En europeisk strategi för barnets rättigheter, mot ”dyskriminering” av barn och utslagning av dysfunktionella personer (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Anna Záborská, Amalia Sartori och Marie Panayotopoulos-Cassiotou för PPE-DE-gruppen, Roberta Angelilli för UEN-gruppen, Zita Gurmai och Catherine Trautmann för PSE-gruppen, Adamos Adamou för GUE/NGL-gruppen, Hiltrud Breyer och Raül Romeva i Rueda för Verts/ALE-gruppen, Elizabeth Lynne för ALDE-gruppen och Kathy Sinnott för IND/DEM-gruppen, om en europeisk strategi för barnets rättigheter, mot ”dyskriminering” av barn och utslagning av dysfunktionella personer - B6-0317/2007).
Anna Záborská
(FR) Fru talman! Enligt artikel 173 i arbetsordningen ska ett protokoll utarbetas för varje sammanträde på alla officiella språk.
Jag vill påpeka för er att denna debatt om utestängning av personer som lider av särskilda inlärningssvårigheter inte kommer att översättas till EU:s officiella språk.
Detta verktyg har helt enkelt avskaffats i praktiken, trots att det föreskrivs i arbetsordningen. Min ordningsfråga är mycket enkel: vår debatt i kväll har i hög grad efterfrågats av flera elever, föräldraföreningar, lärare, utbildare och läkare i olika länder.
Men de medborgare som väljer ledamöterna till parlamentet kommer aldrig att få veta vad som sägs under den här debatten, trots att den är avsedd för dem, eftersom de inte kan alla de olika språk som talas här i kväll.
Talmannen
Tack så mycket för ert påpekande, som givetvis berör oss alla i dag på Europeiska språkdagen. Frågan håller på att utredas och en rapport utarbetas som kommer att lämnas till talmanskonferensen, så er synpunkt är noterad.
Ni går vi vidare med debatten om den muntliga frågan till kommissionen om en europeisk strategi för barnets rättigheter.
Anna Záborská
frågeställare. - (SK) Jag vill inleda med ett vittnesmål från en ung 21-årig kvinna som går sitt tredje år på universitet.
”När jag var 17 skrattade mina klasskompisar åt mig hela året eftersom jag såg ut som en elvaåring. I sina omdömen om mig frågade lärarna ofta när jag äntligen skulle bestämma mig för att lära mig något. Vi som har inlärningssvårigheter arbetar mycket hårdare än andra, och det är väldigt svårt att leva med.” Slut citat.
Samhället upptäcker aldrig de 10-20 procent av barnen som har särskilda inlärningssvårigheter eftersom de aldrig får någon diagnos. Deras svårigheter försvårar kommunikation, förhindrar vanlig utbildning och leder tyvärr ibland till mentala sammanbrott och social utestängning. Från vår sida kan EU göra det som vi är bäst på, det vill säga fungera som talesperson och på ett tillräckligt varierat sätt lyfta fram ett problem som under andra omständigheter kan fortsätta att vara tabuförklarat och undangömt. EU skapar möjlighet att upptäcka goda idéer och beprövade metoder hos organisationer och myndigheter, precis som anges i skriftlig förklaring 64/2007 som Europaparlamentet behandlar just nu.
Det finns redan ett program för neurologiska funktionshinder, och EU finansierar projekt som kan vara lämpliga även för dem som har särskilda inlärningssvårigheter, till exempel ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation, IKT-stödprogrammet inom programmet för konkurrenskraft och innovation, stöd till forskning om IKT-kunskaper, sjunde ramprogrammet för forskning - hälsa, programmet för livslångt lärande och det andra folkhälsoprogrammet 2008-2013. Vi har tillsammans med ledamöter från de fem politiska grupperna lagt fram ändringsförslag och kompletterande förslag för dessa program inför budgeten 2008.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min stora beundran, respekt, tacksamhet och uppmuntran till dem som i sina liv kunde ha haft många skäl att vara mödrar utan hopp: ”des mères désespérées”. Ändå ger de aldrig upp. De är sina barns bästa försvarare, tillsammans med fäderna när de fortfarande är en del av familjen. Jag tror att kvällens debatt kommer att visa att de inte är ensamma och att deras problem också kommer att bli en fråga för Europaparlamentet.
Teresa Riera Madurell
frågeställare. - (ES) Fru talman! Först av allt vill jag be om ursäkt för att Zita Gurmai, författare till denna muntliga fråga för den socialdemokratiska gruppen, inte är närvarande. Hon kan inte delta i sammanträdet på grund av oförutsedda omständigheter och med ert tillstånd kommer jag att uttala mig både på hennes och mina vägnar eftersom jag också hade satt upp mig på talarlistan.
Jag vill helt enkelt än en gång betona det som har sagts. Vi talar om inlärningssvårigheter som påverkar en stor andel av vår befolkning. Nästan 10 procent av barnen i EU är drabbade av olika slags inlärningssvårigheter: barn som oftast är osynliga i våra utbildningssystem och som alltför ofta kommer att skylla sina misslyckade studier på helt andra orsaker.
Vi måste vidta de åtgärder som krävs för att förhindra denna ”dyskriminering”, och eleverna måste få särskild, ändamålsenlig, intensiv och tvärvetenskaplig behandling, helst på sin vanliga skola. För detta krävs förfaranden för att upptäcka dessa elever och handlingsplaner på skolorna.
För första gången i mitt land - Spanien - har en socialdemokratisk regering infört en utbildningslag för att hjälpa elever med särskilda inlärningssvårigheter. Detta är ett stort steg eftersom i våra olika länder är familjerna ofta beroende av lärarnas goda vilja och av att de frivilligt gör de insatser som krävs. Andra lösningar innebär stora ekonomiska påfrestningar som ofta är omöjliga att bära.
Vi måste komma ihåg att pojkar och flickor med särskilda inlärningssvårigheter är intelligenta - de behöver bara en annan undervisningsmetod. Det är verkligen möjligt för dem att lyckas med studierna. Allt som krävs är den politiska viljan att införa de rätta mekanismerna som skapar verkliga lösningar.
Genom att synliggöra dessa elever i samhället kan vi få tillförlitlig statistik som gör det möjligt att fatta riktiga beslut. Vi kan ge tillgång till tydlig och riktig information till alla som vill ha den och starta kampanjer för att öka medvetenheten i alla EU-länder. Genom att synliggöra dem i vårt utbildningssystem kan vi också - vid sidan av att vi kan ge behandling tidigt för alla barn - ta hänsyn till deras behov när läroplanerna utformas på varje utbildningsnivå. Ett antal universitet använder nu examinationsmetoder och prov som är anpassade till studenter med den här typen av svårigheter.
Gemenskapsfinansierade utbildningsprogram som e-lärande eller livslångt lärande måste också vara utformade med hänsyn till människor med särskilda inlärningssvårigheter. Vi måste möta behoven hos denna del av befolkningen. Vi kan inte fortsätta att blunda för ett funktionshinder som påverkar mer än tre miljoner EU-medborgare.
Hiltrud Breyer
frågeställare. - (DE) Fru talman! Även jag gläder mig åt att detta viktiga ämne - den ökande förekomsten av dyslexi - diskuteras här i kväll. Det är verkligen första gången vi har talat om denna fråga, men det bör inte bli den sista. Jag vill att kommissionen ska göra allt som står i dess makt för att driva denna fråga vidare. Vi börjar inte från noll.
Det finns redan program; det finns redan initiativ i många medlemsstater. Jag menar att det är viktigt att inte tala om dyslexi som en sjukdom eller ett funktionshinder, för det stämmer inte. Det har redan nämnts att många barn med dyslexi faktiskt är mycket intelligenta. Vi vet att dessa barn är snabbare i tanken än i sina motoriska färdigheter.
Det första vi måste göra är alltså - och här vädjar jag verkligen till kommissionen - att skaffa oss en överblick över vad som redan har gjorts vad gäller forskning och de program och initiativ som redan finns på EU-nivå och sedan sammanställa all denna information.
Det är viktigt att inte blanda ihop dyslexi med koncentrationssvårigheter (ADD). Det skulle vara en katastrof att klumpa ihop dem med varandra. Vi vet att ADD hänger nära ihop med överdrivet mycket tv-tittande och överstimulering. När det gäller dyslexi bör vi också fundera på hur vi kan introducera böcker och läsning redan tidigt i barnens liv. Vi vet att barn som läser mycket och har lätt att få tag i böcker löper mindre risk att drabbas av dyslexi. Detta kan vara ett sätt att begränsa den alarmerande ökningen av dyslexi.
Vi uppmanar kommissionen att göra en översikt över den mångfald av olika metoder som finns i EU. Ett annat alternativ är att hålla en konferens för att samla alla dessa människor och deras erfarenheter på området. Vi vet att barnen är vår framtid, och kunskap är vår främsta resurs i EU, så vi måste göra vårt yttersta här.
Elizabeth Lynne  
frågeställare. - (EN) Fru talman! Man uppskattar att det finns cirka 49 miljoner dysfunktionella människor i EU. Så många som 10 procent av barnen har dysfunktioner som dysfasi, dyspraxi, dyslexi, dyskalkyli eller ADD (Attention Deficit Disorder).
Ta exemplet med Sean i Storbritannien. Hans lärare har beskrivit honom som dum, klumpig, störande och överkänslig. På grund av sitt problem har Sean blivit utstött och mobbad av sina klasskamrater, och lärarna har gjort mycket lite för att ingripa.
Seans föräldrar tvingades till slut att låta honom sluta skolan efter det att han kommit hem svårt misshandlad och blodig, men den lokala utbildningsmyndigheten har vägrat att ge undervisning eller stöd. Detta har lett till att pojkens föräldrar har fått ta ansvaret för hans utbildning och en av dem har tvingats sluta arbeta. Tack och lov fanns det en lokal stödgrupp som har erbjudit sig att hjälpa Sean och hans föräldrar. Andra barn i Storbritannien och vissa andra medlemsstater har inte lika stor tur.
Vi måste utbyta bästa praxis i EU och här har rådet och kommissionen en viktig roll. Tillgången till information måste underlättas. Åtgärder måste vidtas för att kartlägga, screena, diagnostisera och behandla dessa svårigheter på ett tidigt stadium. Strukturerna måste anpassas för att integrera drabbade ungdomar i arbetslivet och det är viktigt att utarbeta en europeisk stadga för personer med särskilda inlärningssvårigheter.
Det är också avgörande att forskningen inom sjunde ramprogrammet ökas. Det är meningslöst att bara tala om funktionshindrades rättigheter. Vi måste fortsätta att kämpa för att se till att människor som Sean behandlas rättvist och får den hjälp och det stöd de förtjänar.
Kathy Sinnott  
frågeställare. - (EN) Fru talman! Det finns miljontals, bokstavligt talat miljontals, barn som inte anses vara funktionshindrade men som kämpar med ett betydande och handikappande tillstånd som påverkar deras inlärning, rörelse eller kommunikation.
Även om antalet barn som får diagnosen dyslexi, dysfasi, dyskalkyli, dyspraxi och liknande särskilda dysfunktioner ökar dramatiskt - enbart dyslexi uppskattas beröra 10 procent av de amerikanska barnen - har många, om inte majoriteten, av de drabbade barnen i Europa fortfarande inte fått någon diagnos och blir därför i stor utsträckning utan hjälp.
Föräldrar som uttrycker oro blir ofta ignorerade eller uppmanas att sluta inbilla sig saker. Barnen, även begåvade barn, avfärdas som intellektuellt svaga eller klumpiga av välmenande lärare och utbildningsmyndigheter, som inte har kompetens nog för att avgöra skillnaden.
Att ignorera dessa förhållanden innebär inte att de försvinner. De blir bara ännu mer problematiska för barnen, som blir ännu mer modfällda och frustrerade. Barnens självbild kan ta allvarlig skada och deras potential går till spillo.
Vi har formulerat denna fråga och den skriftliga förklaringen för att understryka vilket enormt problem detta är för barn med särskilda svårigheter, deras familjer och samhället, och för att uppmana kommissionen, parlamentet och rådet att allvarligt beakta dessa barn i forskningsprogram, initiativ, riktlinjer och strategier.
Vi behöver lära oss mer om dessa dysfunktioner, hur man kan upptäcka dem så tidigt som möjligt och hur man kan vidta effektiva åtgärder. Vi behöver också få veta mer om varför ett barns hjärna utvecklas och påverkas på detta sätt och hur dysfunktioner om möjligt kan förebyggas. Vi måste även se till att ingen betraktas som mindre viktig eller mindre värdefull för att de har sådana problem.
Jag vill uppmärksamma kommissionsledamoten på att många vuxna också kämpar med den här typen av särskilda inlärnings- eller koordinationssvårigheter, men att de inte har något namn på sitt tillstånd eller någon verklig kunskap om det. Många har utvecklat raffinerade kompensationsmetoder för att klara sig. Under sommaren samlade jag in namnunderskrifter till ett medborgarupprop till stöd för funktionshindrade och var förvånad över hur många vuxna som har svårt att bara skriva sitt namn.
Människor lider i tysthet och deras begåvning och talang är okänd till och med för dem själva på grund av dessa dolda funktionshinder. Vad kostar detta samhället? Personer som hoppar av utbildningar och har arbeten som de egentligen är överkvalificerade för på grund av att de har problem inom ett inlärningsområde. En utbildningspsykolog berättade för mig att det tragiska med dessa barn är att många av dem skulle lyckas bra på universitetet, där de skulle kunna arbeta utifrån sina starka sidor, men att de aldrig ges möjligheten eftersom de inte kan ta sig igenom sekundärskolan. Problemet är läroplanernas allmänna karaktär som innebär att elevernas speciella problem blir ett oöverstigligt hinder i systemet med standardbedömningar.
Jag känner till en ung man med särskilda inlärningssvårigheter. Han kunde inte ta sig igenom primär- eller sekundärutbildningen och fick lämna skolan utan betyg, men tack vare ett lämplighetstest och rekommendationer från lärare antogs han till en mindre högskola. Två år senare har han visat sig ha en utomordentlig begåvning för filosofistudier och är nu en populär studentledare.
Våra europeiska utbildningssystem är ofta tävlingsinriktade och stelbenta. Myndigheterna tycks tro att man därigenom skapar en klass av utbildade, kvalificerade medborgare, men denna brist på flexibilitet - en storlek för alla - förstör oräkneliga ungdomars potential. Detta är inte bra och leder till social utslagning som gör att många barn utvecklas till desillusionerade och till och med, i vissa fall, arga vuxna. På Irland har 76 procent av internerna i Mountjoy-fängelset en bakgrund med misslyckad skolgång och sannolikt även odiagnostiserade inlärningssvårigheter.
Att strunta i dessa barn och vuxna är helt klart diskriminering. Jag är mycket stolt över parlamentets stöd för den skriftliga förklaringen, men vill också säga några varningens ord. Enligt FN:s förklaring om barnets rättigheter har alla barn rätt till primärutbildning, men barn med särskilda behov har endast rätt till den hjälp de behöver utifrån tillgängliga resurser. Innan vi ratificerar denna konvention och införlivar den i våra strategier måste vi undersöka den mycket noggrant. Annars kommer vi att inlemma detta fel i vår egen politik.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (EN) Fru talman! Jag tackar alla närvarande, särskilt Anna Záborská och övriga frågeställare, eftersom jag anser att frågan är mycket viktig, inte bara som en fråga eller ett debattämne, utan även när det gäller åtgärder till förmån för personer som behöver särskilt stöd, särskild behandling eller särskilda villkor för att delta i samhället, utbildning osv.
Jag understryker särskilt det som betonades inledningsvis, nämligen att vi vill vara en röst för alla som har dessa svårigheter, och jag menar att detta är ett mycket starkt moraliskt och politiskt åtagande.
Kommissionen är medveten om de negativa sociala och hälsomässiga följder som dessa problem kan medföra för drabbade personer eller familjer med barn som har någon dysfunktion.
Vi håller med om att åtgärder bör vidtas för att förbättra barnens vardagsliv och deras tillgång till utbildning, information och kultur. Huvudansvaret för att ta hand om personer med dysfunktioner ligger givetvis hos medlemsstaterna, men både kommissionen och EU:s övriga institutioner kan stödja medlemsstaternas åtgärder.
Vår handlingsplan på handikappområdet 2003-2010 främjar tillgång till stöd- och vårdtjänster för funktionshindrade och deras familjer. Kommissionen förespråkar en nivå för tjänsterna där lämplig balans råder mellan trygghet, valfrihet och självständighet.
I kommissionens arbetsplaner för 2005, 2006 och 2007 på folkhälsoområdet nämns särskilt behovet av mer information och av att fastställa indikatorer för ADHD, kognitiv försening och störningar när det gäller motorisk förmåga, perceptionsförmåga, språkförmåga och socioemotionell förmåga.
Flera ansökningsomgångar har utlysts för att stödja forskning om den här typen av problem. Kommissionen har dock ännu inte fått in några förslag inom dessa områden.
Via gemenskapsprogrammet Progress stöds som ni vet flera stora europeiska nätverk, däribland Europeiskt handikappforum. Vi stöder Europeiska byrån för specialpedagogisk utveckling, som förser politiska beslutsfattare och fackfolk med relevant information om specialpedagogik och underlättar utbytet av god praxis.
Specialpedagogik är också en av de allmänna prioriteringarna i handlingsprogrammet för livslångt lärande och måste därför betraktas som en prioritet för alla åtgärder inom ramen för handlingsprogrammet.
Handlingsprogrammet för livslångt lärande har ett tydligt mål, nämligen att integrera människor med olika särskilda behov. Konkret ska detta ske genom finansiering av samarbetsprojekt för att utbyta, utveckla och förbättra praxis i allmänhet, även för utformning av pedagogiska strukturer i vanlig utbildning och specialistutbildning och genom att erbjuda högre anslag för funktionshindrade deltagare för att finansiera eventuella extra stödarrangemang.
Flera forskningsprojekt har dessutom fått stöd av kommissionen, däribland Neurodys-projektet som nämns i den muntliga frågan. Kommissionen främjar även tillgång till informations- och kommunikationsteknik (IKT) samt ny teknik i allmänhet för personer som lider av dysfunktioner.
Inom IKT-delen av sjätte ramprogrammet samfinansierades projekt för e-tillgänglighet och stödlösningar. Jag vill bara nämna två sådana projekt, nämligen AGENT-DYSL-projektet, som handlade om att utveckla nästa generations system för lässtöd, och EU:s projekt ”For All”, som syftade till att utveckla teknik för att göra utbildning tillgänglig för alla, även dyslektiker. I sjunde ramprogrammet kommer projekt för forskning om dysfunktioner att få fortsatt stöd, även som en del av prioriteringarna för hälsa och e-tillgänglighet.
Vi inser vikten av att samla in relevant statistik. Detta var en av de mycket centrala frågorna här. Även om kommissionen för närvarande inte samlar in statistik om särskilda dysfunktionsproblem tillhandhåller Eurostat EU-statistik om funktionshinder och social integration.
Efter en arbetskraftsundersökning inriktad på funktionshinder 2002 arbetar Eurostat nu med att utforma en EU-omfattande undersökningsmodell. Undersökningen ingår i EHSS (Europeiska hälsoundersökningssystemet) och inriktas på funktionshinder och olika aspekter av social integration för personer i 18-årsåldern.
Vi är medvetna om de problem som drabbar människor och familjer som vårdar funktionshindrade, inbegripet personer med dysfunktioner. Som en uppföljning till vårt åtagande i färdplanen för jämställdhet inledde vi under 2005 och 2006 ett samråd med arbetsmarknadens parter om en politik för att göra det möjligt att förena arbete och familjeliv. Samrådet omfattade en lång rad frågor, däribland föräldraledighet (för både män och kvinnor), ledighet vid adoption och en ny slags ledighet för vård av anhöriga.
Efter att ha slutfört den andra samrådsrundan i juni 2007 genomför kommissionen nu en konsekvensbedömning. Beroende på resultatet av denna kan nya förslag komma att läggas fram, eventuellt under 2008.
Kommissionen övervakar ständigt införlivandet av EU:s lagstiftning mot diskriminering i de nationella lagstiftningarna. Direktiv 2000/78/EG, enligt vilket diskriminering i samband med sysselsättning och arbete är förbjudet, omfattar alla medborgare, även dem som lider av dysfunktioner. Kommissionen anser dock att lagstiftningen inte bara bör skydda funktionshindrade anställda, utan också anställda som vårdar en funktionshindrad anhörig.
I detta avseende följer vi med stort intresse Coleman-målet, som för närvarande behandlas av EG-domstolen.
Slutligen vill jag säga att detta först och främst handlar om verklig kunskap och medvetenhet, och att ert bidrag nu är till stor hjälp. Det är synd att det är så sent, strax före midnatt. Efter att ha ökat medvetenheten på lämpligt sätt anser jag dock att vi kan inrikta oss mer på genomförandet och konkreta åtgärder som gynnar dem som verkligen behöver det.
Maria Panayotopoulou-Kassiotou
för PPE-DE-gruppen. - (EL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack för att ni stannat så sent och för er grundliga behandling av frågan.
Jag ser två andra ledamöter av kommissionen bredvid er, däribland kommissionsledamoten med ansvar för hälsoområdet. Han är ansvarig för att vidta åtgärder för att beteende- och inlärningssvårigheter ska erkännas som hälsoproblem snarare än funktionshinder. Han styr även forskningen mot tidig diagnos och ser till att medicinska metoder för behandling och terapi blir särskilda förslag i forskningsprogrammen. Detta är i sin tur gynnsamt för er egen utbildningssektor i och med att personal och föräldrar får särskild utbildning och skolorna får särskild utrustning. Det främjar också ny teknik för att vidta kompletterande stödåtgärder för elever med särskilda utbildningsbehov.
Möjligheten till utbildning leder till yrkesutbildning och integrering i arbetslivet. Jag ser även den tredje kommissionsledamoten med ansvar för arbetsmarknaden. Han borde vara intresserad av åtgärderna för att skapa tillgång till ett yrkesliv, sociala rättigheter och alternativ för integration i samhället. Det här handlar om att förhindra att personer som har andra förmågor, som har särskilda egenskaper utan att för den skull vara funktionshindrade, utestängs från samhället.
Ni har använt ordet ”funktionshinder” många gånger och förklarat alla program för funktionshindrade för oss. Men här handlar det om andra dyspraxiproblem. Vi kan hantera dem utan en mängd nya initiativ; vi behöver inte mer än några få utgifter och finansiering. Framför allt behövs omsorg, organisation och sammanställning av de bästa metoder som redan finns i medlemsstaterna i ganska stor omfattning.
Rättsligt erkännande är en grundförutsättning som ger tillgång till såväl hälsovård som skolor samt social omsorg. Genom att använda teknik och ekonomiskt stöd till föräldrarna går det även att förhindra diskriminering av familjerna: de drabbas från det att måste börja hantera en diagnos på ett dyspraxiproblem tills dess att det botas.
Jag hoppas att vår fråga kommer att ge kommissionen tillfälle att agera.
Catherine Trautmann
för PSE-gruppen. - (FR) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är glädjande att se att frågan om särskilda inlärningssvårigheter som så ofta glöms bort nu tas upp i parlamentet, och att den har fått gensvar från så gott som alla politiska grupper här i parlamentet visar att vi anser att inga EU-medborgare ska diskrimineras, oavsett vilka problem de har. Detta gäller för dem som drabbats av särskilda inlärningssvårigheter, eftersom alltmer sofistikerade undersökningar har visat att trots att denna typ av funktionshinder fortfarande är mycket utbredd upptäcks den fortfarande inte i tillräckligt hög grad.
Som den enda franska ledamoten som talar i kväll kan jag skryta med att Frankrike har varit ganska aktivt i sina insatser för att hantera särskilda inlärningssvårigheter. Tack vare initiativet från föräldraföreningarna och yrkesgrupperna kommer nu en nationell dag - den första i sitt slag - att hållas i Paris den 10 oktober, och förhoppningen är att den ska öka mediernas medvetenhet om situationen för de människor, särskilt barnen, som drabbas av den här typen av problem.
Men syftet med min fråga i kväll är inte att fira de framsteg som har gjorts i ett eller annat land eftersom det fortfarande finns massor kvar att göra, utan att gemensamt diskutera hur vi skulle kunna samla de bästa metoderna på EU-nivå, när vissa medlemsstater inte ens erkänner att den här typen av funktionshinder finns. Jag tycker att kravet i den skriftliga förklaringen på att upprätta ett EU-omfattande tvärvetenskapligt nätverk för särskilda inlärningssvårigheter går i den riktningen till en viss del. Det skulle också vara bra med en omdömesgill användning av gemenskapsinsatser som till exempel det sjunde ramprogrammet.
Här skulle det initiativ som kommissionsledamoten nämnde, det vill säga NeuroDys-projektet som syftar till att lyfta fram de kognitiva, cerebrala och genetiska orsakerna till dyslexi och som samlar 15 vetenskapliga forskningsgrupper från nio medlemsstater - och i förbigående vill jag påpeka, eftersom detta är viktigt, att detta organ omfattar så gott som alla EU-språk - vara en god förebild, för i slutändan tycker jag att EU bör vara världsledande i förståelsen av dessa tillstånd och i att samla biologiska data omkring dem. Dessutom bör EU fungera som förebild när det gäller att erkänna de effektivaste formerna för rehabilitering och terapi så att barnen kan få nytt hopp och möta livet med optimism.
Har kommissionen några planer på andra program av det här slaget i framtiden? Herr kommissionsledamot! Ni hänvisade till en anbudsinfordran som inte fick några svar. Vår avsikt är att den informationskampanj som nu bedrivs av de olika organisationerna och av de ledamöter som undertecknade den skriftliga förklaringen kanske kan uppväga bristen på information och motivation. Vi hoppas att er förmåga att mobilisera den EU-finansiering som krävs för att uppfylla dessa förväntningar kommer att göra det möjligt att bedriva ändamålsenlig forskning om andra typer av inlärningssvårigheter, som dyspraxi och dysfasi.
Wiesław Stefan Kuc
för UEN-gruppen. - (PL) Fru talman! Det är ganska oroväckande att få höra att 10 procent av alla barn har någon form av inlärningssvårigheter. Det betyder att ett barn på tio lider av motoriska problem, inte kan uttrycka sina tankar eller inte kan uttrycka dem tydligt. Hur kommer vuxenbefolkningen att se ut om några år? Den kommer att bestå av människor som har svårt att utföra normala uppgifter i vardagen och som inte kan spela en normal roll i samhället. Kan vi överväga att behandla dem som invalider och skapa ett samhälle av invalider? Detta skulle vara oacceptabelt. Om dessa tillstånd kan behandlas måste vi göra allt vi kan för att behandla de barn som drabbas, i stället för att rikta in oss på att förhindra diskriminering och social utestängning - för man kan inte stänga ute människor som liknar en själv. Jag tror inte det kommer att gå så långt. Jag tror att det finns sätt att hantera situationen.
Slutligen vill jag uppriktigt tacka dem som gjorde mig uppmärksam på den här frågan och säga att jag står vid deras sida.
Raül Romeva i Rueda
för Verts/ALE-gruppen. - (ES) Fru talman! Först vill jag tacka de tjänstemän och ledamöter som tog initiativ till en skriftlig förklaring och en muntlig fråga och även kommissionen för sin närvaro så här dags på kvällen för att diskutera en fråga som tyvärr inte bara tycks vara hemlig, något som det måste talas mycket tyst om, utan även en fråga som är helt osynlig i vissa fall.
Det faktum att vi ändå diskuterar detta här i dag innebär att vi vill få ett slut på osynligheten, och därför har jag med stor glädje givit mitt stöd inte bara för den skriftliga förklaringen och muntliga frågan utan även för den här diskussionen.
Jag tror att vi alla mer eller mindre känner personer som har lidit och som lider av dessa svårigheter, som inte är sjukdomar. Sett ur den synvinkeln är detta verkligen inte personer som, ska vi säga, kräver särskild omsorg från hälsovården för en sjukdom. Det enda de behöver är stöd, särskilt stöd, assistans och lyhördhet inte bara från institutionerna utan även från familj, skola och framför allt från samhället i stort.
Jag menar att det värsta som kan hända i de här fallen är att det uppstår diskriminering först och främst på grund av okunskap, på grund av uppfattningen att dessa människor inte kan leva fullt normala liv - även om de kan behöva ett visst stöd - och framför allt till följd av bristande politisk vilja och ekonomiska resurser för att genomföra de program som krävs för att dessa människor ska kunna leva - och jag upprepar - just ett normalt liv, utan också som fullt kapabla människor kunna bidra med sin vishet och kunskap, sina förhoppningar och drömmar till ett samhälle som ofta marginaliserar och diskriminerar dem när de inte har gjort någonting alls för att förtjäna detta.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Fru talman! Jag vill gratulera dem som har tagit upp dessa särskilt handikappande tillstånd. De 10 procent av barnen som drabbas växer upp och blir de 10 procent av befolkningen som har svårt att fungera i samhället. Deras lidande blir ännu större i vuxenlivet. Idag handlar det dock om de barn som är avskärmade från samhället av anledningar som vi inte helt och hållet förstår. När barn utvecklas leder en svårighet till en annan, och varje komplex leder till nästa.
Särskilda inlärningssvårigheter bör erkännas som särskilda tillstånd eller funktionshinder. Problemen i samband med detta bör först och främst förklaras för barnet i fråga och sedan för människorna i barnets närhet, det vill säga föräldrar, vänner och skolkamrater. Dessa barn kräver en särskild strategi och individuellt anpassad undervisning. Identifiering och korrekta definitioner av dessa tillstånd är särskilt viktigt när behandlingsmöjligheterna är begränsade.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (SK) Herr talman! Jag vill tacka för de många, mycket intressanta anförandena. Jag är ingen expert i ämnet, men vi behöver större sakkunskap i den här frågan.
Jag är också personligen medveten om frågan, men det krävs en mycket mer djupgående strategi från de olika institutionerna och beslutsfattarna för att hantera den. Det har kommit fram mycket här i fråga om samhällspolitik, lika möjligheter, icke-diskriminering, hälsa, utbildning, yrkesutbildning och andra områden som hänger ihop med den här frågan. Utgångspunkten är intresset för och viljan att ändra situationen, för okunskap föder intolerans. Detta gäller för alla problem, även detta.
En av uppgifterna är helt klart att skapa en samsyn på problemet i medlemsstaterna och i EU, det vill säga i EU-medlemsstaterna. Det finns ingen definition någonstans, även om det hålls nationella dagar om detta i vissa länder. Jag anser att FN:s definition i konventionen om rättigheter för personer med funktionshinder borde kunna inspirera medlemsstaterna, men det är deras sak.
Jag vill upprepa det jag sa inledningsvis. Vi har flera stora program som kan vara till hjälp när det gäller yrkesutbildning, information och kommunikation för att identifiera möjliga lösningar. Jag tänker på utbildningsprogrammet, programmet för livslångt lärande, forskningsprogrammet och folkhälsoprogrammet.
Jag vill personligen och på min institutions vägnar tacka frågeställargruppen och alla andra som arbetar för att människor med särskilda inlärningssvårigheter får likabehandling och att det erkänns att de faktiskt ofta inte upptäcks och ofta undervärderas när det gäller deras begåvning, förmåga och potential. Kommissionen har uppmanats att vara mer aktiv i den här frågan, och jag vill säga att kommissionen är aktiv och villig att i samarbete med parlamentet och ordförandeskapet vara ännu mer aktiv än vi kanske har varit tidigare.
Talmannen
Tack så mycket för den försäkran, herr kommissionsledamot.
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Alessandro Battilocchio  
skriftlig. - (IT) Jag vill tacka de kolleger som tog upp den här viktiga diskussionen och Europeiska kommissionen, företrädd av Ján Figeľ, som jag har samarbetat med några gånger tidigare, för deras beredvillighet att ta del av parlamentets förslag.
Även om hälsovården i första hand omfattas av den nationella behörigheten uppskattar jag kommissionens arbete för att uppmuntra medlemsstaterna att införa strategier för att göra det möjligt för människor med funktionshinder att få tillgång till vård och framför allt kunna leva så normala liv som möjligt. Handlingsplanen för handikappfrågor för perioden 2003-2010 och programmet Progress leder redan i denna riktning. Det är emellertid viktigt att öka EU-medborgarnas medvetenhet för att göra det lättare för dessa människor, särskilt barnen, att delta i samhället. Det behövs integrations- och informationskampanjer mot diskriminering av personer med särskilda inlärningssvårigheter på skolor, arbetsplatser, inom idrott och i vardagslivet och även tillgång till hälsovården så att dessa funktionshinder - som ibland är helt och hållet fysiska - inte äventyrar de drabbades och deras familjers privat- och arbetsliv.
