande oro i de berörda samhällena och hos allmänheten i denna fråga. När det gäller detta konkreta fall, ammunition som innehåller utarmat uran, gör bristen på kliniska prover som tydligt kan fastställa orsak och verkan mellan dess användning och uppträdandet av sjukdomar att vi bör investera ännu mer i forskning om denna eventuella relation. Och det är här rådets agerande kan vara mycket bra, framför allt genom stödet till arbetet i regeringarnas expertgrupper om explosivt avfall från kriget och stridsvagnsminor, och genom att prioritera frågans behandling.
Därefter är det viktigt att rådet och kommissionen tar hänsyn till de resultat man har fått och inom områdena för sin respektive behörighet lägger fram rekommendationer eller konkreta åtgärder som kan hjälpa till att förbättra och skapa trovärdighet för ammunitionen så att man kan eliminera de livshotande skador som den till följd av konflikter medför. För övrigt, och jag slutar här herr talman, ett ord om dem som den här debatten syftar till att skydda. Även om vi inte har övertygande bevisning, måste vi ha effektiva former och stöd till offren och deras familjer, militärer eller ej, som har skadats efter att konflikterna är över och som kan ha att göra med oexploderad ammunition eller med ammunition som innehåller utarmat uran. Det är inget nytt. Portugal har till exempel gjort detta.

Yannitsis
Herr talman, värderade ledamöter av Europaparlamentet! Europeiska unionen hyser allvarlig oro över de dödsfall och personskador som varje år orsakas av oexploderad ammunition, som blivit kvar efter väpnade konflikter. Förutom de direkta dödsfallen och skadorna bland civilbefolkningen är det kvarvarande explosiva krigsmaterialet ofta till hinder för den humanitära hjälpen, de fredsbevarande styrkorna, återuppbyggnadsarbetet efter ett krig och för utvecklingen över huvud taget. Därför har unionen spelat en aktiv roll i diskussionen om det kvarvarande explosiva krigsmaterialet inom ramen för avtalet om vissa konventionella vapen.
Tillåt mig nämna vissa exempel på unionens verksamhet inom detta område. I juni 2001 delade unionen ut ett diskussionsunderlag om oexploderad ammunition vid det möte som sammankallats för att diskutera denna ammunition som ett led i förberedelserna för avtalet om vissa konventionella vapen.
Rådet för allmänna frågor presenterade den 19 november 2001 resultatet av arbetet med avtalet om vissa konventionella vapen och begärde därvid att den andra granskningskonferensen skulle inrätta en arbetsgrupp för att ta itu med frågan om kvarvarande explosivt krigsmaterial.
För det tredje, Europeiska unionen överlämnade ett arbetsdokument till den andra granskningskonferensen om avtalet om vissa konventionella vapen i Genève i december 2001 och begärde därvid att man skulle skapa ett rättsligt instrument för att kunna lösa problemet med kvarvarande explosivt krigsmaterial. Genom detta rättsliga instrument skall man försöka förebygga uppkomsten av kvarvarande explosivt krigsmaterial, bl.a. genom bestämmelser som kräver större tillverkningssäkerhet och mekanismer för självdestruktion. Man skall också arbeta på att förebygga personskador, som orsakas av oexploderad ammunition som funnits i kvarlämnat explosivt krigsmaterial.
Unionen har dessutom överlämnat ett frågedokument om oexploderad ammunition till den grupp med regeringsexperter som inrättades av den andra granskningskonferensen.
Under mötet med de stater som undertecknat avtalet om vissa konventionella vapen framhöll ordförandeskapet å Europeiska unionens vägnar att unionen vill prioritera skapandet av ett juridiskt bindande instrument för oexploderad ammunition inom ramen för avtalet. Gruppen med regeringsexperter rekommenderade att man skall inleda överläggningar om ett rättsligt instrument för oexploderad ammunition, och mötet instämde i denna rekommendation. Rådets arbetsgrupp för denna fråga kommer att diskutera unionens framtida insatser på detta område.
Från rådets sida vill jag påpeka att det inte råder någon enighet bland unionens medlemsstater om att påbjuda ett omedelbart moratorium för användning av alla slags multipelbomber. Rådet har inte heller fått några informationer om eventuell användning av multipelbomber av någon av Natos medlemmar. Unionens gemensamma handlingsprogram från november 1997 behandlar i de tre första artiklarna frågan om den generella giltigheten för avtalet om förbud mot minor, genom vilket unionens medlemsstater har förbundit sig att uppnå målet att helt få bort personminorna i hela världen. Det gemensamma handlingsprogrammet uppdrar åt ordförandeskapet att vidta lämpliga åtgärder. Dessa åtgärder består än så länge i politiska kontakter med länder som ännu inte har undertecknat avtalet, inklusive de associerade länderna, och de består också i vädjanden om att de skall ansluta sig till detta avtal. Dessa kontakter tas alltid av det land som innehar ordförandeskapet.
Unionen har dessutom arbetat för avtalets generella giltighet i alla lämpliga fora och speciellt i Förenta nationerna. Generalförsamlingens beslut om tillämpning av avtalet har fått enhälligt stöd från Europeiska unionens medlemsstater. Vidare, Europaparlamentets och rådets förordningar av den 23 juli 2001, om insatser mot personminor i utvecklingsländerna och i tredje länder förutom utvecklingsländerna, har en gemensam artikel 3, enligt vilken varje samarbete som finansieras av unionen, när det gäller insatser mot minor, i princip måste inriktas på länder som har undertecknat avtalet om förbud mot minor. Undantag kan göras endast av humanitära skäl. Denna inställning från unionens sida har skapat ett kraftigt incitament för anslutning till avtalet om förbud mot minor.
Internationellt är Europeiska unionen och dess medlemsstater den främsta finansiären av insatser mot minor, vilket i sin tur innebär betydande möjligheter att arbeta för efterlevnad av avtalet.
Jag skulle också vilja påpeka att rådet inte har fått några rapporter om att amerikanska och brittiska styrkor använt ammunition som innehåller utarmat uran under den militära insatsen i Afghanistan. Rådet har inte tagit upp frågan om tillämpningen av protokollet om icke spårbart splitter, ett protokoll i avtalet om vissa konventionella vapen, som alla medlemsstaterna har undertecknat.
Rådet har heller inte fört någon diskussion om det fortsatta arbetet kring denna fråga i Förenta nationerna.
Till sist, rådet har inte tillgång till någon förteckning över den ammunition innehållande utarmat uran som används just nu. Besluten om användningen av olika typer av ammunition fattas av medlemsstaterna i kraft av deras nationella suveränitet. Alla medlemsstaterna har undertecknat Genèveavtalen. Vidare har rådet inte fått några informationer om eventuell användning av ammunition innehållande utarmat uran i Tjetjenien och har inte heller diskuterat om användningen av multipelbomber eller bomber med utarmat uran skall betraktas som en krigsförbrytelse i enlighet med Internationella brottmålsdomstolens stadga.

Byrne
Låt mig börja med att säga att seriösa vetenskapliga studier har visat att det inte finns någon anledning till oro vad gäller frågan om huruvida ammunition med utarmat uran är skadligt för hälsan. Från kommissionens perspektiv vill jag framför allt hänvisa till den expertgrupp enligt artikel 31 i Euratomfördraget som sammankallades i början av 2001, där inte bara medlemsstaternas experter utan även företrädare för UNEP, IAEA, WHO och Nato ingick. 
Gruppen granskade framför allt långvarig kontamination från användning av ammunition med utarmat uran på Balkan och de eventuella radiologiska hälsoriskerna för lokalbefolkningen och de internationella biståndsgrupperna efter kriget.
Gruppen studerade inte de faktiska hälsomässiga konsekvenserna för de soldater som var stationerade i området, eftersom detta ligger utanför gemenskapens ansvarsområde och skall behandlas inom andra forum såsom Nato. Även här vill jag hänvisa till slutsatserna i parlamentets egen STOA-rapport från maj 2001, där man kom fram till i stort sett samma resultat i denna fråga.
Den 6 mars 2001 offentliggjordes yttrandet från expertgruppen enligt artikel 31 i Euratomfördraget. I korthet drog man slutsatsen att det inte föreligger någon större risk ur radiologisk synvinkel, vare sig för orsakande av cancer på kort sikt eller för omfattande miljöpåverkan. Det var inte nödvändigt med något omfattande ingripande i de berörda områdena.
Andra rapporter av UNEP den 13 mars 2001, WHO den 1 maj 2002 och UK Royal Society den 12 mars 2002 innehåller liknande slutsatser. Dessutom tar de två sistnämnda rapporterna även upp uranets kemiska toxicitet och drar slutsatsen att det sannolikt inte kommer att uppstå några skadliga effekter på njurar eller andra organ.
I slutet av mars 2001 drog min kollega kommissionsledamot Wallström slutsatsen att det inte föreföll krävas några ytterligare åtgärder vad gäller tillämpningen av de grundläggande säkerhetsnormerna för skydd av arbetstagarens och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning. Som redan har nämnts har de undersökningar av den kemiska toxiciteten som inte omfattas av Wallströms rapport sedan dess behandlats i rapporterna från WHO och UK Royal Society.
Även om expertgruppen enligt artikel 31 i Euratomfördraget drog slutsatsen att det inte förelåg något behov av individuella kontroller av kommissionens egen personal och andra som varit verksamma i området, föreslog ändå kommissionens hälsovårdsenhet att de berörda tjänstemännen skulle genomgå ett program för kontroller och urinanalys.
Ingen hälsoeffekt som har att göra med utarmat uran har iakttagits.
Jag skall nu övergå till att tala om kommissionens verksamhet beträffande antipersonella landminor. Efter Europaparlamentets och rådets förordningar 1724/2001 och 1725/2001 om en förstärkning av Europeiska unionens bidrag till kampen mot antipersonella landminor, har Europeiska unionen intagit en ledande roll för att främja en bättre samordning mellan olika program och för att få till stånd styrka, förutsägbarhet och samarbete mellan olika partner på fältet. Detta innebär bland annat ett starkt stöd från Europeiska gemenskapen för att genomföra Ottawakonventionen om förbud av minor, enligt vilken alla antipersonella minor skall vara borttagna senast år 2009.
Inom ramen för den nya förordningen om antipersonella minor som skapar en särskild rättslig grund för samordning på europeisk nivå, bidrog gemenskapen med upp till 30 miljoner euro till minröjningsåtgärder. Genom att på ett integrerat sätt utnyttja olika gemenskapsinstrument såsom geografiska budgetposter inom ECHO, APL och RRM har kommissionen framför allt givit stöd till undersökningar, röjning, och offerstöd samt ekonomisk och social rehabilitering för de minröjda områdena och den omflyttade befolkningen.
På unionsnivå uppgår Europeiska gemenskapens insatser och medlemsstaternas verksamhet sammantaget till 143 miljoner euro. Detta gör Europeiska unionen tillsammans med Förenta staterna till den största bidragsgivaren i kampen mot antipersonella minor, inklusive destruktion av lager och inrättande av lokal kapacitet.
För att garantera hållbarhet på längre sikt antog kommissionen i december 2002 Europeiska kommissionens åtgärdsstrategi för minor och fleråriga indikativa program för perioden 2002-2004. Detta dokument utarbetades genom intensivt samarbete med medlemsstaterna, Förenta nationerna, Förenta staterna och övriga organ som arbetar med minröjning. Under de kommande veckorna kommer kommissionen att göra vad som krävs för att presentera denna strategi för Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Avslutningsvis vill jag säga några ord om klusterbomber och andra typer av blindgångare. Konventionen om konventionella vapen (CCW) är den internationella ram som för närvarande ligger till grund för ett förbud mot och eliminering av vapen som har urskillningslös verkan eller orsakar överdrivna skador och lidanden.
De flesta medlemsstater i EU har anslutit sig till CCW och arbetar med att revidera konventionen för att ytterligare förbjuda vissa vapenkonstruktioner, såsom explosiva lämningar av krig och röjningsskydd, och upprätta gemensamma principer om varianter som är utlösningsokänsliga, självförstörande och självdeaktiverande. Om man enas om dessa principer skall de tillämpas på fordonsminor och substridsdelar - eller bomber som avfyras från vapenbärare såsom flygplan, missiler, minfältsläggare och så vidare.
Revideringen av CCW befinner sig fortfarande på arbetsgruppsnivå: en för fordonsminor och en annan för substridsdelar. Kommissionen följer diskussionerna i båda grupperna på nära håll. Revideringen är tänkt att resultera i nytt protokoll till CCW om problem som har att göra med explosiva lämningar av krig, däribland klusterbomber och substridsdelar, för att se till att dessa vapen kan upptäckas och är utrustade med effektiva mekanismer för självförstörelse.
Arbetet med protokollet stöds av EU i form av en gemensam ståndpunkt och en rad gemensamma åtgärder där man kräver konkreta insatser för att ta itu med denna fråga inom ramen för CCW. För närvarande undersöker man möjligheten att utarbeta ytterligare gemensamma ståndpunkter med anledning av de förslag som har presenterats.
Låt mig avslutningsvis nämna att kommissionen, utöver sitt internationella deltagande i CCW, på en konkret och operativ nivå redan bidrar med indirekta men påtagliga insatser för att minska det hot som klusterbomber och andra blindgångare utgör, genom den verksamhet som bedrivs med avseende på antipersonella landminor. Minröjning omfattar de jure och de facto röjning av andra blindgångare, även om instrumentet inte är avsett särskilt för substridsdelar.
Vi är redan involverade i sådana mer omfattande röjningsarbeten i länder som Laos, Kosovo och Afghanistan, där problemet med antipersonella minor är intimt förknippat med spridningen av blindgångare.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot! Jag tackar er för det nödvändiga klarläggande ni just gjort och som visar hur seriöst kommissionen arbetar. Det är för en gångs skull teknikern som uttalar sig här i kammaren framför allt apropå vapen med utarmat uran. Man får framför allt inte, mer eller mindre medvetet, underhålla i tankarna - hos den allmänna opinionen och som jag sett här i kammaren hos oss - sammanblandningen mellan användningen av vapen med utarmat uran och kärnvapen. I det hänseendet har ni gett oss mycket viktiga beståndsdelar och jag skulle bara här vilja nöja mig med att lämna mitt personliga vittnesbörd till er.
Vapen med utarmat uran är vapen som tagits fram för att göra det möjligt att perforera nya bepansringar. Bepansringarna från andra världskriget genomborrades av projektiler med RSV-laddning, med kemisk energi. De nya bepansringarna kan endast genomborras av vapen med kinetisk energi. Det är pilprojektiler. Man måste kunna ge dem en hög hastighet från början. De måste även ha tunga kärnor. Det är därför man använt utarmat uran. Men ännu en gång, den sammanblandning jag talar om är inte oskyldig. Vid två tillfällen - det var alltså inte någon lapsus - hörde jag en TV-journalist som täckte våra kollegers resa till Irak tala om anrikat uran i samband med ammunition.
Jag har deltagit i dessa experiment, i utformandet av dessa vapen inom den tekniska styrelsen för markvapen, där vi har mycket mäktiga fackföreningar, som skyddar våra arbetare och ingenjörer. Jag kan därför inför er påstå att om det fanns minsta risk skulle försiktighetsprincipen som vi tillämpar i vapenindustrin i Frankrike systematiskt ha undanröjt denna form av ammunition.

Linkohr (PSE).
Herr talman! Jag kan tänka mig att kommissionsledamoten har rätt om det utarmade uranet. Så vitt jag vet och om jag minns rätt används det till och med civilt, något som dock måste kontrolleras. Hur som helst vet vi ingenting om det utspridda materialets långtidsverkan; det är möjligt att vi har överraskningar att vänta.
Låt mig säga en sak om landminor. Det är viktigt att veta att det fortfarande lagras cirka 230 miljoner landminor i en rad länder. Mellan 70 och 100 miljoner har placerats ut någonstans i världen. Dessutom läggs det hela tiden ut nya, och därför är det mycket viktigt att diskutera frågan om lokalisering och förstörelse av dessa minor, framför allt ur human synvinkel - dvs. för att inga människor skall skadas - men även ur ekonomisk synvinkel - dvs. för att sänka kostnaderna. Jag vill uppmuntra kommissionen att korrekt utnyttja de medel vi har ställt till förfogande i budgeten för forskningsändamål. De senaste åren har vi ständigt satsat medel i ramprogrammet för forskning för att ta fram nya metoder för att lokalisera landminor. Dessa medel bör utnyttjas korrekt. Det har också gjorts framsteg som jag uttryckligen vill tacka för. Men frågan är mycket komplicerad, och jag vill återigen uppmuntra er att hjälpa till att utveckla något som kanske kan kallas en flerfunktionsapparat för lokalisering av minor.
Min sista kommentar rör nedrustning. Det finns även annat som måste nedrustas, t.ex. massförstörelsevapen. Årligen satsas cirka 100 miljoner euro ur vår budget på att nedrusta kemiska vapen, biologiska vapen och kärnvapen i länderna i f.d. Sovjetunionen. Jag skulle vilja att ni lade fram en rapport om detta och att vi kan diskutera frågan eller avge en förklaring. Det handlar ändå om mycket pengar och framför allt om en mycket aktuell fråga.

van den Bos (ELDR).
Vapen som truppminor eller blindgångare är en riktig mardröm. Inte nog med att de inte gör någon åtskillnad mellan militärer och oskyldiga medborgare utan i åratal efter striderna kräver de fortfarande offer bland befolkningen. Dessa vapen måste försvinna ur arsenalerna för gott. I motsats till blindgångare har truppminorna nu blivit internationellt bannlysta. Bland annat tack vare Europeiska unionen har användandet och produktionen avtagit, handeln stoppats och färre fallit offer. Så länge icke-statliga aktörer hålls utanför bannlysningsprocessen kan det dock inte vara tal om en värld fri från truppminor.
Därför är det viktigt att Europeiska unionen också riktar in sin politik på dessa grupperingar och tar upp ämnet på dagordningen för nästa möte om Ottawakonventionen. På grundval av sina erfarenheter med truppminor är det bra att Europeiska kommissionen nu även utarbetar strategier och program för oexploderad krigsammunition. Den nya verksamheten får dock inte ske på bekostnad av kampen mot truppminorna; det måste det anslås extra pengar till. Vapen som innehåller utarmat uran är enligt många också en risk för folkhälsan. Kommissionsledamoten har hänvisat till forskning som säger att det egentligen inte finns någon anledning till oro men jag delar ändå ett antal av mina kollegers tvivel över om det nu verkligen är tillräckligt för att berättiga slutsatsen att vi kan fortsätta använda dessa vapnen hur som helst. Det litar jag inte riktigt på. Hur som helst så är det dags att vi öppnar våra ögon för blindgångarna och att vi äntligen vaknar upp ur vår mardröm.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Människor runtom Europa kommer att reagera med misstro och vrede på uttalandet att det inte finns någon anledning till oro vad beträffar vapen med utarmat uran. Det är tendentiöst att hänvisa till Euratom, vars främsta syfte är att främja nukleär teknik och vars skyddsnivåer för strålning ursprungligen fastställdes för att möjliggöra atmosfäriska kärnvapenprov under 1950-talet. Den verksamheten har lyckligtvis upphört.
Deras ilska är befogad och tilltar för närvarande i styrka på grund av det faktum att även låga nivåer av alfastrålning kan ha allvarliga effekter på barn. Från försök vet vi att det finns molekyler i dessa vapen som är isolerade men kan ha en mycket skadlig verkan om de sväljs. Prover tagna på sex civila i närheten av bombmål i Afghanistan visade sig innehålla halter som var 100 gånger högre än normalvärdet. Denna kontamination härrörde från utarmat uran. Afghanska läkare har rapporterat om dödsfall till följd av invärtes sjukdomar såsom blödningar, förträngningar i lungorna och kräkningar, vilka samtliga är ett resultat av radioaktiv kontamination.
De allierade styrkorna har erkänt att de under Gulfkriget använde över 300 ton utarmat uran. Detta misstänks vara den främsta orsaken till epidemierna av missbildningar, leukemi och cancer i Irak. Det är skillnad på den våta marken i Bosnien och de ökenliknande förhållanden som råder i Irak och Afghanistan. Detta är ytterst allvarligt. Kommissionsledamot, jag ber er att inte ta dessa barns död på ert samvete, utan att ni reagerar mer humant och mer allvarligt på denna fruktansvärda situation.

Belder (EDD).
Herr talman! Krig och rätt: en spänningsfylld relation, för att inte säga en contradictio in terminis. Går det att föra krig utan att kränka mänskliga rättigheter? De stridande parterna står alltid inför dilemmat att för mycket respekt för rättigheter och skyldigheter kan leda till ett nederlag. Precis som man tvivlar på motpartens respekt för krigsrätten. Den verkligheten får inte undergräva vårt stöd för den humanitära krigsrätten och utvecklingen av den. Därför välkomnar jag förhandlingarna om frågan avseende oexploderad krigsammunition. Särskilt ansvaret för kvarlämnade blindgångare förtjänar att förtydligas. Oexploderad ammunition orsakar ju mycket extra mänskligt lidande, långt efter att en väpnad konflikt avslutats.
För Europeiska kommissionen ser jag här främst en roll att samordna, informera och stödja medlemsstater där det behövs. En kumulering av befogenheter leder snarare till förvirring än att i praktiken hjälpa offren vidare.
Spänningen mellan rätt och verklighet måste å andra sidan göra oss försiktiga. Vår respekt för de internationella avtalen får inte leda till missbruk av det här rättsområdet för politiska ändamål. Allt för enkla domar undergräver ju till sist stödet för krigsrätten. Därför stöder jag inte Gruppen De grönas ändringsförslag. Man inskränker sig till ensidig kritik mot en enda nation medan många länders handlande är mycket tveksamt i ljuset av internationell humanitär krigsrätt.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Jag hänvisar till resolutionsförslaget. Det är något av en känslomässig röra där man har lyckats blanda ihop tre element utan samband med varandra: stridsvagnsminor, klusterbomber och ammunition med utarmat uran. Man har inte förstått syftet med det arbete som bedrivs av den arbetsgrupp där regeringarnas experter på explosiva lämningar av krig ingår - ett förnuftigt organ som är uppmärksamt på behovet av att finna en god balans mellan humanitära hänsyn och militär nytta med avseende på vissa vapen. De väpnade styrkorna i våra länder och de länder som är våra allierade inom Nato är högst medvetna om behovet av att skydda civilbefolkningen, undvika oavsiktliga skador på civilpersoner och garantera att riskerna för de egna soldaterna minimeras.
Vad gäller landminor är jag stolt över att ha varit aktivt involverad i arbetet för att införa ett förbud mot antipersonella landminor, och att ha medverkat till att få till stånd storskalig finansiering för stöd till minoffer och minröjningsoperationer. Jag lyckönskar kommissionen till dess fortsatta arbete på detta område. Våra väpnade styrkor har sagt att de kan operera utan antipersonella landminor. Fordonsminor eller stridsvagnsminor är en annan fråga. De humanitära följderna av dessa minor är på det hela taget mindre betydande, och de är ett oumbärligt militärt vapen så länge det finns stridsvagnar på slagfälten. Blindgångare utgör ett problem när konflikten är över och det krävs större insatser på områdena självförstörelse och detektering av stridsdelar.
Själva orden ?utarmat uran? uppväcker alla möjliga rädslor och tankar om strålning som förefaller vara helt missriktade. Det är vedertaget att giftigt damm skulle kunna utgöra en viss risk för dem som arbetar utan skydd nära ett fordon som träffats av ammunition med utarmat uran. Även om jag har en öppen inställning finns det för närvarande inga tillförlitliga medicinska bevis för kopplingen mellan utarmat uran och dålig hälsa, vare sig för soldater eller för lokalbefolkningen.
Denna resolution handlar egentligen inte om någon av dessa saker. Det är snarast otyglad panikspridning. Man uppmanar till ett omedelbart moratorium för den ammunition som hör till de viktigaste vapnen för flygstridskrafterna och pansartrupperna hos den allians som för närvarande grupperar sig i Persiska viken. Det är kanske ingen slump att resolutionen kommer efter ett irakiskt förslag i FN i oktober i fjol om att beteckna utarmat uran som ett massförstörelsevapen. Detta knep förkastades med en förkrossande majoritet i Förenta nationerna, bara för att dyka upp igen i Europaparlamentet. Jag hoppas att ledamöterna i kammaren kommer att uppträda omdömesgillt under morgondagens omröstning om resolutionen.

Fava (PSE).
Herr talman! Jag måste erkänna att jag blev rätt bekymrad och förvånad när jag hörde kommissionsledamotens uttalanden. Vi står inför ett krig som vi förmodligen kommer att inleda endast på basis av en misstanke: misstanken att det finns kemiska vapen. Jag är bekymrad och förvånad över att våra misstankar sopas undan så lättvindigt, det vill säga misstankarna att utarmat uran har använts i en del väpnade konflikter och att detta har medfört allvarliga konsekvenser för civilbefolkningens hälsa.
Jag skulle vilja begränsa mig till tre fakta: för det första har inte Nato bannlyst ammunition med utarmat uran, och det faktum att man inte har gjort det får oss att frukta, tänka att denna kanske kommer att användas fler gånger. För det andra meddelade Förenta staternas försvarsminister i januari förra året att strålningen från vapen med utarmat uran som används i Afghanistan hade ökat. För det tredje har det gjorts vissa medicinska analyser i Afghanistan - med alla de bekymmer som situationen medför - av en kanadensisk icke-statlig organisation, som fann hundra gånger högre urankoncentrationer än normalt på grund av - åtminstone sannolikt på grund av - att vapen med utarmat uran har använts.
Mot bakgrund av allt detta tycker jag att det är för enkelt, för ytligt, att hävda att vi inte har tillräcklig information för att kunna göra vår röst hörd och kräva att dessa vapen inte skall användas i några konflikter, och framför allt att risken att de används i Irak skall undvikas. Det är det här som vår resolution går ut på, men i framtiden kommer det att bli rådets och kommissionens uppgift att inte bara utesluta denna risk utan kräva att den fullständigt och slutgiltigt skall elimineras.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! För precis en vecka sedan befann jag mig tillsammans med mina kolleger i parlamentets delegation i Basra i södra Irak. Där fick vi se de mest upprörande bilder på barn som fötts med de mest fruktansvärda missbildningar till följd av strålningen från förra Gulfkriget, då de allierade styrkorna använde sig av stridsspetsar med utarmat uran.
Jag önskar att Tony Blair och George Bush hade besökt det sjukhuset. Om de hade gjort det, skulle de kanske sluta påstå att det olagliga och omoraliska krig de står i begrepp att släppa lös på Irak även ligger i det irakiska folkets intresse. Den irakiska befolkningen betalar fortfarande priset för det förra kriget i form av cancer, leukemi och dödsfall. Jag önskar att även kommissionsledamot Byrne hade varit med på sjukhuset. Alla fakta finns där för handen. Om dessa fakta inte kan förklaras med de metoder som kommissionsledamoten hänvisade till, påstår jag att hans metoder är felaktiga. Ett växande antal vetenskapsmän har visat att effekterna av låga strålningsnivåer hela tiden har underskattats. Det finns brister i dessa metoder. Det är inte rätt metoder. Om vi förnekar detta gör vi Iraks befolkning en dubbel otjänst och dödsfallen fortsätter.

Yannitsis
Tack, herr talman! Jag skall begränsa mig till ett påpekande, för det ställdes en fråga om Grekland och avtalet om personminor. Jag skulle vilja tala om att avtalet har undertecknats av den grekiska regeringen. Avtalet har även ratificerats av det grekiska parlamentet, och jag uppfattade inte riktigt de antydningar eller frågor som de båda talarna tog upp i sina anföranden.

Byrne
Herr talman! Jag kanske skulle bemöta några av de frågor som ställdes, särskilt de som gällde hälsoaspekterna.
Som jag tidigare påpekade har denna fråga beaktats inte bara av kommissionen och ministerrådet, utan även av parlamentet. Som jag nämnde drog man i STOA-rapporten från maj 2001 bland annat slutsatsen att man inte kunde konstatera några hälsoproblem relaterade till utarmat uran i den epidemologiska studie som dels omfattade personer vilka exponerats för utarmat uran i Irak och på Balkan, dels en relativt liten grupp soldater som uppenbarligen exponerats för utarmat uran under Gulfkriget. Bland brittiska veteraner från Gulfkriget avviker varken den totala dödlighetsprocenten eller förekomsten av särskilda dödsorsaker, såsom cancer, påtagligt från statistiken för referensgruppen. Man har inte kunnat påvisa någon koppling mellan de hälsoproblem som förekommer hos många veteraner från Gulfkriget, det vill säga Gulfkrigssyndromet, och misstänkt exponering för exponering för utarmat uran.
I fallet med de tyska Kfor-soldater som misstänktes ha exponerats för utarmat uran i Kosovo kunde man visa att ingen betydande inandning hade förekommit. De preliminära resultaten från den medicinska expertisen visar att förekomsten av leukemi bland de italienska Kfor-soldaterna inte är markant högre än förekomsten hos referenspopulationen.
Man kan därför dra slutsatsen att det så här långt inte finns några vetenskapliga bevis för hälsoskador hos armépersonal eller civilbefolkningar till följd av att man använt ammunition med utarmat uran i Gulfkriget eller i kriget på Balkan.
Kontroversiella uppgifter och rapporter om de dramatiska hälsoeffekter som utarmat uran haft på soldater i den irakiska och jugoslaviska armén, och på civilbefolkningen i det berörda området, tål inte en kritisk granskning av kolleger. Kommissionen och även rådet kom fram till exakt samma ståndpunkt under granskningen av dessa ärenden och studier. I STOA-rapporten skrev man vidare ?efter en uttömmande granskning och genomgång av merparten av den fackmässiga vetenskapslitteratur, särskilt den medicinska litteratur, som bedömdes som tillförlitlig och pålitlig. Med beaktande av de resultat som har framkommit genom årtionden av medicinska observationer av arbetare inom uranindustrin, liksom genom djurförsök. Med hänsyn till resultaten från de senaste studier som genomförts i Irak och på Balkan angående de effekter som användning av utarmat uran har på människor och miljö?, har användningen av ammunition med utarmat uran ?inte lett till en allvarligt och omfattande kontamination av miljön och den utgör heller inte någon akut eller avsevärd långvarig fara för människans hälsa?.
Därefter redogör man i rapporten för ett antal rekommendationer och ingen av dessa stämmer överens med de åsikter som har framförts av den till övervägande delen gröna ledamöter i parlamentet som har tagit till orda i kväll.
Mot bakgrund av alla dessa vetenskapliga studier och det seriösa och omfattande arbete som har genomförts, bland annat av företrädare från Europaparlamentet, rådet och kommissionen, tror jag att man kan säga, och jag säger detta som ett svar till Ahern, att de som har kommit fram till samma inställning som vi har ett rent samvete. Jag misstänker att detsamma inte kan sägas om de ogrundade anklagelser som har riktats mot personer som gör sitt bästa för att finna riktiga svar på dessa frågor.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Jag kan informera kammaren om att jag har mottagit 6 resolutionsförslag i denna fråga, i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0022/2003) av Redondo Jiménez för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om övervakning av skogar och miljösamspel i gemenskapen (Forest Focus)
(KOM(2002) 404 - C5-0351/2002 - 2002/0164(COD)).

Nielson
Herr talman! Låt mig först och främst tacka föredraganden, fru Redondo, för hennes betänkande om kommissionens förslag till förordning om övervakning av skogar och miljösamspel i gemenskapen, Forest Focus.
Förslaget syftar till att genom övervakning utgöra ett komplement till skyddet av gemenskapens skogar. Det bygger på landvinningarna i de båda rådsförordningarna om skydd av gemenskapens skogar mot luftföroreningar och bränder som löpte ut i slutet av förra året. Genom detta förslag utvidgas emellertid räckvidden så att även nya miljöfrågor såsom biologisk mångfald, klimatförändringar, kolupptagning och mark omfattas.
Att skydda skogarna och förbättra deras multifunktionella roll är frågor som är särskilt viktiga och angelägna inom unionen. Gemenskapen och medlemsstaterna är starkt engagerade för att genomföra den verksamhet man enats om internationellt för inrättandet av övervaknings- och rapporteringssystem. Hållbara politiska beslut måste bygga på tillförlitlig information.
Det behövs en harmoniserad och omfattande långsiktig övervakning av skogar på gemenskapsnivå. Detta är nödvändigt för att tillhandahålla information om det skiftande tillståndet i skogarna på olika platser och vid olika tidpunkter. Erfarenheterna från tidigare system för skogsövervakning visar hur viktigt det är med en harmoniserad insamling av uppgifter.
Två nyckelfrågor förtjänar särskild uppmärksamhet. Den första frågan gäller kommittéförfarandet. Betänkandet överväger frågan om huruvida subsidiaritetsprincipen behöver stärkas inom ramen för Forest Focus, och föreslår att medlemsstaternas roll skall stärkas i det föreslagna övervakningssystemet.
Erfarenheterna från det tidigare gemenskapssystemet visar att det fordras ett nära samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna om man vill inrätta ett effektivt övervakningssystem. Därför har kommissionen föreslagit att stärka kommittéförfarandena genom inrättandet av en förvaltningskommitté. Genom denna lösning beaktas det påtagliga behovet av större delaktighet från medlemsstaternas sida, samtidigt som detta står i proportion till systemets förhållandevis blygsamma omfattning i gemenskapssammanhang. Vi menar att de utmärkande kännetecknen hos det föreslagna systemet ligger i linje med de kriterier för förvaltningskommittéer som regleras i rådets beslut om kommittéförfaranden.
För det andra vill jag ta upp den viktiga aspekt som gäller förebyggande åtgärder mot skogsbränder. Bränder har angripit skogar på många håll i gemenskapen, men framför allt i dess södra delar. Kommissionen ser allvarligt på detta och kommer att se till att alla de skogsbrandsrelaterade åtgärder som infördes genom den nu utlöpta förordningen (EEG) nr 2158/92 kommer att omfattas även av framtida gemenskapslagstiftning. Förslaget Forest Focus och förordningen om landsbygdsutveckling motsvarar tillsammans dessa krav. Den verksamhet som inte omfattades av de tidigare bestämmelserna i förordningen om landsbygdsutveckling, såsom riktade studier och informationssystemet för skogsbränder, är nu upptagna i Forest Focus. Kommissionen har full förståelse för de farhågor som parlamentet ger uttryck för i ändringsförslagen om brandförebyggande åtgärder.
Kommissionen beklagar emellertid att det inte är möjligt att godta förslaget om att införliva brandförebyggande åtgärder inom ramen för förslaget Forest Focus. Våra två institutioner är överens om målet att förebygga skogsbränder, men detta upprepande av åtgärder som redan omfattas av förordningen om landsbygdsutveckling skulle leda till en rättslig och budgetmässig osäkerhet som kan hindra oss från att uppnå dessa mål. Jag kan försäkra ledamöterna om att den lösning som har föreslagits av kommissionen kommer att medge att de brandförebyggande åtgärderna kan fortlöpa.
Kommissionen har redan uppmanat medlemsstaterna att införa de nödvändiga ändringarna i de nationella eller regionala planerna för landsbygdsutveckling. Frågan om ökade budgetanslag är kopplad till frågan om brandförebyggande åtgärder. Eftersom kommissionen inte stöder ytterligare brandförebyggande åtgärder inom förslaget, stöder man heller inte de föreslagna ökningarna av budgetanslagen.

Redondo Jiménez (PPE-DE)
Herr talman, kommissionsledamot! Som kommissionen just sagt har vi här ett betänkande som vi skall rösta om i morgon. Det har antagits i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som i övergripande termer stött det betänkande som utarbetats av denna föredragande. Forest Focus ersätter två förordningar som gällde till december 2002, vars rättsliga grund den 25 februari ändrats från artikel 130 till den nuvarande 175, dvs. att det övergick till att antas med medbeslutandeförfarande. I betänkandet studerades såväl brandskydd som luftföroreningar och nu skall man inkludera insatser för den biologiska mångfalden, klimatförändringar och kolupptagning, dvs. åtgärder enligt sjätte miljöprogrammet som kommissionen och gemenskapen är förpliktade att sätta igång. I förslaget har man dock uteslutit de flesta av brandskyddsåtgärderna från den tidigare förordningen (EEG) nr 2158/92. 
Kommissionsledamoten har just berättat att åtgärderna innefattas i programmen för de landsbygds- och regionala utvecklingsprogram han nämnde. Jag måste säga honom att medlemsstaterna redan lagt fram planerna enligt förordningen om landsbygdsutveckling som antogs år 2000 men att de inte kunnat beakta de brandförebyggande planerna. Det verkar inte seriöst att begära att medlemsstaterna skulle ha gissat sig till att detta parlament och kommissionen år 2003 eller i slutet av 2002, som det borde ha varit, skulle diskutera en ersättning av förordningen och att den skulle överföras till programmet för landsbygdsutveckling och att den dessutom skulle överföras med en budgetminskning på 5 miljoner euro, eftersom denna summa inte finns i programmet för landsbygdsutveckling. Den måste finnas med för att balansera budgeten för 2002. Det vill säga 18 miljoner euro per år.
Kommissionsledamot! Nu gör vi av med 18 miljoner euro. Det är vad som finns balanserat och konsoliderat år 2002. Kommissionen föreslår 13 miljoner euro. Det verkar inte seriöst att vi skall vidta samma åtgärder, förutom de som handlar om den biologiska mångfalden, klimatförändringarna och kolupptagningarna, med en så betydande minskning av budgeten.
Jag tror att man har gjort betydande ansträngningar, såväl i rådet som i detta parlament, för att nå en kompromissöverenskommelse, med kompromissåtgärder som skall avslutas år 2006. Det verkar som om det å kommissionens sida inte varit möjligt att nå denna överenskommelse. Kommissionsledamot, jag beklagar det mycket men det är en förordning som antagits med medbeslutande i detta parlament och därför tror jag att det förslag som en gång låg på bordet drogs tillbaka av denna föredragande i ändringsförslag 44 för att vi alla skall ha samma möjlighet att diskutera det. Jag tror att vi alla här bör agera, det är inte bara parlamentet som skall göra det.
Av de ändringsförslag som den europeiska socialdemokratiska parlamentariska gruppen har lagt fram accepterar er föredragande ändringsförslag 48. Ändringsförslag 47 däremot kan inte accepteras eftersom det skulle strida mot andan i betänkandet. Det finns andra ändringsförslag som lagts fram av föredraganden. Två av dem är rättsliga preciseringar och ett tredje där det enda vi egentligen vill är att innefatta den idé som redan finns i ingressen, dvs. att vidga tillämpningsområdet för det europeiska skogsinformationssystemet i artiklarna.
Jag skulle ha velat införa några andra idéer, som den att prioritera vissa metodprojekt och också stärka ?gamla? aktiviteter, för att kalla det för något, och inte bara som det föreslås i de nya modulerna.
Jag tycker också att den lämpligaste periodiciteten bör vara årsvis. Det skall då finnas en prospekterande del, som bör beakta experternas ofta förekommande interaktioner. Jag tror att det inte är en bra idé att överföra dessa ärenden till programmet för landsbygdsutveckling, kommissionsledamot, eftersom vi går från den enda förordning som det för närvarande gäller medbeslutande för och som är den enda förordning som påverkar vår skogsmark genom att skydda den. Jag skulle vilja påstå - i termer som inte är särskilt renläriga för att använda i parlamentet - att det kommer att gå som när man lämnar en karamell i porten till skolan.
Kommissionsledamot! Vi har tid att klargöra såväl budgeten som harmonin mellan dessa förordningar. Jag anser att vi är skyldiga att göra det.

Virrankoski (ELDR)
Herr talman! Redondo Jiménez har sammanställt ett bra och heltäckande betänkande om övervakning av skogar och miljösamspel, mitt varmaste tack för det. I kommissionens förslag slår man ihop två tidigare förordningar, av vilka den ena gäller skydd av skogarna mot luftföroreningar och den andra bekämpningen av skogsbränder. 
Budgetutskottet har givit ett yttrande i frågan. I sitt första yttrande konstaterade utskottet att den ekonomiska utredningen av kommissionens förslag är i enlighet med det övre taket för kategori 3 och att förslaget inte begränsar övrig verksamhet under 2003-2006. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor höjde dock finansieringsramen om 52 miljoner euro till 67 miljoner euro. Därvid konstaterade budgetutskottet att ramarna ligger i linje med det övre taket för kategori 3, vid behov genom att skära ner på övriga politikområden eller genom hänvisning till bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet. I praktiken varnar budgetutskottet för att man måste skära ner på övriga politikområden eller tillgripa en höjning av budgetplanen, vilket politiskt sett är mycket svårt.
Budgetutskottets yttrande baserar sig på den nya artikeln 63a i parlamentets arbetsordning, vilken förpliktigar utskottet att ta ställning till huruvida den föreslagna lagstiftningen är förenlig med budgetplanen. Detta är ämnat som ett råd till plenum som naturligtvis har frihet att fatta sina egna beslut. Förutom i det här betänkandet införs den här veckan artikel 63a även i bland annat Sandbæks betänkande. Det bör observeras att om det ansvariga utskottet höjer den ekonomiska ramen som nu behandlas, måste det be om ett nytt yttrande av budgetutskottet. Granskningen av förenlighet är under inga omständigheter ett ställningstagande till huruvida det ansvariga utskottets förslag till större ekonomisk ram är ändamålsenligt och vettigt. Förhoppningsvis blir det här förfarandet automatiskt och naturligt.
Plenarförsamlingen måste få information om huruvida den ekonomiska ramen är förenlig med budgetplanen, för att det skall kunna fatta sitt beslut. Förfarandet ökar de ansvariga utskottens ansvar för respektive lagstiftningsförslag under beredning. Samma syfte har även den redan genomförda verksamhetsbaserade budgeteringen. Granskningen av finansieringens förenlighet enligt artikel 63a tjänar alltså framför allt det ansvariga utskottets intresse.

Pesälä (ELDR)
, föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. (FI) Herr talman, ärade kommissionsledamot! Som föredragande för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vill jag tacka er, fru Redondo Jiménez, för ett gott grepp om beredningen och ett bra arbete. Redan i det förberedande skedet tog ni i ert eget beredningsarbete hänsyn till det centrala innehållet i vårt yttrande. Ett varmt tack till er för det. 
Våra främsta farhågor i beredningen gällde två frågor: kommissionen ville överta medlemsstaternas befogenheter när det gäller skogsfrågor och dessutom krävde den orealistisk datainsamling av medlemsstaterna, utan att det hade varit vettigt eller ens möjligt att genomföra i praktiken. Det orealistiska framstod speciellt i målen för mätning av den biologiska mångfalden, det vill säga i beräkningen av arternas förekomst.
Med beaktande av kostnaderna är det inte ändamålsenligt att vidta mera omfattande åtgärder än vad man för tillfället gör på ett internationellt plan inom ramarna för FAO-samarbetet. Man gör klokt i att först utreda och sedan se. Med våra ändringar garanterar vi att skogspolitiken förblir en nationell angelägenhet och delvis handhas av den permanenta skogskommittén som företrädare för medlemsstaterna. Den information som samlas in inom EU i framtiden kommer att ha betydelse för uppföljningen av skogsekosystemets utveckling, men den kan inte stå som grund för EU:s principer för skogspolitik, skogsskötsel och användning.
Jag betonar i det här sammanhanget att skogarna är mycket olika i de olika delarna av EU och skogarna och trävirket har mycket olika betydelse i de olika länderna. På grund av denna olikhet förhåller jag mig mycket skeptiskt till att skogspolitiken skulle skötas från Bryssel.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag skulle till att börja med vilja ge mitt stöd till betänkandet från Redondo Jiménez. Skogen har stor betydelse eftersom den har flera funktioner, och i min egenskap av ordförande för en regional naturpark är jag mycket uppmärksam på olika åtgärder när det gäller att bevara naturområden, särskilt skogsområden. De är nödvändiga, bland annat för att förebygga klimatförändringar. Vi skall emellertid inte betrakta skogsområdena enbart som Europas lunga. De är inte bara grönområden utan också en icke försumbar källa till ekonomisk, social och turistmässig verksamhet.
På gemenskapsnivå är det nödvändigt att ställa de olika erfarenheter som tillämpas i medlemsstaterna för att främja informationsutbyte i relation till varandra, och inrätta ett effektivt system för benchmarking. Vi får aldrig glömma bort att förvaltningen av detta arv på bästa sätt sker och kommer att ske nära fältet. Det är anledningen till att övervakningen av skogen inte enbart skall skötas av Europeiska unionen. Subsidiaritetsprincipen är grundläggande och det handlar nästan om ett befogenhetsområde som delas mellan unionen och medlemsstaterna, unionen och de lokala myndigheterna, unionen och dess aktörer på fältet som är företrädda inom den europeiska rådgivande kommittén ?Trä och kork? och inom den permanenta skogskommittén.
Det är unionens uppgift att tillsammans med medlemsstaterna fastställa de stora riktlinjerna för åtgärderna, de huvudsakliga målsättningarna, och planera för lämpliga finansieringssystem för att uppnå dessa. Rådet måste ta sitt ansvar här. Kommissionen föreslår att åtgärderna för ersättning i anslutning till skogsbränder skall utökas. Jag instämmer fullständigt i denna viktiga åtgärd, men jag kräver även en förstärkning av forskningen för att studera orsakerna till dessa bränder. Ersättning får inte vara den enda målsättningen för förvaltningen på lång sikt. Inom ramen för bevarandet av våra skogsområden är det viktigt att medvetandegöra allmänheten, eftersom skogen framför allt tillhör medborgarna och det är vi ledamöter i Europaparlamentet som måste företräda medborgarna. Det är anledningen till att jag anser att skogen absolut måste höra till medbeslutandeförfarandet.

Myller (PSE).
Herr talman! Det är viktigt att vi sköter om Europas skogar. Att förbinda sig vid en övervakning av biologisk mångfald, klimatförändringar, kolupptagning och mark kräver mångsidiga åtgärder. På det här området finns det mycket man kan sköta gemensamt på EU-nivå. Bland annat kan man utveckla en gemensam databas som utgångspunkt för den ekologiska övervakningen av skogarna, för att få information om skogarnas tillstånd baserad på verkliga fakta. 
När vi utvecklar åtgärderna måste vi dock komma ihåg att skogens betydelse skiljer sig mycket i de olika delarna av Europa. Även skogarna är olika. Därför bör subisdiaritetsprincipen stå som grund när det gäller skogsfrågor. Vi bör inte heller tillsätta nya organ, utan arbetsuppgifterna som ingår i EU:s åtgärdsplan för skogarna bör skötas inom de nuvarande systemen genom att man utnyttjar befintliga övervakningsförfaranden.
Kommissionen och Europeiska miljöbyrån bör vara ansvariga på EU-nivå. Kommissionen bör även idka nära samarbete med den permanenta skogskommittén.
Jag vill tacka föredraganden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, Redondo Jiménez, för att hon i sitt eget arbete har lett kommissionens förslag i den här riktningen, det vill säga hon har i sitt eget arbete satt fokus på subsidiaritetsprincipen. Däremot anser jag det bekymmersamt att föredraganden har inkluderat åtgärderna för bekämpning av skogsbränder i den här förordningen. PSE-gruppen delar föredragandens åsikt att bekämpningen av skogsbränderna utgör en viktig del av det europeiska samarbetet och är en fråga som kräver gemensam solidaritet. Det finns dock olika åsikter om hur detta skall finansieras. I kommissionens inlägg hörde vi att kommissionen i sitt eget förslag har utgått från att man för bekämpningen av skogsbränder stöder sig på utvecklingsfonden för landsbygden.
PSE-gruppen har lagt fram ändringsförslag 47, med vilket man strävar efter att garantera att man likvärdigt beaktar alla verksamhetsområden i den här förordningen. PSE-gruppen stöder inte heller den ökning av anslagen till handlingsplanen Forest Focus som miljöutskottet har godkänt. Vi måste först reda ut vilka åtgärder Europeiska unionen skall ansvara för och vad som å andra sidan är klokare och mera ekonomiskt att göra i samband med befintliga system. Först efter en sådan utredning kan vi besluta om behovet av anslagsökningar. I det här skedet kommer vi att motsätta oss ovannämnda anslagsökning.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot, ledamöter! Jag skulle vilja börja mitt inlägg med ett träffande och lämpligt ordstäv. Det lyder så här: ?Ett folks kultur mäts i dess kärlek till träden?. Jag skulle vilja att folken i Europeiska unionen visade det.
Att tala om träd är att tala om ett av de mest intressanta ekosystemen på planeten Jorden på grund av den rikedom och betydelse den har för hela världen. Den ger oss tjänster av skyddande och produktiv karaktär.
Den europeiska kontinenten som ligger på det norra halvklotet motsvarar detta allmänna schema och har tall- och lövträdsskogar med mycket skilda egenskaper som speglar den regionala biologiska mångfalden och den bioklimatiska rikedomen i det gamla Europa.
Av dessa anledningar måste vi erkänna den betydelse vår kollega Redondos betänkande har i dag för naturen i Europeiska unionen. Jag anser att det beror på flera anledningar. Å ena sidan tar betänkandet allmänt upp de generella insatser som är nödvändiga för att hindra att gemenskapsskogarna förstörs på grund av luftföroreningar och insisterar på att utveckla en särskild politik för att bekämpa skogsbränderna, som är en av de faktorer som hotar skogarnas överlevnad. Å den andra erkänner det specifikt den ekologiska rikedomen i vissa europeiska regioner, som de s.k. yttre randområdena, där specifika skogsekosystem är utmärkande och i vissa fall verkliga växtmuseum. Så är fallet med den region jag kommer från, Kanarieöarna, där man borde inrätta skogsobservatorier i dessa unika skogar på de Makaronesiska öarna, ett av de biogeografiska områden som av Internationella naturvårdsunionen (IUCN) utsetts till en plats med störst biologisk mångfald i Europeiska unionen. Men allt det skulle kunna bli till intet om kommissionen inte beviljar de ekonomiska medel som gör det möjligt att anta de åtgärder som behövs för att uppnå en korrekt europeisk skogspolitik.
Jag gratulerar föredraganden för hennes mottaglighet för skogsproblematiken och för hennes mod att försvara gemenskapsskogarna.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det är viktigt att i denna debatt komma ihåg betydelsen av de åtgärder som bedrivs enligt förordning (EEG) nr 2158/92 om skydd av gemenskapens skogar mot bränder eftersom denna kompletterande åtgärd bidragit till och stärkt vissa projekt som syftar till att via åtgärder för att bekämpa orsakerna förebygga skogsbränder som utgör ett verkligt gissel för olika regioner, framför allt i Portugal.
Mellan 1992 och 2002 finansierades nära 800 nationella projekt och 18 program i sex länder; Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien och Portugal, till en summa av nära 123,6 miljoner euro, vilket visar hur viktig denna förordning är. Med hänsyn till effektiviteten och budgetgenomförandet av programmet som alltid har haft bristande resurser, är det viktigt att behålla skogsskyddsåtgärderna (både när det gäller föroreningar och bränder) i samma förordning, för att därigenom följa upp tidigare åtaganden, vilka kommer att avskaffas när denna träder i kraft.
Det är viktigt att tänka på att medan föroreningarna i högre grad påverkar norra Europa är skogsbränderna ett gissel i syd, varför kommissionens förslag om uteslutande är meningslöst, framför allt med tanke på att de förebyggande åtgärderna i förordning (EEG) nr 2158/92 innehåller åtgärder som inte skulle täckas av förordningen om landsbygdens utveckling, vilken har andra ändamål när det gäller skogen och skogsbruket trots vad kommissionsledamoten sade.
Att inte omfatta dessa förebyggande åtgärder i denna förordning skulle innebära en minskning av anslagen till att förebygga bränderna och det skulle äventyra en rad pågående projekt där gemenskapens arbete redan har uppvisat mervärde. Därför instämmer jag i de ändringsförslag som föredraganden föreslår och som syftar till att åter ta upp förebyggande åtgärder mot bränder.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kolleger! Även jag vill tacka Encarnación Redondo Jiménez för betänkandet. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder betänkandet fullt ut. Det är mycket positivt att vi äntligen får ett engagemang för skogen på EU-nivå. Liksom föregående talare anser jag att vi måste försöka koncentrera oss mer på biologisk mångfald, klimatförändringar och databasen för övervakning samt att arbetet för att förhindra skogsbränder kanske inte bör stå så starkt i förgrunden. En sak måste vi ha klart för oss: även detta är ett miljökrav och därför bör vi försöka stödja denna viktiga åtgärd. Vi hoppas att betänkandet kan godkännas så snart som möjligt och få brett stöd i parlamentet redan i första behandlingen så att vi snarast möjligt kan påbörja genomförandet av programmet och se till att medlemsstaterna förfogar över medel för att äntligen genomföra programmet konkret.
Det är första gången jag inte behöver hela talartiden, för jag tror att vi är överens om att det handlar om att tillskriva skogen i Europa större betydelse, att se den som en mycket viktig naturlig miljö för oss alla, slå fast att klimatförändringarna absolut måste observeras och att kommissionens initiativ på området biologisk mångfald måste utvidgas ännu mer. Därför stöder vi betänkandet fullt ut och hoppas att medlemsstaterna snarast möjligt kan påbörja arbetet. Ännu en gång, tack till alla som har bidragit.

Piscarreta (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! År efter år är de portugisiska skogarna ett tyst offer för de allt vanligare, intensivare och förödande skogsbränderna. Varje sommar återkommer detta nationella gissel och drar med sig dramatiska konsekvenser i olika aspekter: ekonomiska, ekologiska, sociala och humana. Skogarna brinner och ödeläggs undan för undan.
En hållbar förvaltning av skogarna blir allt svårare och alltmer teknisk. Förutom bränderna är skogen utsatt för andra färskare hot från luftföroreningar och från klimatförändringen. Det är alltid bra att påminna och medvetandegöra kollegerna om vikten av skogarna och deras resurser. Det räcker därför med att säga att de utgör nära 40 procent av unionens territorium, en procentsats som kommer att öka när utvidgningsprocessen väl är genomförd.
Det är därför med stor tillfredsställelse jag tar emot programmet Forest Focus, ett gemenskapsinitiativ som bidrar till försvaret och värderingen av de portugisiska skogarna och i hela gemenskapen. Europeiska unionens politik går perfekt att kombinera med ett samarbete för uppgiftsinsamling och erfarenhets- och informationsutbyte mellan de olika medlemsstaterna.
Kommissionens initiativ integrerar den gällande lagstiftningsramen för skogsskydd mot bränder och luftföroreningar och inför även en ny gemenskapsmekanism för att övervaka skogarna och miljöns växelverkan på lång sikt. För att ekonomiskt stödja detta program har ett bidrag fastställts till den fleråriga ekonomiska ramen under perioden 2003-2008 med ett belopp på 67 miljoner euro.
Stöd är faktiskt nyckelordet för detta förslag. Därför stöder jag övertygat föredragande Encarnación Redondo Jiménez då jag anser att det är viktigt att behålla de specifika förebyggande åtgärderna mot bränder och för landsbygdens utveckling.
Jag instämmer också i att detta förslag måste omfatta de åtaganden som har gjorts i konventionen om klimatförändringar, i vilken anges att skogen tar upp växthusgaserna. Slutligen måste jag beklaga att kommissionens förslag missbrukar subsidiaritetsprincipen och ger en passiv roll till medlemsstaterna fast det är i deras egna skogar skadorna inträffar. Ännu allvarligare är det att kommissionens förslag inte tar upp förebyggande åtgärder mot skogsbränder vilka tidigare finansierades genom förordning (EEG) nr 2158/92. Jag stöder därför alla ändringsförslag till förslaget som syftar till en större medverkan från medlemsstaterna.

Savary (PSE).
Herr talman! Jag instämmer med flertalet av mina kolleger i att förvaltningen av skogen faktiskt är en lokal och nationell fråga, eftersom den skiljer sig så mycket och är av olika slag överallt i Europa. Däremot anser jag att det inte är onormalt att Europa oroar sig över hälsan hos hela det europeiska skogsarvet, eftersom vare sig luftföroreningar, växtskyddsrisker, eventuella naturkatastrofer eller olyckor bryr sig om några gränser. Den bästa lösningen är därför sannolikt den som vår kollega Grossetête förespråkar, nämligen ett medbeslutande, en utveckling mot medbeslutande på skogsområdet.
Bortsett från godkännandet av programmet Forest Focus, anser jag att det skadar en politik som redan var mycket uppskattad och som fungerade mycket bra, jag talar om förordning (EEG) nr 2158/92 som tagits upp av ett antal kolleger. Jag kommer från en region i södra Frankrike där man gör stora ansträngningar när det gäller investeringar och förebyggande av skogsbränder. Vi beklagar mycket det som håller på att hända, detta slags hokuspokus genom vilket Forest Focus man till att börja med stryker en kreditlinje för oss, som skulle ha förvaltats genom medbeslutande för att på nytt nationalisera den för landsbygdsutveckling, när vi inte ens, och Figueiredo sade det nyss, har samma rättsliga grund, vi antagligen inte har samma krediter och dessutom inte kan finansiera samma typ av investeringar. Jag beklagar att man ändrar en politik som fungerar. Det handlade bland annat om säkerhetspolitik. Medan man gör ansträngningar överallt annars i Europa när det gäller sjösäkerhet, flygsäkerhet, järnvägssäkerhet och livsmedelssäkerhet föreslår kommissionen oss i dag att helt enkelt avskaffa en politik för förebyggande och säkerhet när det gäller skogen, som är ett mycket känsligt område för samtliga länder i södra Europa. Jag anser att det är en beklaglig tillbakagång. Om vi en dag får uppleva katastrofer på vår kontinents södra del fruktar jag att befolkningarna kommer att förebrå oss för det.
Vi säger hela tiden att vi vill närma oss folket, att EU skall vara solidariskt, att EU skall stå vid européernas sida. Men inom detta extremt känsliga område, där ett förfarande fungerade mycket bra och var mycket uppskattat, förlorar EU i dag en del av sin synlighet. EU stryker detta förfarande från sin politik och åternationaliserar det i enlighet med en politik för landsbygdsutveckling som är mycket slumpmässig. Det är anledningen till att jag kommer att stödja det utmärkta arbete som utförts av vår kollega Redondo Jiménez och särskilt de ändringsförslag hon lämnat - ändringsförslag 17-21 - samt ändringsförslag 47 från det europeiska socialistpartiet. Jag hoppas, kommissionsledamot, att ni ändrar era ursprungliga uttalanden och förklarar att de inte kommer att stödjas av kommissionen.

Wachtmeister (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka vår kollega Redondo Jiménez för ett gott arbete. För det första vill jag säga att jag inte har någonting emot de delar som berör skogsbränder och luftföroreningar, eftersom det är en gränslös företeelse som berör samtliga länder på samma sätt. Däremot kan vi inte ställa oss bakom den tredje delen, som handlar om gemensam övervakning av den biologiska mångfalden. Varför? Jo, det är nämligen en fråga som endast berör medlemsstaterna, eftersom det inte går att jämföra den biologiska mångfald som finns i norra Skandinavien med den som finns i södra Spanien eller den i den grekiska övärlden med Irlands västkust. Dessutom kan ingen i dag tala om vad som menas med en biologisk mångfald i ett europeiskt perspektiv.
Om man frågar kommissionen vilken gemensam skogspolitik som finns i Europa, får man till svar att det inte finns någon. Om kommissionen då gång på gång skjuter in nya kontrollinstrument, skapas en politik i tysthet, vilket inte kan accepteras. Dessutom gäller denna fråga äganderätt. Om man i politiken skulle bedöma att den biologiska mångfalden på en fastighet eller i ett området är så viktig att den skulle behövas bevaras i framtiden - vissa öar nämndes här alldeles nyss - vem ersätter då den som förlorar sin tillgång? Ersättningsfrågan är i dag en fråga för varje medlemsstat. Var är logiken i hela beslutet?

Sornosa Martínez (PSE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera Redondo till hennes utmärkta betänkande. Jag tror att vi alla här verkligen tycker att det är mycket viktigt att fortsätta att förbättra och kämpa för dessa åtgärder mot de faktorer som bidrar till all förstörelse av skogarna i Europeiska unionen, som skogsbränderna och det sura regnet, till vilka nu kommissionens förslag tillfogas, att kämpa för att förbättra den biologiska mångfalden. Inför den uppenbara förstörelsen av skogarna tror jag att ni borde vara mottagliga för Redondos förslag.
Ett av de områden jag känner bäst till och som jag tror är mycket aktuellt utgörs av de europeiska regionerna i söder som - vilket ni vet - är känsliga för skogsbränder. När det gäller dessa är det viktigt att fortsätta att utveckla och utvidga en särskild politik och det är nödvändigt att bekämpa skogsbränderna.
Medelhavsskogarna, som har en stor variation av strategier för att kämpa mot torkan lider samtidigt av att dessa strategier leder till att de mycket lätt börjar brinna. Det torra, karga, klimatet, olyckorna - avsiktliga eller oavsiktliga - är aspekter på sårbarhet i ett ekosystem under hårt tryck och som är i behov av stort stöd för sitt bevarande.
Därför stöder vi Redondos betänkande och vi ber kommissionen att den skall vara mottaglig för ändringsförslagen och också för det stora flertalet av de inlägg som gjorts ikväll till stöd för Redondos betänkande. Förebyggande och säkerhet är mycket viktiga för att bibehålla alla europeiska skogar, särskilt på grund av de specifika egenskaperna i skogarna i söder. Det är nödvändigt att kommissionen noterar detta och är mottaglig för Redondos betänkande och våra inlägg till försvar för skogen.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, kolleger! Det är inte nödvändigt att tala om skogens betydelse i Europeiska unionen, med 40 procent av dess territorium och med två och en halv miljon sysselsatta, och för att inte tala om dess miljömässiga betydelse, såsom nyligen Kyotoprotokollet angav.
Därför är det svårt att förstå att kommissionens förslag inte tar upp medfinansieringen av de förebyggande åtgärderna mot skogsbränder som förut finansierades av förordning (EEG) nr 2158/92. De södra regionerna i Europeiska unionen är de som löper störst risk för ökenutbredning, vilket redan flera kolleger har nämnt, med ett torrt och hett klimat som är mycket gynnsamt för bränder. Och om man på allvar vill bevara södra Europas skogar är det nödvändigt att planera finansieringen av förebyggande åtgärder mot bränder.
Om rådet inte godkänner parlamentets ändringsförslag med denna inriktning kommer länderna i södra unionen inte att ha några medel att fortsätta de åtgärder som har bedrivits för att förebygga skogsbränderna som genom sin natur inte kan frikopplas från övervakningen och uppföljningen som planeras i resten av förordningen.
Och om skogen inte skulle skyddas mot bränder, så lönar det sig inte, kära kolleger och kommissionsledamot, att tala om biologisk mångfald. För när branden kommer så brinner allt. Det finns varken växter eller djur kvar. Varje år brinner flera tiotals miljarder hektar i Portugal och i andra Medelhavsländer. Parlamentet har visat sin känslighet inför detta gissel och jag hoppas därför att de ändringsförslag som Encarnación Redondo Jiménez har lämnat in kommer att gå igenom.
Om rådet inte kan förstå detta tvivlar vi på dess förmåga att förstå verkligheten i de europeiska skogarna. Jag tackar och gratulerar Encarnación Redondo Jiménez som har väglett oss här på ett mycket bra sätt, kompetent och tålmodigt.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Även jag vill rikta ett tack till föredragande Redondo Jiménez. Principiellt välkomnar jag att två gamla förordningar om skydd av skogen mot miljöföroreningar och bränder sammanfattas i detta nya förslag Forest Focus. Så att även ni skall veta vem som talar, kommissionsledamot: jag kommer från en skogsrörelse, men från ett nordligt land.
Jag betonar mycket tydligt att skogspolitiken principiellt måste förbli en fråga för medlemsstaterna. Jag vill återigen påminna kommissionen om subsidiaritetsprincipen. Kommer Forest Focus att få positiva effekter för skogar och skogsägare, eller är detta bara ännu ett sätt att föda nya skaror av byråkrater? Jag måste få säga att jag som företrädare för en tysk delstat - Nordrhein-Westfalen - har intrycket att man i Bryssel inte alls förstår det europeiska skogsbrukets verklighet.
12 miljoner skogsägare sköter 65 procent av skogsytan inom EU. De har mycket stora problem med lönsamheten av denna gren inom lantbruksnäringen. För två år sedan hölls en konferens om detta i Bryssel. Kommissionsledamot! De unga skogsbrukarna i mina hemtrakter intresserar sig inte längre för skogen och skogsbruket. Äganderätten för skogsbrukarna urholkas bara mer och mer. Hur mycket skall en skogsbrukare egentligen behöva prestera utan finansiella motprestationer och ofta rentav utan socialt erkännande från samhället?
Forest Focus, om vi nu säger ja till systemet, måste omfatta både den ekonomiska och den ekologiska biten. Biologisk mångfald och övervakning är begrepp som låter bra. Men de ger inte skogsbrukarna rätt till ekonomisk ersättning för sitt arbete.
Låt mig avslutningsvis säga följande. Det är inte de som ständigt diskuterar skogen som vårdar och sköter naturen! Jag skall säga er att om vi inte lyckas göra hela skogsbruket mer lönsamt för lantbruket, då kommer ungdomarna i mina hemtrakter att stryka flagg. Redan nu undviker de att reparera skadorna av stormen och säger: det är en lyx jag inte har råd med. Låt oss inte kräva bara mer och mer av dem! Låt oss hjälpa till att hålla luften ren! Men låt oss då också se till att skapa kompensationsåtgärder så att de kan gödsla, kalka jorden osv.! Det behövs äntligen en röst från det praktiska arbetet, det räcker inte med de tomma ord som verkligen tär på mitt tålamod denna sena kväll!
(Applåder)

Nielson
Herr talman! Först och främst vill jag avsluta mina kommentarer angående ändringsförslagen. Jag är glad över att kunna säga att kommissionen i princip eller delvis stöder 31 av ändringsförslagen helt och hållet. De ändringsförslag som kommissionen inte kan stödja är: ändringsförslagen 1, 3, 8-11, 14, 21, 31, 35, 40-42, 45, 46 och 48-49. 
Beträffande diskussionen om den finansiella frågan rörande 5 miljoner euro, kan jag meddela att den budgetpost som är avsedd för förordningarna om atmosfäriska föroreningar och skogsbränder även omfattar EFICS. De tillgängliga medlen för EFICS har aldrig utnyttjats och medlemsstaterna har tidigare aldrig ansträngt sig för att använda bestämmelserna i denna förordning.
Förslaget utgår ifrån ett belopp av 16 miljoner euro. Detta belopp motsvarar de tillgängliga resurserna för 2001, då överföringen av ansvaret för de två förordningarna mellan generaldirektoraten för jordbruk och miljö hade fullbordats. Beloppet har nu omfördelats mellan Forest Focus, - 13 miljoner euro - och EFICS, - 3 miljoner euro -, för att täcka behovet av skogsövervakning.
Eftersom budgeten och bestämmelserna för landsbygdsutveckling omfattar åtgärder för att förebygga skogsbränder, ansåg man det inte vara nödvändigt att överföra ytterligare medel till förordningen om landsbygdsutveckling. Denna typ av överföring kan inte skapa garantier för att de tillgängliga resurserna inte tillerkänns endast de medlemsstater som tidigare har mottagit stöd inom ramen för förordningen om brandförebyggande åtgärder. Jag har lyssnat noga till de åsikter som har framförts under debatten, men jag måste stå fast vid mina tidigare kommentarer om kommissionens åsikt i dessa frågor.

Redondo Jiménez (PPE-DE)
Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för de förklaringar han gett oss men ni måste förstå att med det paket av ändringsförslag kommissionen avvisar... I morgon kommer detta parlament att rösta om betänkandet och därefter kommer vi att fortsätta att arbeta för att någon gång nå en gemensam ståndpunkt som kan antas i denna kammare.
Kommissionsledamot! Det är långt kvar och jag tror att det nu är kommissionen som måste anstränga sig. Ni har precis sagt att brandförebyggande redan ingår. Kommissionsledamot, jag frågar då var? Vi har redan diskuterat det många gånger och frågan om EFIS är en fråga som fortsätter att beaktas och som inte har många argument. Nu har vi just sett att kommissionen blivit utan argument. Den borde reflektera, och vi borde alla reflektera, för att finna en gemensam ståndpunkt som är bra för skogarna i Europa. Vi har här sett att det är nödvändigt och denna kammare stöder det.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Folias (PPE-DE)
Skogarna utgör ett miljömässigt, ekonomiskt och nationellt kapital av oskattbart värde, men de är också ett hälsokapital för hela världen, för hela Europa, för vart och ett av länderna. Det är som ett sådant kapital skogarna måste behandlas av kommissionen och av de nationella regeringarna, om vi inte vill bli fattigare för varje år som går.
Därför anser jag att det ?Forest Focus? som kommissionen föreslår är en satsning i rätt riktning. Jag måste dock påpeka att det aktuella förslaget inte innehåller de åtgärder för att förebygga bränder som ingick i förordning (EEG) nr 2158/92 men som inte tagits med i förordning (EG) nr 1257/99. Detta skapar en motsägelsefull situation: vi kommer alltså att få större anslag för att följa skogarnas utveckling och mindre anslag för att förebygga skogsbränder. Om man inte kan förebygga bränderna, vad är det då för mening med att följa skogarnas utveckling? Därför föreslår jag att man skall fortsätta med och öka finansieringen av förebyggande åtgärder.
Det krävs samarbete mellan grannländer för att på ett effektivare sätt förebygga och hantera bränder, för bränderna känner inte till några gränser utan går mycket ofta över dem.
För att möjliggöra genomförandet av ett ambitiöst program bör den föreslagna summan på 52 000 000 euro för perioden 2003-2006 höjas till 67 000 000 euro, samtidigt som man räknar med motsvarande ökning av summan efter utvidgningen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0020/2003) av Sandbæk för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om stöd för strategier och åtgärder avseende reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna (KOM(2002) 120 - C5-0114/2002 - 2002/0052(COD)).

Nielson
Jag vill tacka föredraganden Sandbæk för hennes ansträngningar att uppnå ett antagande under den första behandlingen. Vårt förslag till förordning om stöd för strategier och åtgärder avseende reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna utgör ett mycket viktigt bidrag för förbättrad hälsa och för att uppnå utvecklingsmålen för det nya årtusendet.
Låt mig underbygga detta budskap genom att delge er några kalla fakta: mödradödligheten i Afrika har varit relativt konstant under de senaste tio åren och drabbar i stor utsträckning de fattigaste kvinnorna. I vissa länder, till exempel Malawi, ökar mödradödligheten. Jag anser att detta är oacceptabelt och vi européer måste visa vårt engagemang för att förbättra denna situation.
Denna förordning tar itu med de oacceptabelt höga döds- och sjukdomstalen hos kvinnor på så sätt att den skapar möjligheter att genomföra de principer och den politik som antogs genom åtgärdsprogrammet från den internationella konferens om befolkning och utveckling som hölls i Kairo 1994 och de nyckelåtgärder som antogs fem år senare.
Huvudprinciperna är: människors grundläggande rätt att skydda sin reproduktiva och sexuella hälsa, rätten till allmän tillgång till vård, tjänster och produkter samt rätten att fritt besluta om antal barn och hur tätt barnen skall komma.
Det finns ett behov av att genom denna förordning finansiera innovativa åtgärder som är kostnadseffektiva och kan kopieras på andra områden eller utvidgas med andra medel. Målet är att utveckla lokala partnerskap med de olika aktörerna och, där så är lämpligt, bidra till lokala eller globala initiativ.

Sandbæk (EDD)
Först och främst vill jag tacka de två skuggföredragande, Martens och Sauquillo, för deras utmärkta samarbete. Jag vill även tacka kommissionen, rådet och sekretariatet. 
Denna förordning ersätter en tidigare förordning som löpte ut i december i fjol. Det var nödvändigt att försöka få denna förordning antagen under första behandlingen. Detta hade inte varit möjligt utan ett samarbete från samtliga dessa aktörer. Av samma anledning behöver man anta endast de ändringsförslag som dessa aktörer har enats om. Som kommissionsledamot Nielson sade är detta en mycket viktig förordning. Varje minut blir 380 kvinnor gravida. Av dessa dör en kvinna. Etthundranittio kvinnor blir oönskat gravida, 110 kvinnor drabbas av ett graviditetsrelaterat problem och 40 kvinnor låter utföra osäkra aborter.
Graviditet och barnafödande är de främsta döds- och invaliditetsorsakerna för kvinnor i utvecklingsländerna. Varje år dör 600 000 kvinnor som en direkt följd av graviditet. Uppskattningsvis drabbas mellan 30 och 40 procent av de övriga kvinnorna av allvarliga komplikationer. Detta är skrämmande, särskilt som minst 75 procent av alla dödsfall och skador hade kunnat förhindras med hjälp av grundläggande och billiga reproduktiva sjukvårdsåtgärder.
Det är precis detta som reproduktiv hälsovård och därtill hörande rättigheter handlar om - att rädda kvinnors liv. Denna förordning syftar till att hjälpa kvinnor i utvecklingsländerna att få tillgång till de mest grundläggande tjänsterna - de tjänster vi tar för givna - och att se till att säkra aborter omfattas av dessa tjänster i de fall där aborter är tillåtna.
Det understryks i förordningen att aborter aldrig skall användas som ett preventivmedel. Vidare betonas även att man skall göra allt för att undvika aborter. Det har visat sig att abortfrekvensen omedelbart har sjunkit med 25 procent i de länder där man har infört reproduktiv hälsovård. Så var till exempel fallet i Ryssland.
Det har framförts många anklagelser mot detta betänkande. Det har förekommit felaktig information, förvirrande information, oacceptabel information och vilseledande information, till exempel påståendet att det endast är undervisning om avhållsamhet som har gjort att antalet tonårsgraviditeter har minskat i Förenta staterna, medan det tvärtom har bevisats att det är god sexualupplysning, information och rådgivning som har lett till att antalet graviditeter bland tonåringar har minskat. Det har antytts att denna förordning kan lämna dörren öppen för att använda abort som preventivmedel eller till och med som barnbegränsning. Det har till och med antytts att denna förordning skulle användas för att hålla antalet fattiga nere. Användning av kondom har jämförts med att spela rysk roulette. Det här är bara några exempel på de beskyllningar som har riktats mot denna förordning.
Allt detta är naturligtvis fullständigt osant. Kommissionsledamoten har redan nämnt att detta är en uppföljning till Kairoprogrammet, vilket har undertecknats av alla medlemsstater, och det stämmer. Dessutom har betänkandet blivit mycket balanserat. Man lägger stor tonvikt på utbildning. Man lägger stor tonvikt på rådgivning. Ingen som läser detta betänkande kan tvivla på att aborter aldrig förespråkas. Tvärtom står det att allt skall göras för att undvika aborter, men om en kvinna i ett utvecklingsland blivit oönskat gravid skall hon inte berövas rätten till en säker abort, en rättighet som vi har i den här delen av världen. Vi får inte låta en kvinna i tredje världen dö på grund av att hon blivit oönskat gravid. Det vore omoraliskt. 
Jag har rest mycket i Afrika. Vart jag än har kommit har jag besökt små kliniker för reproduktiv hälsovård och därtill hörande rättigheter. Dessa kliniker är den enda plats dit man kan vända sig för att göra ett hiv/aids-test. När de kommer med sina barn blir de behandlade även mot alla andra typer av sjukdomar: om de har malaria, botas malarian. Det är ytterst viktigt att det finns mottagningar för reproduktiv hälsovård och därtill hörande rättigheter.
Just frågan om hiv/aids är en av anledningarna till att vi har begärt att anslagen skall höjas i förhållande till tidigare förordning. Det är mycket viktigt att en kvinna får möjlighet att testa sig för att kontrollera om hon är hiv-positiv. Det är mycket viktigt att en kvinna kan få rådgivning om hur hon kan skydda sig mot hiv/aids.
Det går inte att bekämpa fattigdom utan sexuell och reproduktiv hälsovård. Jag är mycket glad över att vi har höjt beloppet jämfört med den tidigare förordningen. Jag är mycket glad över att vi nu har tryggat den överenskommelse som så mödosamt uppnåddes under FN-konferensen i Kairo, och som snart kommer att fira sitt tioårsjubileum. Inom kort kommer vi att vara Kairo+10, och därför är detta en mycket betydelsefull signal: här i Europa, här i Europaparlamentet, stöder vi överenskommelsen från Kairo.

Herranz García (PPE-DE)
Herr talman, kommissionsledamot, ledamöter! I egenskap av föredragande av yttrandet från budgetutskottet till detta betänkande måste jag säga att vi lämnade vårt yttrande i juni förra året med nödvändig skyndsamhet för att flerårsprogrammet, som täcker perioden 2003-2006 skulle kunna uppfyllas inom utsatt tidsgräns. Det tjänade dock inget till med tanke på att det uppenbarligen inte har kunnat uppfyllas till de datum vi nu behandlar.
Utan att värdera grunddokumentet, som naturligtvis är en uppgift för utskottet för utveckling och samarbete skulle jag ur budgetsynpunkt vilja säga er att den nya finansiella ramen som föreslagits av kommissionen innebär en ökning med 78 procent i det nya programmet i förhållande till det tidigare som avslutades den 31 december 2002. Det speglar den vikt gemenskapen ger programmet för att förbättra den reproduktiva hälsan hos människor utan tillräckliga ekonomiska medel i utvecklingsländerna.
Den ram vi röstade för i budgetutskottet var den som fanns i kommissionens förslag till budget och som i slutändan antogs i budgeten för 2003. Det går inte att öka den föreslagna summan utan att minska andra politikområden under samma rubrik eftersom finansieringstaket är fastställt och redan täckt.
Nu har den nya arbetsordningen trätt i kraft och i artikel 63a står det: ?Om ansvarigt utskott ändrar några uppgifter i anslagstilldelningen i den berörda rättsakten skall utskottet begära att utskottet med behörighet i budgetfrågor yttrar sig?. Det är ingen struntsak.
Utskottet för utveckling och samarbete har å sin sida ökat summan utan att be om budgetutskottets uppfattning. Samtidigt bestämdes det på budgetutskottets samordnarmöte att man skulle lägga fram ett ändringsförslag till lagstiftningsförslaget för att klargöra frågan och återinföra det inledande ändringsförslaget i mitt betänkande.
Jag är medveten om det arbete som det behöriga utskottet har genomfört för att nå den konsensus för betänkandet som möjliggör ett antagande vid första behandlingen. Jag gratulerar er till det arbetet. Jag är också medveten om den otacksamma roll som budgetutskottet spelar i denna fråga eftersom det omvandlas till slutlig domare för känsliga program, och utslaget grundar sig endast på budgetramen. Jag har redan sagt att jag inte går in på att värdera grunden i betänkandet.
Jag tror att vi måste vara konsekventa med det vi antar i den nya förordningen och att vi bör använda det. Det är det som skiljer oss från en gymnasieförsamling.
Ledamöter! I syfte att nå ett ansvarigt och konsekvent parlamentariskt beteende uppmanar jag er därför att rösta för det ändringsförslag som lagts av budgetutskottet.

Sartori (PPE-DE)
Herr talman! Också vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har haft tillfälle att diskutera denna förordning. Med tanke på att yttrandet gjordes i september förra året, tror jag, hade vi ju för övrigt tid. Det fanns en medvetenhet om vikten att inte lämna ett tomrum mellan att den gamla förordningen upphör att gälla och att en ny antas.
Vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har framför allt velat understryka att de politiska åtgärder som finns i denna förordning måste åtföljas att ett program som bekämpar analfabetismen och främjar skolutbildning, kunskap och kultur, vari ingår grundläggande utbildning om överföringsbara sjukdomar, hygien, hälsa och kvinnors och mäns rättigheter. Vi har lagt stor vikt och tyngd vid denna aspekt, just eftersom vi anser att alla de överenskommelser som vi gör bör åtföljas av krav på strikt respekt för kvinnors och mäns rättigheter och speciellt av ett tydligt krav på en politik för jämställdhet mellan könen, som grundförutsättning för alla politiska insatser som riktar sig mot länderna i fråga.
Vi är säkra på att också frågorna om reproduktiv hälsa intimt sammanhänger med frågorna om fattigdom och underutveckling, och hävdar att de endast kan lösas i samband med dessa. Visst finns det en nödsituation: en nödsituation som vi vill bemöta med framför allt förebyggande åtgärder och stöd vad graviditeter och förlossningar anbelangar, men också med att bekämpa sjukdomar som överförs mellan mor och barn.

Martens (PPE-DE).
Herr talman! Vi behandlar här ett viktigt ämne. Varje år dör hundratusentals kvinnor av komplikationer under eller efter en graviditet och de allra flesta av dessa i utvecklingsländer. Det handlar om ännu större antal om man tar med personer som lider av sexuellt överförbara sjukdomar såsom hiv och aids. Det här programmet handlar om hela skalan av problem. Den nöden vill EU göra något åt.
Programmet är alltså inriktat på behandling och förebyggande av sjukdomar och infektioner, en minskning av antalet dödsfall bland mödrar och förebyggande av aborter. I skälen kan man läsa, jag citerar: ?Inget stöd kommer enligt denna förordning att ges till åtgärder för att uppmuntra sterilisering eller abort eller till otillbörlig testning av preventivmetoder i utvecklingsländer?. Kommissionsledamot Nielson har i en skrivelse försäkrat vårt utskott om att det inte heller ingår i kommissionens politik. Vissa fruktar missbruk av den regleringen men jag kan inte se betänkandet som reklam för abort. Det kanske inte går att ge någon vattentät garanti att det aldrig kommer att ske men det går dock med säkerhet att säga att själva förordningen är inriktad på förebyggande av sexuellt överförbara sjukdomar, förebyggande av oönskade graviditeter och förebyggande av aborter. Det är ett känsligt problem, åsikterna är delade, även inom vår partigrupp och den text som nu åstadkommits är en kompromiss. Den ser inte ut som den skulle ha gjort om vår grupp själv skulle ha skrivit den men vi har dock lyckats hitta en rimlig kompromiss, grundad på de handlingsprogram som alla medlemsstater i Europeiska unionen undertecknade i Kairo.
Om man ser på problemet så är det tydligt att det inte bara går att lösa med betoning av rättigheter, faciliteter och medel. En viktig del har att göra med mentalitet och ansvar och därför är jag glad att vår grupps utgångspunkt fått en mycket bättre plats än tidigare i den text som går till omröstning i morgon och då menar jag mer uppmärksamhet för undervisning, upplysning, rådgivning, personligt ansvar och familjens särskilda roll. Det sägs tydligt att främjande av sterlisering och abort inte kommer i fråga för stöd. Vi har förhandlat för att snabbt komma till en lösning och inte behöva stoppa program i onödan. Det var synd att kommissionen var försenad med sitt förslag så att vi tvingades slutföra alltihop så snabbt. Det gjorde det inte lättare. 
När det gäller budgeten så är jag glad åt de kompromisser som hittats för ändringsförslagen och jag hoppas att de kommer att antas i morgon så att budgetmyndigheten till slut får sista ordet. Jag antar att vi efter den här långa förhandlingsprocessen kan räkna med rådets och kommissionens fullkomliga stöd. Tänk på alla de som vi har haft ett konstruktivt samarbete med.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Till att börja med vill jag gratulera Sandbæk till hennes betänkande, som nått en bred konsensus i en konfliktfylld fråga.
Den reproduktiva hälsan är en av de grundläggande aspekterna för utveckling och drabbar särskilt, men inte bara, utvecklingsländerna. I dessa utgör graviditeter och förlossningar den huvudsakliga orsaken till dödsfall eller invaliditet hos kvinnorna, vilket redan sagts här. Därför stöder den europeiska socialdemokratiska gruppen utan tvivel en aktiv politik från Europeiska unionen i denna fråga, som inte stöter sig med några moraluppfattningar, utan handlar om en tvingande universell etik, mänskliga rättigheter och utveckling. Därför stöder vi den förordning vi i dag diskuterar.
Det är en mycket läglig förordning då Europeiska unionen kan visa sin ståndfasthet, i tider då övriga större givare, som Förenta staterna, trycker på för att man skall ifrågasätta åtagandena från 1994 vid konferensen i Kairo om befolkning och utveckling. Den var ett stort framsteg eftersom denna kongress ändrade den politiska fokuseringen på befolkning som traditionellt hade kretsat kring de demografiska målen, men som sedan dess kretsar kring kvinnors rättigheter. Inte mindre än 179 länder var överens om en handlingsplan med denna nya grund.
Dock har man vid den femte befolkningskonferensen om Asien och Stilla havsområdet som hölls i december i Bangkok velat ta bort alla hänvisningar till rättigheter avseende reproduktion och de tjänster som handlar om reproduktiv hälsa för att bibehålla stödet från Förenta staterna, som nekar finansiering till de organisationer som främjar familjeplanering, inklusive Förenta nationernas befolkningsfond.
I realiteten och för att lugna dem som brukar opponera sig mot rättigheter som har med den reproduktiva hälsan att göra måste man klargöra att familjeplanering, information och tillgång till tjänster för reproduktiv hälsa förebygger aborter och om sådana ändå görs är det bättre att det sker under säkra och hygieniska förhållanden för att undvika de 78 000 årliga dödsfall som orsakas av osäkra aborter.
Detta betänkande och denna förordning handlar inte om aborter utan om Europeiska unionens bidrag till social utveckling, befolkningens tillgång till information, preventivmedel, hälsovård under graviditet och förlossning och en ansvarsfull sexualitet.
Europeiska unionen måste vara generös. Därför kommer den europeiska socialdemokratiska gruppen, inom ramen för långtidsbudgeten och i enlighet med budgetmyndigheten, att göra allt den kan för att öka de fonder som upprätthåller denna förordning.
Vi kommer i morgon att rösta för ändringsförslagen om finansiering och mot alla andra som kan komma att påverka innehållet i betänkandet.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot, kolleger! För det första vill jag tacka Sandbæk så mycket för hennes fantastiska insatser för att försvara en viktig fråga, nämligen kvinnors frihet att själva få bestämma över sin kropp, råda över sin egen kropp kallar vi det i Nederländerna och för att betona vikten av förebyggande och upplysning. Jag skulle gärna vilja ta upp två saker.
För det första en finansiell fråga. Det största problemet är att finanserna har hamnat på efterkälken i ICPD-målen, att 0,7 procent i offentligt utvecklingsbistånd (ODA) inte uppnås och att president Bush genomfört en sänkning. Allt det sammantaget medför att många program inte kan genomföras. Därför, kommissionsledamot, är den finansiella punkten i den här akten av allra största vikt. Jag vill av er veta om ni stöder ändringsförslag 46, det handlar om beloppets storlek men även löftet att budgetmyndigheten måste ge sitt tillstånd. Ännu viktigare: godkänner rådet också det här förslaget? Vi tycker nämligen att det är mycket viktigt att en överenskommelse uppnås vid första behandlingen och det kanske kommer att äventyras genom det här ändringsförslaget.
En annan sak handlar om de aktioner mot abort som utspelar sig i samband med det här ärendet. I Amerika finns det en lobbygrupp som skriker i högan sky för att den här europeiska förordningen just skulle främja aborter. Den skulle stödja den kinesiska politiken med tvångsabort som ett medel mot befolkningstillväxten. Struntprat! Det vill jag offentligt tillbakavisa. Naturligtvis är vi mot det kinesiska handlingssättet, precis som vi alla var emot tvångssteriliseringen av män i Indien på Indira Ghandis tid. Beslutet att göra abort måste fattas fritt av kvinnor men får inte ses som alternativ till riktiga preventivmetoder. När kvinnan fattat det svåra beslutet, och jag kan garantera att det är ett mycket svårt beslut, så måste det också finnas en möjlighet att låta det ske på ett ansvarsfullt sätt så att hon inte behöver ta sin tillflykt till olagliga aborter med ofta ödesdigra konsekvenser. Dessutom överensstämmer förslaget som det ser ut nu med de principer som antogs i Kairo 1994. Jag är nyfiken på ert svar.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Ingen kan längre neka till sambandet mellan fattigdom och avsaknad av rättigheter när det gäller reproduktion och sexualitet. Ingen kan heller bortse från angreppen i vissa länder mot kvinnors rättigheter på området. Kvällens debatt gör det möjligt att snabbt uppdatera frågan och bevilja konsekventa medel till inrättandet av infrastruktur för den mest sårbara delen av befolkningen, till information, elementär folkhälsovård och preventivmedel.
Åtagandena från den internationella konferensen om befolkning och utveckling i Kairo måste bibehållas och uppfyllas. När över tio miljoner barn dör varje år i utvecklingsländerna av sjukdomar som kan botas och fyrtio miljoner aidssjuka och hiv-positiva också lever i utvecklingsländerna är initiativen från Europeiska unionen desto viktigare som den nuvarande situationen också kännetecknas av Förenta staternas försök, vilket lyckligtvis för närvarande misslyckats, att i den handlingsplan som nyligen antogs i Bangkok skriva in, jag citerar, främjande av trohet och kyskhet som det enda sättet att skydda sig mot sexuellt överförbara sjukdomar eller aids.
Denna debatt måste förbli seriös, och jag tackar vår föredragande för ansträngningarna i denna riktning. Ett samhälle som skapar modellen med en s.k. idealfamilj kan bara vara ett moralistiskt och sekteristiskt samhälle där kvinnorna alltid blir de första offren, eftersom deras rättigheter alltför ofta är beroende av männens goda vilja, vare sig de är fäder, äkta män eller bröder. Vilket samhälle tror man att man bygger upp mellan det amerikanska District of Columbia, där man fortfarande lagligt anser sexuella förbindelser utanför äktenskapet som straffbara, och Nigeria, där kvinnorna stenas av samma anledning?
Kvinnans frigörelse och allas utveckling kräver alltså rättigheter och åtgärder. Detta förutsätter att kvinnan har en odiskutabel rätt att fritt förfoga över sin kropp, utan något som helst tvång, och att lika fritt välja tidpunkt för moderskapet. När det gäller rätten till abort återstår den att försvara och till och med att förvärva för samtliga kvinnor, även i Europa. I det sammanhanget skulle jag, efter att ha varnats av kvinno- och feministorganisationer i Polen, vilja uppmärksamma kommissionen och rådet på ett konkret och aktuellt hot. Den polska regeringen skulle i dag kräva att i anslutningsfördraget, som snart skall undertecknas med unionen, få införliva en hänvisning till moral, kultur och främjande av livet som faktiskt skulle legitimera den befintliga restriktiva abortlagstiftningen i Polen. I likhet med 60 procent av befolkningen i detta land som protesterar mot lagen, ansluter jag mig till uppropet mot att skriva in detta uttalande i anslutningsfördraget. Kommissionen och medlemsstaterna skulle då ge en mycket dålig signal till dem, särskilt kvinnorna, som tror på värden som frihet, värdighet och frigörelse i våra europeiska samhällen.
Avslutningsvis måste vi ändra det faktum att medlen för utvecklingsstöd som ägnas åt hälsa och utbildning är så anspråkslösa. Jag stöder därför det belopp som Sandbaek föreslår i sitt betänkande.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Det är egentligen förunderligt att det här i kammaren endast hörs enhällighet i kväll medan så många obskyra krafter bakom skärmarna försöker undergräva en sådan förordning och finansieringen av den. Det har att göra med det faktum att rätten att själv bestämma över den egna personen, den egna fruktbarhets- och fortplantningsförmågan fortfarande inte har accepterats. I vissa kretsar har man tydligen fortfarande inte förstått att man inte kan frånta kvinnor den rätten. Lika litet kan man frånta män den rätten, men det har det under tidernas gång alltid funnits mer förståelse för.
När vi i dag ser på situationen så ser vi att det finns stora skillnader. Om vi ser till Europeiska unionen så kan vi konstatera, och det har det inte sagts något om ännu i dag, att mäns och främst kvinnors önskan att få barn ofta inte kan uppfyllas eftersom det är så svårt att kombinera med ett krävande yrkesliv och ett intensivt liv överhuvudtaget. Hittills har vi inte upplevt det som ett kollektivt problem. Vi vet dock i alla fall att önskan att få barn hos många kvinnor faktiskt ligger högre än det genomsnittliga 1,4 barn per familj som är fallet i till exempel Belgien.
I tredje världen är det snarare tvärtom. Där är kvinnans fruktbarhet naturligtvis en välsignelse men samtidigt är det en förbannelse eftersom antalet barn där ofta är högre än vad man önskar och då minskar möjligheterna att ge de barnen en vettig utbildning. Det har naturligtvis att göra med den fattigdom som dessa kvinnor och barn lever i. Männen också naturligtvis men antalet ensamstående kvinnor som på egen hand måste ta hand om sina barn ökar alltmer. Situationen är mycket allvarlig. Sist hörde jag vid valet i Kenya, i ett av slumområdena i Nairobi av någon som var socialarbetare där, att kvinnorna hade så stora svårigheter att föda upp sina barn att de vägrar att gifta sig eftersom de då får en som slår dem och som de också måste sköta om. Fattigdomen har upplöst familjelivet så till den grad att de säger: vi försöker hellre klara oss på egen hand. De barnen har naturligtvis olika fäder som struntar totalt i kvinnorna och i barnen. Vi inser inte vikten av det här programmet för annars skulle vi ställa alla budgetomsorger åt sidan och anslå mycket mer medel för det här.
Jag talade dock om samhällskonsekvenser. Hos oss i Europeiska unionen och i de rika länderna leder det här till vad vi då kallar åldrandefenomenet, i fattiga länder leder det till överbefolkning och djupare fattigdom som ofta antar strukturella former. Er förordning är dock absolut inte inriktad på de stora samhällsföreteelserna. Det är egentligen grundläggande, den hjälp, det tillträde som kvinnor och män men främst kvinnor faktiskt måste ha för att kunna slippa de fruktansvärda konsekvenserna av oönskade graviditeter, de fruktansvärda konsekvenserna av våldtäkter men även de fruktansvärda konsekvenserna som förekommer i andra samhällen. Jag hörde talas om ett fall där romer-kvinnor steriliseras mot sin vilja när de föder barn. Utan att veta det görs alla dessa kvinnor ofruktsamma. Allt det är naturligtvis en följd av okunskap men främst av djup fattigdom. Därför kommer vi att stödja föredraganden och de som lagt fram ändringsförslag för att bekämpa dem här i världen som genom motstånd försöker misstänkliggöra de förordningar, medel och de personer som ivrar för att främja reproduktiv hälsa. Vi skall göra allt för att se till att de ekonomiska medlen även i framtiden kan höjas och användas på ett bra sätt. Med tanke på spridningen av aids måste vi dock konstatera att alla våra medel just nu är otillräckliga. Lyckligtvis har den officiella politiken nu ändrats men för några år sedan talade man i Kenya inte ens om för mödrar som väntade barn som var smittade med hiv-viruset att de var smittade, man hade nämligen i alla fall inga medel för att göra något åt det. Nu har vi som tur är de medel som kan hindra att den här fruktansvärda sjukdomen överförs från mor till barn. Att 36 miljoner människor måste leva med hiv-viruset och att miljoner människor dör varje år, det måste de som i dag endast bekymrar sig om det ofödda livet och låter det födda livet förgås pränta in i sitt medvetande.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag vill säga några ord för att redogöra för de ändringsförslag som har lagts fram av min grupp och som vi har begärt stöd för i kammaren.
Fyra av ändringsförslagen, av Montfort och Mauro, tar upp den specifika och viktiga frågan om behovet av att inrätta särskilda bestämmelser för att främja en omfattande tillgång till tjänster som sköter om och stöder framtida mödrar i nöd och hjälper dem att föda sina barn.
Det vore svårt att förstå vad vår politik syftade till om man inom ramen för en förordning som omfattar reproduktiv hälsa i utvecklingsländerna inte tog ordentlig hänsyn till moderskap och särskild vård till mödrar i nöd.
Den andra specifika frågan är känslig och måste tas itu med på ett tydligt sätt: tänker Europeiska unionen finansiera aborter över hela världen eller inte? Detta är den viktigaste aspekten i den text vi skall rösta om. Jag vet att vi har olika åsikter i sakfrågan och att lagstiftningen i medlemsstaterna skiljer sig åt. Jag vill inte inleda en debatt som faller utanför unionens behörighet.
Vi kan emellertid inte acceptera att Europeiska unionens medel skall användas för en bedriva en abortorienterad politik. Frågan kräver ytterligare klarlägganden. EU:s officiella politik måste vara klar och tydlig för alla och får inte vara kamouflerad eller dold. Tvetydighet är inte på sin plats i detta sammanhang. Våra ändringsförslag 49 och 53 medför ett förtydligande.
Jag var glad över att höra kommissionsledamot Nielson uttala sig i utskottet den dag betänkandet antogs, och försäkra oss om att det vore felaktigt att påstå att EU försöker att utveckla en abortpolitik och att de som antyder detta är felinformerade eller är ute efter att förvränga verkligheten. Jag vore ännu gladare om jag i kväll på nytt kunde bli försäkrad om detta. Europeiska unionen bör inte främja aborter.
Det finns vissa detaljer som ger anledning till oro. På en av kommissionens officiella webbsidor för utvecklingsområdet definieras till exempel begreppet befolkningen som: ?ett sammanfattande begrepp som numera används för att beskriva frågor som har att göra med demografi och reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter, vilka kan omfatta frågor som till exempel abort?. Detta ger upphov till farhågor. Vem inom kommissionen har antagit en sådan vinklad och snedvriden definition och vilka blir följderna?
Det är ingen hemlighet att en icke-statlig organisation, Marie Stopes International, har samarbetat aktivt med Europaparlamentet i samband med utarbetandet av denna lagstiftning. Jag har här ett meddelande som för några dagar sedan skickades till flera ledamöter i Europaparlamentet, där det står att Marie Stopes har arbetat vid sekretariatet för Europaparlamentets arbetsgrupp för befolkningsfrågor. Även om det är en aning pinsamt borde inte detta föranleda några större problem så snart uppgiften blivit offentlig. Men i en rapport som publicerats av Euro NGOs säger företrädaren för Marie Stopes att hennes organisation är en av de större aktörerna på abortområdet och att de bedriver denna verksamhet i Vietnam och andra länder där abort i vissa fall är förbjudet. Detta väcker stora farhågor. Marie Stopes uppenbart aktiva delaktighet i utarbetandet av denna lagstiftning förstärker behovet av kristallklara klarlägganden både i debatten och i förordningstexten. Detta är vad vi begär i ändringsförslagen 49 och 53.

Belder (EDD).
Sandbaekbetänkandet syftar till att förbättra hälsovården inom området sexualitet och familjeplanering i utvecklingsländerna. Förordningen kommer dock att leda till en sämre situation eftersom stöd för abort inte utesluts. För det första är abort ingen gemenskapsbehörighet. Det står det för långt ifrån utvecklingssamarbetets mål för att vara. Det kan alltså aldrig via den omvägen hamna under gemenskapens befogenheter. Det andra skälet till att abort aldrig får bli en behörighet för gemenskapen har med politikens kompletterande egenskap att göra. Det får inte ersätta medlemsstatspolitiken. Vid stöd till abort skulle det nämligen vara fallet eftersom det är straffbart i en medlemsstat och i flera av kandidatländerna.
Vidare är betänkandet otydligt eftersom det saknas en definition av reproduktiv hälsa. Kan därför Världshälsoorganisationens definition tillämpas? Den omfattar avbrytande av graviditet och därmed abort! Ändringsförslagen 49 och 53 förtjänar ett kraftigt stöd eftersom abort tydligt utesluts. Dessutom är de organisationer som verkställer gemenskapspolitiken inte otvetydiga i sin strävan att minska aborterna. De har nämligen så kallad säker abort som ett av sina mål. Den största potentialen för hälsoförbättring ligger för övrigt inom ett annat område än abort. I betänkandet sägs det att 13 procent av dödsfallen bland mödrar orsakas av så kallade osäkra aborter, som om det skulle finnas något sådant som säkra aborter. Av detta framgår att 87 procent har en annan orsak. Bättre vård under graviditeten och hälsovård i allmänhet skulle alltså minska dödsfallen bland mödrar avsevärt. De 13 procenten som orsakas av så kallade osäkra aborter kan också sjunka genom mer hjälpsam rådgivning till mödrar med oönskad graviditet.
Vidare är budgetdelen av betänkandet obalanserad. Den årliga budgeten på 20 miljoner euro innebär mer än en fördubbling jämfört med utgifterna förra året. Det kommer att ske på bekostnad av andra budgetposter. Av siffror från FN:s befolkningsfond framgår det att människor över hela världen har bättre tillgång till preventivmedel än till rent vatten. Vi gör kort sagt fel prioritering.
Slutligen så sker det i flera afrikanska länder en hoppingivande utveckling med avseende på en minskning av sexuellt överförbara sjukdomar, till följd av upplysning med betoning på trohet inom äktenskapet och avhållsamhet. Känner kommissionen till dessa positiva resultat? Jag ställer den frågan igen eftersom kommissionen inte besvarade den frågan i debatten om svält, handel och den roll som hiv/aids spelar i det sammanhanget. Jag nämner landen Uganda och Zambia. I Sydafrika märker man också en gynnsam effekt. Trohet inom äktenskapet och avhållsamhet ger bättre resultat än den nuvarande sekulära europeiska moralen! Jag inväntar gärna ett svar av kommissionsledamot Nielson.

Montfort (NI).
Herr talman! Sandbæks betänkande om det stöd Europeiska unionen kan ge till reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna har goda avsikter.
Vi europeiska kvinnor har turen att kunna fullfölja en graviditet, få tillgång till information och förena familj och arbete. Hur kan vi acceptera att så många kvinnor upplever svårigheter som vi är förskonade från i Europa? Vi måste emellertid akta oss för att som villkor för stödet ställa upp vår syn på familjeplanering. Det skulle vara absurt att påtvinga dessa kvinnor en modell, nämligen vår. Vi måste absolut hjälpa dem att organisera sitt samhälle och sitt liv som kvinna och mor, utifrån deras traditioner, värderingar och kultur.
Man kan inte heller begränsa frågorna om kvinnors rättigheter till frågor om reproduktion och sexualitet. Dessa kvinnor är sina samhällens pelare. De behöver därför mer utbildning, information och praktik för att till sina barn kunna överföra all den kunskap som gör det möjligt för deras länder att verkligen utvecklas, och där tillgång till hälsa och information har stor plats.
Även om graviditet och förlossning är de huvudsakliga orsakerna till dödsfall eller invaliditet bland kvinnor som lever i utvecklingsländerna och även om sexuellt överförbara sjukdomar är vanligare i dessa länder är det definitivt inte genom att avskaffa graviditeten som vi kommer att lösa dessa problem. Man måste behandla orsakerna och inte bara konsekvenserna, genom tillgång till information, som jag sade, och genom tillgång till läkemedel, särskilt generiska, som vi sade i måndags kväll, så att inte vård blir en lyx för de industrialiserade länderna.
Fru föredragande! Ni säger att abort aldrig kommer att bli ett preventivmedel. För att övertyga oss om det skulle er text ha behövt vara mer precis. Man skulle ha behövt stödja de ändringsförslag jag lämnade i utskottet och som just lade fram ett alternativ till abort, nämligen en mottagning för de kvinnor som väljer moderskapet trots livets svårigheter. Jag tackar min kollega Ribeiro som övertog mina ändringsförslag, eftersom reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter alltid kommer att vara förbundna med vars och ens frihet och ansvar. Jag önskar därför att dessa kvinnor kan utöva sitt ansvar i full frihet och utan påtryckningar från vår västliga modell.

Corrie (PPE-DE).
Herr talman! Reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter är en mycket viktig fråga för utvecklingsländerna där så mycket kan göras för att minska omfattningen av mödradödlighet och de sjukdomar som olagliga aborter medför.
Behovet av hälsovård är oerhört stort men som denna bunt med e-postmeddelanden visar är det också ett mycket känsligt ämne som måste behandlas med respekt av personer på båda ändarna av åsiktsskalan. Jag vill därför börja med att tacka fru Sandbæk för de långa förhandlingar hon har fört, först med rådet och kommissionen, och sedan med samordnarna, de politiska grupperna i Europaparlamentet.
I frågor så känsliga som dessa kommer ingen att bli fullständigt nöjd med resultaten. Trots de starka känslor jag hyser för denna fråga är det min fasta övertygelse att den kompromiss som uppnåddes i utskottet för utveckling och samarbete utgör ett paket som kan godtas här i kammaren.
Jag vet att det finns ett problem med de budgetmässiga aspekterna av detta betänkande, men jag hoppas att de ändringsförslag som har presenterats kan godtas, så att det blir en klar majoritet för detta betänkande vid den första behandlingen. Det vore en tragedi för de sjuka kvinnorna i utvecklingsländerna om detta betänkande på något sätt skulle försenas på grund av budgetmässiga formaliteter. Fakta talar sitt tydliga språk. Åtminstone 75 procent av all mödradödlighet kunde och borde förhindras med hjälp av reproduktiv mödravård. Reproduktiv hälsovård omfattar inom ramen för detta betänkande alla de områden som har att göra med reproduktion och därmed förknippade sjukdomar såsom hiv/aids.
Genom långsiktiga investeringar i utrustning, tjänster och passande rådgivning för reproduktiv hälsovård kan man göra stora framsteg mot att förhindra oönskade graviditeter och att åtminstone i viss utsträckning kontrollera spridningen av sexuellt överförbara sjukdomar. Jag hoppas verkligen att de ärade ledamöterna i denna kammare kommer att stödja detta betänkande.
(Applåder)

Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera Sandbæk till hennes arbete och för det andra vill jag visa min indignation över och kritisera den klappjakt de ledamöter som från början stöttat detta betänkande ännu en gång utsatts för. 
Under de senaste dagarna har vi åter genomlidit - på samma sätt som under hanteringen i utskottet och också då Van Lanckers betänkande hanterades i kammaren - en blockering av våra e-postboxar med meddelanden vars innehåll alltid varit hotande, aggressivt eller fyllt med förolämpningar och också alltid, utan undantag, utan argument eller en djupare analys av betänkandets innehåll, vilket de hävdar enbart syftar till att framtvinga massiva steriliseringar. Jag läser ordagrant en bit ur ett av de meddelanden jag fått: ?Om Europeiska unionen antar detta betänkande kommer den att omvandlas till en av de största främjarna av abort och dödskulturen. Att anta betänkandet skulle också innebära att åta sig att förinta de fattiga?.
Att påstå att detta parlament vill utplåna de fattiga leder till - åtminstone för mig - ett totalt avståndstagande till sådana inställningar och uttryck av spydigheter som syftar till att dölja en total brist på argument. De grupper som anklagar oss och som påstår sig vara för liv, som tar skydd bakom sina religiösa övertygelser, är just de som dömer de fattiga kvinnorna till sjukdom eller död på grund av deras reproduktiva förmåga.
För att ta upp den verkliga innebörden och betydelsen av antagandet av detta betänkande är det nödvändigt att framhäva avgörande frågor. Å ena sidan betydelsen av kvinnorna som huvudsakliga hälsofrämjare och å den andra sidan bekräftandet -som redan sagts - att det inte finns en social utveckling utan ett hälsosamt samhälle och att kvinnors hälsa har en direkt koppling till deras reproduktiva förmåga.
För närvarande är 20 procent av världens befolkning i sin reproduktiva fas och därför är det av avgörande vikt att information om sexualitet och reproduktiv förmåga finns tillgänglig för att just underlätta att denna befolkning skyddar sig mot oönskade graviditeter och sexuellt överförbara sjukdomar. Genom att ignorera kvinnors reproduktiva rättigheter och neka dem möjligheten att välja dömer man dem, deras familjer och de samhällen de lever i till sjukdom och fattigdom. Vi kan inte förbigå att hälsan utan tvivel är den avgörande beståndsdelen i kampen mot fattigdomen, en kamp som Europeiska unionen försvarar och till vilken vi har förpliktelser.
Nämnda förpliktelser - som världssamfundet åtagit sig sedan många år tillbaka - bör stärkas nu då vi står inför en sänkning av de medel som anslagits för den sexuella och reproduktiva hälsan av några regeringar som ställer sig bakom en falsk och skenhelig moral att främja liv. Man kan inte vara för livet och neka kvinnorna i de minst utvecklade länderna deras rätt till information och kontroll över sin sexualitet och sin reproduktiva förmåga. I utvecklingsländerna ligger den kvinnliga dödlighet som har med graviditeter och förlossningar att göra 33 gånger högre än i de industrialiserade länderna.
Tjänster för den reproduktiva hälsan innefattas i de indikatorer som valts för att bedöma millenniets utvecklingsmål. Förbättringar i den reproduktiva hälsan leder till lägre fertilitet och en minskning av beroendet. Dålig hälsa leder till hög fertilitet och till att familjerna lever i fattigdom.
År 2015 kommer det att finnas 742 miljoner människor som är i behov av hälsotjänster eller -varor för den sexuella och reproduktiva hälsan. Kontrollen av sexualiteten är en rättighet för kvinnorna, men det är bara i de rika länderna som den erkänns. De sjukdomar och sviter kvinnorna i de fattiga länderna drabbas av har som huvudsaklig orsak deras fortplantningsförmåga. Kvinnors hälsa är en grundläggande del i att nå framsteg i utvecklingen i de fattiga länderna.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Detta är precis en fråga av större betydelse. Och just förhållandet mellan fattigdom och låga utvecklingsnivåer och sexuell hälsa och fortplantning är djup och förpliktar till åtgärder som gör det möjligt att stoppa eller åtminstone hejda dagens mycket oroande situationer på detta område och som tyvärr tenderar att öka.
Därför är detta förslag till förordning så viktigt och likaså Ulla Margrethe Sandbaeks betänkande. Det är viktigt att här betona föredragandens ansträngningar att förbättra betänkandet och att nå en kompromiss redan under första behandlingen, vilket har gjort det möjligt att nå en bred enhällighet för de förslag vi behandlar i dag. Ansträngningar som går att uppskatta så mycket mer på grund av de skamliga misstankar och nerslagna försök att bevilja orättfärdiga förslag till de riktlinjer det handlar om. Som väl är har föredraganden, de politiska grupperna, övriga berörda utskott, även kommissionsledamoten Poul Nielson och alla som arbetat med denna fråga kunnat koncentrera sig på det viktiga och jag är säker på att kammaren kommer att följa samma väg.
Och det viktiga består i att flera internationella konferenser om befolkning och utveckling erkänner och förstår att tillgången till tjänster för sexuell hälsa och fortplantning utgör ett viktigt element i kampen för utveckling och mot fattigdom och för att förebygga överförbara sjukdomar som aids. Och i detta sammanhang kan vi inte undvika det faktum att graviditeten och förlossningen är huvudskäl till dödsfall och till funktionshinder för kvinnor i mindre utvecklade länder. Man får inte heller glömma att en viktig del av de som dör i samband med moderskapet i dessa länder är intimt förknippade med aborter som utförs under bristfälliga villkor. Vi står inför ostridiga fakta av enormt allvar och det är bråttom att få stopp på dem med lämpliga åtgärder som de som nu på ett ansvarsfullt sätt föreslås.
Därför är det också nödvändigt med medel och dessa har hittills varit klart otillräckliga. Det är därför viktigt att göra ansträngningar och Europeiska unionen bör vara banbrytande på detta område. Därför anser jag också att det är nödvändigt att parlamentet inom ramen för sin behörighet och sitt ansvar, och i en anda av enhällighet och balans, godkänner det föreslagna beloppet för detta mål.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Vi är alla djupt bekymrade över kvinnornas svåra situation i utvecklingsländerna. Många av dem ställs inför allvarliga problem såsom svält, sjukdomar och krig. Jag stöder helhjärtat Europeiska unionens satsningar för att förbättra de hälsomässiga och sanitära förhållandena för kvinnor i dessa länder.
Runtom i utvecklingsländerna, i synnerhet i de fattigaste länderna, dör hundratals kvinnor i barnsäng på grund av att hälsovårdssystemen i dessa länder inte har råd med riktig medicinsk vård och tillbörliga hälsovårdstjänster. Därför är det så viktigt att Europeiska unionen hjälper till att förbättra hälsovårdsinrättningarna i dessa länder.
Jag vill ta till protokollet att jag helt och fullt stöder den överenskommelse som uppnåddes under Kairokonferensen om befolkning och utveckling 1994, och som sedan uppdaterades 1999. Kairoöverenskommelsen slår fast att man inte skall främja aborter som en metod för barnsbegränsning, och att endast enskilda länder har rätt att anta abortlagstiftning. Jag är mycket nöjd över att detta förslag till förordning om sexuella och reproduktiva rättigheter helt och hållet rättar sig efter de krav som man enades om i Kairoöverenskommelsen. Jag kommer att följa denna lagstiftning mycket noggrant för att se till att den ligger fullständigt i linje med bestämmelserna i Kairoöverenskommelsen.
Jag är medveten om att den irländska regeringen håller ett vaksamt öga på villkoren i detta förslag. Jag vill även på tydligast möjliga sätt förklara mitt engagemang för att värna om barnens och de ännu oföddas rättigheter. Europeiska unionen har över huvud taget ingen behörighet vad gäller abortfrågor, utan detta område är med rätta de enskilda medlemsstaternas exklusiva behörighet. Det finns inga möjligheter att inom ramen för detta betänkande föreslå en ändring av detta rättsläge.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans ord, och även fru Sandbæk för hennes välformulerade definition av varför det är så viktigt och brådskande att vi behandlar denna förordning i morgon.
Enligt en uppskattning från WHO kan 88-98 procent av dödsfallen bland mödrar i samband med graviditet och förlossning undvikas om kvinnorna får tillgång till riktig reproduktiv och obstetrisk hälsovård. Under mitt besök i Rwanda nyligen fick jag höra att det dör 2 000 kvinnor per 100 000 förlossningar. I mitt eget land, Förenade kungariket, är motsvarande siffra sju.
Barnsängsdödligheten fortsätter att stiga i utvecklingsländerna. Kvinnor dör till följd av blödningar, infektioner, högt blodtryck och värkrubbningar. En annan dödsorsak är osäkra aborter. Den senaste talaren nämnde regeringars rätt att välja. Jag vill betona att även de kvinnor som befinner sig i denna typ av situation har rätt att välja. Om kvinnor i mitt eget land har denna rättighet, vill jag göra gällande att även en kvinna som på grund av olika omständigheter önskar göra detta val, skall ha rätt att göra det. Tillhandahållande av reproduktiv hälsovård är ingen eufemism för möjligheten att göra abort. Kvinnor har rätt till tillförlitlig information och personlig rådgivning.
Vi måste till varje pris undvika att hamna i debatter som endast handlar om att vi är en spegelbild av Förenta staternas inrikespolitik. Sanningen är att om vi inte röstar igenom detta förslag i morgon, kommer det inte att skapas någon budgetpost. Vi kommer att göra oss skyldiga till att vända ryggen till ett blodbad på mödrar likt det som pågår i utvecklingsländerna. Är det en sådan signal vi vill skicka från Europaparlamentet till de lidande kvinnorna i utvecklingsländerna?
Därför måste Europeiska unionen, och jag betonar att detta även gäller regeringarna i Södern, trappa upp sina insatser beträffande barnsängsdödlighet, hiv, reproduktiv hälsa och preventivmedel. Nord och syd måste samarbeta i frågor som gäller allt ifrån de landsstrategidokument vi utarbetar tillsammans med utvecklingsländerna till att prioritera könsfrågor och frågor som rör reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter.
Avslutningsvis vill jag säga att det är mycket viktigt att vi betraktar könsfrågor och reproduktiva rättigheter som övergripande frågor. Vi måste ägna mer resurser och uppmärksamhet åt att skapa garantier för att kvinnor kan föda sina barn på ett säkert sätt och att de har rätt att fritt välja om, när och hur ofta de önskar göra det.
(Applåder från vänster)

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Motiveringen i detta betänkande utgör underförstått en verklig anklagelse mot den nuvarande ekonomiska och sociala ordningen, såsom den återspeglas inom området reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter. Det är faktiskt upprörande att graviditet och förlossning hör till de huvudsakliga döds- och invaliditetsorsakerna hos kvinnor som lever i utvecklingsländer. Av de 600 000 dödsfall som sker till följd av graviditet berör 99 procent utvecklingsländer, vilket är en fruktansvärd siffra där det finns anledning att lägga till de 50 miljoner kvinnor som får allvarliga komplikationer.
Det är lika upprörande att konstatera att aids, och mer allmänt sexuellt överförbara infektioner, i betydligt större utsträckning drabbar de fattiga länderna än de rika. Förslagen som lämnats för att bemöta situationen förefaller därför mycket futtiga. De brister som konstaterats beror inte bara på de blygsamma summor som planeras för att inrätta en hälsopolitik för de fattiga länderna. Vad som är ännu allvarligare är oförmågan att ge sig på läkemedelstrusterna som, för att bevara sina vinster, till och med vänder sig emot idén att sälja generiska läkemedel. Den diktatur som industri- och finanskoncernerna utövar över samhället, och som är outhärdlig inom det sociala livets alla områden, får dramatiska konsekvenser inom alla områden som rör människors hälsa och fysiska integritet. Inför denna diktatur illustrerar samtliga förslag hur oförmögna EU-institutionerna är, så snart det handlar om ett område som berör människors liv.
Vi kommer emellertid att rösta för ändringsförslagen som kan leda till en viss förbättring eller som åtminstone bekräftar några mänskliga principer, inbegripet rätten till preventivmedel och abort.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Ett samhälle som kallar sig civiliserat och som står för försvaret av de mänskliga rättigheterna kan inte som en oundviklig realitet acceptera de höga talen av mödra- och barnadödlighet i utvecklingsländerna och så många kvinnors lidande.
Inom ramen för en global politik för att bekämpa fattigdomen bör de aspekter som har att göra med den sexuella och reproduktiva hälsan särskilt uppmärksammas. Det behövs ett förslag till förordning i linje med det vi diskuterar. Det är underförstått att då vi talar om rätten till sexuell och reproduktiv hälsa talar vi om rätten att ha tillgång till hälsotjänster som säkerställer en riskfri graviditet och förlossning, både för mamman och för barnet.
Vi talar om rätten att få information och rådgivning om metoder för familjeplanering som är säker och acceptabel för alla, rätten till utbildning som lär ut att leva med sexualiteten på ett ansvarsfullt sätt och att kämpa mot sexuellt överförbara sjukdomar, särskilt aids.
Denna förordning bör inte i något fall - och så ser jag det - öppna dörrarna för att utföra aborter i utvecklingsländerna, och det beror inte på vare sig religiösa eller moraliska skäl och inte heller på grund av sekterism. Det handlar om att prioritera rätten till liv, särskilt de minst skyddade varelsernas liv eftersom denna rätt står över alla andra och utgör grunden för den princip alla andra bygger på.
Därför är det just inom ramen för kampen mot fattigdomen mycket viktigt att gemenskapen uppfyller förpliktelsen att genomföra insatser på området sexuell och reproduktiv hälsa i den riktning som Sandbæks betänkande föreslår. Dessa insatser är instrument som syftar till att drastiskt minska mödra- och barnadödligheten och i konsekvens med det, behovet av aborter. De är också instrument som syftar till att skydda rätten till liv och hälsa. Kommissionsledamot, jag hoppas att ni delar detta synsätt.
(Applåder)

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag lyckönskar fru Sandbæk och även kommissionsledamot Nielson till hans tydliga politiska vägval i denna fråga. Hans mycket betydelsefulla beslut att ersätta finansieringen genom UNFPA som Bush-regeringen så orätt drog tillbaka är ett kännemärke för hans utomordentliga meriter som kommissionsledamot med ansvar för utvecklingsfrågor.
Europeiska unionen och Europaparlamentet har denna vecka varit föremål för en fundamentalt vilseledande lobbyverksamhet och publicitet med anledning av syftet med denna förordning. Ett exempel är detta e-brev från en av mina väljare i Cambridge där vi anklagas för att ?förpliktiga EU:s medlemsstater att finansiera aborter?, och som påbröd förekommer även beteckningar som ?galet?, ?irrationellt? och ?politiskt korrekt?.
Som kolleger av alla schatteringar har klargjort, omfattar förordningen Kairoöverenskommelsen som uttryckligen förbjuder aborter som en metod för barnbegränsning. Dessa människor, som tråkigt nog har fått draghjälp av vissa personer i kammaren i kväll, vill istället förhindra en god reproduktiv hälsa för kvinnorna i utvecklingsländerna, där 600 000 kvinnor årligen fortfarande dör av orsaker som är fullt möjliga att förebygga. Dessa åtgärder är dessutom absolut nödvändiga för att stoppa spridningen av hiv/aids, som för närvarande tar livet av 8 000 personer varje dag.
Det handlar om att rädda liv, inte om att förlora liv.
Såväl män som kvinnor måste ta ansvar för sin sexuella hälsa. För mig som man var detta anledningen till att jag i egenskap av budgetföredragande gjorde gemensam sak med andra män och kvinnor i kammaren för att detta år begära mer pengar för programmet för reproduktiv hälsa. Man måste komma ihåg att 160 ledamöter omöjliggjorde en kvalificerad majoritet och därmed gick 6 miljoner euro förlorade. Denna summa hade kunnat hjälpa 2 miljoner kvinnor runtom i världen att få en säker graviditet och förlossning. Jag hoppas att vi i morgon kommer att kunna återställa denna finansiering, under förutsättning att våra kolleger i budgetutskottet samtycker.
Min partner väntar vårt andra barn i april. Jag hoppas och ber att det blir en säker förlossning, med vetskapen om att vi i Europa har tillgång till bästa möjliga medicinska utrustning, utbildad personal och en hälsovård som minimerar riskerna för mamma och barn. Jag har svårt att förstå varför inte alla mammor överallt i världen har rätt till samma skydd.
Därför kommer jag att rösta för förslaget att jag uppmanar andra att göra detsamma.
(Applåder)

Liese (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag stöder kommissionens och Ulla Margrethe Sandbæks förslag att Europeiska unionen skall engagera sig mer på områden som födelsekontroll, kamp mot sexuellt överförbara sjukdomar och förbättring av den sexuella hälsovården i utvecklingsländerna.
Under en tid arbetade jag själv som läkare i Guatemala, ett fattigt utvecklingsland, och jag kunde konstatera hur nödvändigt detta bistånd är. Under hela diskussionen har jag framför mig sett en av de patienter jag då behandlade och som fick sitt åttonde barn vid 24 års ålder. Jag menar att det är vår plikt att upplysa dessa kvinnor om att det finns möjlighet till födelsekontroll. Det är också vår plikt att öka tillgängligheten av t.ex. kondomer.
Jag vill påminna kommissionsledamoten om att kollegan Schmid från den socialdemokratiska gruppen redan för flera år sedan lade fram ett förslag om att starta en kondomfabrik i Afrika för att på så sätt ha möjlighet att erbjuda kondomer billigt på platsen. Jag vill be kommissionsledamoten att återigen titta på detta.
Jag menar också att skydd mot graviditet och födelsekontroll inte är en fråga som enbart kvinnorna skall engagera sig i. Jag menar att vi ytterligare bör stödja de initiativ som finns inom vetenskapen när det gäller preventivmedel för män. Det finns ett internationellt konsortium som har lämnar in en förfrågan till det sjätte ramprogrammet för forskning. Tyvärr har kommissionen ännu inte tagit hänsyn till förfrågan. Jag menar dock att detta är mycket viktigt eftersom många kvinnor inte tål p-piller av olika hälsoskäl. Därför måste det finnas alternativ. Männen kan inte alltid stå i bakgrunden.
Dock menar jag att vi mycket noga måste skilja abortfrågan från frågan om födelsekontroll och andra frågor som behandlas på området. Abort är helt naturligt en mycket känslig fråga. Jag menar att det vore olyckligt om Europeiska unionen avsätter de små medel som över huvud taget står till vårt förfogande för att stödja människorna i utvecklingsländerna just på ett sådant område.
Jag var under fem år medlem i utskottet för utveckling och samarbete. Ständigt och jämt hörde jag kommissionen säga: ?Det finns för lite pengar.? Många projekt som de icke-statliga organisationerna kom till oss med och som inte alls var kontroversiella och som vi alla sade att vi ville stödja, avslogs av kommissionen därför att det inte fanns pengar. Därför skulle jag önska att vi i betänkandet hade varit tydligare med att säga att vi stöder många olika saker, vilket det ju inte råder något tvivel om i parlamentet, men att vi inte stöder abort. Jag menar att ändringsförslag 53 innehåller en mycket lämplig formulering av detta.
Det är glädjande att betänkandet fokuserar på att förhindra oönskade graviditeter och att ge kvinnor konkret hjälp. Jag vill särskilt tacka Maria Martens för det stora engagemanget. Dock hade jag önskat - och kanske är det möjligt i morgon - att vi varit lite mer konkreta för att verkligen kunna stödja programmet och betänkandet med bred enighet.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag är glad över att Scallon är på plats i kammaren i kväll och att hon står på talarlistan. Jag vill höra henne be kammaren om ursäkt för de plumpa lögner hon uttalade om detta betänkande i irländska media: påståenden om att 50 miljoner euro togs från irländska fiskare för att främja aborter i världen, påståenden om att de irländska skattebetalarnas pengar kommer att användas för att främja aborter runtom i världen. Detta är plumpa lögner som borde tas tillbaka. Fru Scallon är i kväll skyldig oss en ursäkt för att hon har farit med dessa osanningar.
Jag är för valfrihet. Jag anser att det är varje man och kvinnas ansvar att välja hur många barn de vill ha och hur tätt barnen skall komma. Det är ingenting som jag eller Scallon skall fatta beslut om. Detta är upp till varje enskild individ att bestämma. Om jag skulle träffa på en gravid kvinna som höll på att drunkna, skulle jag inte fråga henne om hon var gravid eller abortförespråkare, eller om hon kunde tänka sig att göra abort, innan jag kastade räddningslinan till henne. Detta år kommer 600 000 kvinnor att dö. Dessa kvinnor har troligen andra barn eller åtminstone släktingar och fästmän eller män som vill att de skall leva. Man ber oss nu att förneka dem rätten att leva.
Tyvärr räcker pengarna från detta program inte till för att rädda dem alla, men vi har åtminstone rätten och skyldigheten att ge dem det vi föreslår att vi skall ge dem istället för att låtsas att vi räddar liv genom att motsätta oss detta program.
Scallons och president Bushs ståndpunkter bygger på hjärtlösa teologiska hårklyverier som inte har någonting att göra med livet. Vi i denna kammare borde göra vår röst hörd i denna fråga och klart och tydligt säga att vi är ?för livet? och ?för en överlevnad? av de 600 000 kvinnor som dör varje år.
(Applåder från vänster)

Scallon (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka alla de som har arbetat så hårt för att försöka uppnå en god kompromiss. Det är möjligt att åsikterna går isär i denna kammare, men ingen bör tvivla på uppriktigheten hos alla de som eftersträvar bästa möjliga hjälp till kvinnorna i de fattigaste länderna.
Liksom har framgått klart och tydligt av kvällens inlägg, finns det emellertid ett stort problem: vissa definitioner i denna förordning är inte tillräckligt tydliga. Det ligger i allas intresse att förtydliga innebörden av formuleringarna i denna förordning som är så viktig och nödvändig för vården av kvinnor och för mödrar och deras barn.
Om vi skall kunna göra detta efter bästa förmåga borde vi framför allt stödja ändringsförslag 53. Det finns ingen motsägelse i den formulering som föreslås i detta ändringsförslag. Formuleringen stämmer överens med den överenskomna kompromissen och kommissionens och rådets utlåtande.
Europaparlamentet har vid många tillfällen röstat igenom just denna skrivning. Det skyddar utan tvekan den irländska konstitutionens ställning och stöder den irländska regeringen, samtidigt som den lugnar anslutningsländernas politiska företrädare och de ledare för de minst utvecklade länderna som har kontaktat olika företrädare för de europeiska institutionerna för att uttrycka sin djupa oro över tolkningsmöjligheterna av vissa begrepp i denna förordning.
Som vi alla vet har Europeiska unionen ingen rättslig behörighet att fatta beslut om eller finansiera aborter i medlemsstaterna. Det finns heller ingen rättslig behörighet att göra detta i världens fattigaste länder, men detta innebär inte att man förvägrar kvinnorna bästa möjliga läkarvård för att förhindra dödlighet och sjukdomar i samband med graviditet och förlossning. Detta stöder jag helhjärtat.
Det finns ingen motsägelse i den formulering som föreslås i detta ändringsförslag. Formuleringen kommer att avlägsna alla tvivel angående Europaparlamentets, kommissionens och rådets avsikter. Av dessa skäl ber jag högaktningsfullt om ert stöd för ändringsförslag 53.

Nielson
Herr talman! Jag är övertygad om att parlamentet genom att stödja denna förordning, såsom överenskommits i utskottet för utveckling och samarbete, kommer att göra det möjligt för oss att finansiera kampanjer och organ som syftar till att nå de internationella utvecklingsmålen, öka kvinnors självbestämmande och att minska spädbarns-, barna- och mödradödligheten. 
De ändringsförslag som antogs av utskottet för utveckling och samarbete har fått ett omfattande stöd och förtydligar texten i förordningen utan att ändra på dess huvudsakliga mål. Kommissionen välkomnar dessa ändringsförslag.
Beträffande ändringsförslagen 46 och 47 om förslaget till finansiering kan jag för kommissionens räkning inte göra några formella åtaganden i kväll, eftersom de övergripande diskussionerna om fördelningen av budgetanslagen ännu inte är avslutad. Men min bedömning är att detta inte borde föranleda en andra behandling. Jag är säker på att vi kommer att finna en lösning.
(Applåder)
De nya ändringsförslag som har lagts fram i plenarsammanträdet, ändringsförslagen 48, 49, 50, 51, 52 och 53 - medför en ändring av förordningens fokus och innehåll och kan inte godtas av kommissionen.
Ribeiro e Castro och några andra har påpekat att lagarna skiljer sig åt mellan medlemsstaterna och de nämnde även något om Europeiska unionens behörighet i dessa frågor. Vad gäller dessa frågor har vi fast mark under fötterna. Denna diskussion gäller utvecklingspolitik och våra förslag ligger helt i linje med de internationella överenskommelserna. Det är själva syftet med förordningen. Jag vill varna för att ge denna diskussion ett helt annat innehåll.
Ribeiro e Castro sade att ändringsförslag 49 avser ett förtydligande. Jag håller inte med om det. Förslaget medför en ändring av sakinnehållet. Visserligen hålls detta möte i fullt dagsljus, men jag menar ändå att det är tillräckligt ljust för att komma med följande kommentar.
I den föreliggande texten skall genom denna förordning inget stöd ges till incitament för att främja sterilisering eller aborter. Ändringsförslag 49 lyder: ?inget stöd skall genom denna förordning ges till sterilisering eller aborter, inte heller till...?. Detta är inget förtydligande. Detta är en ändring av sakinnehållet. Saker och ting skall kallas vid deras rätta namn.
Som svar på några av de övriga kommentarerna från Ribeiro e Castro, vill jag varna för att sprida citat som är mycket svåra att kontrollera. Denna debatt har redan en för stor dos av denna typ av innehåll.
Ett starkt skäl till att hålla fast vid det som utskottet för utveckling och samarbete har enats om är, som yttrats av Corrie och andra vars åsikt jag delar, att det återspeglar samförståndet från Kairo - varken mer eller mindre. Till Ó Neachtain kan jag säga att jag delar hans iakttagelser. De är som sagt till form och fakta en exakt återgivning av detta ärende.
Allt annat än det som nu framträder som den allmänna meningen i utskottet för utveckling och samarbete utgör en oacceptabel avvikelse från Kairoöverenskommelsen. Jag förordar att vi fortsätter på den inslagna vägen. Under den internationella diskussion som har förts om dessa frågor under de senaste åren, har vi flera gånger konstaterat att alla försök eller förslag som har syftat till att ändra Kairoöverenskommelsen i någon riktning har varit fruktlösa. Det är ett annat gott skäl för Europaparlamentet och Europeiska unionen att fortsätta på den inslagna vägen. Jag hoppas att vi kommer att fortsätta på den inslagna vägen i detta ärende.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag måste försvara min heder. Jag anser inte att kommissionsledamoten förolämpade mig, ej heller tror jag att det var hans avsikt att förolämpa mig. Men eftersom det är många som läser protokollet, och eftersom han nämnde de citat jag anförde, vill jag påpeka att jag inte kunde läsa upp allt jag hade önskat på grund av den begränsade talartid vi har till vårt förfogande.
Jag vill ta till protokollet att jag gärna skickar kommissionsledamoten de dokument ur vilka jag citerade under mitt anförande. På så vis ges kommissionen den möjlighet som jag av naturliga skäl inte hade under plenarsammanträdet, nämligen att läsa dem i sin helhet.

Nielson
Det anser jag absolut vara godtagbart, men det viktigaste är inte huruvida Ribeiro e Castro använde sig av riktiga citat. Frågan är om innehållet i det som citerades stämmer. Jag varnade nyss för att många inlägg i den här debatten manar till stor skepsis. Så löd min välmenande varning.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Gemelli (PPE-DE)
Sandbaeks, Martens och Ferrers arbete kan ses som tillfredsställande i förhållande till de disparata utgångspunkterna.
Vi borde alltid sträva efter att formulera texter som prioriterar respekten för mänskliga rättigheter och människans okränkbarhet, självbestämmande och ansvar. Således skulle den våldsamma metoden abort vara utesluten som instrument för storskalig planering. I en förordning som syftar till att främja hälsa kan man inte säga emot sig själv och angripa livet, individens främsta tillgång sedan befruktningen.
En annan generell synpunkt gäller hur länderna förhåller sig till dessa instrument och att de överensstämmer med det ansvar för att försvara livet som varje stat, varje gemenskap och varje individ måste känna. Regeringarna i utvecklingsländerna måste tillsammans med givarländerna verka för information, kunskap, lämpliga instrument och personligt ansvarstagande för att frigöra befolkningen från underutvecklingens okunskap, tabun, vidskepelse och ålderdomliga metoder.
Min sista synpunkt gäller frågan om kvinnans underkastelse under mannen. Under det tredje årtusendet måste kulturen med styrkehierarkier definitivt försvinna i hela världen. Det tredje årtusendet kännetecknas av en informations- och kunskapskultur och då måste det finnas förutsättningar för en fri konfrontation mellan intellekten. Kvinnan måste konfronteras med mannen utan att det finns någon könsdiskriminering längre.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0026/2003) av Harbour för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Översyn av strategin för den inre marknaden 2002 - Att uppfylla löftena (KOM(2002) 171 - C5-0283/2002 - 2002/2143(COS))

Harbour (PPE-DE)
Herr talman! Det är ett stort nöje för mig att få tillfälle att presentera mitt betänkande, även om det är andra kvällen i rad som jag tar till orda i den sista debatten för dagen. På mina kolleger i utskottets vägnar hoppas jag att vi kan be parlamentets tjänsteenheter att ge den inre marknaden en mer framskjuten plats i framtiden.
Som ni sade i ert inledningsanförande handlar mitt betänkande om kommissionens strategidokument, Att uppfylla löftena. Detta kommer i stort sett att vara ämnet för mitt anförande. Men för protokollet vill jag säga att jag har ägnat mig åt att läsa en veritabel kaskad av andra dokument som kommissionsledamoten har skickat oss under de senaste månaderna. Dessutom har jag ägnat mig åt den andra tvåårsrapporten om ömsesidigt erkännande, situationen på den inre marknaden för tjänster och den elfte resultattavlan för inre marknaden - ett mycket färgstarkt dokument som jag är övertygad om att alla har läst.
Innan jag går in på själva betänkandet vill jag säga att det är en glädje för mig att ha efterträtt min mycket goda vän Palacio som utskottets föredragande av strategin för den inre marknaden. Hon var en fantastisk ordförande för vårt utskott och gjorde så mycket för att kämpa för den inre marknaden. Nu har hon klättrat vidare och blivit Spaniens utrikesminister.
Genom ett lyckligt sammanträffande hade jag nöjet att arbeta med detta betänkande vid en tidpunkt då den inre marknadens firade sitt tioårsjubileum. Vi hade glädjen att hälsa kommissionsledamot Bolkestein och Benson, ordförande i konkurrensrådet, välkomna till parlamentet i november 2002. Jag vill tacka dem båda för att de under denna tid har främjat den inre marknaden på ett entusiastiskt sätt. Bolkestein bad oss i sitt anförande att utarbeta ett ambitiöst och kraftfullt betänkande. Jag tror att jag har lyckats med det, men det hade inte varit möjligt utan ett stort stöd från mina kolleger. I morgon kommer ni att märka att jag är övertygad om att betänkandet får kammarens överväldigande stöd. Jag vill särskilt tacka skuggföredraganden, McCarthy, som har bidragit med många värdefulla åsikter som jag har tagit med. Jag vill även tacka min kollega och den tidigare talmannen Gil-Robles Gil-Delgado som har gjort detsamma. Tack också till föredraganden av yttrandet, David Martin från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Många av hans åsikter har vi införlivat i betänkandet. Jag hoppas att även han känner att vi har gjort hans arbete rättvisa.
Jag är något besviken över att liberalernas bänkar är tomma i kväll. Jag hoppas att deras frånvaro betyder att de är nöjda med det arbete vi har utfört. Men eftersom de tillhör samma politiska familj som er, kommissionsledamot, hoppas jag att ni kommer att fästa deras uppmärksamhet på detta faktum i morgon.
Jag kommer att belysa vissa av frågorna i detta betänkande. Det är ingen slump att detta betänkande kommer nu, inför det ekonomiska toppmötet och efter den debatt vi förde i förmiddags. Vår främsta rekommendation - och kommissionsledamot, vi vill att ni tar med er detta från kammaren när ni beger er till toppmötet så att rådet beaktar detta - är att vi vill att fullbordandet av den inre marknaden står överst på dagordningen under 2003 års ekonomiska toppmöte. Vi vill att ?prestationsgapet? - ett uttryck som ni med rätta använde, kommissionsledamot - skall överbryggas. Vi vill att konkurrensrådet skall ta itu med frågan på ett seriöst sätt och åstadkomma en förändring. Vi vill naturligtvis att de brister som avslöjades på er resultattavla vad gäller medlemsstaternas genomförande av lagstiftning skall åtgärdas. Vi vill dessutom att det vidtas snabbare och mer effektiva åtgärder när reglerna åsidosätts. Som en del av initiativet om bättre reglering vill vi komma till rätta med problem som har att göra med alltför invecklade bestämmelser av alltför ingripande karaktär vad gäller inremarknadslagstiftningen. Vi vill även att man inom ramen för utvärderingsprocessen skall ta hänsyn till förenligheten med den inre marknaden.
Vi anmodar er att snabbt gå vidare med inremarknadsstrategin för tjänster. Det står klart att strategin kommer att bli svår att genomföra, men samtidigt är den oumbärlig. Vid sidan om harmonisering kommer den att innehålla viktiga element om ömsesidigt erkännande. Vi vill att medlemsstaterna uppvisar en mycket mer mogen hållning beträffande användandet av ömsesidigt erkännande vid sidan om andra vapen för att fullborda den inre marknaden. Inom utskottet är vi förfärade över att förordningen om säljfrämjande åtgärder, vilket är en idealisk åtgärd för ömsesidigt erkännande inom den inre marknaden, fortfarande blockeras i rådet. Vi hoppas att ni kommer att föra fram även detta budskap.
Jag vill avsluta med två viktiga kommentarer. För det första hoppas vi att ni, kommissionsledamot, kommer att göra gemensam sak med oss och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och anordna ytterligare ett forum för den inre marknaden innan slutet av 2003, där vi kan fira det faktum att tio nya länder har tillträtt den inre marknaden. Vi vill involvera konsumenter, företag, medlemsstaternas regeringar och kommissionsledamöterna i sökandet efter åtgärder för att få den inre marknaden att fungera bättre.
Avslutningsvis hoppas jag att ni med rådets stöd kan få till stånd ett bestämt uttalande till stöd för fullbordandet av den inre marknaden i samband med dess tioårsjubileum. Vi har varit ambitiösa och kraftfulla. Vi uppmanar nu rådet att anta samma hållning.

Bolkestein
Herr talman! Detta är en mycket viktig fråga - en av de grundvalar på vilka Europeiska unionen vilar.
I november i fjol uppmanade jag parlamentet att komma med nya djärva förslag på hur man kan förbättra den inre marknaden. Harbours betänkande uppfyller kraven mer än väl.
Under tio år med den inre marknaden har det skapats 2,5 miljoner extra arbetstillfällen och 900 miljarder euro i ackumulerat välstånd. Men det är inte nog.
Det finns fortfarande alltför många bromsande hinder. Utvidgningen gör det än mer angeläget att vi gör oss redo. Alla ingenjörer vet att man måste försäkra sig om att grunden är tillräckligt stark om man, som är fallet med utvidgningen, bygger till fler våningsplan.
Därav tonvikten i den kommande strategin för den inre marknaden på medellång sikt för åren 2003-2006. Tonvikten i denna strategi för den inre marknaden på medellång sikt - ett dokument som kommissionen lägger fram under april - kommer att vara ?från grunden?.
Viktigast bland åtgärderna i ?från grunden? är frågan om genomförande och verkställande. Jag välkomnar parlamentets stöd för ett stärkande av kommissionens verkställande befogenheter inom ramen för den framtida regeringskonferensen. I Harbours betänkande uppmanas dessutom kommissionen att beräkna de ekonomiska kostnaderna för förseningar angående införlivande av lagstiftning. Jag inser lockelsen med en sådan övning, men införlivandeunderskottet är ett rörligt mål som återspeglar olika direktiv med olika ekonomisk effekt över tiden. Jag har emellertid bett min personal att se över möjligheterna att genomföra en sådan beräkning och jag återkommer till er i frågan så snart som möjligt.
Det är ännu inte lika enkelt att bedriva handel inom den inre marknaden som inom en medlemsstat. Det finns fortfarande gränser, kanske inte i verkligheten, men helt säkert i inställningen hos de nationella tjänstemän som i många fall ännu inte tänker eller handlar europeiskt. Det kan krävas att vi inrättar bestraffande åtgärder för att få till stånd en beteendeförändring. Som ni kanske vet prioriterar kommissionen utarbetandet av ett förslag till övergripande instrument för att avlägsna hinder på marknaden för tjänster före årets slut. Vi överväger även olika sätt för att underlätta handeln med varor.
Medborgarna och företagen i EU förtjänar mer och bättre information om de rättigheter de har i anslutning till den inre marknaden. Harbours efterlyser i sitt betänkande ett andra forum för den inre marknaden som ett sätt att nå ut till medborgarna. Jag välkomnar tanken på ett andra forum och jag deltar gärna själv, förutsatt att jag får en inbjudan vill säga!
Att avlägsna skattehinder är en annan huvudprioritet. Jag välkomnar parlamentets stöd till kommissionens meddelande om beskattning av personer och personbilar. Ämnet ligger Vatanen varmt om hjärtat och han talade ingående med mig om detta. Jag respekterar den energi med vilken han driver denna fråga. Kommissionen kommer under detta år att lägga fram förslag för att modernisera och förenkla momsreglerna i syfte att minska bördan för företagen, särskilt för de små och medelstora företagen.
Denna lista är inte uttömmande. Vi känner alla till att den inre marknaden omfattar ett otal områden. Vi är fortfarande öppna för förslag. Under de kommande månaderna vill jag samarbeta nära med parlamentet under det att vår strategi tar form.
Jag vill avsluta med att stödja det inledande stycket i Harbours betänkande där man slår fast att den inre marknaden borde stå högst upp på dagordningen under detta års vårtoppmöte. Jag håller fullständigt med Harbour om detta och uppmanar parlamentet att göra allt för att se till att detta blir verklighet.

Martin, David (PSE)
Herr talman! Först och främst vill jag lyckönska Harbour till hans betänkande och tacka honom för att han har arbetat in så många synpunkter från utskottet för ekonomi och valutafrågor. 
Utskottet för ekonomi och valutafrågor delar den uppfattning om situationen på den inre marknaden som kommissionen redogjorde för i sin tredje årsrapport. Vi beklagar liksom kommissionen att endast 50 procent av de målinriktade åtgärderna har uppnåtts under den period som rapporten omfattar. Men vi förkastar kommissionens påstående att rådet och parlamentet är lika skyldiga till detta misslyckande.
Den lista som kommissionen presenterar i sin rapport innehåller åtta exempel där vi har misslyckats med att uppnå målen. I sex av dessa exempel är det uppenbart att skulden ligger hos rådet, medan skulden endast i två fall kan i viss mån läggas på Europaparlamentet. Därför uppmanar vi kommissionen att under vårtoppmötet pressa rådet att presentera tydliga prioriteringar och en tidtabell för att fullgöra sina åtaganden enligt programmet för den inre marknaden.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor välkomnar de fyra rubrikerna för målinriktade åtgärder som återges i översynen: modernisera marknaderna, förbättra näringslivets villkor, möta medborgarnas behov och förbereda utvidgningen. Vad gäller att modernisera marknaderna, välkomnar vi särskilt uppmaningen om att snabbare uppnå målen i handlingsplanen för finansiella tjänster. De finansiella tjänsterna är smörjmedlet i Europas ekonomiska motor och vi delar kommissionens uppfattning att en fullständigt integrerad sektor skulle kunna öka EU:s BNP med mellan 0,5 och 0,7 procent årligen, motsvarande det svindlande beloppet 43 miljoner euro varje år.
Beträffande förbättringen av näringslivets villkor, välkomnar vi särskilt det mål som syftar till att garantera att det i alla medlemsstater skall vara möjligt att etablera privata aktiebolag inom 18 arbetsdagar och till en kostnad av högst 213 euro.
Vad beträffar frågan om att möta medborgarnas behov, välkomnar vi den särskilda tonvikt man lägger på att stimulera fri rörlighet för arbetskraft, särskilt genom införande av ett europeiskt hälsokort och ett förbättrat ömsesidigt erkännande av akademiska examina och yrkeskvalifikationer.
Vad gäller förberedelserna inför utvidgningen anser vi slutligen att det är mycket angeläget att kommissionen tar itu med kandidatländernas administrativa kapacitet för att garantera att de följer inremarknadslagstiftningen.
Som kommissionsledamoten själv sade är skapandet av den inre marknaden och den utveckling som har skett sedan 1992 ett anmärkningsvärt resultat, men samtidigt finns det ingen anledning att vara nöjd. Vi anser att kommissionen har lagt fram en genomförbar tidtabell för de kommande 18 månaderna. Kommissionen kan räkna med stöd från mitt utskott, och helt säkert från hela parlamentet, i arbetet med att uppnå de mål man har presenterat.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! För tredje gången de senaste dagarna diskuterar vi den inre marknadens betydelse. I måndags diskuterade vi konsekvenserna av det ekonomiska toppmötet i Davos och i dag har vi redan debatterat vårtoppmötet. Båda debatterna kretsade kring Lissabonmålen och den inre marknadens framtid, och vi klargjorde därmed hur viktig den inre marknaden är för oss. Både kommissionsledamoten och översynen efter tio år dokumenterade och bevisade fördelarna med den inre marknaden, nämligen vad gäller tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft och därmed även nyttan för alla medborgare på kontinenten. Trots dessa bevisliga fördelar är den inre marknaden ännu inte helt genomförd och uppvisar fortfarande väldigt många svagheter. Det nämndes att 50 procent av målen ännu inte har nåtts och att framstegen bakom målen uteblir samt att 2,1 procent av alla riktlinjer för den inre marknaden ännu inte har genomförts. Därför uppmanar vi kommissionen och rådet att genom sanktioner, samordning och initiativrätten utnyttja alla möjligheter att faktiskt genomföra det som vi gemensamt bekänner oss till. Utan en framgångsrik inre marknad, utan att uppfylla stabilitets- och tillväxtpakten kan vi inte nå de ambitiösa Lissabonmålen.
Både den inre marknaden och stabilitets- och tillväxtpakten är viktiga instrument på vägen mot att uppnå Lissabonmålen till 2010 och för att göra de långsiktigt satta målen trovärdiga. Instrumenten är viktiga för förtroendet bland medborgarna, företagen och dem som arbetar för de europeiska målen.
Motsägelsen mellan söndagstalen på toppmötena och genomförandet här hemma är slående. Därför kräver vi att alla riktlinjer för den inre marknaden genomförs. Vi kräver att kommissionen respekterar samordningen i genomförandet och att initiativrätten förstärks. Detta handlar inte om skuldsättning, utan det handlar om att slå fast delmål på vägen mot det stora slutmålet, och det handlar om ansvar. Detta rör skattepolitiken, det rör de olika delar som fortfarande leder till konkurrenssnedvridning och nya hinder, det rör undersökningarna av effekterna för de små och medelstora företagen på väg mot en storslagen inre marknad. Det rör givetvis även den inre marknaden för finansiella tjänster som ensam skulle innebära 1,1 procents tillväxt, eller 130 miljarder euro, och det rör skapandet av en inre marknad för tjänster. Vi har mycket att göra. Översynen visar att vi är på rätt väg, men vi får inte stanna till eller tappa fart, utan vi måste hitta en ny dynamik. Jag vill tacka föredraganden för hans imponerande sätt att göra oss medvetna om detta och för definitionen av nya mål.

Miller (PSE).
Herr talman! Även jag vill framföra mina lyckönskningar till föredraganden för det arbete han har lagt ned på detta betänkande.
Det är ganska häpnadsväckande att vi under de sena mötena på onsdagskvällarna, som Harbour och jag så ofta har upplevt tillsammans, alltid inleder en diskussion om en av de viktigaste lagstiftningar som Europeiska unionen någonsin har antagit. Men på grund av parlamentets arbetssätt blir det ändå ofta på det sättet.
Det är drygt tio år sedan den inre marknaden trädde i kraft. Under denna tid har det gjorts enorma framsteg på vägen mot att fullborda marknaden. Trots detta återstår det ändå mycket att göra. Ännu finns det hinder kvar - handelshinder. Vi kan konstatera att medlemsstaternas olika skattesystem utnyttjas som handelhinder, oavsett om det gäller indirekta eller direkta skatter. Vi kan även konstatera att medlemsstaternas olika arbetsmarknadslagstiftningar används som handelshinder. Vidare kan vi konstatera att vårt eget misslyckande att enas om gemenskapspatentet utgör ett handelshinder. Skillnaden i detta fall är att vi har lösningen på problemet helt i våra egna händer.
Det är emellertid inte bara fri rörlighet för varor som vi bör ägna uppmärksamhet åt. Det handlar också om fri rörlighet för arbetstagare, fri rörlighet för arbetskraft. Inom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden diskuterar vi för närvarande ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer. Ju snabbare den frågan kan lösas, desto snabbare kommer ytterligare ett handelshinder att vara avlägsnat.
I dagens klimat finns det emellertid ett annat hinder. Hindret är den rädsla och misstänksamhet som utvecklats efter den 11 september, men som sannolikt fanns redan dessförinnan. Detta hinder begränsar den fria rörligheten för arbetstagare. Vi kan inte tillåta att Europa blir en fästning på grund av att vi reser interna murar.
Det var intressant att lyssna till vad kommissionsledamoten hade att säga. Det är emellertid kommissionsledamotens skyldighet att skärskåda varje medlemsstat för att komma fram till i vilken utsträckning länderna förhindrar fullbordandet av den inre marknaden genom att införa motstridiga interna regler, samtidigt som de talar sig varma för dess fördelar. I de flesta fall syftar detta till att erhålla kortsiktiga politiska fördelar.
Vi har en möjlighet att fullborda den inre marknaden. Kommissionsledamot, ni uppmanade detta parlament att utarbeta ett slagkraftigt betänkande och det har vi nu gjort. Vi uppmanar nu er att slutföra arbetet. Vårt stöd har ni.

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! I betänkandet vill man att parlamentet skall ge sitt stöd till kommissionens strategi för den inre marknaden, som syftar till att göra de olika nationella marknaderna enhetliga. Det som oroar föredraganden är skillnaden mellan avsikten att avsluta enandet av marknaden på europeisk nivå och nationalstaternas betänksamhet. Men det som oroar arbetarklassen inom Europeiska unionen är absolut inte detta, utan lavinen av kollektiva uppsägningar. De stora företag som är ansvariga för detta behövde ingen omröstning i Europaparlamentet för att uppnå en enhetlig inställning på detta område.
Dessa kollektiva uppsägningar har gjorts av stora företag som Airlib i Frankrike, eller stora multinationella företag som Daewoo, ACT, Arcelor, Pechiney eller Fiat, som finns i flera europeiska länder och där nuvarande eller tidigare aktieägare gott och väl kan finansiera bibehållandet av sysselsättningen för alla dem som de omvandlar till arbetslösa. Att de stora företagen omstrukturerar är deras sak. Men det som är oacceptabelt och chockerande är att de gör det genom att döma sina arbetstagare till arbetslöshet och fattigdom. Det är aktieägarna som skall betala, inte arbetstagarna. Företagens vinster och aktieägarnas kapital borde i första hand användas för att garantera att arbetstagarna får sysselsättning och lön.

McCarthy (PSE).
Herr talman! Även jag välkomnar Harbours betänkande, även om vi i kväll försöker att infria våra löften vid en tidpunkt då de flesta människor redan ligger nedbäddade i sina sängar. Jag är mycket tacksam gentemot Harbour, inte bara för att han var så storsint i sina kommentarer om mitt arbete med detta betänkande, utan även för att han har inarbetat så många av de talrika kommentarer jag lade fram.
Jag är särskilt tacksam för att han har tagit med mitt initiativ om att anmoda medlemsstaterna att i samband med vårtoppmötet på nytt bekräfta sitt åtagande om att infria löftena om en inre marknad genom att under tioårsjubileet av den inre marknaden underteckna en högtidlig förklaring om detta. Jag hoppas att det grekiska ordförandeskapet och kommissionen kan godta detta initiativ.
Om medlemsstaterna skulle tilldelas något som motsvarar ett terminsbetyg, skulle det inte delas ut några guldstjärnor till mönsterelever. Därför behövs ett sådant initiativ. De skulle snarast få omdömet ?utrymme för förbättringar?. De skulle i själva verket kunna prestera mycket bättre. Resultattavlan för november visar det faktum att vi har misslyckats med att uppnå resultat. Vi sviker företagen genom att inte minska hindren. Vi sviker konsumenterna som inom många sektorer inte kan tillgodogöra sig fördelar i form av ökad valfrihet och billigare produkter. Slutligen halkar vi efter i våra ansträngningar att uppnå målet att år 2010 vara världens mest konkurrenskraftiga ekonomi.
Framtida resultattavlor skall inte bara innehålla beräkningar av fördelarna med inremarknadslagstiftningen, utan bör även, såsom Harbour föreslog, omfatta en översikt över skador som visar de kostnader det medför att inte genomföra lagstiftningen. Kommissionen bör genomföra en noggrann utvärdering av orsakerna till att medlemsstaterna inte genomför lagstiftningen, och bör dessutom slå fast den grundläggande orsaken. Beror det helt enkelt på nationell protektionism? Är det på grund av bekymmer för konsumentskyddet eller på grund av bristfällig administrativ kapacitet i medlemsstaterna som detta sker? Jag håller med om att icke-genomförande bör medföra stränga påföljder och att snabba åtgärder, snäva tidsfrister och effektiva avskräckningsmedel skall gälla i samband med icke-genomförande. Om så inte är fallet, kommissionsledamot, är jag rädd för att vi om tio år återigen kommer att sitta här och tala om behovet av att fullborda den inre marknaden.
Om man kunde förverkliga den inre marknaden för finansiella tjänster i ett slag skulle tillväxten inom EU kunna öka med 1,1 procent. Europas välstånd skulle dessutom växa med 130 miljarder euro och kostnaderna för företagen att anskaffa kapital skulle minska med 0,5 procent. Kommissionsledamot, jag vet att även ni anser att övertagandedirektivet utgör en nyckelkomponent för finansiella tjänster på den inre marknaden. Jag håller med om att vi i parlamentet bör se till att upphöja direktivet till lag så snart som möjligt.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill också höra till dem som gratulerar Harbour till hans betänkande. Det har ett mycket komplett innehåll och har utarbetats med en erkänd vilja att nå konsensus.
Jag har med några ändringsförslag försökt bidra till de grundläggande syftena i betänkandet - som jag samtycker till - eftersom jag tycker att det vore lämpligt att införliva vissa punkter.
Det första, och där håller jag med om det min kollega David Martin just sade å industriutskottets vägnar, är att avvisa kommissionens likställighet mellan parlamentet och rådet, vilket har gjorts med en intelligent formulering av föredraganden. Denna likställighet som utan tvivel varit oövertänkt gäller orsakerna till fördröjningen av vissa normer på den inre marknaden. Som vi säger i vårt land ?varje mast bör bära sitt eget segel?. Vi bör inte alla anklagas för ansvar som är uppdelade.
Den andra aspekten var behovet - som Harbour omedelbart höll med om - att införliva fackföreningarna i det samarbete som planerades och som förutses i betänkandet mellan konsumentorganisationer och företagare. För oss som upprätthåller den politiska doktrinen om en social marknadsekonomi är denna insats från alla sociala faktorer viktig. Jag vill här ta upp vad kommissionsledamoten sagt: Så länge de levande krafterna i det europeiska samhället inte godkänner idén om den inre marknaden kommer alla tänkbara normer och insatser för att genomföra den att vara otillräckliga. Om samhället däremot blir mer rörligt kommer det att vara mycket enklare att uppnå detta mål.
Föredraganden har också på ett positivt sätt tagit till sig min begäran att man skall fästa större uppmärksamhet på hindren för att skapa små företag och de initiativ som är nödvändiga för att komma över dem. Herr talman, jag tror att man kan prata mycket om sysselsättning i de stora företagen men de som verkligen ger sysselsättning i Europeiska unionen, i massiva mängder, är de små och medelstora företagen. Och man måste försöka uppnå att de utan hinder kan införlivas på den inre marknaden, som Karas sagt.
Slutligen vill jag uttrycka mitt erkännande av de framsteg som nåtts tack vare kommissionsledamot Palacios påskyndanden - det måste sägas - av avregleringen, inte frisläppande som det står i den spanska texten med en felstavning, när det gäller gas, elektricitet och lufttransporter. Jag tackar Harbour för införlivandet av dessa punkter samt för det lyckosamma sätt med vilket han införlivat det grundläggande i mitt ändringsförslag 40 i punkt 33. Herr talman, och denna kammares tjänster, jag vill att ni observerar att punkt 33 i den engelska texten inte finns i den spanska texten och det skulle vara lämpligt att införa den också på vårt språk.
Jag kommer således att rösta för detta utmärkta betänkande, som jag åter gratulerar Harbour till. Samtidigt vill jag tacka för hans vänliga ord om vår kollega Palacio, inte kommissionsledamoten, utan hennes syster och utrikesminister, som i så stor grad deltagit i arbetet att genomföra den inre marknaden.

Bolkestein
Herr talman! Tack för att ni ger mig tillfälle att ta till orda på nytt. Jag skall begränsa mitt svar till några huvudpunkter.
Först och främst välkomnar jag det faktum att de som har tagit till orda - eventuellt med ett undantag - har uttalat sitt stöd för Harbours betänkande och dessutom tydligt och eftertryckligt stöder principen om den inre marknaden. Utan stöd från parlamentet skulle kommissionen stå rådlös inför eventuella åtgärder för att vidare främja den inre marknaden. Jag kan försäkra Harbour om att jag skall diskutera saken med mina liberala vänner och framföra vad de har gått miste om i kväll. Harbour kommer säkert ihåg att det liberala inslaget i parlamentet är något mindre än den grupp som han själv företräder. Personligen beklagar jag detta faktum, men så är det bara.
Både Harbour och Martin har talat om Europeiska rådet. Det förekommer att Europeiska rådet i förbigående ber de berörda ministrarna att ta itu med detta ärende och därefter gå vidare med angelägna ärenden. Jag erinrar mig att Europeiska rådet för ungefär ett år sedan sade att kommissionen och ministerrådet måste gripa sig an gemenskapspatentet så snart som möjligt. Ingenting har hänt. Det är inte särskilt meningsfullt att Europeiska rådet uttalar sig i allmänna ordalag. Jag önskar att man i större utsträckning ägnade sig åt de ärenden som är brådskande.
Harbour nämnde även frågan om säljfrämjande åtgärder. Kommissionen kommer att göra sitt bästa för att hjälpa det grekiska ordförandeskapet att enas om en slutsats i detta mycket viktiga ärende. Jag kommer att ta upp frågan med de medlemsstater som fortfarande har problem. Enligt min mening är förslaget förenligt med uppföljningen till grönboken om konsumentskydd, såsom min kollega Byrne och jag vid många tillfällen har påpekat.
Martin talade om ett europeiskt hälsokort. Det kan kanske vara av intresse att veta att kommissionen vidtar vissa åtgärder på hälsoområdet. Frågan gäller medborgare som inte kan erhålla en snabb behandling i sitt eget hemland och därför vill söka vård i utlandet. Europeiska gemenskapernas domstol avkunnade för inte så länge sedan en dom där man slog fast att detta inte bara skall vara tillåtet, utan även att ersättning skall betalas ut till patienten i enlighet med de regler som gäller i hemlandet. Frågan är nu om denna patient måste inhämta ett godkännande från myndigheterna i hemlandet innan han eller hon söker vård i utlandet.
Under förra veckan hölls det ett möte om denna mycket viktiga fråga i den så kallade reflexionsgruppen på hög nivå. Jag och mina kolleger kommissionsledamot Diamantopoulou och kommissionsledamot Byrne närvarade för att försvara principen att detta även har att göra med den inre marknaden, eftersom den fria rörligheten för tjänster även omfattar personer som beger sig utomlands för att söka vård. Därför är detta en aspekt av den inre marknaden som dessutom på ett direkt sätt berör medborgarna. För vad är viktigare för en människa än hennes hälsa?
Detta kan kanske vara av intresse för Martin. Han kan lita på att mina kolleger och jag är fast beslutna om att driva detta ärende, även om vissa medlemsstater inte är överens om detta synsätt. Det är ett hinder.
Angående den fråga som Karas tog upp om olika skattehinder kan jag bara upprepa att kommissionen inte sitter med armarna i kors. Vi utnyttjar överträdelseförfarandet, särskilt om medborgare i en medlemsstat får skattelättnader om de betalar in avgifter till en pensionsfond i den egna medlemsstaten, men inte får det om de betalar avgifter till en pensionsfond i en annan medlemsstat. Detta vore ett uppenbart fall av diskriminering mot den andra medlemsstaten. Kommissionen inledde nyligen en rad överträdelseförfaranden. I ett av ärendena har Europeiska gemenskapernas domstol redan avgjort att detta inte är tillåtet. Kommissionen är fast besluten att vidta åtgärder mot skattemässiga hinder i de fall då dessa påverkar den inre marknaden, dock endast där så är möjligt enligt fördraget. Som ledamöterna säkert är medvetna om krävs det enhällighet på skatteområdet. Det är ytterst svårt att uppnå enhällighet bland 15 medlemsstater. Att uppnå enhällighet bland 25 medlemsstater vore nära nog omöjligt.
Beträffande McCarthys kommentar om resultattavlan vill jag säga att det är otrevligt men samtidigt nödvändigt att fästa medlemsstaternas uppmärksamhet på vad de har att uträtta. Resultattavlan är en form av ?mjuk lagstiftning?, grupptryck eller bästa praxis. Det är inget rättsligt instrument även om det hör samman med frågan om överträdelseförfaranden. Därför är vi fast beslutna att även fortsättningsvis offentliggöra dessa resultattavlor.
Som McCarthy sade måste vi göra vårt allra bästa för att genomföra det vi enades om i Lissabon. Enligt slutsatserna från Lissabon skall det finnas ett mikroekonomiskt program för strukturell anpassning. Det uppnås alltför få konkreta resultat och vi sköter oss inte som vi borde. Det stämmer att hindren oftast dyker upp i rådet. Jag upplyser dem regelbundet om att de måste arbeta snabbare. Detta gäller även övertagandedirektivet som McCarthy och andra har nämnt.
Avslutningsvis håller jag helt och hållet med Gil-Robles Gil-Delgado om att vi borde se till att det inte föreligger några hinder mot att etablera små och medelstora företag. Det tar mycket längre tid att etablera sådana företag i Europa än i Förenta staterna. Om vi menar allvar med att gå om Förenta staterna i fråga om etableringen av små och medelstora företag, måste vi se till att vi handlar på det sätt Gil-Robles Gil-Delgado talade om.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.55.)

