Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Haarder
Herr ordförande! Tillåt mig påpeka att vi är två liberaler som glömde att skriva upp oss i går. Jag ber om ursäkt. Ni kan bekräfta att jag var här.

Ordföranden
Herr Haarder, jag vet att ni var här i går, eftersom ni deltog i presidiets sammanträde och jag hörde er ingripa i debatten flera gånger. Följaktligen diskuterar vi inte detta nu. Jag har antecknat er.

Anttila
Herr ordförande! Jag har ibland roat lyssnat när kolleger anmäler att de har glömt att skriva sitt namn på närvarolistan.I går hände just detta mig själv. När jag kom in i kammaren stod det en väldigt lång kö av människor framför närvarolistan. Jag tänkte att jag skulle skriva upp mig senare. Jag glömde att göra det. Jag deltog dock kl. 16.00 i den liberala gruppens sammanträde och i kvällens sammanträde. Jag hoppas att detta antecknas i protokollet.
(Protokollet justerades.)

Beslut om brådskande förfarande
Spencer
Herr ordförande! Om jag får lov att säga det så är denna anmodan från rådet om tillämpning av brådskande förfarande ganska onödig och oförskämd. Även utifrån sin egen tidsplan vet rådet att det inte behöver några synpunkter från oss förrän sammanträdesperioden i mars. Det känner också mycket väl till att de tio föredragandena i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor kommit halvvägs i sitt arbete med att kommentera dessa partnerskapsavtal.
Detta ärende inbegriper viktiga frågor med parlamentarisk inblandning och en granskning av utvidgningsprocessen men det är en debatt för nästa månad. Denna debatt bör inte tas nu. Jag hoppas att alla kolleger, inklusive de i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, kommer att tycka att denna förfrågan om brådskande förfarande bör behandlas med det avståndstagande den förtjänar och förkasta denna anmodan och ta upp frågan för granskning i nästa månad.
Jag skulle i all vänskaplighet vilja säga till mina kolleger i labourpartiet, att jag förstår att man hyser sympati för en labourregering. Men det gagnar inte detta parlaments trovärdighet om man får intryck av att socialdemokratiska partiets grupp används som viljelös marionett till det brittiska ordförandeskapet. Vi bör förkasta denna anmodan om brådskande förfarande och återkomma till denna fråga nästa månad.

Titley
Herr ordförande! Partnerskapsavtalen utgör en av grundstenarna i den mycket omfattande utvidgningsstrategi som detta parlament med överväldigande majoritet röstat för som en politisk prioritering. Vid toppmötet i Luxemburg bestämdes att alla delar måste vara på plats innan 15 mars om utvidgningen skall kunna fortsätta. Om vi inte röstar för ett brådskande förfarande i dag kommer vi inte att kunna debattera frågan förrän 11 mars, dagen innan Europakonferensen. Under dessa omständigheter, strax innan tidsfristen går ut, är det inte troligt att parlamentet kommer att kunna göra sin röst hörd och, i synnerhet inte att man kommer lyssna på våra synpunkter. Om vi kommer med vår åsikt den här månaden kommer den att gå till rådet klart och tydligt och rådet kommer att få god tid på sig att beakta den
Vi riskerar dessutom att ses som ett hinder för utvidgningen. Vi har frågor som rådet och kommissionen har gjort försök att reda ut, men vi måste akta oss för spela klipska parlamentariska spel som ingen utanför denna kammare kan förstå, vid en tidpunkt då vårt engagemang i den politiskt prioriterade frågan om utvidgningen bör vara klart och entydigt. Detta parlament har inget att vinna på att rösta mot ett brådskande förfarande men allt att förlora politiskt. Jag uppmanar därför parlamentet att rösta för ett brådskande förfarande.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Det är möjligt att ni kommer att förlänga denna debatt till 9.15. Jag skulle emellertid vilja påpeka att det i föredragningslistan står att vi skall rösta 9.15. Klockan har ännu inte hunnit bli 9.15. Eftersom det läggs stor vikt vid att alla ledamöter är närvarande och deltar i omröstningar, är det fel att rösta vid någon annan tidpunkt.

Ordföranden
Herr Kellett-Bowman, formellt har ni absolut rätt. I verkligheten säger föredragningslistan, av misstag, - och jag vill dra tjänstemännens uppmärksamhet till detta så att misstaget inte upprepas - naturligtvis, " kl. 9.0-9.15: meddelande om förteckningen över resolutionsförslag som har lagts fram till debatten om aktuell och brådskande frågor av större vikt (artikel 47)" och " 9.15 till 12.00: omröstning om begäran om brådskande debatt om förslag till rådets förordning..."
Jag måste skjuta upp omröstningen 7 minuter. Detta syftar till att skydda kollegerna så att de vet när de skall rösta. Men jag ställer mig frågan, eftersom jag ser att kammaren är full och följaktligen har kollegerna kommit tidigare, om jag skulle kunna be om parlamentets tillåtelse att påskynda omröstningen och naturligtvis skall jag påpeka för våra tjänstemän att vara mer uppmärksamma nästa gång.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)

Hory
Herr ordförande! Jag vill bara tillämpa de nya regler som införts och meddela att jag inte hade för avsikt att delta i omröstningen.

Ordföranden
Det kommer att noteras, herr Hory.

Pex
Herr ordförande! Till min stora sorg fattas mitt röstkort. Jag kunde således inte delta i röstningen. Skulle ni vilja notera även detta?
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.)

Åtgärdsprogram mot organiserad brottslighet (programmet Falcone)
Orlando
Herr ordförande, mina damer och herrar! Parlamentet skall i dag på morgonen godkänna ett dokument som avslutar en första viktig fas i det europeiska arbetet mot organiserad kriminalitet. Europarådet i Dublin uttryckte i december 1996 klart och tydligt sin beslutsamhet att bekämpa den organiserade brottsligheten i en sammanhängande och samordnad strategi inom Europeiska unionen.
Detta är ett val som innebär en utmaning, som innebär en övergång från en period av rapsodiska ingripanden till en fas av samordnade ingripanden. Den arbetsgrupp på hög nivå som tillsattes för ändamålet utarbetade en plan för gemensam handling, en plan som tillkommit före rådet " Rättvisa och inrikes affärer" som sammanträdde i Luxemburg den 28 april 1997 och som sedan upptogs i samband med det Europeiska rådet i Amsterdam i juni 1997.
Den 20 november 1997 avgav Europaparlamentet ett eget yttrande över vissa viktiga förslag till gemensamma åtgärder och framför allt när det gäller straffbarheten för den som deltar i kriminella organisationer och om inrättandet av en mekanism för att på nationell nivå utvärdera de internationella initiativ som tagits när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. Medan rådet i december 1997 lade fram sitt förslag till åtgärder om denna utvärderingsmekanism, så väntar vi fortfarande på förslaget om att strafflägga deltagande i kriminella organisationer.
Vi står emellertid utan tvivel inför en förstärkning av Europeiska unionens strategi i kampen mot den organiserade brottsligheten och ett erkännande av de ansträngningar som gjorts av vissa länder, framför allt av Italien, under de senaste åren. Programmet, vars föredragande jag har äran av att vara, bär faktiskt domaren Giovanni Falcones namn, mördad av maffian 1992 tillsammans med sin hustru och livvakt, och något av en symbol för kampen mot den organiserade brottsligheten även utanför Italien.
Programmet innehåller förslag om att förstärka det rättsliga och polisiära samarbetet mellan de personer som har ansvaret för kampen mot maffian och att avsätta medel för anpassning, seminarier och operativa projekt, liksom för forskning och utbildning. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor föreslår vissa ändringar i syfte att få med i programmet, förutom institutioner och polismyndigheter, även de personer som har ansvaret för det kulturella klimatet och andra delar av samhällslivet, vilket skulle understryka betydelsen av den kulturella och sociala dimensionen i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Det är viktigt att få med skolorna, universiteten och de icke-statliga organisationerna, men det är också viktigt att få med notarii pblici, advokater och revisorer. Vi anser dock, i de fall där man går utanför institutionerna, att man måste göra det möjligt, även i ekonomiskt hänseende, för lokala myndigheter att delta som en kontroll av verksamheten.
Jag betraktar som särskilt betydelsefullt förslaget från vissa kolleger i gruppen från Partito popolare om ett särskilt stöd och särskilda initiativ i kandidatländerna och att man bekräftar behovet av att inom denna känsliga sektor garantera en harmonisering av lagstiftning och kulturella värderingar bland medlemsstaterna, men även bland de stater som kandiderar på att bli medlemmar i Europeiska unionen.
Låt mig avslutningsvis understryka betydelsen av detta dokument, en betydelse som är konkret men som även är symbolisk, eftersom dokumentet på något sätt tar sin utgångspunkt i de olika positiva erfarenheterna i de enskilda staterna och bland dessa framhålls särskilt erfarenheterna i Italien.
Men jag tror att det som i dag bör understrykas är inte en enstaka erfarenhet i en enstaka medlemsstat utan insikten på europeisk nivå om att vi står inför ett fenomen - maffian och den organiserade brottsligheten - som medför en kamp som vi antingen måste utkämpa tillsammans eller oåterkalleligen förlora.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Tanken att också faktiskt sammanföra de personer som tillsammans arbetar med bekämpandet av den organiserade brottsligheten i Europa, att utbilda dem gemensamt, att låta dem gemensamt samla erfarenheter, är så absolut riktig, ja nödvändig, att jag tillstyrker både detta program och kollegan Orlandos betänkande.
Mot bakgrund av denna grundläggande positiva hållning vill jag dock göra några få kritiska påpekanden om planer av detta slag, och i mindre utsträckning om just detta program. Detta program omfattar en förhållandevis stor krets personer i Europeiska unionen: domare, allmänna åklagare, polistjänstemän, tulltjänstemän etc. Man kan inte vänta sig att man med de knappa resurser som står till buds för detta program skall kunna nå ett nämnvärt antal personer i målgrupperna. Därför handlar det i första hand om att begränsa den tänkbara kretsen av personer och att göra en så riktad satsning av medlen som möjligt.
För det andra handlar det om att inte i alltför hög utsträckning detaljera de möjliga temana. Personligen tvivlar jag på att det vore meningsfullt att med dessa små anslag finansiera något forskningsarbete. Man måste också undvika att till exempel inrymma välmenande möten över veckoslutet i ett sådant program.
För det tredje måste vi tänka på att vi redan har en hel rad program av liknande slag. Här får man inte låta dem överlappa varandra. Vi har till exempel Matthaeus, ett program för tulltjänstemän. Vidare har vi Tax, Grotius, Stop, Eusin osv. Här måste man noggrant se till att dessa program inte överlappar varandra och att inte vissa personer, som har utvecklat en särskild fallenhet för att komma med i programmen, så att säga kommer i flerfaldigt åtnjutande av sådana projekt.
Sedan till finansieringen: Ursprungligen hade man föreslagit att den europeiska samfinansieringen skulle belöpa sig till 80 procent. Budgetutskottet har föreslagit att man låter det bero vid 60 procent. Personligen skulle jag ha föredragit om det alltid finansierades med 50 procent, så att de som vill ta medlen i anspråk själva måste bära en avsevärd del av kostnaden för sådana åtgärder. Med hänsyn till budgetutskottets förslag lät vi det stanna vid 60 procent. En sista punkt: Kontrollen av vad som händer med medlen och vilka framsteg man gör med hjälp av dem måste preciseras mycket skarpare och noggrannare, och till detta måste inte minst vårt budgetkontrollutskott bidra.

Bontempi
Herr ordförande! Låt även mig understryka betydelsen av detta program och den omröstning som skall äga rum inom ramen för en mycket betydande ökning av uppmärksamheten och även av antalet förslag när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. Det namn som programmet bär är Falcone, en domare som blev känd framför allt efter sin död och som mördades i det ögonblick han hade det som svårast, när han var som mest isolerad.
Man måste alltid påminna om att det i kampen mot den organiserade brottsligheten, vid sidan av effektiva polisiära åtgärder, också är mycket viktigt att skapa ett klimat av engagemang och vaksamhet gentemot den organiserade brottsligheten. Ur den synvinkeln måste jag säga att Italien under lång tid har varit isolerat. Vårt land, som verkligen har fått känna på, vilket visades av fallet Falcone, men också av fallet Borsellino och även andra fall, vad den organiserade brottsligheten kan få för effekter, har haft svårt att övertyga även övriga Europa om att detta måste prioriteras. Lyckligtvis kan vi nu konstatera att denna övertygelse finns, även om vi uppenbarligen när det gäller resultaten befinner oss långt ifrån resultat som kan kallas tillfredsställande. Detta gäller till exempel de instrument som har tillkommit och som är mycket viktiga när det gäller den organiserade brottsligheten, men de gemensamma åtgärderna är emellertid hittills otillräckliga!
När vi nu skall godkänna detta program skulle jag vilja påminna rådet och kommissionen om betydelsen av att utnyttja de instrument som står till buds, men inte i full utsträckning, eftersom man inte kan starta alla programmen samtidigt. Det som man har valt skall emellertid tillämpas, eftersom det har betydelse för trovärdigheten för de europeiska åtgärder som äntligen är på väg att bli en gemensam åtgärd, ett gemensamt engagemang gentemot den organiserade brottsligheten.
När det gäller själva programmet vill jag bara understryka det riktiga i de två tillägg som har föreslagits, såväl tillägget från kollegerna inom PPI om att utvidga åtgärderna till att även omfatta kandidatländerna, som det som föreslogs av Orlando, nämligen att utnyttja programmet för att stödja de erfarenheter som man samlar lokalt och som utgår från lokala föreningar och institutioner, för att därigenom kunna skapa det klimat jag talade om tidigare. För ett par månader sedan genomförde den italienska organisationen " Libera" , som har cirka 600 föreningar som medlemmar, en mycket viktig och konstruktiv utfrågning, under vilken vi även fick höra hur mycket utbildning, prevention och opinionsbildning betyder i kampen mot den organiserade brottsligheten när det gäller att skapa de avgörande allianserna i samhället för att staten skall kunna föra en effektiv kamp.

Cederschiöld
Herr ordförande! Den organiserade brottsligheten riktar sig nu aktivt mot Europa. Bekämpar vi den inte kraftigt nu, kommer vi att få göra det med drastiska metoder senare. Handlingsplanen mot organiserad brottslighet visar att medvetenheten om detta allvarliga hot mot Europa är på väg att ta sig konkreta uttryck.
I mitt betänkande om organiserad brottslighet, som behandlades av parlamentet i november förra året, pekade jag ut flera områden inom vilka samarbetet behöver stärkas. Detta är ett av de viktigaste, nämligen praktiskt samarbete över gränserna.
Praktiskt samarbete mot gemensamma mål tenderar efter en tid att visa vilka metoder som är de mest effektiva. De nordiska länderna har ett långt sådant samarbete på det rättsliga området bakom sig. Det har faktiskt lett till, om inte identiska, så dock kompatibla system. Vi har uppnått många av de mål i de tre nordiska länderna i unionen som unionen nu gemensamt försöker att ta fram.
Falcone-programmet är ett viktigt steg på vägen till en successiv samordning av de europeiska straffrättsliga regelverken och åtgärderna. En sådan samordning måste växa underifrån genom praktiskt samarbete. Därför är jag positiv till kommissionens förslag som går ut på utbildning och utbyte mellan domare, åklagare, tulltjänstemän och poliser. Det är viktigt att det är just de direkt berörda yrkeskategorierna som får detta stöd som utgör 10 miljoner ecu under fem år, vilket är en summa som i sammanhanget är ganska beskedlig.
I längden är dagens fördelning av strukturmedlen orimlig och borde därför leda till att också rättslig infrastruktur finge del av de traditionella strukturmedlen.
Jag har synpunkter på några av detaljerna i programmet, bland annat finansieringsmodellen. Kommissionen föreslår att utgifterna skall finansieras med gemensamma medel till 80 procent. Men den sedvanliga principen är ju annars fifty-fifty, dvs. 50 procent av gemenskapen och 50 procent av de deltagande medlemsstaterna. Den modellen har fördelar, eftersom det finansiella ansvaret fördelas och, än viktigare, kontrollen delas och kan då bli starkare. Det är en viktig synpunkt i ett Europa där medborgarna understundom tvivlar på rättfärdigheten och effektiviteten i EU-bidragen. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har dock enats om att gå kommissionen till mötes och föreslå 60 procent från gemensamma medel.
Jag tror att det finns anledning att blicka längre och på sikt förbereda Falcone-programmet också från deltagare, inte bara från ansökarländerna, utan också från länder som dessa länder delar gräns med.
Avslutningsvis är det viktigt att understryka att Falcone-programmet bara är ett av de första initiativen i en rad åtgärder som kommer att behövas för att höja kvaliteten i rättssystemen, men också för att öka förståelsen och samarbetet mellan personal från brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheter i medlemsstater och ansökarländer. Skulle syftet att skapa tillförlitliga rättssystem i alla unionens medlemsstater inte uppfyllas, då kan det leda till att de stora vinster som sannolikt alla inblandande parter kommer att göra på utvidgningen går om intet. Den rättsliga strukturen inom unionen måste bli framgångsrik, vilket förutsätter att vi satsar på detta.

Ordföranden
Jag upprepar för femtioelfte gången mitt påpekande till de politiska grupperna: de kan inte ge sina kolleger talartid i en minut för inlägg i debatten. Det är inte värdigt. Låt oss i stället välja. Låt färre tala, så att de åtminstone har två minuter. Jag accepterar inte att det skall finnas möjlighet att avbryta en talare efter en minut!

Caccavale
Herr ordförande! Tack för detta uttryck av solidaritet gentemot någon som bara skall tala en minut.
Låt mig först av allt tacka Orlando för det engagemang han visat i sitt arbete till åminnelse av en domare. Programmet bär faktiskt samma namn som en domare som blev martyr i kampen mot maffian, mördad på ett barbariskt vis.
Även jag tycker att Falcone-programmet är ett stort framsteg, framför allt när det gäller utbytet av information mellan dem som är verksamma i kampen mot den organiserade brottsligheten, som blir alltmer internationell, som har övervunnit gränser, poliser, domare och annat.
Det är viktigt att de nya länder som vill bli medlemmar i Europeiska unionen kan engageras, men det är också mycket viktigt att övervaka demokratin. Detta sägs tydligt i Falcone-programmet. Det skall finnas en kontroll från Europaparlamentets sida och vi får aldrig glömma principerna om individens frihet, de personliga fri- och rättigheterna, jämlikheten mellan åklagare och försvar, även när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. I annat fall är risken att undantagslagar som används för att bekämpa den organiserade brottsligheten kan bli ordinarie lag och detta skulle uppenbarligen vara ett enormt steg tillbaka när det gäller de europeiska medborgarnas frihet och demokrati.

De Clercq
Herr ordförande! Enligt en Eurobarometer-undersökning anser nästan 70 procent av medborgarna i Europa att beslut avseende drogbekämpning, brottslighet och terrorism hellre borde fattas på europeisk än på nationell nivå. Medborgarna har naturligtvis rätt. Gränsöverskridande problem som terrorism och brottsbekämpning kräver ett globalt, gemensamt tillvägagångssätt med ändamålsenliga och koherenta åtgärder. Falcone-programmet hör självfallet till detta. Det är, som sagt, en av de genomförandeåtgärder som man nu drar i gång för att ge ett konkret innehåll åt handlingsplanen mot den organiserade brottsligheten.
Med anledning av de tragedier som inträffade i mitt land, Belgien, för två år sedan, inrättades en parlamentarisk undersökningskommission vars huvuduppgift är att undersöka vad som gått fel i de olika rättsliga undersökningarna. En av denna undersökningskommissions slutsatser är att den misslyckade justitiepolitiken i Belgien framför allt beror på den bristfälliga organisationen av vår rättsapparat, en skriande brist på samarbete och koordinering mellan de olika polismyndigheterna och det faktum att utbytet av brottsuppgifter mellan rättsliga undersökningsinstanser nästan är lika med noll.
Vi måste då också verkligen undvika att göra samma fel i Europa som i mitt land lett till dessa realiteter. Just därför är detta Falcone-programmet så viktigt. Detta femårsprogram syftar till att bekämpa den organiserade brottsligheten i Europa genom gränsöverskridande utväxling, utbildning och samarbete för de personer som är ansvariga för denna kamp.
Tiden är nu inne för att ge Europeiska unionen de nödvändiga medlen för att kraftfullt agera mot ett av vår tids största problem: garantin för vår säkerhet.

Angelilli
Herr ordförande! Vi kan inte annat än hälsa Falcone-programmet med tillfredsställelse, ett program som, det vill också jag understryka, uppkallats efter en enastående italiensk domare, barbariskt mördad för ett par år sedan. Detta program, i egenskap av gemensam handlingsplan mot den organiserade brottsligheten, utgör framför allt ett viktigt och positivt bidrag till en äkta europeisk integration som, förutom den gemensamma valutan, även bör innehålla en gemensam intern säkerhetspolitik till medborgarnas skydd. Trots detta behövs det i programmet enligt min och andra kolleger mening en strängare och mer konkret definition av mål, tillämpningsområden, rutiner för deltagande och finansiering, för att undvika att initiativ och pengar slösas bort.
För det andra måste man understryka att Falcone-programmets operativa del, för att få önskad effekt, borde inordnas under Europol, framför allt när det gäller narkotikahandeln.
Falcone-programmet skulle, om det tillämpas utan alltför många seminarier och konferenser men med inriktning mot konkreta åtgärder, förnyelse av informationssystem, yrkesutbildning för de personer som deltar samt forskning, kunna bli ett storartat tillfälle att modernisera och förstärka de strukturer som deltar i kampen mot kriminaliteten, framför allt skulle det kunna bli av stor betydelse för de europeiska medborgarna och, som jag redan har framhållit, den europeiska integrationen.

Schulz
Herr ordförande, ärade kolleger! Här har det sagts en massa riktiga saker om själva programmet och om de förslag som kollegan Orlando har lagt fram. Jag vill därför göra ett principiellt påpekande i denna fråga: Hur skall vi på lång sikt ta itu med bekämpandet av den organiserade brottsligheten i Europeiska unionen?
Falcone-programmet syftar till att, med strikt iakttagande av det nationella ansvaret inom brottsbekämpningen, de tjänstemän som på inhemsk nivå är ansvariga för dessa frågor skall kunna utbyta de erfarenheter det gjort nationellt med varandra, för att sedan återvända till den inhemska nivån och arbeta vidare med det som de gjorde innan de åkte i väg på detta informationsutbyte. Detta kommer inte att föra oss vidare på lång sikt. Det är visserligen ett bra program, informationsutbytet är motiverat. Men De Clercq gjorde ett mycket viktigt påpekande. Det handlar om att ledamöterna i denna kammare alltid diskuterar om att rörelsefriheten för den organiserade brottsligheten, de gränsöverskridande aktiviteter som de lägger i dagen, blir möjliga i en allt större utsträckning, eftersom det finns en gränslös ekonomisk verksamhet inom detta stora ekonomiska EU-område, där vi nu också inför en gemensam valuta.
Till fördjupandet av ekonomisk art, till fördjupandet av handeln kommer också ett fördjupande av finanspolitiken. De praktiska möjligheterna att missbruka denna struktur växer och växer, men vi sätter inte upp någon europeiserad motstrategi inom unionens ansvarsområde. Därför är Falcone-programmet riktigt i mina ögon, om det betraktas som ett förstadium till en senare europeisering av brottsbekämpningen respektive ett ansvar för detta på gemenskapsnivå. Då är det ett riktigt steg, som vi uttryckligen välkomnar, men bara då. Jag vill påpeka att vi måste fastslå detta för den framtida debatten.

Pirker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag delar alla föregående talares uppfattning, som bekräftat att den organiserade brottsligheten har etablerat sig inte bara inom Europeiska unionen, utan över hela världen, och jag kan också ge er en siffra som förtydligar dramatiken: Internationella valutafonden uppskattar att ca 550 miljarder ecu förvärvas årligen genom dessa organiserade brott, och infogas i det legala ekonomiska kretsloppet. Var och en kan föreställa sig vad detta betyder för legala företag, för den statliga förvaltningen och för vårt samhälle i sin helhet, om illegala pengar i denna omfattning kommer in i det legala kretsloppet. Det är ett eklatant hot mot oss alla!
Medborgarna förväntar sig - och detta är resultatet av det nätverk, som den organiserade brottsligheten har byggt upp - att även polisen och rättsväsendet äntligen får ett sådant internationellt nätverk. Jag delar min kollega Schulz åsikt, nämligen att vi måste överväga om vi ändå inte skall börja låta den nationella suveräniteten ge vika till förmån för ett europeiskt rättsligt och brottsbekämpande samarbete. Medborgaren bör aldrig få det intrycket att europeisk integration leder till att det är brottslingarna som tjänar på den, och inte medborgarna. Vi måste engagera oss för att ge denna signal: europeiskt samarbete till förmån för medborgarnas säkerhet.
Detta program är en början till detta, och jag anser att det är väsentligt mer värdefullt om programmet ses i samverkan med de många andra program som vi har, vare sig det nu handlar om Odysseus, Grotius eller Sherlock. Om vi lyckas uppnå synergieffekter genom dessa program, så kommer medborgaren också att få det intrycket och märka den effekten att Europa faktiskt gör något för medborgarens säkerhet, att vi inte bara är ett område för det gemensamma näringslivet, utan så småningom också blir ett gemensamt rättsområde och ett gemensamt säkerhetsområde!

Van Bladel
Herr ordförande! Initiativet för att få till stånd ett gemensamt agerande mot den organiserade brottsligheten under det symboliska namnet Falcone är ytterst välkommet. Ändå frågar jag mig hur man under de kommande lokala och nationella valen som hålls överallt inom EU kan förklara för medborgaren hur en handlingsplan med femton rättesnören, trettio specifika rekommendationer, med en utvärdering efter fem år, som tillsätter en kommitté med folk från ett brett fält med en knapp budget, hur ett sådant tillvägagångssätt skulle kunna ge den kriminella sektorn, som just kännetecknas av kreativitet och flexibilitet, nådastöten. Tillvägagångssättet förefaller mig vara för otympligt, till och med för byråkratiskt. Jag hade gärna sett, i likhet med Nassauer, att det hade blivit något mer begränsat, exempelvis uteslutande till folk som fångar de riktiga skurkarna. För då skulle man kunna möta den europeiske medborgaren och säga att detta tillvägagångssätt mot kriminaliteten är framgångsrikt.

Gradin
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Orlando till ett mycket väl genomarbetat betänkande. Jag uppskattar det stöd som föredraganden ger kommissionen för detta viktiga initiativ.
Liksom ledamot Schulz hoppas naturligtvis kommissionen att programmet skall betyda ytterligare steg mot bättre europeiskt samarbete just på det rättsliga området, eftersom Falcone kommer att få betydelse på flera sätt. Bland annat kommer programmet att erbjuda en finansiell ram inom vilken ett flertal av de rekommendationer som antogs vid högnivåmötet i Amsterdam i samband med handlingsplanen mot organiserad brottslighet kommer att genomföras och följa upp hur detta förverkligas. Som bekant skall ju Europeiska rådet i Cardiff ytterligare följa upp hur arbetet med handlingsplanen framskrider. Därför är det naturligtvis särskilt angeläget att Falcone-programmet kommer i gång mycket snart.
Vidare kommer Falcone-programmet att avsevärt förbättra förutsättningarna för det gränsöverskridande samarbetet mellan tjänstemän som på olika sätt arbetar mot organiserad brottslighet i våra medlemsstater. Kontakten mellan praktiker och experter kan på detta sätt mångdubblas.
Från kommissionens sida kan jag med tillfredsställelse notera att de ändringsförslag som föreslås i betänkandet alla tycks syfta till att förstärka förslaget. Självklart vore det önskvärt om människor som drabbats av organiserad brottslighet kunde engageras, eftersom dessa människor fyller en viktig funktion, inte minst när det gäller att sprida kunskap om den gränsöverskridande brottslighetens konsekvenser. Det viktiga just nu tror jag emellertid är att Falcone-programmet förverkligas och att vi på detta sätt gör ytterligare konkreta insatser för att förverkliga den handlingsplan som finns sedan Amsterdammötet.

Ordföranden
Fru kommissionär! Jag noterar det faktum att ni gav exemplet och använde minsta möjliga tid för ert inlägg, något som inte alltid är fallet med alla era kolleger.
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Mänskliga rättigheter inom EU
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om årsrapport (A4-0034/98) av Pailler för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen (1996).

Pailler
Herr ordförande! Jag skulle vilja understryka bidraget från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor till debatten, bl.a. genom att presentera ändringsförslagen.
Jag kan inte på fem minuter sammanfatta respekten för de mänskliga rättigheterna i unionens femton medlemsländer, med tanke på att en noggrann kontroll av domarna från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, framställningar, icke-statliga organisationer etc. bekräftar att det fortfarande återstår mycket innan vi uppfyllt åtagandena från de internationella instrumenten för mänskliga rättigheter, vare sig det gäller Förenta nationernas stadga, den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna eller de två internationella pakterna om civila och politiska rättigheter samt ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Utan att göra anspråk på någon fullständighet vill jag också nämna besluten från konferenserna i Wien i juni 1993, Köpenhamn och Beijing 1995 samt i Stockholm 1996 mot utnyttjande av barn.
Om jag betonar den allmänna ramen är det för att den engagerar Europeiska unionen sedan många år, och det skulle vara löjligt om vårt parlament vägrade eller motsatte sig att erkänna de mänskliga rättigheterna som odelbara och beroende av varandra. Jag vet att frestelsen är stor för vissa av våra kolleger att inte erkänna de ekonomiska och sociala rättigheterna. Att bli den sista cirkeln av okuvliga i denna fråga skulle vara ett allvarligt slag mot vår trovärdighet såväl utanför som inom unionen. Skulle vi backa inför den allmänna förklaringen från 1948 som i artikel 22 fastställer: " alla människor har som medlemmar i samhället rätt till socialförsäkring, tillfredsställande ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter som krävs för hennes värdighet och fri utveckling av hennes personlighet" ? Skulle vi förakta analysen av fader Joseph Rezinski, grundaren av hjälporganisationen ATD Quart-monde, som med kraft förklarar: " där människan är dömd att leva i fattigdom kränks de mänskliga rättigheterna, att enas för att de skall efterlevas är en helig plikt" ?
Det är vår plikt i dag när Europeiska unionen omfattar 18 miljoner arbetslösa, över 57 miljoner fattiga och mer än 2 miljoner hemlösa! Men till denna farsot kommer också ibland oturen att inte vara europé. Alltför många medlemsstater har nämligen felaktigt kopplat ihop frågan om arbetslöshet med frågan om immigration. Det är på så sätt som den dagliga rasismen, som är lömsk men som alltmer vågar visa upp sig såväl bokstavligen som bildligen, på ett farligt sätt tilltagit i våra länder.
Jag skulle kunna nämna många siffror eller domar från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna såsom Ahmeddomen mot Österrike, Chanaldomen mot Förenade kungariket eller Gegususdomen och Remlidomen mot Frankrike, etc.
Vi måste bekämpa rasismen med all vår energi, men också statuera exempel. Det är därför jag ber utskottet för arbetsordningen att införa straff för de europeiska parlamentsledamöter som uttalar sig rasistiskt i utövandet av sitt ämbete.
Jag skulle också vilja varna för och fördöma de kommuner som styrs av Nationella fronten i Frankrike, som äventyrar rätten till kultur och information genom att dra in verk från biblioteken, avskaffa anslag eller genom att kräva att kulturinrättningar skall stänga som i fallet med Château-Vallon i Toulon.
Åtgärder måste vidtas för att garantera att rätten till kultur respekteras och hindra frihetens fiender, som vill att deras kulturella ordning skall råda.
Jag skulle också ha velat tala om kränkningar av kvinnors och barns rättigheter, asylrätten, de ofta fruktansvärda fängelsevillkoren i våra länder, bristen på respekt för sexuell läggning, etc. Alla dessa brott mot eller bristande respekt för mänskliga rättigheter bör hålla oss vaksamma och sömnlösa eftersom det gäller vårt ansvar för folkens och mänsklighetens framtid.
Låt oss minnas Félix Goitari varning strax före hans död 1992: " I varierande form sprider sig en mikrofascism i vårt samhälles porer och visar sig genom rasism, främlingsfientlighet, uppkomsten av religiös fanatism, militarism, kvinnoförtryck. Historien garanterar inget oåterkalleligt överstigande av framstegströskeln. I det hänseendet skulle det vara fullständigt bedrägligt att förlita sig på de formella kraven avseende försvaret av de mänskliga rättigheterna eller folkens rättigheter. Rättigheterna garanteras inte av en gudomlig myndighet: de bygger på institutionernas vitalitet och inrättandet av de befogenheter som stödjer förekomsten."
Det är därför vår uppgift att se till att dessa rättigheter fortlever efter det att vi kungjort dem.
(Applåder)

Pirker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Utgångspunkt för detta yttrande var kritiken mot betänkandet om de mänskliga rättigheterna år 1997. Vi enades då om att vi egentligen skulle hänvisa de olika temaområdena som diskuterades till fackutskott och inskränka oss till faktiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna, eftersom de mänskliga rättigheterna i sin helhet och också själva saken skulle tjäna mer på detta. Jag har därför inom ramen för ett förslag till betänkande utarbetat ett yttrande och lagt fram det för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, i vilket man just tar hänsyn till denna målsättning.
Jag har undersökt vilka kränkningar som förelåg år 1996 och fastställt att det beträffande de sociala rättigheterna i samband med icke-diskriminering endast har skett en kränkning av konventionen om de mänskliga rättigheterna i ett enda land: I detta fall hade en social prestation varit knuten till kravet från åklagarmyndigheten. Detta missförstånd har redan korrigerats i vederbörande land. Vidare har jag undersökt hur långt den sociala stadgan från Europarådet hade kränkts på motsvarande punkter, och jag kunde fastställa att det i alla länder har förekommit överträdelser från fackföreningarnas och arbetsgivarnas sida, men till detta vill jag säga att denna sociala stadga enbart har karaktären av en deklaration, dvs. karaktären av en rekommendation.
På grundval av dessa kränkningar har jag dragit två slutsatser. Den första lyder att kränkningar skall undvikas på den plats där de förekommer, och anpassningar av de nationella rättsnormerna skall företas; den andra lyder att medlemsstaterna skall uppmanas att komma med rekommendationer, så att den sociala stadgan iakttas och hörsammas inom områdena tvångsarbete, föreningsfrihet och strejkrätt.
Detta förslag accepterades under den första diskussionen, men under den andra diskussionen inlämnades däremot ett stort antal ändringsförslag, som alla visade i samma riktning som under tidigare år. Jag har därför röstat mot mitt eget betänkande av följande skäl, och det säger jag nu som PPE-ledamot: Med dessa ändringsförslag har man inte uppnått målet att verkligen diskutera och inskränka sig till kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Man har slagit in på samma väg som under tidigare år. Betänkandet om de mänskliga rättigheterna har missbrukats som ett verktyg för att åtminstone för den parlamentariska offentligheten framlägga vänsterideologiska ståndpunkter, som ingen längre orkar lyssna till, eftersom de är orealistiska, delvis obskyra och framför allt resultatlösa.
De mänskliga rättigheterna är för värdefulla för att missbrukas som ideologisk lekplats. Om betänkandet om de mänskliga rättigheterna går ut på att teoretiskt leva ut marxistiska ekonomiska teorier, kräva oacceptabla vägar inom migrationspolitiken och beteckna skyddsbestämmelser för ungdomen som antihomosexuella lagar, då kan man bara avslå detta betänkande.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Tills för ett par sekunder sedan gladde jag mig åt en debatt på hög nivå. Herr Pirker, med era anmärkningar på slutet gjorde ni inte ert egentligen mycket goda tal någon tjänst. Jag glädjer mig därför åt andra utläggningar, ty att föra debatten om mänskliga rättigheter på en endast aningen upphöjd stambordsnivå anser jag vara orättfärdigt.
Man kan inte möta den problematik som vi varje år tvingas befatta oss med på det sätt som kollegan Pirker just försökte göra. Jag medger att vi i denna kammare varje år om igen lider av att vi är djupt oense om situationen för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Vid den omröstning som vi har framför oss kommer vi åter att föra ett ställningskrig, som är svårförståeligt för utomstående, svårförståeligt därför att de flesta människor är av den uppfattningen att man egentligen inte skulle behöva strida om de mänskliga rättigheterna, eftersom man principiellt skulle kunna utgå från att det bland demokratiska politiker - dvs. inte alla, men dock de flesta i denna kammare - finns en grundläggande konsensus. I praktiken existerar denna grundläggande konsensus inte längre. Den finns inte längre, eftersom några grupper i kammaren för några år sedan började försöka komma fram till definitioner av de mänskliga rättigheterna som går utöver den traditionella medborgarrättsliga tolkningen av de mänskliga rättigheterna, så som de måste kunna definieras i sådana moderna stater som medlemsstaterna i unionen, nämligen det som vi kallar ekologiska, sociala och kulturella grundläggande rättigheter.
Jag vill än en gång å min grupps vägnar klargöra en sak. Vi skiljer oss i egenskap av högmoderna, rika, effektivt administrerade och, med hänsyn till den utbildningsstandard som vi kan förmedla, högt utvecklade stater naturligtvis från de stater utanför Europeiska unionen, om vilka vi här producerar betänkanden som rör de mänskliga rättigheterna. Kollegan Goerens gav för några dagar sedan ett bra exempel på barnadödligheten. Vi kan inte formulera någon grundläggande rättighet till skydd för det nyfödda livet mot alla tänkbara risker i ett land som Guinea-Bissau, eftersom det där inte alls är möjligt för staten att finansiera de infrastrukturella, hygieniska och sanitära förutsättningarna. Det är det emellertid i ett land som Förbundsrepubliken Tyskland. Där kan man ta hand om alla nyfödda barn på optimala villkor. Därför ställer naturligtvis familjerna i mitt land anspråk på ett sådant skydd för sig, oavsett det egna individuella sociala läget, i motsats till vad som är fallet för en familj i detta afrikanska land.
Enbart dessa skillnader i välstånd visar att vi måste vara öppna för en ny debatt. Om det som vi kräver verkligen, när allt kommer omkring, kommer att leda till att man kan förankra sådana grundläggande rättigheter någonstans, är en annan fråga. Men att avstå från denna diskussion vore felaktigt. Särskilt PPE-gruppen i denna kammare vill varje år avstå från denna diskussion med det argumentet att den inte har någonting att göra med medborgerliga rättigheter, med mänskliga rättigheter. Fel! Den har massor att göra med det.
Det vi inte heller kan tillåta oss - även detta har ofta sagts, men måste upprepas igen - är att vi här alltid med höjt pekfinger löper runt i kammaren och jämrar oss över alla möjliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna på alla ställen i världen och författar resolutioner. Men att inte vilja tala om tortyr, om våldtäkt, om förtryck, om misshandel, om psykisk terror som även existerar från myndigheternas sida i Europeiska unionen och dess medlemsländer, betyder att man avhändar sig varje moralisk legitimation för anklagelser om kränkningar av de mänskliga rättigheterna på andra håll. Därför måste vi noggrant uppmärksamma kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom denna union.
Jag vet att det är obehagligt, när man hyllar sig själv som demokratisk rättsstat, att fastställa att upprätthållandet av de grundläggande rättigheterna är svårare i praktiken än att fästa dem på papper i författningar. Men den demokratiska rättsstat som inte varje dag bemödar sig om att i vardagen omsätta det som den visar upp i sin författning, den förlorar sitt eget berättigande!

De Esteban Martin
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ännu en gång ställs vi inför ett betänkande som sorgligt nog inte koncentrerar sig på de juridiska och verkliga aspekterna vad gäller de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Vi befinner oss ännu en gång inför ett innehålls- och strukturmässigt uddlöst projekt, som förmodligen svarar på andra motiv, möjligen politiska, som inte är de som borde vara ledstjärna för målen i detta dokument.
Det verkar nödvändigt att påminna om att parlamentets resolutioner är en lagstiftande församlings resolutioner, och att vi inte kan godkänna betänkanden som saknar juridiskt värde och bara svarar på politiska och programmässiga mål. Det är vår skyldighet att i dessa resolutioner visa en strikt respekt för den ideologiska neutraliteten och för rätten i dess vidaste mening. Därför har vi från Europeiska folkpartiets grupp alltid förespråkat en total respekt för vår ursprungliga rätt: Fördraget. Vi har alltid försvarat skyldigheten att använda Romfördraget som grund för skyddet av de mänskliga rättigheterna. Det är dock, tyvärr, så att vi står inför ett betänkande i vilket man blandar ihop de mest grundläggande juridiska principerna, i vilket man inte gör någon skillnad mellan den ursprungliga rätten och staternas förpliktelser gentemot sina medborgare.
Vi från det Europeiska folkpartiets grupp bekräftar vår spjutspetstradition vad gäller försvaret av de mänskliga rättigheterna. Vi återupprepar vår absoluta respekt för människans värdighet och värde och för lika rättigheter mellan män och kvinnor. Och vi bekräftar att alla mänskliga rättigheter är universella, odelbara och självständiga. Därför kommer vi, i det här betänkandet, att rösta för de punkter där man faktiskt speglar problem som har med de mänskliga rättigheterna att göra, som de individuella friheterna, den anklagades rättigheter, de politiska rättigheterna eller rätten till livet. Vi delar viljan att utveckla och skydda barnens rättigheter och garantera att man skyddar de människors rättigheter som kan vara särskilt utsatta för misshandel eller övergivenhet, inkluderat ungdomar och människor med handikapp, eller äldre människor. Däremot måste vi motsätta oss de artiklar i betänkandet som inte respekterar begreppet mänskliga rättigheter.
Denna kammare kan inte utnyttjas för att godkänna betänkanden, särskilt i så pass känsliga ämnen som mänskliga rättigheter, som syftar till att utnyttja dessa politiskt. I framtiden bör vi ompröva strukturen och innehållet i den här typen av betänkanden för att vi i så pass viktiga frågor som denna kan agera med så stor konsensus som möjligt. Det kanske krävs att vi för detta arrangerar möten med domarna i Europadomstolen för mänskliga rättigheter så att de kan göra oss uppmärksamma på vilka de vanligaste besvären från våra medborgare till Europarådet är och utvärdera domarna som fällts under det år som betänkandet gäller, eller upprätta andra dialogmekanismer som gör det möjligt för oss att studera de mänskliga rättigheterna ur en gemensam synvinkel.
Av denna anledning, herr ordförande, skulle jag inte vilja sluta utan att säga att jag hoppas och tror att det sunda förnuftet kommer att dominera framtida debatter kring denna problematik och att vi i de politiska grupperna, för medborgarnas skull, skall kunna lägga våra meningsskiljaktigheter åt sidan i en så pass viktig fråga som de mänskliga rättigheterna.

Schaffner
Herr ordförande! När man läser Paillers betänkande om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen slås man av två motsatta attityder: man imponeras av det utförda arbetet och blir samtidigt förbittrad över denna litania. Betänkandet har blivit en slags stilövning, liknande en fullständig katalog, en blandning av besvärjande påståenden, goda känslor och ungefärliga förbannelser.
Vem skulle då utan att blinka våga bekräfta att han är fientligt inställd till att de mänskliga rättigheterna fullständigt efterlevs, att Europeiska unionen och alltså dess medlemsländer, måste se till att tanke-, samvets- och religionsfrihet respekteras? Varför den ena eller den andra punkten om det inte är för att samla största möjliga antal parlamentsledamöter kring denna text och få mycket mer diskutabla punkter antagna? Kan man rimligtvis tillstå att individens plikt inte är underordnad någon skyldighet? Kan man tänka sig rättigheter utan skyldigheter? Det är det ideal som Pailler vill försöka få igenom.
Man konstaterar också alltför ofta i detta betänkande en tendens till generalisering. Alla homosexuella utsätts för förföljelse, alla som anlitar folk för arbete i hemmet är slavdrivare, alla representanter för ordningsmakten är flåbusar, alla fängslade genomgår medicinska undersökningar under omänskliga förhållanden. Dessutom underlåter betänkandet att nämna en hel rad rättigheter som inte förefaller grundläggande i föredragandens ögon: rätten att leva i säkerhet, komma och gå, gå ut på kvällen utan att behöva vara rädd, förvissningen om att ens ofta surt förvärvade ägodelar inte plundras, förvissningen för föräldrarna att deras barn inte faller offer för mentalsjuka och sexualförbrytare, rätten för offer att kräva ett rättvist skadestånd. Betänkandet innehåller inte mindre än tolv punkter beträffande de fängslades situation, men offrens situation förbigås med tystnad!
Sett utifrån ger detta betänkande en fullständigt negativ bild av de mänskliga rättigheternas situation i unionen. Allting kan naturligtvis bli bättre, men det borde få parlamentet, som ser sig som universell kritiker, att visa prov på mindre arrogans.
Så länge som Europeiska unionens medborgare inte emigrerar till Algeriet, Kuba eller Afghanistan, så länge som våra länder är föremål för så många asylansökningar, eller måste skydda sig mot en omfattande illegal invandring, kommer jag emellertid att känna mig lugn!

Goerens
Herr ordförande, mina kära kolleger! Det europeiska året mot rasism var ytterligare ett tillfälle för oss att konstatera att ingenting någonsin är definitivt förvärvat när det gäller respekten för andra, deras värdighet, olikheter och kulturella identitet. Det är en av de främsta anledningarna till att en årlig debatt om de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen bör arrangeras.
En andra anledning gäller Europas situation i världen. Minoriteters rättigheter, tillströmningen av asylsökande, situationen för personer utan identitetshandlingar gör Europa till en permanent röra och ett område där respekten för de mänskliga rättigheterna måste göra sig gällande.
Europa måste på det här området försöka blir oklanderligt, eftersom det inte räcker med att införliva en klausul om respekten för de mänskliga rättigheterna i alla avtal mellan Europeiska unionen och tredje land. Unionen, som vill införliva en sådan klausul i avtalen, måste först bevisa att den sköter sig korrekt inom sina egna gränser.
Liberalerna har alltid varit positiva till en mycket bred debatt om att införa de mänskliga rättigheterna av andra och tredje generationen i betänkanden avseende mänskliga rättigheter. Med tanke på att det är utvecklingsbart, samt kravet på kodifiering förespråkar vi detta införande samt ett fortsatt upprättande av betänkanden som vi lagt fram på detta område.
Europeiska unionen är endast trovärdig på detta område om den accepterar att vara självkritisk. Mekanismerna för kontroll och uppföljning som genomförts av Europarådet avseende mänskliga rättigheter är en permanent uppmaning till vaksamhet bland medlemsstaterna och deras medborgare.
Det är i förhållande till de svaga och utslagna, de mest utsatta i våra samhällen, som vår vilja att respektera de mänskliga rättigheterna bedöms. Ur den synvinkeln är Paillers arbete utmärkt och förtjänar hela vår uppmärksamhet.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja gratulera föredraganden för hennes utomordentliga betänkande och uttrycka mitt fulla stöd för vart och ett av förslagen som inkluderas i det.
Med detta sagt skulle jag vilja fokusera detta korta inlägg kring frågan om kampen mot rasismen och främlingsfientligheten. Rasismen utgör ett brott, och utan att förlora detta påstående ur sikte är det nödvändigt att man i medlemsstaterna förstärker lagarna för att bekämpa varje form av rasistisk handling eller uttalande. Man brukar säga att arbetslöshet och ekonomisk kris är den bästa grogrunden för rasism och främlingsfientlighet, och detta är sant. Men vi bör inte glömma att den sociala uteslutningen har en stark kulturell prägel. Man bör vara medveten om båda dessa faktorer i kampen mot rasismen.
Slutligen skulle jag vilja lyfta fram det nymodiga förslag som Pailler nämner i sitt betänkande, och som säger att Europaparlamentet självt skall kunna agera mot de ledamöter som på något sätt stöder rasism och främlingsfientlighet. Det är nödvändigt att avveckla det som vissa kallar institutionell främlingsfientlighet, och jag tror att vi är på rätt väg med förslag som detta.

Roth
Herr ordförande, ärade kolleger! Miljoner människor har för en obestämd tidsperiod, som kanske enbart begränsas av deras död, enbart några få rättigheter, rätt till elände eller mer eller mindre snart uppkommande elände, ofta rätt att förlora taket över huvudet och att förlora all social aktning och all självaktning, dessutom rätt till en osäker eller förlorad identitet samt rätt till den skymfligaste av känslor, till skammen. Så skriver Viviane Forester.
Det vi behöver är en pånyttfödelse av de grundläggande rättigheterna, de mänskliga rättigheterna här i Europeiska unionen. Det måste vara slut med lättsinnet, med vilket man ifrågasätter de demokratiska grundläggande rättigheterna. Faktiskt lever vi i en tid av avdemokratisering och avsolidarisering. Fundamentet för de mänskliga rättigheterna här hos oss är inte stabilt. Det har fått sprickor. Det har blivit murket. Desto viktigare är därför det årliga betänkandet och desto mindre förståelig är den redan traditionella ideologiska debatten om definitionen av de mänskliga rättigheterna, och det alltid återkommande försöket att halvera dem, reducera dem och göra dem relativa.
Ett betänkande om mänskliga rättigheter måste befatta sig med den osminkade verkligheten och inte med någonting annat! Jag skulle verkligen önska mig att kristdemokratiska kolleger som Pirker kunde besinna vad de stora kyrkorna kräver som rätt och som grundläggande rättighet. Man besvärar sig över rätten till arbete, rätten till ett värdigt arbete. Man besvärar sig över samhällelig rättvisa som måste omfatta rättvis fördelning och rättvist deltagande. En stat som tar ifrån de hemlösa deras rösträtt, alltså rätten till medbestämmande, tar också ifrån dem rätten till mänsklig värdighet, ty det är ju en väsentlig beståndsdel i den demokratiska tanken att medbestämmanderätten inte skall knytas till något annat kriterium än enbart det faktum att man är människa, alltså inte till kön, inte till hudfärg och inte till hur mycket man har på banken.
Rättigheter skall finnas till för att de skall kunna utnyttjas. Det är en cynisk förvrängning att tala om missbruk av rättigheter och att misskreditera användningen av dem som missbruk. Det så kallade missbruket upplever en inflation, så kallat asylmissbruk, så kallat socialmissbruk, så kallat missbruk från journalisternas sida av rätten att vägra uppge sin källa. Pirker talar ju också redan om missbruk här i kammaren, när vi diskuterar mänskliga rättigheter.
Det gäller alltså att garantera utnyttjandet av rättigheter i stället för att misskreditera det så kallade missbruket. Detta har med demokrati att göra. Jag har för lite tid, herr ordförande, för att gå in på detaljer. Jag skulle gärna ha talat om Österrike och diskrimineringen av homosexuella. Jag skulle gärna ha talat om Tyskland och återigen om Tyskland och den människoföraktande behandlingen av flyktingar i Tyskland. Det är detta som är avsikten med ett betänkande om de mänskliga rättigheterna, och inte att bygga upp potemkinkulisser.
Tack så mycket, och tack Aline!
(Applåder från vänster)

Pradier
Herr ordförande! Vi skall naturligtvis rösta för Paillers betänkande. Vi måste förvisso främja de mänskliga rättigheterna, vilkas definition vi alla är överens om, och vi måste ligga först i kampen för att de skall respekteras. Men vi måste också betona de ekonomiska och sociala rättigheternas grundläggande betydelse. Det är lite skamlöst att ta föredragandens grupptillhörighet som förevändning för att ifrågasätta innehållet i de punkter som behandlar dessa rättigheter. Om det inte faller någon in att ifrågasätta ett pars rättigheter att sätta barn till världen eller inte ha några alls, vad skall man då säga om denna familjs rätt att ge sina barn ett minimum av utbildning, garantera dem en god fysisk och psykisk hälsa och ge dem ett minimum av utvecklingsmöjligheter?
Organisationen av vår värld som producerar alltmer pengar och alltfler fattiga inom unionen måste övervakas mycket noga, eftersom brott mot dessa grundläggande rättigheter är vardagsmat för livet i Europeiska unionen i dag. Men för att främja de rättigheter som man en tid kunnat karaktärisera som formella krävs ett minimum av respekt för män och kvinnor. Det är ur den förankringen som vi kan utveckla ett harmoniskt samhälle. Rätten att leva i värdighet är det absoluta minimum människor kan kräva.

Buffetaut
Herr ordförande! Årsrapporten om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen är en vana som samtliga ledamöter tveklöst och slaviskt borde följa och särskilt vi fransmän, eftersom det var en fransman, kung Ludvig XVI, som var den förste europén som utfärdade en deklaration om mänskliga och medborgerliga rättigheter.
Tyvärr kan man bara vara fortsatt skeptisk efter att ha läst det betänkande som överlämnats till oss. Är det en text om respekten för de mänskliga rättigheterna eller ett politiskt manifest av en kamrat i det franska kommunistpartiet?
Pailler betonar de ekonomiska och sociala rättigheterna, men är underligt tyst när det gäller rätten att starta företag eller immaterielrätten, vilka ändå är grundläggande faktorer i kampen mot fattigdom och utslagning.
Utöver avsnitten om barns rättigheter, vilka kan godkännas utan förbehåll, och ett antal avsnitt om yttrandefrihet och individens frihet, består betänkandet huvudsakligen av ideologiska påståenden som är mer eller mindre tendensiösa och starkt färgade av marxism-leninismen, ...
(Blandade reaktioner) ...en kriminell ideologi som är ansvarig för över 100 miljoner döda i Europa sedan 1917. Under dessa förutsättningar är det uppenbart att det blir omöjligt för oss att rösta för flertalet artiklar i betänkandet som blandar ihop politiska påståenden med frågor som verkligen berör mänskliga rättigheter. Däremot stödjer vi UPE: s och PPE: s ändringsförslag.
Sammanfattningsvis innebär det att vi anser att en sådan här text, som långt ifrån bekräftar Europaparlamentets roll som noggrann övervakare av de mänskliga rättigheterna, bara ger en bild av parlamentet som en oansvarig kammare med en allvarlig brist på seriositet.

Le Gallou
Herr ordförande! Det är en stark symbol och som min kollega Buffetaut betonade är den skandalös. Vårt parlament har uppdragit åt Pailler att upprätta årsrapporten om de mänskliga rättigheterna, en folkvald kommunist, som står på det franska kommunistpartiets lista och framhärdar i en marxistisk definition av rättigheterna.
Lektionen om de mänskliga rättigheterna har därför hållits av representanten för en inriktning som godkände att Solzjenitzyn skickades till gulag, folkpolisens beskjutning av berlinare som flydde från det sovjetiska paradiset och militärinvasionen i Afghanistan. Och det franska kommunistpartiet har inte gjort avbön. Det fortsätter att försvara sina ställningar eftersom det i de kommuner där de styr överallt finns Leningator, dvs. gator, boulevarder och avenyer som hyllar en av de största brottslingar mänskligheten känt till, skaparen av den sovjetiska politiska polisen Tjekan, och teoretikern, parallellt med praktikern som använde hungersnöden för att försvaga politiska motståndare eller de klasser som ansågs fientliga.
Mina kära kolleger, vi befinner oss i en debatt värdig Orwells science fictionroman " 1984" . Vi befinner oss i en Orwellsk logik, där sanningen är lögnen eftersom det under täckmanteln att försvara de mänskliga rättigheterna egentligen handlar om att beröva de politiska motståndarna deras yttrandefrihet. Eftersom yttrandefriheten inte är friheten att tänka som alla, utan friheten att tänka annorlunda än andra. Redan Voltaire sade: " jag delar inte era idéer, men jag skall kämpa för att ni skall få uttrycka dem."
På samma sätt handlar det i Paillers betänkande egentligen om att, under de mänskliga rättigheternas täckmantel, hindra folken från att förfoga över sig själva och ha kontroll över sin immigrationspolitik.

d'Ancona
Herr ordförande! Jag har bara ett par minuter, och de minuterna kommer jag inte att använda till att ägna någon större uppmärksamhet åt Buffetauts och Le Gallous bedrövliga uttalanden, vilka varje år använder detta podium för att förolämpa föredraganden i stället för att hålla sig till det som står i Paillers betänkande.
Att vi har ett sådant betänkande varje år är bra. I första hand därför att vi vill visa att vi är en anständig världsdel. I andra hand för att vi alltid är på alerten när det gäller att tala om för andra när deras politik för de mänskliga rättigheterna inte duger. I tredje hand just denna vecka eftersom vi inte bara talar om Burma, Senegal och Kina, vilket är mycket bra, utan också därför att vi ser på det som ännu inte är bra här, och det är en massa saker som inte är bra här. Det är bra att detta uppmärksammas.
Det är tråkigt och skamligt, det måste jag också få säga, att vi varje år på nytt har olika uppfattningar om definitionen av mänskliga rättigheter. Jag tror att det därför är bra att utskottet som jag är ordförande för har beslutat att nästa år först enas om definitionen, och det skall kunna gå eftersom en ny uppsättning mänskliga rättigheter presenteras i juni. Det vore bra om vi först ordentligt kunde se över de formuleringar som används där.
Men innan vi har kommit så långt skulle jag först vilja råda alla att ta en ordentlig titt på sådana kapitel som asyl och migration, att ta en ordentlig titt på situationen i fängelserna, att ta en ordentlig titt på de kapitel som ägnas rasism och främlingshat. Om man tar detta betänkande på allvar, och om man vill att omvärlden skall förstå att Europaparlamentet också är berett att granska sig självt, då är man på grundval av endast dessa tre kapitel tvungen att säga ja till detta betänkande.
(Applåder från vänster)

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi skall inte bedra oss själva; denna debatt länder inte Europaparlamentet till heder. Det beror inte på att vi är oense om hur vi skall rösta till ett betänkande, det beror inte heller på att vi inte kan uppnå någon grundläggande konsensus i frågor om de mänskliga rättigheterna. Den kan vi säkert åstadkomma. Begreppet mänskliga rättigheter måste inte heller inskränkas till de klassiska medborgerliga friheterna. De båda stora konventionerna om de mänskliga rättigheterna omfattar nog sociala rättigheter. Det borde inte vara något problem.
Men problemet är att ytterst få föredragande hittills har kunnat motstå frestelsen att förse sitt personliga, politiska principprogram med överskriften " mänskliga rättigheter" och framlägga det för godkännande. Denna frestelse har inte heller kollegan Pailler kunnat motstå. Jag skall bara nämna två exempel för er. På asylområdet, som kollegan d'Ancona just har berört, kräver Pailler att man från och med födelsen oinskränkt skall erkänna jus soli , och tillåta det dubbla medborgarskapet. Kring detta kan man argumentera, på goda grunder. Men med frågan om de mänskliga rättigheterna har det helt visst inte det minsta att göra.
Jag hänvisar till frågorna om de ekonomiska och sociala rättigheterna. Där säger Pailler att omfattningen av fattigdomen i Europa skulle, tillsammans med genomförandet av en samtidig strikt sparpolitik, förvärra arbetslösheten. Alltså arbetslöshet till följd av sparpolitik, sanering av budgeten, kära fru Pailler, där kommer ni att stå tämligen ensam, även om ni säger att utarmningsprocessen skulle hänga direkt samman med ekonomins funktionssätt.
Denna kritik mot den marknadsekonomiska ordningens funktionssätt kan man ju diskutera. Men det är verkligen inte någon fråga om mänskliga rättigheter. Låt oss därför återgå till de mänskliga rättigheterna som sådana och till exempel tala om det som Schulz har sagt, nämligen EU-myndigheternas psykiska terror - intressant formulering. Vad menar han med det? Kanske van Mierts konkurrenspolitik? Det borde vi tala om, om konkreta fall. Då skulle vi kunna enas om ett betänkande om mänskliga rättigheter.

Caccavale
Herr ordförande! Paillers betänkande är verkligen mycket omfattande, faktiskt alltför omfattande, med de problem som det innebär när detta sammelsurium, denna gröt av olika rättigheter skall diskuteras samtidigt. Men jag måste ändå säga att jag uppskattar en del viktiga punkter i betänkandet, till exempel det som rör frågan om fängelserna - ett avsnitt som jag helt instämmer i - och missbruket av skyddsarresten, bristen på jämlikhet mellan åklagare och försvar vid rättegångar. Detta är delar i betänkandet som vi instämmer helt i.
Men jag kan inte sälla mig till dem som anser att man i detta betänkande måste införa andra rättigheter - och utvidga kretsen av mänskliga rättigheter - till exempel ekonomiska och sociala rättigheter eller ekologiska rättigheter. Här vänder jag mig till vännerna i PPE-gruppen för att säga att det inte är detta som saken gäller. Jag tror att de mänskliga rättigheterna håller på att utvecklas, att man måste ifrågasätta det innehåll som Pailler lyfter fram till exempel i den del som handlar om ekonomiska och sociala rättigheter, att de svar som Pailler ger i det här avsnittet är alldeles felaktiga, obsoleta och passerade av historiens gång. Att säga att fattigdomen är ett resultat av marknadskrafterna innebär att man inte inser hur verkligheten är och att ge ett svar som strider mot verkligheten själv. Det är med andra ord detta vi bör ta strid om.

Wiebenga
Herr ordförande! Jag vill sälla mig till den skara som tycker att det är bra att vi här diskuterar och fattar beslut om situationen för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Jag skulle till detta vilja tillfoga: det vore betydelsefullt om vi här i parlamentet också skulle kunna nå en bred majoritet på denna punkt.
Det står som jag ser det många positiva saker i betänkandet - det får inte råda någon missuppfattning om detta - men också ett antal saker som står i vägen för att vi skall kunna uppnå en bred majoritet. Jag skall nämna ett par av dessa, inte för många, för det har jag inte tid till.
En principiell fråga är exempelvis punkt 14; där handlar det om nationell rätt, om jus soli eller jus sanguinis . Det är ärenden som har en konstitutionell dimension i de olika medlemsstaterna, och min fråga är: man kan säga att man måste vara för jus soli , men är det då en kränkning av de mänskliga rättigheterna under året 1996, för det handlar betänkandet om, om ett land har det andra nationella rättssystemet? Svaret är naturligtvis " Nej" .
Även vad immigrations- och asylrätten beträffar finns det ett antal bra punkter, men det finns också någon enstaka kontroversiell punkt, som exempelvis legaliseringen av illegala utlänningar. Icke-legalisering är i sig ingen kränkning av de mänskliga rättigheterna under året 1996. Jag hoppas att det ändå kommer att vara möjligt att uppnå en bred majoritet genom att ändra betänkandet.

Ojala
Herr ordförande! Pailler har verkligen gjort ett värdefullt arbete vid beredningen av detta viktiga betänkande. Det årliga betänkandet om mänskliga rättigheter fungerar som ett slags barometer för situationen i medlemsländerna.
Romer, zigenare eller sinter bildar en betydande alleuropeisk minoritet. De lever sedan hundratals år tillbaka i Europa. Trots det kränks deras mänskliga rättigheter grovt även i dag i många medlemsländer. Speciellt de grundläggande ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna förverkligas dåligt för deras del.
Det är mycket beklagligt att Europarådet och Europeiska unionen inte kan samarbeta bättre för att förbättra romerbefolkningens levnadsförhållanden. Europarådet har gott om expertis när det gäller romernas situation i hela Europa, men alldeles otillräckliga resurser. Genom att slå samman sina krafter och resurser kunde Europeiska unionen och Europarådet åstadkomma verkligen betydelsefulla resultat. Jag vädjar också till kommissionär van der Broek om bättre samarbete.

Ullman
Herr ordförande! I mitt land avslår man som uppenbart omotiverad en ansökan om asyl från en ung afrikanska, som hotas av sexuellt våld och kroppslig lemlästning. I förbundsstaten Baden-Württemberg hör den utvisning, som i föreliggande betänkande skarpt kritiseras som dubbelbestraffning, till normal praxis, även om den skulle drabba unionsmedborgare.
Denna orättvisa beror dock inte på tjänstemännen eller domstolarna, utan är resultatet av en ovärdig lagstiftning, som har förvandlat grundläggande rättigheter till privilegier. Men den som omvandlar grundläggande rättigheter till privilegier, han avskaffar dem. Den som avskaffar grundläggande rättigheter, han undergräver den rättsordning som vilar på grundläggande rättigheter, och skjuter undan ansvaret för iakttagandet av dessa grundläggande rättigheter på samma sätt som klausulen om tredje land gör det.
Jag kan inte förstå att denna höga församling inte kan tala med en röst och avslå och förkasta en sådan politik, och det säger jag som en som har läst Solzjenitsyn och har egna erfarenheter av folkpolisen.
(Applåder från vänster)

Seillier
Herr ordförande! Vid sidan av berättigade aspekter och vissa mycket användbara erinringar innehåller detta betänkande om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen allvarliga brister och vissa oacceptabla punkter.
Exempelvis det bedrägliga konceptet fri prostitution, som skulle innebära en verklig tillbakagång för den europeiska humanismen, en humanism enligt vilken kroppen inte står utanför personen och inte kan vara en handelsvara och som, om den accepterades, skulle bidra till att sprida den farsot som varje slag av prostitution utgör.
Exempevis kravet på ett avtal om partnerskap mellan homosexuella. Måste vi erinra om självklarheter? Livet och samhällets utveckling, varje samhälle oavsett slag, vilar på olikheten mellan könen. En homosexuell individuell inriktning kan därför inte ställa krav på socialt erkännande som medför särskilda rättigheter, och på så sätt, framför allt för ungdomar, grumla den så grundläggande hållpunkten om skillnad mellan könen.
Vad skall man slutligen säga om den mest hånade rätten i våra länder för närvarande, och särskilt i mitt eget land Frankrike, den rätt enligt vilken vi är här, ni och jag, eftersom den har tillerkänts oss, rätten att utvecklas och födas?
Fru Pailler! I ett sådant här betänkande skulle man verkligen har föredragit ett mindre selektivt och mer enhetligt synsätt.

Hager
Herr ordförande! Vi skulle anse att betänkandet om respekt för de mänskliga rättigheterna var målinriktat om det behandlade konkreta fall och inte försökte artikulera politiska krav åt alla håll. Redan den onaturligt uppsvällda omfattningen försvagar betänkandet. Föredragandens problem avlägsnar sig på flera områden från verkligheten. Kritiken mot kriminalvårdstjänstemännen, för att nu bara ta ett exempel, är i flera medlemsstater helt enkelt ett slag i luften. Just i Österrike hördes för kort tid sedan ett rop på hjälp från den på grund av det ständiga utövandet av tolerans överansträngda justitieombudsmannen, där de allt sämre arbetsförhållandena inte undersöks.
Om betänkandet å ena sidan kräver ett bättre skydd mot farliga brottslingar, men å andra sidan kräver mer rättigheter för lagbrytare och alternativ till fängelse, visar detta på de motsägelser som finns i det. Just i en tid när vi allmänt välkomnar integreringen av de nationella parlamenten anser jag det dessutom vara föga ändamålsenligt att gripa in i nationella juridiska kompetenser och utöva oberättigad kritik. Av dessa anledningar kommer vi inte att rösta för betänkandet.

Elliot
Herr ordförande! Uppenbarligen kommer vi att få samma typ av problem med denna rapport om mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen som vi haft vid tidigare tillfällen. Jag ber alla inom PPE- och ELDR-grupperna som har minsta tillstymmelse till mental flexibilitet att reflektera över om de inte borde stödja denna rapport som med rätta betonar att mänskliga rättigheter sträcker sig längre än till grundläggande medborgerliga rättigheter som religions- och yttrandefrihet. Även fattigdom, hem- och arbetslöshet utgör ett brott mot mänskliga rättigheter och det bör vi erkänna.
Jag vill i synnerhet referera till de tre punkter som tar upp vad som kan tyckas mindre betydelsefulla frågor, men som icke desto mindre är mycket viktiga för dem som drabbas, och vilka jag är mycket glad över att finna i detta betänkande. För det första, punkt 57 som tar upp situationen för ett antal hushållsarbetare som förts in i ett land på illegalt sätt av välbeställda människor som låter dem leva under nästan slavliknande förhållanden med mycket ringa - eller ingen lön. Det är svårt för dessa människor att göra något åt detta, för om de lämnar sin arbetsgivare skulle de kunna utvisas. Detta är en situation som bör åtgärdas.
Sedan har vi punkt 89 som tar upp problemet för de barn som är lagligt bofasta medborgare i Europeiska unionen, men vars föräldrar inte är EU-medborgare. De har ofta stora problem vid gränskontroller och vid skolresor, vilket försätter dem i en annan situation än deras klasskamrater. Även detta bör åtgärdas.
Slutligen vill jag referera till punkt 99 som belyser de svårigheter som ofta upplevs av människor som under lång tid suttit häktade misstänkta för brott i andra länder än sina hemländer. Naturligtvis bör de om de begått dessa brott åtalas och straffas, men inte hållas häktade under långa perioder och sedan friges beroende på byråkratiska problem, som problem med översättning eller sammanjämkning av medlemsländernas rättssystem. Även detta är viktigt att ta under övervägande. Det finns mycket i detta betänkande som förtjänar vårt stöd och jag hoppas att parlamentet kommer att anta det.

Casini C.
Herr ordförande! De första orden i den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter som i dag fyller femtio år är grundvalen för friheten, rättvisan och freden i världen genom att den ger samma värdighet till alla människor som ingår i den mänskliga familjen.
Dessa inledningsord har redan kommenterats många gånger för att visa på deras originalitet jämfört med de föregående deklarationerna om rättigheter i Frankrike, Amerika och England, sedan 1215. Deklarationen vill vara ett fredsprojekt och inte bara en juridisk gräns för regentens makt och försöker lösa det tusenåriga problemet med rättvisan som ofta blandas samman med den starkares rätt.
Det är med andra ord mycket viktigt att gå till botten med frågan om vad dessa ord verkligen betyder. Det betänkande som vi skall rösta om innehåller, enligt min uppfattning, många positiva inslag, men även ett negativt inslag, eftersom det inte säger något om den grundläggande frågan om vilka det är som utgör den mänskliga familj som inledningsorden i den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter hänvisar till.
Bara om vi besvarar den frågan kan vi ge styrka och klarhet åt principen om lika värde. Alla är lika, men vilka är det som är lika? Det har redan sagts att varken rikedom, hälsa, intelligens eller ens ålder eller social ställning har någon betydelse. I denna kammare bör vi emellertid ha modet att tala om människorna som befinner sig i början av sitt liv, de barn som ännu inte är födda. Genom att använda uttrycket " ofödda barn" använder jag samma språkbruk som konventionen om barnens rättigheter från 1989, som i inledningen talar om en " plikt att särskilt skydda baren före och efter födseln" .
Detta är med andra ord de internationella konventionernas språkbruk. Tystnaden kan inte accepteras! Detta innebär naturligtvis inte att vi måste revidera den lagstiftning som har väckt sådan polemik, men det innebär att vi måste bekräfta dessa rättigheter och åtminstone tala om utbildning, hjälp och medkänsla. Det räcker inte att säga att man är emot diskriminering. Det handlar i stället om att inte diskriminera dem som Moder Teresa från Calcutta kallade de fattigaste bland de fattiga!

Andrews
Herr ordförande! Mänskliga rättigheter bör utgöra en grundläggande doktrin inom den Europeiska unionen. Fallet med Roísin McAliskey som för närvarande är villkorligt frigiven på ett rymningssäkert psykiatriskt sjukhus kan inte ignoreras och har inte ignorerats i denna rapport.
Punkt 106 i resolutionen välkomnas. Bruket att binda fast och sätta handbojor på fångar under gynekologiska undersökningar eller efter att ha de har fött barn är fruktansvärt. Det har inget berättigande i vårt samhälle och kan likställas med tortyr. Det har drivit Roísin, som jag tror vara oskyldig, till vansinnets gräns. Det fysiska och psykiska lidande som hon genomgått är inget annat än tortyr. Hon har lidit tillräckligt. Jag vädjar till det brittiska ordförandeskapet och till den tyska regeringen om ett omedelbart frigivande.
När det gäller mänskliga rättigheter vädjar jag ännu en gång till det brittiska ordförandeskapet om att inte avbryta fredsförhandlingarna med Irland, oavsett vilka provokationer man utsätts för - och det har förekommit provokationer från båda sidor. Mänskliga rättigheter kräver att alla som kämpar för fred fortsätter den kampen genom samtal. Från djupet av mitt hjärta och å det irländska folkets vägnar bönfaller jag det brittiska ordförandeskapet om att inte avbryta de förhandlingar som för närvarande äger rum i Dublin.

Theonas
Herr ordförande! Jag vill först av allt gratulera Pailler, men jag vill också tacka särskilt för fullständigheten i betänkandet som presenterats för Europaparlamentet.
Jag tror att det som stör och har stört många av kollegerna, är hänvisningen till ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, som de inte anser vara mänskliga rättigheter. Tillåt mig att säga att frågan inte är teknisk, den är ideologisk, den är politisk och den är slutligen humanitär. Och detta stör alltså, kära kolleger, samtidigt som jag störs av hyckleriet som många gånger visas till och med i den här kammaren när vi runt omkring oss kan se kränkningar av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna och inte reagerar. Just nu sker ett nytt folkmord på bekostnad av det irakiska folkets barn. När skall vi ropa ut? När skall vi skrika högt, eftersom detta angrepp sammanfaller med Europaparlamentets debatt om de mänskliga rättigheterna? När skall vi slå tillbaka detta angrepp som kränker de mänskliga rättigheterna?

Lambraki
Herr ordförande! Även jag i min tur vill gratulera Pailler till hennes betänkande. Det tjugonde århundradet håller på att ta slut och vi konstaterar, verkligen med sorg, att kränkningen av de mänskliga rättigheterna inte utgör något sorgligt " privilegium" för någon avlägsen ny stat utan, tyvärr, visar det sig även i våra länder.
Kolleger! Varje dag visar själva livet och framför allt utvecklingen av teknologin nya aspekter av kränkningar av medborgarnas grundläggande mänskliga och sociala rättigheter som står i relation till rätten till arbete och till ett privatliv. Vi är därför tvungna, om vi vill bevara en nivå av respekt för de mänskliga rättigheterna, att med känslighet och öppna sinnen bredda begreppet mänskliga rättigheter, för att bekämpa de nya formerna av kränkningar av dessa rättigheter. Och på detta område har Pailler bidragit på ett mycket bra sätt. Men vi måste återigen bry oss om sättet på vilket betänkandena redigeras och tiden för dem. Många gånger går händelserna oss förbi, med resultat att våra betänkanden inte är aktuella och på detta sätt minskar allmänhetens intresse och framför allt ger vi regeringarna möjlighet att ignorera betänkandena och att inte rätta sig efter Europaparlamentets påpekanden. Förutom detta, tror jag att det årliga betänkandet kräver en uppföljning och att vi kontrollerar sättet på vilket regeringarna svarar på våra observationer för att förbättra situationen eller främja vidtagandet av rättsliga åtgärder. I dag när fascismens och främlingsfientlighetens vindar blåser i våra länder och utsätter medborgarnas förvärvade demokratiska rättigheter för fara, kan inte Europaparlamentet nöja sig med ett årligt betänkande. Vi måste finna påtryckningsmekanismer mot de regeringar som ignorerar våra ståndpunkter och våra åsikter.
Jag skulle vilja säga till Pailler, som hörde vissa rop här från den andra sidan, att vid något tillfälle fick Liebknecht höra samma sak. " Jag höll ett tal" , sade han, " i det tyska parlamentet och de mittemot applåderade" . Och när han gick ned, sade han: " Vad gjorde jag för fel?" Ni, fru Pailler, gjorde inget fel.

Lucas Pires
Herr ordförande, ärade kolleger! Frågan om de grundläggande rättigheterna är central, till och med en faktor av högsta rang för identiteten och den europeiska integrationen. I den aspekten måste jag gratulera till tre händelser på senare tid som pekar i rätt riktning, det vill säga, framstegen i Amsterdam, framför allt vad gäller diskriminering, genomförandet detta år av " Europaåret mot rasism" och den senaste framgången med påven Johannes Paulus II: s besök på Kuba till förmån för en frihet som kanske är den största av alla: yttrandefriheten och den andliga friheten.
Även om det inspireras av en annan filosofi än den senares, understryker Paillers betänkande många positiva krav, vilka vi kan skriva under på. Problemet är att i andra avseeenden går det för långt, eller intar ett perspektiv som inte är det mest lämpade för denna typ av årligt betänkande från Europaparlamentet. Det borde vara mer informativt än föreskrivande, mer juridiskt än politiskt, mer av bokslut och insyn, mer samstämmigt även om det ställer krav. I annat fall bidrar det omöjligt till den sanna europeiska identiteten inom ett så avgörande område som de två grundläggande friheterna.
Jag anser också att betänkandet borde koncentreras mer på de personliga rättigheterna, vilka är ryggraden i Europarådets konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna. Vi respekterar också de ekonomiska och sociala rättigheterna. Men vi vet genom historiens tragiska erfarenheter att varje gång dessa sätts framför och ovanför de personliga rättigheterna slutar sakerna illa för friheten i sin helhet. Det är farligt att blanda recept mot arbetslöshet och fundamentala rättigheter. Det är därför vi anser att dessa rättigheter, liksom för övrigt också de ekologiska rättigheterna, borde behandlas i ett separat betänkande. Det vore i stället meningsfullt att i detta betänkande lägga ned mer omsorg på rätten till liv, på de oföddas rättigheter, offrens rättigheter, familjens rättigheter, vilka dock oförklarligt nog är utelämnade.

Ford
Herr ordförande! Jag gratulerar Pailler till det årliga betänkandet som färdigställts under svåra omständigheter. Jag skulle vilja göra fyra korta kommentarer. Jag stöder min kollega Martin Schulz uppfattning om att vi inom Europeiska unionen inte har något annat val än att framställa ett betänkande som detta om mänskliga rättigheter. Varje månad ägnar vi tid åt att tala om mänskliga rättigheter utanför Europeiska unionen, och om vi aldrig riktar blicken inåt - och aldrig ser bjälken i vårt eget öga, i jämförelse med vad som händer utanför Europeiska unionen - kan vi med all rätt anklagas för att ha en eurocentrisk syn på världen.
För det andra, tillåt mig säga att det är tydligt att när Amsterdamfördraget ratificerats, kommer utskottet för medborgerliga frioch rättigheter och inrikesfrågor att få en mycket viktigare roll. Vi kommer också, förutsatt att vi kan uppnå en viss grad av samförstånd, att kunna agera med auktoritet. Jag välkomnar kommentaren från d'Ancona, utskottets ordförande, om att vi i framtiden bör försöka uppnå en viss grad av samförstånd i detta betänkande och inte ha två politiska block som bekämpar varandra. Som jag ser det försvagar det betydligt de synpunkter vi lägger fram.
För det tredje, hoppas jag att betänkandet i framtiden kommer att vara mer positivt. Det sker bra saker i världen. Till exempel har man i staden Badolato i Italien tagit emot ett stort antal kurdiska flyktingar med stor entusiasm. Borgmästaren i staden kommer att ge en presskonferens klockan 15.00 i eftermiddag. Det finns ett antal liknande händelser som vi skulle kunna ta upp i rapporten i stället för den lätt pessimistiska hållning den har.
Det finns sådant som har utelämnats. Jag skulle vilja ha sett en referens till Europeiska övervakningscentrat för rasism, främlingshat och antisemitism, vilken kommer att uttala sig om mänskliga rättigheter i Europeiska unionen från ett utifrånperspektiv. Jag måste emellertid säga att jag var förvånad över vissa kollegers hyckleri - Le Gallou citerade faktiskt Voltaire - när medlemmar i hans parti i Orange, Vitrolles, Marignane och Toulon går igenom bibliotek och rensar ut böcker och tidskrifter som man ogillar.
Slutligen skulle jag vilja kommentera den plånbokseugenik som praktiseras i dessa städer där människor betalas för att föda vita barn. Det är enligt min uppfattning ett brott mot de mänskliga rättigheterna.

Schulz
Herr ordförande! Jag har än en gång ordet begärt ordet eftersom jag tror att de personliga angreppen på vår kollega Pailler måste tillbakavisas. Man kan tvista om Aline Paillers åsikter. Man kan vara av annan åsikt än hon, men att beteckna hennes betänkande som yttring av en förbrytarideologi, så som representanter för Front National gjort, det är en oförskämdhet, som egentligen borde ha tillbakavisats av presidiet.
(Applåder) Om någon i denna kammare har rätt att angripa Pailler på detta vis, så är det med all säkerhet inte denne man, som är en fanatisk partianhängare till Le Pen, som hittills tyvärr ostraffat betecknar Auschwitz som en detalj i världshistorien, och inte heller någon som är representant för ett parti, vid vars partimöten då och då ibland av misstag någon ung marockan trillar i vattnet. Jag anser att det nu räcker med yttringar från extremhögern i detta parlament, som under de senaste månaderna har börjat förolämpa demokratiska ledamöter i detta parlament på ett så framfusigt sätt att jag uppmanar presidiet att i framtiden beslutsamt ingripa i sådana fall!
(Applåder)
Van den Broek
Herr ordförande! Låt mig börja med att tacka Pailler för hennes betänkande och sälla mig till dem som yttrat uppskattande ord om denna insats, men framför allt för det faktum att det även detta år utkommer ett betänkande om situationen för de mänskliga rättigheterna inom EU. Det innebär inte, och det har också klart och tydligt framgått av debatten, att alla de ställningstaganden som görs i betänkandet även delas av en majoritet i parlamentet. Vad detta beträffar känner jag mig mycket träffad av det som sagts av flera ärade ledamöter, nämligen det önskvärda i att försöka uppnå ett större samförstånd inom parlamentet, såväl om definitionen av mänskliga rättigheter som om de ämnen som diskuteras i ett sådant betänkande.
Herr ordförande! Kommissionen är inte här för att undervisa parlamentet om vad mänskliga rättigheter är, vad de borde vara och i vilken utsträckning de efterlevs eller inte. Ni vet att kommissionen i likhet med parlamentet egentligen har mycket lite att säga till om beträffande situationen för de mänskliga rättigheterna inom EU. Men även kommissionen känner sig vad det beträffar träffad av formuleringen att det inte handlar om att här, under varje plenarmöte med rätta utbyta tankar med varandra om kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i världen, för att sedan helt se genom fingrarna med brister på området mänskliga rättigheter som förekommer inom EU. Jag skulle här vilja tillfoga att vi kan skatta oss lyckliga att alla våra medlemsländer som medlemmar av det stora Europarådet är bundna av Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Det finns inget fördrag i världen med så många tvingande instrument på området kränkningar av de mänskliga rättigheterna som i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna.
Med andra ord, när vi håller en debatt med varandra här, när vi har ett åsiktsutbyte med varandra om brister av den här typen, då är det under alla omständigheter denna Europarådets säkerhetsventil som när allt kommer omkring måste vara symbolen för demokrati och för skyddet av grundläggande fri- och rättigheter inom Europa.
Herr ordförande! Än en gång, detta innebär inte att det ansvar som vilar på parlamentet eller kommissionen, ännu mindre det som vilar på rådet och dess ordförande, inte är aktuellt längre. Nej, herr ordförande, vi måste också känna oss manade att även genom den här typen av debatter lämna ett bidrag till att öka medvetandet om respekten för de mänskliga rättigheterna även inom EU. EU är baserat på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna, och som ni kommer ihåg var det egentligen först 1993 som Europeiska rådet satte upp innehavet av stabila institutioner, jag citerar: som garanterar demokratin, rättsordningen, de mänskliga rättigheterna och respekten för och skyddet av minoriteter, som villkor för anslutning till Europeiska unionen. Det talar för sig självt att villkor på det området som ställs upp för nya medlemmar också bör efterlevas av de egna medlemsstaterna.
I likhet med tidigare år tas i betänkandet för 1996 de problem upp som EU: s medborgare, och bara de som har slagit sig ned där, kan konfronteras med. Men det har också formulerats ett antal yrkanden i betänkandet som för övrigt huvudsakligen riktar sig till medlemsstaterna. Naturligtvis är detta berättigat genom det faktum att fördragen inte tillerkänner EU som sådant några allmänna befogenheter för att garantera respekten. Gemenskapen å sin sida har endast befogenhet vad beträffar tillämpningen av gemenskapens föreskrifter som vilar på respekten för dessa rättigheter. I betänkandet riktas några yrkanden mot kommissionen. Jag återkommer strax till detta.
Jag vill också återigen understryka det som har sagts om de mänskliga rättigheternas universalitet och odelbarhet. De politiska och civila rättigheterna å den ena sidan och de social-ekonomiska och kulturella rättigheterna å den andra. Denna princip utgör enligt min mening hörnstenen för EU: s insats för respekten för de mänskliga rättigheterna. Jag kan då också acceptera att parlamentet har förbundit sig att behandla dessa rättigheter i sin helhet vid bedömningen av de ansträngningar som medlemsstaterna har gjort till förmån för respekten för dessa rättigheter.
Vad de specifika yrkanden som riktats till kommissionen beträffar, herr ordförande, beträffande asylrätten kan jag meddela att vi helt instämmer i att asylsökande som utvisas till säkra tredje länder där måste få tillgång till ärliga, effektiva och öppna asylprocedurer. Det kommer så gott som säkert att vara ett av de villkor som kommer att vara upptaget i kommissionens kommande förslag till ett asylfördrag. Vi undersöker dock fortfarande om separata regler för asylsökande är nödvändiga i detta avseende, det vill säga utan att använda de normala överenskommelserna om återtagande. Det förfaller oss troligt, och det är också FN: s flyktingkommissariats uppfattning, att vår slutsats kommer att bli att det behövs ordentliga särskilda regler för detta.
Vad beträffar att systematiskt beakta följderna av gemenskapens politik för de kulturella aspekterna kan sägas att det sker i enlighet med artikel 128, punkt 4 i Maastrichtfördraget där detta är stadgat som en förpliktelse. I kraft av detta godkände kommissionen i april 1996 ett förslag rörande beaktandet av de kulturella aspekterna vid gemenskapens åtgärder. För närvarande är ett nytt förslag under utarbetande.
Vidare arbetar kommissionen ständigt med att förbättra tillgången till uppgifter från instanser på nationell nivå och på gemenskapsnivå för journalister och allmänhet. Med det målet för ögonen får informationskanaler som står medborgaren nära specifik och tydlig information. Det finns också en enhet som speciellt ägnar sig åt att förbättra tillgången på information som härstammar från gemenskapens institutioner.
Herr ordförande! Jag skulle vilja avsluta med att framhålla att EU: s medlemsstater måste statuera exempel vad beträffar respekten för de mänskliga rättigheterna. EU tillkännager nämligen regelbundet att denna respekt utgör en väsentlig faktor för de internationella relationerna. Den utgör grunden för det europeiska samarbetet och relationerna med tredje länder. EU eftersträvar en universell respekt för dessa mänskliga rättigheter och har klart och tydligt bevisat detta genom att i alla avtal med tredje land systematiskt ta med hänvisningar till respekten för de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna, vilka utgör en väsentlig del av dessa avtal, som det heter. Dessutom omfattar dessa avtal en klausul om senareläggning för sådana fall där det handlar om allvarliga kränkningar, och detta ärende tas systematiskt upp som en viktig del av den politiska dialogen med tredje länder. Det är bara om en seren debatt kan föras om bristerna, även inom vårt EU, som EU kan konsolidera sitt agerande till förmån för efterlevnaden av de internationella förpliktelser som tredje länder har ingått på detta område.

Schulz
Herr ordförande! Jag ber er notera följande: Kollegan Nassauer har i sina utläggningar hänvisat till en del av mitt tal. Om jag inte skulle ha uttryckt mig korrekt, så vill jag korrigera detta. Jag talade om de psykiska påtryckningar, vilka utövas inte av myndigheter i Europeiska unionen, utan av myndigheter i medlemsländer i Europeiska unionen, som utövar psykiska påtryckningar som sträcker sig ända till terror. Jag vidhåller detta, eftersom jag under min elvaåriga verksamhet som kommunstyrelseordförande i en stad i Förbundsrepubliken Tyskland mycket väl vet vad jag talar om, när jag t.ex. nämner tvångsutvisningar från Tyskland av människor, som bott i mitt land i 17 år, har utbildat sig där och nu utvisas eftersom deras föräldrar en gång har lämnat in en ogiltig asylansökan. Det sätt som man behandlar dessa människor på kallar jag psykiskt outhärdligt.
Den tidigare inrikesministern i delstaten Hessen, Nassauer, vet detta. Om han här beter sig som om han inte visste någonting, måste man eftertryckligt tillbakavisa detta. Att han som samordnare för den näst största gruppen inte ens längre är närvarande i slutet av debatten, visar hur viktigt han anser att detta ärende är.

Le Gallou
Herr ordförande! Schulz ifrågasatte mig personligen efter ett misstag, men det stämmer att han ifrågasätter många!
I mitt inlägg attackerade jag inte Pailler personligen, jag ifrågasatte den ideologi hon åberopar och det parti som valt henne, ett parti som i sina kommuner hedrar brottslingen Lenins namn. Det är alltså ett politiskt påstående.
Man ser mycket tydligt Schulz och vissa extremisters tilltag framför sig: det syftar till att förbjuda yttrandefriheten för de parlamentariker som inte tänker som de. Jag skall berätta för dem att politisk frihet innebär att låta dem som inte tänker som ni tala!
En sista punkt, herr Schulz. Ni trodde att ni borde tala om censur i biblioteken i Toulon, Orange och Marignane. Det är fel! Man har inte dragit in några böcker från dessa bibliotek. I dessa bibliotek har man helt enkelt förvärvat böcker som är förbjudna i bibliotek i städer som kontrolleras av socialistpartiet och kommunistpartiet. Vi har tillfört ytterligare friheter!

Ford
Herr ordförande! Detta är ett personligt uttalande. Jag skulle vilja invända mot otidigheterna från Le Gallou. Schulz refererade inte till Le Gallou och jag förstår inte på vilka grunder han tilläts att göra detta personliga uttalande. Om det är så att han kan utnyttja detta för att gå i svaromål på politisk kritik, då kan vi alla ta del i denna process.
Jag undrar om Le Gallou skulle vilja uttala sig om huruvida det faktum att Le Pen gjort ett uttalande om att han tror att det var amerikanerna som efter kriget byggde gaskammarna i Buchenwald är historisk revisionism eller inte?

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Förvaltning av strukturfondernas anslag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0016/98) av Berend för utskottet för regionalpolitik om förvaltningen av strukturfondernas anslag.

Berend
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Initiativbetänkandet om förvaltningen av strukturfondernas anslag har som målsättning att påvisa orsakerna till svårigheterna vid överföringen av EU: s strukturfondsmedel från Bryssel till de slutliga mottagarna på platsen, att dra slutsatser av detta och erbjuda lösningar för den nya programplaneringsperioden 2000-2006. Efter det att perioden 1989-1993 för strukturprojekt i Europeiska unionen på det hela taget löpt tillfredsställande, började den nya planeringsperioden 1994-1999 ganska tveksamt. En av anledningarna till detta var dels en rad ännu inte avslutade projekt från den tidigare perioden, åtminstone måste ytterligare 13 miljarder ecu betalas ut. Dessutom förekom det på förberedelsestadiet avsevärda förseningar från Bryssels sida också vid godkännandet av de nya rättsliga åtgärderna. Dessa förseningar ledde återigen till förvirring hos de nationella, regionala och lokala myndigheterna och fördröjde därigenom utbetalningarna av anslagen till de potentiella slutliga förmånstagarna.
Det faktiska förslagsställandet från de nationella ministerierna och projektledarna kom därigenom i gång först flera månader senare. På grund av brådska var förslagen delvis av tveksam kvalitet. Vi var ofta tvungna att förhandla i efterskott, vilket hade en ytterligare försening av anslagsutbetalningarna till följd.
Sedan 1996 har situationen normaliserat sig. De anslagna medlen utbetalas i princip i rätt tid. Men Europaparlamentet vill med detta betänkande varna kommissionen och även rådet med avseende på en upprepning av denna dåliga start för den kommande perioden. Det bör inte upprepas att det på samma sätt som i slutet av 1996 från den föregående och denna programperiod hopar sig ett totalbelopp om 26, 7 miljarder ecu av icke utbetalade medel.
Betänkandet visar på ytterligare en rad orsaker till att medlen inte utnyttjats. Till exempel har även gemenskapsinitiativen en betydande del däri, vilka av administrativa och potentiella skäl trätt i effekt på europeisk nivå med betydande försening.
Med hänsyn till den löpande översynen av strukturfonderna och förberedelserna för den nya programplaneringsperioden kommer jag fram till följande slutsatser i mitt betänkande. För det första: En decentraliserad form av regionalpolitiska beslut brukar leda till bra kvalitet på planeringen och förbättrat nyttjande av medlen.
För det andra: A och O för ett framgångsrikt genomförande av programmet är säkerställandet av samfinansieringen, varvid en regional finansiell autonomi har en befrämjande verkan.
För det tredje: Man bör sträva efter en förbättring av sambandet mellan nationella och europeiska politiker, det vill säga en bättre avstämning av målsättning, strategier och åtgärder mellan de olika nivåerna - europeiska, nationella och regionala nivåer.
För det fjärde: Av utomordentlig betydelse - detta har jag hänvisat till - är tidsfaktorn. Förordningar måste utfärdas i början av 1998 och godkännas i snabb takt så att lokala, regionala och nationella instanser också får tillräcklig tid att förbereda programmen, alltså ingen upprepning av 1994. Nu är vi ju egentligen på god väg med förberedelserna.
För det femte: Rådets nedskärning av anslagen i budgettekniskt hänseende skall avvisas, eftersom den på intet sätt löser frågan om outnyttjade medel.
För det sjätte: Det måste även i fortsättningen vara möjligt med en ombudgetering, och de första försiktiga överläggningarna om detta i Agenda 2000 bör man enligt min åsikt inte fortsätta med.
För det sjunde: Det skulle vara en stor fördel om man kunde införa ansvarsprincipen för en fond; det vill säga att en generaldirektion, ett ministerium per medlemsstat alltid bör vara ansvarig.
Låt mig avsluta med ett tack till kollegerna i utskottet för regionalpolitik för det konstruktiva arbetet. Jag tackar för de många förbättringsförslagen som kommit från kollegerna, och tackar även de rådgivande utskotten, som har bidragit till förbättringen av betänkandet.

Chanterie
Herr ordförande! Jag vill först gratulera kollega Berend till det viktiga arbete som han har utfört för att undersöka strukturfondernas löpande programplaneringsperiod. Utifrån Europeiska socialfonden och för socialutskottets räkning vill jag tillfoga ett par element till detta.
Det har visat sig att i slutet av 1995 var två miljarder ecu från strukturfonderna oanvända, varav tre fjärdedelar var avsedda för Europeiska socialfonden. Under tiden har en undersökning utvisat att det huvudsakligen rörde sig om gemenskapsinitiativ, och då framför allt om fyra medlemsstater där verkställigheten släpade efter, nämligen Spanien, Italien, Frankrike och Tyskland.
I slutet av 1996 visade det sig att den begynnande tilltagande bristen på utgifter gått tillbaka, att Europeiska socialfonden fullständigt hade kunnat använda de tillgängliga budgetmedlen, men att gemenskapsinitiativen och de fyra nämnda länderna plus Förenade kungariket fortsatte att orsaka bekymmer. För ett halvår sedan visade det sig att för 1997 hade mer än 72 procent av medlen använts. Detta bör tala emot att det skulle finnas något sorts kroniskt implementeringsproblem för Europeiska socialfonden.
Däremot kvarstår problemet med krediterna för åren 1994 och 1995. De kan komma att ställa till problem vid slutet av programplaneringsperioden. Det är också ett faktum att en förhållandevis ansenlig del av medlen är avsedda för slutet av denna period.
Därför bör man överväga, fru kommissionär, om ett övergångsår skulle kunna infogas för att lösa problemet med dessa ansenliga överskott. Således uppstår på det politiska planet en dubbel fråga beträffande Europeiska socialfondens utgiftsnivå: hur skall vi motverka anhopningen av de oanvända medlen 1999, och på vilket sätt skall vi försöka att undvika en upprepning av företeelsen efter 1999?
Det leder oss verkligen in på frågor om effektivitet och ändamålsenlighet; frågor rörande målsättningar som inte får vara alltför hårt kopplade och tillämpning av additionalitets- och samfinansieringsprinciperna vad medlemsstaterna och delområdena beträffar.

McCartin
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Berend till ett väl sammansatt betänkande som är mycket informativt. Det visar att problemet med underutnyttjande som orsakade en mängd bekymmer för några år sedan avtagit och inte längre är så allvarligt. Kommissionären och kommissionen bör gratuleras till att ha lyckats med att åstadkomma en betydande ökning, en dubblering av strukturfonderna, utan någon nämnvärd ökning av de administrativa kostnaderna, och man har lärt sig en hel del om hur man skall gå vidare med nästa steg.
Inom fiskerisektorn var huvudproblemet bristen på resurser snarare än upptagskvoten. Under 1994-1995 var utnyttjandet mycket tillfredsställande, över genomsnittet. Även om det var en minskning under 1996, förväntar vi oss inte att det skall bli några problem med underutnyttjande under huvuddelen av perioden för fiskeriprogrammet. Det finns emellertid problem inom Pesca-programmet som kritiserats huvudsakligen för att det är för litet för att kunna uppfylla de mer omfattande mål som det ursprungligen syftade till; halva delen av programmet är avsett för mål 1-regionerna. Det var tänkt att åstadkomma en diversifiering av de ekonomiska aktiviteterna i de regioner som var kraftigt beroende av fiske. Målet kan lätt uppnås inom ramen för vår allmänna politik för missgynnade områden. Som ett alternativ kan medlen återföras till huvuddelen av fiskeriprogrammet, utveckla en bättre vattenkultur och få bättre priser på fisk genom förbättrad marknadsföring.
Efter år 2000 skulle vi vilja se en enda global kvot inom fiskerisektorn med en högre procent än de 1, 5 procent som vi för närvarande har. Alla fiskeregioner är perifera och missgynnade och gemenskapen är bara självförsörjande till 50 procent, så det finns ett stort utrymme för utbildning och utveckling av en vattenkultur.

McCarthy
Herr ordförande, kommissionär och ledamöter av denna kammare! Jag välkomnar dagens debatt om Berends betänkande, ett initiativbetänkande, som faktiskt följde på min grupps förfrågan om att vi borde göra mer inom detta område och bemyndiga forskningsrapporten om underuttnyttjande av strukturfondernas anslag.
Alla som är närvarande här i dag kan vittna om situationer inom deras eget område eller deras egen region där strukturfonder inte når fram till dem som de är avsedda för, och därigenom orsakar allvarliga kassaflödesproblem och även hotar projektens överlevnad.
Berend tar upp ett flertal nyckelfrågor som kräver lösningar inför framtida reformer av fonderna. I relation till de fleråriga problemen med fondmatchning, behöver vi ett innovativt och flexibelt förhållningssätt från alla parter och vi kan behöva mer stöd för allmänna-privata satsningar, till exempel i form av lån från Europeiska investeringsbanken och lån från EIF.
Om det är möjligt att bygga Paris Hilton på lån utan säkerhet, måste det vara möjligt att med samma medel stödja uppbyggnaden av allmänna infrastrukturer och utveckling av gemenskapens företag.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja ta tillfället i akt att göra några kommentarer angående ert förslag om en reservfond för gynnande av effektivitet beroende på att tiden är mogen för införandet av en sådan, i synnerhet med idéerna om effektivitet och gårdagens inlägg i Financial Times om EU: s intentioner att belöna de sparsamma. Vi inväntar otåligt på ert detaljerade förslag och kriterierna för denna nya reservfond. Till dags dato har vi ännu inte i utskottet diskuterat hur detta skall kunna genomföras i detalj, och det är därför ingen överraskning att vi i vårt betänkande inte kan ge något villkorslöst medgivande till en sådan reservfond. Jag skulle vilja mana till försiktighet i denna fråga.
Det är svårt att göra en bedömning av EU: s förmåga att upprätta objektiva kriterier. Det kommer också att medföra problem att ha EU som skiljedomare i effektivitetsfrågor, och effektivitetskriterierna måste givetvis reflektera de regionala och lokala aktörernas verksamhet och mål. Därför är det kanske bättre att anta Berends syn att decentralisering är parollen och låta regionerna och medlemsländerna sköta denna reservfond tillsammans. Vi oroar oss också naturligtvis för att effektivitet kan kopplas samman med snabbt genomförande vilket gynnar de stora slösarna utan hänsyn till kvalitet och nytänkande.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att vi inte kan ge grönt ljus till punkt 32 i Berends betänkande, i vilken han har för avsikt att omfördela outnyttjade medel till länder som har kapacitet att absorbera dem och utan några tydliga kriterier för detta. Vi måste vara försiktiga så att vi inte bestraffar de lokala och regionala aktörer som är offer för dåliga administrativa strukturer, och jag är förvånad över att Berend, som representerar ett medlemsland som spenderar en liten andel av dessa medel, inte verkar ha något emot att ge Spanien eller Grekland de medel hans eget land inte kan spendera.

Rack
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar, fru kommissionär! Pengarna från strukturfonden utgör för medborgarna i unionen, och framför allt för de mindre bemedlade av dem, det synligaste tecknet på att unionen menar allvar med målsättningen och signalen om solidaritet, att unionen är mycket mer än ett arrangemang för näringsliv och kapital.
Sett på det viset är det särskilt viktigt att pengarna från strukturfonderna hamnar där de behövs. En förutsättning för detta är, och det visar Berends betänkande på ett utmärkt sätt på, att strukturfondsmedlen planeras väl, samfinansieras på lämpligt sätt och sedan också utbetalas i rätt tid. Här har något varit i oordning. Alltför komplicerade regler och strukturer, för korta tidsfrister har lett till att utnyttjandet av anslagen varit otillfredsställande, framför allt under åren 1994 och 1995. Redan 1996 förbättrades det betydligt. Vi kan bara hoppas att det kommer att fortsätta på det viset under resterande år.
För de tre nya medlemsstaterna har situationen sett något annorlunda ut än för de tolv andra. Våra tidsrymder för planering har varit ännu kortare. Men i våra länder har det funnits jämförelsevis ännu kortare tidsfrister för genomförandet. Ändå har de tre nya planerat sina strukturfondspengar väl och gett ut dem i rask takt. Jag betraktar detta som ytterligare en hänvisning till något som jag för en tid sedan förde in i diskussionen genom mitt betänkande om strukturpolitiken i de nya medlemsstaterna, nämligen att det även i förhållandevis välbärgade medlemsstater finns problem, som rättfärdigar användande av strukturfondsmedel.
I detta sammanhang hänvisar jag också till något som också är föremål för den aktuella diskussionen. Medlemsstaterna vid EU: s östra yttre gräns hör utan tvivel till vinnarna i den europeiska enande- och utvidgningsprocessen. Men det finns i gränsregionerna till de central- och östeuropeiska länderna också problem, det finns där också förlorare, och gemenskapen och den nationella strukturpolitiken uppmanas här att hjälpa till att lösa dessa problem.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag anser att Berends betänkande gör en realistisk och objektiv analys av de bakomliggande orsakerna till underutnyttjandet av strukturfonderna. Berend hävdar att strukturfonderna är en av de viktigaste medlem för synliggörandet av Europeiska unionen och för ett nära förbund med dess medlemmar. Jag instämmer i detta.
Efter att ha sagt detta har jag emellertid allvarliga tvivel om att dessa medborgare förstår de politiska och administrativa klurigheter som används för att förklara, och i vissa fall till att rättfärdiga, underutnyttjandet av tillgängliga gemenskapsfonder.
Att lösa problemet med de oacceptabelt höga arbetslöshetssifforna inom unionen är en fråga som har högsta prioritet i alla våra medlemsländer. Föredraganden gör rätt i att belysa det faktum att strukturfonderna bidrar till att skapa arbetstillfällen, och ändå underutnyttjas dessa fonder.
Fonderna syftar till att stärka den ekonomiska och sociala samhörigheten genom regional utjämning; de syftar till att uppmuntra till " ekonomisk aktivitet i de mest sårbara landsbygds- och de minst gynnade områdena" och, inte minst, till att minska " skillnader mellan utvecklingsnivåerna i de olika regionerna" . Och ändå har vi ett underutnyttjande av tillgängliga strukturfonder. Ministerrådet använder konsekvent detta argument för att rättfärdiga en minskning av budgetanslagen, och kommer att fortsätta med detta om vi inte får ordning på situationen.
Det finns de som skulle vilja se att outnyttjade fonder återbetalas till de nationella budgetarna; detta är inte acceptabelt vare sig nu eller i framtiden. När det gäller detta stödjer jag i synnerhet punkt 32 i Berends betänkande där han föreslår att outnyttjade medel skall omfördelas och gå till de medlemsländer som visar att de kan absorbera resurser som EU tillhandahåller.
Kommissionären kommer inte att bli överraskad över att får höra att Irland är aktuellt i detta fall. Mitt land har en anmärkningsvärd bakgrund när det gäller upptagande av ofördelade strukturfonder. Arbetet på Irland är emellertid långt ifrån avslutat och det kommer att finnas ett stort behov av strukturfonder under lång tid framöver för att befästa det som har uppnåtts och för att avsluta det som ännu återstår att göra.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag skulle först och främst vilja gratulera Berend för att han skrivit ett bra betänkande -som kommer lägligt-, i och med att det inte handlar så mycket om att se hur strukturfonderna har förvaltats de senaste sex åren, utan om att analysera hur man kan förbättra förvaltningen av dem de sju kommande åren.
Vad gäller detta tror jag att det är viktigt att framhäva növändigheten av en decentralisering av administrationen, detta är i linje med subsidiaritetsprincipen och med den viktiga roll som de regionala och lokala myndigheterna bör spela. I denna fråga tycker jag att det är positivt att man premierar effektiviteten vad gäller förvaltningen av fonderna, och jag tycker att förslaget om en speciell reserv för de platser där fonderna förvaltas väl är positivt, och även att man talar om en förvaltningsmyndighet som tillåter största möjliga effektivitet i administrationen av dessa.

Novo
Herr ordförande, ärade kolleger, fru kommissionär! Detta betänkande tar inte upp en av de viktigaste faktorerna som har lett till en ibland otillfredsställande förvaltning av strukturfondernas ekonomiska medel.
Faktiskt har budgetrestriktionerna för att nå de resultat som krävs för att uppfylla konvergenskraven för att komma med i tredje fasen av EMU lett till att vissa medlemsstater inte förfogar över de egna resurser som krävs av gemenskapens medfinansiering. Därav kommer också förseningen av strukturåtgärderna, vilket i dessa fall inte får eller skall förväxlas med avsaknad av projekt, avsaknad av behov eller ännu mindre med att de djupa existerande infrastrukturella skillnaderna skulle ha försvunnit.
En bättre förvaltning av strukturfonderna kommer mer att vara en konsekvens av en förändring av dessa makroekonomiska inriktningar än resultat av oacceptabla hinder som kommer att sättas upp emot ett automatiskt återinförande i budgeten av anslag, eller av hinder som man försöker sätta upp mot en indikativ fördelning av de ekonomiska medlen i strukturfonderna mellan medlemsstaterna.

Schroedter
Herr ordförande! Ett partnerskap fungerar bara om alla håller sig till avtalen. Detta gäller i ännu högre grad för överenskommelserna mellan medlemsstaterna och unionen när klyftan mellan länderna i Europeiska unionen skall övervinnas. Där är vi ense med föredraganden om att kvaliteten är det avgörande kriteriet. Det får inte vara så att rådet reagerar på de egna svårigheterna vid genomförandet i medlemsstaterna genom att lagstridigt stryka strukturmedlen i budgeten och på så vis förhindra ett balanserat utflöde av dem! Regionerna ställs i slutet av anslagsperioden inför uppgiften att på kortaste tid omsätta de pengar som har hopat sig. En viktig slutsats inför den nya perioden blir därför att de lokala och regionala partnerskapen, som är avgörande för att man framgångsrikt skall kunna genomföra detta, integreras i tid. Vi måste ge dem en chans att delta i god tid, och med nuvarande fördröjning, som utvecklas i det nya stimulansprogrammet, betyder det att vi behöver en interimslösning. Vi behöver den för att redan nu reglera rättigheterna till deltagande, ty i ämbetsrummen planerar man redan, och resultatet skulle då kunna bli att arbetsmarknadens parter, de regionala och lokala områdesorganen återigen ställs inför fullbordat faktum.
Ett sista viktigt påpekande: För att uppnå en flexibilitet, vilket naturligtvis är nödvändigt, behöver vi uppföljningskommittén. Dess kompetens måste ovillkorligen stärkas; då kan en liknande försening undvikas under kommande anslagsperiod.

Ewing
Herr ordförande! I min mål 1-region utgör de tolv stjärnorna på vägar, hamnar och broar det mest synliga tecknet för medborgarna på att Europa försöker att ha något verkligt inverkan på randområden.
Strukturfonder syftar ofta till att åtgärda akuta problem, som stålindustrins nedgång. I detta fall, emellertid, handlar det om avfolkning; hälften av befolkningen i de Skotska högländerna och på öarna har försvunnit under detta århundrade. Mål 1 syftar till att försöka åtgärda detta, och för första gången har unga människor nyligen börjat stanna kvar i området.
Berend talar om en mjuk övergång. När det gäller underutnyttjande vill jag betona att de Skotska högländerna och öarna har en utmärkt bakgrund när det gäller att utnyttja tilldelade medel. Kommissionen kan verifiera detta. Jag skulle vilja ansluta mig till Donald Dewar, Skottlands nye minister, som arbetar för att vi skall få behålla mål 1 status så att vi får den mjuka övergång som Berend talar om.

Cellai
Herr ordförande! Bland de strukturella orsaker som hindrar en rationell och tillfredsställande förvaltning av strukturfonderna är de skadligaste utan tvekan de som hänger samman med administration och rutiner. De beror på de olika institutionernas kvalitet och på hur dessa samordnas, kvaliteten på själva programmen och på deras genomförande.
Uppdelningen av kompetensområdena och indelningen i tre olika administrativa nivåer gör det nödvändigt med en bättre samordning. Den mångsidiga naturen hos de olika initiativ som startas, frågans sammansatthet, frånvaron av information, gemenskapsreglernas stelhet gör det än svårare för offentliga och privata organ att förstå och kunna hantera de olika strukturfonderna.
Principen om partnerskap måste därför förstärkas i syfte att underlätta nya lösningar och öka graden av samarbete och samordning på alla nivåer. Ett direkt resultat av detta kommer att bli en ökad öppenhet vad gäller rutinerna och en bättre anpassning av de åtgärder som vidtas i bestämda syften, via ett större engagemang från lokala och regionala aktörer.
Låt mig slutligen framföra mitt absoluta motstånd mot varje försök att minska avsättningarna till strukturfonderna från ministerrådets sida. Detta skulle verkligen inte lösa problemet med fondernas dåliga utnyttjande och denna inställning från rådet skulle stå i klar strid mot besluten från Edinburgh och äventyra hela den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

Walter
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar, högt ärade fru kommissionär! Vi har 18 miljoner arbetslösa i denna europeiska union, och trots detta upplevde vi för kort tid sedan att över en miljard DM ur strukturfonderna, som egentligen stod till förfogande för att inleda lämpliga motåtgärder, återfördes till de nationella staterna för att där lösa budgetproblem, bl.a. även till de stater som i normala fall betraktas som de starkaste i denna union.
Det utgör tillräckliga skäl till att undersöka varför denna sluttransaktion med medlen inte har ägt rum på lämpligt sätt. Varför kan man där inte komma snabbare framåt, och vad måste man göra? Kollegan Berend har lagt fram ett mycket bra betänkande som syftar till att ta itu med dessa saker. Vad kan man göra? För det första - detta är en av de centrala punkterna - måste vi se till att beslutsfattandet om kommande strukturfonder - och detta är ett framtidsperspektiv, ty vi måste lära för framtiden av det förflutna - äger rum så snabbt som möjligt. Det betyder att vi måste se till att nästa strukturfondsdiskussion avslutas snabbare. Men jag är realist. Jag vet hur svårt det kommer att bli, men jag tror att man här måste gå fram i snabb och jämn takt. Vi som parlament uppmanar också till att man här integrerar oss i lämplig utsträckning, dvs. minst i enlighet med de rättigheter som vi har enligt Amsterdamfördraget, eller t.o.m. i högre utsträckning. Jag uppmanar därför alla att ge oss medbeslutanderätt här.
För det andra: Vi måste syna administrations- och budgetstrukturerna i sömmarna och förbättra dem. Vi har lärt oss att det är någonting som inte är i ordning där. Det får i nuvarande diskussion om strukturfonderna inte bara handla om hur mycket pengar som går vart, utan vi måste också, om vi vill bli tagna på allvar, tala om hur ifrågavarande fördelning kan förbättras.
För det tredje måste vi tala om hur vi skall förstärka partnerskapet i regionerna, hur vi skall förstärka uppföljningskommittéerna så att pengarna verkligen också går dit där de behövs, där de används. Detta kan säkert bedömas bättre på plats än ur europeisk synvinkel, och därför måste vi förbättra uppföljningskommittéerna, med näringslivs- och arbetsmarknadens parter och med de regionala och lokala partnerna som jämställda partner. För det fjärde måste naturligtvis också ett system för uppmuntran skapas; vare sig det nu skall ske i form av en reserv, som kommissionen föreslår, eller i form av en mid-term review . Vi måste se till att medlen används, och det måste diskuteras och allvarligt tas under övervägande att de som inte sköter detta ordentligt även löper risken att råka ut för bestraffning genom att de t.ex. får mindre pengar. Detta anser jag vara den viktigaste frågan vid vidareutvecklingen av strukturfonderna.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag önskar börja mitt inlägg med att gratulera föredraganden till kvaliteten i hans betänkande, med tanke på den svåra uppgiften att på ett riktigt sätt analysera bristerna i genomförandet av strukturfonderna. Svårigheten som beror på problematikens heterogenitet, då den påverkar olika stater och olika regioner, olika fonder, olika mål och olika administrativa system, något som försvårar dess analys och även upprättandet av generella riktlinjer.
Dock måste man påpeka att betänkandet är mycket bra och att det bl.a. framhäver att betalningskrediterna under programperioden 1989-1993 uppnådde 84 procent inom gemenskapens bidragsramar och bara 70 procent inom gemenskapsinitiativen. Under den aktuella perioden däremot har det, efter en nedslående start (1994-1995), skett en markant förbättring under 1996, trots att den skall nyanseras per instrument och mål.
Den är mer tillfredsställande i Feder och i EUGFJ-orientation än i andra fonder -gemenskapsinitiativen visar bara en genomförandegrad på 90 procent-, men jag är intresserad av att framhäva att det är just mål 1 som visar en mer positiv genomförandegrad gentemot övriga mål. De samlade erfarenheterna bör användas för att förbättra dagens system inför den omedelbara utmaning som reformen innebär. Följaktligen utgör betänkandet av Berend ett lägligt och värdefullt bidrag ur vilket vi lyfter fram nödvändigheten av att i god tid upprätta en precis tidsplan, så fort reglerna publicerats, så att de olika administrationerna kan anpassa sig till det nya programsystemet under 1999. Behovet av en större koncentration, förenkling, decentralisering och samarbete med de arbetsmarknadens parter och de lokala- och regionala krafterna kommer att kräva mer tid för att uppnå ett korrekt programutbud, därför är det viktigt att ha detta i åtanke. Utvärderingen fortsätter och en effektiv kontroll, med stimulans -som man har tänkt sig- för de stater som genomför sina krediter på ett optimalt sätt, kommer också att vara positiva åtgärder som man får beakta.
Slutligen önskar jag understryka att det återstår mycket och viktigt arbete, men att betänkandet av Berend kommer mycket lägligt och att vi bör gratulera föredraganden till detta.

Ryynänen
Herr ordförande! I den reformering av strukturfonderna som vi nu har framför oss är det nödvändigt att rätta till de missförhållanden som har orsakat otillräcklig användning av anslagen, ineffektivitet och förseningar, ty vi har helt enkelt inte råd med ineffektivitet när det gäller strukturpolitiska åtgärder. Utmaningarna till Europeiska unionens region- och strukturpolitik håller ju på att öka ytterligare.
De största problemen är ju förknippade med den administrativa splittringen och byråkratin samt igångsättningen av programperioder. En lyckad igångsättning förutsätter att de lokala parterna deltar i planeringen ända från början. Partnerskapsprincipen måste verkligen förstärkas och den inre koordinationen i förvaltningen förbättras. Vi kan inte längre slösa tid och energi på en flerdubbel byråkrati som gör att den uppnådda nyttan förblir synnerligen obefintlig, och i det närmaste bara sysselsätter utbildnings- och konsultfirmor.
Speciellt inom de landsbygdsregioner som håller på att avfolkas, såväl i Finland som annorstädes, är det fråga om en kritisk situation. Lyckas man inte nu hejda befolkningsförlusterna är det snart för sent. I detta avseende har kommissionen verkligen en riktig utgångspunkt. Man måste betona betydelsen av att regionerna skall utvecklas på sina egna villkor.

Sierra González
Herr ordförande! Underutnyttjnadet av strukturfondernas krediter utgör ett mycket allvarligt problem, med tanke på att svårigheten att få ut krediterna leder de sociala krafterna till att hitta kostsamma finansieringslösningar under tiden, vilket påverkar projektens allmänna effektivitet. Det är självklart att denna situation inte kan fortsätta och att det måste till en förändring, och i detta avseende är vi överens med Berend. Men vissa av de åtgärder som han föreslår finner vi ha motsatt verkan än den önskade. Som konkret exempel tycker vi att åtgärden som återges i artikel 32 - omfördelning av resurserna till fördel för de medlemsstater som har visat förmåga att tillgodogöra sig EU-bidrag som ställts till förfogande - är skadlig, då den egentligen motsvarar upprättandet av ett nytt bestraffningssystem.
Jag tror att det är nödvändigt att närma sig frågan på ett mer flexibelt sätt. Om inte kan målet som man vill gynna - ekonomisk och social sammanhållning - i stället missgynnas.

Howitt
Herr ordförande! Den utfrågning som vi under förra året höll å utskottet för regionalpolitiks vägnar av representanter från östra och sydöstra England understryker de huvudsakliga påpekandena i Berends betänkande. Fullmäktige i Essex, Bedfordshire och Hertfordshires grevskap hävdade att nuvarande system faktiskt avskräcker potentiella bidragssökare. Ett mycket bra projektförslag från " South-East Development Strategy" om nya städer förblev obesvarad i över ett år. Myndigheterna i sydöstra England som är inblandade i 5b programmet för utveckling av landsbygdsområden talar om en anstormning av frågor som alltid ställs i sista minuten.
Hanteringen av de årliga Europeiska socialafonderna är enligt " the Association of Eastern Colleges" en byråkratisk mardröm, samtidigt som kooperativa företag i de östra regionerna säger att det under vart och ett av de senaste nio åren har varit förseningar samt att fonderna inte utnyttjats till fullo.
Medlemsländer och lokala samarbetspartners måste ta sin del av ansvaret, men i dagsläget måste vi vädja till kommissionen att sätta punkt för denna olyckliga rundgång av förseningar och underutnyttjande och att publicera värderingskriterier i förväg och sedan hålla sig till dem, vilket har varit ett särskilt problem i vårt 5b program. Det måste också försäkra sig om hjälp med att kräva att fonderna går till frivilligorganisationer och göra allt den kan för att bryta den onda cirkeln och se till att den nya programperioden som påbörjas år 1999 startar i tid.

Hatzidakis
Herr ordförande! Jag tycker att parlamentets initiativ att se över frågan om strukturfondernas användning av anslag var ett mycket gott initiativ, och arbetet som Berend lagt ned på denna viktiga fråga var mycket gott, och jag tycker ärligen att han är värd lyckönskningar.
Utifrån det arbete som Berend har gjort och som kollegerna med sina ändringsförslag hjälpte till med, visar detta betänkande att problemen i allmänhet med tiden har begränsats till användningen av anslagen, men de fortsätter att existera. Det är karakteristiskt för de problem som existerar inom socialfonden och gemenskapsinitiativen och det är också karakteristiskt att det finns 3, 4 kvarblivna miljarder ecu, en siffra som i sig själv säger en hel del.
Jag tror att orsakerna kan hänföras till kommissionens försening i presentationen av förordningarna i början av planeringsperioden, medlemsstaternas försening beträffande presentationen av förslag, de många programmen osv. Vi måste således hämta lärdom från det nuvarande förloppet inför framtiden, herr ordförande, och jag tror att vi måste röra oss i två grundläggande riktningar: mot koncentration och förenkling, det vill säga för det första, färre program, färre gemenskapsinitiativ, samordning av fondernas förfaranden och verksamheter så att vi når bättre resultat och för det andra en förenkling av förfarandena utan att komma till en punkt där kommissionen fråntas sitt ansvar och där var och en kan göra som den vill utan någon kontroll.
Vidare vill jag referera till idén om en reserv som är en idé som kommissionens lägger fram i Agenda 2000. Det är en idé som vi från början tror att vi inte bör förkasta, eftersom den kan leda till en större konkurrens mellan de intresserade parterna att utnyttja anslagen. Kommissionen måste emellertid konkretisera denna idé så att den slutar att vara ett grönt ljus som den har varit fram till nu. För parlamentet handlar det inte om att samtycka. Vi vill ha fler detaljer angående denna idé från kommissionens sida.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag tror att vi måste acceptera att det finns något ruttet i gemenskapens regionalpolitik med avseende på de finansiella resurser man förfogar över för denna. Å ena sidan akuta, multipla problem i många regioner och å andra sidan ett överskott av kvarblivna, oanvända summor motsvarande ungefär 25-26 miljarder ecu. Här har vi något onormalt, här ligger ruttenheten. Detta noteras i betänkandet, i synnerhet i Berends motivering, liksom i betänkandena från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och budgetutskottet. Dessa två lägger till och med till en extra punkt, att ingenstans refererar man till något förslag till politik avseende jordbrukets framtid inom ramarna för Agenda 2000, medan budgetutskottet noterar att intresset för gränsregionerna är bristande. Jag vill tillägga att även om det fanns ett minsta intresse, så finns det ett förakt för öregionerna, här finns det till och med ett skamligt undantag, dvs. att öarna i Egeiska havet inte deltar i åtgärdsprogrammen, i frågor som avser transporter, energi, kommunikationer osv. Och slutligen, herr ordförande, och här avslutar jag, finns det en ojämlik fördelning. Regionalpolitiken upptäcktes när Tyskland blev fattigare än Grekland och Portugal, och på grund av detta har summorna ökats med 45 procent, medan det för dessa två fattigaste länderna har skett en motsvarade minskning på 17 till 20 procent. Det är oacceptabelt, förvänta er inte några steg mot en sammanhållning inom gemenskapen om detta inte korrigeras.

Karamanou
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Ett Europa med enorma avstånd mellan de olika regionerna med avseende på välfärden är varken trovärdigt eller genomförbart. På grund av detta utgör den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken ett utmärkt val för unionen. Gemenskapsanslagen som stödjer strukturåtgärderna har gett särskilt uppmuntrande resultat i mindre utvecklade regioner i unionen och förstärker konkurrenskraften, utvecklingen och sysselsättningen.
I dag finns det säkert ett behov av en vidare förbättring av och lönsamhet för strukturfonderna. Dock är det faktum att koncentrera uppmärksamheten och ansträngningen på absorption och inte på effektiviteten enligt min åsikt fel sätt att närma sig problemet på. Det är känt att det tidigare har funnits regioner i unionen som har visat en absorption på 100 procent, utan att samtidigt presentera en ökning av BNP per capita. Frågan är således hur anslagen från strukturfonderna skall utnyttjas på säkraste och effektivaste sätt. Varje ecu som ställs till förfogande måste producera positiva resultat inom områdena för utveckling, konkurrenskraft och sysselsättning. Jag tror att Grekland utgör ett mycket gott exempel på en ärlig och effektiv användning av anslagen från strukturfonderna.
Vi vill förvisso formulera de allvarligaste reservationer mot kommissionens förslag om att fritt förvalta 10 procent av anslagen från strukturfonderna för påföljande planeringsperiod.

Botz
Herr ordförande! Föredraganden har med all rätt riktat en del av sin huvudsakliga kritik mot de avsevärda fördröjningarna i programmens ansatsfas. Jag vill här stödja honom. Det finns en del tungt vägande orsaker till varför vi inte bör tillåta en sådan försening under de kommande åren 1999-2000.
För det första kräver bekämpandet av den växande arbetslösheten i våra medlemsstater en snabbare insats och en insats med alla europeiska strukturfondsmedel. För det andra kan vi bara på så vis bättre möta det starkare anpassningstryck som vi kommer att uppleva i enskilda branscher men också i regioner på grund av införandet av den gemensamma valutan. För det tredje står de europeiska instrumenten, som skall användas för att undanröja eftersläpningen i utveckling, inför sitt verkliga elddop.
En sak är klar: Inte minst de varnande rösterna från våra arbetslösa EU-medborgare måste också på lägsta administrativa nivåer leda till ett snabbare tillvägagångssätt både på det nationella och det europeiska planet.

Myller
Herr ordförande! I flera inlägg här, liksom i det betänkande som är under behandling, har man berört att resultaten av Europeiska unionens region- och strukturpolitik inte till alla delar varit lyckade. I Berends betänkande har man också berört problem som verkligen kräver en lösning. Det vore speciellt viktigt, såsom det här har konstaterats, att den kommande reformen av strukturfonderna kunde genomföras enligt tidtabellen. Detta skulle innebära att de erforderliga besluten skulle fattas senast i slutet av år 1998. Det konstateras ju klart i betänkandet att de största problemen som är förknippade med den här programperioden beror på att starten av programmen försenades på grund av det långsamma beslutsfattandet. Det får inte upprepas, och detta borde vara ett budskap speciellt adresserat till rådet.
Penningkonsumtion är dock inte det viktigaste. Viktigast är kvaliteten på programmen och att man med hjälp av dem åstadkommer verkliga och mätbara framsteg. Detta skall speciellt tas som en utmaning av de regioner och aktörer som drar nytta av den kommande strukturfondsreformen.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Låt mig först rikta mitt tack till föredraganden Berend för hans grundliga undersökning och det mycket träffande betänkandet om utnyttjandet av strukturfondsmedlen. Kommissionen är medveten om att det uppnåddes ett ganska lågt procentuellt utnyttjande under åren 1994 och 1995, och att det därför finns en risk att anslagsutbetalningarna koncentrerar sig till slutet av programplaneringsperioden.
Dessa erfarenheter utgör ett starkt skäl till varför den finansiella skötseln av strukturfonderna för den nya programplaneringsperioden från och med år 2000 bör omorganiseras. Jag vill i vart fall påpeka, och det kunde ni ju också kontrollera fram till och med år 1996, att eftersläpningen i genomförandet minskat betydligt under 1996 och 1997 för gemenskapskoncepten för stimulans, som ju trots allt utgör 90 procent av de totala anslagen. Vad gäller gemenskapsinitiativen bereder däremot tempot för genomförandet fortfarande bekymmer, även om det naturligtvis till stor del beror på att många av dessa program antogs först 1995 och 1996.
Kommissionen granskar nu möjliga och nödvändiga omprogrammeringar av gemenskapsinitiativ och har även hänvisat medlemsstaterna till detta. I december vände jag mig t.ex. till medlemsstaterna och bad om detaljerad information om läget för genomförandet av gemenskapsinitiativen på platsen. På grundval av den absorptionsförmåga som finns måste man därvid tänka över möjliga ändringar av innehållet i programmen, anslagsöverföringar inom programmen och mellan programmen.
I mitten av 1998 kommer kommissionen sedan att lägga fram förslag för att företa en ny fördelning över hela unionen inom ramen för gemenskapsinitiativen, och därvid också försöka ta hänsyn till raden av krav från parlamentet. Där ligger ju fortfarande några punkter öppna från debatten om fördelningen av reserven.
Inte minst de stora administrativa problemen med genomförandet har fått kommissionen att föreslå en drastisk reducering av gemenskapsinitiativen i Agenda 2000 och att vittgående integrera dess aktiviteter in i mainstream-programmen. Vad beträffar de förpliktelser som fortfarande skall genomföras är nuvarande nivå helt och hållet normal. Med stigande kostnader för förpliktelserna från år till år och inte lika höga belopp för betalningsbemyndigandena är det logiskt att öka avvecklingen av antalet förpliktelser. I vart fall har ju under de senaste åren betalningarna från nuvarande budgetår också i högre utsträckning använts till att avveckla förpliktelser från tidigare budgetår.
De förpliktelser från tiden före 1994 som skall avvecklas, och som i slutet av 1997 belöpte sig till 3, 26 miljarder ecu, omfattar antingen åtgärder där man godkänt och betraktat en förlängning av genomförandeperioden som rättfärdigad, eller åtgärder som av rättsliga orsaker har avbrutits och därför ännu inte kunnat avslutas. Eftersom förlängningar av betalningsfristerna endast i sin helhet beviljats till slutet av 1997, handlar det dock nu enbart om slutliga avräkningar och inte om förpliktelser som på grund av sin förfallotid ännu i flera år kommer att belasta gemenskapsbudgeten. Jag hänvisar därigenom framför allt till punkt 30, där man med all rätt har frågat sig, vad föreställer detta?
Kommissionen är lika väl som parlamentet mån om att redan vid början av varje programplaneringsperiod agera för ett fullständigt nyttjande av anslagen och undvika fördröjningar av alla slag, som de nu framställts av er här.
Vad beträffar parlamentets oro över det höga beloppet, som återigen måste satsas inom ramen för budgetförfarandet 1999, vill jag erinra om att gemenskapens organ enligt den interinstitutionella överenskommelsen och enligt ramavtalet för strukturfonderna entydigt är förpliktade att ställa de belopp till förfogande för fonderna som Europeiska rådet i Edinburgh har beslutat om. Det vill jag än en gång uttryckligen understryka.
För övrigt vill jag påpeka att en förlängning av nuvarande programplaneringsperiod skulle strida både mot ramavtalet för strukturfonderna och den interinstitutionella överenskommelsen. Kommissionen har därför entydigt förklarat att det inte får förekomma några överlappningar mellan de båda programplaneringsperioderna.
Kommissionen kommer i mars att lägga fram sina legislativa reformförslag. Det åligger sedan parlament och råd att i snabb takt rådslå om dessa förslag och godkänna dem. Kommissionen kommer att göra det som står i dess makt för att de nya programmen från och med 2000 skall kunna genomföras i snabb och jämn takt. Ur kommissionens synpunkt skulle det därför, med hänsyn till den snabba rådslagningen och godkännandet av förordningarna och programmen, vara kontraproduktivt att nu anordna överläggningar om övergångslösningar.
Parlamentets ståndpunkter vad gäller förenkling av systemet för genomförande av strukturfonderna delas generellt sett av kommissionen. En starkare decentralisering och deltagande både av de lokala och regionala områdesorganen och arbetsmarknadens parter redan i början av programplaneringen är absolut nödvändigt även med tanke på en högre effektivitet. De nya förslagen till förordning innehåller en klarare ansvarsfördelning mellan de olika aktörerna, en uppvärdering av uppföljningskommittéernas roll och ett stärkande av kommissionen med hänsyn till kontroll- och sanktionsmöjligheter vid överträdelser. Här är vi helt ense inte bara med kraven i betänkandet, utan också med de diskussionsinlägg som gjorts i anslutning till det.
Kommissionen anser att det är nödvändigt att skapa en prestationsbunden finansiell reserv, med vilken man skall höja strukturåtgärdernas effektivitet, och jag tackar för det principiella stöd som jag också har erfarit i många diskussionsinlägg. Naturligtvis kan man inte ställa ut någon check in blanco innan vi har diskuterat detta tema noggrant med de objektiva kriterier som vi ämnar föreslå, och naturligtvis kan en sådan reserv inte utgöra någon check in blanco för kommissionen, utan den måste följa transparenta regler. Men jag tror nog att detta skulle vara en möjlighet att även förverkliga det som ju finns i förslaget, att man i nödfall kan använda icke utnyttjade medel för andra i stället för att låta dem gå tillbaka till medlemsstaternas budgetar, och därför tror jag att det i själva verket lönar sig att föra en utförlig diskussion om detta, och jag erbjuder också uttryckligen utskottet för regionalpolitik att göra detta.
Den av parlamentet föreslagna nya budgetstrukturen med en med hänsyn till planeringstidsrymder uppdelad framställning av utförandet skulle leda till ett större antal budgetposter, vilket skulle leda till en komplicering av administrationen, på samma sätt som nu är fallet med gemenskapsinitiativen, och detta skulle motsäga principen om förenkling.
Låt mig avslutningsvis än en gång påpeka att kommissionen kommer att lägga fram sina förslag den 18 mars. Vi är övertygade om att de däri gjorda förslagen om förenkling och decentralisering även kommer att underlätta mer effektiv användning av finansmedlen, och kommissionen kommer som hittills att redan från början intensivt integrera parlamentet i denna process.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Omröstning
Falconer
Herr ordförande! Jag har bett om instruktioner från kvestorerna innan den första omröstningen med namnupprop. Är vi nu i färd med att genomföra en omröstning med namnupprop?

Ordföranden
Jag föreslår att ni genast tar er ordningsfråga, så att vi kan klara ut det hela och inte avbryta omröstningen.

Falconer
) Herr ordförande! Jag agerar i enlighet med instruktionerna från kvestorerna. Vill ni vara så vänlig att ropa upp mig innan den första omröstningen med namnupprop?

Ordföranden
Kära kollega, det är inte kvestorerna som är ordförande för sammanträdet, det är jag. Jag ger er därför ordet nu.

Falconer
Herr ordförande! Om så är fallet, vill ni vara så vänlig att registrera min närvaro i kammaren vid varje omröstning med namnupprop i enlighet med de instruktioner vi fick från kvestorskollegiet i förra veckan? Kan ni också vidarebefodra till presidiet att parlamentet enligt min uppfattning har suveränitet när det gäller detta parlaments arbetsordning och inte någon sorts möte med 13 individer som tar egenmäktiga beslut.
(Applåder) Jag hoppas och tror att de kolleger som delar min uppfattning kommer att följa mitt exempel. Ni behöver inte delta i omröstningar med namnupprop, ni behöver endast försäkra er om att er närvaro i kammaren registreras.

Sturdy
Herr ordförande! Jag har i stort sett samma invändningar som Falconer; att detta är första tillfället som vi i denna kammare kommer att genomföra en omröstning med namnupprop. Jag skulle vilja se ett häfte från ordförandekonferensen där man redogör för dessa nya bestämmelser så att alla ledamöter vet vad som pågår. Ett flertal ledamöter känner inte till detta. I morse hade vi en situation där en omröstning genomfördes fem minuter tidigare än den skulle. Vi borde ha bestämmelser så att ledamöter inte missar omröstningar.

Ewing
Herr ordförande! Jag instämmer i vad Falconer säger. Som detta parlaments moder, finner jag det motbjudande att ledamöterna finner sig i att bli behandlade utan respekt. Detta försätter lönekontoret i en mycket svår situation, beroende på att, till exempel, en grupp skulle kunna, vid ett nattligt sammanträde, fördubbla det antal omröstningar med namnupprop som hölls vid tillfället; det skulle innebära att ledamöterna skulle få avdrag med hälften av den summa de får för att närvara. Kan ni föreställa er vilket kaos detta skulle innebära? Så jag ber om att få min närvaro registrerad, oavsett om jag deltar i en omröstning eller inte. Jag protesterar högljutt mot detta och frågar er alla: är ni en skock får eller ledamöter av ett parlament?
(Applåder)

Gallagher
Herr ordförande! Jag instämmer i vad mina kolleger säger och vill att min närvaro här i dag registreras, oavsett om jag deltar i en omröstning med namnupprop eller inte.

Killilea
Herr ordförande! Som ordförande för kvestorskollegiet skulle jag vilja informera ledamöterna - och i synnerhet Falconer - om att de instruktioner som han i förra veckan mottog från kvestorerna faktiskt hade vidarebefordrats till dem från presidiet. Jag vill understryka detta och informera alla ledamöter i detta parlament om att kvestorerna endast verkställt de bestämmelser som beslutats av presidiet.

Falconer
Herr ordförande! Killileas uppgifter tycks inte överensstämma med era tidigare anmärkningar. Som svar på min begäran om att ropas upp vid varje omröstning med namnupprop, och med hänvisning till kvestorskollegiets instruktioner, uppgav ni att det inte är kvestorskollegiet som styr detta möte. Jag instämmer i detta. Killilea klargjorde med all tydlighet att kvestorskollegiet endast agerat enligt instruktioner från presidiet, så det är presidiet som styr detta möte med er i ordförandestolen. Jag upprepar min begäran om att min namn ropas upp inför varje omröstning med namnupprop.

Antony
Herr ordförande! Vi har haft maktlösa parlament, i dag vill man skapa ett parlament av makthavare. Alla parlamentariker har rätt att rösta eller avstå från att rösta. Med de pedantiska och byråkratiska granskningar som ni skapar misskrediterar ni parlamentet fullständigt.

Santini
Herr ordförande! Efter denna serie av inlägg vill jag komma med ett förslag. Eftersom jag inte tror att vi i detta plenarmöte utan vidare kan ta upp och tillämpa dessa nya regler, så yrkar jag på att förslaget går till omröstning, eller att vi till nästa sammanträdesperiod skjuter upp tillämpningen av denna regel eller att den tas upp till diskussion i Europaparlamentet innan den tillämpas.

Ordföranden
Mina kära kolleger! För det första skulle jag vilja tacka samtliga talare som gjort det möjligt att genomföra en debatt om detta viktiga ämne. För det andra, och för att lugna vissa av er, skulle jag vilja betona att det naturligtvis står er fritt att rösta eller inte, vilket är grundläggande för varje parlament och varje parlamentariker. Rätten att rösta eller avstå från att rösta är en grundläggande rättighet för parlamentariker. För det tredje är jag ändå förvånad över att ni kritiserar den lilla uppmuntran till att många skall rösta som förekommer, eftersom omröstningen inte bara är en rättighet utan också en parlamentarisk skyldighet. Jag gläder mig för övrigt åt att kunna konstatera att det sedan en tid är fler som deltar än tidigare.
Presidiet kommer att beakta samtliga inlägg med tanke på att frågan på nytt kommer att granskas om några månader, såsom presidiet anger i sitt beslut. Jag föreslår er därför att testa systemet, sätta det på prov, så vi får se hur det fungerar.
Förslag till rådets beslut om godkännande på gemenskapens vägnar av PARCOM-beslut 96/1 om successiv avveckling av användningen av hexakloretan i icke-järnmetallindustrin (KOM(97)0540 - C4-0636/97-97/0297(CNS))
(Parlamentet antog beslutet.)

Ordföranden
Herr Falconer, som jag sade noterade jag ert inlägg och för varje omröstning med namnupprop kommer ni att anges som närvarande, det kan ni vara säker på. Jag låter mig inte störas av att förfarandet missbrukas på detta sätt.
Om ändringsförslag 10 och 18

Blak
Herr ordförande! Jag yrkar på att man röstar nej till ändringsförslag 10 och i stället röstar ja till ändringsförslag 18. Vi har gjort ett fel i utskottet. Vi strök av misstag en mening. Meningen i fråga preciserar hur information skall spridas och hur undervisning skall gå till.
Om ändringsförslag 11

Blak
I den engelska texten kan det finnas vissa oklarheter om formuleringen. Vi vill gärna ändra workforce till workers concerned. Om vi behåller workforce blir betydelsen att alla anställda i företaget skall vara med och bestämma om en enskild anställd skall genomgå en hälsoundersökning. Om vi däremot ändrar till workers concerned, så är det den enskilde som själv kan bestämma. Det handlar alltså bara om en ändring av den språkliga formuleringen för att undvika att det uppstår missförstånd.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot detta muntliga ändringsförslag?
(Ordföranden konstaterade att det inte förelåg några invändningar mot inlämnandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten för godkänd efter dessa ändringar.)

Smith
Herr ordförande! Jag vill protestera mot att ni inte ens följer de regler som detta högt skattade presidium fastslagit. Ni gav mig inte tillfälle att få min närvaro i denna kammare registrerad. Jag protesterar även över att detta har påtvingats oss. Om ni vill undersöka något, kan ni undersöka vilken uppfattning detta parlamentet har om presidiet. Den är diskriminerande. Om ni vill undersöka något, undersök då om parlamentet stöder presidiets nya bestämmelser.

Ordföranden
Jag har noterat ert inlägg. Ni kan vara lugn, det är noterat att ni var närvarande. För övrigt skall vi inte trassla in oss in en onödig byråkrati. Den nödvändiga byråkratin är redan tillräckligt komplicerad som den är.

Orlando
Herr ordförande! Låt mig bara göra ett påpekande: i morse noterade många kolleger, framför allt Nassauer, hur begränsade resurserna till Falcone-programmet är och vissa drog den slutsatsen att man måste begränsa programmets omfattning till att bara gälla de rättsvårdande och polisiära organens verksamheter. De medel som är föreslagna är verkligen begränsade, Nassauer har rätt, men även om resurserna är knappa så tror jag det är viktigt att Europaparlamentet även ser till att det finns resurser för insatser i skolor, universitet och samhället i övrigt för att visa att kampen mot maffian och den organiserade brottsligheten inte bara är ett problem för de rättsvårdande och polisiära myndigheterna utan även, och jag skulle vilja säga framför allt, ett kulturellt fenomen och en kulturell förnyelseprocess.
Efter omröstningen om ändringsförslag 27

Oddy
Herr ordförande! Detta är typiskt för vad som nu kommer att hända. Både Eddie Newman och jag tryckte på våra knappar men inget hände. Med dessa nya bestämmelser kommer vi att bli tvungna att avbryta er för att informera om detta.

Ordföranden
Ni kan vara lugn, fru Oddy, det handlade inte om en omröstning med namnupprop och omröstningen ingick därför inte i våra krångliga räkenskaper.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Samland
Herr ordförande! Det finns ett problem. Det framgår av de båda betänkandena som föreligger här, nämligen av De Lucas och Wemheuers betänkanden. I båda betänkandena finner man samma passage. I Wemheuers betänkande finns det ett ändringsförslag som rör denna passage. I De Lucas betänkande finns det inget ändringsförslag till den. Nu skulle följande kunna hända: Parlamentet skulle i ena betänkandet kunna besluta om den ena formuleringen och i det andra betänkandet om exakt motsatsen. Detta gör det något komplicerat i detta läge.
Därför har jag bett om att få ge det rådet att man här genomför en delad omröstning. Denna har också begärts. Den måste leda till att man ändrar formuleringen. Svårigheten ligger nu i att kammaren röstar om det ena betänkandet och först därefter om ändringsförslaget till det andra betänkandet. Den omvända ordningsföljden skulle ha gjort det lättare, ty då skulle vi ha vetat var vi står. Då skulle problemet med De Lucas betänkande inte uppstå. Egentligen vore det enklare om ni först röstar om Wemheuers betänkande. Då vet vi hur resultatet blir av detta, och skulle då kunna anpassa De Lucas betänkande på lämpligt sätt.

Ordföranden
Om De Luca samtycker föreslår jag alltså att vi först röstar om Wemheuers betänkande så att vi kan lösa problemet på ett värdigt sätt.

De Luca
Herr ordförande! Jag begärde ordet just om den här frågan. Det problem som Samland pekar på är inte ett verkligt problem eftersom båda betänkanden, mitt och Wemheuers, uppmanar till att tillsätta en undersökningskommitté. Det ändringsförslag som har presenterats rör något helt annat, som inte står i motsatsförhållande till en undersökningskommitté. I ändringsförlaget vill man undersöka möjligheten av att ge budgetkontrollutskottet samma befogenheter som undersökningskommittén. Det finns med andra ord inga skillnader.
Det är därför jag är förvånad över begäran om separat omröstning som har framförts i samband med punkt 10 i mitt betänkande. I går var vi alla överens om att fördöma kommissionens försök till obstruktion gentemot parlamentet. Men det som sedan borde vara den logiska konsekvensen av detta, dvs. att tillsätta en undersökningskommitté, uteblir. Jag tycker det verkar en aning falskt från parlamentets sida att på detta sätt uttala sig om kommissionen för att sedan inte vara konsekvent.
Därför, eftersom det inte råder något motsatsförhållande mellan en undersökningskommitté och de nya befogenheterna för budgetkontrollutskottet, så tror jag att det varken är nödvändigt att ändra ordningsföljden på de två betänkandena eller att införa en motsvarande ändring i mitt betänkande. Jag vill i stället uppmana till att dra tillbaka yrkandet om separat omröstning om punkt 10, som är den viktigaste punkten i betänkandet.

Ordföranden
Jag tackar er, herr De Luca. Jag föreslår ändå att vi börjar med Wemheuers betänkande eftersom allt beror på vad som händer med ändringsförslagen. Det kan hända att problemet löser sig självt.

Theato
Herr ordförande! Ni har just sagt att De Luca antydde att han inte ville ha någon delad omröstning. Vi insisterar på att man gör en delad omröstning om punkt 10. Särskilt nu, efter resultatet av Wemheuers betänkande och efter sedan man släppt in De Luca som föredragande, så insisterar vi på att man gör en delad omröstning om punkt 10.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Andrews
Herr ordförande! Jag har varit med och röstat vid några tillfällen och avstått vid andra, men jag vill att ni skall veta att jag varit närvarande. Jag var tvungen att gå på toaletten vid ett tillfälle och sedan var jag tvungen att ta en kaffepaus.
Herr ordförande! Om ni vill göra en lekstuga av detta parlament är ni på god väg - ni och de tjänstemän som ger er råd. De ger er dåliga råd. Detta är en demokratisk församling - det är inte Nordkorea eller Penang.

Ordföranden
Jag påminner er, herr Andrews, om att vi har omröstning med namnupprop i detta parlament.

Truscott
Herr ordförande! Jag vill meddela att jag röstade för vid den senaste omröstningen. Jag tryckte på knappen, men lampan tändes inte. Jag vill bara att ni registrerar att jag röstade för vid den senaste omröstningen.

Telkämper
Herr ordförande! Jag röstade ja för båda dessa delar. Men för första delen fungerade inte lampan.

Howitt
Herr ordförande! Det kommer att glädja er att få veta att jag håller mig kvar här, trots att jag behöver gå på toaletten, och att jag röstade för det senaste betänkandet, men att min omröstningsapparat inte fungerade.

Barton
Herr ordförande! Det är nu ganska länge sedan vi röstade och jag minns inte om min omröstningsapparat fungerade eller ej. Vill ni registrera att jag varit närvarande?

Colino Salamanca
Min maskin fungerade inte heller under den sista omröstningen. Jag röstar för.

Banotti
Herr ordförande! Min apparat fungerade, men jag skulle vilja meddela att jag kom en aning sent till omröstningen beroende på att mitt flygplan var försenat. Skall jag skicka min begäran om traktamente till Sabena?

Antony
Herr ordförande! Jag har ett förslag. På 1700-talet när biskop Bourdaloues predikan blev alltför lång skickade man runt ett kärl som på franska kallades " bourdaloue" . Vi skulle kanske kunna skicka runt ett sådant hjälpmedel så att våra kolleger inte behöver gå ut för att gå på toaletten.

Rack
Herr ordförande! Jag har nu uppmärksamt iakttagit och med respekt lagt märke till att ni inte själv röstar vid omröstningarna, följaktligen inte heller vid omröstningarna med namnupprop. Jag tror att kammaren håller med mig om att ni trots detta har gjort er förtjänt av traktamente i dag.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr Rack. Det stämmer att jag utnyttjade privilegiet att inte delta i omröstningen, eftersom fransk praxis bjuder att sammanträdets ordförande inte deltar i omröstningen.

McMillan-Scott
Herr ordförande! Jag beklagar att jag är tvungen att orsaka förseningar men jag har medvetet avstått från att rösta i denna fråga. Sanningen att säga så ogillar jag betänkandet i stort.
Principiellt har vi yttrandefrihet. Vi har just röstat om punkt 108, som handlar om yttrandefrihet. Den andra sidan av samma mynt är rätten till tystnad. Jag tänker utöva min rätt till tystnad. Jag har inte betalt för att rösta utan för att vara ledamot av ett parlament.
(Applåder) Jag utmanar er att i slutet av denna sammanträdesperiod anordna en omröstning om en förfrågan om att presidiet skall ta upp denna fråga till förnyad granskning innan nästkommande sammanträdesperiod i Strasbourg.

Ordföranden
Herr McMillan-Scott, er kommentar kommer att noteras liksom naturligtvis samtliga kommentarer från våra kolleger. Presidiet får möjlighet att diskutera problemet.

Crowley
Herr ordförande! Jag vill bara att det förs till protokollet att jag är närvarande men inte deltar i omröstningen.

Pasty
Herr ordförande! UPE-gruppens medlemmar har deltagit i alla omröstningar, men kommer inte att delta i den slutgiltiga omröstningen eftersom det i betänkandet finns sådant som är acceptabelt och annat som inte är det. Vi kan därför inte göra en fullständig bedömning. Jag ber er följaktligen notera samtliga kolleger som inte deltar i omröstningen och börja med mig.

Ordföranden
Ni kan vara lugn, allt detta kommer att noteras.

Chichester
Herr ordförande! Genom er vill jag gratulera presidiet till att bara genom denna enda barnsliga, patetiska övning lyckats förlöjligat denna kammare mer än någonsin. Jag hoppas att presidiet tänker om.
(Applåder)

Azzolini
Herr ordförande! Jag ber er notera att jag är närvarande i kammaren men att jag inte deltar i omröstningen.

Giansily
Herr ordförande! Jag vill bara poängtera att vi röstat om ett betänkande om de mänskliga rättigheterna och att vi hela förmiddagen hånat mäns och kvinnors obestridliga rätt att gå på toaletten utan att straffas.

Nordmann
Herr ordförande! Jag skulle utan andra kommentarer bara vilja att ni noterar att jag är närvarande, eftersom jag inte önskar delta i den slutgiltiga omröstningen.

Katiforis
Herr ordförande! Jag delar mina kollegers förbittring över denna småaktiga åtgärd. Jag vill betona att detta inte är den enda småaktiga åtgärd som irriterar och förödmjukar oss; det finns betydligt fler. Om vi skall protestera, så låt oss för guds skull inte vara så selektiva, utan låt oss granska alla de småaktiga restriktioner som man tvingat på oss parlamentariker på senare tid och som har förödmjukat oss.
(Applåder)

Müller
Herr ordförande, kära kolleger! Man kan säkert ha olika åsikter när det gäller frågan om vilken betydelse dessa nya bestämmelser har för oss som ledamöter och hur vi skall hantera dem internt. Men det som man inte kan ha skilda åsikter om är enligt min mening det som parlamentet redan nu kan notera som en framgång: Under de senaste åren, så långt tillbaka som jag kan komma ihåg, har det hittills aldrig någon gång en tisdag klockan halv två gjorts någon omröstning, där mer än 500 ledamöter varit närvarande i kammaren. Detta är, utifrån sett, en framgång som vi inte skall underskatta, oberoende av frågan om vi skall behålla dessa bestämmelser eller inte.

Happart
Herr ordförande! Jag är hungrig! Skulle vi kunna genomföra den slutgiltiga omröstningen och sedan gå?

Tomlinson
Herr ordförande! Jag vill liksom Happart att vi går vidare med omröstningen och sedan vill jag äta.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Baldi
Herr ordförande! Jag ber er notera att jag är närvarande men att jag, liksom mina kolleger, inte deltog i omröstningen.

Gallagher
Herr ordförande! Jag har varit närvarande här i kammaren under samtliga omröstningar. Av princip har jag inte registrerat någon omröstning, men jag vill att ni i enlighet med de nya bestämmelserna registrerar att jag varit närvarande.

De Luca
Herr ordförande! Eftersom ni tidigare inte gav mig någon möjlighet att tala blev jag mot min vilja tvungen att rösta " avstår" för att registrera min närvaro. Helst hade jag velat låta bli att rösta, eftersom det här betänkandet, så som det har ändrats i ett antal omröstningar, verkligen inte är övertygande. Under alla omständigheter vill jag påpeka, herr ordförande, att även om närvaron i kammaren har varit bättre i dag så är detta inte ett bevis på detta parlaments större värdighet utan snarare på att parlamentet förödmjukats eftersom det har tvingats med system som verkligen inte framhäver ledamöternas frihet.
(Applåder)

Hallam
Herr ordförande! Jag stöder ordförandeskapets nya bestämmelser till 100 procent och jag vill att det förs till protokollet. Dessa omröstningar kan räknas till en av de mest välbesökta i detta parlament.

Falconer
Herr ordförande! Uppenbarligen har jag och Hallam inte samma uppfattning i denna fråga. Parlamentet har sina rättigheter i dessa frågor. Det är det som suveränitet handlar om. Vid den första omröstningen med namnupprop röstade jag inte, men det gjorde min apparat. Jag vet inte vad som inträffade. Kanske någon tog saken i egna händer.
För det andra, hindrade ni mig från att uppge vid vilka omröstningar som jag önskade delta i. Jag vill underrätta er om att jag deltog i en del av omröstningarna, i synnerhet dem om mänskliga rättigheter.
För det tredje, kommer ni säker att beakta de känsloyttringar som kommit till uttryck i detta parlament här i dag och som visar, med undantag av Hallam, att det är något som inte står rätt till här - att det är något som är allvarligt fel.
För det fjärde noterade jag att ordförande Gil-Robles inte var närvarande i kammaren under omröstningarna. Jag antar att man kommer att dra av 50 procent från hans ersättning på grund av detta. Slutligen gratulerar jag er för det sätt på vilket ni har hanterat denna fråga här i dag.

Ewing
Herr ordförande! En ordningsfråga med hänvisning till artikel 163 i arbetsordningen. I denna artikel står klart och tydligt att alla ledamöter har rätt att föreslå ändringar av arbetsordningen, men att sådana ändringar skall översättas, tryckas, distribueras och hänvisas till behörigt utskott som sedan skall bereda frågan och avgöra huruvida ändringarna skall läggas fram för parlamentet. Det skulle i detta fall vara utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet.
Jag skulle också vilja påpeka att röstande är en av de mest fundamentala frågorna för en parlamentsledamot. Det inkluderar rätten att rösta och rätten att avstå. Vid något tillfälle, herr ordförande, använde ni orden " en plikt att rösta" . Jag opponerar mig mot detta. Vi har ingen plikt att rösta. Men vi är skyldiga att känna till vad man röstar om. Det är sedan upp till oss om vi vill rösta eller inte. Detta är ett angrepp på en fundamental rättighet, vilket är mycket allvarligt. Detta är inte enbart en administrativ fråga. Den har politiska följder som påverkar vår rätt att bli omvalda av våra väljare. Detta borde aldrig ha hanterats på det sätt det har. Man gör förresten inte några undantag för ordföranden i det underliga meddelanden som vi fått från våra grupper.
Jag ber om att denna fråga hänvisas till utskottet för arbetsordningen. Omgående. Ni har sett vilka känslor detta har väckt i parlamentet. Och det gäller inte bara mig. Det är inte värdigt att tala om för oss att vi måste vara här och att vi måste rösta. Det är vårt beslut och våra väljare kommer att avgöra om vi sköter vår uppgift eller inte, inte detta parlaments presidium.

Ordföranden
Fru Ewing, jag tror att vi i stor sett är överens. Liksom ni gladde jag mig åt att så många ledamöter var närvarande och utövade sin rätt att rösta eller avstå från att rösta. Jag gav exempel på vad den ledamot som inte vill delta i en omröstning kan göra. Denne bör meddela tjänstemännen detta och sedan stanna kvar. Men jag tror att ni är överens med mig om - och inte enbart för att ni är detta parlaments moder utan också en av dess mest aktiva medlemmar - att det var en glädje att så många kolleger var närvarande vid en sådan viktig omröstning.
(Invändning från Ewing) Fru Ewing, ni kan naturligtvis föreslå en ändring av arbetsordningen. För tillfället har inga ändringar gjorts.

Papakyriazis
I dag, som alltid under mitt normala deltagande i det parlamentariska förfarandet, deltog jag också i omröstningarna (bland annat genom namnupprop).
Men i dag känner jag att jag (med det " nya systemet" för närvarokontroll) befinner mig i en oacceptabel situation, det verkar som om jag enbart röstar för att " göra min plikt" och detta för att inte förlora några pengar!!!
Jag känner mig personligen förolämpad av den här situationen. Jag anser att denna situation undergräver Europaparlamentets auktoritet och politiska perspektiv.
Jag protesterar å det bestämdaste.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till kommissionens dokument om hexakloretan i icke-järnmetallindustrin, eftersom det är viktigt att begränsa användningen av dessa ämnen av hänsyn till miljön. Men det är beklagligt att det ursprungliga förslaget från PARCOM, som innehåller en strängare begränsning av marknadsföringen och användningen av hexakloretan, har urvattnats genom undantag. Det är särskilt tråkigt att detta har hänt, eftersom majoriteten i Europaparlamentet själv föreslog dessa undantag!
Andrabehandlingsrekommendation: Blak (A4-0051/98)

Titley
Jag är glad över att kunna rösta för denna andrabehandlingsrekommendation. Att skydda människor från risker som har samband med kemiska agenser på arbetsplatser är, med tanke på det stora antal människor som dagligen arbetar med kemikalier, en ytterst viktig hälso- och säkerhetsfråga.
Det är riktigt att kommissionen bör utvärdera i vilken grad EU-regeringarna lyckats driva igenom dessa gränsvärden för exponering av kemiska agenser på arbetet. Vi måste utreda om det är nödvändigt med obligatoriska gränsvärden för att försäkra oss om att normerna efterlevs.
Denna rekommendation kräver också rätteligen att anställda skall få korrekt information och utbildning om de kemikalier de använder. Den bästa garanten för att säkerhetsbestämmelser efterlevs är en välinformerad personal vars egen säkerhet, likväl som de människor säkerhet som lever i närheten av de företag där man använder potentiellt farliga kemikalier, sätts på spel.
Inget som görs på EU-nivå bör få hindra EU-länder att sätta upp strängare arbetsplatsbestämmelser om de så önskar. Men vår gemensamma marknad behöver gemensamma minimikrav likväl som fri konkurrens. Säkra företag är också oftast framgångsrika företag.
Betänkande: Mann (A4-0025/98)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna röstar ja till Manns betänkande om ekonomiskt stöd till Ukraina. Den ekonomiska situationen i Ukraina är mycket svår, och det är vår plikt inom EU att hjälpa Ukraina att lösa problemen. Vi vill emellertid gärna understryka att vi är mycket bekymrade över att Ukraina inte uppfyller sin plikt att avskaffa dödsstraffet. Upplysningar från Amnesty International visar att 264 människor väntar på avrättning i ukrainska fängelser. Och under tiden fortsätter domstolarna att döma ännu fler till döden. Detta är absolut inte acceptabelt. Vi vill å det bestämdaste uppmana den ukrainska regeringen att avskaffa dödsstraffet och meddetsamma vidta nödvändiga åtgärder för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i Ukraina.

Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet. Jag anser dock att utbetalningarna av lånet bör ske efter en utvärdering av hur programmet för nedläggning av Tjernobyl fortskrider, dvs. Ukraina skall alltså också fullfölja sin del av avtalet om nedläggning av Tjernobyl innan medel betalas ut.

Van Dam
Ukraina kämpar med en segdragen ekonomisk omvandlingsprocess. Det är positivt att priserna har släppts fria, valutakurserna likaså, att budgetunderskottet har reducerats avsevärt, att inflationen har bringats ned och att ett omfattande privatiseringsprogram har startats. Ändå uttalar kollega Mann med rätta tvivel över den aktuella ekonomiska situationen i Ukraina.
Vad utvecklingen av reformerna i Ukraina beträffar är meningarna delade. IMF visade sig i november förra året vara mycket positivt beträffande situationen i Ukraina och återupptog därför kreditgivningen. EBRD däremot var mycket mindre positivt och drog slutsatsen att reformerna i Ukraina hade stagnerat. Att hysa tvivel beträffande saneringen av den ukrainska ekonomin kan säkert också vara berättigat.
Övergången från en planekonomi till en fri marknadsekonomi visar sig inte bara vara beroende av ekonomiska faktorer. Det behövs framför allt tillräckligt politiskt stöd, och det saknas för närvarande i Ukraina. Kontroversen mellan den reformvänlige presidenten Kutjma och parlamentet hämmar reformprocessens utveckling.
Till kommissionens förslag hör en randanmärkning. Man måste väcka frågan om det verkligen är genomtänkt att tillhandahålla biståndet i form av lån. Löper inte Ukraina risken att drabbas av betalningsproblem på längre sikt? Enligt vår uppfattning bör man överväga att tillhandahålla en del av biståndet i form av gåvor.
Det hindrar inte att vi kunde stödja Mannbetänkandet och därigenom förslaget om att på nytt tillhandahålla Ukraina makroekonomiskt bistånd. Detta som komplement till det stöd som ställs till förfogande av de internationella finansiella institutionerna och bilaterala donatorer. Förhoppningsvis får Ukraina på detta sätt en del handlingsfrihet att fortsätta reformeringen av ekonomin mer energiskt.
Betänkande: Orlando (A4-0017/98)

Andersson
Jag vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete på ett område av betydelse i kampen mot den organiserade brottsligheten. Jag vill med denna röstförklaring understryka mitt stöd för ändringsförslag 29 om särskilda finansiella beaktanden för ansökarländer.

G. Collins
Jag välkomnar bestämmelsen i Amsterdamfördraget som ger Europeiska unionen, som en politiskt enhet, verklig makt i kampen mot den organiserade brottsligheten och narkotikahandeln.
Inom en Europeisk unionen, med fri rörlighet över gränserna för varor, personer, tjänster och kapital, finns ett stort behov av ökat polisiärt- och rättsligt samarbete för att bekämpa narkotikahandlarna som i det gränslösa Europa har möjlighet att röra sig fritt.
Det har sedan Maastrichtfördraget 1992 förekommit en hög grad av samarbete mellan unionens medlemsländerna i rättsliga och inrikes frågor. Dessa bestämmelser har, emellertid, helt riktigt omarbetats och förbättrats av Amsterdamfördraget för att anpassas till den internationella brottslighetens föränderliga natur.
Amsterdamfördraget tar upp kampen mot narkotikahandlarna på tre olika fronter: - ökat polisiärt samarbete mellan EU: s medlemsländer, ökad makt till Europol (Europeiska polisbyrån) och utökat rättsligt samarbete mellan unionens medlemsländer.
Även om jag helt och fullt stöder dessa bestämmelser som slår hårt mot narkotikahandeln, ges Europeiska unionen, emellertid, inom själva Amsterdamfördraget betydande och omfattande möjligheter till finansiering av narkotikabekämpnings- och utbildningsprogram relaterade till hälsorisker vid narkotikamissbruk.
Europas befolkning måste övertygas om att en röst för Amsterdamfördraget också är en röst för att Europeiska unionen skall få den makt som krävs i kampen mot den internationella narkotikahandeln och den organiserade brottsligheten, två onda ting som går hand i hand.

Cushnahan
Det irländska ordförandeskapet gav hög prioritet till kampen mot den organiserade brottsligheten. De förslag som vi för närvarande debatterar utgör en del av en handlingsplan mot organiserad brottslighet som har sitt ursprung i Europeiska rådets möte i Dublin.
Det är av yttersta vikt att vi ger möjlighet till utbyte av erfarenheter, i synnerhet när det gäller samarbete-, utbyte- och utbildning för dem som ansvarar för kampen mot den organiserade brottsligheten inom Europeiska unionen. Även om det har förekommit systematiska och regelbundna kontakter mellan officiella representanter och tjänstemän från olika medlemsländer inom traditionella EU-frågor som lantbruk, miljö, sociala frågor etc., kan man tyvärr inte säga detsamma om de som arbetar inom rättsväsendet och med interna frågor i de olika medlemsländerna. Detta program kommer att bidra till att förbättra situationen.
Jag stöder också Orlandos rekommendation att även ansökarländerna bör involveras i detta arbete.
Slutligen vill jag säga att det är riktigt att detta program uppkallas efter den italienske domaren, Giovanni Falcone, som mördades av internationella brottslingar för att hand försvarade demokrati och rättvisa i kampen mot deras brottsliga gärningar. Hans arv kommer att inspirera andra till att fortsätta kampen mot ondskan varhelst den än uppenbarar sig.

Theonas
Vi bedömer att den huvudsakliga vikten gällande bekämpandet av den organiserade brottsligheten skall läggas på förebyggande åtgärder och vi anser att behovet av att söka efter motiv i det drivhus som skapar den ekonomiska, sociala och politiska ordning som råder i våra länder, med många miljoner arbetslösa, hemlösa, svältande och socialt och personligt utslagna medborgare i allmänhet, är av yttersta vikt.
Den ensidiga behandlingen av problemet, dvs. endast utifrån repression, har inte bara visat sig vara ineffektiv under alla dessa år av tillämpning men är väsentligen likgiltig för den organiserade brottsligheten, om den inte också skyddas av komplexa polisiära, juridiska, administrativa och andra myndigheter till och med på högsta nivå.
Förslagen i Orlandos betänkande om gemensamma åtgärder inom ramen för programmet Falcone är intressanta, men de förändrar inte grundtanken i förslaget som ligger blockerat i det mer allmänna beslutsfattandet inom Amsterdamfördraget och som karakteriseras av ineffektivitet, byråkrati, överlappning av myndigheter och verksamheter med andra gemensamma åtgärder, medan det innehåller tvetydiga eller farliga bestämmelser som om de antas som nya rättsliga grunder skulle kunna bredda tillämpningsutrymmet som förutses i fördragen och i de brottsbekämpande instansernas internationella samarbetsavtal och gemensamma åtgärder.
Vi är särskilt emot varje direkt eller indirekt försök att involvera privata företag och säkerhetsorganisationer i de förfaranden som förutses av gemenskapsåtgärderna och deras finansiering genom Europeiska unionen och medlemsstaterna, och framför allt till deras ansträngningar att delta i oacceptabla förfaranden med elektroniska register.
En anpassad vidareutbildning för ansvariga tjänstemän beträffande utredning, kontroll och bekämpande av den organiserade brottsligheten som passerar via hög teknologi, offentliga antagningsprov, uppköp eller utpressning av vissa yrkeskårer, tvätt av svarta pengar med en legalisering av inkomsterna från olagliga verksamheter, är naturligtvis nödvändig, liksom utbytet av erfarenheter för en allt större effektivitet i respektive nationella bestämmelser och i utvärderingen av tillämpningen.
Tyvärr kolliderar emellertid dessa ansträngningar, även när de inte sker för att missrikta den allmänna opinionen eller med demagogiska syften, med de obevekliga lagarna om vinstintresset hos de stora intressena och de multinationella företagen, som spelar en avgörande roll för inriktningen, planeringen och gränserna för dessa ingripanden.
Betänkande: Wemheuer (A4-0049/98)

McMillan-Scott
I debatten om Rosemarie Wemheuers betänkande om bedrägeri inom kommissionens turistdirektorat DG XXIII, vill jag att min oro och mitt missnöje med kommissionens fortsatta försök att vilseleda denna kammare tas till protokollet. De uttalanden kommissionen gjort har varit fortsatt vilseledande och tyder på en vidare mörkläggning och vägran av kommissionen att erkänna högre tjänstemäns försök att undvika polisutfrågning i dessas misstankar om bedrägeri och bristfällig förvaltning.
Det gör att förtroendet för kommissionens framtida åtgärder undergrävs och det som har hänt visar, trots parlamentsledamöternass ovilja att se en undersökningskommitté, att allvarliga tvivel kvarstår.
Jag tänker i synnerhet på det konfidentiella brev kommissionens dåvarande generalsekreterare D. F. Williamson skickade till Europeiska unionens franska och belgiska ambassadörer, vilket de har använt som bevis för att man gjort en polisanmälan.
Polisen i Belgien förnekar detta. Brevet som är daterad, Bruxelles, le 13 decembre 1994, är inget annat än ett officiellt meddelande till nationella myndigheterna om att kommissionen var medveten om att det förekommit oegentligheter som hade att göra med subventioner inom turistområdet.
Brevet innehöll inga instruktioner och ingen formell förfrågan om ingripande och, föranledde därför inga åtgärder, vilket båda nationers myndigheter klargjort för representanter från denna kammare.
Den första polisanmälan gjordes av mig till den belgiska assisterande kungliga åklagaren Dirk Merckz i ett brev daterat den 11 februari 1995.

Trizza
De mekanismer som har underlättat bedrägerierna är av administrativ art. Direkta subventioner i stället för upphandling, oklara urvalsrutiner, dåligt utbildad personal, överdrifter när det gäller att delegera beslutsfunktioner.
Av administrativ natur är även de faktorer som har hindrat den nödvändiga klarheten när det gäller korruption.
I likhet med föredragandena fördömer vi kommissionen, som har visat sig vara inte bara senfärdig, utan dessutom dåligt informerad, vilket har tenderat att begränsa omfattningen av ett bedrägeri i som i stället börjar anta proportioner av verklig korruption bland kommissionen egna tjänstemän.
Tyvärr ingår detta i en tradition när det gäller gemenskapens offentliga och administrativa organ som har en tendens att undvika kritik för att bibehålla en image som, vilket fakta visar, i slutändan tar dubbel skada.
På detta vis kommer allmänheten att alltmer fjärmas från institutionerna.
Vi anser därför att det är nödvändigt att Europaparlamentet, som är det demokratiskt representativa organet, ges nya demokratiska kontrollbefogenheter (vi vill till exempel ge budgetkontrollutskottet informations- och undersökningsbefogenheter som motsvarar undersökningskommitténs) som inom det verkställande organet, som numera har vant sig vid en byråkratisk kultur utan öppenhet, kan återställa den princip om ansvarighet som kan göra det tydligt och ge det verklig auktoritet.
Med ovanstående undantag förklarar vi oss därför beredda att rösta för våra kollegers betänkanden.
Betänkande: Pailler (A4-0034/98)

Le Gallou
Herr ordförande! Det största angreppet på de mänskliga rättigheterna i Europa i dag är angreppet på friheten för dem som inte antar den dominerande ideologin, vare sig den är ekonomisk, kulturell eller mediabetingad.
Det största angreppet på de mänskliga rättigheterna är därför den " politiskt korrekta" diktaturen som begränsar den politiska friheten för dem som vill försvara sin nationella identitet. I Frankrike, Belgien, Nederländerna, Österrike och Tyskland bl.a. kan man konstatera angrepp på den nationella politiska friheten i form av förföljelse för åsiktsbrott, polismanipulationer eller politiskt-rättsliga manipulationer, förbud mot allmänna möten, våldsamma attacker mot politiska lokaler eller utdelning av flygblad på marknaderna eller i städerna av fackligt aktiva, förbud mot fackföreningar som inte överensstämmer med den officiella ideologin.
De mänskliga rättigheternas status i ett land mäts i den frihet oppositionen åtnjuter. I ett stort antal europeiska stater lider oppositionen brist på frihet. Europeiska unionen som tillrättavisar hela världen, skulle ofta själv behöva tillrättavisas.

Cushnahan
Herr ordförande! Europaparlamentet har regelbundet protesterat mot brott mot mänskliga rättigheter i andra delar av världen. För att försäkra oss om att vi kan fortsätta med detta behöver vi ha en mycket hög moral, likväl som politiskt auktoritet, och det är viktigt att undersöka att det inte skett några brott mot de mänskliga rättigheterna i våra egna medlemsländer. Det finns ett antal frågor i mitt eget land som oroar mig.
För det första, återstår det mycket att önska när det gäller vår behandling av flyktingar och asylsökande. För det andra, är jag oroad över den nuvarande konflikten vid Ryanair. Arbetstagare vid Ryanair förnekas rätten att organisera sig och ha fackliga representanter. Företaget har på en rimlig och laglig förfrågan reagerat med en arbetsgivarattityd som påminner om den vi känner från Dickens tid. Jag är besviken över att man varken i den europeiska eller irländska lagstiftningen fastslagit rätten att tillhöra en fackförening eller ha fackliga representanter.
Jag uppmanar kommissionär Flynn att ingripa i denna konflikt. Han bör anordna ett möte mellan relevanta nationella instanser i de länder som Ryanair flyger på för att undersöka om inte deras nationella lagstiftning kan användas för att skydda arbetarna vid Ryanair. I sin roll som kommissionär för sociala frågor kan han fundera över vilka andra åtgärder som kan tänkas kunna få ett slut på denna konflikt, i synnerhet för att den hotar det sociala partnerskap på Irland som har varit så viktig för den irländska ekonomins framgångar.

Frischenschlager
Herr ordförande! Jag har röstat för detta betänkande om de mänskliga rättigheterna, fastän begreppet mänskliga rättigheter, som det framställs i detta betänkande, inte täcker mitt exakta, snarare juridiska, begrepp för mänskliga rättigheter. Men jag anser att det är helt i sin ordning att vi i en politisk debatt i ett sådant betänkande tar med politiska målsättningar som har att göra med de mänskliga rättigheterna. Det är anledningen till att jag stöder detta betänkande och har röstat ja till det.

Ahlqvist, Andersson, Lööw och Theorin
Vi vill tacka föredraganden för ett på många områden angeläget betänkande. Vi anser att respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen måste uppmärksammas. Däremot menar vi att Europaparlamentet inför kommande behandlingar av ämnet måste tillse att det sker en större koncentrering av frågorna.
Föreliggande betänkande spänner över alltför många områden, vilket gör betänkandet i stora stycken alltför generaliserande. Vad som kan anses vara motiverad kritik beträffande förhållanden som gäller ett eller några medlemsländer kan för andra medlemsländer framstå som ogrundade åsikter som saknar förtydligande om vad som egentligen avses. Ett antal frågor som gäller asylpolitik samt frågan om att inte tillåta att kommuner förbjuder tiggeri är exempel på detta.
Vi är starka anhängare av en human och generös asylpolitik. Vidare anser vi att de samhällsproblem som framkallar ett behov för människor att klara sin försörjning genom tiggeri måste motverkas. Brister i asylpolitik i ett eller några medlemsländer kan dock inte utgöra grund för krav på åtgärder som gäller alla medlemsländer. Därtill är skillnaderna mellan länderna alltför stora. Likaså måste olikheter i medlemsländernas förmåga att hantera fattigdomsproblematiken respekteras i synen på tiggeri. Vi vill särskilt framhålla vårt stöd till ändringsförslagen 36 och 41. Den syn som framförs om prostitution i betänkandets punkt 86 är fullkomligt oacceptabel.
Slutligen vill vi understryka vårt stöd till betänkandets tydliga avståndstagande från rasism och främlingsfientlighet.

Blokland
Efterlevnaden av de grundläggade mänskliga rättigheterna inom EU är en allvarlig sak. Inte minst därför att vår trovärdighet gentemot staterna utanför EU skulle sättas på spel om vi själva inte iakttar de mänskliga rättigheterna. Därför tycker jag att det är beklagligt att jag i dag, i likhet med tidigare år, återigen måste rösta mot detta betänkande.
Jag har inte röstat mot detta betänkande därför att jag är oense med allt som står i det, utan därför att uppläggningen av det vad mig beträffar undergräver EU: s trovärdighet på det området. Betänkandet har under årens lopp fått ett så politiskt färgat innehåll att det inte längre har mycket att göra med en neutral och ärlig kontroll av efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna som vi känner dem från ECHR. Klassiska mänskliga rättigheter buntas ihop med sociala, kulturella och ekonomiska rättigheter. De sociala och ekonomiska rättigheterna presenteras via en politiskt färgad tolkning som grundläggande mänskliga rättigheter. Det sker också vad gäller asylrätten. Märk väl, jag erkänner rätten till asyl som grundläggande mänsklig rättighet, men tolkningen av den i detalj hör inte hemma i detta betänkande. Medlemsstaterna har ändå en viss politisk frihet här.
Detta är bara några exempel. Rätten till skilsmässa, rätten till abort; är det nu verkligen de mest grundläggande mänskliga rättigheterna som vi vill visa upp inför världen? Var är rätten till livet som Gud skänkt oss? Vad är det för normer och värdemätare som sänds ut från detta ensidiga tillvägagångssätt? Jag skulle kunna föreställa mig att utvecklingsländerna efter att ha läst ett sådant betänkande över huvud taget inte kan ta oss på allvar. Jag själv kan i vilket fall som helst inte det. Det finns inte någon som helst relativisering, och politiska partiåsikter görs till grundläggande mänskliga rättigheter. Föreställningen om mänskliga rättigheter som används här är en helt annan än den jag är anhängare av. Vi ser mänskliga rättigheter primärt som rättigheter förlänade av Gud, varvid rättigheter aldrig kan krävas utan att föreställningen om plikter har infriats. Därför har min kollega Rijk van Dam och jag när allt kommer omkring röstat mot detta betänkande.

Fayot
Betänkandet får till allra största delen mitt godkännande, även om det ibland ger intrycket av att vara en skräpkammare för världens alla goda avsikter.
Med tanke på de oroande politiska tendenserna i vissa medlemsstater (främlingsfientlighet, rasism, nationalism) är det naturligtvis bra att parlamentet en gång om året genomför en fördjupad diskussion om samtliga dessa problem.
Jag skulle för min del särskilt vilja välkomna betänkandets avsnitt om fattigdomen. Med 16 procent fattiga (vilket motsvarar över 57 miljoner) inom EU enligt definitionen av fattigdom (inkomst som är lägre än halva medelinkomsten i landet), uppnår EU, som är ett av de rikaste områdena i världen, en oacceptabel grad av fattigdom. Fattigdomen är knuten till social utslagning, och därmed till arbetslösheten som Europa inte lyckas hejda.
Jag instämmer i föredragandens allvarliga kritik mot vissa länder, särskilt Tyskland, som vägrar att genomföra EU: s åtgärdsprogram mot fattigdomen. Det bådar inte gott för genomförandet av rekommendationerna från toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen.
Jag instämmer också i kravet på en politik som satsar på tillväxt, ökad köpkraft och sysselsättning.

Gahrton, Holm och Lindholm
Att värna och respektera mänskliga rättigheter är naturligtvis självklart för ledamöter i Europaparlamentet. Därför röstar vi också ja till betänkandet i sin helhet.
Dessvärre innehåller det också en del krav och anmodanden som vi inte instämmer i, t.ex. följande:
Vi anser inte att EU skall ansluta sig till Europarådets konvention, eftersom det skulle kräva att EU skulle bli en juridisk person - en stat.-Vi anser inte att man på gemenskapsnivå skall reglera löner, sociala välfärdssystem etc. Däremot borde det vara självklart att medlemsländerna anstränger sig ytterligare för att leva upp till de internationella konventioner som man har undertecknat.-Vi instämmer inte i betänkandets syn på prostitution, vare sig i påståendet att vuxna " fritt väljer prostitution som yrke" eller i att rådet skall planera åtgärder och eventuellt reglera verksamheter.-Vi tar avstånd från punkt 127 som är alltför luddig och lämnar stort tolkningsutrymme där risken för att begränsa religionsfriheten är överhängande.Allmänt kan sägas att betänkandet innehåller en rad anmodanden och krav som inte är att betrakta som mänskliga rättigheter, utan snarare som allmänpolitiska ståndpunkter.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat ja till ett betänkande som har tagit temperaturen på situationen för de mänskliga rättigheterna inom EU 1996. Det är en mycket bra tradition att Europaparlamentet ser till att vi sopar rent framför egen dörr i EU en gång om året. Men för att det inte skall vara ett slag i luften bör vi koncentrera vår kritik på allvarliga och aktuella fall. Det är mycket beklagligt att i två av de fall, då Danmark har kritiserats, så handlar det inte om några aktuella frågor. Bestämmelserna om tvångsarbete i den danska strafflagen har aldrig tillämpats och är på väg att avskaffas.
Danmark har även kritiserats för att tillåta exklusivavtal. Det är värt att notera dels att Danmark inte har fått någon uppmaning från Europarådets expertkommité, och dels att exklusivavtalen just har erkänts som tillåtna vid en dom i Danmark. Exklusivavtal handlar om rätten att ingå kollektivavtal, löntagarnas grundläggande rätt till varsel om uppsägning, minimilön, arbetsmarknadspension osv. Exklusivavtal är en av anledningarna till att Danmark har en fredlig och välfungerande arbetsmarknad med ett rekordlågt antal förlorade arbetsdagar.
Det är därför beklagligt att de borgerliga krafterna i Europaparlamentet bedriver politisk populism i ett så viktig betänkande om mänskliga rättigheter i EU. Det finns ohyggligt många allvarliga exempel på kränkning av inom unionen. Medborgare i EU diskrimineras dagligen på grund av etniskt ursprung, religion, sexualitet eller handikapp. Det är denna diskriminering som vi skall skapa uppmärksamhet kring med den årliga rapporten om mänskliga rättigheter i EU.

Lindqvist
Kampen för mänskliga rättigheter är en av EU: s och Europaparlamentets viktigaste uppgifter. Föredraganden Pailler har gjort ett mycket förtjänstfullt arbete på området mänskliga rättigheter i EU. Betänkandet utvidgar emellertid begreppet mänskliga rättigheter till att omfatta en mängd politiska ämnesområden, vilka mer tar formen av politiska program, som t.ex. ekonomiska och sociala problem. Även om man kan instämma i det mesta av detta, kan det lätt förta tyngden i kritiken av bristerna i mänskliga rättigheter utifrån det sätt på vilket begreppet definieras i FN och i Europarådet.
Programmet borde mer ha tagit upp minoriteters rättigheter som t.ex. Österrikes behandling av homosexuella, Slovakiens behandling av ungrare, Sveriges brister i familjeföreningsfrågor, Ungerns och Rumäniens behandling av zigenare m.m. En självklar mänsklig rättighet som trygghet på gator och torg har inte alls berörts. Jag har ändå röstat ja till betänkandet, eftersom kritiken mer är av formell karaktär.

Moretti
Varning, varning, europeiska folk! Rådet tänker föreslå organiserad massinvandring till EU.
En oproportionerligt stor och onaturlig utvandring som presenteras under det falska namnet solidaritet och respekt för mänskliga rättigheter.
Unionen föreslår att vi skall skydda de utomeuropeiska folkens rättigheter och samtidigt förtrampa de lika heliga rättigheterna för de europeiska folken.
Denna union försvarar beslutsamt minoriteter och nomader, deras yttrandefrihet, pressfrihet och informationsfrihet. Allt detta kan jag instämma i! Men jag skulle önska att man lika beslutsamt försvarade rättigheterna och friheterna för alla europeiska folk och medborgare som har valt oss för att företräda dem i denna kammare.
Alltför ofta glömmer Europeiska unionen de europeiska folken, irländarna, skottarna, flamländarna, baskerna, katalanerna, korsikanerna, padanierna och deras legitima krav på frihet och självbestämmande.
När, kära Europa skall vi börja försvara även våra egna folks rättigheter?
Jag kommer snart att presentera ett resolutionsförslag i ämnet för att förstå och se hur unionen uppträder när det gäller alla de europeiska folkens frihet.

Ribeiro
Det årliga betänkandet om mänskliga rättigheter i Europeiska unionen får inte bli ett rutinmässigt uppfyllande av en ritual. Just därför är Aline Paillers utmärkta betänkande välkommet, då det på ett mycket uttrycksfullt sätt förhindrar att detta sker. Och det var på grund av denna hennes så berömvärda intention som det godkändes av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, med bara en rösts övervikt, och att det nådde kammaren med så många ändringsförslag där några strävade efter att uppvärdera det och många andra ville trivialisera det.
Detta betyder inte att resolutionsförslaget inte har bemödat sig om att få kammarens godkännande. Det har föredragit rättframhet och polemik framför att söka samstämmighet och försökt skapa en resolution som gör det möjligt att stärka insatserna och det praktiska arbetet för att förbättra situationen för mänskliga rättigheter i en del av världen där det finns de som dömer med paragrafer för att ge lektioner om mänskliga rättigheter till dem som lever i andra delar, och glömmer bort att man själv sitter i glashus.
Beviset på dessa ansträngningar för att Europaparlamentet skall komma till en värdig lösning med praktiska effekter, ligger i vad man kan se som en obalans mellan motiveringen och resolutionsförslaget. Man har varit angelägen om att i resolutionsförslaget inte ta med de praktiska konsekvenserna av de uttryckliga hänvisningarna i motiveringen. Detta särskilt vad gäller konkreta länder och situtationer.
Exempelvis nämns Portugal flera gånger i motiveringen, vad gäller barnarbete, fängslade, framför allt i förhållande till narkotikamissbruk och för utdragna rättsliga förfaranden. Men man aktar sig för att i resolutionsförslagets formulering ta med den explicita hänvisningarna till vad det grundar sig på, vilket gör det möjligt att rösta för, för den som accepterar principerna och förkastar de abstrakta situationerna men motsätter sig att fördöma dem när de känner sig medansvariga eller träffade.
Slutligen skulle jag vilja betona en aspekt som debatten, såväl i utskottet som här i kammaren, har gjort mycket klart. Det handlar om begreppet mänskliga rättigheter. Vi är fullständigt överens om det perspektiv betänkandets författare intar när hon använder begreppet i dess vida betydelse och hon lämnar inte de mänskliga rättigheterna utanför ekonomin, som om mänskliga rättigheter liksom arbete, bostäder, utbildning, social trygghet och kultur inte skulle ha något att göra med den ekonomiska politiken för att man har beslutat sig för vissa bestämda och privata ekonomiska och finansiella intressen. Liksom vi inte accepterar att man försöker upphäva författarens ståndpunkt genom en försåtlig symmetri som jämställer den mänskliga rätten till arbete med den så kallade rätten och friheten för företag som baseras på exploatering av arbetskraften, som om denna exploatering skulle vara en rätt, för vissa män och kvinnor, med samma status som rätten till ett värdigt liv för alla män och kvinnor utifrån sina bidrag till den sociala helheten.

Sandbæk, Bonde och Lis Jensen
Vi som undertecknat denna röstförklaring kan till fullo stödja innehållet i punkterna 52 och 59 i Paillers betänkande, så när som på de avsnitt som behandlar kravet på föreningsfrihet och organisationsfrihet. I realiteten skulle ett genomförande av dessa bestämmelser vara att undergräva det välfungerande danska fackliga systemet och de rättigheter som är knutna till detta. Av denna anledning kan vi inte rösta ja till punkterna 52 och 59, trots att innehållet i dem i övrigt är bra.
Vi tycker också att det är meningslöst att EU skall ansluta sig till den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, eftersom det kommer att jämställa EU med Europas självständiga stater. Alltså skulle detta bara vara ännu ett försök att få EU att framstå som en självständig stat, en utveckling som vi inte kan stödja. Samtidigt skulle en ratificering av den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter från EU: s sida vara lika med en urvattning av konventionens status, och skulle medföra att Europas stater skulle kunna vara mindre uppmärksamma på om de uppfyller dess krav.

Vanhecke
Det är typiskt för bristen på allvar i parlamentet i allmänhet och i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter i synnerhet, att ett betänkande om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen anförtros en ledamot från det franska kommunistpartiet. Detta påpekande är inte personligt menat; jag konstaterar bara att föredraganden ansåg att det var nödvändigt att späcka detta betänkande med en massa marxist-leninistiskt trams som inte hör hemma här.
Framför allt pläderas det för - i de mänskliga rättigheternas namn till på köpet - att upphäva yttrandefriheten för dem som inte är överens med den multikulturella dogmen. Pailler har uppenbarligen inte dragit lärdom av den fruktansvärda realitet som den kommunistiska ideologi som hon representerar förorsakat. Hon vill tvärtom bara garantera yttrandefriheten för dem som är överens med henne. De andra får i bästa fall tiga, eller så blir de straffade. När jag läser allt detta förvånar det mig inte längre att det franska kommunistpartiet ännu i dag inte har tagit avstånd från de värsta kommunistiska missdåden i den näraliggande historien. Lika lite förvånar det mig att parlamentets socialdemokratiska grupp stöder Paillerbetänkandet.
Socialdemokraterna har alltid varit kommunisternas perfekta " fellow travellers" - några av övertygelse, de andra livrädda för att överträda den politiska korrekthetsnormen.
Pailler vill för de mänskliga rättigheternas räkning nu också lägga band på yttrandefriheten inom parlamentet. I likhet med hennes kolleger Schulz och Ford stör det henne att ett par ledamöter från Vlaams Blok eller Front National då och då talar med en oliktänkande röst under några få minuter i denna kammare. Det är särskilt kännetecknande att man just i ett betänkande om mänskliga rättigheter kan plädera för att sätta munkavle på demokratiskt valda parlamentsledamöter till och med inom själva parlamentet. Det är ännu mer kännetecknande att inte en enda av kristdemokraternas eller liberalernas företrädare motsatte sig dessa förslag under debatten. De skulle möjligtvis rösta mot, men de har inte modet att också säga detta öppet.
Det är denna feghet som möjliggör tillsättningen av totalitära regimer.

Wibe
Ett betänkande i detta ämne skall enligt min mening behandla övergrepp mot de fundamentala mänskliga rättigheterna som yttrandefrihet, tryckfrihet, religionsfrihet och organisationsfrihet. Likaså skall det undersöka och anmärka på om exempelvis rätten till advokathjälp eller rätten att tillåtas göra vapenfri tjänst inte uppfylls bland EU: s medlemsstater. Men att som i detta betänkande vidga begreppet till att ta upp inrättandet av Europadagar för att manifestera barnens rättigheter, 150-årsdagen av slaveriets avskaffande m.m., hör inte hemma i detta ämne. Inrättandet av Europadagar syftar enbart till att försöka skapa en gemensam kultur för att underlätta byggandet av ett " Europas Förenta stater" . Det hör inte hemma här. " Mänskliga rättigheter" har i internationella sammanhang en relativt entydig innebörd.
I punkt 56 i förslaget till betänkande fördöms kommuner som förbjuder tiggeri på sitt område. Om man uttrycker sig så i ett betänkande, innebär det att man accepterar tiggeri som inkomstbringande verksamhet för en del medborgare. Det kan jag inte acceptera. Tiggeri skall inte förekomma i samhället. En grundtrygghet skall garanteras varje medborgare via socialtjänsten i samhället.
I punkt 85 i förslaget till betänkande uppmanas medlemsstaterna att omarbeta de befintliga bestämmelserna som tillåter tvångssterilisering, och det krävs att ett tillfälligt stopp införs för tvångssterilisering tills denna översyn har slutförts. Det kan i detta sammanhang konstateras att Sverige redan 1975 förbjöd tvångssteriliseringar.
Det finns i övrigt en del andra formuleringar i detta stora betänkande som över huvud taget inte borde finnas med eller i varje fall borde ha formulerats annorlunda. Att som i förslaget till betänkande formulera sig så, att medlemsstaterna och rådet uppmanas att " planera åtgärder för att värna de vuxna personer som fritt väljer prostitution som yrke och /.../ eventuellt överväga att reglera denna verksamhet" är förkastligt. I Sverige hade vi denna verksamhet reglerad fram till början av 1900-talet på ett sätt som överensstämmer med betänkandets intentioner. Det visade sig vara en totalt misslyckad politik.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad .
(Sammanträdet avbröts kl.13.55 och återupptogs kl. 15.00.)

Corbett
Det borde inte pågå några andra möten för parlamentsledamöter samtidigt som vi sitter i kammaren och skall till att lyssna på ett mycket viktigt uttalande från rådets ordförande. Jag tror - vilket är tydligt om vi ser oss omkring - att det finns många andra aktiviteter som äger rum i denna stund. Inte minst ett antal möten för intergrupper: intergruppsmötet om tax-freeförsäljning, till exempel, som försöker att underminera Europeiska unionens mångåriga strategi i denna fråga. Kan ni undersöka detta och se till att inga parlamentsorgan, och om möjligt, inga informella intergrupper i framtiden tillåts att sammanträda vid strategiska tillfällen som vi har beslutat om bör hållas fria från sådana möten.

Ordföranden
Herr Corbett, ni har helt rätt i att inga andra parlamentsorgan bör ha möten vid denna tidpunkt, men som ni känner till, har ordföranden ingen kontroll över intergrupper eftersom de är informella sammanslutningar.

Miljöpolitiken efter Kyotokonferensen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om miljöpolitiken efter Kyotokonferensen och främst klimatförändringar.

Prescott
Herr ordförande, kommissionär, ärade ledamöter! Redan i inledningen ställs jag, som före detta sjöman, inför ett dilemma. När det gäller sjöfart är jag oroad över taxfree försäljningen och följderna av detta. Samtidigt som jag vill att ni lyssnar på våra uttalanden om Kyoto, vill jag även fästa er uppmärksamhet på vilka effekter taxfree försäljningen har på resandet. Jag tänker inte säga mer om detta nu för att undvika att stöta mig med finansministrarna - men jag har tagit tillfället i akt att ta upp frågan och jag hoppas att kommissionären tagit det till sig
Det gläder mig, och jag känner mig verkligen stolt över, att kunna tilltala er här i dag som ordförande, och även som före detta ledare av brittiska labourpartiets grupp, samt vice ordförande i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i Europaparlamentet, jag måste erkänna att det var ett tag sedan och under en tid då vi inte satt vid makten. Storbritannien har förmånen att under en mycket betydelsefull period, särskilt med tanke på de växande miljöproblemen, att inneha ordförandeskapet i Europeiska unionen. Miljöproblem orsakas som vi vet oftast av människan. De kan också vanligtvis endast åtgärdas med gemensamma insatser. Kyoto visade oss hur Europeiska unionen kan spela en ledande roll i kampen mot de globala miljöproblemen.
Jag var en av dem som tillsammans med ett antal andra medlemmar var involverad i trojkan och Europeiska miljörådet, och det råder inga tvivel om att Europa som förhandlingsparter spelade en viktig roll i dessa förhandlingar och agerade som en gemensam kraft för att nå en global lösning. Jag anser att detta inte kan undervärderas. Kommissionen kommer att bekräfta att det spelade en stor roll i arbetet för att nå fram till denna överenskommelse.
Vi anser att vi i nära samarbete med Europaparlamentet kan påverka miljön och betydligt förbättra människors livskvalitet inom Europeiska unionen. Jag hyser stor respekt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för dess konstruktiva och mycket omfattande betänkanden. Utskottet ger, till exempel, hög prioritet till det ambitiösa programmet för översyn och uppdatering av lagstiftningen om vattenkvalitet. Jag ser verkligen fram emot att komma tillbaka till parlamentet under vårt ordförandeskap. Med Ken Collins som ordförande känner jag mig förvissad om att utskottet kommer att fortsätta att hålla rådet vaket. (Det var det du ville att jag skulle säga Ken, eller hur?)
Vi har tre frågor av stor vikt för Europas befolkning; arbete, brott och miljö som nyckelområden frö det brittiska ordförandeskapet. Vi vill att miljöhänsyn blir en central fråga i Europeiska unionens beslutsprocess. Integration av miljöfrågor inom alla politiska områden i Europeiska unionen är en huvudfråga som vi måste ta oss an. Det kommer att bli en spännande process som i längden kommer att göra vårt arbete mer effektivt genom större ansvar. Processen kommer att förändra en stor del av det traditionella tänkandet i vårt beslutsfattande. Det gäller beslutsfattandet både i de enskilda medlemsländerna och inom Europeiska unionen. I och med Amsterdamfördraget har vi tagit ett stort kliv framåt och jag ser fram mot kommissionär Bjerregaards rapport vid Europeiska rådets möte i Cardiff i juni. Jag kommer att återkomma till denna viktiga fråga lite längre fram.
Vi har också fastställt tre huvudfrågor inom miljöområdet att arbeta för under vårt ordförandeskap: transport och miljö - en fråga som jag är mycket engagerad i egenskap av transport- och miljöminister i mitt hemland, en titel bland många andra som jag ibland tilldelas; luftföroreningar; biologisk mångfald; fiske; utvidgning av Europeiska unionen; och klimatförändringar.
I dag, i denna debatt, kommer jag huvudsakligen att tala om klimatförändringar, men jag kommer även att beröra övriga områden. När det gäller transport och miljö har den nya brittiska regeringen slagit samman våra två departement. Vi tror att det skall ge en mer hållbar transportpolitik. Jag har utökat detta initiativ till att även omfatta vårt ordförandeskap genom att ordna ett gemensamt transport- och miljörådsmöte i juni, föregånget av en informellt möte i Chester i april.
Denna morgon här i Strasbourg kunde jag med egna ögon se hur ett imponerande spårvagnssystem tacklar de problem med trafikstockningar och luftföroreningar som så många av våra städer är drabbade av, och som manar till större utnyttjande av allmänna transportmedel samt en minskning av privatbilismen. Det är nödvändigt att vi kopplar samman dessa frågor. Vi måste minska de miljökonsekvenser som bilanvändningen ger upphov till. Det är därför som fordons- och oljeprogrammet kommer att få stor betydelse i kampen för minskade utsläpp.
Vid det informella sammanträdet i Chester kommer ordförandeskapet också att lansera ett nytt förslag. Det kommer att gynna fordon som släpper ut låga eller inga halter av föroreningar. Det kommer att förena de europeiska städer som är beredda att ge dessa fordon förmånliga villkor. Vi kommer också att ha en teknologiutställning om tillverkning av miljövänliga bilar. Vi är alla överens om att det är nödvändigt att minska utsläppen av koldioxid från transportsektorn, vilken växer snabbare än någon annan sektor. Vi måste arbeta vidare i enlighet med kommissionens strategi för att minska koldioxidutsläppen från nytillverkade bilar.
Kommissionens förhandlingar med bilindustrin om frivilliga överenskommelser förblir låsta. Bilindustrins erbjudande om att minska utsläppen är otillräckligt och det måste vi göra klart. Om frivilliga överenskommelser inte leder någonvart har vi meddelat att vi kommer att överväga reglering eller beskattning. Det gläder mig att Michael Meacher, Storbritanniens miljöminister, och kommissionären kommer att vara här i morgon i seminariet om koldioxidutsläpp från nytillverkade bilar.
Vår andra fråga är luftföroreningar. För att åstadkomma en minskning måste vi vidta åtgärder på gemenskaps-, nationell- och kommunal nivå och särdirektivet till direktivet om luftens kvalitet är en av huvudprioriteringarna, liksom fordons- och oljeprogrammet som jag redan nämnt. När det gäller surt regn, är det nödvändigt med ytterligare åtgärder på gemenskapsnivå för att minska svavelhalten i vissa flytande bränslen. En av prioriteringarna vid vårt miljörådsmöte i juni är att komma fram till en överenskommelse.
Den tredje fråga som vi vill driva är den om biologisk mångfald och där har Europeiska unionen nu en strategi. Vi kommer att diskutera detta vid miljörådsmötet i mars då vi förbereder den fjärde partskonferensen i Bratislava i maj. Med tanke på fisket är miljöintegration otvivelaktigt en viktig fråga. Vi måste granska vilka åtgärder som vidtagits för att uppfylla de åtaganden man enades om vid mötet i mars 1997 för nordsjöfiske- och miljöministrarna. Detta kommer att inkludera åtgärder som sätter stopp för det alltför stora upptaget av fisk i Nordsjön och det är särskilt viktigt ett år som detta, det internationella havsåret, att avveckla användandet av de så kallade drivgarn som tar död på så många delfiner och även andra arter som inte tillhör de arter man är ute för att fånga.
(Applåder) Vår femte fråga, nämligen utvidgningen, kommer att fokusera på integration av miljöfrågor i dessa förhandlingar.
Slutligen, när det gäller den viktigaste frågan, nämligen klimatförändringar, skulle jag vilja säga några ord om de samtal som hölls i Kyoto i december förra året. Som parlamentet förutspådde, var Kyotokonferensen sannerligen en vattendelare i den globala debatten om klimatförändringar. Att söka konsensus mellan 160 länder i frågor som inte kunde avgöras genom omröstning var en svårighet, vilket jag är övertygad om att medlemmar i en demokratisk församling som denna är väl medvetna om. Av den anledningen hade vi också en hel del förberedande diskussioner. Kommissionären och många av våra kolleger hade inför mötet i Kyoto samtal med en del av nyckelländerna. Jag reste själv två varv runt jorden för att träffa ledare för industri- och utvecklingsländer och kritiserades av icke-statliga organisationer för att jag gav upphov till stora mängder föroreningar.
Bortsett från att de ledande länderna till en början intog helt motsatta positioner lyckades vi i Kyoto, efter mycket hårda överläggningar, nå fram till något som jag anser vara en historisk överenskommelse. Vi nådde inte hela vägen fram, men det var en viktig överenskommelse, och ett historiskt första steg på vägen. Detta bör inte underskattas inte heller den roll Europeiska unionen spelade för att nå fram till denna överenskommelse. Industriländerna enades om en juridiskt bindande femprocentig minskning av växthusgaserna. Europa kan, som sagt, vara stolt över att ha varit en av drivkrafterna bakom detta. Ministertrojkan och kommissionären fick ett oerhört stöd och uppbackning av våra tjänstemän. Det är viktigt att inte underskatta betydelsen av detta: vi hade det bästa officiella uppbackningsteam som någon förhandlingsinstans kan önska sig. Jag vill att vår stora uppskattning skall tas till protokollet, för de spelade en stor roll i förhandlingsarbetet.
Jag skulle också vilja ge en eloge till de ministrar från Europeiska unionen som var med i Kyoto - miljöministrarna - vilkas solidaritet och engagemang spelade en viktig roll för Europas insats i arbetet för en bra överenskommelse. Det var inte lätt; vi var inte helt överens; vi hade olika uppfattningar. Vid ett tillfälle när en japansk minister sade till mig " Ni förstår inte, herr Prescott" , när jag försökte pressa honom att gå samman med trojkan för att nå en bättre överenskommelse, " jag måste förklara detta för min premiärminister" , var tvungen att förklara för honom att jag hade femton representanter för femton regeringschefer i rummet intill och att det var en betydligt mer komplicerad situation. Men deras solidaritet gjorde att vi lyckades sprida en sammanhållen europeisk syn vilket gav oss en ledande roll i diskussionerna och vid uppgörelsen. När vi ser tillbaka lyckades vi övertala USA, som till en början inte ville gå med på någon sänkning alls - många hävdade också att deras nollbud var definitivt. Vi fick dem att gå med på 7 procent. Kanada och Japan gick från 2, 5 till 6 procent minskning och Europeiska unionen satte upp det högsta målet med en minskning på 8 procent, vilket faktiskt antogs av 26 av de 38 länder som deltog. De gick med på vårt bud, och på grund av detta lyckades vi under dessa förhandlingar åstadkomma en betydande minskning av växthusgaserna.
De lyckade förhandlingarna i Kyoto beror till stor del på att regeringscheferna inser att klimatförändringar är verkliga och att vi måste agera. Ingen ifrågasätter längre vetenskapen. Det är uppenbart att något måste göras. Det var särskilt tydligt i Kyoto. Som jag tidigare sagt är detta bara ett första steg, men ett mycket viktigt första steg. Det är inte tillräckligt för att komma till rätta med problemet i längden. Det är upp till det nuvarande ordförandeskapet och dess efterträdare, Österrike, att förbereda för den mycket viktiga fjärde konferensen för parterna i ramkonventionen om klimatförändringar i Buenos Aires i november.
Det viktigaste målet är att avsluta det som påbörjades i Kyoto, främst flexibilitetsbestämmelserna. Det är fortfarande Europeiska unionens viktigaste uppgift. Handeln med utsläppsrättigheter, kolsänkorna, det gemensamma genomförandet, en utvecklingsmekanism som säkrar utvecklingen mot en renare miljö, alla dessa frågor måste diskuteras och enas om. Det finns en stor rädsla för att flexibiliteten kan ge större länder möjlighet att förhandla bort sina åtaganden utan att vidta åtgärder på hemmaplan. Europeiska unionen måste klargöra att detta är oacceptabelt; att samtliga länder har skyldighet - i synnerhet industriländerna - att se till att dessa minskningar genomförs på hemmaplan. Därför måste vi försäkra oss om att reglerna leder till verkliga, kostnadseffektiva och verifierbara förbättringar av miljön och inte skapar kryphål som kan utnyttjas och missbrukas och som underminerar den målsättning som satts upp. Om dessa regler inte fungerar tror jag att länder kommer att vägra att ratificera dem. Om vi inte har mod att fastslå att flexibiliteten i bestämmelserna inte är någon bakdörr, något kryphål för att slippa genomföra de ekonomiska förändringar på hemmaplan som är nödvändiga för att minska växthusgaserna i syfte att säkerställa de klimatförbättringar som kommer av detta.
Det var främst därför som vi pressade fram det europeiska initiativet - vi kallar det trovärdighetsperspektivet - för att få tid att bygga upp ett fungerande regelverk. Idén om ett trovärdighetsperspektiv grundar sig på vår bedömning att det inte var möjligt att enas om dessa bestämmelser i tid i Kyoto, men tiden mellan undertecknandet av överenskommelsen i mars till ratificerandet, hur lång denna period än kommer att bli, ger oss tid att utforma dessa bestämmelser. Nästa utmaning är att se om vi kan göra detta utifrån vårt trovärdighetsperspektiv. Vi måste nu bevisa att dessa bestämmelser är genomförbara.
Dessutom måste vi inleda diskussioner med utvecklingsländerna om hur deras utsläpp kan minskas utan att förhindra deras ekonomisk tillväxt och strävan efter att utrota fattigdomen. Det finns en stor misstänksamhet bland utvecklingsländerna om att vi försöker påtvinga dem en ekonomisk tillväxtnivå som avviker från vår, och en industrialiseringsprocess som är till deras nackdel. Men många av dessa länder inser att de växthusgaser som är relaterade till industrialiseringsprocessens inledningsskede ger upphov till klimatförändringar som är lika skadliga för dem själva som för industriländerna. Vi har påbörjat detta genom att visa att vi är beredda att agera. Men utan tvivel har utvecklingsländer med en tillväxtnivå som Kina mycket att bidra med. Det är en viktig fråga att granska. Det var rätt att vi som industriländer tog ledningen i Kyoto och åtog oss att leva upp till dessa juridiskt bindande överenskommelser. Men det är ett faktum att Kina inom de närmaste 20 till 30 åren kommer att gå om USA och stå för den största andelen växthusgaser. Vi måste komma fram till hur vi kan reglera utsläppen i utvecklingsländerna på ett rättvist sätt. Europeiska unionen har nu tillfälle att agera som medlare mellan industri- och utvecklingsländer. Storbritannien kommer under de kommande månaderna att använda sitt ordförandeskap till att driva denna fråga i Europeiska unionen.
Vi kommer också att vara värd för en flertal internationella toppmöten; det mellan Europeiska unionen och ASEAN i april; G8-mötet i maj; och EU-US mötet i samma månad. Vi kommer att försäkra oss om att frågan om klimatförändringar får högsta prioritet vid dessa diskussioner.
För de två miljörådsmöten som kommer att hållas under vårt ordförandeskap har vi tre prioriteringar gällande klimatförändringar. Först måste vi fördela de 8 procenten mellan EU: s medlemsländer enligt reglerna för den europeiska bubblan. Jag kommer att lägga fram ett förslag till överenskommelse vid mötet i juni.
För det andra måste vi besluta om vilken strategi och vilka åtgärder som är nödvändiga på europeisk nivå för att nå upp till målet om en minskning med 8 procent. Att sätta upp ett mål är en sak, att uppfylla det en annan. Det är dags att vi inser detta. Kommissionens strategi kommer att få stor betydelse när det gäller detta.
För det tredje måste vi förbereda oss för vilken hållning Europeiska unionen skall ha under de internationella förhandlingarna i Buenos Aires senare i år. Det kommer att inkludera avslutandet av det som påbörjades i Kyoto. Frågan om hantering av handeln med utsläppsrättigheter, mekanismer som säkrar utvecklingen mot en renare miljö, sänkor och det gemensamma genomförandet, det låter kanske som tomma ord, men dessa frågor är absolut avgörande om Kyoto skall bli något mer än en uppgörelse på papperet och om vi skall lyckas med vår målsättning att minska utsläppen av växthusgaser i syfte att säkra de miljöförändringar vi har förbundit oss att åstadkomma.
Jag hoppas även att gemenskapen skall kunna skriva under protokollet under vårt ordförandeskap. Kommissionen kommer att lägga fram ett förslag om detta. Ratificeringen ligger längre fram i tiden och kommer att vara beroende av, bland annat, att handelsbestämmelserna utformas på ett tillfredsställande sätt. Det finns mycket som behöver göras, men i nära samarbete, och främst med en gemensam målsättning, vilket medlemsländerna har, och tillsammans med kommissionen och andra gemenskapsinstitutioner, kan och måste vi lyckas.
Kyoto kommer att gå till historien som en plats där världen ställdes inför ett avgörande vägval, valde rätt och visade att man kan agera gemensamt och erkänna att vår generation inte har ensamrätt till detta klot; vi förvaltar det åt våra barnbarn. Det är vår plikt att efterlämna en värld som är säker under hållbara miljömässiga förhållanden.
Klimatförändringar visar hur viktigt det är att miljöfrågorna integreras inom en rad områden. Detta understryker vikten av en ny strategi, vilket jag tidigare nämnt, och som jag skulle vilja säga några ord om. Detta kan i det närmaste ses som en utmaning för vår beslutsprocess. Vi kan sätta upp mål, vi kan besluta om strategier, och vi kan uppfylla de mål vi har satt upp för oss själva. Men det innebär också, som alltid med förändringar, en utmaning för hela vår beslutsprocess. Vi kan nå bättre resultat genom att ändra vår beslutsprocess likväl som att ändra vår policy eller sätta upp högre mål.
Amsterdamfördraget erkände detta och ställde ett nytt krav om integration av miljöfrågorna inom andra politiska områden. Jag minns min första tid här i slutet av 70-talet som medlem av denna institution. När vi brukade gräla om detta borde kallas en församling eller ett parlament. Jag kommer inte att gå in närmare på den frågan nu, det kallas onekligen Europaparlamentet. Jag minns den tidens debatter om regionalpolitik, och jag tillhörde då en hamnstad som genom medlemskapet i den Europeiska gemenskapen förlorade sina mer avlägsna fiskevatten. Vi ville omstrukturera fiskeindustrin i Hull.
Jag kunde då vända mig till ett av departementen som då informerade om att man kunde få en summa till arbetslöshetsersättning till fiskare, en summa för utbildning, en summa för omstrukturering, och en för att leta upp andra möjligheter, men vi lyckades inte samordna allt detta på ett integrerat sätt som skulle kunna utveckla de tillgångar som den industriella förändringen gjort överflödiga.
Det är detta som är utmaningen för oss i miljöfrågan. Gemenskapen har redan ett femte miljöprogram där man försöker åtgärda detta. Jag vet att det har hänt en hel del sedan dess, och jag gratulerat parlamentet till vad det har åstadkommit. Det är troligt att det med tanke på det femte miljöprogrammet kommer en uppföljning efter år 2000.
Under tiden ser det brittiska ordförandeskapet till att miljöfrågan diskuteras i sådana råd som rör jordbruk, fiske och energi och det kommer att ordna ett gemensamt energi-/transportråd som kommer att inleda integrationssarbetet inom de områden som anses nödvändiga för att vi skall kunna uppfylla de mål som satts upp och fastställa vad som måste göras inom de områden som kommer att beslutas om inom Europeiska unionen.
Regeringscheferna har bett kommissionen att ta fram en särskild integrationsstrategi och presentera denna vid toppmötet i Cardiff i juni, vilket kommissionsledamoten också kommer att göra. Jag vet att kommissionär Bjerregaard håller på att arbeta med detta och jag skulle vilja visa kommissionen och henne den djupa uppskattning jag känner för den roll hon och hennes direktorat spelade för Kyotoöverenskommelsen. Det var ett mycket bra exempel på hur de politiska krafterna och kommissionen kan arbeta tillsammans för att nå ett gemensamt mål, inte bara till gagn för Europa, utan även för en förbättring av den globala situationen.
Därför krävs det, som jag ser det, en strategi som ger politisk tyngd åt integrationsfrågan. Jag förväntar mig att denna strategi omfattar några av de områden där det är nödvändigt med en fullständig integration. Frågor om klimatförändringar, energi och transport, till exempel, är så tätt sammankopplade att man inte kan besluta inom ett områden utan att det får konsekvenser för de andra. Det är viktigt att inse att integrationsprocessen möjliggör en högre målsättning än om dessa frågor hanteras separat. Jag hoppas också på att vi kommer att kunna föreslå en ny integrationsmekanism som gör att arbetet går vidare.
Denna strategi kan ses som etapp 1, och det kommer att bli nödvändigt att fortsätta med etapp 2 och etapp 3. Vi måste ha något som garanterar att regeringscheferna och ministerrådet regelbundet tvingas återkomma till detta och som gör att de kan ställas till svars för sina handlingar. Det skulle kunna genomföras i form av en rullande miljörevision, och jag ser fram emot att diskutera detta med kommissionären. Jag hoppas också på att få diskutera detta med de kommande tre ordförandeskapen som skall leda oss mot år 2000. De som har politisk makt måste se till helheten och förstå sambanden mellan ekonomi, miljö och sociala frågor. Vi måste vänja oss av med vår fragmentariska syn på tillvaron.
Under vårt ordförandeskap har vi själva beslutat om en krävande politisk dagordning, vilket varje ordförandeskap med rätta hävdar. Men denna reflekterar den vikt vid lägger vid miljöfrågor.
Om vi kommer att nå framgång beror till stor del på relationen mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Och jag hoppas att vi kommer att ha ett nära och produktivt samarbete. Jag har också all anledning att hoppas på detta. Jag är glad över att ha fått tillfälle att tala till er här i dag och tackar er för att ni har lyssnat.
(Livliga applåder)
Bjerregaard
Herr ordförande och ärade ledamöter! Först vill jag tacka John Prescott för hans anmärkningar om ordförandeskapets prioriteter på miljöområdet. De är många och viktiga, och jag ser fram emot samarbetet. Men jag vill också ta tillfället i akt och tacka John Prescott för hans bidrag på miljökonferensen i Kyoto. Han gav miljödebatten färg och innehåll, och med sin personliga insats bidrog han till att vi fick det resultat som vi nu diskuterar för andra gången här i parlamentet. Jag hade - som ni kanske minns - möjlighet att diskutera resultatet omedelbart när vi var tillbaka i december månad. Jag gav min första uppskattning av vad vi hade uppnått, och jag anser också att vi hade en bra debatt då, så jag skall försöka låta bli att upprepa vad vi diskuterade då.
Det är klart att protokollet är det första avgörande steget mot en global lösning på klimatproblemen. Det är första gången som industriländerna har godkänt en text, som innebär juridiskt bindande gränser för deras utsläpp av växthusgaser, och därför gäller det nu att vi ser till att protokollet blir till lag, och att instrumenten för genomförandet blir effektiva. Detta förutsätter som bekant att de stora industriländerna ratificerar avtalet.
Det är viktigt - och det underströks också av John Prescott - att vi inte glömmer bort utvecklingsländerna i denna process. De berörs också av Kyotokonferensen. De är, som vi vet, inte skyldiga till den nuvarande anhopningen av växthusgaser, men de skall självklart leva med konsekvenserna av vår politik, och därför är dessa länder på det klara med nödvändigheten i en hållbar utveckling och förväntar sig - med rätta, anser jag - att industriländerna tar första steget. Men det finns fortfarande många osäkerhetsmoment som måste avklaras, oavsett ratificeringen och för övrigt även övervägningarna om när den politiskt lämpliga tidpunkten för en sådan ratificering är.
Vad har då hänt sedan sist, och vad gör vi för att garantera att Kyoto följs upp snabbt och effektivt? Den första uppgiften är alltså att förbereda gemenskapens undertecknande av protokollet. Protokollet kommer att vara öppet för undertecknande från och med den 16 mars 1998 till den 15 mars 1999. Det är av avgörande betydelse att vi i Europa, som var ledande i förhandlingarna, ser till att gemenskapen undertecknar protokollet så snabbt som möjligt. På detta sätt sänder vi ut de rätta signalerna till andra parter, bland vilka några av dem skulle kunna vara frestade att dra ut på saken. Det skulle också kunna ge industrin och andra ekonomiska aktörer och gemenskapens medborgare större klarhet över situationen. Kommissionen är färdig med ett förslag till undertecknande som kommer att läggas fram för rådet i tillräckligt god tid för att ministrarna skall kunna godkänna det på nästa miljörådsmöte den 23 mars. Och vi hoppas naturligtvis att också medlemsländerna snabbt undertecknar protokollet.
Det positiva resultatet som vi kom fram till i Kyoto har vi i hög grad EU: s ledarskap att tacka för, och även - som vi har understrukit här i dag - det framväxande samarbetet mellan trojkan och medlemsländerna. Det är viktigt att bevara detta ledarskap, i synnerhet när man ser situationen i Förenta staterna. Vi måste agera på två plan. Inåt måste vi se till att våra egna arrangemang, som till exempel bördefördelningen, får sin slutgiltiga form på rådsmötet i juni, och att vi kan lägga upp en strategi för att uppfylla våra förpliktelser. Utåt måste vi se till att vår hållning stämmer överens med den förhandlingsposition som vi skall fastlägga till mötet i Buenos Aires. En sådan konsekvent och sammanhängande hållning kan också vara oss till gagn i våra förbindelser med andra parter under de kommande månaderna, och därför vill jag kort redogöra för de olika beståndsdelarna i denna strategi.
Jag ser gärna, precis som parlamentet, att EU sätter upp mera ambitiösa mål än en reduktion på 8 procent. Det är viktigt att EU håller fast vid sin ledande roll. Ordförandeskapet har meddelat att det hoppas på att enighet kan uppnås till miljörådsmötet i juni, och detta underströks även av John Prescott här i dag. I detta sammanhang måste man ta hänsyn till konsekvenserna av att tre nya gaser har tagits med. Före Kyotokonferensen skickade kommissionen ut en rapport som visade att gemenskapen hade en betydande potential att reducera utsläpp, som inte skulle ha negativa konsekvenser för ekonomin. Vi koncentrerade oss på koldioxid och visade att det är möjligt att genomföra en mera hållbar och renare energiförbrukning genom strängare politik och åtgärder och de rätta incitamenten. Jag har för avsikt att lägga fram en rapport som kan tas upp på rådets möte i juni. I detta kommer vi redogöra för alla dessa beståndsdelar samt för kommissionens inställning till bestämmelserna om flexibilitet. På detta sätt kommer vi att ha gjort upp riktlinjerna för gemenskapen när det är dags att börja uppfylla protokollets förpliktelser.
I samband med detta lägger jag stor vikt vid den bestämmelse i protokollet som kräver att industriländerna år 2005 skall kunna visa att de har gjort framsteg med att uppfylla sina förpliktelser. Detta betyder att vi måste gå in för att genomföra nationell politik och nationella åtgärder. Länder som tror att de kan överlåta alltsammans till handel med kvoter för utsläpp, som ännu inte fastlagts, kommer inte att kunna uppfylla sina förpliktelser. Flexibilitetsmekanismerna kommer inte att kunna ge några stora resultat - kanske rent av inga resultat alls - under denna frist. I protokollet är det klart och tydligt fastlagt att dessa mekanismer kompletterar ländernas egna insatser. Detta koncept är inte närmare definierat i form av procentdelar. Bara en av flexibilitetsmekanismerna, nämligen kreditsparande under clean development fund -mekanismen kan träda i kraft under den första perioden, som startar under 2008.
Bestämmelserna om flexibilitet handlar om - liksom John Prescott underströk - handel med kvoter för utsläpp, gemensamt genomförande och mekanismen för ren utveckling, den såkallade clean development fund. Kommissionen håller på att förbereda en analys av protokollet till miljörådsmötet i mars. Här kommer en rad av dessa frågor att undersökas närmare. Analysen kommer emellertid inte att innehålla alla svar, eftersom det närmare ekonomiska och juridiska arbetet ännu inte är avslutat. Vi måste både se till att de internationella bestämmelserna angående flexibilitetsåtgärderna är rättfärdiga, och att gemenskapens och den inre marknadens särställning tillgodoses till fullo. Det är mycket viktigt att gemenskapen och dess medlemsländer så långt det är möjligt löser dessa frågor före det förberedande mötet i Bonn i juni och partskonferensen i Buenos Aires i november.
Protokollet träder i kraft först när det är ratificierat av 55 parter, häribland inte minst indutriländerna, som står för mer än 55 procent av dessa länders koldioxidutsläpp under 1990. Här är Förenta staterna och Rysslands hållning av avgörande betydelse. Dessa två länder står för 45 procent av industriländernas koldioxidutsläpp från energianvändningen under 1990. Om dessa länder inte följer med, kommer detta att sätta protokollets ikraftträdande i fara. Rysslands reaktion kommer förmodligen att bero på Förenta staterna, och rapporterna från Washington är inte uppmuntrande. Förenta staterna måste nu leva upp till sitt ansvar och ratificiera protokollet, och vi måste anstränga oss tillsammans för att påverka dem. Det är viktigt att övertyga Förenta staternas regering, kongress och befolkning om att protokollet ligger i deras eget intresse på lång sikt, och att Förenta staterna bör underteckna och ratificiera det så fort som möjligt. På samma sätt bör vi använda alla möjligheter för att få Ryssland att dela vår uppfattning, och jag var mycket glad för John Prescotts anmärkningar om ordförandeskapets planer om att ta upp ämnet på de olika möten som äger rum under det brittiska ordförandeskapet. Medlemmarna i Europaparlamentet spelar också en viktig roll i detta sammanhang. Det kommer att vara en nyckelfaktor för ratifikationen i dessa länder att vi kommer fram till en lösning på flera viktiga frågor som fortfarande står öppna i protokollet, de så kallade flexibilitetsbestämmelserna, som jag kom in på tidigare.
Beträffande utvecklingsländerna har gemenskapen alltid försökt att ta hänsyn till deras speciella situation och behov. Vi har hela tiden understrukit att vi i överensstämmelse med Berlinmandatet inte förväntar oss att utvecklingsländerna skulle ingå reduktionsförpliktelser. Detta är anledningen till att jag för egen del är glad att försöket att få ett löfte från utvecklingsländerna inte lyckades i Kyoto. Vi måste emellertid erkänna att klimatförändringarna är ett globalt problem, och att vi i ett senare skede måste dra in utvecklingsländerna i processen. Här tror jag att det är nödvändigt att gemenskapen fungerar som en bro mellan industriländerna, som kräver ytterligare deltagande nu, och utvecklingsländerna själva. I detta ögonblick måste vi tydligt redogöra för vår ställning. Vi måste även erkänna att vi inte kan behandla utvecklingsländerna som en homogen grupp. Vi måste ta hänsyn till deras olika synpunkter och prioriteter. Även på denna punkt spelar parlamentet en viktig roll, till exempel genom den gemensamma församlingen EU/AVS.
Herr ordförande! Med denna redogörelse hoppas jag att jag har gett er några av de svar ni vill ha. Jag har försökt att ge stoff till eftertanke beträffande en rad frågor som skall lösas när vi nu skall se till att Kyotoprotokollet får önskad verkan. Jag tror att jag i kraft av kommissionens nuvarande arbete kommer att kunna ge er ytterligare inblick i utvecklingen under de kommande månaderna. Jag litar på att parlamentet kommer att fortsätta stötta kommissionens och ordförandeskapets hållning, som vi har hört den här i dag, och jag ser fram emot ett nära samarbete med både ordförandeskapet och parlamentet inför konferensen i Buenos Aires.
(Applåder)

K. Collins
Herr ordförande! Först av allt vill jag välkomna ordföranden i miljörådet och Storbritanniens vice premiärminister till parlamentet och tacka honom för hans kommentarer riktade till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Det gläder mig verkligen att Storbritannien under sitt ordförandeskap gett miljöfrågan hög prioritet. Jag tycker att detta är mycket positivt och vi kan alla stödja detta. Jag har ingen önskan emellertid att ge ordföranden en kalldusch, men vi är alla väl medvetna om att åtgärder som vidtas under ett ordförandeskap inte kan nå framgång om det inte får stöd av efterföljande ordförandeskapen. Utifrån hans uttalande här i dag och från vad han tidigare sagt ser jag emellertid att han är väl medveten om detta, liksom nödvändigheten av att samarbeta med österrikarna, tyskarna, och sedan finländarna. Likväl måste det betonas att ordförandeskap spelar en viktig underlättande roll för olika frågor.
Jag skulle vilja gå vidare till frågan om klimatförändringar och luftens kvalitet, den senare en fråga som jag vet är mycket viktig för min vän och kollega Miller. Det är otvivelaktigt så att skyddet av miljön är en internationell fråga som spänner över en mängd områden. Klimatförändringar är en fråga som exemplifierar detta. Förbränningen av fossila bränslen i ett medlemsland påverkar inte bara den närliggande omgivningen utan även globala väderstrukturer. Fenomenet El Niño är ett aktuellt exempel på den inverkan klimatförändringar kan ha på den globala miljön.
Vi här i parlamentet gladde oss mycket åt att man i Kyoto lyckades enas om en minskning av koldioxidutsläppen. Det finns emellertid en eller två påpekanden som måste göras. Det är beklagligt, från vår synpunkt sett, att överenskommelsen om koldioxidutsläppen inte var strängare, även om jag helt och fullt förstår att det måste ha varit mycket svårt att jämka samman alla Europeiska förhandlingspartners. Vad som nu krävs, emellertid, är att kommissionen tänker över hur vi skall fördela ansvaret för minskningen av koldioxidutsläppen. Särskilda förslag som fastställer hur medlemsländerna skall gå till väga för att uppfylla våra åtaganden måste läggas fram och gränsvärden för vart och ett av de olika länderna måste fastställas om vi skall lyckas att uppfylla våra mål. Detta är en mycket brådskande fråga. Utan detta kommer vi endast att ha en överenskommelse för Europa i allmänhet som bygger på att ett antal länder kommit överens om att fördela minskningsbördan mellan sig i syfte att uppnål de uppställda målen - något som vissa länder, utlämnade till eget godtycke, inte kommer att göra särskilt mycket åt. Om vi låter detta ske kommer Europeiska unionen inte att kunna nå de uppställda målen.
Dessa överväganden måste även tas med i beräkning i ett vidare globalt perspektiv i samband med överenskommelsen om handeln med utsläppsrättigheter. Allt detta inkluderar även fordons- och oljeprogrammet. Det betyder att vi måste samordna vår energi- och transportpolitik likväl som vår jordbrukspolitik. Vi måste verkligen ha en högre grad av integration och ta miljöhänsyn inom samtliga politiska områden.
Förslaget till Amsterdamfördrag utgör verkligen ett första betydelsefullt steg mot denna integration. Vi måste börja förbereda oss för Buenos Aires nu för att försäkra oss om att vi har en tydlig och samstämmig strategi i stället för COP 4. Prescotts uttalande är en god början och visar att ordförandeskapet är väl medvetet om behovet av framsteg.
Avlslutningsvis hoppas jag att Europaparlamentets delegation i Buenos Aires står närmare EU-delegationen i denna fråga än vad som var fallet i Kyoto beroende på att parlamentet i framtiden kommer att spela en viktigare roll i miljöpolitiken än i det förgångna.

Spencer
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionären både för hennes uttalande här i dag och för de vänliga ord hon riktade till medlemmarna i Globe för våra insatser i Kyoto när hon talade till detta parlament i december.
Jag skulle sedan vilja vända mig till rådets ordförande, tacka honom för hans uttalande och säga att hans ställer mig, en man som anser att traditioner är viktiga, i en nästan omöjlig situation. Traditionen i Westminster är att alltid försöka gå i polemik med dem på motsatta sidan, jag befinner mig i den generande situationen av att nästan helhjärtat stödja er strävan i miljöfrågan. Jag ser er faktiskt som en tungviktare i stil med John Gummer, en som försöker kämpa vidare i samma anda som John och den tidigare regeringen i denna fråga.
Låt mig emellertid, för traditionens skull, komma med två smärre invändningar, varav båda faktiskt är ganska allvarliga. Den första är att jag delar den oro, milt uttryckt, som man känner i min valkrets angående detta ordförandeskaps inställning till de gröna bältena. Jag representerar Surrey, det grevskap som uppfann de gröna bältena; detta är en oerhört viktig fråga för oss, och jag skulle vilja att ni i er inrikesmanifestation, i händelse av att vi misstagit oss, omedelbart går ut och klargör att det inte finns någon anledning till oro.
För det andra skulle jag vilja uttrycka viss oro inför omsvängningen i förhållande till den tidigare regeringen bort från användning av kol- och kärnkraft. Det verkar som om de mål vi måste sätta upp för oss själva gällande minskningen av fossila bränslen är så hårda att minsta lilla svaghet och omsvängningen från ökad användning av gas snarare än kol är något som vi kommer att få betala för i framtiden.
Efter att ha sagt detta, återgår jag till frågan om Kyoto. Det liknade mest, som Ken Collins antytt, ett läckande såll. Det finns mycket som måste göras under de närmaste månaderna och främst måste vi se till att arbetet i stödinstanserna äger rum i god tid före mötet i Kyoto. Som ni och jag minns från de tidiga morgontimmarna i Kyoto, finns det en gräns för vad som kan åstadkommas under förhandlingarnas sista timmar, om inte detta förberedande arbete har gjorts - förberedelser för hur vi skall kunna fylla igen dessa hål, vilket förhållningssätt vi skall ha gentemot utvecklingsländerna, arbetet med hanteringen av, till exempel, handeln med utsläppsrättigheter.
Jag tror att handeln med utsläppsrättigheter kommer att bli den svåraste frågan att hantera, beroende på att den kommer att kräva ett helt nytt tänkande. Vi européer reste till Kyoto som " hjältarna" fast beslutna om att sätta ett så högt mål som möjligt. Amerikanerna agerade mycket cyniskt och krävde i utbyte handel med utsläppsrättigheter. Jag tror att en rättvis handel med utsläppsrättigheter kan vara berättigad, men det är nödvändigt att denna handel regleras och ställs under noggrann kontroll. Inget förberedande arbete har gjorts i denna fråga. Vi som union är den grupp som har störst intresse av att detta genomförs. Jag önskar er lycka till och ser fram emot ert fortsatta engagemang i denna fråga, inte bara under det brittiska ordförandeskapet men under de månader eller år som labourregeringen har kvar.

Eisma
Herr ordförande! Vi uttryckte redan i december vår uppskattning över kommissionens och rådets roll under Kyotoförhandlingarna och det upprepar vi. Men vi får inte alltför länge nöja oss med de resultat som uppnåddes under förhandlingarna. Nu måste vi verkligen sätta i gång. Vi väntar därför med spänning på kommissionens promemoria om hur kommissionen kommer att fullfölja Kyoto. Sex gaser är ju fler än de ursprungliga tre som vi hade för ögonen. Min fråga till kommissionen är när vi kan förvänta oss denna promemoria.
I samband med detta borde principen gälla att Europeiska unionens ursprungliga förhandlingar skall fortsätta att gälla som utgångspunkt. Kommissionären har själv redan sagt det: ribban måste läggas något högre för Europa jämfört med den nivå som antogs i Kyoto. För att nå denna målsättning per land via burden sharing kommer mycket kostsamma åtgärder att krävas och stora samhälleliga ansträngningar och teknologiska genombrott att vara nödvändiga.
Räkningen till exempel för Nederländerna visar att det behövs tio miljarder ecu, till detta kommer en sänkning av maximihastigheten till 100 km i timmen, fördubbling av punktskatterna på bensin och så vidare, och så vidare. Även efter detta kan man ändå förvänta att utsläppen i vårt land år 2010 kommer att ligga 13 procent över 1999 års nivå, medan en minskning på 10 procent är nödvändig. Det är en skillnad på 23 procent. Trendbrott inom energiförbrukningen, dyra lösningar för koldioxid i marken och en kraftig höjning av de statliga utgifterna på detta område är nödvändiga. Inför denna ofattbart svåra uppgift blir vi ställda när vi skall förverkliga det som vi har lovat.

González Álvarez
Herr ordförande, fru kommissionär! Redan i sin rapport från slutet av förra året tog kommissionen upp -den gick i spetsen i Kyoto- att det var nödvändigt att vidta snara och effektiva åtgärder och att det ekonomiskt och socialt var möjligt att minska utsläppen av koldioxid med 800 miljoner ton till år 2010. Detta motsvarar ungefär 15 procent.
Då det finns sex gaser med växthuseffekt är det sant att procentsatsen kan variera. Som Eisma sade är det möjligt att det är nödvändigt att ha den rapporten i handen. Vi välkomnar också att kommissionen kommit med ett meddelande om värnandet av den biologiska mångfalden. Och även att kommissionären, i Cardiff, skall försvara integrerandet av miljöpolitiken i alla europeisk politik. Vi tror dock att allt hänger ihop och att om vi inte återigen förmår gå i spetsen i Argentina vad gäller en kraftig och glasklar minskning av växthusgaser, om vi på samma gång och parallellt inte förmår ha Natura-nätverket klart avgränsat till år 2000, såväl som åtgärder för bevarandet av den biologiska mångfalden och, framför allt, om vi inte förmår integrera miljöåtgärderna i Europeiska unionens övriga politikområden, kommer det att vara mycket svårt att gå framåt inom något av de uppställda målen.
Vi ser, dag ut och dag in, hur man inom transport, jordbruk och andra sektorer vidtar åtgärder som går stick i stäv med bevarandet av miljön. Dag efter dag ser vi också hur man, i våra egna länder, systematiskt tar beslut som går stick i stäv med vårt slutliga mål. Följaktligen tycker jag att kommissionären, som brukar vara energisk, i Cardiff på ett klart sätt och en gång för alla borde försvara att Europeiska unionen integrerar miljöåtgärderna i alla europeiska politikområden, att det inte återigen endast blir ett uttalande och att det verkligen tillämpas i praktiken.

Lannoye
Herr ordförande! Samtliga talare, eller så gott som samtliga, har påpekat det faktum att vi för första gången förfogar över en tvingande ram av åtaganden på internationell nivå, och jag instämmer i detta positiva konstaterande.
Vi måste omedelbart relatera den till målsättningen, som borde vara att stabilisera klimatet. De siffror om vilka konsensus uppnåtts är verkligen blygsamma. Ytterligare en anledning till att vara vaksam när det gäller övervakning, granskning och definition av beståndsdelar som kan innebära verkliga undanflykter från denna tvingande ram - jag tänker på flexibilitetsåtgärder (handel med utsläppsrättigheter, uppskattning av kolpriset) som är mycket svåra att beräkna. Det åligger därför kommissionen och rådet att spela en aktiv roll i de fortsatta förhandlingarna.
Jag tror att om vi vill vara trovärdiga inom Europeiska unionen är det viktigt att respektera de målsättningar vi ställt upp, och jag förstår inte - det är åtminstone min grupps ståndpunkt - varför vi inte skulle anta kommissionens uttalande från oktober förra året som utgångsläge, där man säger: " vi kan enkelt uppnå en minskning av utsläppen med 15procent före 2010, till en låg ekonomisk kostnad, under förutsättning att vi tillämpar lämplig teknik och politik. Det är t.o.m. möjligt att det kan innebära en ekonomisk vinst" , tillade kommissionen.
Utifrån detta anser vi att vi omedelbart måste fastställa tvingande åtaganden för medlemsstaterna, inte nöja oss med en vitbok eller rekommendationer till medlemsstaterna, utan stödja oss på verkliga direktiv. Jag tror att vi då blir trovärdiga i våra internationella partners ögon.
Jag skulle vilja lägga till något om att när det gäller de internationella förhandlingarna, förhandlingarna om utvidgningen till att börja med, är det fullständigt grundläggande att integrera de krav vi vill respektera när det gäller Kyotoavtalen och jag tänker bl.a. på en stor förhandling, som vi talat mycket om i dag, den som gäller det multilaterala avtalet om investeringar. Där kan man förgäves söka efter en hänvisning till det stora problem som vi sedan några minuter tar upp här.
(Applåder)

Weber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att påminna ordföranden i rådet om att EU: s mål i Kyoto inte var 8 procent utan 15 procent. Det är viktigt att EU står fast vid sitt ursprungliga mål att minska utsläppen av växthusgaser med 15 procent fram till år 2010. Detta är både tekniskt och ekonomiskt möjligt. I grunden handlar det om politisk vilja att agera. Detta är inte mina ord: jag citerar endast kommissionens officiella publikation i Kyoto.
Jag skulle vilja göra några anmärkningar gällande artikel 3 i Kyotoprotokollet som tar upp frågan om ändrad jordanvändning, skogsbruk och, i synnerhet skogsplantering, avverkning och nyplantering av skog sedan 1990. Genom att tillåta de bilaga B-länder, vars ändrade markanvändning och skogsbruksaktiviteter under 1990 bidrog till att man fick ett netto av utsläppen av växthusgaser, ansluter sig på basis av utsläppen under 1990 i syfte att låta dessa ligga till grund för beräkning av framtida utsläppsnivåer, öppnar Kyoto upp ett avsevärt kryphål. Punkt 3 gör det möjligt att använda sig av skogplantering och nyplantering av skog i syfte att absorbera koldioxid för att uppnå de fastställda målen, även avverkning inkluderas i beräkningarna på ett negativt sätt.
Vad innebär detta i praktiken? Länder som faktiskt omvandlar sina naturskogar till skogsplanteringar uppmuntras till att fortsätta med detta. De uppmuntras till att ersätta naturskogar med planteringar bestående av snabbväxande arter som absorberar högsta möjliga mängd koldioxid. Detta har sannerligen inte förbättrad den biologiska mångfalden i dessa områden.
Vilka länder var det som ställde dessa krav? Det var Australien, Nya Zeeland, Kanada och Ryssland. Om dessa länder inte fortsätter med sina skogsavverkningar kommer de att ha en fördel beroende på att de inte behöver göra lika stora ansträngningar som andra länder när det gäller att effektivisera sin energiförbrukning.
EU-länder som Finland och Österrike som lyckades med en nettosänkning av sina koldioxidnivåer tack vare en hållbar skogsanvändning - de minskade den årliga tillväxten eller uppodlingen med mer än hälften - dessa länder missgynnas av det system som fastslogs i Kyotoprotokollet. När det gäller utvecklingsmekanismen för en renare miljö, kan bilaga B-länder, till exempel, dra fördel av att finansieringsprojekt i tropikerna, till exempel, för omvandling av naturskogar till palmoljeplanteringar - och vi känner till vad som hände i Indonesien - samtidigt som de gör sig en förtjänst på utsläppen på hemmaplan.
Sammanfattningsvis finns det många kryphål i Kyotoprotokollet som lämnar utrymme för missbruk. Detta måste åtgärdas. Låt oss använda vår rätt att ändra på detta.

Kronberger
Herr ordförande! Jag vill utvidga denna diskussion om den framtida klimatpolitiken i Europeiska unionen med en tanke. Alltid när det handlar om mål för reducering av växthusgaserna så frågar man oss: Hur mycket kostar det då? Jag tror att vi måste vända på frågan för att komma saken närmare. Vi måste fråga: Vad kostar det oss om vi inte minskar dem? Då kommer vi mycket snabbt fram till att en reducering är mycket ekonomisk, ja strängt taget en god affär.
I detta sammanhang vill jag hänvisa till kollegerna Collins och Roth-Berendts resolutionsförslag, punkterna 8, 9, 10, 11 och 12, som kan betraktas som särskilt effektiva och positiva på den punkten. Jag delar inte heller begeistringen över handeln med utsläppsrättigheter. Jag anser att detta egentligen är omoraliskt. Det är inte konstruktivt om vi i industriländerna inte arbetar med våra strukturer och förändrar dem, utan hellre planterar ersättningsträd i tredje världen eller någon annanstans.
Jag anser att detta är modern avlatshandel. Mot ett sådant tillvägagångssätt satte redan Martin Luther år 1517 upp teser på slottskyrkan i Wittenberg. Vi behöver ingen värld med två klasser, där det finns en slösarklass som förstör miljön, och å andra sidan en mottagarklass, som tar emot allmosor från oss eller från industriländerna och därigenom avstår från egen utveckling. Vi behöver mycket hellre ett hållbart, förnybart ekonomiskt system.

Linkohr
Herr ordförande, ärade kolleger! Följande påpekande till Kronberger: Alltsedan Martin Luther har vi haft ett annat problem. Vi tror nämligen att allt som är tryckt på papper, också samtidigt är riktigt. Detta är vårt problem med Kyoto. För ögonblicket har vi nämligen bara tryckt papper, ty i verkligheten tilltar energiförbrukningen även i Europa. Trots den varma vintern tilltar den. Detta är verkligheten. Om vi vill uppnå det mål som vi har röstat ja till i Kyoto, måste vi göra en våldsam ansträngning som går långt utöver det som vi hittills har föreställt oss. Vi måste operera mot marknaden vid ett oljepris som för ögonblicket uppgår till 14 dollar per fat..
Det står fortfarande helt öppet - och varken kommissionären eller rådets ordförande har gett ett svar på detta - vad vi skall göra om USA inte undertecknar Kyoto, om de inte ratificerar det. Kommer vi då att trots detta ensamma sträva mot dessa mål, eller kommer vi att säga att vi väntar tills de undertecknar det? Även detta är en fråga som måste besvaras.
Den sista stora frågan som jag vill fästa er uppmärksamhet på: Om vi tar Kyoto på allvar, då betyder det slutet på den nationella energipolitiken. Ty vi är nu alla ansvariga. Ingen av de 15 medlemsstaterna kan i framtiden, åtminstone inte i frågor som har med klimatet att göra, bedriva en politik som går emot denna mainstream . Då måste man fråga sig: Finns det något sådant som sanktioner mot stater eller företag som inte rättar sig efter dessa mål? Hur skall dessa målsättningar då genomföras? Hur sköts det? Vilken institutionell ram behöver vi för detta? Vi måste - och detta är budskapet från Kyoto - även i Europa utveckla en gemensam energistrategi.
Jag kommer än en gång tillbaka till ett förslag som jag lagt fram flera gånger tidigare: Vi behöver någonting i stil med en europeisk klimatförvaltning. Jag knyter ihop detta med begreppet klimatagentur, som faktiskt också skall ha verkställande befogenheter. Kanske kan rådet, kanske kan kommissionen ge ett svar på detta.

Pimenta
Herr ordförande, ärade kolleger! I dag diskuterar vi ännu en gång klimatförändringen och hur vi skall agera utifrån Kyotoöverenskommelsen. Mycket har sagts redan och jag vill framhålla tre aspekter:
För det första: behovet av en rigorös kontroll av uppgifter och metoder i länder och i medlemsstaterna då de uppger sina respektive atmosfäriska utsläpp. Flera länder har nyligen börjat analysera innehållet i sina utsläpp och, märkligt nog har alla analyser förbättrats då de uppvisar högre utsläppsvärden för referensåret 1990 än vad som ursprungligen uppgavs. Om varje skiva på den europeiska kakan växer, råder inga tvivel om att den berömda european bubble kommer att växa som en sufflé i ugnen.
För det andra: frågan om policy and measures . Det är nödvändigt att få i gång åtgärderna och den interna politiken för att minska Europas utsläpp. Hittills har våra energiprogram, energibesparingar och andra, inte blivit mer än uppvisningar av pilotprojekt. Det är nödvändigt att seriöst driva på användandet av förnybara energikällor och möjligheterna att sälja dem och koppla in dem på nätet, att på allvar implementera energibesparingar och energieffektivitet, att underlätta för medproduktion, att förändra energibeskattningen och beskattningen av föroreningar (så som redan förre ordföranden Jacques Delors förespråkade) samt att förändra det sätt vi använder transportsektorn genom att införa nya konsumtionsbegränsande bestämmelser och bestraffa bilföroreningar. Vi vet vad vi har att göra, den mesta teknologin finns redan. Det har ännu inte skett för att regeringarna inte har velat. Detta är sanningen!
Slutligen måste de internationella förhandlingarna som fyllde en viktig pådrivande funktion i Kyoto fortsätta. Jag skall inte bli långrandig eftersom andra redan har tagit upp detta. Jag vill stödja ordförandeskapets idé om en översyn av hur varje land tillämpar sitt nationella program för att bekämpa klimatförändringen och skydda miljön. Vi kan inte tillåta att det som lämnades öppet i Kyoto, exempelvis frågan om emissions trade , används som ett medel att undvika de djupgående förändringar som krävs för dem som använder och konsumerar energin, det vill säga vi, Europa och USA och vi måste således anstränga oss mer.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Vi tackar kommissionären och rådets ordförande för deras uttalanden om genomförandet av Kyotoprotokollet och för att rådsordförandeskapet lägger stor vikt vid detta. Vi är överens om att protokollet så snabbt som möjligt måste undertecknas och därefter ratificeras för att utöva tryck på Förenta staterna och de andra parterna. Ratificeringen är dock inte möjlig förrän reglerna om olika system och tekniker, som förhandlingarna om utsläppsrättigheter, utvärderingen av utsläppen, definitionen av clean development -mekanismer och så vidare, har utarbetats.
Förenta staterna har här hela tiden avsiktligt intagit en vag attityd. Kommissionen måste på detta område lägga fram förslag och förbereda lagstiftning och i samband med detta tillse att miljö- och energipolitiken blir integrerad. Men det gäller också för jordbruks- och transportpolitiken, för dessa politiska områden är starkt sammanflätade. Det måste också kopplas till det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. EU har hela tiden hänvisat till att tillämpningen av nya teknologier utgör grunden till effektivare produktionsmetoder och således uppfyller principen no pain but gain . Vi vill stödja rådet och kommissionen så att de kan fortsätta att spela den banbrytande roll som de har spelat och lägga ribban något högre än vad som avtalades i Kyoto.

Papayannakis
Herr ordförande! I den gemensamma resolutionen tror jag att vi har lagt in de grundläggande elementen, de som är värda att diskutera. Därför vill jag bara referera till tre punkter:
Den första är centraliseringen av utvecklingspolitiken, stödet osv. till städerna och att detta betyder alternativa transporter, alternativa kommunikationer, alternativa verksamheter för städerna.
Den andra är betoningen på förnybara energikällor. Den målsättning som resolutionen sätter upp på 15 procents efterfrågan fram till år 2010 är utomordentligt ambitiös och för att lyckas med den skulle vi redan ha behövt sätta i gång. Och vi har inte rört på oss.
Den tredje punkten är de alternativa lösningarna på de stora transport- och kommunikationslinjerna och främjandet av mer miljövänliga transportmedel, tåg osv. Inte heller detta syns i vår politik. Därför att vår politik har två aspekter: den ena är beskattningsaspekten, internaliseringen av kostnaderna i priset etc. Den andra är investeringarna som vi gör, de berömda sammanhållningspaketen, utvecklingspaketen etc.
Herr ordförande! Kan kommissionsledamoten ge oss garantier för att t.ex. de nästkommande sammanhållningspaketen och utvecklingspaketen för år 2000 och senare kommer att innehålla villkor som gynnar dessa tre punkter? Och jag menar då alternativa former av transporter och kommunikationer, centralisering av städernas verksamheter och av förnybara energikällor.

Tamino
Herr ordförande! Medan vi diskuterar förändras klimatet och det fortsätter att förändras dag efter dag. Enbart oljeindustrilobbyn verkar inte ha märkt något. Nu gäller inte längre ord, utan fakta, och fakta säger att inom OECD-länderna skulle man behöva minska utsläppen av koldioxid med 50 procent till 1990. Europeiska unionen har satt som mål att minska utsläppen med 15 procent före 2010. Resultatet från Kyotoavtalet blev 5 procent för perioden 2008-2012, med många kryphål och med ett antal länder som ännu inte har skrivit under. I verkligheten vet vi inte vad resultatet kommer att bli.
Jag uppmanar därför rådets ordförande och kommissionären Bjerregaard att se till att unionen unilateralt bestämmer sig för 7, 5 procent till 2005, 15 procent till 2010 och för att införa en koldioxidskatt som skall skattemässigt skall uppmuntra de processer som leder till nyttjandet av energikällor med en låg miljöpåverkan.
Det är med andra ord nödvändigt att de beslut som tagits i Kyoto blir till ett direktiv, dvs. något bindande. De beslut som Europeiska unionen fattar kommer att vara avgörande när det gäller att garantera varje människa rätten till ett rättvist och korrekt nyttjande av atmosfären.

Graenitz
Herr ordförande! Om det vid slutet av en konferens, efter det att förhandlingarna är klara, ännu återstår en mängd ouppklarade frågor, brukar man citera Brecht, och man säger: Efter ansträngningarna med att bestiga berget, återstår nu för oss de ansträngningar som den släta marken bjuder. Jag tror att vi har många ansträngningar framför oss, det kommer säkert inte att bli tal om någon slät mark som vi skall fortsätta på till Buenos Aires och ännu längre, och jag tror att vi har en dubbel uppgift framför oss om vi skall förbli trovärdiga och kunna handla trovärdigt.
För det första måste vi handla utåt, ta hänsyn till de globala sammanhangen, ge oss in i leken som globala spelare, så som vi redan gjort i Kyoto. För det andra gäller det att inom unionen bedriva politik och i samarbete mellan kommission, råd och parlament besluta om de nödvändiga åtgärderna.
De åtgärder som är nödvändiga inom det legitima området har redan berörts. Jag vill gärna understryka detta. Vi behöver rättsliga grundvalar för kunna genomföra the European bubble , för att verkligen kunna förmå alla medlemsstater att uppfylla de förpliktelser som de har åtagit sig, och för att kunna kontrollera att dessa förpliktelser uppfylls. Vidare behöver vi åtgärder som även gör det klart för unionsmedborgarna att klimatförändringarna berör var och en, och att det också handlar om helt enkla saker, till exempel om hur energisparande de elektriska apparaterna är som man använder, vilken sorts transportmedel man väljer eller hur sophanteringen är ordnad.
Jag tror att vi i förberedelserna inför Buenos Aires måste komma med konkreta förslag, klara, genomförbara och kontrollerbara, hur emission trading skall hanteras, hur the clean-development fund skall se ut, och jag tror att vi som industrialiserade länder kan ta på oss dessa uppgifter, i synnerhet när man betänker att denna utveckling när allt kommer omkring kommer att ge oss en knuff i innovativ riktning, som ger mer än vad den kostar.

Flemming
Herr ordförande, ärade kolleger! Eftersom jag bara har en minuts talartid tillåter jag mig att ställa några frågor till rådet och kommissionen. Tror ni verkligen - fråga till rådet och kommissionen - att det efter denna svaga kompromiss, som man kom fram till under klimatkonferensen, faktiskt är möjligt att vända den klimatförändring som redan är i gång? Personligen tror jag inte det.
Tror ni att vi, med hänsyn till den mycket önskvärda industrialiseringen av utvecklingsländerna - även om vi skulle uppnå målen som sattes vid konferensen i Kyoto - inte kommer att åstadkomma någon ökning av utsläppet av gaser? Borde man inte som ärlig politiker gå över till att klart och tydligt säga till befolkningen att det förmodligen inte kommer att vara möjligt att hejda klimatförändringen? Det som vi maximalt kan uppnå kommer att vara en stabilisering av dagens värden. Men jag tror inte att det kommer att vara möjligt att gå tillbaka.
Anser ni inte att vi snarare borde sysselsätta oss med följderna av denna utveckling och inte förespegla befolkningen något som vi sedan inte klarar av?

Simpson
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka rådets ordförande för hans uttalande här i dag. Den betydelse miljöfrågan tillmäts inom Europeiska unionen framgår tydligt av det starka engagemang som finns i hela unionen, främst bland yngre människor. Det gladde mig att höra vilken vikt rådets ordförande lade vid integrationen av transport- och miljöfrågor, och det är detta som jag vill kommentera här i dag denna eftermiddag.
Vägtransporternas inverkan på utsläpp och luftens kvalitet är ett väldokumenterade. Det finns ett behov av att uppmuntra till en övergång mot mer miljövänliga och hållbara transportsätt, både när det gäller gods- och persontransporter. Detta kan åstadkommas genom åtgärder som uppmuntrar till användning av allmänna transportmedel och gynnar en fundamental övergång från vägtransporter till andra transportsätt som järnvägar, vattenvägar och sjöfart. Europeiska unionen underutnyttjar för närvarande dessa transportmedel, men de är avgörande om vi skall kunna uppfylla de mål vi kom överens om i Kyoto och vilka rådets ordförande hänvisade till tidigare i dag.
Det är detta som är vår utmaning. Det är absolut nödvändigt att de tre institutionerna inom denna union samarbetar tillsammans för att åstadkomma de förändringar som vi alla önskar oss. Det är också absolut nödvändigt att vi inom transportsektorn tillsammans arbetar för en integation av våra transportsystem så att vi kan erbjuda ett trovärdigt, säkert och effektivt alternativ till användandet av privat- och lastbilar. Men vi måste, som rådets ordförande påpekade, se till helheten i högre grad än vi gör i dag, både i vårt tänkande och planerande. Transport, miljö och planering har ett nära samband och bör arbeta tillsammans. Alltför länge, och det gäller både på nationell nivå och europanivå, har man inom de olika områdena följt sina egna idéer; detta har lett till ett splittrat förhållningssätt till något som är ett verkligt problem.
Vi måste också, som Collins sade, försäkra oss om att transport- och miljöfrågor är flitigt förekommande i våra framtida strategibeslut. Jag uppskattar att EMU och utvidgningen ses som viktiga områden, men för att utvidga EU och för att vi skall kunna spendera våra ecu där måste man till att börja med ha en kontinent med ren miljö. Jag är säker på att de flesta parlamentsledamöter, även de från Surrey, välkomnar det steg som togs i Kyoto. Vi måste nu visa det politiska modet att fortsätta kampen och säkra framtiden inte bara åt oss själva, utan också, vilket är ännu viktigare, åt våra ungdomar.

Pollack
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådets ordförande och kommissionären för deras verkligt hårda ansträngningar i Kyoto, vilket var en bidragande orsak till att vi lyckades förhandla fram en överenskommelse och visa vilken styrka det ligger i kollektivt förhandlande.
Vi är alla väl medvetna om den mycket svåra vägen mot ratificering av Kyotoöverenskommelsen och de stora ansträngningar vi i Europa måste göra för att uppfylla våra mål. Samtidigt vet vi att detta bara är en början på det som måste göras för att stoppa verkningarna av växthuseffekten globalt.
Det är nu av vikt att kommissionen snabbt utarbetar en ny detaljerad strategi och föreslår åtgärder, framför allt med tanke på nyheten om att koldioxidutsläppen i Europa är på uppgång. Vi är också medvetna om att de kryphål och tvetydigheter som är kvar från Kyoto kommer att kräva ytterligare intensiva förhandlingar inför konferensen för parterna i ramavtalet i Buenos Aires: handeln med utsläppsrättigheter är ett exempel. Europa har skyldighet att använda sin starka position för att hjälpa en del G 77-länder och Kina att utveckla en miljövänlig energianvändning. Det måste göras på ett sätt som kan fungera som ett incitament. Inom detta områden är det viktigt att samarbeta med industrin, att använda Europeisk utrikespolitik till att styra investeringar av miljövänlig teknologi till de områden där den behövs. I detta sammanhang är inkluderandet av klimatförändringar på dagordningen för ASEM-toppmötet mycket viktigt, och i synnerhet, att Europeiska unionens strategi för regnskogen kopplas samman med strategin inför Kyoto för att försäkra oss om högsta möjliga effektivitet.
Slutligen talade rådets ordförande om att göra oss av med vanan att tänka på ett fragmentariskt sätt. Jag skulle vilja se en högre grad av integrering mellan olika områden. För att vi i längden skall lyckas i kampen mot klimatförändringar är det till exempel mycket viktigt att en klausul om miljöskydd införlivas i den multilaterala investeringsöverenskommelsen.
På grund av tidsbrist har detta inlägg varit mycket kortfattat, men jag uppmanar verkligen rådet och kommissionen att ta till sig de många punkterna i parlamentets resolution.

McNally
Herr ordförande! Jag tackar rådets ordförande för att han kommit hit i dag. Det uppskattas. Dagens ord är uppenbarligen " integration" och vi inom Europeiska unionen borde själva integrera arbetet i det olika utskotten i högre grad. Jag talar nu om energi. Energiområdet är ett tufft och svårt området fullt av olika intressenter med massiv lobbyingverksamhet. Men det är inom detta område som vi tar de flesta individuella besluten.
Under förra året gick i det Förenade kungariket 33 procent av energianvändningen till transport och 30 procent till hushållen, huvudsakligen till uppvärmning. Dessa beslut kan tas av individer. EU har stort ansvar men lite makt, och detta är en förebråelse till de medlemsländer som inte gett EU de verktyg som krävs för att kunna genomföra det arbete det skulle kunna göra.
Vi måste vidta åtgärder inom energiområdet. Vi måste få en mer rationell energianvändning och vi måste byta till förnybara energikällor. Låt mig sätta ert allvar på prov. Om ni menar allvar, ser ni till att det rationella planeringsdirektivet, vilket möjliggör för hushållen att göra förnuftiga val gällande deras egen energiförbrukning, antas och räddas från det svarta hål som det för närvarande ser ut att ha dragits in i. Ni kommer att ge mer pengar till Save II-programmet och ni kommer att stödja det femte ramprogrammet.
Om ni menar allvar med förnybara energikällor, kommer ni att se till att de finns en rättslig grund för Europeiska unionen att 1998 kunna göra samma sak för förnybara energikällor som den gjorde för kärnkraften 1957. Ett fördrag liknande Euratom-fördraget skulle göra det möjligt för oss att göra något meningsfullt för förnybara energikällor. Vi måste också granska på vilket sätt denna energi skulle kunna få tillträde till det existerande kraftledningsnätet.
Det mesta av det som kommer att ske till följd av Kyoto kommer inte att ske på vår nivå utan på nationell nivå. Ni kommer att få detta parlaments stöd när det gäller det lilla vi kan göra fram till slutet på det brittiska ordförandeskapet och därefter. Detta är en alltför viktig fråga för att vi skall ge upp nu när vi fick en så bra start i Kyoto.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sju resolutionsförslag.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Prescott
Herr ordförande! Jag tackar McNally för hennes avslutande kommentarer om stöd, vilket är mycket uppskattat, liksom stödet från samtliga ärade ledamöter här i dag.
Det har varit en utmärkt debatt. Den har gett uttryck för all den oro vi känt för Kyotoöverenskommelsen, men det finns också mycket samstämmighet i dessa frågor. Man har samtyckt till de flesta av de många åtgärder vi vidtagit. Det är viktigt för oss att komma ihåg att Europa måste behålla ledningen. Det har det också möjlighet att göra. Europa har tagit ledningen i dessa frågor och måste behålla den, eftersom det är av yttersta vikt att vi får en överenskommelse om dessa åtgärder så att vi kan åstadkomma de klimatförändringar som är nödvändiga.
Ingen har hyst några tvivel när det gäller vetenskapen om detta. I USA debatteras det en hel del om dessa frågor men i resten av världen tycks vetenskapen vara helt överens, och detta har på sistone kommit att accepteras i allt högre grad av USA.
Jag välkomnar den resolution som ligger framför oss - och som tycks ta upp många av de frågor - samt behoven av integration, som jag nämnt tidigare här i dag. Många ledamöter har påpekat att Kyoto var ett första steg, och det är också min uppfattning. Utan ratificering kommer denna överenskommelse inte få särskild stor betydelse, och det är viktigt att vi lyckas genomdriva denna ratificering.
Vad vi gör härnäst är oerhört viktigt. Vi behöver en överenskommelse om flexibilitetsbestämmelserna, minskningarna, det gemensamma genomförandet och alla de åtgärder som ledamöterna har hänvisat till. Men det råder inga tvivel om att om vi inte lyckas komma överens om dessa regler, kommer det inte att bli något ratificering.
Alla har veto i denna process. Om ni granskar villkoren för detta ratificering - 55 länder eller 55 procent av gasutsläppen - kan vi alla om vi så vill spela detta vetospel. Det som är mest glädjande med överenskommelsen i Kyoto var att vi lyckades komma fram till en överenskommelse över huvud taget! Vi måste ha samma inställning till ratificeringen. Krafterna i USA har klargjort att de inte tänker delta om inte utvecklingsländerna skriver under, de kommer då inte att ratificera överenskommelsen. Den tid som kan förflyta från i dag fram till ratificeringen av överenskommelsen kan bli så lång som tre eller fyra år beroende på, som jag bedömer det, att ratificeringsprocessen i USA inte kommer att äga rum förrän efter nästa val. Så vi har gott om tid att utarbeta dessa regler.
Det finns de som säger att detta var en sämre överenskommelse, eller frågar varför vi inte stod fast vid de 15 procenten. Men jag tror inte att ni hade tackat oss om vi hade återvänt till detta parlament och sagt att vi fick 15 procent, men ingen annan ville skriva under, så det blev inget avtal. Dessa förhandlingar handlar om att komma fram till en överenskommelse med andra länder om detta och i en fråga där vi inte har möjlighet till omröstning när vi har delade meningar, därför att den kräver konsensus.
Jag vill att det förs till protokollet att vi står i stor skuld till ambassadör Strada som lyckades med att få alla att gå med på någon typ av överenskommelse, vilket var osäkert ända in i det sista. Det var hans skicklighet som spelade en avgörande roll för att vi kunde komma fram till en överenskommelse för detta första steg. Vi fick en bra överenskommelse och de icke-statliga organisationerna tycker själva att det var en betydligt bättre överenskommelse än vad de hade väntat sig.
Naturligtvis är det ett första steg. Men det kommer att vara betydelselöst om vi inte får det ratificerat, och ratificering, återigen, kräver att vi startar en process med svåra och komplexa förhandlingar, förhandlingar som nu handlar om att besluta om bestämmelserna för genomförandet. Vi är övertygade om, och vi måste få USA att inse detta, att alla dessa frågor gällande beslut om reglernas utformning måste godkännas av alla länder i annat fall kommer inte fördraget att ratificeras. Därför, måste vi arbeta fram en strategi inför Buenos Aires, visa exakt var vi står, hur vi kan komma fram till en överenskommelse och sedan göra allt som står i vår makt för att denna överenskommelse skall komma till stånd.
När man frågar mig vad som händer om vi inte ratificerar nationellt, måste jag säga att det är en katastrof för världen, den globala ekonomin och den globala miljön. Kom ihåg, emellertid, att det var en fråga som ofta ställdes under förhandlingarna. Vad händer om, sanningen att säga, finns det flera länder i Europa som inte accepterar de gränsvärden som satts upp för dem? Vad skall vi göra med dessa länder? Det finns i dagsläget inga sanktioner att ta till.
När jag hör den ärade ledamoten från Luxemburg säga att vi borde ha stått fast vid det ursprungliga målet på 15 procent, vill jag påpeka att det inte finns något som hindrar Luxemburg från att göra samma sak som mitt land. Vårt mål är 15 procent, eller i sanningens namn, en 20 procentig minskning av koldioxidutsläppen. Kyotoavtalet anger en miniminivå för utsläppsminskningar. Det står varje land fritt att sätta ett högre mål. Det som vi försöker etablera här är ett minimivärde inom bubblan.
Jag vet att Luxemburg lyckades bra med att nå sitt uppsatta mål, liksom Storbritannien. Men det innebar att vi lade ned större delen av vår kolindustri och Luxemburg lade ned en av sina stålindustrier. Konsekvenserna blir olika i olika länder. Kanske Luxemburg kan höja priset på den billiga bensin de säljer som ännu ett bidrag till minskningen av växthusgaser. Vi bidrar alla på olika sätt och det är inget som hindrar att vi sätter ett högre mål i dessa frågor.
Detta ger mig tillfälle att påpeka att när vi vidtar vissa åtgärder i syfte att nå det övergripande målet är priset ibland högre för vissa regioner än för andra. I kolregionerna i Storbritannien, där den enda möjligheten till arbete försvunnit, är regionen döende. Därför är det vårt ansvar att hjälpa de länder som fått betala ett högt pris för vårt fördömande av kolindustrin. I Storbritannien har man betalat ett mycket högt pris och vi måste försöka att kompensera detta, och detta gäller inte bara kolindustrin.
Simpson gjorde ett inlägg, i huvudsak om vår interna ekonomi och min regerings hållning till de gröna bältena. Även om vi bara har suttit vid makten i nio månader - och jag kan inte avhålla mig från att säga detta - har vi nu fler gröna bälten än när vi kom till makten. I dag har vi kungjort en ökning av de gröna bältena med 12 500 hektar runt Durham. Det är ett stort framsteg. Men, vilket han också känner till, kommer jag inom kort att göra ett uttalande om detta i underhuset. Vi tycker att de gröna bältena är en viktig fråga.
Transporter spelar också, utan tvivel, en väsentlig roll. Vi ser vilken stor inverkan transporter har på vår miljö och behovet att ifrågasätta bilens roll i våra städer. Vi måste försöka att använda oss av allmänna transportmedel i högre grad än av privata fordon och försöka överföra varutransporterna på våra landsvägar till järnvägen. Vår egen miljöstrategi och mitt lands egen vitbok försöker att åstadkomma detta. Detta har varit en mycket bra debatt som handlat om viktiga frågor. Man har efterlyst åtgärder som gör att överenskommelsen i Kyoto gör framsteg. Jag skulle vilja säga att vi redan offentliggjort ett handlingsprogram, som i alla fall omfattar de nästkommande sex månaderna.
Ett flertal ledamöter har sagt att vi inte får vila på våra lagrar. Jag tror inte att någon av oss har för avsikt att göra det. Låt mig påminna kammaren om de mål som vi i rådet och kommissionen och vid diskussionerna i detta parlament kommit överens om. Tills i juni hoppas jag att vi skall ha kommit fram till en gemensam syn för uppdatering av övervakningsmekanismerna för koldioxidnivåerna. Tills i juni hoppas vi ha kommit fram till hur minskningsbördan på 8 procent skall fördelas. Tills i juni skall vi ha kommit överens om de första europeiska åtgärderna för minskning av koldioxidutsläppen från bilar. Tills i juni vill vi att gemenskapen och medlemsländerna skall ha skrivit under protokollet. Tills i juni kommer vi att ha en gemensam europeisk hållning inför de officiella förhandlingarna i Bonn om handel och andra frågor.
Det är ett ambitiöst program för de nästkommande fyra månaderna. Det besvarar en del av de frågor som har ställts av ledamöterna om de få följande månaderna efter Kyoto. Det är ett program som sätter Europa i förgrunden vid genomdrivandet av detta, i utvidgningen av de förhandlingar som kommer efter Kyoto, och i etablerandet av de strategier som är nödvändiga för att nå de uppsatta målen. Vi har all anledning att vara stolta över vad vi har åstadkommit. Vi har ett program som låter Europa behålla ledningen i dessa frågor och vilket jag hoppas kommer att göra kammaren nöjd i framtiden.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag har också varit glad åt den debatt som vi har haft i dag, och jag känner också att vi har fått en mängd impulser som kan användas i det fortsatta arbetet. Eisma hade en fråga som jag tror att John Prescott egentligen redan har besvarat, men jag skall också försöka besvara den. Det handlar om det meddelande som, kan man säga, är en uppföljning av meddelandet från oktober, och som handlar om situationen efter Kyotokonferensen. Detta meddelande, som berör sex gaser i stället för tre, räknar vi med att ha klar så att den kan behandlas på rådsmötet i juni. Det betyder att den också kan sättas på parlamentetes föredragningslista före sommaruppehållet, om detta är möjligt för parlamentet. Vi räknar alltså med att arbeta hårt med detta meddelande, och jag kan lugnt säga, att många av de medel som har nämnts här i dag kommer att ingå i den, precis som de även ingick i den förra rapporten - inte minst de anmärkningar som har gjorts av hänsyn till hela energiaspekten.
Jag vill också understryka ännu en gång att det inte utan vidare är möjligt att överföra de mål som vi hade för Kyoto, eller de årtal som vi arbetade med då. Avtalet berör nu sex gaser, och sex gaser är inte samma sak som tre, och därför kan målsättningarna inte bara överföras. Vi har fram till nu gjort många olika uträkningar i GD XI och de sista jag har sett - men den kan ändra sig efterhand som arbetet går framåt - antyder att det i stället för 15 procent snarare är tal om 12 procent. Och så är självklart frågan om man skall gå ut över de 8 procent som man har avtalat, eller om man skall hålla sig till de 8 procenten. Men 15 procent är hur som helst inte något som kan användas i fortsatta debatter.
Ytterligare en sak jag vill understryka - Tamino hade några kommentarer till denna fråga - är att det inte har funnits något som helst tvivel från kommissionens sida om att vi tycker att avgiftsmetoden nyttigt. Det finns ett förslag på bordet som rådet kan ta upp. Vi känner alla till koldioxidskattens öde. Den finns där fortfarande. Den skulle också kunna tas upp, och det betyder alltså att om viljan finns, så finns det absolut möjligheter att använda denna metod.
Avslutningsvis vill jag säga att jag i likhet med John Prescott är glad över att de flesta talare här i dag har godkänt det resultat som uppnåddes i Kyoto. Det råder inget tvivel om att vi gärna hade haft en högre målsättning, men det skulle ha varit fullständigt ointressant om det bara hade varit ett europeiskt mål, och inte ett mål som hade omfattat de länder som vi jämför oss med, det vill säga först och främst Japan och Förenta staterna. Ett sådant mål uppnås givetvis inte utan förhandlingar och utan vilja att kompromissa med ens egna målsättningar. Jag vill uttrycka det så här: Jag tycker att vi har ett resultat som är en bra utgångspunkt, men alls inte vägens ände. Jag är glad att det i dag har understrukits så klart från ordförandeskapets sida att vi har ett hårt arbete framför oss. Både ordförandeskapet och kommissionen är villiga att sätta i gång med detta arbete.

Eisma
Helt kort, herr ordförande, ett förtydligande av kommissionär Bjerregaard. I december sa kommissionären att ett post-Kyotodokument kan presenteras för parlamentet i mars. Har jag uppfattat det rätt att detta post-Kyotodokument kommer att bli försenat från mars till juni?

Bjerregaard
Herr ordförande! Det jag sade i december var, att vi ville börja med att gå igenom konsekvenserna av Kyotoavtalet, det vill säga mera tekniska dokument. På grundval av detta kommer vi att utarbeta en rapport, som först och främst handlar om de politiska medel som skall användas för att vi skall kunna nå våra mål. Det är självklart de politiska medlen som är mest intressanta i detta sammanhang. Som jag också sade i december har jag lovar att denna rapport skall vara färdig till rådsmötet i juni.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Luftförorening genom utsläpp från motorfordon- Kvalitet på bensin ochdieselbränslen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande dokument:
Betänkande (A4-0043/98) av Lange för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om ändrat förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder mot luftförorening genom utsläpp från motorfordon och ändring av rådets direktiv 70/156/EEG och 70/220/EEG (KOM(97)0061 - C4-0088/97-96/0164B(COD));
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0044/98) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0533/97-96/0164(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder mot luftförorening genom avgaser från motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/220/EEG (föredragande: Lange),
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0038/98) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0532/97-96/0163COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG (föredragande: Hautala).

Lange
Herr ordförande, min kommissionär! Luften i Europa måste bli ren. Den är i själva verket den centrala byggnadsstenen för livskvalitet och miljökvalitet i Europa, och det är en europeisk fråga, ty föroreningar stannar inte upp inför några gränser. Det är inte fråga om enskilda intressen, det är inte fråga om specialintressen och inte heller någon fråga mellan höger och vänster och politiska åsikter. Det är inte heller någon fråga om nationella intressen. Nej, det ligger i Europas medborgares intresse, i det direkta livsintresset. Därför borde vi här också som europeiska ledamöter angripa denna fråga europeiskt och handla europeiskt.
Vi vet att det för närvarande finns 200 miljoner bilar i Europeiska unionen. Vi vet att bilen inom överskådlig tid kommer att bestämma vår rörlighet. Nu finns det några som anser att den mänskliga lungan är det bästa avgasreningssystemet. Nej, säger jag, vi måste göra bilarna så miljövänliga som det över huvud taget går. Vi kan ställa om trafikljusen till grönt. Fakta, tror jag, ligger på bordet. Å ena sidan ökande transporter. Visserligen har den enskilda bilen blivit renare sedan 1970 - för övrigt inte helt på frivillig väg, utan med hjälp av vår lagstiftning - men alla människor åker mer med denna bil; så tillvida äts effekterna upp. Det finns en ökande ozonbelastning, cirkulationsrubbningar framkallas av trafiken. Astmasjukdomar förekommer även hos barn. Lungbesvär framkallas av partiklar, och miljön försuras. Å andra sidan finns det svar. Där stöder vi oss faktiskt på detta legendariska fordons- och oljeprogram. Legendariskt säger jag, ty det är redan en legendarisk historia alltsedan 1993, och av detta kan man också se hur mycket tid denna diskussion tagit i anspråk. Om nu någon säger till mig att vi behöver ett andra fordonsoch oljeprogram, så kommer jag bara att säga honom: " Se hur lång tid det tog innan det blev något resultat. Låt oss alltså hellre sätta i gång att nu bygga en bra grund." Vi vill inte heller lämna denna ansats från fordons- och oljeprogrammet, ty den är förnuftigare och motsvarar snarare ett integrerat försök att inte på något sätt dra till skruven så hårt som det över huvud taget är tekniskt möjligt, utan att se var och med vilka medel vi på bästa sätt kan reducera utsläppen, både med hjälp av fordonsbränsle och fordonsteknik och sedan även genom trafikregleringsåtgärder.
Så långt finns det svar, och i själva verket har parlamentet under första behandlingen fastställt att det också finns några svagheter i kommissionens förslag, som baserade sig på fordons- och oljestudien. För övrigt har rådet accepterat några av hänvisningarna till dessa svagheter och följt i parlamentets spår. Jag vill bara erinra om att rådet också har infört kallstarter för bilar som kontrollförutsättning vid typgodkännandet. Det är ingen mening med att en bil har verkligt bra gränsvärden för avgaser vid 20-, men, när man tänker på starten på morgonen - och 20 grader varmt i genomsnitt är det bara i mycket få europeiska regioner - då är det nog meningsfullt att man ser till vilka avgasutsläpp ett fordon uppvisar vid kalla temperaturer.
Men vi vill - välmotiverat - ännu lite mer. Vi vill ha förbättringar på bränslesidan. Just på senare tid har undersökningar visat att bränslekvaliteten har ett direkt inflytande på luftkvaliteten. London Transport har gjort en undersökning som visade att samma bussar, tekniskt oförändrade, enbart genom användning av bättre bränsle med lägre svavelhalt avger 40 procent mindre kolväten och 40 procent mindre rostpartiklar, enbart tack vare bränslet.
Hur kan någon som känner till städer som Madrid och Lissabon, Aten, Frankfurt eller London, säga att vi inte vill ha något bättre bränsle, fastän vi vet att partikelutsöndringen kan reduceras på ett sådant sätt! Men vi behöver också bättre bränslen för den tekniska utvecklingen i framtiden. I själva verket är svavel en katalysator-dödare, och om vi vill ha bättre avgasnormer för 2005, då behöver vi bättre bränslen. Alla undersökningar om effektivitet och långsiktig hållbarhet hos katalysatorer visar detta. Därför måste vi göra något på bränslesidan.
Men vi vill även göra något mer på bilsidan. Kommissionen har föreslagit indikativa värden för år 2005. Vi säger: Den information vi har räcker för att nu föreskriva obligatoriska värden för 2005, och vi ger därmed också industrin en tidsram så att den kan driva på utvecklingen. En stor del av den europeiska bilindustrin har för övrigt nu sagt: " Vi jublar visserligen inte, men vi kan acceptera obligatoriska värden för år 2005." Därför borde man här tydligt klargöra sin ståndpunkt.
En annan viktig synpunkt när det gäller biltekniken är att vi i högre utsträckning måste sikta på den praktiska relevansen. Man kan faktiskt inte skruva ned avgasgränsvärdena till noll. Det kommer aldrig att bli så att luften som kommer ut baktill är renare än den som kommer in framtill. Men vi måste se till att en bil inte bara vid typgodkännandet, inte bara en gång har bra avgasvärden, utan vi måste se till att dessa bibehålls långsiktigt i praktiken. Därför vill vi ha en förnuftig obyråkratisk fältövervakning, vi vill att medlemsstaterna skall kunna granska fordon som är misstänkta. Du bil, innehåller du i dag fortfarande de gränsvärden som du innehöll för tre år sedan? Och om inte, varför inte?
Vi vill också införa ett on-board diagnostiskt system, så att man permanent kan granska avgasvärdena och se om funktionerna fortfarande är korrekta. Där vill vi också hålla möjligheten öppen för att fristående verkstäder och automobilklubbar skall kunna underhålla och reparera fordon och att också fristående tillverkare skall kunna erbjuda reservdelar. Bilindustrin säger varje gång åt mig att jag vill förråda alla tänkbara tekniska hemligheter. Nej, det handlar inte om detta. Det handlar bara om att de upplysningar som är nödvändiga för en reparation skall kunna vidarebefordras. Några säger också: Ja, men allt detta står ju i gruppbefrielsen. Till detta kan jag - just med tanke på diskussionen på senare tid - bara säga att vad beträffar framtiden för gruppbefrielsen - jag vill erinra om böterna för Volkswagen och frågan om hur detta företag har behandlat sina försäljare - där ser jag hellre en förnuftig lagstiftning än en förordning om gruppbefrielse.
Motorerna på lätta kommersiella fordon bygger naturligtvis på personbilsmotorer. De har liknande teknik och därför hör de för mig dit, och är en integrerad beståndsdel. Det skulle ha varit trevligare om vi redan från början hade kunnat behandla båda som ett enda paket. Vi har försökt att i någon mån integrera detta och - särskilt vad gäller den bindande kraften för värdena år 2005 - även göra dem obligatoriska för de lätta kommersiella fordonen. Europaparlamentet vill inte bara mer, utan också lite mindre, det vill nämligen undanröja något. Det finns ett kontinuerlig prov, där en bil skall testas under 80 000 km. Hittills har ingen fallerat här. Detta prov vill vi stryka.
Denna lagstiftning är ett bidrag till sysselsättningspolitiken, eftersom europeiska tillverkare härigenom erhåller konkurrensfördelar. Diskussionen i Japan och i USA fortsätter naturligtvis också. Arbetsplatser bibehålls och skapas för denna teknologi, och helt nya industrier utvecklas. Jag vill påminna om att 15 000 nya arbetsplatser har skapats inom katalysatorindustrin under de senaste 10 åren - dessförinnan fanns det över huvud taget inte någon sådan. Det finns nu naturligtvis några som vill trampa på bromsen. Lobbyism märker vi överallt här i korridorerna, i synnerhet från den europeiska oljeindustrin. Ibland har jag varit frestad att ta fram hatten och samla in pengar för den nödlidande oljeindustrin. Nej, så får det inte vara, vi behöver en konstruktiv dialog, och en negativ hållning leder här inte till målet. Särskilt efter erfarenheterna med Brent Spar borde man konstruktivt följa med oss och inte alltid säga njet.
Men det finns också många som stöder våra förslag, exempelvis alla automobilorganisationer som t.ex. ADAC. 40 miljoner bilanvändare stöder förslagen, eftersom de också vill ha rena, miljövänliga bilar. Därför är jag säker på att parlamentet kan stå emot dessa " bromsare" , inte låta sig hindras av deras inflytande och slutligen klara av älgtesten utan att välta.
(Applåder)

Hautala
Herr ordförande! Jag vill tacka alla kolleger för ett mycket gott samarbete i samband med detta arbete som verkligen har två olika sidor: dels bilarnas avgasnormer och dels kvaliteten på bränslet. Den senare uppgiften har jag haft hand om efter det att vår kollega Mamère valdes in i det franska parlamentet.
40 000 människor dör för tidigt i Europa på grund av luftföroreningar enligt WHO: s siffror. Vetskapen om dessa hälsorisker har bara ökat den senaste tiden. Därför tror jag att vi nu har ännu bättre grunder att diskutera progressiva mål när det gäller bränslekvaliteten än så sent som i våras då parlamentet gav sin ståndpunkt från första behandlingen.
Speciellt stora problem är partikelutsläpp, kväveoxider och kolväten. För att få bukt på dessa behövs renare bränslen, speciellt när det gäller gamla motorer och gammalt bilbestånd. Det handlar ju också om att det i många länder inom Europeiska unionen finns mängder av dieselfordon som har ansetts vara fördelaktiga, men som nu i själva verket visat sig vara farliga för människornas hälsa.
Jag har med glädje lagt märke till att just hälsoorganisationerna har på sistone blivit mycket aktiva när det gäller frågor kring fordon-oljeprogrammet. Även bilanvändarnas organisationer har rört sig, eftersom de vet att även om bilen behövs så är det mycket sannolikt att bilmotståndet växer sig allt starkare om bilarnas avgasutsläpp inte blir renare.
Det har diskuterats mycket om vem som egentligen skall betala dessa förslag och vad de kommer att kosta. Jag är helt övertygad om att oljeindustrin har lagt fram överdrivna investeringsberäkningar. Det förhåller sig inte alls på det sättet att man skulle behöva 60 miljarder ecu under en tioårsperiod, och jag hänvisar nu till den undersökning som konsultbyrån Arthur D. Little har gjort. Där rättades ju konsultens tidigare beräkningar och konstaterades att bränslereningskostnaderna för svavel var 55 procent för höga och för vanlig bensin upp till 17 procent för höga.
Det är naturligt att det finns investeringsbehov, och det är oljeindustrin som är den industrigren i Europa som under de senaste decennierna inte har investerat mycket i ny teknologi. Men det är inte rent spel att skylla på miljökrav om industrin nu har svårigheter. Det finns nämligen en kraftig överkapacitet inom oljeindustrin, 120 procent. Det är ofrånkomligt att några raffinaderier i vilket fall som helst av strukturella skäl kommer att stängas. Men det är säkert att det nu skulle vara vettigt att investera just i renare produktionsteknologi. Detta är av stor vikt inte bara för själva oljeindustrin utan också för bilindustrin som på sätt och vis är den viktigaste användaren av dessa produkter. Bilindustrin är övertygad om att man fram till år 2005 måste få renare bränslen på marknaden överallt inom Europeiska unionen.
Ser man på kostnaderna per bilist så litar jag på kalkyler som visar att kostnadstillägget för en vanlig bensinbil blir cirka 5 ecu om året. En dieselbil får kanske dubbelt så stora kostnadsökningar på grund av våra förslag, dvs. cirka tio ecu om året. I många länder har man fått mycket positiva erfarenheter av skattedifferentiering. På detta sätt har statsmakterna kunnat liksom komma industrin till mötes. Man har kunnat klargöra att dessa produkter kan med hjälp av skattelättnader göras attraktivare för konsumenterna, då även investeringarnas återbetalningstid blir kortare.
Vad sedan beträffar mina förslag så gjorde ministerrådet ju förra april klara skärpningar i kommissionens förslag, och därför föreslår jag inte heller första behandlingens ursprungliga gränsvärden för år 2000, eftersom det ligger för nära. Men i stället är det enligt min mening mycket väsentligt att de gränsvärden som nu fastställs skall år 2005 vara bindande och inte frivilliga som kommissionen och ministerrådet föreslår.

Rübig
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Att sätta upp mål och att kontrollera avvikelser, det är vår uppgift. Vi satte mål redan med EURO II, som det är värt att sikta på. Vi har nu naturligtvis även med EURO III framför allt målsättningar framför oss, som är ambitiösa och som det lönar sig att följa.
Naturligtvis är det nödvändigt att efter avgaslagstiftningen EURO III ta hänsyn till den samlade ansatsen från fordons- och oljeprogrammet för att även kunna uppnå gränsvärdena för utsläpp. Bara på så sätt kan målsättningen att förbättra luftkvaliteten i de europeiska tillväxtcentrumen också uppnås. Med all förståelse för de viktiga miljöfrågorna så borde man dock, framför allt i tider av massarbetslöshet i hela Europa, inte gå alltför långt. Bil- och oljeindustrin är en mycket betydande ekonomisk faktor, som vi alla vet, och därför borde man söka en lösning gemensamt med berörda parter.
Man kan inte på söndagen sätta säkrandet och skapandet av arbetsplatser som första prioritet och sedan på måndagen uteslutande engagera sig för miljöpolitiska mål. Jag tror att det är fråga om en våg, där det för oss gäller att fördela vikterna på rätt sätt, så att inte vågen åstadkommer skador på den ena eller andra sidan. När det gäller ett intelligent genomförande av de planerade åtgärderna är jag dock full av tillförsikt om att man skall kunna knyta ihop det behagliga med det nyttiga. Det behagliga skulle vara förbättringen av livskvaliteten för våra medborgare. Med det nyttiga menar jag framför allt stimulansen för bil- och oljeindustrin så att de i framtiden kan verkställa meningsfulla investeringar som skapar konkurrensfördelar, och avlasta miljön och samtidigt skapa nya arbetsplatser.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Kommissionen vill gärna ta tillfället i akt att tacka miljöutskottet och föredragandena Lange och Hautala och även Rübig för deras arbete med dessa tre förslag. I dessa förslag finns en tydlig strävan efter att förbättra luftkvaliteten i Europa och därmed också de europeiska medborgarnas livskvalitet. Precis som man betonade vid första behandlingen handlar det om omfattande och betydelsefulla förslag. Vi är nu inne på andra behandlingen, och som ni vet blev de två gemensamma ståndpunkterna enhälligt godkända av rådet.
Rådet erkände att kommissionens tillvägagångssätt är väl genomtänkt och några av de viktigaste punkterna i den gemensamma ståndpunkten är för det första att kostnadseffektivitet bekräftas som ett kriterium för valet av de bästa lösningarna att nå de miljömässiga mål, att standard för bränsle skärps från och med år 2000, och att man fastställer vägledande standard för bränsle före år 2005. De bindande värdena för år 2005 skall fastställas efter en genomgång av den aktuella och framtida teknologiska utvecklingen i fordons- och oljeprogrammet. Resultaten av denna genomgång, i vilken kommissionen, experter från medlemsländerna, icke-statliga organisationer och industrin deltar aktivt i en öppen process, skall föreligga i mitten av 1999, och därför ser jag fram emot att diskutera dessa förslag med parlamentet under andra halvan av nästa år.
Kommissionens hållning till ändringsförslagen kommer att behandlas mera i detalj av mina kolleger, Martin Bangemann och Christos Papoutsis. Vad jag vill betona med dessa inledande kommentarer är att kommissionen hyser stor sympati för den önskan om miljöförbättringar, som ligger bakom parlamentets ändringsförslag. Just det starkt stigande antalet bilar gör det absolut nödvändigt att vi ser till de miljömässiga konsekvenserna av detta, och luftkvaliteten är naturligtvis avgörande. Men det är också klart att kommissionen måste stå fast vid de principer som förslaget bygger på. Fordons- och oljeprogrammet har som förutsättning att förbättra luftkvaliteten i våra städer, och vi baserar det på miljömässiga och hälsomässiga överväganden. De föreliggande normerna för luftkvalitet, som fordons- och oljeprogrammet bygger på, har i sinom tid bekräftats i direktivet om normer för luftkvalitet för bland annat nitrogenoxider och partikelutsläpp. Jag ser fram emot att diskutera detta med parlamentet, förhoppningsvis redan i maj månad.
Arbetet med detta förslag bekräftade alltså att de normer för luftkvalitet, som låg till grund för fordons- och oljeprogrammet, är i överensstämmelse med en hög skyddsnivå och med de senaste riktlinjerna från världshälsoorganisationen. När normerna hade fastställts var målet för fordons- och oljeprogrammet att uppfylla normerna med lägsta möjliga kostnader. Därför bygger förslaget också på kostnadseffektivitet.
Låt mig understryka att, som jag uppfattar det, vi är eniga om den höga nivån för miljöskydd och även om att vi skall nå vårt mål. Metoden måste naturligtvis vara systematisk, den måste vara öppen, och detta till lägsta möjliga kostnad. Jag anser inte att vi är särskilt oense om målet, men kanske är vi oense om hur vi skall uppnå det. År 2000 är inte så långt bort, och därför ser jag mycket gärna att dessa förslag kan godkännas snabbt. Industrin behöver få klara signaler i god tid, den behöver fasta ramar inom vilka den kan planera och uppfylla sina förpliktelser.
Jag hoppas att dessa korta kommentarer har klargjort kommissionens hållning, och jag hoppas också att det kan hjälpa till att bana väg för antagandet av lämpliga ändringsförslag.

Bangemann
Herr ordförande! Det råder inget tvivel om att föredraganden och kollegerna i parlamentets utskott återigen har gjort stora ansträngningar. Vi har ju också haft tillfälle att tala med varandra mellan det första beslutet och dagens debatt. Men vi får inte bedra oss själva. Det som vi i dag diskuterar kommer förmodligen inte att leda till någon ändring av parlamentets ståndpunkt.
Det är förutsägbart att parlamentet i morgon på nytt kommer att besluta om samma ändringsförslag som lämnades in redan under den första behandlingen. Jag tror att vi inte behöver vara några stora profeter för att anta att rådet på nytt kommer att avslå dessa ändringsförslag. Redan detta visar på den svårighet som rådet hade i båda fallen, vid de båda betänkandena som debatterats här, att komma fram till en gemensam ståndpunkt; men det visar också på den enhet som då uppnåddes.
Det betyder att vi i dag måste ställa in oss på - och detta är förmodligen den klokaste metoden - att se bortom denna behandling och rådets beslut, fram mot den sedan förmodligen nödvändiga förlikningen. Jag är gärna beredd att läsa upp min fusklapp och att säga varför kommissionen inte på nytt kan acceptera de förslag som den avslog redan vid första behandlingen. Det visar just på hur beständigt vårt förnuft är. Det motstår även de bästa argument!
Jag vill därför göra två principiella påpekanden. För det första: När vi har enats om principerna, tycks det vid omsättandet av dessa principer i enskilda förslag fortfarande vara svårt att urskilja vad som motsvarar principen och vad som inte gör det - annars skulle vi ju inte tvista - ty principerna och den metod som fordons- och oljeprogram I resulterade i, antogs ju av alla institutioner i unionen. Även parlamentet välkomnade dem, och vi ansåg att det var uppmuntrande, eftersom vi trodde att vi nu skulle kunna ge oss in på ett område där vi kunde agera med större samstämmighet. Men uppenbarligen är det ändå så långt mellan en princip och ett enskilt förslag att det trots principerna - och Lange har ju också återigen åberopat att han har omsatt dessa principer från fordons- och oljeprogram I, medan vi anser att dessa principer inte skulle rättfärdiga de ändringsförslag som han på nytt lämnar in - att det alltså trots detta är svårt att enas i sådana frågor.
Därför föreslår jag följande: 6 av ändringsförslagen kan vi anta, och 6 av dem kan vi anta i princip. Men det är de som antogs av oss redan under första behandlingen. För noggrannhetens skull säger jag siffrorna: 4, 11, 49, 50, 51 och 53 är helt acceptabla, och 5, 9, 15, 31, 54 och 69 är delvis acceptabla. Resten kan vi inte anta. Så vi kommer att ses igen, och då hoppas jag, framför allt i ljuset av rådets ståndpunkt, som förmodligen kommer att vara densamma, att vi under samrådet kan enas om en sak, nämligen att vi i vart fall behöver ett beslut. Om vi inte får det, eller om det skulle bli ett nej, vilket ju inte kan uteslutas under samrådet, då har vi inte gjort oss själva någon tjänst. Det skulle ingen kunna vara stolt över.
Men låt detta inte slå ned er med tanke på omröstningen i morgon. När den förste tyske förbundspresidenten, som, tror jag, i egenskap av övertygad civilist hade sina problem med militären, men som förbundspresident dock naturligtvis även var ansvarig för denna del av det offentliga livet, gjorde sitt första besök hos den dåvarande armén, uttalade han avslutningsvis de inte särskilt välvilligt mottagna orden: " Segra nu ordentligt!" Detta kunde man under lång tid inte förlåta honom, eftersom det inte visade särskilt mycket förståelse för dessa människor. Jag nämner detta, ty när jag nu säger till er " Rösta nu ordentligt!" så vill jag inte drabbas av samma misstanke!

Papoutsis
Herr ordförande, kära ledamöter! För det första skulle jag vilja tacka föredragandena och särskilt föredraganden Hautala för hennes detaljerade betänkande.
Inom ramen för den gemensamma ståndpunkt som godkändes av rådet förutses det att kommissionen redan från och med första halvåret 1999 skall lägga fram förslag om fastställande av obligatoriska värden för bränsle med en tidsgräns för tillämpningen satt till år 2005. Därför kan inte kommissionen från och med nu acceptera obligatoriska värden för 2005 utan nödvändigt vetenskapligt stöd. Från och med det första halvåret kommande år och enligt fordons- och oljeprogram II kommer vi att ta fram ytterligare nödvändig information om de tekniska frågorna i ärendet. På så sätt kommer vi att fatta ett genomtänkt beslut angående nödvändiga bränslen inom en tidsgräns fram till 2005. På grund av detta anser kommissionen att det är för tidigt att redan nu fastställa obligatoriska bränslemodeller för år 2005.
De konkreta problemen kan behandlas på andra sätt: den gemensamma ståndpunkten ger medlemsstaterna möjlighet att använda särskilda bränslen, om det är ändamålsenligt, för att bekämpa särskilda problem avseende luftkvaliteten i vissa regioner, i synnerhet i storstäderna. De speciella bränslenas egenskaper kommer naturligtvis att dikteras från fall till fall beroende på hur problemen med luftkvaliteten i ett konkret område, där de kommer att behöva användas, ser ut.
Kommissionen erkänner också att beskattningsincitamenten utgör en stark uppmuntran i främjandet på marknaden och även för användningen av renare bränslen.
Europeiska unionen disponerar redan den ram inom vilken medlemsstaterna kan ändra tyngden av de skatter som åläggs speciell bränslekonsumtion för att betjäna miljöskyddsmålen. Eftersom de redan underställs gemenskapsåtgärder som avser skatteingripanden på bränsle tror Europeiska kommissionen att det är nödvändigt att upprepa bestämmelserna i fråga i ännu ett direktiv.
Dagens gemensamma ståndpunkt förutser också ett förbud av användning av blyhaltig bensin på marknaden. Denna åtgärd rättfärdigas eftersom bly i bensin utgör den allvarligaste föroreningskällan från bly. Redan utifrån de åtgärder som vidtogs under 80-talet, tvingar direktivet 85/210/EEG medlemsstaterna att uppmuntra användningen av blyfri bensin. Kommissionen anser följaktligen att det betyder att försäljningen av blyhaltig bensin i gemenskapen förbjuds efter år 2000. Likväl erkänner Europeiska kommissionen, på grund av den berörda stora fordonsparken, att ett sådant förbud troligen kommer att skapa allvarliga sociala och ekonomiska problem i vissa medlemsstater och av denna anledning stödjer vi det provisoriska avsteg som finns med i rådets gemensamma ståndpunkt, detta för att ge vissa medlemsstater en tidsmarginal för att företa en nödvändig anpassning.
Gemenskapsmodellen för luftkvaliteten grundar sig på respekten för höga nivåer både för folkhälsan och för miljöskyddet. Kommissionen, och detta vill jag bekräfta här, kommer att garantera införlivandet av denna princip i sina framtida förslag.
Herr ordförande, kära ledamöter! Kommissionen har möjlighet att acceptera vissa ändringsförslag som förbättrar rådets gemensamma ståndpunkt utan att ändra dess grundläggande filosofi. Och jag hänvisar till ändringsförslag nummer 11, 13, den andra delen av ändringsförslag 14, ändringsförslag 17, den tredje och fjärde delen av ändringsförslag 23 och den första delen av ändringsförslag 24.
Kommissionen kan också acceptera ändringsförslag nummer 6, dock på villkor att man på slutet lägger till följande mening: " ...på villkor att vissa normer inte understiger eller överstiger vissa nivåer" .
Kommissionens kan dock inte acceptera övriga ändringsförslag. Och tillåt mig att förklara varför. Ändringsförslag 3, 4, 5 och första delen av ändringsförslag 23 går emot effektivitetskriteriet jämfört med kostnaden såsom grund för lagstiftningen, trots det faktum att detta kriterium har förordats i direktiv 94/12/EEG.
Ändringsförslag 17, den fjärde delen av ändringsförslag 15 och ändringsförslag 25 till 29 introducerar åtgärder som har antagits som ej ekonomiskt effektiva enligt fordons- och oljeprogram I.
Ändringsförslag 1, de första delarna av ändringsförslag 14, 15 och 16, ändringsförslag19, den andra delen av ändringsförslag 23 och ändringsförslag 30 till 37 är inte kompatibla med metoderna i fordons- och oljeprogrammet för vilket vi kommer att kunna studera och i mitten av 1999 föreslå ekonomiskt fördelaktiga åtgärder som kommer att börja gälla år 2005.
Ändringsförslag 8, 9, 18, 38, 39 tar inte hänsyn till bestämmelserna i direktiv 92/81/EEG och det helt nya förslaget från kommissionen med kodsiffran KOM(97)0030 angående användningen av beskattningsdrivkrafter för bränslet.
Den sjunde delen av ändringsförslag 15, ändringsförslag 20, 21, 22 och den andra delen av ändringsförslag 24 motsvarar inte heller de upprättade förfarandena.
Den tredje och femte delen av ändringsförslag 15 tar inte vederbörlig hänsyn till särskilda nationella, regionala eller lokala situationer.
Ändringsförslag 2, 10, 12, den andra och den sjätte delen av ändringsförslag 15, liksom också den andra delen av ändringsförslag 16 går in på detaljer och behöver en vidare teknisk utredning.
Dock erkänner kommissionen att parlamentet, under tiden för utredningen av den gemensamma ståndpunkten, föreslår särskilt intressanta idéer. Jag vill försäkra er om att era förslag, på ett eller annat sätt, kommer att bli föremål för vidare överväganden under förberedandet av förslagen till de framtida direktiven.

Bowe
Herr ordförande! Om vi uppfyller målen i fordons- och oljeprogrammet kommer vi om tio år (och det kommer att ta tio år), att ha färre barn som lider av astma orsakad av bilavgaser. Städer så långt ifrån varandra som Aberdeen i norra Skottland och Aten i Grekland kommer att vara bättre, renare och mer hälsosamma platser för barn att växa upp på och att leva och arbeta i. Det borde vara vår beundransvärda målsättning här i dag.
Vi måste alla hjälpas åt för att målen i kommissionens fordons- och oljeprogram skall kunna uppfyllas. Detta är bara en början, kommissionens förslag är bara ett första steg i en process som kommer att ta tio år. Vi har redan gått igenom den andra behandlingen i kammaren och jag hoppas att vi snart skall gå igenom medling och att det därefter följer ett fordons- och oljepropram II. De klart uttalade målen i detta ambitiösa program kommer att kräva av biltillverkarna att de tillverkar renare motorer och även tvinga oljebolagen till att framställa renare olje- och dieselbränslen. Det är en del av vår uppgift här i parlamentet att försäkra oss om att målen uppfylls inom den utsatta tidsramen. Av den anledningen pressar parlamentet industrin att gå längre och snabbare fram än vad förslagen från kommissionen och rådet, som parlamentet i huvudsak instämmer med, ursprungligen gör.
Vi inser helt och fullt hur svårt det är för bil- och oljeindustrin att uppfylla dessa mål och vi har lyssnat noga på deras synpunkter - i synnerhet oljeindustrin vilkas intressen till stor del sammanfaller med min egen valkrets intressen. Med tanke på de synpunkter de lagt fram vill jag emellertid säga att man vid liknande åtgärder i andra delar av världen erfarit att de faktiska kostnaderna brukar bli betydligt lägre än vad man urspsrungligen hävdar.
Om man, till exempel, granskar rapporter från fristående konsulter, visar dessa att kostnaderna faktiskt är 17 procent lägre för bensin och 55 procent lägre för diesel än vad kommissionen själv föreslår. När det gäller kostnaden för vanliga kunder, den genomsnittlige bilisten, talar vi om 5-10 pund om året eller 5-8 ecu i några delar av Europa.
Vi vet på förhand att det kommer att ske strukturförändringar inom oljeindustrin, och vi vet att dessa strukturförändringar kommer att äga rum oavsett vad som händer med fordons- och oljeprogrammet, vilket inte kommer att få så stor betydelse för dem. Programmets fördelar kan inte förnekas, till exempel förbättring av luftens kvalitet, folkhälsan och dessutom undvikande av skador på grödor och övergödning av sjöar. Jag tror att det nu är hög tid att vi förbinder oss till att uppfylla dessa mål så att vi om tio år har renare städer där barn och vuxna kan leva utan problem med luftvägarna.

Florenz
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär! Jag är mycket glad över att ni från kommissionen i dag är representerade med ett avsevärt antal. Det visar hur viktigt detta betänkande är. Det visar också hur olika förståelsen är inte bara i detta parlament, utan också i kommissionen.
Det gläder mig, herr kommissionär, när ni säger att vi i dag kanske inte kan fatta några gemenskapsbeslut, men att det mycket väl finns möjligheter till att hitta en väg i förlikningskommittén. Jag är förvånad över att det i denna kammare vilar en förbannelse över tanken att resultaten, om vi går in i förlikningskommittén, eventuellt blir ändå mer förskräckliga. Jag är övertygad om att vi mycket väl kan gå stärkta ur ett sådant förlikningsförfarande, om vi försöker att föra samman de principer som ni har skildrat. Era principer vilar på projektet fordons- och oljeprogram II. Men detta äktenskap är upplöst. Gemenskapen mellan bilmänniskorna och oljeindustrin har upplösts. Men därför kan Europaparlamentet inte ge upp sin parlamentariska uppgift, utan vi måste arbeta vidare. Skilsmässodomarna har gett ett fantastiskt tips: Nu skapar vi fordons- och oljeprogram II. Allt detta är konstruktioner som vid första ögonkastet verkar helt logiska, men som inte hjälper oss vidare.
En sak måste vi ta hänsyn till: Vi har helt riktigt rivit ned de inre gränserna i denna gemenskap. Detta ger flexibilitet för varor, för tjänster, för människor. Till flexibiliteten hör naturligtvis även rörligheten för människor. Därför är tråkigt nog nu 200 miljoner bilar på väg i Europa. Jag är inte den ende som skulle vilja avskaffa dem. Men dessa bilar efterlämnar spår för näringslivet, för miljön och för hälsan. Det är exakt dessa tre punkter som måste balanseras. Därför behöver vi inte några sådana bromsande förslag, som vi är vana vid från oljeindustrins sida, utan vi behöver motiverande förslag, som möjliggör en politik som även gynnar den innovativa industrin.
Låt mig ge ett par, tre exempel på detta. Systemet med inbyggd diagnostik har en mängd fördelar. Jag är den siste som nu skulle vilja vrida lite på en skruv här och där. Men jag skulle mycket gärna vilja stoppa koncentrationen inom serviceområdet. Jag vill inte vara tvungen att köra min bil enbart till denna enda producerande firma, därför att de kvalificerade verkstäderna och bensinmackarna inte har oinskränkt tillgång till dessa inbyggda diagnostiska system. Jag är naturligtvis mot en elektroniskt blockerad motorhuv, eftersom vi och våra automobilklubbar då står där hjälplösa framför bilen när vi får motorstopp och säger: Vad skall vi göra nu, om bilen inte går i gång igen? De måste få en ordnad tillgång till det. Det får naturligtvis inte automatiskt betyda att bilkonstruktörerna genast måste lämna ut sina ritningskopior. Naturligtvis behöver de ett skydd. Men vi skall väl inte kasta ut barnet med badvattnet. Därför är vi ju också beredda att göra kompromisser.
Frågan om en kallstarttest skildrades på ett imponerande sätt. Det är en automobilistisk livslögn att tro att man alltid bara kan testa bilarna i närheten av Florens, där det är varmt och skönt, utan det måste också göras där jag bor, där är det ofta mycket kallt, 7- och lägre. Där måste bilarna åka några få kilometer. Där måste vi göra en test. Jag tror att det väl också skall vara möjligt för vår innovationsvänliga industri.
När det gäller avgasvärden, ligger vi då verkligen så långt från varandra? Det skulle jag gärna vilja se hos bilarna. Jag kan knappast tro det. Vi skiljer oss åt när det gäller den bindande kraften. Men de av oss som har studerat företagsekonomi har dock alltid fått höra: Vi måste ha bindande mål, så att vi, när vi har pengarna till förfogande, också kan kalkylera. Nu har vi det, och då är det inte heller bra. Alltså, jag kan inte förstå det, och jag hör säkert i denna kammare inte till " socialpolitikerna" , utan till dem som tjänar sina pengar på egen hand.
Det finns områden, t.ex. den sammanlagda massan av HC och NOx , som man kan diskutera. Det är nischer, där vi alltid är beredda att gå med på en kompromiss. Testerna vad gäller hållbarhet har lagts fram på ett övertygande sätt. Även där finns det en förnuftig medelväg. Den är även tänkbar i förlikningskommittén. Men varför skall vi inte äntligen vara lika bra som amerikanerna? Vad är det som hindrar oss?
Nu till frågan om kostnaderna. Av hittillsvarande talare är jag den som har varit längst i denna kammare, och jag var med om diskussionen om katalysatorn. Till damerna och herrarna i lobbyn där uppe, vars arbete jag mycket väl godtar: För den skull påstår jag inte att jag anför exakt de riktiga siffrorna, ty jag har dem ju inte, och om jag hade dem skulle jag inte tro på mina egna siffror. Men jag kommer mycket väl ihåg argumenten från herrarna inom industrin i det förflutna, som då sade oss att den blyfria bensinen skulle kosta 18 pfennig per liter. Mina damer och herrar inom oljeindustrin, var befinner vi oss väl nu? Under 1, 8 pfennig! Vad sade ni oss då, vilket man kan läsa om i protokollen från denna kammare, att katalysatorn kostade? Låt oss dock ta era siffror. I dag kostar den tio gånger mindre än de då prognosticerade 5 000 DM. Vad pengar och kostnader anbelangar, så kan jag inte tro er, eftersom jag har alltför dåliga erfarenheter. Därför borde vi enligt min åsikt göra ett försök att komma till förlikning. Herr Bangemann, ni vet att vi hittills när vi ägnat oss åt miljöområdet, alltid fått ordentliga, tillåt mig, borgerliga resultat. Det är rent ut sagt en motivation för denna kammare. Jag har inte ens en tanke på att försiktigt falla till föga. Det är först nu som vi på allvar börjar kämpa!
(Applåder)

Garosci
Herr ordförande! Vi befinner oss i slutskedet av en diskussion som förts i de europeiska institutionerna under flera år. Vi skall rösta om och ange för kommissionen och rådet vilken inriktning Europaparlamentet vill se när det gäller motorfordon och bensin och dieselbränslen i den närmaste framtiden, en framtid som har två etappmål, enligt de betänkanden som diskuteras: år 2000 och år 2005. Den senare tidsgränsen, 2005, bör bestämmas i lag och inte få vara bara en hypotes. Man måste med andra ord ge de berörda branscherna - fordonsbranschen och oljebranschen - säkra och precisa tidsgränser så att industrin kan planera sina investeringar, sin utveckling och forskning utifrån årtalet 2005. Man måste å andra sidan eliminera alla åtgärder som inte är realistiska eller som motverkar målet med den inre marknaden. Mina kolleger har påpekat detta fler gånger.
Det som vi i dag står inför är bara skenbarligen en uppdelning i fordons- och oljesektorn. I verkligheten borde de båda sektorerna förenas när programmen för framtiden bestäms. Målet är att ta fram produkter - såväl fordon som bränslen - som är i allt högre grad miljövänliga och i det syftet alltmer i samklang med varandra. Det är helt otänkbart, så som det har varit tills för inte så länge sedan, att fordons- och oljeindustrin agerar skilda från varandra. De står inte i motsatsförhållande till varandra och de kan inte få göra det i framtiden heller, när det gäller att hitta produkter för slutanvändarna som har en inneboende social dimension: försvaret och förbättringen av miljön.
Ur ekonomisk synpunkt borde det bli fördelaktigare för slutanvändaren att köpa en produkt - fordon eller bensin - som är allt skonsammare mot miljön och som, följaktligen, leder till att de berörda industrierna måste investera i kvalitet. Vår uppgift är faktiskt, och detta är även de nationella institutionernas uppgift, att stödja och rikta in fordons- och oljebolagens kvalitetsansträngningar.
Men det finns också andra problem som måste lösas. Jag tänker på problemet med skatterna. Gemenskapen är alltför splittrad när det gäller skattesatserna för fordon och bränslen mellan olika medlemsstater, vilket leder till att vissa företag och sektorer bestraffas och man tar ifrån dem resurser som annars kunnat användas till forskning och teknisk förbättring. Därför är vi emot ändringsförslagen till Lange-betänkandet, vilket kommer att ändra rådets gemensamma ståndpunkt när det gäller skattelättnaderna.
Runt om fordons- och oljebranschen, runt motorbranschens olika produkter snurrar enorma potentiella möjligheter vad gäller t.ex. sysselsättningen, inte så mycket vad gäller kvantitet som framför allt vad gäller kvalitet - tänk framför alt på yrkesutbildningen, men också vad gäller forskning, med forskningsprojekt och experiment som hela tiden utvecklas, vad gäller ekonomin, eftersom vid sidan av de få stora företag finns det tusentals små och medelstora företag som sysslar med allt från fordonsdelar till reparationer och, slutligen, vad gäller den sociala dimensionen.
Miljöskyddet berör till stor del kampen mot de föroreningar som fordonen skapar i dag. Någon beklagade sig under dessa två månader som vi har arbetat över förslagen från de båda föredragandena och kommissionen: något företag, något geografiskt område, något gammalt raffinaderi som inte ville förnya sig. Strävan efter en bättre miljö är emellertid en kamp som kan komma att lämna en och annan sårad kvar på slagfältet. Dem skall vi se till att ge kryckor, men vi kan inte gipsa benen på den som är frisk och som vill springa.

Eisma
Herr ordförande! Jag skulle kunna vara mycket kortfattad genom att säga att jag helt ansluter mig till kollega Florenz ord. För att tillägga något till detta och för att använda mina två minuter skulle jag ändå vilja säga att om de 314, minst 314, kollegerna instämmer med Hautalas och Langes betänkanden i morgon kommer Europaparlamentet att skriva historia. Det skulle betyda att parlamentet har en mycket stark förhandlingsposition för att gå i konsignation med rådet. Då skulle vi kunna visa Europas medborgare att vi har gjort vårt allra bästa så att de i framtiden skall ha mindre besvär av smogeländet i de stora europeiska städerna. Herr ordförande! Det viktigaste är att föredragandena har visat att parlamentet tagit sitt ansvar genom att i denna andra behandling av normerna för bränslen tydligt sökt att närma sig rådet.
För att uppnå det bästa slutresultatet måste vi emellertid också ta skeden i vacker hand. Vi måste bland annat gå med på en övergångsbestämmelse för områden där socio-ekonomiska problem försvårar ett snabbt, fullständigt genomförande av dessa direktiv, vilket spanjorer och andra invånare i de sydliga medlemsstaterna liksom ledamöterna här i parlamentet bör lägga ordentligt på minnet när de i morgon, under dessa förutsättningar tack, också går med på bägge föredragandenas ändringsförslag.
Vi måste dock, herr ordförande, fortsätta att hålla fast vid de förpliktigande normerna för år 2005. Industrin har visat sig vara kapabel att försena Auto/Oil I med några år, varigenom dessa direktiv kommer att träda i kraft först fram emot år 2000. Bilindustrin behöver svavelfattiga ämnen för att kunna ta de nya teknologierna, som nästa generation katalysator, i bruk, och det är bara genom förpliktigande normer som man kan vara helt säker på att dessa verkligen kommer ut på marknaden.
Jag vill också uppmana mina kolleger att inte låta sig missledas av argument som pläderar för motsatsen. Det är bara genom förpliktigande normer 2005 som industrin kan förbereda sig väl. Dessa normer är mycket viktiga såväl för vår miljö som för vår ekonomi. Indikativa normer skulle tvärtemot skjuta upp förbättringarna för miljön med flera år. Jag ser med fullt förtroende fram emot försoningen efter omröstningen i morgon.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avbruten, den återupptas kl. 21.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B4-0017/98).

Monti
Kommissionen vill gärna påminna frågeställaren om att enligt den nya artikel 255 i Amsterdamfördraget har medborgaren rätt att få tillgång till dokument från Europaparlamentet, rådet och kommissionen med de begränsningar som rådet skall bestämma i ett samrådsförförande inom två år efter det att fördraget trätt i kraft.
På basis av dessa allmänna regler som är gemensamma för de tre institutionerna skall sedan var och en i den egna arbetsordningen utarbeta specifika regler för tillämpningen. Kommissionen kommer med andra ord att presentera ett lagförslag när väl fördraget har trätt i kraft. Hittills har de beslut om undantagen från rätten att få tillgång till informationen som kommissionen skulle lägga fram, inte fattats.
Utan varje tvivel betraktar kommissionen en ökad öppenhet och tillgång till de dokument som framställs som något omistligt, men den framtida lagstiftningen på området beror på resultaten från de interinstitutionella diskussionerna.
Naturligtvis kommer den deklaration som införts i slutdokumentet att respekteras, den som tillåter en medlemsstat att begära av kommissionen eller av rådet att inte utan föregående tillstånd lämna ut ett dokument som kommer från landet i fråga till tredje part.

Hautala
Herr ordförande! Tre korta frågor. Jag ville precisera: kommer denna förordning att gälla alla organ eller enbart de tre viktigaste som nämnts i Amsterdamfördraget, alltså kommissionen, parlamentet och rådet? Enligt min mening är det helt klart att den borde gälla alla.
Sedan ville jag fråga om sådana här mera sensitiva saker. Har man tagit hänsyn till att även den kommande europeiska centralbanken borde lyda under offentlig rätt? Även Europol-samarbetet har visat sig vara ett område där det verkligen behövs öppenhet.
Till slut ville jag fråga: kunde inte kommissionen ge ut någon sorts grönbok om öppenhet, så att alla organ, även parlamentet, kunde ha en omfattande debatt om hur den här förordningen borde utformas? Jag tycker att detta vore en mycket bra metod.

Monti
Som en allmän bakgrund till detta kompletterande svar kan jag säga, fru Hautala, att de tre berörda institutionernas generalsekreterare redan har haft speciella möten för att diskutera den här punkten och att de har bildat en interinstitutionell arbetsgrupp under kommissionens ledning, som har fått i uppdrag att genomföra en preliminär studie av problemet. Arbetsgruppen har redan kommit i gång med arbetet och just nu diskuterar gruppen om de frågor som skall tas upp i förslaget till framtida lagstiftning.
Ni frågar, fru Hautala, om detta kommer att gälla de tre institutionerna. Som jag redan sagt så handlar det enligt föreskrifterna i artikel 255 om tillgång till dokument från Europaparlamentet, rådet och kommissionen och det kommer att finnas allmänna och gemensamma regler för de tre institutionerna, utifrån vilka var och en av de tre institutionerna sedan kan utarbeta en egen intern arbetsordning.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill gärna fråga kommissionären, om hans studier också gäller parlamentets interna arbete, ty vi har här en instans, ordförandekonferensen, som inte informerar parlamentarikerna, vilken på hemliga möten beslutar om allt möjligt, som vi sedan inte får veta någonting om. Kan man få ordning på det? Det andra som jag vill fråga er om är: Hur förhåller ni er till tanken att man skall tvinga Europeiska centralbanken till en sådan offentlig förklaring, vilket nämligen skulle betyda att man lämnar dörren öppen för de amerikanska spekulanterna? Då får vi se hur våra pengar förstörs!

Monti
Vad gäller den Europeiska centralbanken så har jag inget att säga eftersom artikel 255 inte avser den institutionen. Vad gäller den första frågan så verkar det som om den rör, vilket min kollega redan har sagt, de interna relationerna inom Europaparlamentet, och att det därför inte är kommissionens uppgift att yttra sig i frågan.

Bonde
Jag skulle vilja fråga om kommissionen kan ansluta sig till om principen att vända på bevisbördan, som har antagits av parlamentets plenarförsamling med stor majoritet samt av det institutionella utskottet i parlamentet med 34 röster mot 0. Enligt detta skulle utgångspunkten för varje resolution vara att dokument och möten är öppna, såvida inte en kvalificerad majoritet på 2/3 av dem som deltar i kommissionens möte, parlamentets möte eller rådets möte av konkreta skäl beslutar att stänga ett möte eller dokument. Man skall alltså vända på bevisbördan, så att det krävs en kvalificerad majoritet för att hemlighålla ett dokument. Kan kommissionen ansluta sig till denna princip som antagits enhälligt av vårt utskott?

Monti
Tack för tilläggsfrågan. Det handlar om en fråga som jag kommer att påtala för den arbetsgrupp som bildats av generalsekreterarna för de tre institutionerna. Jag har inget specifikt svar att ge. Jag noterar därför frågan och låter den gå vidare till de tre generalsekreterarnas grupp.

Ordföranden
Fråga nr 61 från Julio Añoveros Trias de Bes (H-0048/98):
Angående: Internet och gemenskapsrätten
När kommer EuroLaw-servern att bli tillgänglig via Internet? Planerar kommissionen att göra Celex tillgänglig på webben utan att ta ut avgift för användningen? Har institutionerna några planer på att skapa en webbplats med information om lagstiftningsförfarandet för gemenskapsbestämmelser och om de tjänstemän som är ansvariga? Om sådana planer finns, kan institutionerna enas om en enhetlig utformning av dessa sidor för att underlätta användningen?

Monti
Servern EuroLaw, ett provisoriskt namn som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till, kommer att göra hela texten i EGT tillgänglig, såväl i serie L som i serie C, gratis via Internet på sajten http: \\europa.eu.int, på de 11 officiella språken inom Europeiska unionen under 20 dagar. Sajten håller på att iordningställas. Den bör vara färdig att öppnas officiellt under våren 1998 och detta kommer att officiellt meddelas av Europeiska gemenskapernas kontor för officiella publikationer.
Servern EuroLaw kommer att göra det möjligt för brukarna att gratis och i allt högre grad få tillgång till följande tjänster: en översikt över gällande gemenskapslagar, utfylld med texterna till de dokument som endast förekommer som rubriker i översikten och som finns i CELEX, samtliga grundfördrag, godkända texter till alla gemenskapslagar, de senaste domstolsutslagen från Europeiska gemenskapens domstol och KOM-dokumenten. Därför kommer samtliga gällande lagtexter att hämtas från CELEX och gratis ställas till förfogande för dem som använder EuroLaw.
För ögonblicket tänker däremot kommissionen inte erbjuda databanken CELEX gratis via Internet. Man bör komma ihåg att CELEX erbjuder ett stort urval av avancerade sökmöjligheter och att inkomsterna från förfrågningarna till databasen används för att finansiera en del av det omfattande arbetet med att analysera de nödvändiga dokumenten för att ge CELEX dess specifika värde.
Kommissionen delar den ärade parlamentsledamotens åsikt att medborgarna skall ha möjlighet att bli informerade om unionens beslutsmekanismer och hur de interinstitutionella procedurerna fungerar. Just därför tänker kommissionen presentera de viktigaste interinstitutionella rutinerna i grafisk form, och detta för att underlätta de gemensamma besluten.
Kommissionen kommer dessutom att, inom ramen för tillgängliga resurser och i samarbete med parlamentets tjänstemän, försöka sprida sammanfattande information om pågående verksamhet, ett mål som kommer att uppnås framför alt genom att modernisera och tillhandahålla APC-systemet som redan är tillgängligt för allmänheten, på Internet.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande! Jag vill inte ställa någon tilläggsfråga utan bara säga att kommissionärens svar var uttömmande och att jag är djupt tacksam.

Thors
Jag tackar kommissionen för svaret. Jag vill ställa ytterligare en fråga: När kommer det att bli klart att man genom denna EuroLaw-förbindelse kan se huruvida medlemsländerna har införlivat rätten i nationell lagstiftning? I dag har vi ett försök när det gäller finländsk lagstiftning, men vad tror kommissionären om möjligheterna att genom samma service få uppgifter om situationen i alla medlemsländer?
Dessutom tror jag att det är viktigt att denna server i framtiden har en sådan teknik att det lätt kommer fram vilka nyheterna är, en så kallad push -teknik, som er kollega, kommissionär Oreja, har lovat att fundera över, och som jag hoppas skall kunna förverkligas väldigt snart. Jag tror att det för användbarheten är viktigt att man också får fram nyheterna snabbt.

Monti
Låt mig säga till Thors att det skulle vara önskvärt om servern EuroLaw vore omedelbart tillgänglig via Internet. Detta är emellertid inte möjligt. För att den skall vara det måste först ett förberedande arbete utföras för att anpassa samtliga tekniska detaljer, framför allt när det gäller byrån för officiella publikationer. Allt kommer emellertid att vara klart inom någon månad. Jag inser betydelse och brådskan när det gäller detta instrument och varje ansträngning kommer att göras för att så långt möjligt förkorta tiderna.
Låt mig ta tillfället i akt och i anslutning till den specifika frågan från Thors om betydelsen för medborgaren av att veta om medlemsstaterna har upptagit gemenskapens lagar eller inte, berätta om ett annat informationsinstrument. Vad gäller hela materialet som avser den inre marknaden utger kommissionen sedan november 1997 ett scoreboard , ett informationsblad som anger det aktuella läget, medlemsstat för medlemsstat, om hur lagarna upptas, huruvida överträdelseprocedurerna följs, etc. Detta informationsblad är redan tillgängligt på Internet. Som framgår är vi redan på väg i den riktning som så riktigt önskas av Thors.

Ordföranden
Fråga nr 62 från Ian White (H-0112/98):
Angående: Porto för viktklass I
Skulle kommissionen kunna ange vilka av Europeiska unionens medlemsstater som för närvarande har enhetligt porto för post i viktklass I, vanligen upp till 20 g, både för försändelser inom landet och för försändelser inom EU? För närvarande är avgiften i Förenade kungariket för post i viktklass I densamma, men det finns förslag om att ändra detta. Skulle Förenade kungarikets postmyndighet överträda artikel 6 genom att ta ut en högre avgift för försändelser i viktklass I till EU-länder utanför Förenade kungariket?

Monti
I ungefär hälften av Europeiska unionens medlemsstater gäller en enhetlig tariff för att skicka brev inom landet och till ett annat land inom unionen, brev av standardtyp som hör till den viktklass I. I andra medlemsstater varierar tarifferna efter destination, dvs. om det handlar om nationell eller europeisk korrespondens.
Direktiv 97/67/EG om posttjänster föreskriver att priserna för de olika tjänsterna som ingår i det allmänna utbudet av tjänster bör relateras till kostnaderna. Denna skyldighet avser all korrespondens, såväl den nationella som den som sker mellan länderna i unionen. Detta skulle kunna få vissa medlemsstater att rätta till det nuvarande systemet för de egna posttjänsterna.
Fördraget som upprättar den europeiska gemenskapen, framför allt artikel 6, förbjuder inte en sådan differentiering av tarifferna om den stämmer överens med kostnaderna, vilket framgår av det angivna direktivet 97/67/EG.

White
Jag tror att det vore bra om jag förklarade vad som ligger bakom frågan till kommissionären. En ändring av den internationella prislistan inom Förenade kungariket har föreslagits från den 6 april i år. För närvarande är avgiften för brev inom viktklass I densamma för både inrikespost och EU-post. Förslaget är att avgiften för inrikespost skall ligga kvar på 26 pence medan avgiften för EU-post skall öka till 30 pence. Det finns även ett förslag om att avgiften för post till länder utanför EU skall sänkas från 31 till 30 pence vilket jämställer EU-post med alla annan utländsk post.
Jag erkänner att detta strider mot artikel 6 och därför är det kommissionens uppgift att be om en förklaring från Förenade kungarikets postala myndigheter. Jag skulle gärna vilja ha ett detaljerat svar.

Monti
Jag ber att få tacka herr White för att ytterligare ha klargjort bakgrunden till sin fråga.
Det kan naturligtvis föreligga en viss motsägelse mellan en enhetlig tariff och ett pris som bestäms i relation till kostnaderna, men det är en motsatsställning som bara är skenbar. Artikel 12 i direktivet om posttjänster föreskriver, å ena sidan, att priserna bör vara korrelerade till kostnaderna och, å andra sidan, att medlemsstaterna kan bestämma sig för att tillämpa en enhetlig tariff inom landet. Dessa båda påstående kan verka självmotsägande. Men skyldigheten att det skall finnas en koppling till kostnaderna innebär inte en total överensstämmelse mellan pris och kostnad och lämnar den enskilda staten en möjlighet att tillämpa en genomsnittlig tariff för vissa tjänster inom ramen för det allmänna utbudet av tjänster.
Låt mig tillägga att det inte är ett brott mot artikel 6 i fördraget att tillämpa en skillnad mellan olika tariffer som baseras på kostnaderna för nationella försändelser och försändelser inom EU eller mellan försändelser till olika medlemsstater, eftersom denna distinktion inte grundas på nationalitet utan utgår från den reella kostnad som de olika tjänsterna medför.

Ordföranden
Fråga nr 63 från Anne Van Lancker (H0114/98):
Angående: Förberedande åtgärder i samband med integreringen av Schengenavtalet i fördraget
Enligt fördraget skall åtgärder till följd av Schengenavtalet som kontroller vid yttre gränserna, asyl, immigration och rättsligt samarbete i medborgerliga frågor föras in i avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, medan bestämmelserna om polissamarbete och rättsligt samarbete skall föras in i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, tredje pelaren. Var bör enligt kommissionens uppfattning bestämmelserna om SIS (och senare EIS) föras in? I artikel 286 i fördraget stadgas att det från och med den 1 januari 1999 gemenskapens beslut om skydd av personer med avseende på behandlingen av den fria rörligheten för personuppgifter skall tillämpas på institutioner och organ som inrättats genom eller till följd av detta fördrag. Hur skall bestämmelserna om integritet regleras inom ramen för SIS? Skall artikel 286 även tillämpas på personuppgifter som insamlas inom ramen för åtgärder som faller under den tredje pelaren?

Monti
Den fråga som Van Lancker tar upp är av fundamental betydelse och kräver ett kort men uttömmande svar. Principen om integration av Schengenavtalets regler inom ramen för Europeiska unionen stöds av det bifogade protokollet till Amsterdamfördraget. För att genomföra en sådan integrering har diverse åtgärder vidtagits, bland andra, i enlighet med artikel 2.1 i protokollet, rådets beslut som på basis av tillämpbara föreskrifter i fördragen bestämmer den juridiska basen för var och en av föreskrifterna eller besluten som ingår i Schengenavtalet.
I enlighet med det Fördrag om Europeiska unionen som för närvarande gäller skulle en uppdelning av Schengenavtalets regelverk mellan första och tredje pelaren bli mycket svårgenomförbart med tanke på den mycket oklara ansvarsfördelningen mellan dessa båda pelare. Under alla omständigheter kommer Amsterdamfördraget att medföra större klarhet och uppdelningen borde inte medföra några större problem.
När det framför allt gäller uppdelningen av föreskrifterna som avser Schengens informationssystem så anser kommissionen att man borde skapa en rättslig grund för den första och den tredje pelaren. Schengenavtalets informationssystem samlar faktiskt in information som hör till såväl den första som den tredje pelaren. Artikel 96 i Schengenavtalet som anger vilka grupper av utländska medborgare som inte skall släppas in, hänvisar till kontroller vid de yttre gränserna, visumregler och invandring, dvs. sådant som hör till den första pelaren.
Andra typer av uppgifter, som t.ex. underrättelser i samband med utvisning, hör däremot utan tvekan till området polisiärt samarbete och till det rättsliga samarbetet när det gäller straffrättsliga frågor och därmed till den tredje pelaren.
Denna dubbla rättsliga grund borde inte få påverka hur Schengenavtalets informationssystem fungerar. Den dubbla rättsliga grunden är ingen nyhet. Även tullens informationssystem grundas på en förordning från första pelaren och en konvention från tredje pelaren med identisk formulering.
Även när det gäller de specifika föreskrifterna i Schengenavtalet om skyddet av personliga uppgifter i Schengens informationssystem så bör man etablera en dubbel rättslig grund, första och tredje pelaren. Samma regler skulle på så sätt tillämpas för att skydda data som hör till såväl första som tredje pelarens kompetensområde vid informationsutbytet genom SIS. Slutligen är fortfarande inte frågan löst om artikel 286 i EG-fördraget kan tillämpas på Schengens informationssystem.

Van Lancker
Först och främst skulle jag vilja framföra ett hjärtligt tack till kommissionären för hans tolkning. Jag tror att den helt och hållet överensstämmer med min. Det kan inte vara så att de nödvändiga instrumenten för genomförandet av gemenskapens nya pelare beträffande rörelsefrihet för personer skall sortera under den tredje pelaren. Men, herr kommissionär, jag får hela tiden starka indikationer från rådet, och inte från en medlemsstat i rådet utan från olika länder i rådet, att rådet är av en helt annan uppfattning, att det finns en mycket stark vilja i rådet att inordna hela SIS, och således även EIS i framtiden, under den tredje pelaren, med alla följder det får för parlamentarisk och rättslig kontroll och Europeiska kommissionens initiativrätt i denna ändå mycket känsliga angelägenhet. Kan kommissionären säga mig vilka argument, juridiska och politiska, som kommissionen kan anföra för att övertala rådet att inte börja fiffla med den adekvata rättsliga grunden här som måste användas i detta ärende eftersom detta kommer att knytas ordentligt till Schengenprotokollet?

Monti
Låt mig säga att det arbete som pågår och som jag helt kortfattat har beskrivit är ett arbete som framskrider trots att det är komplicerat. I deklarationen i samband med artikel 2 i Schengenprotokollet är medlemsstaterna överens om att rådet, innan Amsterdamfördraget träder i kraft, bör vidta alla de nödvändiga åtgärder som anges i artikel 2 och därmed också de som gäller den uppdelning som nämnts. Därför föreskrivs att de förberedande arbetena måste inledas i tid för att kunna slutföras före detta datum.
Efter undertecknandet av Amsterdamfördraget har det luxemburgska ordförandeskapet inlett arbetet i rådet och det nuvarande brittiska ordförandeskapet har omedelbart tagit vid. Det är redan planerat ett antal sammanträden för att man skall kunna följa den tidsplan som beslutats. Vissa resultat har redan uppnåtts, vilket gör det möjligt att hävda att tidsplanen kommer att hålla. Det finns med andra ord ingen anledning att vara pessimistiska.
Jag förstår väl min kollegas oro, men det är uppenbart att kommissionen deltar på ett aktivt och konstruktivt vis i rådets arbete i denna speciella fråga, för att se till att integrationen av Schengenavtalets regelverk inom Europeiska unionen skall ske under fullständigt iakttagande av de lagar som gällt inom Europeiska gemenskapen och Europeiska unionen.
Det verkar lika uppenbart att Europaparlamentet bör engagera sig i frågan om att dela upp Schengenavtalets regelverk med tanke på att den uppdelningen bestämmer den rättsliga grunden för de kommande förslagen som syftar till att ändra Schengenavtalets regelverk och som med andra ord rör parlamentets roll i relation till dessa framtida förslag.
Jag kommer därför att föreslå rådet att, när det blir dags, underställa Europaparlamentet förslaget om beslut om uppdelningen av Schengenavtalets regelverk.

Sjöstedt
Min fråga om Schengen Information System gäller övervakningsfunktionen som finns i det som heter JSA, Joint Supervisory Authority . Denna myndighet skall övervaka att de regler som finns för detta system respekteras. I den första rapport som denna övervakningsmyndighet har givit ut pekas på mycket stora brister i SIS-systemet, bl.a. bristande information till dem som registreras. Vidare påpekar man att det förekommer olika uppgifter om samma personer i olika delar av SIS-registret.
JSA för också fram att man har helt otillräckliga resurser för att utföra den granskning som man vill göra, bl.a. budgetmässigt och vad gäller översättning. Man påpekar också att man har nekats tillträde till SIS-datorn här i Strasbourg vid minst ett tillfälle, när man med sina experter har försökt göra inspektion på plats.
Min fråga är om kommissionen avser att förstärka JSA: s resurser budgetmässigt samt befogenheter att utföra sitt arbete. Är det kommissionens uppfattning att så bör ske?

Monti
När det gäller den gemensamma kontrollbefogenheten måste vi naturligtvis avvakta att Amsterdamfördraget träder i kraft. När det emellertid gäller andra aspekter av er fråga så anser jag att endast de organ som utarbetat Schengenkonventionen har förutsättningar att lämna ytterligare förklaringar.

Posselt
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att det har blivit tydligt för oss hur nära Avdelning IV i EG-fördraget och Avdelning VI i EU-fördraget hänger ihop. Jag vill be er förklara er sammanhanget mellan frågan om de yttre gränserna, som är bestämda å ena sidan, och frågan om bekämpning av den organiserade brottsligheten, som är bestämd å andra sidan. Jag tror att det här dock är nödvändigt att öppna SIS i lämplig utsträckning och se båda sakerna i ett sammanhang.

Monti
Ert påpekande, ärade ledamot, belyser just syftet med dessa konstruktioner, nämligen att samtidigt garantera ett område med fri rörlighet och ett område som är säkert. Schengen tillkom med det syftet och utvecklas i den andan. Även dess uppgående i Amsterdamfördraget är en utveckling i den riktningen. Informationsstrukturerna borde återspegla denna grundläggande dubbla målsättning.

Ordföranden
Fråga nr 64 från Graham Watson (H-0147/98):
Angående: Biljettilldelningssystemet för fotbolls-VM 1998
De franska myndigheterna har föreslagit ett biljettilldelningssystem för fotbolls-VM som begränsar försäljningen utanför Frankrike till 40 %. 60 % av biljetterna kommer att reserveras för den franska marknaden.
Med tanke på Cassis de Dijon-principen, anser inte kommissionen att den föreslagna biljettilldelningen på ett grundläggande sätt bryter mot lagstiftningen på den inre marknaden? Har kommissionen några planer på att undersöka det förslagna biljettförsäljningssystemet?

Papoutsis
Herr ordförande! Den franska organisationskommittén för fotbolls-VM förutsåg från början ett system för distribution av biljetter grundat på territoriell ensamrätt och som egentligen inte skulle tillåta försäljning av biljetter till andra medlemsstater i Europeiska unionen. Det förutsåg också ett samgående mellan biljettdistributionen och andra tjänster, som logi och resor. Efter kommissionens uppvaktning kom organisationskommittén överens om att företa ändringar för att tillåta både vissa reseoperatörer och resebyråer för det första att sälja antingen enstaka biljetter eller paket med tjänster och för det andra att sälja till andra länder och på detta sätt garantera konkurrensen mellan olika distributörer i hela Europeiska unionen.
Efter klagomål från pressen angående kränkning av de europeiska konkurrensreglerna avseende biljettförsäljningen för fotbolls-VM 1998, vände sig kommissionen till den franska organisationskommittén och till 5 reseoperatörer som valts ut för biljettförsäljningen inom UEFA-zonen. Svaren på breven i fråga väntar och vi tror att på detta sätt kommer kommissionen att kunna göra sig en fullständig bild av det sätt på vilket den franska organisationskommittén genomförde biljettdistributionen och konstatera om och i vilken utsträckning konkurrensreglerna kränktes. Om överträdelse av gemenskapslagstiftningen har ägt rum skall detta snarast tillskrivas kränkning av europeiska konkurrensregler, i huvudsak artikel 85 och 86 i fördraget i stället för kränkning av rättspraxis enligt fallet Cassis de Dijon som den ärade ledamoten refererar till, och som innehåller hävandet av kvantitativa restriktioner angående importen mellan medlemsstaterna i enlighet med artikel 30 i fördraget. I vilket fall, angående nuvarande förhållanden, har det inte konstaterats någon sådan överträdelse avseende biljettdistributionen för fotbolls-VM 1998.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Papoutsis.
Herr Watson, det finns ingen regel i arbetsordningen som förbjuder ledamöterna att komma in i salen med en fotboll, dock antar jag att det inte finns något märke eller någon dold reklam på den vackra boll jag ser härifrån. Hur som helst, ni har ordet i en minut för att ställa en fråga till kommissionären.

Watson
Jag kan försäkra er om att jag inte har för avsikt att sparka denna fotboll här i kammaren, men den är ett utmärkt exempel på en souvenir från fotbolls-VM.
Jag är tacksam över kommissionärens svar. I tydliga ordalag under artikel 7a i Europeiska enhetsakten och främst under artikel 85 klargörs att alla varor som lagligen bjuds ut till försäljning i en del av unionen inte kan hindras från att importeras till ett annat land. Det gör faktiskt att kommissionen just dömt Volkswagen till så där omkring 68 miljoner pund i böter för att ha brutit mot denna princip.
Jag har fått veta att franska myndigheter hindrar biljettagenturer och researrangörer från att sälja biljetter utanför Frankrike. En biljett, exempelvis, till matchen mellan Brasilien och Skottland, som i Frankrike skulle kosta 50 pund, har sålts på den svarta marknaden i Storbritannien för 800 pund. Kontaktade de franska myndigheterna kommissionen innan de tog detta beslut?
Håller inte kommissionären med om att detta är skandalöst och håller han inte med om att det strider mot EU: s principer? Kommer vi att vidta åtgärder mot Frankrike om vi finner att de bryter mot fördragen?

Papoutsis
Herr ordförande! Tillåt mig för det första att säga att bollen som ligger framför Watsons plats påminner mig om mina barndomsår, då även jag hade tillfälle att utöva denna fantastiska sport. Jag skulle emellertid vilja göra vissa kommentarer angående Watsons synpunkter. Som jag sade tidigare väntar vi på svaren på breven som skickades till reseoperatörer och till franska myndigheter. Fram till nu har vi inga uppgifter som bekräftar klagomålen om att konkreta överträdelser verkligen har ägt rum. Det jag dock måste få säga är att kommissionen, såsom allmän myndighet, tycker att konkurrensen mellan olika leverantörer och produkterna hur som helst leder till förtjänster för konsumenterna i samband med ett system av exklusiv distribution och en tillhörande biljettförsäljning. Vi insisterar på tillämpningen av konkurrensreglerna och tror att vi kommer att lyckas med detta.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna nr 65 och 66 att besvaras tillsammans.
Fråga nr 65 från Ludivina García Arias (H-0066/98):
Angående: Nedskärningar av produktions och arbetstillfällen i den spanska gruvindustrin
På vilka kvantitativa kriterier grundar kommissionen sitt krav att generaldirektoratat för energi vid det spanska departementet för gruvplanering skall uppmana de företag med vilka det har kontrakt att skära ned produktionen och antalet arbetstillfällen med fastställda procentsatser? Tror kommissionen verkligen att det under beslut nr 3632/93/EKSG är tillåtet att använda kriteriet " jämförbar ansträngning i andra länder" med tanke på att begreppet " genomsnittlig gemenskapskostnad" övergavs medan beslutet diskuterades och godkändes av rådet och parlamentet? Anser kommissionen att det är möjligt att jämställa olika nationella situationer vad gäller energiberoende, sysselsättning och indikatorer för ekonomisk utveckling? Är det inte så att nedläggningarna och de drastiska nedskärningarna av kolproduktionen i Storbritannien, Frankrike och Belgien är följden av energipolitiska beslut som fattats i dessa länder, av dem själva? och fråga nr 66 från Juan Izquierdo Collado (H-0091/98):
Angående: Principen om dialog mellan arbetsmarknadens parter
Ett avtal om gruvarbete mellan den spanska regeringen och fackföreningarna har ifrågasatts av gemenskapsinstanserna i Bryssel. Vilken betydelse tillmäter Europeiska kommissionen i detta sammanhang den princip om dialog mellan arbetsmarknadens parter som föreskrivs i Fördraget om Europeiska unionen?
Är Europeiska kommissionen medveten om att en arbetsmarknadskonflikt hotar att bryta ut till följd av det brev där generaldirektören för GD XVII (energi) ifrågasätter delar av innehållet i detta avtal?
Papoutsis
Herr ordförande! Jag tackar er för att ni gett mig tillfälle att ge ett globalt svar på frågorna som ställdes av de ärade ledamöterna, men jag hoppas också att ni kommer att ha förståelse, eftersom mitt svar kommer att ta lite mera tid.
Först av allt önskar jag uttrycka kommissionens oro angående de sociala och regionala konsekvenserna av nedgången som sker inom kolindustrin i Europeiska unionen. Denna nedgång är en konsekvens av geologiska omständigheter som branschen står inför, men även av den utomordentligt höga produktionskostnaden som det medför. Produktionskostnaden för den spanska kolgruveindustrin är tyvärr inget undantag från den här regeln. Kommissionen har kännedom om dessa omständigheter som medför nödvändiga ekonomiska förändringar i vissa regioner. På grund av detta förutsågs undantagsvis, i beslutet 3632/93/EKSG, att medlemsstaterna har rätt att, till företag som inte har några utsikter om ekonomisk livskraftighet, bevilja stöd för inskränkningar i verksamheterna, vilket på detta sätt möjliggör en fortlöpande anpassning till marknadens verksamheter, inom ramen för nedskärningar av dessa verksamheter.
Angående denna fråga frågade García Arias mig om ett uppgivande eller en minskning av kolproduktionen i Frankrike, Belgien och Förenade kungariket var resultatet av suveräna beslut om energipolitiken i dessa länder eller inte. Uppenbarligen är besluten som omnämndes i frågan i huvudsak välgrundade vad gäller medvetenheten i medlemsstaterna i fråga och att branschens framtid ser mycket svår ut på vissa områden. Av denna anledning beslutades att medlen som subventionerar den sociala dimensionen måste inrikta sig på de offentliga utgifter som stödjer verksamheter med en garanterad och säker framtid. Från kommissionens sida blir alla dessa beslut föremål för utredning och placering i förhållande till gemenskapsrätten. Det verkar som om denna fråga, liksom andra som andra parlamentsledamöter har ställt, ifrågasätter kommissionens roll i kolfrågorna, när besluten gällande denna bransch får en återverkan på energipolitiska frågor, på den sociala dialogen och på sysselsättningen.
Jag skulle alltså vilja påminna om att Europeiska kommissionen har direkta befogenheter beträffande godkännandet av stöd som medlemsstaterna har för avsikt att bevilja till kolutvinningsindustrin i enlighet med beslut 3632/93/EKSG. Och under uppföljningen av sitt arbete respekterar Europeiska kommissionen fullständigt den nationella särprägel som de ärade parlamentsledamöterna refererade till och garanterar staternas samarbete, med respekt för vars och ens befogenheter. För övrigt är Europeiska kommissionen klar att tillgodose alla intresserade parter med rätt att presentera rapporter och synpunkter i enlighet med artikel 46 i EKSG-fördraget.
Beträffande García Arias fråga avseende de kriterier på vilka Europeiska kommissionen grundar sig inom ramen för gemenskapssystemet för medlemsstaternas överträdelser gentemot kolindustrin från den 28 oktober 1993, önskar jag inte här gå in på detaljer angående undersökningen av detta ärende, som företas av kommissionens tjänster och till vilket vi måste lägga till frågorna om konkurrensen på den gemensamma kolmarknaden. Jag kan emellertid meddela att angående analyserna av programmen för inskränkningar i företagens verksamheter, kommer inte kommissionens tjänster att grunda sig på kriterierna för jämförbara ansträngningar i andra länder, och jag tror att García Arias är fullt medveten om utvecklingen för kolgruveindustrin i länderna som han refererar till i sin fråga.
I fallet med Asturien, tar kommissionen i undantagsfall hänsyn till de sociala och regionala faktorer som citeras i artikel 4 i beslutet 3632/93/EKSG. Följaktligen accepterar den att genomföra stängningen av enheten efter den 23 juni år 2002, dock inom ramen för ett program för en ökad och fortsatt nedskärning av verksamheterna som förutser allvarliga minskningar före det redan citerade utgångsdatumet för fördraget EKSG. Inom denna ram har kommissionens tjänster, som undersöker handlingarna enligt programmen för nedskärning av verksamheterna inom vissa företag, formulerat vissa synpunkter och har bett om viss information förutsatt att kommissionen är i stånd att uttala sig konkret. Synpunkterna som har formulerats av ansvariga tjänster är berättigade, för det första på grund av allvarliga avvikelser som noterades under genomförandet av programmen för vissa företag under perioden mellan 1994 och 1997, och för det andra, eftersom de har som syfte att anpassa de fastställda programmen till målen i artikel i beslutet 3632/93/EKSG. I enlighet med dessa beslut har kommissionen, när den uttrycker kritik eller yttrar sig, rätt att hänvisa till kvantifierade mål. Jag tycker att de synpunkter som kommissionens tjänster formulerade är realistiska, det är synpunkter som inte berör varken de sociala avtalen för arbetstagarna som avlägsnas från sina arbetsplatser eller de regionala omstruktureringsprogrammen som projekten förutser.
Jag tycker också att det är nödvändigt att påminna om att det i samband med kolpolitiken inte ansågs möjligt under debatterna i rådet att anta principen om gemensamma referenskostnader, eftersom man godkände att det utgjorde en överdrivet teknisk åtgärd. Och just på grund av detta samtyckte man till att låta principen om en minskning av stöden i ljuset av kolpriserna på de internationella marknaderna råda, ett faktum som också utgör ett kvantitativt kriterium. Stöden skall inte anses som provisoriska trots att de bara tillåter att konkurrenskraften uppnås eller att de bidrar till lösningen av problemen av social och regional karaktär som associeras med minskningarna i branschen.
Izquierdo Collado frågade om betydelsen som Europeiska kommissionen lägger i principen för den sociala dialogen. Jag måste säga och meddela här att Europeiska kommissionen lägger stor vikt vid denna princip, som ingår i fördraget om Europeiska unionen. I samma anda ser den till att de avtal, som undertecknats av medlemsstaterna, och som ingår i deras lagstiftningsförordningar, motsvarar fördraget om Europeiska unionen. Den har emellertid tillåtelse att pröva avtalen som undertecknades av den spanska regeringen och fackföreningsorganisationerna och att bekräfta deras anpassning till fördraget innan de tillämpas.
Beträffande konflikten som Izquierdo Collado anspelar på, undersöker kommissionen, enligt utövandet av befogenheter som beslutet 3632/93/EKSG har ålagt den, och jag upprepar detta, handlingarna som avser omstruktureringsprojekten inom ramen för vilken man analyserar beviljandet av statliga stöd till den spanska kolindustrin. På grund av problemets komplicerade natur samt också på grund av klimatet som råder i dag inom kolindustrin i gemenskapen, överensstämmer kommissionens tjänster av nödtvång med bestämmelserna i det konkreta beslutet att företa djupgående undersökningar för att vara i stånd att yttra sig om ärendet i sin helhet. Om det bekräftas att detta är ett avtal i enlighet med gemenskapsrätten kommer kommissionen att ge sitt tillstånd till beviljandet av stöd. Inom denna ram är undersökningsförfarandena gällande ärendet konfidentiella och följaktligen utgör de inte någon källa till social konflikt, som den ärade ledamoten antydde. Eftersom vi talar om social dialog är det ändamålsenligt att betona att ingen av sidorna har vänt sig till kommissionen för att på förhand utreda frågorna som faller under kommissionens befogenheter.

García Arias
Jag beklagar att behöva säga det, men kommissionären har inte gett mig något svar. Jag ber honom säga mig vilka de där kvantitativa kriterierna är så att jag får förklarat för mig varför kommissionen inte tyckte att det var tillräckligt med en nedskärning på flera tusen arbetare, arbetstillfällen och hundratals ton, utan upprättade särskilda procentsatser. För mig är dessa kriterier okända. Och jag skulle vilja att han gav mig ett svar.
Och när vi ändå är petiga skulle jag vilja fråga kommissionen varför den, i samma brev till den spanska regeringen, inte frågat sig om skälet till att de särskilda stöden inte finns upptagna i statsbudgeten. Varför klämmer man åt den spanska regeringen från ett håll medan man är flexibel från ett annat? Men jag är mycket intresserad av att veta om det verkligen är så att artikel 4, i fall för fall, med tanke på de regionala kriterierna, går igenom vilka kriterier som låg till grund för den spanska energimyndighetens beslut att nedskärningarna skulle vara si eller så, särskilt med tanke på att det redan ägt rum en förhandling i Spanien.

Papoutsis
Herr ordförande! Jag vill försäkra ledamoten om att kommissionen tillämpar fördraget med alla länder och vid alla tillfällen på exakt samma sätt. Det finns inga speciella tillfällen och det finns inga speciella tolkningar vid varje tillfälle. Dock är kommissionen skyldig att uttala sig om de program, hur många de än är, som medlemsstaterna meddelar motsvarar de allmänna och särskilda målen i beslutet 3632/93/EKSG. Detta är just den kompass efter vilken vi rör oss. Naturligtvis erkänner vi att framtiden för kolindustrin är en framtid som berör oss alla. Den berör inte bara regionen eller medlemsstaten. Den utgör en fråga som kommissionen måste lägga särskild vikt vid, just på grund av de stora sociala och ekonomiska problem som skapas i alla länderna. Och vi går vidare efter denna modell. Beträffande fallet i fråga, ägde inga förhandlingar rum i förväg med den spanska regeringen. Det som ägde rum var ett initiativ från kommissionens sida att stå nära problemet, att följa upp utvecklingen, att pröva alla öppna förslag. Naturligtvis hade vi kontakter och samarbetade med fackföreningarna, men även med de anställda. Men några politiska förhandlingar eller politiska preliminära avtal mellan kommissionen och den spanska regeringen ägde aldrig rum.

Izquierdo Collado
Herr kommissionär! Jag skulle vilja inrikta mig på anledningen till frågan för att undvika generaliseringar. Och anledningen till frågan är att det sluts ett avtal mellan gruvfacken och den spanska regeringen; från regeringens sida exponeras avtalet massivt i alla medier; Europeiska unionen dyker upp och kritiserar och försöker införa ytterligare nedskärningar av arbetstillfällen, utöver de redan avtalade, och av ton. För detta använder man sig av Benavides, spanjor, energidirektör. I Asturien kommenteras det att Benavides är fullt tillräckligt motiverad av den spanska regeringen, som hade undertecknat avtalet i ett första skede. Det blir en otrolig frustration, en stor ilska inom sektorn, extremism, gatuvåld, ett dödsfall i Asturien, nya förhandlingar, nytt avtal mellan den spanska regeringen och gruvfacken, och nu måste kommissionen uttala sig igen. Nu måste kommissionen säga om den tycker om det nya avtalet eller inte, trots att det är väldigt likt det första.
När skall vi försvara bilden av Europeiska unionen och inte vara en sådan otrolig motpol till bilden av oss själva? Vi ger en sämre bild av oss själva än vad vi egentligen förtjänar.

Papoutsis
Herr ordförande! Först av allt skulle jag vilja precisera att kommissionen uttrycker sig genom sin kommissionsledamot. Och kommissionens politiska ställningstagande har ett värde när de uttalas av kommissionsledamöterna i kommissionen och huvudsakligen av den som är ansvarig på området.
Jag känner inte till kommentarerna från generaldirektoratet i fråga och till vilka Benavides refererade. Benavides gör ett bra arbete och jag känner inte till exakt vilka kommentarer som gjordes och jag vet heller inte om dessa kommentarer har tolkats korrekt. Det som jag dock vill försäkra er om och det som jag känner till är mina egna kommentarer, mina egna uttalanden och uttrycket för min egen politiska vilja, lika mycket gentemot den spanska regeringen som gentemot den spanska pressen. Och ni känner också till att mina ståndpunkter är mycket tydliga. Vi väntar på svar, vi väntar på att avtalet skall slutas och vi kommer att sätta detta avtal under lupp och undersöka de ekonomiska konsekvenserna, men huvudsakligen de sociala konsekvenserna som det kommer att få. Kommissionen har inte i något fall för avsikt varken att skapa sociala explosioner eller att bidra till en förstärkning av de sociala problem som har skapats. Tvärtom går vi i riktning mot att finna en lösning i enlighet med EKSG-fördraget, i enlighet med fördraget om Europeiska unionen och naturligtvis i enlighet med de prioriteringar som görs av den spanska regeringens, regionen Asturien och med tanke på de lokala behoven.
Vid varje tillfälle är vi beredda att diskutera, inte bara det konkreta avtalet mellan de statliga fackföreningarna och företagen, utan vi är också beredda att komma överens om de program som skulle kunna bidra till en utveckling av regionen under nästkommande år, om alternativa former av sysselsättning, om skapandet av andra former av ekonomisk utveckling och med denna inriktning står vi på folkets och naturligtvis på alla sociala och ekonomiska krafters sida i Asturien. Med denna inriktning alltså, och jag upprepar, i enlighet med den legalitet som skapas av EKSG-fördraget och fördraget om Europeiska unionen, kommer kommissionen att samarbeta både med regeringen och med fackföreningarna.

González Álvarez
Herr kommissionär! Jag är rädd att vi gör misstag i samma frågor. García Arias, Fernando Morán, Alonso Puerta och jag själv hade framställt en fråga i samma riktning, för att det är sant att det finns ett brev från Benavides, det är sant att brevet offentliggjordes, och det är sant att det brevet orsakade en konflikt med allvarliga följder i Asturien.
Frågan uttrycker att man inte bara skall tänka på gruvindustrins situation - gruvindustrifrågan är mycket allvarlig i Asturien -, utan också järnindustrins situation, varvsindustrin, skogen och vapenindustrin. Det vill säga, det sammanfaller en rad industrisektorer på tillbakagång vilket gör Asturien till en problematisk region.
Frågan är: med tanke på, inte bara, EKSG-fördraget och gruvindustrins situation, utan även på dessa aspekter av industriell tillbakagång i Asturien, kommer ni att i detta nya avtal, som åtminstone verkar tillgodose gruvområdenas hopp, som facken just kommit fram till, beakta denna situation av tillbakagång?

Papoutsis
Herr ordförande! Jag vill ännu en gång bekräfta för parlamentet att kommissionen med särskild uppmärksamhet och med en särskilt politisk lyhördhet utreder de konkreta handlingarna gällande kolindustrin i regionen Asturien. Och jag upprepar att vi är beredda att samarbeta för en tillämpning av speciella program med syfte att skapa arbetstillfällen.
Dock har kommissionen ännu inte avslutat sin utredning om avtalet. Tvärtom väntar vi på alla detaljer, all information för att förbereda vår rapport till kommissionen eftersom, som ni känner till, kommissionens beslut är resultatet av ett kollektivt utarbetande och det kommer att vara ett kollektivt beslut fattat av alla kommissionsledamöter. Dock måste vi ha alla fakta, alla detaljer för att kunna utvärdera avtalet som uppnåtts.
Jag önskar ärligt att avtalet skall ligga inom den legalitet som skapas av fördraget och följaktligen att avtalet antas av kommissionen. Inte vid något tillfälle - jag upprepar detta - inte vid något tillfälle har kommissionen för avsikt att lägga sten på börda. Inte vid något tillfälle har kommissionen för avsikt att bidra till skapandet av sociala problem. Tvärtom, vi står på den spanska regeringens sida, på landets produktiva och sociala krafters sida, på regionen Asturiens sida för att finna bästa möjliga lösning.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr. 67.

Bjerregaard
Herr ordförande! Med anledning av kommissionens förslag till revision av förordningen om miljömärkningsförordningen kommer den europeiska miljömärkningsorganisationen, EMO, att få finansiellt stöd från kommissionen under de första fyra åren. EMO kommer dessutom ha rätt till 50 procent av de årliga miljömärkningsavgifterna från de ansvariga organen. De ansvariga organen kommer att täcka eventuella ytterligare kostnader. Det stämmer att kommissionen inte kommer att fortsätta att stödja organisationen ekonomiskt. EMO kommer emellertid att finansieras genom de årliga miljömärkningsavgifterna och de ansvariga organen kommer att fortsätta att ge finansiellt stöd till EMO. Avkastningen av avgiften till gemenskapssystemet är beroende av dess framgång.
Det kan vara nyttigt att nämna att den brittiska miljömärkningsstyrelsen har mottagit över 25 000 ecu under skatteåret 1994-95 för en enskild produkt, nämligen Hoover New Wave -tvättmaskiner. Beträffande uppfattningen från EF: s ansvariga organ var de samlade intäkterna från EF-avgifter i maj 1997 - det handlar om 30 licenser - 210 000 ecu. Från januari 1998 har vi redan utfärdat 35 licenser för totalt 192 produkter. Det är därför högst sannolikt att EMO kommer att bli självfinansierande. En positiv utveckling kommer att hänga ihop med EMO: s kapacitet att ställa upp flera produktgrupper, samt med de ansvariga organens marknadskapacitet att värva licenser. I detta sammanhang är det viktigt att understryka att man har infört ett tak för årsavgifterna, nämligen ett tak på 40 000 ecu.
Kommissionen anser inte att det kommer att få några ekonomiska följder för de nationella miljömärkena, eftersom man har avsatt en period på fem år för marknadsföring av det europeiska systemet. Utöver detta deltar samma myndigheter som är inblandade i de nationella systemen, i gemenskapssystemet. Genom att ta emot de europeiska avgifterna, som vanligen är högre än de nationella, kommer myndigheterna att dra fördel av det nya systemet. Och till sist kommer icke-statliga miljöorganisationer att dras in i EMO i större utsträckning än i det nuvarande systemet.

Sjöstedt
Jag vill tacka Bjerregaard för hennes svar. Jag har två kompletterande frågor. Den första frågan gäller vad som händer efter den femåriga övergångsperioden, dvs. då det gemensamma märket skall ersätta de nationella märkena där det finns gemensamma märken. Om jag har förstått det rätt, är det så att det i praktiken blir ett förbud mot nationella märken på de områden som omfattas av unionens gemensamma märke. Detta förbud skall dessutom gälla oavsett om det nationella miljömärket ställer hårdare krav på produkterna än vad det europeiska miljömärket gör. Är detta en riktig uppfattning?
Det andra frågan gäller miljörörelsens inflytande. Det varierar ju väldigt kraftigt mellan olika länder hur mycket inflytande miljörörelsen har över miljömärken. Hur skall en nationell miljöorganisation egentligen kunna påverka det nya miljömärket? Hur kan man aktivt delta i denna process? Jag tror nämligen att det är mycket viktigt med tanke på trovärdigheten för märkningen.

Bjerregaard
Som svar på denna fråga skulle jag vilja nämna att det i nuläget existerar ett kommissionsförslag, som ännu inte över huvud taget har behandlats av rådet. Det vill säga, att vi för närvarande talar om ett förslag som vi har lagt fram, och det har självfallet övervägts hur utvecklingen skulle bli med nationella system och med ett europeiskt system. När vi tittar på lyckade och framgångsrika existerande nationella system - den tyska blå ängeln och den nordiska svanen - så står det faktiskt ganska tydligt att nationella system först och främst miljömärker nationella produkter. Det finns en mycket tydlig skevhet i tilldelningen. Om ett miljömärke skall ha någon betydelse på det europeiska planet, så skall det självklart täcka Europa som helhet. Därför har vi föreställt oss att en övergångsperiod på fem år kommer att göra det möjligt att anpassa nationella system till ett europeiskt system så att vi förbättrar situationen och inte försämrar den, som frågeställaren antyder genom att nämna en situation, där man hade en högre standard än man skulle få i det europeiska systemet. Det är absolut inte vår avsikt.
Man har inte tagit ställning till hur man skall reagera i förhållande till vad som händer efter fem år. Det är en anpassningsperiod, och vi räknar med att det går lugnt till väga. Med den nya struktur som lagts upp i förslaget anser vi i och för sig att miljöorganisationerna kommer att ha större möjligheter att dras in än de hade i det gamla systemet. Men jag är medveten om att detta inte har varit miljöorganisationernas egen uppfattning, och därför har vi också tagit kontakt med dem för att åtminstone säkra att sådana missförstånd inte existerar i fortsättningen.

Ordföranden
Fråga nr 69 från Antonios Trakatellis (H-0056/98/rev.1)
Angående: Överträdelse av gemenskapens miljölagstiftning genom en planerad flytt av ett garveri till området Dafni, Beotien
Känner kommissionen till alla omständigheter runt flytten av ett garveri och att den grekiska regeringen illegalt har godkänt att man bygger en garverianläggning i området Dafni i Beotien samt att samhällsrepresentanter och medborgare har framfört klagomål om platsen för anläggningen och om överträdelse av direktiven om bedömning av vilka följder vissa offentliga och privata byggnadsprojekt får på miljön, om bevarande av de naturliga biotoperna och den vilda floran och faunan och om skyddet av de vilda fåglarna samt beslutet om nätverket Natura?
Hur har man kunnat tillåta medfinansiering av projektet utan att behandla allmänhetens uttalade motstånd och riskerna för försämring av livskvaliteten och miljön? Skall regionalfonden finansiera projekt som innebär brott mot gemenskapslagstiftningen?

Bjerregaard
Kommissionen är bekant med projektet om flyttning av garverier, eftersom det omfattas av en gemensam finansiering i det operationella programet för industrin under de gemensamma stödramarna för Grekland. Målsättningen för detta projekt är att etablera en garveripark i Beotien i Grekland till vilken gamla garverier som är utspridda över andra områden, bland andra Storaten, kan flyttas i överensstämmelse med nya tekniska och miljömässiga krav. På ett tidigare stadium företogs en rad undersökningar, så att nödvändiga upplysningar finns för genomförande av projekten, om uppförandet ännu inte har startat. De ansvariga grekiska myndigheterna tyckte att det var nödvändigt att göra en utvärdering av påverkan på miljön på grundval av projektets karaktär. Denna utvärdering utarbetades till följd av de nationella bestämmelserna för genomförande av direktiv 85/337. Ministern träffade ett beslut som avslutning av förfarandet i juni 1997, med godkännande av projektet och med en rad miljökrav som skulle uppfyllas.
Kommissionen har inte några detaljerade upplysningar om ovannämnda utvärdering, eftersom detta förfarande räknas till de nationella myndigheterna, och kommissionen endast ingriper vid överträdelser. Den 22 januari 1998 utgick ett formellt klagomål om ovannämnda projekt, och i synnerhet om VVM. Kommissionens enheter håller på att gå igenom det klagomål efter gällande normer för förfaranden, medan frågan samtidigt kommer att läggas fram vid nästa uppföljningskommitté för industrins operationella program. De grekiska myndigheterna måste därför lägga fram nödvändiga upplysningar.
I samband med behandlingen av klagomålet kommer kommissionens tjänstegrenar att inhämta ytterligare information om det aktuella projektets exakta placering, för att slå fast om ett område som är utpekat eller som skulle kunna utpekas av de grekiska myndigheterna till följd av direktiv 79/409, eller som har slagits fast som speciellt skyddsområde av gemensam betydelse genom att det ingår i Natura 2000 nätverket, skulle beröras av projektet.

Trakatellis
Jag tackar kommissionären för hennes svar på min fråga. Om jag har förstått rätt, i den mån de underkastar sig miljöstudierna, som inte har ägt rum, och det finns konsekvenser för miljön, kommer det inte att existera någon medfinansiering och arbetet kan inte gå vidare. Om jag har förstått rätt. För jag kan inte förstå hur man kan besluta om en medfinansiering utan att en studie angående miljökonsekvenserna existerar, när det finns ett stort motstånd hos allmänheten och när platsen är en känd biotop. Evvoia-viken, där avloppen från garverierna rinner ut, är ett slutet vatten. Således, hur är det möjligt att man har godkänt en medfinansiering utan att projekten i fråga och som nu kommissionsledamoten refererar till existerar? Och om dessa miljökonsekvenser existerar, skulle jag vilja att finansieringen stoppas.

Bjerregaard
Som jag nämnde i mitt svar, förhåller det sig så, att kommissionen nu har mottagit ett klagomål, och alltså blir vi tvungna att följa de normer för förfarande som finns, det vill säga att vi börjar med att inhämta de nödvändiga upplysningarna. Om det visar sig att det finns skäl för klagomålet så måste vi naturligtvis vidta nödvändiga åtgärder i samband med projektet. Men jag kan alltså inte, som situationen ser ut i dag, säga om det finns skäl för klagomålet eller ej. Jag kan bara säga till Trakatellis, att vi har mottagit klagomålet och att det är under behandling.

Ordföranden
Fråga nr 70 från Anna Karamanou (H-0058/98):
Angående: Förorening av Egeiska havet
Den ekologiska balansen i större delen av östra Medelhavet hotas allvarligt av hundratals industrianläggningar längs den turkiska kusten som enligt uppgifter från FN, OECD och ministeriet för Egeiska havet, i strid mot internationella bestämmelser, inte förfogar över några anläggningar för avfallshantering. Den smuts och det avfall som leds in i Egeiska havets arkipelag överskrider internationellt tillåtna gränsvärden och utgör en verklig giftbomb i området. Mardrömmen kompletteras av det beslut som Turkiet nyligen fattade om att uppföra ett kärnkraftverk i Akköy som ligger på den södra kusten, i ett område där riskerna för jordbävning är stora.
Hur tänker kommissionen ingripa och vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att skydda miljöbalansen i området?

Bjerregaard
Den situation som den ärade ledamoten syftar på vidrör miljöproblem som har sitt ursprung utanför gemenskapens område. Därför kan gemenskapsdirektiven inte användas. Redan 1995 föreslog kommissionen att man skulle inleda ett samarbete med Turkiet inom energiområdet. Restriktionerna i samband med verkställandet av det ekonomiska samarbetet med detta land har emellertid inte gjort det möjligt att göra några framsteg på denna punkt. I rapporten från kommissionen av den 15 juli 1997 om den fortsatta utvecklingen av förbindelserna med Turkiet föreslås det även att samarbetet på energiområdet skall stärkas, för att på detta sätt påskynda en hållbar utveckling i detta land och integrera denna sektor i den ekonomiska politiken i övrigt. Ett sådant samarbete kräver att medel ställs till förfogande via gemenskapens budget.
Turkiet är emellertid en kontraherande part i konventionen om skydd mot förorening av Medelhavet, det som vi kallar Barcelonakonventionen, och i synnerhet protokollet om skydd av Medelhavet mot markbaserade föroreningar. Turkiet är därför skyldigt att följa bestämmelserna i dessa internationella avtal i den omfattning som de används vid det aktuella tillfället. Det tillkommer emellertid uteslutande den turkiska regeringen att fatta de nödvändiga besluten för att åtgärda de skadliga föroreningar, som hotar det ekologiska systemet i Egeiska havet.
För vad beträffar Turkiets planer på att uppföra ett kärnkraftverk i Akköyområdet, bör vi påminna om, att ett beslut om detta, som bara Turkiet bär ansvar för, är förbehållet en utvärdering av landets totala energibehov. Det handlar emellertid om ett projekt som har stor betydelse för gemenskapens industriföretag. Fristen för de turkiska myndigheternas internationella utbud om ett uppförande av Akköy-kraftverket löpte ut den 15 oktober 1997. Turkiet håller för närvarande på att undersöka erbjudandena från de olika konsortierna. Den turkiske energiministern har meddelat att det slutgiltiga beslutet om valet förmodligen kommer att fattas i april 1998. Ministern nämnde också att energiproduktionen förväntas påbörjas under 2006. Det framgår av de uppgifter som kommissionen har inhämtat, att de turkiska myndigheterna har valt Akköyområdet efter en rad grundliga undersökningar av de seismologiska, geologiska och miljömässiga förhållandena, som har genomförts av de specialiserade avdelningarna vid flera turkiska universitet.

Karamanou
Jag tackar kommissionsledamoten så mycket för hennes svar. Jag känner emellertid till er lyhördhet och jag hade väntat mig att ni skulle meddela oss någon konkret åtgärd för att skydda Egeiska havet, denna unika vackra övärld som utgör ett värdefullt arv för Europeiska unionen. Naturligtvis vet vi att föroreningarna inte känner till några gränser, likväl tycker vi att Europeiska kommissionen genom sina samarbetsavtal med Turkiet skulle kunna utöva påtryckningar så att detta land rättar sig efter sina internationella åtaganden. Turkiet har undertecknat den internationella Barcelona-konventionen och är inte berättigat att ha så höga gränser för föroreningar. Till exempel är gränsen som Turkiet har satt för kadmium 2 mg, dvs. tio gånger högre än den gräns som finns i Europeiska unionen. Endast 20 procent av dess industrier förfogar över lämpliga installationer mot föroreningar. Jag tycker att Europeiska kommissionen skall utöva påtryckningar på Turkiet så att landet rättar sig efter sina internationella åtaganden, som vi gör med andra länder som ligger mycket längre bort från Europeiska unionen, med länder som inte ens gränsar till Europeiska unionen, men där vi kräver miljöskyddsregler.

Bjerregaard
Jag är uppmärksam på att flera frågor har ställts här i parlamentet om detta ämne, och jag är rädd att jag inte har så mycket nytt att tillföra. Jag är ense med Karamanou om att vi självklart skall ta vara på de möjligheter som finns med internationella avtal, och det är klart att de förpliktelser som ingår i Barcelonakonventionen även skall tillämpas gentemot Turkiet. Jag har informerats om att så också är fallet, men mot bakgrund av frågan och de kommentarer som har yttrats, vill jag gärna försäkra mig om en extra gång att vi verkligen använder oss av de möjligheter som står oss till förfogande.

Kaklamanis
Fru ordförande! Förutom frågan som min kollega Karamanou ställde till er finns det två andra problem i samband med det här kraftverket. Det första är att reaktorerna av typen Candu, som är av kanadensiskt ursprung, enligt kanadensiska vetenskapsmäns åsikter, men även enligt lärarna på universitetet i Ankara, Kilik och Kantiroglou, med en mycket konkret metod kan berika kärnkraftsavfallet och omvandla fabriken till en fabrik där man tillverkar kärnvapen. Detta var det första. Det andra är att både den internationella atomenergiorganisationen i Wien och motsvarande myndigheter i Kanada och i USA lägger fram stark kritik angående kvaliteten på säkerheten vid de kanadensiska Candu-kraftverken.
Hur är det möjligt att Europeiska unionen ger pengar till en stängning av kärnkraftverken i Tjernobyl och i Kozluduj och inte intresserar sig för kärnreaktorer som redan visar upp problem, vilket betonades under miljökonferensen i Kyoto, där Europa deltog och där Argentina och Nordkorea, stater som har liknande reaktorer, beslutade att stänga dem med anledning av säkerheten.

Ordföranden
Jag ber er hålla er till den tid ni förfogar över. Om ni inte gör det kommer det att ske på bekostnad av andra frågor som inte kommer att kunna besvaras muntligt.
Fru Bjerregaard! Ni har ordet för att svara, också så kort ni kan.

Bjerregaard
Jag kan i gengäld fatta mig kort, för jag har i och för sig inte något att lägga till det svar som jag gav tidigare. Jag har inga kunskaper om de speciella problem som frågeställaren har nämnt. Det har inte framgått av det material som har stått till mitt förfogande, så jag kan dessvärre inte gå in på några detaljer i denna fråga.

Rübig
Herr ordförande! Förra året var vi med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd i Aten. Det finns där ett utmärkt reningsverk, där man nu bygger ett andra steg. Kan ni tala om för oss när detta andra steg kommer att vara färdigställt?

Bjerregaard
Jag måste säga, att Rübig verkar hysa stor tillit till mina kunskaper om allt som händer inom Europeiska unionen. Men utan att ha förberett mig kan jag naturligtvis inte svara på den ställda frågan.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
McMahon och Eisma har begärt ordet för ordningsfrågor.
Jag ger er ordet i enlighet med arbetsordningen, men jag påminner er om att den tid ni tar upp kommer att gå ut över andra frågor, som kommissionen bara kommer att kunna besvara skriftligt.

McMahon
Herr ordförande! Utan att be om ursäkt tar jag mig friheten att yttra mig när det gäller en ordningsfråga. Jag tycker att det borde finnas ett visst mått av rättvisa i det sätt ni fördelar ordet. Jag har suttit här ett tag. Det tog kommissionär Papoutsis tolv minuter att svara på García Arias fråga. Utan tvivel borde kommissionärer informeras om - och det står klart och tydligt i bilaga II, punkt 7 i arbetsordningen - att svaren från kommissionen skall vara kortfattade. Kanske man kan ta ett samtal med kommissionen om detta? Ni slår alltid klubban i bordet så fort en ledamot överskrider tiden med någon minut, medan ni låter kommissionärer slippa undan med rena rama sabotaget genom att tala i tolv minuter. Ledamöter som har begärt ordet och som tålmodigt suttit här och väntat på att få svar på de frågor de och deras väljare har, fråntas denna möjlighet.

Ordföranden
Tack, herr McMahon. Jag noterar er anmärkning, men jag tillåter mig påminna er om att Papoutsis besvarade två frågor samtidigt, den från García Arias och den från Izquierdo Collado. Följaktligen skall dessa tolv minuter fördelas på två frågor.
Eisma har ordet för en ordningsfråga.

Eisma
Jag skulle först och främst vilja råda min grekiske kollega, om de är så bekymrade över den förorening som småindustrierna i Turkiet förorsakar i Egeiska havet, låt dem då så fort som möjligt se till att Meda-programmet tillämpas i Turkiet och även att tullunionens finansiella protokoll erkänns av Turkiet. Då har vi pengar för att hjälpa Turkiet. Min fråga till kommissionären är: är han beredd att avsluta så många som möjligt av dessa miljöprojekt i Meda-programmet?

Ordföranden
Snälla herr Eisma, ni talade förmodligen med Lindqvist och hörde inte problemet som togs upp, nämligen att vi uttömt de kompletterande frågorna vad gäller den frågan. Följaktligen ber jag er vara uppmärksamma och hjälpa ordförandeskapet.
Då tiden som tilldelats detta block tagit slut kommer frågorna nr.71 till 74 att besvaras skriftligt.

Van den Broek
Som svar på denna fråga kan jag meddela er att Belgrad hittills har reagerat avvisande på EU: s begäran att få upprätta en representation i Pristina. Myndigheterna i Belgrad har intagit ståndpunkten att Kosovofrågan är en intern angelägenhet och avvisar varje försök från den internationella gemenskapen som syftar till att minska spänningarna. Gång på gång har det ställts krav, även från Europeiska unionens sida, på president Milosevi att gå över till en konstruktiv dialog med albanerna i Kosovo i syfte att nå fram till avtal om en hög grad av autonomi för Kosovo.
Att föra en sådan dialog är ett av de villkor som Europeiska unionen har ställt i samband med utvecklandet av förbindelserna med före detta republiken Jugoslavien. Dessa villkor, fastställda i den så kallade regionala metoden, övervakar också att de förpliktelser som bottnar i Dayton-fredsavtalet utförs på ett tillbörligt sätt, att goda relationer med grannländer utvecklas, att de mänskliga rättigheterna och rättigheter för minoriteter respekteras liksom friheten för massmedierna. Så länge dessa kriterier inte uppfylls på ett tillbörligt sätt är det inte aktuellt med en eventuell utvidgning av relationen med Europeiska unionen.
Den senaste rapporten om sakernas tillstånd beträffande förutsättningarna, den 31 december förra året, ledde till att de så kallade autonoma handelsåtgärderna tills vidare inte förlängs. På goda grunder kan det ännu så länge inte heller bli tal om något ekonomiskt stöd, exempelvis inom ramen för Phare-programmet.

Posselt
Herr kommissionär! Jag tror att vi borde försöka utöva påtryckningar på Belgrad, på samma sätt som vi gör också i andra sammanhang, ty i många år har man framställt oss som skrattretande papperstigrar, eftersom vi i motsats till USA inte ens är i stånd att öppna ett kontor. Om vi inte griper till några sanktioner, kommer vi inte att kunna genomföra detta minimikrav. Dessutom vill jag säga att det enligt min åsikt inte handlar om rättigheter för minoriteter, utan om återupprättande av Kosovos autonomi, där 90 procent av invånarna är albaner, och där handlar det inte bara om minoriteter, utan där handlar det om det totala förnekandet av mänskliga rättigheter, där handlar det om mord och brutalt undertryckande, och framför allt om att det snart kommer att bryta ut ett krig där, och vi är inte ens i stånd att öppna ett kontor, dit människorna kan vända sig i sin nöd. Av den anledningen är vi egentligen medskyldiga till om det flyter blod där.

Van den Broek
För att nå en lösning av problemet i Kosovo är en dialog mellan Belgrad och Pristina oumbärlig. Det är just denna dialog som man från internationellt håll så starkt pläderar för hos Milosevic. Under de senaste månaderna har det funnits en internationell press att få till stånd en sådan dialog. Jag hänvisar till det fransk-tyska initiativet. Jag hänvisar till brevet från Europeiska unionen och från Förenta staterna till president Milosevi. Jag hänvisar till den förklaring som avgavs på PIC-konferensen i Bonn. Jag hänvisar till Kosovo-arbetsgruppen som upprättades av kontaktgruppen den 8 januari i år.
En viktig förtroendeväckande åtgärd skulle vara att exempelvis genomföra det tidigare upprättade undervisningsavtalet mellan Belgrad och Pristina, vilket för övrigt kommissionen också är beredd att stödja, även materiellt om det skulle vara nödvändigt.
Eftersom vi inte upprätthåller några särskilda relationer med Belgrad är det också ytterst svårt att tala om sanktioner. Autonoma handelspreferenser blev inte förlängda senaste gången. Vilket ytterligare tryck borde vi utöva utöver de initiativ som hittills har tagits? Det betyder inte att jag inte är överens med Posselt om att situationen i Kosovo är ytterst explosiv och mycket lätt skulle kunna utvecklas till en konflikt och att vi således måste fortsätta att göra allt för att förhindra detta och fortsätta att fundera på hur vi skall kunna göra detta. Men den framkomliga vägen är ingen lätt väg. Det beror också på att Milosevi ännu inte har uppfyllt de villkor som finns angivna i den tidigare framlagda Gonzalesrapporten, vilka prövas gång efter annan och på nytt, och det är på grund av detta som närmare förbindelser med Jugoslavien också avvisas.
Till sist, kommissionen kommer i mars, det är alltså nästa månad, att på nytt skicka en rapport till rådet med en utvärdering av situationen och utvecklingen i de före detta Jugoslaviska republikerna där vi också kommer att se närmare på om mer långtgående åtgärder är möjliga, stimulansåtgärder eller sanktioner. Vi kommer då också att tala om situationen i Kroatien, likaså om situationen i Bosnien, och sedan får vi se. Än en gång, detta svar syftar inte till att på något sätt underskatta den oro som Posselt med rätta framfört.

Van den Broek
Jag tror inte att Habsburg gör rättvisa åt den albanska regeringens hållning, i synnerhet inte när det handlar om hållningen till den nuvarande situationen i Kosovo, där den albanska regeringen, enligt min uppfattning, inte ger någon som helst anledning att misstänka att separatistiska eller våldsbenägna element i Kosovo skulle uppmuntras från Tirana. Det är precis tvärtom. Av våra samtal med albaner, och även med premiärministern, har det tydligt framgått att de känner ett medansvar för att förebygga en explosion i Kosovo. Det står också klart att de med bedrövade ögon ser hur varje dialog mellan Belgrad och Pristina i själva verket avvisas av Belgrad.
Vad kontoret i Pristina beträffar så tar vi regelbundet emot delegationer från Kosovo i Bryssel. Jag kan då ärligt talat inte heller se någon direkt mening med att öppna ett sådant kontor här i Bryssel. Det handlar nu just om en närvaro på plats i Kosovo, som gör det lättare för oss att starta program där, att organisera samkommunala program. Men Kosovo är och förblir med dess begränsade eller utökade autonomi en del av republiken Jugoslavien. Det innebär således också att vi verkligen är i behov av minst ett accepterande från Belgrad för att kunna utarbeta program.

Ordföranden
Fråga nr 76 från Angela Kokkola (H-0011/98):
Angående: Kärnkraftverk i Turkiet
Turkiet planerar att placera kärnkraftsreaktorer för produktion av elenergi i området Akkuyu, bara 47, 7 mil från Rhodos och 15 mil från Nicosia. Detta kärnkraftverk utgör en stor risk för sydöstra Europa och västra Asien, dels på grund av den höga jordbävningsrisken i området, dels på grund av vindriktningarna. För att inte tala om de stora riskerna för miljön. Noteras kan även att denna anläggning endast kommer att täcka 2 % av Turkiets elenergibehov.
Det är sålunda nödvändigt att Europeiska kommissionen omedelbart ingriper, eftersom installerandet av dessa reaktorer är en miljömässig belastning för en av Europeiska unionens medlemsstater, och även för en stat som är på väg att bli medlem (Cypern).
Kommissionen tillfrågas även vad den avser att göra för att lagstifta om bestämmelser för handeln med kärnteknologi.

Van den Broek
Uppförandet av ett kärnkraftverk i Akkuyu i Turkiet är beroende av ett beslut fattat av en suverän stat som kommissionen inte kan utöva något inflytande på. Installationerna befinner sig utanför gemenskapens territorium och gemenskapens föreskrifter är då följaktligen inte heller tillämpliga. Turkiet har för övrigt inte begärt något finansiellt stöd av gemenskapen för detta projekt. De turkiska myndigheterna har lanserat ett internationellt anbudsförfarande för anläggandet av kärnkraftverket, som kommer att avslutas 15 oktober. För närvarande undersöker Turkiet offerterna från de olika konsortierna, och den turkiske energiministern tillkännagav att det slutgiltiga valet kommer att göras i april 1998. Av den information som kommissionen har samlat in framgår att de turkiska myndigheterna lät valet falla på Akkuyu efter det att de specialiserade avdelningarna vid ett antal turkiska universitet hade genomfört en grundlig undersökning som framför allt koncentrerade sig på seismiska, geologiska och miljömässiga aspekter. En utvärdering av kärnkraftverkets nukleära säkerhetsaspekter kommer att bli möjlig först när de turkiska myndigheterna har gjort sitt val bland de olika offerterna så att det blir känt vilken teknologi som kommer att användas.

Kokkola
Herr ordförande! Jag beklagar verkligen, men med all den artighet jag än kan mobilisera, kan jag inte säga att jag är nöjd med ert svar. Det är möjligt att vi diskuterar Turkiet, att vi vill att det skall komma med, att det skall nå nivån för att komma in i Europeiska unionen och sedan säger vi att Europeiska kommissionen inte kan ingripa i ett land som Turkiet, då det bygger en kärnreaktor som kommer att föranleda så mycket dåligt inte bara för Grekland, som vår vän Eisma sade. Här har han fel. Skadan skulle ske i det sydostliga området av Europa och skulle även nå Asien. Låt oss inte glömma Kozluduj och låt oss inte glömma att de kemiska vapnen under ett nära förestående krig i Irak tyvärr skulle nå ända fram till Egeiska havet.
Jag vill här tillägga att inte heller Bjerregaards svar tillfredsställde mig, eftersom även i Turkiet, där vi vet hur undertryckta de mänskliga rättigheterna är, har miljöorganisationerna rest sig upp och vittnat om många arters försvinnande, t.ex. sälen monachus-monachus och andra.

Van den Broek
Jag skall fatta mig mycket kort, herr ordförande, för det är egentligen omöjligt att svara på denna fråga så länge vi inte vet vad det är för kärnkraftverk som byggs där. Det finns inget förbud mot byggandet av kärnkraftverk, inte heller för länder som eftersträvar anslutning till Europeiska unionen. Därför är det litet förhastat att innan det har kommit fram fler uppgifter om projektet redan nu tillkännage ett sorts veto bortsett från det faktum, och jag upprepar detta, att Europeiska unionen naturligtvis inte får göra något som helst anspråk på ett verkligt inflytande över bygget av detta kärnkraftverk. Det är ett beslut som vilar på den turkiska regeringen. Men återigen, när mer är känt och om det skulle framkomma oroväckande uppgifter, är vi gärna beredda att reagera på detta i våra regelbundna kontakter med Turkiet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Då tiden för frågestunden till kommissionen tagit slut kommer frågorna nr. 77 till 144 att besvaras skriftligt.
Jag tackar plenarsammanträdets personal och tolkarna för det tålamod de visat då sammanträdet dragit över några minuter på tiden.
Jag förklarar härmed frågestunden till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Luftförorening genom utsläpp från motorfordon - Kvalitet på bensin och dieselbränslen(fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om luftförorening genom utsläpp från motorfordon.

Tamino
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att från kommissionärernas inlägg fick jag det intrycket att det tyvärr när det gäller det här direktivet fortfarande föreligger en begränsad beredvillighet att diskutera frågan mellan kommissionen och rådet å ena sidan och parlamentet å den andra och att vi därför tyvärr inte hittar de öppningar som vi hade väntat oss. Men å andra sidan tror jag, vilket redan har påpekats, att det höga antalet döda och de allvarliga skador som orsakas av luftföroreningarna, till en stor del beroende på fordonstrafiken - man kan till exempel tänka på de sura regnen - kräver att vi snabbt fattar tydliga beslut, även om vi är övertygade om att det inte är bara genom åtgärder riktade mot bensinen eller biltrafiken som man kan lösa problemen.
Det skulle faktiskt behövas andra initiativ också, till exempel genom att man inför nya bränslen, genom att man utnyttjar innovativa transportmedel, men även och framför allt genom att man till exempel stödjer kollektivtrafiken och flyttar passagerare och varor till mindre förorenande transportsätt. Allt detta är saker som ligger utanför denna förordning men som, om de inte genomförs, kommer att göra det svårt att nå målet.
När det gäller de två direktiven så instämmer De Gröna i de problem som beskrivs av föredragandena och de lösningar som föreslås i deras betänkanden. Vi anser framför allt att man måste sänka halten av svavel i bensinen, minska halterna av aromatiska och fleraromatiska kolväten till ofarliga nivåer, fullständigt ta bort blyet och, när det gäller fordonstekniken, införa ett diagnossystem ombord på alla fordon.
Men man kan verkligen inte säga att de åtgärder som måste vidtas före år 2000 ligger alltför nära i tiden, skjuta upp dem till 2005 och därefter säga att de inte skall vara obligatoriska. Antingen är de obligatoriska eller så är de meningslösa!

González Álvarez
Herr ordförande! I eftermiddags talade vi om toppmötet i Kyoto och om koldioxidutsläppen. Debatten som vi skall ha nu handlar mycket om det vi talade om i eftermiddags. I kommissionens kommuniké om toppmötet i Kyoto, från slutet av 1997, refererar man till de sektorer som producerar mest koldioxid -som är en av de farligaste drivhusgaserna- och man uttrycker klart att transporten kommer att öka sina koldioxidutsläpp med 31 procent till år 2010, om man inte vidtar några åtgärder. Vi skall följaktligen tala om detta nu.
Jag tycker att föredragandens synvinkel är korrekt. Den förutser globalt integrerade åtgärder, det vill säga att man inte bara agerar i frågan om användandet av mer avancerad teknik för produktionen av motorer, utan att man också agerar vad gäller bättre bränslekvalitet, trafikkontroll, stärkande av kollektivtrafiken -det görs inte så mycket i den frågan-, att man beaktar de transeuropeiska transportnäten, att man beaktar alternativa bränslen. Det vill säga den föreslår en rad integrerade åtgärder som det är mycket viktigt att beakta.
I betänkandet nämns det också att bränslekvaliteten skulle få omedelbara effekter om det sattes i praktiken -utöver själva framstegen i motorproduktionen-, för det skulle beröra hela det europeiska bilbeståndet, och som föredraganden mycket väl uttryckte så finns det länder -som mitt eget, Spanien- som har ett mycket gammalt fordonsbestånd som kommer vara kostsamt att förnya.
Slutligen, herr ordförande, tycker jag att parlamentet i morgon behöver en klar majoritet för att godkänna dessa betänkanden, parlamentet kommer att ha en större diskussionsförmåga i medbeslutandeprocessen om det har en stark ock tydlig ståndpunkt, som den som godkändes i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Blokland
Herr ordförande! Detta fordons- och oljeprogram närmar sig sin fullbordan. Om värdena för 2005 nu fastställs som bindande skapar det tydlighet för industrin. Jag är på den punkten helt enig med båda föredragandena. Bindande värden för 2005, såväl för fordon som för bränslen, är utan tvekan nödvändigt. Visserligen kommer rejäla investeringar att bli nödvändiga, men tekniskt är allt genomförbart, och för luftkvaliteten är det en nödvändighet.
Det är bara på den punkt som berör de-NOx -katalysatorn som vi måste ge oss ytterligare till tåls. Ändringsförslag 28 som minskar svavelhalten år 2000 till 100 ppm förefaller mig vara mycket realistiskt. När den nya katalysatorn väl har kommit i produktion måste även det svavelfattiga bränslet vara tillgängligt.
Jag stöder helhjärtat ändringsförslagen om On-Board-Diagnostics och kallstart. Jag ställer mig också bakom ett hållbarhetstest efter tio år.
Kring koldioxidkraven finns en del turbulens, så tolkade jag det, även om tongångarna inte är så positiva. Nu när utsläppen av starkt förorenande ämnen kraftigt går tillbaka är det hög tid att få ned bränsleförbrukningen i allmänhet. I synnerhet nu som det visar sig att stora besparingar på bränsle är möjliga med små teknologiska förbättringar. Jag tänker då på den svänghjulsdrivna bilen, med vilken 20 procents reduktion kan uppnås. Jag hänvisar också till utvecklingen av 5-litersbilen. Överväger kommissionären bindande lagstiftning på detta område på europeisk nivå? Enligt vår mening är nu tiden mogen för detta. På det sättet skulle Kyotoavtalet kunna bli möjligt att efterleva.

Amadeo
Herr ordförande! I gryningen till nästa millennium kommer vi äntligen att få uppleva inledningen på en transportpolitik som inriktas mot att bekämpa problemen med luftföroreningar från vägtrafiken och skulle vi mäta dess effektivitet efter det stora antalet åtgärder som föreskrivs borde vi verkligen förklara oss mer än optimistiska.
I sitt gemensamma fordons- och oljeprogram har kommissionen och fordons- och oljebranschen lagt fast en strategi som syftar till att sänka utsläppen från fordon i syfte att förbättra luftkvaliteten och man nämner två tidpunkter: år 2000 och år 2005, datum före vilka man bör bestämma kvaliteten på bränslen och gränsvärden för utsläppen. Om vi nu ser på de två betänkandena från Hautala och Lange så ser vi att bland alla de viktiga punkterna i fordons- och oljeprogrammet så råder det en viss motsägelse mellan det faktum att om man förbättrar kvaliteten på bränslen så ger detta omedelbara effekter på såväl nya fordon som på gamla och det faktum att fastställandet av gränsvärden och förbättring av motorerna i stället bara borde avse nya fordon.
Vi anser det lämpligt att slå fast tre saker. För det första att man förenar respekten för miljön med respekten för industrins arbete och forskning. För det andra att man bestämmer definitiva regler före år 2005. För det tredje att man slår fast principen att " den som förorenar skall betala" , genom att ge skattemässiga lättnader för den som investerar i syfte att förbättra kvaliteten. Det är med andra ord rättvist att de företag som forskar och som gör stora investeringar för att skapa en produkt som överensstämmer med reglerna eller som är mindre förorenande skall belönas.
Vi anser också att försäljningen av bensin som innehåller bly bör förbjudas i samtliga medlemsstater redan år 2000, oavsett de ekonomiska problem som detta kan skapa, men som man enligt vår mening bör kunna undvika om man ingriper i tid. Under alla omständigheter bör man se över rådets beslut om obligatoriska värden före 2000 och rekommendationer före 2005.
När det gäller dieselbränsle instämmer vi i förslaget från Citroën-Peugeots ordförande, som nyligen förklarade att man kan använda biobränslen utan extra kostnader för bilindustrin, framför allt dister, en mycket miljövänlig diesel.
Bättre motorer, bättre teknisk kontroll, tätare kontroller och övergång till nya bränslen, i kombination med en mer noggrann övervakning av trafiken och de offentliga transporterna är även viktiga inslag i kampen för att sänka utsläppsnivåerna. Vi är dessutom av den uppfattningen att en hel serie av nya tekniska lösningar skulle kunna tas fram för att på ett effektivt sätt bekämpa föroreningarna. Jag tänker till exempel på den diagnosutrustning som borde finnas ombord i fordonen. Det är också enligt vår mening viktigt att förbättra direktivet om fordonens koldioxidutsläpp som för närvarande har fastnat tillsammans med förslaget att inrätta ett system med skattelättnader, vilket emellertid inte får innebära nya skattepålagor utan en effektivare kontroll av dem som redan finns.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Varje medborgare -inte bara vissa- har rätt att andas ren luft och skydda sin hälsa. Detta kriterium och ökningen av luftföroreningarna på grund av det dubbla systemet med bränslet som används i trafiken fick Europaparlamentet att, vid en förstabehandling och med absolut majoritet, rösta för ändringen av detta direktiv för att förbättra kvaliteten på luften som vi andas. Det är ingen tvekan om att rätten till hälsa, som tas upp i Amsterdamfördraget, och Europaparlamentets ställningstagande gav gehör hos Rådet, dock är detta gehör ännu inte är tillräckligt då vissa gränsvärden endast är rekommendationer.
Därför är vi säkra på att några oljebolag, trots den enorma press de utövat mot oss, kommer att göra som bilindustrin och göra de investeringar som krävs för att erbjuda bränsle av bättre kvalitet när deras aktieägares och kunders hälsa så kräver det. Förresten, även medborgarna.
Det skulle vara allvarligt om de privata intressena gick före kvaliteten på luften vi andas, speciellt efter toppmötet i Kyoto. Vi är alla medvetna om den alarmerande ökningen av luftföroreningarna i storstäderna: till och med i sådana städer som Paris, Aten eller Bologna var man tvungen att tillfälligt förbjuda trafiken för att lösa detta allvarliga hälsoproblem, och vissa städer -och det känns viktigt för mig att understryka detta- är från den södra delen av unionen.
Utifrån mitt ansvar och i enlighet med artikel 2 i vår arbetsordning som säger följande: " Europaparlamentets ledamöter utövar sitt mandat fritt. De är inte bundna av instruktioner och kan inte tilldelas ett bundet mandat" , kommer jag att rösta för Hautalas betänkande, det vill säga för hälsan och miljön.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar, fru kommissionär! Kommissionär Bangemann har tyvärr redan gått, men jag vill inte att han sedan i förlikningen skall bli alltför överraskad. Vi kommer inte med de gamla ändringsförslagen, utan även vi har ändrat oss, på samma sätt som rådet har avlägsnat sig från kommissionen. Jag tror att detta är ett bra tecken inför förlikningen.
Ansträngningarna att minska utsläppet av skadliga ämnen från motorfordon är inte nya. Här har man under de senaste åren gjort många framsteg, men de räcker inte. För att även i framtiden garantera en obegränsad rörlighet - och jag vill hänvisa till detta - en obegränsad rörlighet för medborgaren, krävs komplexa åtgärder. Därför kan man välkomna ansatsen med det föreliggande fordons- och oljeprogrammet. Det handlar om att å ena sidan optimera fordonstekniken för att minska de skadliga ämnena, och å andra sidan förbättra kvaliteten på bränslena så att de skadliga ämnena inte alls uppstår eller reduceras, och så att man inte förhindrar införande av modern motorteknik.
I fordons- och oljeprogrammet har det för första gången hänt, och det är beklagligt, att det ursprungliga samarbetet, som byggde på kommissionens utkast, mellan oljeföretagen och bilindustrin har avslutats, ty det skulle egentligen ha varit av stor vikt att dessa båda europeiska industrigrenar samarbetar i sak, när det gäller produktion respektive bibehållande av konkurrenskraften för den europeiska industrin. Här kan vi nu återigen slå fast att det krävs lagstiftande åtgärder för att man skall uppnå framsteg.
Det är egentligen en allmänt erkänd sanning - förbättrade drivmedel är nödvändiga om man skall reducera utsläppen från det existerande fordonsbeståndet och möjliggöra användning av kommande bensinsparande motortekniker. Denna kammare hade i enlighet med detta entydigt fattat ståndpunkt i den första behandlingen. Helt oförklarlig är däremot inställningen hos delar av den europeiska oljeindustrin, som värjer sig med näbbar och klor mot väsentliga förbättringar av bränslena. Den hänvisar till höga kostnader för dem själva jämfört med ringa fördelar för miljön. Båda sakerna är fel! Kostnaderna för avsvavling av drivmedel och andra åtgärder är enligt nyare beräkningar inte alls så höga, som man ursprungligen antagit. De kommer hur som helst att vältras över på konsumenten.
Jag vill understryka vad vi talar om. Vi talar om exakt 0, 004 ecu per liter för bensin och 0, 009 ecu per liter för diesel, om vi utgår från de stränga värdena i första behandlingen. Och nyttan för miljön? Den är i varje fall mycket hög. En europeisk biltillverkare har låtit testa sina fordon i Kalifornien, där det redan finns drivmedel på marknaden som klarar av de gränsvärden som finns. Därvid fastställdes en reducering av utsläppen av kolväten med ca 40 procent och av kväveoxider med ca 30 procent. Det kallar jag en avgörande nytta för miljön.
Det är inte heller hederligt om man i samband med fordons- och oljeprogrammet hotar med att stänga raffinaderier. En ny studie av kommissionen belägger än en gång det som redan är känt i fackkretsar. Vi har i Europa en överkapacitet inom raffinaderiproduktionen. Här finns det ett strukturproblem. För närvarande investerar oljeindustrin utanför Europa. Kravet på rent drivmedel skulle enbart hämta tillbaka dessa investeringar och säkra konkurrenskraften för branschen i Europa, och det är ju ändå det som vi nu äntligen vill uppnå!
Jag röstar trots detta uttryckligen för föreliggande kompromiss, som ligger långt under det som beslutades i första behandlingen. Denna hänvisar i synnerhet till värdena för år 2005 och deras bindande kraft. Florenz har i dag redan sagt att investeringar måste göras av industrin. Det vet vi. Den måste sätta till pengar. Då ger vi dem dock den säkerheten att dessa pengar är riktigt placerade, i stället för att låta dem investera för år 2000, och sedan kommer vi plötsligt med helt andra värden, och investeringarna var förgäves. Något sådant vill vi inte vara med om. Som parlament ämnar vi i varje fall inte göra det.
Jag måste hur som helst också säga att man tekniskt naturligtvis skulle kunna föreställa sig mer än vad vi föreslår här. Huruvida de rättsliga ramvillkoren räcker för att göra verklighet av det som är nödvändigt och görligt, kommer att visa sig i framtiden. Om inte, så lämnar föreliggande betänkande även dörren öppen till en förbättring. Kanske kan ni ta det som en varning.

Crowley
Tack herr ordförande! Jag önskar kommissionären välkommen. Jag skulle också vilja tacka båda föredraganden för deras insatser på detta viktiga område. Jag måste också deklarera ett visst personligt intresse i denna fråga beroende på att Irlands enda oljeraffinaderi är beläget i min valkrets Munster, som inkluderar min hemort Cork, och de har visat stor oro när det gäller en del av de förslag som lagts fram. Hur som helst så finns det en del saker som jag skulle vilja ta upp.
För det första måste vi naturligtvis - och jag tror att samtliga parlamentsledamöter instämmer i detta - se till att alla våra medborgare lever under bästa möjliga miljöförhållanden så att de har chans att få vara friska och leva i säkerhet. Alla åtgärder som kan vidtas här måste ha som mål att försöka tvinga fram de bästa metoderna och de bästa idéerna.
För det andra har vi också en skyldighet att försäkra oss om att en bra arbetsmiljö och möjligheten att konkurrera och få ett arbete inom vår gemenskap ställs till förfogande och görs så lättillgängligt som möjligt. Vid granskning av en del förslag med tanke på maximinivåerna för de angivna gränsvärdena, visar det sig att om man bara tar Irland som exempel att luften i Dublin, huvudstaden, redan klarar de krav som ställs i detta betänkande. I staden Cork som jag kommer från är värdena 50 procent bättre än i Dublin och i resten av Irland, det lantliga Irland som vi brukar säga, är värdena ytterligare 10 procent bättre.
Införandet av ett europeiskt direktiv och en lagstiftning som gäller över hela Europa kommer säkert att få allvarliga konsekvenser för dessa områden, och en del medlemmar har redan erkänt att det finns en kostnadsfaktor inbyggd i detta: kostnader som kommer att tas ut direkt av konsumenten och kostnader som kommer att påverka vår industriella kapacitet likväl som vår konkurrenskraft. För att undvika detta har ledamöter föreslagit att vi inför särskiljande skattestimulantia som uppmuntran och så vidare. Hur rimmar detta med idén om den gemensamma marknaden? I stället för att ta upp mer tid skulle jag vilja säga att jag kommer att rösta mot förslagen i morgon och hoppas att vi genom förlikningsförfarandet kan komma fram till ett mer förnuftigt förslag.

Seppänen
Herr ordförande! Hela vår nuvarande slit-och-slänglivstil är ett hot mot kommande generationer, och ett av de största klimathoten är den ständigt växande bilismen. Utsläppen från trafiken måste bekämpas med alla möjliga medel. Man måste minska utsläppskällor, dvs. utveckla bilarnas motorer. Man måste förbättra bränslen som används i bilarna. Det är viktigt att ta fram fungerande katalysatorer även för dieselmotorer och att förbättra kvaliteten på dieselbränsle.
Den europeiska oljeindustrin representerar den gamla skorstenskapitalismen som grundar sig på förutom utsugning av människor även på utsugning av naturen och förstöring av miljön. Oljeindustrin, dock inte alla bolag, motsätter sig begränsningar av utsläppen med motiveringen att de kräver nya investeringar. Industrin handlar som om det vore den själv som fick betala de nya investeringarna. Emellertid vet vi alla att det är konsumenterna som alltid får betala investeringarna. Det åligger den som förorenar att betala. I detta fall skulle det ske i form av en tämligen obetydlig höjning av bränslepriset. Betalar inte förorenaren får de sjuka människorna betala. Endast om den europeiska oljeindustrin inte är konkurrenskraftig kan den inte överföra investeringskostnaderna till priserna. Europaparlamentets uppgift är inte att gå med på att genom bränslets kvalitetssubventioner underhålla oljeindustrin. En sådan oljeindustri må gå i konkurs som inte kan sälja sina produkter med mindre än till priset av naturförstöringen.
Herr ordförande! Enligt min mening är det mycket viktigt att betänkanden av både Lange och Hautala antas. Det är viktigt om luftens kvalitet skall förbättras.

Sandbæk
Herr ordförande! Det är mycket viktigt att göra klart för sig, att fordons- och oljeprogrammet i grunden handlar om att förbättra miljön och människors hälsa. Flera undersökningar har visat att luftföroreningen påverkar människors hälsa. Det finns alltså ett direkt samband mellan ökad dödlighet och luftföroreningar orsakad av biltrafik. Dessa undersökningar visar med all önskvärd tydlighet att det måste sättas tydliga gränser för utsläpp från motorfordon, och att klara normer måste fastställas om bensinens kvalitet. Därför ar det viktigt att värdena skall vara bindande och inte vägledande. Bara genom fasta normer kan man uppnå önskad luftkvalitet. Av samma anledning är det viktigt att begränsa undantagen från normerna till de absolut nödvändigaste. Detta betyder naturligtvis inte att ekonomiska aspekter skall ignoreras. Ny teknologi och högre standard hör samman med större kostnader, men för det första är det viktigt att se på alla relevanta storheter. Kostnadseffektivitet allena kan inte fungera som bedömningsunderlag för de enskilda åtgärderna. Vi måste bedöma kostnaderna i relation till de förbättringar och de besparingar som blir resultatet för samhället som helhet. Därför håller jag verkligen med om att förslagen till direktiv skall innehålla de lösningar som är bäst både för medborgarna och medborgarnas hälsa samt för ekonomin.
I övrigt visar tidigare erfarenheter från Kalifornien att kommissionens beräkningar överskattar de kostnader som hänger samman med nya krav på bensinens kvalitet och gränserna för utsläpp. Jag anser att det uppmuntrar till nytänkande när man ställer krav på industrin. Förhoppningsvis kommer det aktuella direktivet att verka stimulerande på industrins intresse att vidareutveckla fordon som kör på förnybara energikällor. Jag stöder därför varmt rådets gemensamma ståndpunkt med alla de ändringar som miljöutskottet har antagit.

Kronberger
Herr ordförande! Hautalas och Langes betänkanden utgör säkerligen en ekologisk höjdpunkt i detta parlament. Det som vid första ögonkastet verkar vara en inskränkning för bilindustrin, är faktiskt en stor chans. Det visade sig när det gällde katalysatorn, där man ursprungligen sade att detta är bilindustrins undergång. I själva verket var den ett tekniskt framsteg.
Kommissionen spolierar genom sitt cementerande av sina gamla ståndpunkter en konstruktiv dialog. Denna chans skulle vara viktig. Nu förblir bilen miljösyndaren nr 1. Diskussionen om sanningen vad gäller kostnaderna i gatutrafiken måste intensifieras. Parlamentet har erbjudit en utväg. Den accepterades tyvärr inte. Vid en konfrontation kommer det inte att finnas några segrare, varken miljön eller bilindustrin och inte heller oljeindustrin. Det kommer bara att finnas förlorare. Det är verkligen synd. Medan parlamentet säkert kommer att klara av sin älgtest i morgon, har kommissionen enligt min åsikt redan nu missat sin.

Lienemann
Herr ordförande! Parlamentet gjorde ett riktigt val vid den första behandlingen. Det gjorde det möjligt att på ett avgörande sätt utveckla kommissionens ståndpunkt eftersom rådet lämnar ännu mer positiva förslag. Det går att gå ännu längre och det är vad våra medborgare förväntar sig. Varje dag ser vi i tidningarna att utsläppen i städerna ökar och att växthuseffekten hotar oss. Det är numera en del av det kollektiva samvetet att man kan utnyttja tekniska framsteg för att lösa dessa problem för civilisationen och förbättra livs- och hälsokvaliteten för våra medborgare.
Det är därför grundläggande att fastställa tvingande normer för 2005 och dessa normer måste vara stränga, eftersom det kommer att bli en utmaning för bilindustrin. Tillverkarna är förvisso lite tveksamma, men de måste förstå att bilens trovärdighet just ligger i denna möjlighet med normer som helt överensstämmer med våra förhoppningar. Det är desto mer viktigt då den europeiska bilmarknaden har svårigheter med att förnya beståndet. Endast rena och säkra bilar kan motivera ett förnyande av fordonsparken och därmed en satsning på sysselsättning inom denna sektor.
Vi vet också att frågan om den gamla fordonsparken, som redan tagits upp av en rad kolleger, är grundläggande. Ur den synvinkeln är de ansträngningar som krävs av oljeindustrin absolut nödvändiga, eftersom den gamla parken fortfarande är stark, men jag önskar också att Europa skall fundera över hur vi skulle kunna påskynda nedklassningen av gamla bilar, som för övrigt ofta ägs av ekonomiskt svaga personer. Det krävs en gemenskapsstrategi för att skynda på omvandlingen av den gamla fordonsparken.
Miljön är avslutningsvis inte någon fiende till sysselsättningen: denna utveckling av bilar är en chans för bilindustrin! När det gäller oljeindustrin som utövar utpressning om raffinaderierna har de under dessa år samlat ihop avsevärda vinster som måste återinvesteras för att modernisera industrin och motsvara det allmänna intresset. De får därför inte gömma sig bakom miljöfrågan för att motivera stängningar som de tyvärr skulle ha genomfört oavsett våra val i dag...

Virgin
Herr ordförande! Vi i parlamentet kan med glädje konstatera att rådet på väsentliga punkter har skärpt kommissionens ursprungliga förslag och gått i riktning mot parlamentets position. Miljöutskottets majoritet har i gengäld stött föredraganden Hautalas modifieringar på bränslesidan. Dessa förändringar har varit kloka med hänsyn till den korta tid som återstår fram till genomförandet år 2000.
Det är viktigt att stimulera den tekniska utvecklingen mot mer avancerad avgasreningsteknik och mot bränslesnålare motorer genom att garantera tillgång till bränsle med mycket låga svavelvärden till år 2005. Under övergångstiden får vi då dessutom en väsentlig förbättring när det gäller utsläppen från äldre fordon. Det är helt enkelt en genväg till bättre luftkvalitet. Å andra sidan tycker jag att miljöutskottet har gått för långt när det gäller aromater i bensin år 2000. Här tycker jag att rådet intar en mer realistisk hållning.
I ett stort antal moderna raffinaderier råder en konflikt mellan svavelkrav och aromatkrav. Från miljösynpunkt är svavelkravet mycket viktigare och bör därför prioriteras. Dessutom är det ju så att modern katalysatorteknik tar hand om aromaterna.
Det är också viktigt att medlemsländer tillåts att gå före och får rätt att använda ekonomiska styrmedel för att förbättra miljön. I stora delar av Sverige används ett bränsle som motsvarar de krav som ställs för år 2005; jag kan garantera att miljön påtagligt har förbättrats där detta bränsle har använts. Det är vidare lätt att använda ekonomiska styrmedel och förhindra att de används på ett sådant sätt att konkurrensen kommer i kläm.
Avslutningsvis är det glädjande att konstatera att utvecklingen mot bilar med nollutsläpp går så snabbt. Vi kan skymta dem, inte bara som en vision, utan faktiskt som en realitet.

Buffetaut
Herr ordförande! Europaparlamentet skall i morgon uttala sig om två förslag till direktiv som innebär en avsevärd utmaning, såväl när det gäller miljön som industrin och sysselsättningen.
Vår ståndpunkt måste därför bli en rättvis balans mellan viljan att förbättra luftens kvalitet och främja ny teknik och viljan att bibehålla konkurrenskraft och sysselsättning inom den europeiska fordons- och oljeindustrin.
Ni kanske tycker att det är en nästintill omöjlig uppgift och jag skulle vilja ge några kommentarer: för det första måste vi ge företagen rimliga tidsfrister för att anpassa sig till de nya normerna, vidare måste vi ta reda på om krav utöver vad som är nödvändigt inte skulle medföra konsekvenser som är direkt motsatta mot vad vi vill uppnå, bl.a. att bilarna blir dyrare, vilket medför att fordonsparken åldras, något som i sin tur medför luftföroreningar, ökade säkerhetsrisker och ekonomiska svårigheter för tillverkarna.
Rådets ståndpunkt föreföll redan innebära framsteg i förhållande till kommissionens. Parlamentet vill ha strängare normer. Vissa av dem förefaller kunna accepteras av rådet. Det är alltså möjligt att hitta en tillfredsställande balans som inte är maximalistisk, och som visar att parlamentet kan ta ansvar både när det gäller miljön och industrin.

Apolinário
Herr ordförande! Denna debatt betingas sedan länge av ekonomiska argument. Å ena sidan oljeindustrin, med tekniska och ekonomiska förutsättningar som skiljer sig mycket mellan länderna i syd och nord. Å andra sidan bilindustrin, som förfäktar sina argument.
För vår del föredrar vi att koncentrera oss på miljön och folkhälsans perspektiv. Luftkvaliteten är oumbärlig för folkhälsan: bland annat beror 7 av 10 procent andningssjukdomar hos barn och 19 procent av lungsjukdomar, på förorening av atmosfären. Det är bevisat att den överdrivna förekomsten av blypartiklar i atmosfären påverkar barns intelligenskvot.
Som en reaktion på luftföroreningarna begränsas trafikhastigheten i några europeiska huvudstäder, när man inte stoppar trafiken. Vi är här för att visa och uttrycka vårt stöd för den ståndpunkt utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har intagit, därför att detta problem också finns i södra Europa. Men vi vill framför allt ta fasta på tre punkter:
För det första, angående bekämpningen av blyhaltig bensin. Det är bråttom att upphöra med blyhaltig bensin. Unionen och dess medlemsstater måste gå ut med en stor informationskampanj till medborgarna om fördelarna för miljön med blyfri bensin.
För det andra, för att vi förespråkar fastställandet av obligatoriska utsläppsnivåer till år 2005, och gå emot rådet och oljeindustrin, därför att det enda sättet att på ett seriöst sätt få industrin att ta sitt ansvar med är genom ett miljökontrakt med hela samhället.
Slutligen är, enligt vår mening, Europaparlamentets roll nu, liksom i första behandlingen, att höja ribban i förhållande till ursprungsförslaget och överlämna gränsvärdena för svavelutsläpp till förhandlingen med rådet, i förlikningssäte, vi medger att det finns fall, som Portugal, där frånvaron av miljöinvesteringar i sektorn har uppskjutit reformer som i dag visar sig oundvikliga.

Pimenta
Herr ordförande! Vi står i dag inför en utmaning. Antingen är parlamentet kapabelt att på ett sammanhängande sätt påta sig försvaret av folkhälsan och miljön, bevara värdena för bränslekvaliteten och kravet på bättre teknik för motorfordon, så som man röstade om betänkandena Hautala och Lange i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, eller så ger vi efter för alla påtryckningar från de berörda ekonomiska sektorerna.
Jag ifrågasätter inte att det vi i dag begär betyder ekonomiska ansträngningar och investeringar från olje- och fordonsindustriernas sida.
Det vi inte kan neka till är att luftföroreningarna av våra städer, inklusive Lissabon och Porto, ofta når riskfyllda värden för folkhälsan och att färska studier bekräftar att blyhalten i blodet hos barn i riskzonerna och i stadsområdena överskrider det tillåtna. Det råder inga tvivel om att partikelutsläpp och bensen, andra föroreningar från fordonsbränslen, är mycket cancerogena.
Vi behöver således bättre fordon och bättre bränslen, också för att det med aktuella svavelhalter i bensin och diesel inte är möjligt att göra några betydande tekniska framsteg, varken i att ta fram en ny generation katalysatorer eller en ny generation motorer, med till exempel direktinsprutning för bensin, med betydligt lägre bränsleförbrukning som kan gå på mindre än 25 procent i stadskörning. Lägre bränsleåtgång innebär lägre kostnader för konsumenterna, mindre föroreningar och mindre koldioxidutsläpp, den främsta klimatförändrande gasen. Således kan inte de kostnader på 1 000 escudos som åläggs varje motorfordon årligen och 1 800 escudos för dieselfordon, kontrolleras på grund av den tekniska utvecklingen av bättre bilar med lägre bränsleförbrukning.
Vi måste framhålla att förbättrade bränslen omedelbart innebär mindre föroreningar, eftersom nuvarande fordon fungerar bättre, med mindre utsläpp.
De särskilda fallen med Cepsa, Repsol och Petrogal kan inte tvinga hela Europa, och särskilt spanjorerna och portugiserna, att fortsätta andas en förorenad luft som sätter allas hälsa på spel. Om dessa företag har speciella problem, åligger det respektive lands regering att förhandla fram ramavtal, " convenants" , som kan sätta upp tidsscheman och mekanismer. Som ledamot är jag beredd att med öppet sinne analysera eventuella dispensansökningar. Jag tvekar dock inte att stödja betänkandena Hautala och Lange vilka är det enda möjliga sättet att få till stånd en förlikning i parlamentets mening om vi gör anspråk på att demokratiskt försvara de europeiska medborgarnas rättigheter.

Myller
Herr ordförande! Även om det finns en god och motiverad ambition att minska behovet av trafik och speciellt biltrafik med hjälp av såväl trafik- som regionplanering, är det en bitter sanning att antalet bilar i Europa och i synnerhet globalt kommer att öka. Detta innebär en ökad risk för den redan tidigare sårbara naturen samt för människornas hälsa. Mot bakgrund av detta är fordons- och oljeprogrammet välkommet.
Europaparlamentet fattade i sin första behandling en klart progressivare ståndpunkt än kommissionen när det gäller de mål som avgasutsläppen borde nå fram till år 2000 och 2005. Endast bindande utsläppsmål har betydelse. De rekommendationer som rådet föreslår utsätter inte den europeiska oljeindustrin för tillräckliga påtryckningar för att ta fram bättre och renare produkter som den teknologiska utvecklingen möjliggör. Rådet har inte heller ännu förstått kraften av skattedifferentieringen med vilken konsumenterna styrs till att välja bränsle av bättre kvalitet. Det finns dock redan goda erfarenheter av den här modellen. Där den har tagits i bruk har man snabbt nått bra resultat.
Sysselsättning är en nyckelfråga i Europa. Genom att bromsa ibruktagandet av renare teknologi bibehåller man inte sysselsättningen. Kanhända får det en motsatt effekt. Konsumenternas krav befrämjar raffinaderier som tillverkar miljövänliga produkter. Tillhandahålls inte dessa produkter i Europa kan företagare och produkter utifrån erövra även den europeiska marknaden. Detta kan ha oförutsebara effekter på sysselsättningen. Vi måste sörja för vår egen konkurrenskraft och se till att oljeprodukterna i Europa håller en så hög klass som möjligt.

Grossetête
Herr ordförande! Vi påverkas alla av luftens kvalitet. I dag vill vi be biltillverkarna och oljeindustrin att anstränga sig.
Låt oss först titta på biltillverkarna. Vi har de senaste trettio åren bett dem att göra omfattande ansträngningar eftersom de till 90 procent bidragit till att förbättra luftens kvalitet när det gäller utsläpp från bilarna. I dag ber vi dem om ännu mer tvingande åtgärder. Jag är särskilt positiv till den gemensamma ståndpunkt som innebär att kraven inom ramen för den gemensamma ståndpunkten redan är omfattande. De värden som skall vara vägledande för 2005 borde enligt min mening blir obligatoriska så att industrin exakt kan få vetskap om och fastställa sin utvecklingsstrategi. Jag tror därför att det är mycket viktigt att åtgärderna blir obligatoriska före 2005.
Men teknikens utveckling på biltillverkningsområdet kan egentligen bara bära frukt om en betydande förbättring av bränslekvaliten samtidigt kan erhållas. I det hänseendet måste oljeindustrin absolut genomföra nödvändiga satsningar. Hittills har det inte varit de som mest bidragit till att förbättra luftkvaliten. Det är därför viktigt att oljeindustrin gör ansträngningar, bl.a. när det gäller att minska svavelutsläppen. Vi vet att det är grundläggande för NOx-katalysatorn. Enligt min mening är det särskilt viktigt. Det är anledningen till att jag helt stödjer Hautalas betänkande och kommer att rösta för det, eftersom det förefaller mig fullständigt ologiskt att kräva ansträngningar från biltillverkarna och inte samtidigt kräva nödvändiga ansträngningar från oljeindustrin för att den nya tekniken verkligen skall bli effektiv.
Det var vad jag ville säga. Jag skall tilläga att om bränslet förbättras kommer vi att omedelbart se effekterna på kort sikt eftersom det gäller samtliga fordon och vi kommer redan att kunna konstatera framsteg när det gäller luftens kvalitet.

Flemming
Herr ordförande, fru kommissionär! Bilen är en del av vår frihet. Vi vill inte avstå från den, och bilen är absolut nödvändig för näringslivet. Men det är ett mycket ungt transportmedel, som bara befinner sig i början av sin utveckling. Jag tycker det är fascinerande att se vad bilindustrin kan redan i dag. Konkurrensen är säkert stor om vem som först kan få fram morgondagens bästa, mest miljövänliga bil. Men det är säkerligen inte vår uppgift, inte ledamöternas uppgift, att ställa sig skyddande framför de industrier, som tror att de måste producera utan hänsyn till marknaden eller befolkningens hälsa.
Jag tycker också det är fascinerande att just den man som är ansvarig för avgasteknologin hos Renault, Hublain, uppmanar Europaparlamentarikerna att besluta om högre krav på bensin och diesel. Bättre bränslen är nyckeln till reducerade utsläpp, och vi kan bara helt och fullt hålla med honom.
Oljekoncernerna fruktar för sina höga investeringar. För det första: Det av parlamentet önskade bränslet finns redan i flera länder. Att det kommer att vara nödvändigt med höga investeringar för detta, det är det ju ingen som bestrider. Oljeindustrins bokslut är ju lugnande positivt. De vinster, som de gör, är enorma. De kommer säkert att orka med dessa investeringar.
För att inte bli missförstådd här vill jag säga att jag inte har något emot att man gör stora vinster, även i de stora internationella koncernerna, men det är vår uppgift att skydda befolkningens hälsa, och det är också gemenskapens uttalade mål att skydda den.
Jag tror att vi ledamöter är förpliktade att fullgöra de uppgifter för gemenskapen som fastställts i fördraget. I morgon kan vi bekräfta detta vid omröstningen.

Jackson
Herr ordförande! Denna fråga har utvecklats till något av ett krig mellan fordons- och oljeindustrin i försök att vinna Europaparlamentet till den ena eller andra sidan. Jag beklagar detta beroende på att frågan ändå är ganska komplicerad, beroende på kemin inom parlamentet självt. Det måste erkännas att Europaparlamentet har byggt upp - vilket våra föredraganden bevisar - en viss expertis inom detta område. Parlamentet är ovilligt att avsäga sig sin roll i medbestämmandeprocessen vilket vi skulle göra om vi helt enkelt bara sade " det är bra" om den gemensamma ståndpunkten. Jag ber er att ha i åtanke att detta är den sista öppna debatt vi kommer att ha i dessa frågor innan de försvinner in i förlikningsutskottet.
Jag och mina brittiska konservativa kolleger kommer troligtvis att stödja Hautalas ändringsförslag, men vi är tveksamma till en del av dem som lagts fram av Lange. Vi accepterar att det finns några förslag från Lange som kräver ändringar vid tillverkningen av fordon som kommer att bli mycket svåra, om inte omöjliga, att genomföra inom den utsatta tidsramen. Å andra sidan ser vi att Hautalas ändringsförslag troligtvis kommer att driva fram ganska snabba förändringar som kommer att påverka alla fordon på våra vägar och inte bara de nytillverkade.
Jag vill emellertid utlysa en varning när det gäller frågan om blyad bensin. Vi bör inte vara positivt inställda till en lagstiftning som, å ena sidan, deklarerar att all blyad bensin kommer att förbjudas från och med den 1 januari 2000 och sedan även säger att länder som kan hänvisa till socio-ekonomiska svårigheter undantas från detta förbud fram till 2005. Sådant gör det mycket svårt att hävda att vi alla tar lika stort ansvar för Europas miljö. I en del av våra äldre mer tättbefolkade städer ger utsläpp från maskiner drivna med blyad bensin upphov till stora hälsoproblem. Undantagsklausulen för dessa länder skulle låta detta fortgå i ytterligare sju år.
Vi välkomnar förbudet från januari 2000, men vi är skyldiga de miljoner människor som äger bilar som går på blyad bensin att tala om vad som händer sedan. I Storbritannien kommer det år 2000 fortfarande att finnas minst 1, 3 miljoner bilar som går på blyad bensin. Tänk er tidningsrubrikerna: " Bryssel driver bort oss från vägarna" .
Det är nu upp till oljeindustrin och regeringarna i de länder som inte har någon beredskapsplan att finna en utväg för de människor som äger dessa bilar, antingen genom försäljning av tillsatser eller genom försäljning av alternativ bensin. Vi är skyldiga dessa människor det och kommissionen, nationella regeringar och Europaparlamentet borde komma fram med någon slags lösning för dem.

Poggiolini
Herr ordförande, kommissionärer! De europeiska medborgarna ställer det berättigade kravet att få andas ren luft i sina städer och fordons- och oljeprogrammet som Europaparlamentet skall rösta om i samband med andra behandlingen föreslår en global strategi för att försöka nå precisa mål vad gäller luftens kvalitet i linje med rekommendationerna från världshälsoorganisationen.
Vi står här inför två mycket viktiga förordningar som kommer att få en garanterad effekt på miljön och även på företagen i våra länder. Å ena sidan föreslås i Hautala-betänkandet, att man till åren 2000-2005 bestämmer nya regler för bensinen, framför allt procentsatserna för att minska bensen, aromatiska ämnen och svavel i bränslet som ger upphov till allvarliga sjukdomar som cancer. Å andra sidan har vi Lange-betänkandet som till samma årtal skall genomföra bestämda ändringar på motorerna genom att till exempel förse dem med ett diagnossystem ombord - OBD - för att kontrollera utsläppens gränsvärden.
När det för det andra gäller Lange-betänkandet skall alltså bilindustrin på ett sätt som är tekniskt och tidsmässigt möjligt anpassa sig till de bestämda gränsvärden som anges i direktivet medan, när det gäller Hautala-betänkandet, man kan gå långt utöver den gemensamma ståndpunkten och bibehålla de ändringar som införts av miljöutskottet och som i huvudsak syftar till att bestämma strängare gränsvärden för bensin och diesel.
Italien, som föregriper gemenskapsdirektivet, har redan infört stränga gränsvärden för bensen (1 procent), aromatiska ämnen (35 procent), koldioxid (2, 7 procent) och har, med undantag för vissa problem vad gäller svavel och bly - vars strängaste gränsvärden emellertid bör vara uppnådda före år 2005 - för tillfället säkerligen den bästa bensinen i Europa.
Jag hoppas att dessa direktiv, förbättrade av Europaparlamentet under förlikningen, godkänns och blir operativa så snart som möjligt.

Liese
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Nu skall jag vid slutet av en lång talarlista, också en lång talarlista från min grupps sida, komma med något nytt. Detta är inte helt lätt, men jag tror att jag kan göra det. Till att börja med ett klarläggande. Vilken är nu egentligen Europeiska folkpartiets grupps ståndpunkt? Här har det ju säkert funnits skillnader, det märktes också i debatten. Vi har kämpat ordentligt, men jag kan meddela er, att Europeiska folkpartiets grupp är för betänkandena av Lange och Hautala.
På några punkter har vi inte kunnat ta med alla detaljer. Men vi är framför allt för den bindande kraften hos värdena för år 2005 som finns i de båda betänkandena, och jag tror att detta är den avgörande punkten. Jag är glad över att vi har uppnått detta resultat och att vi därför även i morgon i plenum kommer att besluta om det på så vis med 314 röster.
Ett påpekande också om konkurrensen. Det är enligt min åsikt riktigt att debattera om den tyska industrins konkurrenskraft och även om konkurrenskraften i andra medlemsländer, det är riktigt att dessa industrier också kan lägga fram dessa problem och att vi ser det som en helhet i relation till Europa. Men det finns här en avgörande skillnad jämfört med det som vi annars diskuterar. Vi belastar ofta vår industri med ålägganden som andra på världsmarknaden inte behöver uppfylla, och som därigenom utgör ett hinder för konkurrensen. I detta fall är det helt annorlunda, ty om ett företag, ett raffinaderi utanför EU vill sälja bensin inom EU, måste det uppfylla våra villkor. Därför handlar det här inte om en snedvridning av konkurrensen, som driver våra produktionskostnader i höjden, utan om en meningsfull åtgärd till skydd för miljön och till förbättring av innovationskraften.
Slutligen ett påpekande gentemot kommissionen. Jag beklagar att Bangemann inte är här. Jag skulle gärna ha velat rikta mig till honom personligen, men ni kan ju informera honom, fru kommissionär Bjerregaard. Vi har en ny hälsovårdspolitik i Europeiska unionen. Detta parlament har åstadkommit att vi har en ny hälsovårdspolitik. Till och med Bangemann har ändrat åsikt. Vad beträffar barnmaten kommer han med bra förslag, vad beträffar märkningen av majs och soja kommer han med bra förslag. Säg till honom, att om han här också slår in på parlamentets linje, då blir vi begeistrade. Kanske kommer han då fram till den nödvändiga insikten, så att vi sedan verkligen kan uppnå ett bra resultat i förlikningskommittén.

Bjerregaard
Herr ordförande! För ögonblicket vill jag bara tacka för debatten. Jag tycker att det har varit spännande att lyssna till de många inlägg om de problem som uppstår i dessa betänkanden. Det har också stått tydligt för kommissionen att det har funnits en stor uppbackning för betänkandena av både Lange och Hautala. Nu kan vi inte göra något annat än att invänta omröstningen i morgon och förbereda oss på att sätta i gång med förlikningsförfarandet. Jag vill bara uttrycka en önskan om att vi kommer i gång med det snabbt. Jag tycker att förslagen förtjänar att vi kommer överens så att de kan så att de kan föras ut i livet. Som jag uppfattat debatten i dag så är vi alla eniga om målen, och då borde det också vara möjligt att nå fram till ett resultat inom en rimlig tid. Tack för debatten.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Europeiska miljöbyrån och Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0030/98) av K. Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 1210/90 av den 7 maj 1990 om inrättande av Europeiska miljöbyrån och Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning (KOM(97)0282 - C4-0363/97-97/0168(SYN)).

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Förordningen om miljöbyrån vilken vi, hoppas jag, skall lägga sista handen vid här i kväll trädde i kraft oktober 1993. Jag kommer inte att gå in på den bakomliggande historien. Det var en ganska omdebatterad fråga vid det tillfället. Detta gav två år senare upphov till en förnyad granskning av förordningen. Den förnyade granskningen sköts emellertid sedan ytterligare två år på framtiden för att ge byrån tid att utveckla en väl fungerande verksamhet. Om det hade hänt tidigare skulle den inte ha varit i drift.
Kommissionens förslag var, när det kom, tämligen okontroversiellt och syftet med ändringsförslagen är att stärka existerande bestämmelser och därmed låta byrån befästa vad man hittills åstadkommit. Jag tror emellertid att det finns många människor som fortfarande inte känner till vilka uppgifter byrån har. Det var ganska tydligt när vi diskuterade byrån i utskottet. Jag skulle, därför, i kväll, vilja skissa upp målen och sedan beskriva hur mina ändringsförslag kommer att främja dem.
Den huvudsakliga anledningen till inrättande av miljöbyrån var, till en början, att underlätta insamlandet av jämförelsebara miljödata, tvärsöver hela gemenskapen. Före inrättandet av miljöbyrån hade vi ingen möjlighet att jämföra miljön i olika länder, trots att jämförelsebara data är en förutsättning för en effektiv miljöpolitik. Något förenklat samlade alla medlemsländer in miljödata, men man kunde inte jämföra Spanien med Portugal; man kunde inte jämföra Portugal med Grekland; inte heller Grekland med Tyskland; inte heller Tyskland med Förenade kungariket. Så vi kunde inte få en övergripande syn på miljöns tillstånd i gemenskapen. Det var, till en början, anledningen till inrättandet av miljöbyrån. Långtidsmålen för kommissionen är att använda den information som byrån samlar in till stöd för arbetet med att övervaka miljön i Europeiska unionen och även till att utöva sin miljöpolitik mer effektivt.
Kommissionen utvärderar vad miljöbyrån åstadkommit fram till i dag. I grunden är deras utvärdering ganska positiv. Den föreslår några nya verksamhetsområden för byrån och förordar, i stort sett, ett ytterligare utökat samarbete mellan miljöbyrån och tredje land, främst i Central- och Östeuropa. Vi välkomnar varmt detta, med tanke på den annalkande utvidgningen.
Det finns emellertid en del luckor i utvärderingen. Jag har försökt att fylla igen dessa med mina ändringsförslag. Till exempel bortser kommissionens förslag från parlamentets viktiga roll. Det sägs inte särskilt mycket om det. Det tenderar att överbetona kommissionens och rådets roll. Jag kan förstå att detta kan hända, men jag tycker att vi bör korrigera detta.
Jag anser också att byrån och kommissionen bör iordningställa ett ramverk som syftar till att underlätta en högre grad av samarbete mellan dem och undvika dubbelarbete. Kommissionen bör inte utföra arbete som utförs av byrån, och byrån bör inte utföra arbete som utförs av kommissionen. Vi har försökt att klargöra detta. Eftersom byrån spelar en nyckelroll som informationssamlare i gemenskapen, i syfte att underlätta tillämpning och stärkande av lagar för kommissionen, borde den uppmuntras till en högre grad av samarbete med instanser som IMPEL beroende på att stärkande och tillämpning av lagstiftning är nyckelfrågor för utvecklingen av gemenskapens miljöpolitik. Det är tydligt att byrån i syfte att tillhandahålla information åt allmänheten måste publicera sina skrifter på flera språk, när det är möjligt. Det är en av anledningarna till att jag helt och fullt stöder, till exempel, Díez de Rivera Icazas ändringsförslag.
Jag tror att bestämmelsen om en databank med ett dataregister ger byrån bättre möjlighet till informationsspridning bland allmänheten. Det är också viktigt för gemenskapens miljöpolitik.
Slutligen, om vi kommer att kräva, och det kommer vi, att byrån skall producera ett flerårigt handlingsprogram, måste det kravet åtföljas av en flerårig budget. Att göra det ena utan det andra, tycker jag, och utskottet håller med, är fullständigt inkonsekvent. Den sista punkten är mycket viktig beroende på att byråns nyckelfråga, enligt utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, under de kommande åren kommer att vara budgetutmaningen.
Kolleger! Det skulle vara bra om vi noterande att bara för att inte byrån utökat sin verksamhet behöver inte det betyda att den bör få sin budget frusen. Vi måste befästa byråns arbete. Det är, trots allt, en byrå som bidrar betydligt till Europeiska unionens miljöpolitik och som kunde bidra ännu mer i framtiden. Därför behöver den en viss grad av självständighet. Den behöver parlamentets stöd.
Byrån behöver befästa sitt arbete och sedan tillåtas expandera om och när det är nödvändigt. Men det kan den bara göra om den tilldelas en riktig budget. Uppriktigt sagt, en del av förhållningssätten i några av ändringsförslagen som vi fått från ett viktigt utskott i parlamentet antydde att det inte fanns någon som insåg detta helt och fullt. Detta är en funktionell byrå. Det är ingen idébank. Det är en funktionell del av gemenskapen och den måste behandlas som en sådan.

Tappin
Herr ordförande! Detta förslag utgör en del av en femårsgranskning av Europeiska miljöbyrån som finns i Köpenhamn. Syftet med kommissionens granskning är att besluta om byråns status och uppgifter behöver uppdateras. Uppenbarligen är dess natur och dess arbetsuppgifter mer en fråga för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd än för budgetkontrollutskottet.
Mot bakgrund av de ekonomiska restriktioner som gäller över hela Europeiska unionen, är budgetfrågan avgörande för byråns framtid. Innan jag fortsätter skulle jag vilja gratulera ledningen och personalen på miljöbyrån för det sätt de har lyckats uppfylla de mål som sattes upp i den ursprungliga förordningen, och uttrycka min uppskattning för det sätt på vilket byrån stött parlamentets arbete mot större insyn och ansvar samt harmonisering av bestämmelser.
I Collins förslag till betänkande har man tagit över tre ändringsförslag som lagts fram av budgetkontrollutskottet, de som gäller artikel 1.6. Det steg som föreslås av detta ändringsförslag kommer att ge parlamentet, som makthavare i politiska frågor och budgetfrågor, rätt att för första gången utvärdera kostnadseffektiviteten inom Europeiska unionen. De uppgifter som decentraliseras och utförs av andra instanser och de aktiviteter som sköts centralt av kommissionen behöver bli klart definierade i syfte att säkra kompletterande och undvika dubbelarbete.
Å andra sidan har parlamentet i förfarandet för 1998 gett klara och tydliga principer för alla byråer. Eftersom budget- och verksamhetsplanen publiceras i budgeten och därför hör till budgetärendena, måste alla ändringar av dem meddelas budgetmyndigheten. Budgetutskottet har handlat i enlighet med parlamentets beslut och lagt fram ändringsförslag 1 i detta avseende. Detta ändringsförslag gav miljöbyrån möjlighet att få medel till alternativa budgetar och kunde ha hjälpt byrån till extra medel genom uppdragstjänster vilket dess grundläggande förordning medger, så länge som man har full insyn.
Om miljöutskottet hade stött detta ändringsförslag hade det givit laglig täckning till denna budgetsyn. Vi beklagar att man inte tagit upp detta. Budgetutskottet är också oroad över den årligen återkommande budgetprocessen i miljöutskottets ändringsförslag 8. Utan åtskillnad, mellan förbindelselänken mellan arbetsprogram och den godkända budgeten, finns nu en horisontell verksamhetssyn som antagits av parlamentet och som gäller alla byråer och som ger en del en dem en känsla av flexibilitet i valet av prioriteringar. Därför har budgetutskottet infört denna princip i lagförslaget.

Holm
Herr ordförande! Det råder väl ingen tvekan om att vi anser att miljöbyrån i Köpenhamn har haft en bra start på sin verksamhet. Vi hoppas nu att vi med dessa synpunkter kan göra miljöbyrån ännu bättre.
Utgångspunkten för forskningsutskottet har delvis varit att inte kräva för många förändringar, eftersom miljöbyrån precis har satt i gång med sina nya uppgifter. Några smärre förändringar har vi dock föreslagit.
Byråns uppgift är ju att förse oss med uppgifter om miljöpolitiken så att vi kan föra en bra miljöpolitik. Vi tycker från forskningsutskottets sida att man bör ha en enhet inom miljöbyrån för att kvalitetskontrollera data och bedömningen av den osäkerhet som finns i det material som samlas in från de olika länderna. Huvuduppgiften för denna enhet skulle vara att kontinuerligt övervaka kvaliteten på de data som tillhandahålls och uttryckligen ansvara för identifiering och beskrivning av den osäkerhet som faktiskt finns i många av de data som samlas in. Dessutom borde enheten också ha befogenhet att ifrågasätta de nationella data som samlas in, när tveksamhet råder om deras kvalitet, samt också ges tillräckliga resurser för att, om så är lämpligt, söka efter och få fram alternativ information. Det är endast med relevant information som vi kan fatta de riktiga och nödvändiga besluten inom miljösektorn.
Inom miljöbyrån har man också byggt upp en stor kompetens inom miljöområdet. Det vore därför ett stort misstag om inte denna miljökompetens utnyttjades. Forskningsutskottet föreslår följaktligen att miljöbyrån inte bara skall arbeta på uppdrag när det gäller t.ex. rådgivning och sakkunnigutlåtanden, utan att miljöbyrån också på egen hand skall kunna initiera olika projekt.
Vidare gäller det naturligtvis att vi skall kunna sprida den information som miljöbyrån samlar in, så att alla skall kunna utnyttja den, inte minst allmänheten och icke-statliga organisationer, forskningsvärlden, studentvärlden m.fl. allt för att göra materialet och därmed EU: s miljöpolitik så bra som möjligt i framtiden.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! För de parlamentariker bland oss som kämpar för skapandet och fastställandet av den Europeiska miljöbyråns säte, finns ingenting så tillfredsställande som Collins betänkande om utvärderingen och reviderandet av nämnda byrås befogenheter. På dessa år har byrån, trots dess korta existens, gott och väl uppfyllt de mål som sattes upp av den dåvarande ordföranden Jacques Delors, något som Collins själv uttrycker då han på ett strikt och kompetent sätt tagit fram objektiv och jämförbar information om den europeiska miljösituationen så att såväl parlamentet, som kommissionen som medlemsstaterna kan agera utifrån detta.
Jag skulle dock vilja uppehålla mig vid en endaste aspekt av de nya befogenheterna när det gäller stärkandet av dess informativa funktion. Byrån borde, när det är möjligt, försöka sprida sina publikationer på alla unionens språk, som Collins redan påpekat. Om detta inte sker kommer byråns värdefulla spridningsarbete gå om intet och sluta uppfylla sitt främsta mål.
Jag vet, herr ordförande, att detta innebär en extra kostnad. Men än större är kostnaden för en försämrad miljö och ett av den Europeiska byråns mål är, som jag nyss sade, just förebyggandet av detta. I denna riktning har en förbättring föreslagits och jag hoppas att kommissionen och rådet kan åta sig den.

Schleicher
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Miljöbyrån förlorade naturligtvis mycket tid i starten, eftersom det dröjde tre år innan man hade bestämt dess säte. Den tiden saknar vi naturligtvis i efterskott. Men man måste säga att med hänsyn till alla problem som var knutna till detta, har byrån åstadkommit mycket bra sakligt arbete. Det vill jag särskilt ge mitt erkännande åt.
Men det är också realistiskt att de nu planerade ändringarna av den förordning, som rör upprättandet av den europeiska miljöbyrån, i allt väsentligt tar hänsyn till de faktiska nödvändigheter som nu finns, och att man bara i blygsam omfattning ändrar uppgifterna för den. En utvidgning av byråns uppgifter har planerats så tillvida som byrån skall stödja kommissionen vad gäller miljökonsekvensbeskrivningar och inrapportering, förmedla information om miljöforskning och bygga upp ett miljöarkiv.
Vi stöder särskilt förslaget att byrån skall assistera kommissionen när det gäller inrapporteringen. Men avsikten med att integrera byrån i inrapporteringen måste vara att man undviker fördubblingar när medlemsstaterna begär data och rapporter från kommissionen å ena sidan och byrån å andra sidan, och samtidigt säkerställer att kommission och byrå agerar på basis av samma datafiler.
Särskilt eftertryck bör vi vid kontrollen av arbetet inom miljöbyrån lägga vid att man uppnår en harmonisering mellan de nationella miljöinformationssystemen och det europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning, att det sker en nära avstämning mellan byrån och medlemsstaterna om föremål, metoder eller dataregistrering och att man slutligen inte upprättar några datakyrkogårdar genom att skapa och spara icke efterfrågade och icke användbara data.
Formellt måste jag naturligtvis återigen kritisera att kommissionen inte har lagt fram något konsoliderat förslag för oss och på så vis avsevärt har försvårat samrådet under Collins ledning.

White
Herr ordförande! Jag gratulerar vår föredragande till en välbetänkt och sansad analys av byråns verksamhet. Analysen är mycket bra och jag gratulerar även kommissionen till detta. Jag känner mig dock tvingad att säga, att inte förrän vi får några helikoptrar till miljöbyrån och sprider bilden av människor från Köpenhamn som kommer och ställer saker tillrätta, med dessa helikoptrar som landar på platser med allvarlig miljöförstöring, kommer inte någon att ta detta på allvar. Men om vi fick se en helikopter skulle de det, det är inte menat enbart som ett skämt, även om jag har debatterat detta med mina kolleger i miljöutskottet, är jag medveten om att våra ambitioner för byrån inte alls överensstämmer med de ursprungliga målen.
Som Schleicher sade, är den bara en förvaringsplats för information, och det räcker inte. Vad vi bör sträva efter - och det skulle betyda en ändring av byråns status och uppbyggnad - är en byrå som kan utföra internationella inspektioner. Det innebär att lägga stor vikt vid frågan om stärkande av lagar, vilken sorgligt nog för tillfället är förbisedd fråga. Vi har ingen mekanism genom vilken miljölagar och miljöpolitiken kan stärkas genom hela unionen delvis beroende på att detta fortfarande görs nationellt.
Ingen kommer att respektera nationella byråer; de skulle däremot respektera, enligt min uppfattning, en byrå som var internationell i sin sammansättning och var ett inspektorat av inspektörer. Det ligger långt fram i tiden och kanske vi inte skall göra den typen av analyser av byrån än så länge, men om inte någon ibland säger att detta borde vara vårt mål för byrån, var det förmodligen inte värt besväret för Köpenhamn att kämpa så hårt, vilket är förståeligt, för att få institutionen placerad där.

Trakatellis
Herr ordförande! Fru kommissionär! Beslutet om inrättandet av en vetenskapligt oberoende europeisk miljöbyrå 1990, för insamling, utarbetande och analys av miljöinformation på europeisk nivå utgör en viktig utveckling i en strävan att utforma en trovärdig och sammanhållande miljöpolitik i Europeiska unionen.
Fyra år efter starten av denna byrå, kallas vi att i enlighet med erfarenheter och utvärderingar som gjorts godkänna ändringarna i förordningen för dess inrättande, vilka skall förbättra dess arbete. Det huvudsakliga målet för ändringarna måste vara breddningen och förstärkningen av insamlingen och utformningen av trovärdiga fakta och särskilt att tillhandahålla information både till de institutionella organen och till medlemsstaterna för att skapa åtgärder och politiska riktlinjer. Vi är alltså för en förstärkning av informationen, kontakten mellan byråns arbete och de institutionella gemenskapsorganen och särskilt en förstärkning av förbindelserna mellan byrån och Europaparlamentet. Parlamentets bidrag till utarbetandet av politiska riktlinjer samt dess deltagande i utformningen av lagstiftningen är avgörande och ökar hela tiden i den slutliga utformningen av Europeiska unionens miljöpolitik. Detta faktum får inte förbises av kommissionen. Dessutom måste vi betona att en bredare spridning av informationen via nätverk och telematik till alla beslutsfattande centra, men även till den breda allmänheten, kommer också att bidra positivt till utvärderingen av lösningarna och till en ökad medvetenhet beträffande utvärderingen och användningen av miljövänlig teknik.
Det är känt att den korrekta tillämpningen av gemenskapsrätten i dag utgör akilleshälen i miljöskyddspolitiken i Europeiska unionen. Byrån kan spela en viktig roll i insamlingen av information samt i övervakningen av efterlevnaden av gemenskapsrätten efter förstärkning och breddning av användningen av IMPEL-nätverket. Beträffande införlivandet av kommissionens stöd till förfarandet för utbyte av information och utveckling av kriterier för utvärdering av miljökonsekvenser i byråns åligganden, ansluter vi oss till detta, eftersom de viktiga problemen har uppstått i alla medlemsstater utifrån en inkorrekt tillämpning av detta direktiv. Ändringarna som föreslås tror jag är oumbärliga för ett fortsatt värdefullt arbete inom organisationen på europeisk nivå och till och med för de utmaningar som Europeiska unionen kommer att stå inför med anledning av den kommande utvidgningen.

Bjerregaard
Herr ordförande! Till att börja med vill jag tacka Europaparlamentet för att de har satt denna ändring av förordningen om Europeiska miljöbyrån på föredragningslistan. Jag tycker att det är viktigt att vi kan få detta förslag godkänt så fort som möjligt, så att byrån kan fungera med sitt reviderade arbetsunderlag. Jag vill också rikta ett stort tack till ordföranden, Ken Collins, för det arbete som har lagts ned på betänkandet.
Byrån fick en bra start och arbetet har gått framåt, som man också har understrukit här i debatten. Det är glädjande, och jag vet att parlamentet har tillmätt byrån stor betydelse. Vi har också haft stor glädje i den offentliga debatten av de rapporter som byrån har offentliggjort, så nu gäller det att komma vidare. Låt mig därför börja med att peka på en viktig utvecklingsmöjlighet. Det är viktigt att byrån kommer att spela en stor roll i utvidgningen mot Öst- och Centraleuropa. Vi måste se till att det land som så önskar också kan delta i byråns arbete, precis som föredragande Collins också underströk.
Jag tycker att föredragandens ändringsförslag är mycket positiva, och jag är glad åt de konstruktiva kommentarerna till kommissionens förslag. Ändringsförslag 1 behandlar byråns stöd för utarbetande och genomförande av miljöpolitiken. Kommissionen accepterar både förslaget att återgå till den ursprungliga ordalydelsen och hänvisningen till andra EU-institutioner. Hänvisningen till arbetsprogrammet är det inte heller några problem med. Vi är också eniga om att det skall vara ett nära samarbete, vilket vi också strävar efter.
Ändringsförslag 2 föreslår att informationsförteckningen skall omfatta ett dataregister. Kommissionen kan ansluta sig till detta, men jag har fått veta att det kan finnas juridiska förhinder för den efterföljande texten om rapportering om gemenskapens och den nationella miljölagstiftningen, så det måste vi se närmare på. Ändringsförslaget hänvisar likaledes till miljöövervakning, och då är vi ju i själva verket tillbaka i en gammal diskussion. Byråns huvudsakliga uppgift är att skaffa gemenskapens institutioner och medlemsstaterna upplysningar om vad som händer med vår miljö. Detta är möjligt genom ett nära samarbete med medlemsländerna. Om vi börjar blanda den informerande funktionen med en övervakande och befäster detta i förordningen, riskerar vi att underminera samarbetet och därmed byråns effektivitet. Vi riskerar helt enkelt att inte få de upplysningar som vi behöver. Därmed borde det framgå att jag inte delar den uppfattning som Ian White uttryckte i sitt inlägg. Jag tycker inte att vi skall blanda in miljöövervakning i byråns uppgifter, eftersom det är underförstått att de slutsatser som byrån kommer fram till om miljösituationen kommer att hjälpa oss att bättre förstå om vår lagstiftning och våra åtgärder är effektiva. Och som parlamentet vet, så har jag inte legat på latsidan när det gäller miljöövervakning.
Ändringsförslag 3 och 6 är nyttiga förslag som kommissionen accepterar. Med anledning av ändringsförslag 4 kan vi acceptera formuleringen att miljöbyrån skall garantera en bred förmedling av miljöupplysningar, om vi tillfogar en anmärkning om att detta gäller speciellt upplysningar om miljösituationen. Detta kommer att hjälpa till att fokusera uppgiften på miljöbyråns kompetens och kunskaper utan att förhindra dess arbete på andra områden. Vi accepterar kravet om förmedling på så långt det är möjligt alla officiella språk, som både Collins och Díez de Rivera var inne på. Hänvisningen till en ny artikel 2.14 tycker vi emellertid verkar överflödig.
Beträffande ändringsförslag 5 fick vi veta från rättstjänsten att parlamentets uttalande inte borde föreslå ändringar av artiklar som inte redan har ändrats i kommissionens förslag. Med detta sagt kan vi ändå gå in på punkten om IMPEL, som också Collins nämnde i sitt tal i dag, och jag kan informera er om att samarbetet redan föregår, vilket bekräftades på det senaste IMPEL-plenarmötet. Jag kan också tala om att rådets miljöarbetsgrupp överväger hur denna speciella hänvisning kan föras in i förordningen.
Ändringsförslag 7 och 8 är fullt begripliga, men vi tycker inte att de är nödvändiga. Och så slutligen ändringsförslag 9. Vi kan ansluta oss till kommentaren om att nästa översyn av byråns uppgifter företas i samband med utvecklingen av EU: s allmänna miljöpolitik. Byrån kan vara en stor hjälp för oss alla genom att den befäster sig som en oberoende och objektiv leverantör av pålitliga upplysningar. Det kan handla om utsläpp av växthusgaser, kolfyndigheter osv. Jag avvisar alltså inte begreppet utvärdering av lönsamhet, och därför innehållet kommissionens förslag ett krav på utvärdering av resultat och effektivitet under 1999. Lönsamhet skall emellertid undersökas i samband med byråns egna målsättningar och roll och resultat, och inte i ett bredare perspektiv som kommissionens målsättningar.
Till slut vill jag nämna att vi också kan acceptera kommentaren i ändringsförslag 9, om att även parlamentet skall ta emot rapporter om resultat och effektivitet före den 15 september 1999. Avslutningsvis vill jag ännu en gång tacka för den debatt som vi har haft i dag, och tacka föredraganden, Collins, för det stora arbetet med förslaget. Det har ännu en gång satt fokus på byråns arbete, och det på ett bra sätt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Livsmedelsingredienser behandlade med joniserande strålning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0042/98) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv
I.om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om livsmedel och livsmedelsingredienser som behandlats med joniserande strålning(C4-0562/97-00/0169(COD)), II.om upprättande av en gemenskapsförteckning över livsmedel och livsmedelsingredienser som behandlas med joniserande strålning(C4-0561/97-00/0169B(COD))(föredragande: Bloch von Blottnitz).
Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! För åtta och ett halvt år sedan diskuterade parlamentet genomförandedirektivet " Bestrålning av livsmedel" . Vi kom då på goda grunder fram till beslutet att bara tillåta bestrålning av kryddor. Rådet har återigen behövt åtta och ett halvt år för en gemensam ståndpunkt. Detta har visserligen resulterat i genomförandedirektivet för kryddor, och också i ett ramdirektiv till detta. Nu befinner vi oss i den absurda situationen, att vi har ett ramdirektiv i andra behandlingen, utan att ha haft en första behandling av det, vilket återigen betyder att vi enligt ordförandens beslut inte får lämna in några nya ändringsförslag, eftersom vi inte lämnat in några under första behandlingen. Nu börjar det likna Kafka. Vi lämnade då inte in några ändringsförslag som gällde kontrollförfarandet och det standardiserade analysförfarandet. Men det kunde vi heller inte göra, eftersom vi för det första inte hade detta ramdirektiv, där det skulle ha kunnat stå. Men ännu värre är att på den tiden fanns det inte ens! Hur skulle parlamentet ha kunnat kräva något som då inte fanns? Detta inledningsvis.
Det är naturligtvis oomtvistat att vi behöver gemensamma bestämmelser, ty i många medlemsländer tillåts bestrålning, i andra är den förbjuden. Vi har inga bestämmelser, alltså har vi ingen märkningsplikt, vilket betyder att konsumenten över huvud taget inte vet om produkten är bestrålad eller inte. Men han måste ha ett val, ha en möjlighet att välja, eftersom det är helt entydigt att vitaminer förstörs genom bestrålningen. Han tror att han köper färsk frukt, men det är inte alls någon färsk frukt, utan det har samma näringsvärde som frusen eller konserverad frukt.
Det är också oomtvistat att till exempel näringsvärdet går förlorat. Det är oomtvistat att det uppstår toxikologiska förändringar, vars effekt vi egentligen inte alls vet någonting om. Nu kan man naturligtvis fråga sig, varför vi över huvud taget behöver någon bestrålning? Här anför man hungersnöden i denna värld. Det är ju riktigt. I varje fall måste jag nu fastslå att vi för det första tar bort ett ton frukt och grönsaker från marknaden för att avlasta den, men å andra sidan skall vi bestråla grönsakerna och frukten, för att göra dem längre hållbara. Här är det någonting som inte stämmer!
För det andra kan det ju knappast minska på hungersnöden om vi vill bestråla grodlår, räkor, krabbor, musslor etc., ty det hjälper inte heller de hungrande i denna värld. Jag anser, och här kommer ni väl att ge mig rätt, att bestrålning av livsmedel för konserveringsändamål bara får tillåtas om det är ofarligt för hälsan och absolut nödvändigt för konsumenten, och om vi kan bevisa att man har genomfört en bestrålning, ty annars behöver vi över huvud taget ingen märkning. Om man inte kan bevisa det, så kommer inte heller någon att upplysa om att produkten har bestrålats, ty förmodligen skulle konsumenten ju då inte alls lika gärna köpa den.
Jag vill också hänvisa till att exempelvis utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har sett till att parlamentet åtminstone i samband med den positivlista som nu skall ställas upp generellt kommer att integreras enligt artikel 100a. Tidigare var den ständiga livsmedelskommittén. Men den sammanträder, som vi alla vet, odemokratiskt bakom lyckta dörrar. Där skulle vi ju över huvud taget aldrig ha fått veta någonting. Av alla dessa skäl, som jag nu har lagt fram för er, ber jag er enträget att anta ändringsförslaget från utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd. Det som vi naturligtvis ändå kommer att föra en särskild debatt om i morgon vid omröstningen är det som jag också inledningsvis sade, och det som för mig är absurt, nämligen att man avslår ändringsförslag som rör ett analys- och kontrollförfarande, eftersom man säger att det är den andra behandlingen; i första behandlingen fanns det inte heller några. Men i första behandlingen kunde man inte lämna in några, eftersom det för det första inte fanns, och för det andra eftersom denna teknologi inte existerade.
Så kommer jag då till den sista punkten, och det är den symbol som vi nu vill ha. Den symbol som nu planeras, är ett skämt! Jag har testat den på olika personer. Jag har ritat upp den och skrivit där bredvid: " Vad tror ni att det föreställer? Är det grönsaker från biologisk odling, är det barnvänliga leksaker, eller vad tror ni?" Det vill jag säga er att bestrålning av livsmedel, det har nu verkligen ingen människa kommit att tänka på! Detta verkar fördummande på folket i högsta utsträckning! Vad hjälper det om det står " med joniserande strålning" med små bokstäver bredvid. Vem vet väl vad det verkligen betyder? Vi vet det kanske, men vet den enskilde medborgaren det? Och måste han alltid använda förstoringsglas? Jag tror att denna symbol som nu har föreslagits - jag har ett ändringsförslag till den - kan vi egentligen inte acceptera på det viset, ty jag anser att det leder till ett fördummande av människorna!
Hur det nu än förhåller sig med den saken, så har denna sak gått snett. Det är absurt när man inte kan tillåta någonting, som dock är absolut nödvändigt. Vi måste dessutom fundera över hur vi skall komma åt detta om rådet behöver flera år för att komma fram till en gemensam ståndpunkt! Under tiden har jorden snurrat runt tio gånger på annat vis, nu har vi andra politiska förhållanden, och man har för länge sedan utvecklat andra teknologier, och vi blir då översköljda med andra-behandlingsprocedurer, som över huvud taget inte borde vara möjliga! Jag ber er att förändra vår arbetsordning så att vi verkligen kan komma fram till ett konsumentskydd, och inte med juridiska spetsfundigheter så att säga skjuter över konsumentskyddet på nästa generation.
(Applåder)

Whitehead
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Bloch von Blottnitz till hennes långvariga engagemang i denna fråga, vilken vida överstiger min tid här i parlamentet och som mycket väl kanske kan fortgå långt efter att jag har lämnat det.
Uppenbarligen förblindas Bloch von Blottnitz av den internationella symbolen, raduran. Det finns mycket som man skulle kunna förblindas av men jag trodde inte att denna oskyldiga symbol skulle vara en av dem. Det är en av de frågor som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd hade en annan syn på i sin egen debatt i jämförelse med den syn föredraganden lagt fram här i dag.
Åsikterna om när och hur bestrålning kan användas för konservering av livsmedel är fortfarande delade. Vad är det som har ändrats under dessa åtta år - som gör det omöjligt för oss att gå tillbaka till en förnyad första behandling - det är, naturligtvis, genomförandet av den gemensamma marknaden. Det finns nu en risk att många av de medlemsländer som är emot bestrålning, kommer att tvingas till att acceptera bestrålning av livsmedel oavsett om det gillar det eller inte. Tesco, i mitt land, har visat att en icke obetydlig andel livsmedel som inte uppgets vara bestrålade ändå har befunnits vara det. Därför tror jag att en av de viktigaste principerna i de förslag som kommit tillbaka till oss i denna mycket senkomna och allmänt hållna fråga är att konsumentens säkerhet alltid skall sättas i första rummet - och allra viktigast, information - högst upp på vår dagordning.
De principer som bör vägleda oss i dag har varit självklara ända sedan första behandlingen. Dessa principer är: bestråla endast om det är till fördel för folkhälsan och konsumenten; använd märkning på ett relevant sätt, inte hysteriskt; och begränsa de produkter som får lov att bestrålas och låt ytterligare tillägg underställas medbeslutandeförfarandet. Grodlår, vilka Bloch von Blottnitz nämnde, har nu avlägsnats från listan, vilket är helt riktigt. Vi är nu nere i tre produkter. Vi vill inte se ytterligare tillägg utan ett särskilt förfarande underställt medbeslutandeförfarandet ännu en gång innan de godkänns.
Detta är vad miljöutskottet med sina egna ändringar försökt att åstadkomma. Det samförstånd vi har byggt, och ytterligare förstärkt här i kväll, hoppas jag, genom överenskommelsen om en symbol (radura) för bestrålade livsmedel - jag ser förresten fram emot att höra vad PPE: s talesman har att säga om detta beroende på att de har motsatt sig märkning mycket hårt - är det bästa förhållningssättet, snarare än det hårdnackade förhållningssätt som föredraganden har lagt fram här i dag. Jag vet inte vilken rangordning ändringsförslagen kommer att ges beroende på att en del har strukits av miljöutskottet. Det är därför svårt att lägga fram en hypotes. Vi vet ännu inte vilka ändringar ni kommer att acceptera.
Vi kan inte stödja ändringsförslag 29, 31, 32 och 33 beroende på det vaga ordvalet - det föredraganden försöker att säga - omfattas av kommitténs ändringsförslag och av alternativa symboler och genom det försiktiga ordval vi har använt i vårt ändringsförslag 30.
Sammanfattningsvis, det vi önskar är ett förebyggande ramverk, inte ett totalförbud. Jag uppmanar mina kolleger att stödja miljöutskottets ändringsförslag.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag kan förstå föredraganden när hon uttalar sitt missnöje med att man tillbakavisat de ändringsförslag, som vi egentligen har lagt fram bara på grund av rådets nya rapport. Jag vill uppmana ordförandeskapet att överväga detta en gång till. Ty vi måste få med dessa. Det handlar om nya saker och då måste vi också rösta om det. Det är min uppfattning. Därför anser jag också att det är hög tid att vi äntligen kommer vidare med direktivet om behandling av livsmedel. Det fanns ju ansatser till det redan för flera år sedan. De föregående talarna har redan nämnt det. Åtta år tog det tills man hade beslutat om det i rådet. Säkerligen går de nationella bestämmelserna isär ända från totalförbud för behandling och fram till fri användning. Där har man naturligtvis problem med att finna någon enighet, men åtta år, det tycker jag dock är något för lång tid.
I centrum måste den stå som i slutänden använder livsmedlen, nämligen konsumenten. Konsumenten - detta är min åsikt - måste kunna se om det är fråga om en bestrålad produkt eller inte. Märkninggsplikten tar hänsyn till detta och är därigenom en väsentlig beståndsdel av detta direktiv. Där, herr Whitehead, bör vi klart och tydligt följa märkningsdirektivet, ty det säger oss hur det måste gå till. Fru föredragande, ni ser ju hur det går med nya tecken, med nya symboler. De hjälper inte. Låt oss hålla fast vid det som konsumenten är van vid, låt oss ha text på produkten. Vad mig anbelangar kan vi också bestämma om centimetrar eller andra detaljer. Men man är van vid att det står skrivet hur en produkt behandlats. Jag pläderar alltså för en procedur som motsvarar märkningsdirektivet. Det anser jag vara mycket bättre.
Ytterligare en fråga som är mycket viktig i detta sammanhang är möjligheten att bevisa bestrålningen. Hur skall man annars kunna belägga felaktiga uppgifter på märkningen? Om man tillåter bestrålning av livsmedel måste man med hänsyn till konsumenten kunna garantera att det går att kontrollera det. Detta garanteras i och med förslaget.
Dessutom måste vi naturligtvis hålla fast vid att hygieniska och hälsovårdsmässiga åtgärder, bra tillverkning och odlingsförfaranden, som på ett säkert sätt motsvarar den europeiska standarden, alltid måste prioriteras framför bestrålning av livsmedel. Försök att klara sig undan med den möjligen något billigare bestrålningen måste absolut förhindras.
Ansvaret för konsumenten och hans hälsa ligger i dag i våra händer. Låt oss fullgöra detta ansvar genom att engagera oss för märkningsplikten, för kontrollen av de bestrålade produkterna och därigenom för skyddet av den europeiske konsumenten.
Naturligtvis skall vi som parlament delta i de andra viktiga besluten. Ingenting kan framkalla mer förtroende hos konsumenten än den offentlighet som behandlingen i parlamentet ger. Där har vi säkert tillräckligt många saker att diskutera i den lista med de enskilda livsmedlen som skall ställas upp.

Cabrol
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Detta förslag om behandling av livsmedel med joniserande strålning lades först fram för första behandling 1989. Det gav upphov till så många problem, så mycket oro hos allmänheten, i parlamentet och rådet att rådet antog en gemensam ståndpunkt först den 27 oktober 1997, dvs. åtta år senare.
För att göra debatten tydligare föreslogs två helt skilda delar - dels ett ramdirektiv som gäller de allmänna villkoren för behandling av livsmedel med joniserande strålning, dels ett tillämpningsdirektiv med en förteckning över de livsmedel som får behandlas, en förteckning som för närvarande endast innehåller en kategori produkter: kryddor och aromämnen (alla är överens, ingen klagar, men den måste kompletteras i etapper fram till den 31 december 2000, efter samråd i den vetenskapliga livsmedelskomittén).
Vi kan glädjas åt att direktivet antagits och att målsättningen till att börja med är att respektera hälsan, men även att ge korrekt information till konsumenten. Alla studier som hittills genomförts har utan tvetydighet visat att behandling med joniserande strålning inte medför någon som helst risk för konsumentens säkerhet eller hälsa. Behandling av livsmedel med joniserande strålning, av de livsmedel som t.ex. kan vara smittade, måste t.o.m. betraktas som välgörande för konsumenten genom att det ökar säkerheten för hälsan och bättre än andra tekniker bibehåller produktens näringsvärde. Metoden får emellertid inte användas för att skyla över en bristande tillagning av ett livsmedel eller användas när det inte behövs.
Sammanfattningsvis ger direktivet full garanti för tydlig information och kontroll på de olika stadierna av behandling med joniserande strålning. Direktivet kan röstas igenom utan ändringsförslagen från föredraganden eftersom de inte tillför någon förbättring utan tvärtom riskerar att medföra en olycklig förvirring genom användning av en symbol som felaktigt är oroande och skulle kallas " radura" , trots att en otvetydig märkning redan planerats.

Olsson
Herr ordförande! Jag vill först gärna gratulera föredraganden till hennes arbete med detta betänkande.
I den gemensamma ståndpunkten godkänns bestrålning som en möjlig konserveringsmetod för livsmedel. Även om det nu bara finns en kategori, vilket tidigare har nämnts, nämligen kryddor och örter, så är ju ändå tanken att det skall kunna tillämpas på betydligt fler livsmedel. Jag tror att det är det som man måste ha med i bedömningen när man tar ställning i denna fråga.
Miljöutskottet har satt fingret på hälsoaspekterna. Jag tycker att det är viktigt och vill vädja till kammarens ledamöter att stödja ändringsförslagen från miljöutskottet. Då finns det en möjlighet att skärpa synpunkterna i den gemensamma ståndpunkten ytterligare något.
Vi vet att det i dagens EU är så att det i vissa länder är tillåtet att bestråla livsmedel, medan det i andra länder inte är tillåtet, t.ex. i Sverige och Tyskland. Personligen har jag den uppfattningen att radioaktiv bestrålning inte hör ihop med mat och livsmedel. Det borde därför inte få förekomma. I och för sig kanske det stämmer, som det har sagts här, att det inte innebär någon risk för mänsklig hälsa. Det finns också hårda krav på att det inte får lov att innebära någon risk. Det finns emellertid en annan aspekt, nämligen den falska färskhet som bestrålade livsmedel kan ge intryck av. Ett livsmedel kan alltså se ut som om det vore alldeles färskt, även om det i grund och botten är gammalt och tämligen dåligt. Detta är ett sätt att vilseleda konsumenten. Det hjälper inte i detta sammanhang att sätta aldrig så många märken på livsmedlet, eftersom utseendet vilseleder konsumenten direkt.
Jag kommer för egen del att stödja föredragandens ändringsförslag här i kammaren, även om min grupp inskränker sig till att i huvudsak stödja de förslag som har lagts fram av miljöutskottet. Jag ser det som två steg: först och främst att vi stöder miljöutskottet, samtidigt vore det dock inte dumt att trycka på ytterligare och stödja de förslag som har lagts fram från De Gröna till parlamentsdebatten.

Sjöstedt
Herr ordförande! Det faktum att flera medlemsländer redan har praktiserat ett förbud mot bestrålning av livsmedel i många år, och att det har fungerat utmärkt, visar att bestrålning i grunden är onödig som konserveringsmetod. Den har också uppenbara nackdelar med förluster i näringsvärden, när man förlänger livslängden på livsmedlen.
Det bästa vore om man i detta läge kunde ta ett beslut om ett förbud, med undantag för kryddor, mot bestrålning av livsmedel, men den möjligheten finns ju inte här. I valet mellan rådets ståndpunkt och miljöutskottets förslag är valet enkelt. Miljöutskottet skärper på en rad punkter det regelverk som finns på området, inte minst vad gäller märkning, synen på hygien och hälsoåtgärder som man inte får ersätta med bestrålning samt på analysmetoder. Därför kommer min grupp att rösta för, inte bara miljöutskottets ändringsförslag, utan även merparten av de ändringsförslag som har lagts fram av V-gruppen.

Lannoye
Herr ordförande! I oktober 1989 var jag bland dem som röstade för min kollega Bloch von Blottnitz betänkande, hon var för övrigt inte längre där utan hade ersatts av Quistoudt-Rowohl, men det var hon som hade utarbetat betänkandet. Det röstades igenom med mycket stor majoritet och föreslog ett principförbud mot bestrålning av livsmedel, med undantag för kryddor och örter. Men rådets ståndpunkt, som för övrigt är dubbel och når oss med åtta års försening, använder motsatt logik. Nu införs metoden som konserveringsmetod, med möjlighet att bestråla kryddor och örter till att börja med.
Med tanke på den enorma tidsrymd som förflutit anser jag att det skulle ha varit logiskt att acceptera samtliga ändringsförslag i riktning mot att återupprätta ståndpunkten från den första behandlingen. Jag konstaterar att vissa ändringsförslag inte kommer att tas upp till omröstning, om inte ordförandeskapet ändrar uppfattning till i morgon, bl.a. ändringsförslag 27, men också två ändringsförslag som röstades igenom i miljöutskottet, ändringsförslag 10 och 13. Här finns ändå ett problem. Ordföranden i miljöutskottet avslog vissa ändringsförslag och accepterade andra och parlamentets ordförandeskap har en annan ståndpunkt. Ni måste hålla med om att det blir lite rörigt. Under dessa villkor borde förnuftet säga att alla ändringsförslag skulle accepteras och tas upp för omröstning med vetskap om att vissa inte skulle röstas igenom.
Jag skulle ändå vilja uttala mig för två typer av ändringsförslag: de som förespråkar en symbol. Jag undertecknade för övrigt tillsammans med min kollega von Blottnitz ett ändringsförslag som kräver att det skall finnas en mycket tydlig symbol. Den märkning som planeras är otillräcklig, det vet vi alla, och gör det inte möjligt att seriöst informera konsumenten. För det andra tror jag att vi systematiskt måste förfoga över en analysmetod. Hur skall vi kunna acceptera att man på marknaden släpper ut bestrålade produkter som det inte finns några standardiserade och effektiva analysmetoder för? Det är oacceptabelt. Man kan inte ha en förordning där det inte finns någon metod för att kontrollera om förordningen efterlevs eller ej. Det är ologiskt. Jag föreslår därför att vi röstar för dessa ändringsförslag så att det blir logiskt, bl.a. ändringsförslag 27.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! De gemensamma konsumentreglerna inom EU är i princip bra, eftersom flödet av varor är stort. När varor förflyttas över gränserna riskerar man i praktiken att man är tvungen att acceptera bestrålade varor, såvida inte området regleras. Bestrålade livsmedel får inte bli lösningen på problemen med lång transport och dålig lagring. Ett bestrålat äpple kan se färskt ut, när det i själva verket är gammalt. Otjänliga livsmedel kan fortsätta säljas i affärerna om man tillåter strålning. Rådet föreslår att bara ett fåtal varor får bestrålas: endast kryddor. Det är jag nöjd med. Men saken är den, att en gradvis ökning av en positivlista kan ändra denna situation. Kraven är stränga, det medges, men det är viktigt att allt sker öppet med full offentlig insyn, parlamentets medverkan och med iakttagande av viktiga hälso- och konsumentprinciper.
En viktig princip i EU: s konsumentlagstiftning är att konsumenterna inte får vilseledas. Det skulle de bli i hög grad, om vi skulle tillåta bestrålning, eftersom livsmedlet verkar vara något annat än det är. Behovet av strålning som konservering är det också svårt att få grepp om. Europa har massor av mat. Tillåtna bestrålade matvaror skall i alla fall märkas. Konsumenterna skall kunna välja, också i de fall där hälsotesten har passerats. Jag stödjer studier av hälsoriskerna med bestrålning. Bestrålningen oskadliggör inte alla gifter i matvaror. Tvärtom får några av dem ännu mer plats. Det är också viktigt att ta ställning till med vilka metoder man får bestråla. Detta är en aspekt som råder förbiser, men som miljöutskottet i Europaparlamentet tar med i beräkningen.

Gahrton
Herr ordförande! Jag kan instämma helt och hållet med min partikollega Bloch von Blottnitz. Bestrålning av livsmedel är riskabelt och onödigt, i varje fall för alla livsmedel utom möjligen vissa kryddor.
Detta är också den officiella uppfattningen som den svenska regeringen har. Enligt gällande svenska bestämmelser är det förbjudet med bestrålning utom just för vissa kryddor. Det gör att detta är en väldigt speciell sak för Sverige. Ett av de viktigaste löftena som gavs före Sveriges medlemskap i EU var nämligen att inga bestämmelser till skydd för miljö och hälsa skulle behöva försämras. Jag betonar: inga sådana bestämmelser skulle behöva försämras.
Om parlamentet nu inte skulle följa Bloch von Blottnitz ändringsförslag, skulle Sverige tvingas till försämringar. Det skulle ytterligare skärpa den kris som faktiskt råder mellan Sverige och EU på grund av många orsaker. Detta skulle i så fall bli den allvarligaste försämringen i de svenska hälsoreglerna, så jag hoppas verkligen att parlamentet ställer upp på Bloch von Blottnitz ändringsförslag.

Graenitz
Herr ordförande! Jag måste här i en andra behandling debattera och rösta om ett förslag, där den första behandlingen ägde rum vid en tidpunkt när mitt land ännu inte var medlem av Europeiska unionen, och varken jag eller någon annan från mitt land därför hade någon möjlighet att i den behandlingen få med idéer och ändringar, som nu möjligen än en gång skulle kunna lämnas in som ändringsförslag. Jag tror att det är nödvändigt, även med hänsyn till att det finns många förändringar och utvidgningar inom vår Europeiska gemenskap, att på nytt tänka över de regler, enligt vilka den första och andra behandlingen och samrådet skall ske, så att man kan vara rättvis mot alla medlemsstater.
När det gäller själva saken vill jag säga att man bör undvika bestrålning av livsmedel, eftersom jag är rädd för att man därigenom förespeglar en färskhet och ersätter andra nödvändiga hygieniska åtgärder och vilseleder konsumenterna. Trots detta tror jag att det är nödvändigt att vi genomför denna andra behandling och röstar om detta direktiv även här i plenum med tanke på det som har beslutats i utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd, ty det är nödvändigt med information, märkning och framför allt med kontrollåtgärder, teståtgärder för bestrålade produkter och de måste också med tanke på konsumenten föreskrivas för hela den inre marknaden, eftersom det är det enda som garanterar att konsumenten kan välja fritt.
Det är enligt min åsikt särskilt viktigt att vi också offentligt kan ta del av ständiga livsmedelskommitténs beslut, att vi kan vara med och bestämma, att det inte bara handlar om att möjligen vara med och besluta vilka ytterligare livsmedel som skall tas upp på listan tillsammans med de kryddväxter och kryddor som redan finns där, utan också om att vi informeras om varaktigheten och styrkan hos bestrålningen av de enskilda livsmedlen, eftersom detta också är viktigt. Endast öppenhet och märkning kan försäkra konsumenten om att Europaparlamentet och Europeiska unionen är intresserade av ett förebyggande hälsoskydd, och arbetar för detta.

Bjerregaard
Herr ordförande! Kommissionens förslag från 1989 gick ut på att upprätta ett system med en noggrann kontroll av bestrålade livsmedel, ända från producentens användning av processen till försäljningen av varan, till den slutliga konsumenten. För att underlätta antagandet av lagstiftningen i denna fråga har rådet delat upp förslaget i två, nämligen ett ramdirektiv och ett genomförandedirektiv med en lista över de livsmedel som får behandlas med strålning. De åtta livsmedelskategorier i kommissionens ändrade förslag är i den gemensamma ståndpunkten reducerade till en, nämligen torkade och aromatiska kryddor, häribland örtkryddor. Beträffande utkastets förslag att det är nödvändigt att använda standardiserade kontrollmetoder för att hitta strålning i livsmedel vill jag påpeka, att kontroll med många andra konserveringsmetoder består i administrativ och inte laboratoriekontroll. Standardiseringsarbetet utförs som bekant av ett oberoende organ, CEN.
Precis som andra livsmedel så omfattas bestrålade livsmedel av kontrolldirektiven, nämligen direktiv 89/397 och direktiv 93/99. Därför kan ändringsförslag 9, 11, andra delen, 13, 27 och 32 till ramdirektivet inte accepteras, och inte heller de nuvarande ändringsförslagen till genomförandedirektivet, nämligen 2, 3 och andra delen av 1. Vad beträffar utskottets förfarande vill jag påminna om att alla ändringar med politiskt innehåll skall godkännas av denna församling. Därför är den kritik i utkastet till förslag inte berättigad, som går ut på att regelkommittén har för stort inflytande på detta direktiv. Den Ständiga kommittén har bara möjlighet att fatta ett politiskt beslut när ett medlemsland har vidtagit skyddsåtgärder. Därför bör kommissionen hålla fast vid rådets text och förkasta ändringsförslag 8 och 19.
För hantering av tekniska frågor krävs det i förslaget att den Ständiga kommittén skall ha rådgivande kompetens, precis som kommissionen ursprungligen föreslog. För att godkännandet av direktivet, som redan skulle ha inträffat enligt vitboken, inte skall blockeras, så har kommissionen varit tvungen att acceptera en regelkommitté. Det är därför inte möjligt att acceptera ändringsförslag 14, 16 och 17, som behandlar utskottsförfarandet, och inte heller 15 om kommitténs interna regler, som den själv godkänner. Vad angår plikten att höra den vetenskapliga livsmedelskommittén i artikel 13 får inte förväxlas med den procedur med gemensamt beslutsfattande som direktivet fastställer för antagande av ytterligare bestämmelser, som påverkar folkhälsan. Därför är ändringsförslag 6 och 18 inte nödvändiga, och de bör förkastas.
Eftersom märkning nu är obligatorisk i alla fall, kommer konsumenterna alltid att kunna träffa ett kvalificerat val mellan produkter som innehåller eller inte innehåller bestrålade ingredienser. Ändringsförslag 5, 26 och 29, som inför en symbol för angivande av den handling som har ägt rum är därför överflödig, och kan inte accepteras.
Flera av ändringsförslagen kompletterar och förtydligar texten. Jag talar om nr 1, 2, första delen av nr. 3, 4, 7 och 12 till ramdirektivet och första delen i ändringsförslag 1 i genomförandedirektivet. Ändringsförslag 30, 31 och 33 kan inte accepteras, eftersom det inte råder något tvivel om att processen är säker. Ändringsförslag 10 knyter an kraven för tillåtelse till bestrålning av livsmedel till medlemsländernas plikt att ge upplysningar till kommissionen. Eftersom det inte finns något samband mellan de två ämnena kan förslaget inte accepteras. Även första delen av ändringsförslag 11 är oacceptabelt, eftersom frågan omfattas av artikel 1, punkt 1.
Den tid som finns för att dra tillbaka bestrålade produkter som inte uppfyller direktivet, ändras i ändringsförslag 20 från 24 till 12 månader. En så kort period kommer att göra genomförandet av direktivet extra svårt, och ändringsförslaget måste därför förkastas. Ändringsförslag 21, 22 och 28 begränsar möjligheterna att använda och utnyttja bestrålning av livsmedel. Det är emellertid svårt att förstå varför konsumenterna, som i slutänden skall avgöra vad som är fördelaktigt eller nödvändigt för dem, inte skall få lov att fatta sitt eget beslut, utan påtvingas bestämda kriterier. Därför kan dessa ändringsförslag inte accepteras.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär.
Jag har lyssnat på ett antal kollegers inlägg rörande de ändringsförslag som ordföranden har förklarat otillåtliga.
Eftersom jag föreställer mig att frågan kommer att komma upp även i morgon vill jag påminna samtliga mina kolleger om vad det handlar om.
Artikel 125 anger att " ordföranden skall avgöra" . Detta betyder, Lannoye, inte ordförandeskapet, utan ordföranden, dvs. inte den som för tillfället innehar ordförandeskapet, utan Europaparlamentets ordförande. " Ordförandens beslut i punkt 3 angående ändringsförslags tillåtlighet - påpekas det i slutet av artikel 125 - skall inte uteslutande grundas på bestämmelserna i punkt 1 och 2 i denna artikel, utan på bestämmelserna i arbetsordningen i allmänhet" .
I artikel 72 sägs det dessutom att " Ordförandens avgörande om ett ändringsförslag är otillåtet kan inte överklagas" , vilket verkar stänga dörren definitivt.
Låt mig dessutom läsa - enbart som en information - punkt 2 i artikel 70, där det sägs att: " Med beaktande av förlikningskommitténs slutsatser kan parlamentets delegation förordna ett återupptagande av behandlingen av den gemensamma ståndpunkten och eventuellt framlagda ändringsförslag eller, i samråd med ansvarigt utskott, föreslå nya ändringsförslag för behandling i kammaren i enlighet med artikel 72" .
Bakom denna paragraf i arbetsordningen ligger naturligtvis överväganden av politisk-institutionell art, dvs. som har att göra med förlikningens utveckling, värdet av förlikningsprocessens resultat, men jag tycker mig ana att det fortfarande finns en möjlighet, åtminstone enligt arbetsordningen, längre fram.
Jag har läst de här artiklarna också eftersom jag anser att det är jag som skall leda förlikningen, fru Bloch von Blottnitz, och av den anledningen fortsätter vi att diskutera det här problemet.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Det gläder mig att vi kommer att sitta samtidigt i förlikningskommittén. Det ger mig anledning att hoppas. Vad kommissionen dock redan har sagt mig, anser jag - det måste jag säga er ärligt - vara skandalöst! De antar ju över huvud taget inte något ändringsförslag! De säger att det kan vi inte, det kan vi inte. Det som jag över huvud taget anser är oförståeligt, det som jag anser är skandalöst, det som jag anser är fräckt, det är att ni faktiskt säger oss rakt i ansiktet att vi enligt artikel 100a inte längre skall delta i den vidare processen. Men det är just detta som vi vill med ändringsförslag nr 19, att parlamentet enligt artikel 100a alltid skall delta efter mottagandet av positivlistan. Det har ni, fru kommissionär, här just förnekat! Det betyder att vi under lekens vidare gång återigen bara skall vara åskådare, men att vi där ute på gatan i valkampen får bära hundhuvudet för saker som man har spelat tärning om bakom lyckta dörrar. Detta spel vill jag inte vara med om! Det vill jag säga er! Detta får inte gå igenom! Jag tycker det över huvud taget är en oförskämdhet!
Man säger att vi har samverkan. Man säger att parlamentet har sina rättigheter, och sedan tar man alltid försåtligt bort dessa rättigheter för oss. Hela denna bestrålning av livsmedel är ju på sluttampen bara nyttig för dem som dricker whisky, eftersom whiskyn åldras snabbare! Och nu skall vi förfäkta det också? Hittills har jag spelat med, eftersom jag sade att det, som jag ser det, kan finnas goda anledningar till bestrålning. Men nu är det slut med det, när ni från kommissionens sida har sagt: " Jag antar inte, jag antar inte, jag antar inte!" Kanske kan ni korrigera mig, kanske har jag här bara missförstått er. Vi skall här återigen vara strykpojke, och städa upp efter sådant som vi inte får vara med och besluta om. Det går inte för sig! Det har ingenting att göra med demokrati, inte med medbestämmande och absolut inte med den inre marknaden! Vi får alltid stryk för det som ni gör! Då säger jag nej! Eller också måste ni säga mig, att jag har missförstått er.
En sak till er också, högt ärade herr ordförande: Ni har ju redan gett oss bra tips, men jag kommer i morgon att tillåta mig att före omröstningen anföra den andra strecksatsen i artikel 62. Jag vill inte citera den nu, eftersom det redan är så sent, men jag kommer i morgon att tillåta mig att nämna den. Där står det nämligen att ändringsförslag mycket väl kan lämnas in som rör frågor vilka tidigare inte tagits upp under första behandlingen. Det kan man göra, och det kommer vi att göra. Jag vet att ni inte kan avgöra det, ni kan inte rå för det. Ni sitter tyvärr bara säker här! Tack så mycket för ert tålamod! På återseende!
(Applåder)

Roth
Herr ordförande! För att förklara det med whiskyn igen: Det tycker jag också är intressant. Genom denna bestrålning kan man få whiskyn att åldras på konstgjord väg, det har jag också lärt mig i kväll. Det är visserligen inte ert fel, men jag vill trots detta be er om att så att säga förmedla en stämning från denna kammare till den ansvarige ordföranden. Jag hänvisar till artikel 72, dvs. inte till den mening som ni relaterar till, utan jag hänvisar till artikel 72.2c. Där står det att ändringsförslag bara skall tillåtas om de syftar till att ändra en del av en text, som inte fanns med i det under första behandlingen osv. framlagda förslaget.
Nu har flera kolleger över partigränserna bekräftat att det faktiskt finns nya delar i det, eftersom det under de senaste åren har skett en utveckling på detta område. Det som i dag existerar fanns inte då, förmodligen inte ens i de djärvaste drömmarna. Därför är det inte bara logiskt, alltså möjligt, utan absolut nödvändigt att få lämna in ändringsförslag om detta. Det har nu alla sagt, där finns det över huvud taget inget oliktänkande. Jag ber er att vidarebefordra detta till ordföranden.
För det andra ber jag er klargöra vad som händer i en situation där ordföranden i miljöutskottet i kraft av sitt höga ämbete och sin personlighet beslutar att inte tillåta somliga förslag, och sedan ordföranden i kraft av sina möjligheter inte tillåter helt andra förslag. Där finns det en hopblandning utan sammanhang. Vad händer då? Det finns uppenbarligen en virrvarr mellan dessa båda herrar. Jag ber er att klara upp detta. Vad är det då meningsfullt att göra i detta fall, måste man inte överväga det på nytt?
För det tredje: Nu hänvisar jag till artikel 125. Där står det att ordföranden är den som slutgiltigt beslutar och att hans beslut inte kan överklagas. Jag frågar på allvar: Finns det en gräns för detta, där det kan överklagas? Finns det en sådan gräns som logik, intelligens eller självklarhet, när man tänker efter? Finns det det, eller befinner vi oss här i en saga av bröderna Grimm, i Kejsarens nya kläder? Alla säger: " Titta, vad tjusig han ser ut, ordföranden har så fina kläder!" , tills någon kommer - ett litet barn - och säger: " Han är ju alldeles naken!"
Finns det någonstans en gräns för denna okränkbarhet vad gäller ordförandens beslut? Det frågar jag er eftersom jag vet att ni är mycket demokratisk, herr ordförande för sammanträdet!

Whitehead
Herr ordförande! Jag vill inte ytterligare pröva ert tålamod. Jag tycker att ni visat tillräckligt med tålamod - åtminstone när det gäller att lyssna, inte i ert sätt att leda debatten. Det jag vill säga till kommissionens representant och till er, som vår representant här är, att om inte förslaget går till förlikning och parlamentet får en chans att göra sin röst hörd, inkluderande de medlemsländer som inte var medlemmar i unionen när detta förslag först lades fram, gör vi bestämmelsen om vår rätt att bli konsulterade och vårt deltagande i denna debatt till ett skämt. Vi har konsekvent motarbetat ändringar där parlamentet bara får vara med och nosa på frågan. Om inte parlamentet konsulteras eller får säga sin mening vid nästa steg i behandlingen är det absurt och jag hoppas att ni tar det med i bedömningen när ni funderar över morgondagens beslut och när kommissionen reflekterar över vad som sagts om att ta bort nästan alla dessa ändringsförslag från texten.

Ordföranden
Som avslutning på denna oplanerade debatt måste jag tillägga att jag förstår hur Bloch von Blottnitz känner sig, även med tanke på att till hennes föregående påpekanden kan nu läggas ett svar från kommissionen som säkerligen inte accepterades i sin helhet. Vi vet alla vad det innebär när kommissionen inte godkänner ett ändringsförslag: hela förlikningsprocessen blir mycket mer komplicerad för parlamentet.
När det gäller arbetsordningen i mer inskränkt bemärkelse, låt mig säga till Roth att ordföranden Gil-Robles är lika demokratisk som jag, och att han naturligtvis kommer att informeras om debatten här i kväll. Men jag tycker ändå att jag bör påpeka att det ämne som Graenitz och Whitehead har tagit upp inte bör understrykas hela tiden eftersom det inte har någon som helst bäring på den här frågan - om man inte avser i allmän betydelse - och absolut inte när det gäller arbetsordningen. Mellan då och nu har det tillkommit nya medlemsstater och detta har ingen som helst betydelse för den debatt som vi för om arbetsordningen. Arbetsordningen ändras inte varje gång en ny medlemsstat tillkommer.
Och - vilket inte gäller just nu men som kan få betydelse för framtiden - kom ihåg att det förs en öppen diskussion om vad som skall ske efter Amsterdam, dvs. i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet förs redan en diskussion om vilka ändringar som skall göras i Amsterdamfördraget. Det har redan påpekats av Bloch von Blottnitz att man kommer att ta upp artikel 62, och det verkar inte finnas några breda marginaler. Under alla omständigheter har hon rätt att i morgon ta upp det här problemet med ordföranden, i samband med omröstningen. Jag upprepar emellertid att ordföranden kommer att informeras om den här debatten för att fatta beslut i ärendet, beslut som bara begränsas av arbetsordningen och inte av något annat, Roth!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Deponering av avfall
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0026/98) av Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om deponering av avfall (KOM(97)0105 - C4-0160/97-97/0085(SYN)).

Jackson
Herr ordförande! Europeiska unionens avfallspolitik är av ett betydligt yngre datum Europeiska unionens strategi för luftens och vattnets kvalitet. Vi ser i direktivet om deponering av avfall de typiska tecknen för en strategi som fortfarande befinner sig på experimentstadiet. Jag är tvungen att ställa några ganska grundläggande frågor om detta direktiv i hopp om att få en del svar av kommissionen.
För det första är det viktigt att erkänna att detta direktiv, om det genomförs till fullo - vilket är ett stort frågetecken - skulle innebära en ändring bort från deponier som avfallshanteringsmetod. Det beror på att det introducerar ett införande av gränsvärden för den andel biologiskt nedbrytbart avfall som enligt artikel 5 får gå till deponier. Detta utgör ett nytt avsnitt i direktivet, nytt sedan det förkastades av oss 1996. För många länder kommer gränsvärdena innebära att man går över till förbränning. Min grundläggande fråga här är om ett direktiv som skulle driva fram en sådan tvärvändning till fullo respekterar subsidiaritetsprincipen. Jag tror inte det.
Det mål som satts upp i artikel 5 är mycket precisa även om de är nationella och inte utformade för att gälla specifika platser. En konsekvens av att man bortser från subsidiaritetsprincipen är att en allmän lösning föreslås för en rad medlemsländer med mycket olika villkor. En del länder har i dag avancerade anläggningar och geologiska strukturer som gör deponier till ett hållbart och kanske också det mest praktiska miljöalternativet. I andra länder utgör oreglerade deponier på olämpliga platser en hälsorisk.
I och med sitt motstånd mot lokala alternativ överför direktivet alltför många nyckelbeslut från nationell- och lokal nivå till Europanivå. För det andra är det viktigt att erkänna att direktivet, om det genomförs till fullo, skulle innebära att alltför många medlemsländer skulle bli tvungna att spendera stora summor på att finna alternativa avfallshanteringsmetoder och på att inrätta kontrollsystem som skulle möjliggöra för dem att bevisa att de följer direktivets bestämmelser.
Min grundläggande fråga är om det finns något hopp om att medlemsländerna skall kunna uppfylla direktivet, som det föreslås, inom den utsatta tidsgränsen? Det uppenbara svaret är nej. 99 procent av Irlands avfall går till deponier. Det finns inga utsikter till en snabb förändring där. 54 procent av Portugals avfall går till " okänd destination" . I Grekland finns, enligt kommissionen, omkring 3 000 till 6 500 olagliga deponier. Inget av dessa länder kommer att kunna uppfylla direktivet som det nu är utformat. Om det antas utan ändringar, kommer dessa länder att under ett antal år jagas av EG-domstolen på uppdrag av kommissionen.
I mitt eget land, Förenade kungariket, har miljödepartementet, Prescotts departement, bedömt att man skulle behöva bygga så mycket som 70 sopförbränningsanläggningar till en kostnad av 7 miljarder pund. Var skall Blair ta dem ifrån? Som föredragande måste jag meddela att mitt utskott stöder detta direktiv och att det på ett sätt har förstärkt detaljbestämmelserna genom att göra tidsgränsen satt till 2002 obligatorisk snarare än frivillig. Om detta var allt, skulle det kunna ha blivit problematiskt för mig att lägga fram min utskotts syn i denna fråga men vi har gjort något mer. För första gången har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för varje steg antagit ändringar som i och med ett godkännande av direktivet förbinder medlemsländerna att följa detta.
Vi vill att de skall placera sina pengar där behoven finns. Med våra ändringar vill vi i första hand använda direktivet till att få medlemsländerna att följa existerande lagar genom att stänga alla olagliga deponier som inte följer de gällande direktiven. Vi vill använda direktivet till att säkerställa att medlemsländerna regelbundet rapporterar om uppfyllandet av bestämmelserna, i synnerhet när det gäller mängden biologiskt nedbrytbart avfall som går till deponier.
Vi vill även försäkra oss om att vi inte glömmer de platser som är undantagna och där direktivet inte gäller. Information även om dessa områden bör sändas till kommissionen och på så sätt göras tillgängliga för parlamentet.
Slutligen bör vi inte glömma att medlemsländerna enhälligt röstade för den tidigare versionen av detta direktiv, vilket effektivt uteslöt 50 procent av EU: s territorium från direktivets räckvidd. Det var acceptabelt för dem då, är det då realistiskt att hoppas på att de kommer att anta detta betydligt strängare direktiv. Jag tycker inte att parlamentet skall gå med på godkännande av lagar som inte är mycket mer än självsvåldiga experiment av miljöministrar.
Jag hoppas att parlamentet noggrant kommer att bevaka vad som händer med detta direktiv och det är något som jag ser jag fram emot att göra. Jag hoppas även att Bjerregaard vid något tillfälle kanske faktiskt själv deltar i debatten om detta direktiv, kanske tillsammans med oss här i kväll. Det är inte stor mening med att komma ända hit till Strasbourg för att uppträda som någon sorts avancerad talande ångvält, vilket är allt vi får ut av Bjerregaard när hon helt enkelt rabblar upp listor med ändringsförlag som accepteras eller inte accepteras av kommissionen. Detta är ett parlament och ett parlament väntar sig debatt.

Bowe
Herr ordförande! Vi vet alla vilken betydelse detta förslag har för de många industrisektorerna inom medlemsländers ekonomier, vilket kanske är skälet till att det redan har tagit lång tid för oss att komma överens om bestämmelserna i förslaget, och det är kanske därför som vi befinner oss i det stadium av lagstiftningsprocessen som vi för närvarande gör. Jag tror emellertid att vi är närmare början på slutet än slutet på början.
Det nya förslaget från kommissionen tar upp många av de frågor som parlamentet hade förra gången det presenterades för parlamentet. Det har rest sig som fågel Fenix ur askan och parlamentet måste, när det gäller vissa delar, gratulera kommissionen till förslaget. Samtidigt, skulle jag vilja utvidga mina gratulationer till att även gälla föredraganden, Jackson, för det arbete hon har lagt ned.
Som svar på en del av de punkter hon har tagit upp skulle jag vilja säga, först och främst, att de europeiska gränsvärden som kan tvingas fram är absolut nödvändiga för att reglera vad som, onekligen, i många hänseenden är en europeisk angelägenhet. Förbränning är inte oundvikligt. Det finns många andra tillgängliga teknologier, och framför allt har framstegen under de senaste åren inom utvecklingen av storskalig kompostering som alternativ metod för hantering av biologiskt avfall inneburit att detta kommit att bli ett realistiskt och bra alternativ, förutsatt att energi och ansträngningar - samt andra resurser - satsas på att gör detta till en vanlig metod i hela unionen.
Jag måste korrigera henne genom att tala om att förra gången detta förslag togs upp av ministerrådet röstade det inte enhälligt, vilket var anledningen till att de när vi röstade ned det i parlamentet inte kunde återinsätta det. De kom överens genom majoritetsomröstning. Denna gång, när man ser till den politiska överenskommelse de har kommit fram till - vilken redan på detta stadium har en förvånande allmän hållning - är det möjligt att vi kommer att få svårare att ändra det.
Ändå anser jag och socialisterna att vi behöver en uppsättning praktiska, vettiga och tvingande gemenskapsomfattade bestämmelser som ger oss en deponiindustri som reparerar många av sina gamla synder. Vi bör även vara medvetna om att detta inte bara är ett viktigt ekonomiskt direktiv, utan även ett som är viktigt för skyddandet av miljön och människors hälsa. I synnerhet är, effekterna av deponiaktiviteter ovanför grundvattenkällor samt global uppvärmning genom utsläpp av metangas från deponier, i sig självt, ett mycket bra och tungt vägande skäl till varför vi måste vidta de åtgärder som vi lägger fram i detta förslag.
Jag uppmanar parlamentet att stödja miljöutskottets ändringsförslag som vi kommer att se framför oss i morgon. Det är ett steg i rätt riktning i något som redan varit en mycket långdragen process, och det är ett steg mot något som jag hoppas kommer att bli ett färdigt förslag innan årets slut.

Eisma
Herr ordförande! Behandlingen av avfall måste framför allt vila på en viss hierarki. The ladder of Lansink as we call it in the Netherlands , eftersom Lansink, en parlamentariker från andra kammaren, kom på att denna hierarki verkligen måste tillämpas. Denna hierarki består i första hand av prevention, sedan av återanvändning och sedan av behandling, och att deponera avfall är i denna behandlingsfas verkligen det sista alternativet.
För att uppnå detta och verkligen få ned deponeringen av biologiskt nedbrytbart avfall så mycket som möjligt innehåller kollega Jacksons betänkande viktiga målsättningar. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har uttryckt sitt förtroende för Europeiska kommissionens ursprungliga normer. Det är bara på det sättet som vi kan uppnå enhetliga europeiska åtgärder.
Men det är inte alla medlemsstater som har kommit så långt i sin lagstiftning att de kan uppfylla det sista alternativet, nämligen deponering av avfall. Vissa medlemsstater behöver således vidta nödvändiga åtgärder för att kunna uppfylla dessa målsättningar. Det är bara på det sättet som vi kan erbjuda det höga miljöskydd som Europeiska unionen gör anspråk på att eftersträva. Även ekonomisk stimulans hör till detta. Allt detta betyder naturligtvis inte att det inte kan komma några undantag. Ofarligt mudder är ett bra exempel på detta. Vissa länder, som bland andra mitt eget land, Nederländerna, har mycket bra miljövänliga behandlingsmetoder som skulle kunna möjliggöra ett undantag.
Till sist, herr ordförande, vi uttalar vårt stöd för betänkandet. Miljöpolitik intar en central plats i den europeiska lagstiftningen. Detta direktiv beträffande deponeringen av avfall bör helt klart utgöra en del av detta.

Blokland
Herr ordförande! Detta förslag om deponering av avfall har dragit ut på tiden, men nu är förhoppningsvis slutet i sikte. Ändå tror jag att det har lönat sig att vänta. För det som kommissionen nu har lagt fram är en rejäl förbättring i förhållande till den avvisade gemensamma ståndpunkten från 1995.
Nu har man på olika sätt tagit hänsyn till ny utveckling. Separering av biologiskt nedbrytbart avfall har fått en plats, och det territorium där direktivet är tillämpligt omfattar nu nästan hela EU. Det är kraftiga förbättringar. Andra pluspoäng är introduktionen av kostnadsaspekten och eftervården vid deponeringsplatserna.
Och sedan då praktiken. Hur skall det gå med allt detta? Förpackningsdirektivet och detta direktiv innehåller stimulans för att förbli så högt som möjligt i avfallshierarkin, men livet är ofta motsträvigare än läran. Kort sagt, det kommer att hänga på engagemanget hos de nationella och lokala myndigheterna om prevention och återanvändning verkligen kommer att prioriteras.
Det vi verkligen är bekymrade över är transporterna av avfall till de billiga förbränningsugnarna och de många alltför billiga deponeringsplatserna. Införandet av den nya kostnadsberäkningen för deponeringen måste nu komma i gång mycket snabbt i medlemsstaterna. Även om detta direktiv ser mycket vackrare ut än tidigare versioner måste vi inse att miljarder ton avfall fortfarande deponeras på ett otillåtligt sätt eller förbränns med alldeles för smutsiga utsläpp.
Det brådskar alltså med genomförandet, men vid sidan av detta finns det fortfarande en stor brist i avfallshanteringskedjan. Det måste på mycket kort sikt komma en revidering av direktivet för avfallsförbränningsugnarna med nya normer för utsläppet. Min fråga till kommissionären är: när blir förslaget om detta klart? Det finns nämligen fortfarande alltför stora olikheter mellan förbränningsugnarna.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Det är glädjande att se ministerrådet ta Europaparlamentet ändringar på orden i sitt i övrigt något tvivelaktiga politiska avtal. Det ursprungliga förslaget från kommissionen undantog i stort sett halva Europa från direktivets målsättningar, vilket var tämligen absurt. Soptippar kommer långt ner på hierarkin när det gäller avfall, och enstaka regler handlar om att begränsa deponeringen, begränsa avfallsturismen och garantera en miljöriktig deponering, när det inte finns några andra utvägar än just deponering. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd föreslår, att man först skall ta hänsyn till grundvattnet, när man väljer nya platser för soptippar. Eftersom grundvattenresurserna är några länders dricksvattenförsörjning måste dessa skyddas så långt det är möjligt. I Danmark kommer ca 90 procent av dricksvattnet från grundvattnet.
Det är glädjande att förslaget innehåller krav om biologist nedbrytbart avfall. På soptippar kan gaser utvecklas, och den sortens avfall bör sorteras och en del av det komposteras. Det är också glädjande att förslaget nu är på väg genom beslutsapparaten, eftersom avfallsfrågan är ett av de områden där skydd genom lagstiftning ännu inte är helt genomfört.

Watson
Herr ordförande! Liberala gruppen är för en minskning av mängden avfall och för säkrare avfallshantering. Det finns två sätt att förhålla sig till frågan om avfallshantering: förbränning av sopor där geografiska förhållanden och befolkningstätheten gör att det inte är lämpligt med deponier samt alternativet med just deponier. Båda har sina problem. Förbränning av sopor kan orsaka luftföroreningar, deponier kan förorena grundvattnet och producera metan, en växthusgas.
Men teknologin minimerar dessa problem. Enligt min uppfattnin är detta direktiv partiskt till förmån för förbränning men tillåter båda metoderna även i fortsättningen. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har gjort direktivet en aning mer ensidigt och en del av deras ändringsförslag skulle på ett effektivt sätt ändra strategin mot enbart förbränning. Min grupp är för en gradvis övergång mot förbränning, i synnerhet för avfall som inte är biologiskt nedbrytbart. Men vi vill inte bortse från den framväxande miljövänliga industrin som arbetar med uppsamling av metangas och produktion av el från avfall. Det nyligen publicerade kommissionsdokumentet om metangas erkänner vikten av detta.
Den liberala gruppen kommer att rösta mot vissa av de ändringar miljöutskottet lagt fram: de som på ett effektivt sätt skulle sätta stopp för deponier, de som vi anser vara överreglerande och de som vi anser vara opraktiska. Vi stöder emellertid direktivets mål och det arbete som kommissionen lagt den på det. Vi beklagar den hållning och de något hårda ord föredraganden yttrade under kvällens debatt. Vi tror att detta direktiv är ett steg framåt för unionen när det gäller effektivare avfallshantering och i att visa större miljöhänsyn.

Apolinário
Herr ordförande! Detta direktiv är ett bra exempel på Europaparlamentets växande inflytande på miljölagstiftningen, när avslaget på det första förslaget väl genomfördes, och därtill kommissionens ändring, samt en ny inriktning, en ny strategi från själva ministerrådet.
En strategi som är så mycket mer nödvändig då medlemsstater som Portugal ända tills nyligen placerade 54 procent av avfallet, vilket har sagts här, på avfallsanläggningar utan någon kontroll, 10 procent till kontrollerade avfallsanläggningar och knappt 36 procent till deponi. Sedan dess har dock en ny regering tillträtt, en ny majoritet har övertagit den lagstiftande och verkställande makten och det finns nu en ny strategisk inriktning, vilket kommissionen känner till väl, med en nationell plan för hantering av avfall. Denna plan genomförs nu och kommer att innebära att i vissa regioner, huvudsakligen den främsta turistregionen, Algarve, kommer redan i sommar allt avfall att gå till deponi.
Men angående det betänkande vi nu behandlar skulle jag vilja understryka målen om minskade metangasutsläppen, om förbud mot samdeponering av farligt och ofarligt avfall och om skyldighet till förbehandling av avfall med positiva aspekter att framhålla.
Jag skulle också vilja betona meningsskiljaktigheten mellan Europaparlamentets ståndpunkt angående en 25-procentig reduktion till år 2002 och rådets ståndpunkt som siktar på år 2006.
Slutligen vill jag understryka övergångsfasen som beviljats öarna. Exempelvis, i Portugals fall, Azorerna och Madeira, med dispens från förbehandlingen av avfall vid den första deponin på varje ö, upp till gränsen på 15 000 ton, och jag vill betona övergångsfasen, för eftersom öarna är ett enormt naturområde med stort turist- och miljöintresse kan de bara slutgiltigt tjäna på en implementering av en miljöpolitik som inte baseras på undantag.
Ansökan till sammanhållningsfonden om en första deponi i den autonoma regionen Azorerna är ett bra exempel på en politik att följa.

White
Herr ordförande! Även jag tänkte att jag skulle gratulera alla här i kväll. Låt mig börja med att gratulera den leende Bowe, vars mod när parlamentet avslog det förra deponeringsdirektivet inte kan beskrivas med ord. Han gjorde mycket bra ifrån sig då han meddelade att vi inte kunde godkänna ett defekt direktiv. Det han gjorde var helt rätt.
Jag gratulerar även kommissionen. Den har lagt fram ett förslag som av nöd är starkare än vid förra tillfället.
Jag gratulerar Jackson. Jag är dock inte helt säker på att hon vill bli gratulerad. Av tonen i början av anförandet att döma, fick jag intryck av att hon hade ett visst personligt motstånd mot att föredra detta betänkande. Det är emellertid rätt att hon gratuleras, beroende på att hon nu helt och fullt förstår principen för avskaffandet av samhantering av avfall. Det är något som diskuterats och accepterats både i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och i parlamentet i stort. Det kommer, emellertid, för Förenade kungariket att innebära en betydande förändring av rutiner vid deponering av avfall. En av anledningarna till att det är viktigt att nämna detta är att Europaparlamentet, när detta direktiv slutligen har antagits, kommer att vara ansvarigt för en inrikesförändring som väldigt få människor ännu känner till.
Därför är det mycket viktigt när Jackson, i sin motivering, ber om ett kostnadsutlåtande som vi i parlamentet kan presentera för huvudmännen för deponierna och de lokala myndigheterna i Förenade kungariket, vilka kommer att bli tvungna att se detta som ett framstegsvänligt förslag.
Jackson säger helt riktigt att vi i utskottet alltid får höra att det kostar mer om vi inget gör än om vi gör något. Trots de hårda kommentarerna, som Watson påpekade, om kommissionären som en talande ångvält, ber jag kommissionären själv att vara mer välvillig och tala om för oss hur mycket pengar det finns avsatta för deponeringsfrågan och hur mycket förslaget kommer att kosta.

Myller
Herr ordförande! Generellt kan man konstatera att direktivet om deponering av avfall i sin nuvarande lydelse är tillfredsställande. Medlen för att nå målen är dock på Europeiska unionens nivå alldeles för få.
En separat avfallsskatt eller -avgift är ett nödvändigt medel, med vilket såväl små som stora avfallsproducenter kan förmås att minska sitt avfall som går till deponering. Skatten eller avgiften skulle fastställas så att rent, sorterat avfall är billigast för konsumenten och blandat avfall som går till soptipp blir dyrast. Detta förutsätter naturligtvis att kommunerna eller andra ansvariga myndigheter ordnar tillräckliga möjligheter för avfallssortering.
Europeiska unionen måste på det här området gå framåt och ta exempel av de medlemsländer som kommit längst. Man skall stödja återanvändning av soptippsavfall bland annat som energikälla eller jordförbättringsmedel, men samtidigt måste man utveckla ny teknologi för att garantera att processen inte innebär några miljö- eller hälsorisker. Vid skötseln av både gamla och nya soptipp måste man säkerställa att det genomsipprande vattnet behandlas så att det inte utgör någon som helst fara vare sig för områdets grund- eller ytvatten.
Enligt min mening är det mycket viktigt att de i miljöutskottet antagna ändrinsförslag som syftar till vattenskydd röstas igenom i morgon.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det är en stor glädje att Europaparlamentet har satt deponering av avfall på dagens föredragningslista. Gemenskapen borde för länge sedan har antagit ett direktiv som ser till att deponering av avfall sker på ett miljövänligt vis. Det är, som tidigare nämnts, andra gången vi behandlar ett förslag till direktiv om deponering av avfall. Kommissionen lade fram sitt första förslag i juli 1991, och som vi minns, och som vi också påmindes om under debatten, avvisade Europaparlamentet detta förslag i juli 1991 med motiveringen att nivån för miljöskydd inte var tillräckligt hög, och att det fanns för många undantag.
Det förslag som vi har i dag är helt annorlunda. Det var inte någon lätt uppgift, men jag tycker att vi kan vara nöjda med resultatet. Det nya förslaget innehåller många nya element som avspeglar den utveckling som har ägt rum sedan kommissionens förra förslag lades fram. Det har skett flera stora förändringar i förfarandena, metoderna och strategierna för avfallshantering i flera av medlemsländerna. I linje med gemenskapens strategi för avfallshantering menar många medlemsläder nu att deponering bör vara den sista utvägen för att bli av med avfall.
De viktigaste nya elementen i kommissionens förslag är följande: Reduktionsmål för deponering av biologiskt nedbrytbart avfall med avsikt att minska den globala växthuseffekten, förbehandling, men alltså inte förbränning, men förbehandling av avfall före deponering, förbud mot deponering av begagnade däck. Slutligen skall - och detta var Myller inne på sist - deponering kosta mer, förbud mot samdeponering av farligt och ofarligt avfall, som ju var en del av det förra förslaget, som kritiserades av parlamentet, och slutligen strängare bestämmelser för permanenta deponeringsanläggningar.
Jag är övertygad om att det nya förslaget kommer att göra det lättare för oss att förebygga och minska miljöbelastningen från deponering av avfall. Och det måste sättas in på detta område så fort som möjligt. De många klagomål som kommissionen tar emot angående avfallsdeponering visar att här finns ett behov av att gemenskapen handlar.
Jag har naturligtvis med stort intresse tittat på det utkast till betänkande som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har tagit fram. Här finns många och nyttiga ändringsförslag som kommer att skärpa kommissionens förslag ytterligare och göra förfarandena klarare. Det är därför en glädje att kunna säga att kommissionen kan acceptera 16 av ändringsförslagen. Men jag måste också erkänna, att jag är tveksam till vissa delar av betänkandet, och det måste jag lägga ner lite tid på. Jag konstaterar med tillfredsställelse att Europaparlamentet kan stötta vår ansträngningar att minska deponeringen av biologiskt nedbrytbart avfall. Vi har ställt upp långsiktiga reduktuionsmål för medlemsländerna. Dessa mål bör emellertid förbli oförändrade för att garantera att medlemsländerna har bästa möjliga betingelser för att planera och införa alternativa hanteringsmetoder för detta avfall. Därför kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 16.
Vad beträffar ändringsförslag 12 och 31 vill jag gärna understryka att kommissionen inte tycker att det är rätt att ge samtycke till fler undantag än dem som redan finns i förslaget. Jag är nämligen tveksam till att göra undantag för deponering under jord. Det finns ur miljösynpunkt ingen anledning att göra undantag för denna form av deponering. Alla deponeringsanläggningar - ovan eller under jord - bör uppfylla direktivets bestämmelser och skall därför vara säkra och kontrollerade. Jag kan inte förlika mig med det gängse tillvägagångssättet i Tyskland, där 1, 7 miljoner ton avfall, varav 350 000 ton farligt avfall, lagrades i gamla gruvor 1994. I Tyskland definieras detta som en återvinningsoperation och inte som en bortskaffningsoperation, och lagstiftningen om avfallsdeponering gäller alltså inte vid det aktuella tillfället. Denna praxis är inte försvarlig ur miljösynpunkt.
Generellt är jag ingen motståndare mot lagring av avfall under jorden, men jag tycker att vi skall vara helt säkra på att den aktuella underjordiska avfallsanläggningen omfattas av bestämmelserna i förslaget om deponeringsanläggningar. Och därför kan jag inte acceptera att man inför undantagsbestämmelser för deponering under jord. Rådets tidigare gemensamma ståndpunkt avvisades av Europaparlamentet just på grund av de många undantagen. Därför har jag uppriktigt sagt svårt att förstå varför parlamentet nu vill införa ytterligare undantag. Med ändringsförslag 13 vill parlamentet införa ytterligare ett undantag. Jag kan inte acceptera på detta stadium att göra undantag för spridning av gips och kalk, men jag kan lova parlamentet att kommissionen kommer att titta närmare på detta ändringsförslag och undersöka dess möjligheter.
Gemenskapen har i dag ett allvarligt problem med okontrollerade deponeringsplatser. Detta framgår klart av det stora antal klagomål och ansökningar som kommissionen tar emot. Denna situation måste därför ändras. Befintliga deponeringsanläggningar skall uppfylla de nya kraven i kommissionens förslag och således hämta ett nytt tillstånd för att få fortsätta drivas. Kraven på godkännande i det gamla ramdirektivet om avfall är inte i överensstämmelse med utvecklingen på detta område och kan inte garantera att avfallsdeponering sker under säkra och kontrollerade former. Därför kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 25.
Så har vi ändringsförslag 27, 30, 33 och 36, där kommissionen anser att bestämmelserna i bilagorna bör fastställas av den tekniska kommittén som behandlas i artikel 16 i kommissionens förslag. Sen har vi ändringsförslag 7. Kommissionen kan inte förpliktas att skicka vidare medlemsländernas rapporter, men den kommer att kunna utarbeta rapporter på grundval av upplysningar från medlemsländerna och skicka dem vidare till Europaparlamentet. Det är möjligt att det finns några som tycker att det här verkar lita väl semantiskt, men på detta sätt tycker vi att vi kan hantera ett problem.
Sedan är det ändringsförslag 2 och 3 beträffande ändringar i ingressen, som går ut på att kommissionen skall lägga fram nya förslag inom en bestämd tidsfrist. Vi har redan planer på att lägga fram ett förslag om förbränning av ofarligt avfall och vill med anledning av arbetsprogrammet lägga fram ett förslag om kompostering. Jag kan emellertid inte godta det sätt som kommissionens förpliktelser är formulerade på i dessa ändringsförslag.
Det finns ytterligare en rad ändringsförslag som det finns anledning att kommentera, men det är sent på kvällen, så jag skall låta bli att göra det, om det inte finns några speciella ändringsförslag som någon av de närvarande parlamentarikerna vill ha en speciell kommentar till. Ian White ställde frågan om jag kunde ge några upplysningar om de totala kostnaderna, men det kan jag dessvärre inte. Det hänger samman med att utvecklingen i de flesta medlemsländer nu är som den är.
Och så vill jag säga till fru Jackson att jag tycker att det var några särdeles ovanliga kommentarer hon kom med på slutet av sitt inlägg. Efter att ha varit här i parlamentet sedan klockan 15 i eftermiddags, och jag inte har gjort annat än debatterat med parlamentets ledamöter, så är jag helt oförstående till hennes anmärkningar.

Jackson
Herr ordförande! Jag undrar om jag kan be om er hjälp när det gäller ändringsförslag 16. Ändringsförslag 16 var en av de som Bjerregaard sade att hon inte var beredd att acceptera. Ändringsförslag 16 består faktiskt av två delar: den ena handlar om målet 2002, och parlamentet och utskottet skulle vilja ta bort orden " så långt det är möjligt" så att målet 2002 blir obligatoriskt och inte, som nu, frivilligt. Den andra delen av detta ändringsförslag handlar om rapportering.
Det finns två klart urskiljbara delar i detta ändringsförslag, jag undrar om Bjerregaard kan klargöra vilka delar hon inte är beredd att acceptera. Jag tycker att det är mycket ledsamt om inte kommissionen accepterar dessa - inte ens i detta tidiga skede - gällande rapporteringskraven håller jag, för en gångs skull, med hennes rådgivare, med andra ord att parlamentet bör stödja rapportering. Jag skulle kunna tigga och be kommissionären om att acceptera detta men det kommer hon inte att göra, jag hoppas att parlamentet tar strid och begär förlikning om dessa frågor. Jag skulle vara tacksam för ett klargörande om detta.

Ordföranden
Jag vill uppmana kommissionär Bjerregaard att precisera sig. Såväl ändringsförslag 16 som ändringsförslag 23 innehåller delar som avser de ändrade texterna. Jag skulle vilja att kommissionären preciserade om hon avser ändringsförslagen i sin helhet eller bara vissa delar när hon säger att kommissionen inte accepterar ändringsförslagen nr 16 och 23.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag gjorde faktiskt en åtskillnad, för i mitt svar refererade jag i två omgångar till ändringsförslag 16. Vad angår rapporteringen sade jag, att vi var bekymrade över den förmulering som frågan om rapportering hade fått. Men jag ser gärna på om vi gemensamt kan hitta några andra formuleringar.
Vad beträffar frågan om att göra det obligatoriskt år 2002 så tycker vi inte att vi är i stånd att besluta det för ögonblicket. Vi anser att vi därmed tvingar medlemsländerna in i en politik - på så vis är det sett i linje med den argumentation som Jackson själv använde - och därför stöder vi inte att göra det obligatoriskt år 2002. Vad beträffar rapportering är vi som sagt positiva till idén.

Jackson
Vad har kommissionen för uppfattning om ändringsförslag 23. Detta är viktigt, beroende på att det finns platser som inte skulle behöva följa direktivet. Det är mycket enkelt. Godkänner kommissionären ändringsförslag nummer 23 eller inte? Jag hoppas att hon gör det. Jag kände nästan för att ta tillbaka mina tidigare anmärkningar, men jag tror inte att jag gör det.

Ordföranden
Jag har redan frågat kommissionären om hennes uppfattning om ändringsförslag nr 23, men hon hade inte hörlurarna på sig, som nu för övrigt, och kunde därför inte höra mig.

Bjerregaard
Det var ett av de ändringsförslag jag hoppade över, eftersom jag tyckte att det var sent. Vi accepterar ändringsförslag 23.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

