
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 6 november 2003. 
Talmannen.
   –Kolleger! Som ni känner till omkom 15 människor och 28 skadades efter det att en landgång rasat på det nya kryssningsfartyget ”Queen Mary II”, vilket skedde på det franska skeppsvarvet Saint-Nazaire lördagen den 15 november 2003. På Europaparlamentets och mina egna vägnar vill jag uttrycka min djupaste sympati och solidaritet med familjerna till dem som föll offer för denna förskräckliga och tragiska olycka.
Det är också min sorgliga uppgift att i dag uttrycka detta parlaments fördömelse och sorg över de två bilbombsattacker mot synagogor i Istanbul som också inträffade på lördagen, vilka dödade åtminstone 23 oskyldiga civilpersoner och skadade ytterligare hundratals. Vi sänder vår djupaste sympati och uppriktiga deltagande till offrens familjer och den turkiska regeringen. Vi lovordar även den turkiska regeringens snabba och kraftfulla åtgärd som strävar efter att gripa de som ligger bakom en urskillningslös, vansinnig och brottslig antisemitisk attack, en attack som drabbade den plats där olika religioner av tradition lever sida vid sida i fred. Intolerans och antisemitism i alla sina yttringar strider mot de värden som vi representerar.
Jag skulle också vilja informera kammaren om att talmannen vid öppnandet av sammanträdet i morgon skulle vilja ge sin personliga hyllning till de italienare som dog i Irak.
För stunden ber jag er att hålla en tyst minut för offren för den olycka och den attack som jag just har nämnt.(1)

Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista, som utarbetats av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen 13 november 2003 i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen, har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Jag har mottagit en begäran från PPE-DE-gruppen om att en separat debatt om gruppens muntliga fråga avseende Eurostat skall föras omedelbart efter kommissionens uttalande om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för 2004. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Både min grupp och jag finner det lämpligt att vara kortfattad när vi ber om talartid. Mot bakgrund av detta erkänner vi talmanskonferensens beslut förra veckan att inte genomföra en separat debatt. Vi skulle därför vilja föreslå att denna muntliga fråga åtföljer den övergripande debatten om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för 2004, eftersom vi under helgen hörde att ordförande Prodi kommer att ta upp frågan om OLAF under denna debatt, och vi har ett antal frågor som vi skulle vilja ställa i detta sammanhang, som faller inom ramen för denna muntliga fråga. Detta är ett förnuftigt sätt för kammaren att hantera detta. Det är vad som händer vid normalt förfarande. Vi kommer inte att begära en separat debatt, men vi har frågor som vi önskar ta upp när Romano Prodi är med oss på tisdag. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill uttala mig mot förslaget, men jag skall göra det på ett speciellt sätt. Jag vill säga till gruppen för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater att det är förbryllande att de har intresserat sig för förslaget. När vi hade möjligheten att ordna upp saker och ting, var det ni som lyfte mattan och sopade smutsen under den, så jag tror att ni spelar för galleriet här. Därför anser jag att vi skall säga nej. Medlemmarna av PPE-DE-gruppen är synnerligen opålitliga i denna fråga. 

(1)

Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi medlemmar av det grekiska kommunistpartiet höll också en tyst minut för de italienska soldater och poliser som nyligen dödades i Irak, och för offren för bombningarna i Istanbul. Vi beklagar djupt att så många unga människor omkommit och vi sänder våra kondoleanser till deras familjer.
Än mer beklagar vi, och jag hänvisar till Irak, att dessa unga människor miste livet när de tjänstgjorde under en ockupation till följd av en oprovocerad, olaglig och barbarisk invasion av de amerikanska och engelska imperialisterna, med tusentals offer och omfattande förstörelse. Lyckligtvis håller ett berättigat motstånd på att utvecklas av det undertryckta irakiska folket.
Det är enbart den italienska regeringen, som har skyndat till inkräktarnas hjälp genom att delta i ockupationen, som är ensamt ansvarig för den orättvisa och skamliga förlusten av de italienska soldaterna och poliserna, och den måste hållas ansvarig inför offrens familjer. Samtidigt kan vi inte undgå att notera att parlamentet inte har visat samma lyhördhet för de tusentals irakier som har fallit offer för den barbariska invasionen, för offren för de imperialistiska ingripandena i Jugoslavien och Afghanistan eller för offren för Sharons grymhet i Palestina.
Vi anser att det enda korrekta sättet att hedra de döda är att omedelbart dra tillbaka ockupationsstyrkorna från Irak och att förhindra ytterligare militärt ingripande i de interna statsangelägenheterna, för att stoppa ytterligare blodspillan och detta brott mot mänskligheten.
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja att ni bad parlamentets talman Pat Cox att ta upp Radia Nasrawis situation med kommissionen. Hon har just avslutat fem veckors hungerstrejk i protest mot den oacceptabla människorättssituationen i Tunisien. Hon är en av de ledande människorättsaktivisterna i det landet. De åtgärder som vidtagits av de tunisiska myndigheterna, som motsätter sig hennes arbete för mänskliga rättigheter, har gjort hennes liv outhärdligt. Denna situation har upprepats åtskilliga gånger när det gäller andra människorättsaktivister.
Jag skulle särskilt vilja att kommissionen ser till att Europeiska unionens företrädare i Tunisien tar skriftlig kontakt direkt med de tunisiska myndigheterna och insisterar på att Radia Nasrawis och andras mänskliga rättigheter i Tunisien skall respekteras. De enda ambassaderna inom Europeiska unionen som har tagit ställning i denna fråga är den nederländska och den finska ambassaden. Det är fullständigt skandalöst att Europeiska unionen själv inte har uttryckt sina åsikter i denna fråga vid detta kritiska ögonblick för Radia Nasrawi. 
Claeys, Philip (NI ).
   – Herr talman! Vi har alla kunnat bevittna det faktum att kommissionens ordförande, Romano Prodi, för ungefär en vecka sedan lät startskottet ljuda för den italienska valkampanjen. Romano Prodi har utfärdat ett politiskt manifest där han kortfattat har beskrivit den strategi och de behov som vänstern måste tillämpa för att säkra en valseger i Italien. Vår synpunkt är att kommissionens ordförande måste bibehålla en viss politisk neutralitet och att han måste stå över partipolitiskt käbbel. Det är uppenbart att han nu inte längre gör det. Eurostatskandalen skulle ha varit ett bra tillfälle för Romano Prodi att ta sitt politiska ansvar och stiga åt sidan. Utfärdandet av detta politiska manifest är att gå för långt. Han bör axla sitt ansvar och antingen fortsätta som ordförande för kommissionen och koncentrera sig fullt ut på den uppgiften, eller föra en politisk kampanj i Italien. 
Maaten (ELDR ).
   – Herr talman! Droger är naturligtvis ett stort problem i Thailand och det är helt och hållet förståeligt att den thailändska regeringen, pressad av världssamfundet och av Förenta staterna, utkämpar ett krig mot smuggling av droger. Detta krig mot droger har emellertid också en baksida. Då jag besökte nederländska fångar där i förra veckan, däribland Machiel Kuyt, såg jag de usla förhållanden under vilka hon hålls fången tillsammans med andra européer, och följaktligen överträdandet av Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter som Thailand undertecknade 1997. Extremt långa häktningstider på grund av brist på domare och på grund av överfulla fängelser belyser detta faktum. Två saker måste hända för att denna situation skall kunna förändras.
Först av allt bör EU, inom ramen för landstrategidokumentet om Thailand från maj 2002, rikta sin uppmärksamhet mot rättshjälp, så att det kraftigt överbeskattade rättssystemet avlastas och de misstänktas rättigheter bättre respekteras.
För det andra bör unionen uppmana sina medlemsstater att sluta bilaterala avtal med Thailand som möjliggör överförandet av fångar. Sådana avtal finns redan med ett antal länder som till exempel Storbritannien, Sverige och Danmark och naturligtvis också med mitt eget land, Nederländerna. Andra länder bör också sluta sådana avtal och Thailand förespråkar verkligen att de gör det. 
Manders (ELDR ).
   – Herr talman! Under de senaste veckorna har jag mottagit flera klagomål från spanska och nederländska köttransportörer som uppenbarligen har hotats av bretonska lantbrukare och attackerats när de har levererat sina produkter. Om snabbköpen vill köpa kött från Spanien och Nederländerna hotas de också och den franska regeringen vägrar att vidta åtgärder. Även om det är försäkringsbolagen som ersätter den direkta skadan, förargar den långsiktiga skadan mig, eftersom köttet inte längre köps på grund av rädsla för några ligor med skurkaktiga bretonska lantbrukare. Det strider också mot den inre marknaden och den fria rörligheten för varor. Jag ber er därför att uppmana kommissionen och den franska regeringen att sätta stopp för detta så snart som möjligt, för om så inte sker skulle franskt vin och champagne kunna avvisas på liknande sätt i andra EU-länder. Detta skulle inte främja den inre marknaden och skulle även i viss mån förstöra vår jul. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill, om än kortfattat, återgå till de massakrer som har hemsökt Europa, och inte bara Europa, under den senaste veckan. Jag känner att det är befogat att vi uttrycker vårt kraftiga fördömande av terrorismen och särskilt av dessa händelser. I synnerhet vill jag minnas de 19 italienska offren för massakern i Nasiriya. Det är viktigt att talmannen uttrycker vår sympati för offren och framför våra kondoleanser till deras familjer i morgon. Men jag känner att det även är lämpligt att tacka alla de väpnade styrkorna från alla EU-länder som för närvarande genomför fredsuppdrag över hela världen. Slutligen hoppas jag att parlamentet kommer att göra ett bindande åtagande för att genomföra effektivare åtgärder för att bekämpa terrorism. Det budskap som Europaparlamentet måste sända ut är att ingen av EU:s nationer tänker låta sig skrämmas av dessa fega attacker. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Utrikesminister Colin Powell och president George Bush befinner sig båda i Europa denna vecka: Colin Powell skall möta EU:s utrikesministrar, och president Bush är på statsbesök i Storbritannien. Jag hoppas att utrikesministrarna och premiärminister Blair kommer att inpränta behovet av att den transatlantiska förståelsen flödar åt båda hållen hos sina gäster. 
Européer är med rätta oroliga över den ensidiga politik som Förenta staternas regering bedriver, dess villighet att överväga föregripande anfall och dess vägran att internationalisera ockupationen av Irak. Européer är djupt olyckliga över planerna på militära kommissioner som utdömer dödsstraff eller kvarhållande på obegränsad tid för internerade vid Guantanamo Bay, och det sätt på vilket Förenta staterna försöker sabotera Internationella brottmålsdomstolen. Detta är några av orsakerna till att folk demonstrerar mot president Bush. Det måste vara fråga om fredliga protester, och som sådana har jag för avsikt att personligen ansluta mig till dem.
Jag har just återvänt från Washington som en ad hoc-medlem av delegationen för förbindelserna med Förenta staterna. Våra värdar var älskvärda och gästvänliga. Vi förde nyttiga diskussioner, och vi har oerhört mycket gemensamt. På samma sätt som vi förstår deras ståndpunkt måste dock amerikanerna ha förståelse för våra invändningar, och våra utrikesministrar och premiärministrar måste framföra dessa invändningar denna vecka. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ni har redan med rätta uttryckt denna kammares sympati för den turkiska regeringen och för familjerna till de dödade och skadade i de känslokalla och urskillningslösa terrorattacker som ägde rum i Istanbul i lördags. Dessa attacker mot oskyldig civilbefolkning påminner oss alla om det allvarliga säkerhetshot som terrorismen utgör. Vi får inte glömma bort att synagogan Neve Shalom utsattes för en fasansfull attack för 17 år sedan.
Demokratierna måste ha ett nära samarbete för att bekämpa terrorism oavsett vilket uttryck den tar sig och oavsett vilka ursäkter som förbrytarna använder. Vi får inte tillåta att några skillnader på andra politiska områden undergräver vår entydiga solidaritet.
Med hänvisning till föregående talares påpekanden bör vi minnas att Förenta staterna bär enorma bördor för allas vår räkning, och vi borde stå vid Förenta staternas sida i dessa svåra tider. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag hoppas att jag blir förlåten för att jag rör mig från frågor om liv och död till mer kommersiella ärenden. Denna kammare är, i sin roll som lagstiftare, djupt oroad över immateriella rättigheter och behovet av att skydda rättsinnehavare i konsumenternas intresse och för att garantera rent spel. Det är ännu mer alarmerande om rättsinnehavarna själva missbrukar rättigheterna till nackdel för konsumenterna.
Jag måste tyvärr säga att detta gör nu den multinationella sprittillverkaren Diageo i Skottland, som framställer Cardhu-whisky. Tillgången på ”Cardhu single malt” har sjunkit. Nu tillverkar dock Diageo något som kallas ”Cardhu pure malt whisky”. Alla ledamöter av denna kammare kanske inte känner till det, men det är en oerhört stor skillnad mellan ”pure malt whisky” – som är en blandning av olika sorters malt – och ”single malt”, som kommer från ett ”single malt”-bränneri. Det ligger i högsta grad i denna skotska och europeiska industris intresse att konsumentförtroendet upprätthålls och att fula knep från tillverkarnas sida rensas bort så snabbt som möjligt.
Denna industri har ofta sökt och fått stöd av EU:s myndigheter. Vi borde insistera att de själva följer spelreglerna. Herr talman! Jag ber er att skriva till den verkställande direktören och få Diageo att sluta med detta! 
Talmannen.
   – (Skål!) 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Sedan toppmötet i Thessaloniki för fem månader sedan har flera unga européer hållits i häkte i grekiska fängelser. Det är speciellt två tjugoåriga spanjorer, Carlos Martín Martínez och Fernando Pérez Borraiz, som står inför anklagelser utöver det vanliga. De är unga människor som var där för att delta i en demonstration under parollen ”Another world is possible”.
Jag anser att vi måste intressera oss för deras svåra situation. De har påbörjat en hungerstrejk och risken finns att de kommer att dö. Jag vill be ordförandeskapet att uppmana både den grekiska regeringen och de andra institutionerna att vidta åtgärder angående detta problem. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja påpeka att jag inte kommer att svara på varje inlägg individuellt. Samtliga inlägg kommer att vidarebefordras till parlamentets talman. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den 8 November 2003 var jag i Haag för att delta i en demonstration för Slobodan Milosevics frisläppande. Jag tänker inte tala om Milosevic nu, eftersom jag har gjort det vid flera tillfällen tidigare. Jag skulle i stället vilja hänvisa till det faktum att demonstranterna i Haag, varav de flesta var serbiska invandrare, inte tilläts skriva paroller på sitt eget språk. När jag talade med polisen fick jag veta att det finns en allmän regel mot paroller skrivna på språk som polisen inte förstår. Det är uppenbarligen så för att polisen skall kunna kontrollera deras innehåll.
Det är tydligt att Nederländerna, så tolerant när det gäller många saker som vi alla vet, inte tolererar ocensurerade politiska uttryck.
En annan händelse tilldrog sig förra lördagen på Paris' flygplats när jag passerade en säkerhetskontroll på väg till Aten. Personalen insisterade på att jag skulle ta av mig jackan, trots att jag hade tagit ur alla metallföremål och gått igenom metalldetektorn. Då jag vägrade ringde de polisen och nästa minut uppenbarade sig herr 466294 och herr 485684 – de ville inte uppge sina namn – och försökte övertyga mig att detta var regeln och att ingen förutsattes bestrida den.
Bakom detta oacceptabla beteende ser jag ett tydligt försök till att terrorisera människor genom att få dem att lyda dumma order. Jag ser även hur varje person som passerar en säkerhetskontroll betraktas som presumtivt skyldig till terrorism. Om en ledamot av Europaparlamentet dessutom kan bli föremål för en sådan genant och förödmjukande behandling undrar jag vad som skulle hända andra, i synnerhet de vars hudfärg är en aning mörkare än genomsnittet.
Dessa två händelser visar tecken på att en polisstat undan för undan byggs upp inom Europeiska unionen, i linje med den härskande klassens önskan att utöva full kontroll över sina undersåtar. Jag ser fram emot er reaktion, herr talman. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Många ledamöter känner till att det finns flera hundra eritreanska demonstranter utanför vår byggnad denna kväll. De är här på grund av sin oro över att Etiopien inte har godkänt Alger-avtalet – som var en uppgörelse om gränserna mellan Etiopien och Eritrea.
På parlamentets talman Pat Cox' vägnar har jag mottagit en framställning som undertecknats av 22 000 eritreaner som bor inom Europeiska unionen och i Norge. Båda länderna bör uppmanas att godta bestämmelserna i Alger-avtalet, som grundades på gränskommissionens beslut. Etiopien är i dagsläget motvilligt till att gå med på detta beslut.
Herr talman! Skulle ni vilja vara så vänlig att se till att ett brev sammanställs och sänds till den etiopiska regeringen, i vilket den uppmanas att respektera detta beslut så att fred kan återställas mellan de två länderna efter vad som har varit ett blodigt och fruktansvärt krig. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på situationen när det gäller en lokal ledamot av kommunfullmäktige i Lancaster i Förenade kungariket, som offentliggjorde ett beslut som fattats i hemlighet av kommunstyrelsen om att upphäva den lokala beskattningen av det lokala kärnkraftverket, vilket ägs av British Energy. Kommissionen har angett att denna skattelättnad skulle kunna vara detsamma som olagligt beviljande av statligt stöd. Med anledning av offentliggörandet av dessa uppgifter har nu vederbörande ledamot av kommunfullmäktige, Dowding, blivit suspenderad i tre månader som ett straff för att ha publicerat vad som påstås vara konfidentiella uppgifter.
Att beröva väljarna sin enda representant i kommunfullmäktige och att bestraffa någon som har uppmärksammat allmänheten på en åtgärd som inte gynnar varken detta kommunfullmäktige eller Europeiska unionen för att statuera ett exempel kan knappast uppmuntra andra att ta upp sådana frågor. Eftersom parlamentet engagerar sig för öppenhet och finansiell rättskaffenhet är jag säker på att det kommer att instämma med mig när jag beklagar de åtgärder som vidtagits av Standards Committee. 
Marchiani (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill återkomma till vad vår kollega i parlamentet sade om Romano Prodis olämpliga kommentarer för ett par dagar sedan. Jag vill via er fråga vår talman, Pat Cox, vilka åtgärder han avser att vidta för att påminna kommissionens ordförande om att det är minst sagt smaklöst att positionera sig själv som ledare för det italienska vänsterpartiet vid en tidpunkt när hans eget land innehar ordförandeskapet för EU och vid en tidpunkt när Italien är delaktigt i en blodig prövning i Irak. Att anta en sådan ställning strider i vilket fall som helst mot andan i reglerna för den europeiska institutionen i fråga och mot de mest grundläggande principerna för politisk etik. Herr talman, jag vill be er att vidarebefordra denna kommentar till Pat Cox. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman, kommissionsledamot, vänner! För ungefär två år sedan cirkulerade det uppgifter om att romkvinnor steriliserades mot sin vilja i Östeuropa, särskilt i Slovakien.
Den 17 oktober 2003 publicerade Alvaro Gil-Robles, Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter, en rekommendation om ”Certain aspects of law and practice relating to sterilization of women in the Slovak republic”. I denna rekommendation finner man att det visserligen inte har funnits någon organiserad politik på detta område men att det dock har hänt att kvinnor har steriliserats mot sin vilja.
I mars 2002 ställde jag en fråga om detta till kommissionen, som lovade att följa upp ärendet och ta upp saken med Slovakien om man hittade bevis för att sådan tvångssterilisering verkligen hade skett. Nu har Gil-Robles, Europarådets människorättskommissionär, publicerat dessa bevis och jag ber kommissionen att uppfylla sitt löfte. Vi kan inte ha en union där man inte respekterar det mest grundläggande: människans rätt till sitt eget liv. Jag hoppas att alla andra som senare i debatten diskuterar frågor om liv och död också skall tänka på den här aspekten. Vi kan inte acceptera sådant i en union. 
Zacharakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! PPE-DE-gruppen föreslog att frågan om allvarliga demokratiska överträdelser under de val som nyligen hölls i Albanien skulle tas upp vid denna veckas aktuella och brådskande debatt. Syftet med förslaget var att sända ett lämpligt budskap till de albanska myndigheterna och att förhindra fortsatta försök att försvaga moralen hos landets medborgare och kandidater. Förslaget avvisades olyckligtvis av alla de politiska grupperna, och det besannades återigen olyckligtvis genom de sorgliga händelserna under gårdagens upprepade val i Albanien där det förekom mycket allvarliga fall av hotelser, bombförsök och så vidare, mot medborgare och kandidater.
Jag litar på att EU kommer att dra de nödvändiga slutsatserna av denna oacceptabla situation som avslöjar attityder och beteenden som är fullständigt främmande för Europeiska unionens uppfattning om demokratiska värderingar och tillvägagångssätt. 
Katiforis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ansluta mig till er i fördömandet av de ohyggliga attackerna mot de judiska synagogorna i Istanbul.
Som vi alla vet är Turkiet ett land som är stolt över det faktum att det gav judarna en fristad när de var ansatta av de fruktansvärda judeförföljelserna i Europa under medeltiden. Det gör rätt i att vara stolt över den delen av sin historia.
När dessa fruktansvärda attacker genomfördes slumpade det sig så att den turkiske presidenten var utomlands på ett officiellt besök hos en illegal regim som Turkiet och de turkiska väpnade styrkorna har skapat och envist upprätthåller på norra Cypern, i strid mot världssamfundets direktiv.
Enbart sammanträffandet talar sitt tydliga språk. Jag hoppas att det kommer att upplysa Recep Tayyip Erdogan och att han, vilket jag är säker på att han skall göra, kommer att leda Turkiet bort från olaglighetens och tyranniets väg, som endast bereder tragedi för Turkiet självt och för resten av världen. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill återkomma till en fråga som togs upp vid det föregående sammanträdet i samband med det faktum att de pakistanska myndigheterna fortfarande håller de grekiska sjömännen från ”Tasman Spirit” som gisslan.
Olyckan inträffade för fyra eller fem månader sedan, i juli 2003, när ”Tasman Spirit” lotsades in i Karachis hamn av en pakistansk lots. Arbetet med att återställa miljön och pumpa ut den olja som kunde pumpas ut påbörjades då. Den 17 augusti när vraket redan hade delats i två delar, kom en grupp från Grekland, ledd av skeppsbyggaren Pappas, för att sanera området.
I talande stund hålls både skeppets besättning och de som åkte dit för att sanera området som gisslan av Pakistan utan att ha blivit anklagade. Utöver det faktum att Pakistan inte har släppt dem, hindrar detta de företag som har åtagit sig saneringsarbetet från att åka dit, eftersom de är rädda för att de också kanske kommer att tas som gisslan.
I alla händelser var skeppet försäkrat och den pakistanska regeringen må ha meningsskiljaktigheter med försäkringsbolaget. Men under inga omständigheter får sjömännen, i synnerhet inte de som ankom långt efter att händelsen inträffat för att hjälpa till med miljösaneringsarbetet, hållas gisslan som grund för förhandlingarna mellan de pakistanska myndigheterna och försäkringsbolaget.
Jag uppmanar därför parlamentet att göra vad det kan för att hjälpa till att släppa gisslan fri. 
Perry, Roy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag representerar Englands sydöstra region och är den enda ledamoten som bor i grevskapet Hampshire, mycket nära Southamptons hamn, hemmahamn för nya ”Queen Mary II”, som kommer att bli världens största linjefartyg. Detta linjefartyg, som byggdes i Frankrike, kommer att avgå från England, vilket visar att det finns lite liv kvar i .
Jag vet att Southamptons befolkning, och hamnarbetarna i staden, skulle vilja ansluta sig till de kondoleanser som uttryckts till de omkomnas familjer och till dem som skadades i den fruktansvärda olyckan vid Saint-Nazaire. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den grekiske kommunistiske ledamotens tal, där han fördömde Förenta staterna som en imperialistisk ockupant av Irak, är en liten lustighet från ett parti som på sin tid stödde Sovjetunionens invasion och kväsande av det ungerska upproret 1956, den tjeckoslovakiska ”Pragvåren” 1968 och den afghanska invasionen 1979. Sovjetunionen skulle aldrig ha lämnat dessa länder om landet inte hade tvingats till det av kommunistsystemets ekonomiska kollaps.
Till skillnad från Sarah Ludford välkomnar jag president Bushs statsbesök i Förenade kungariket i morgon och hans åtagande att överlämna makten till en demokratiskt vald irakisk regering vid slutet av nästa år. Jag hälsar modet hos alla de tappra koalitionsstyrkor i Irak som kämpar för lag och ordning samt frihet och rättvisa i det landet, och mot internationell islamisk terrorism. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skall inte kommentera vad föregående talare sade. Jag säger endast att det är obegripligt att ett sådant resonemang hörs i detta parlament. Jag vill be er att tillåta mig att upplysa parlamentet om ett antal allvarliga överträdelser som jag noterade under min senaste resa till Estland och Litauen.
I Estland, liksom i Lettland, är det ryska språket inte erkänt som ett officiellt språk trots att halva befolkningen är rysk eller rysktalande. Tjänster i den offentliga sektorn, domstolar och lagar är alla på ett språk som de behärskar bristfälligt. Därtill nekas de nationaliteten i det land där de och deras förfäder är födda. De tvingas göra skriftliga, förödmjukande och mycket specialiserade prov i språk, i grundlagen och i historia som mycket få klarar. Det ryska språket för inte användas vid universiteten och skolorna. I alla tre baltstaterna är kommunistpartierna bannlysta och deras centrala medlemmar förföljs. I Litauen har ledarna för Litauens kommunistparti, Mikolas Burakevicius och Koulalis, suttit fängslade under tio år på i förväg fabricerade anklagelser enligt en lag som antogs långt efter att de arresterades.
Detta och mycket mer pågår i Baltikum och i andra före detta socialistiska anslutningsländer, trots försäkringar om det motsatta av Günter Verheugen, som upprepade gånger har uttryckt sitt stöd för dessa uppenbara överträdelser.
Jag vill rikta er uppmärksamhet på ett brev innehållande specifika fakta…
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag blev ytterst chockerad över det faktum att Haagpolisens uppträdande liknades vid en polisstats uppträdande endast för att de insisterade på att plakaten som bars under en demonstration skulle vara begripliga för den allmänhet som demonstrationen var avsedd för. Detta är ytterst underligt. Först och främst går det alldeles utmärkt för folk att resa till Haag särskilt för att demonstrera till förmån för en totalitär diktator, men sedan vägrar de dessutom att skriva plakaten på ett språk som är begripligt för det nederländska folket.
Vad är orsaken till det? Det är synnerligen uppenbart. Om plakaten skrivs på ett obegripligt sätt kan de innehålla alla möjliga typer av rasistiska budskap. Om de trots allt skulle accepteras, är nästa sak att tidningarna har fotografier som ger intrycket av att den nederländska polisen står och ser på när dessa hemska saker skrivs. Därför är det fullständigt logiskt att en begäran gjorts i förväg om att budskapen skall skrivas på ett begripligt sätt, så att den nederländska polisen kan se till att plakaten inte bryter mot lagen. Om detta betraktas som en polisstat är det verkligen att dra saker och ting mycket långt, och det vittnar tydligt om vad de som är bakom Milosevic anser att en polisstat innebär. 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! När det gäller kommersiella arrangemang mellan Ryanair och flygplatsen Charleroi i Belgien kan jag påminna Europeiska kommissionen om att den tolererade flygbolagsmonopol och orimliga priser på flygresor i Europa under flera års tid. Ryanair har hjälp till att ändra systemet för flygpriser inom Europa; bolaget har tryggat fördelaktiga avtal med privata flygplatser. 
Vi borde väl i denna konkurrensens tidsålder tillåta att allmänna flygplatser konkurrerar med privata flygplatser om att skapa affärsmöjligheter för flygresor, eftersom det kommer att innebära billigare flygpriser för konsumenter när allt kommer omkring. Detta i sin tur kommer att sända ett positivt budskap från Europeiska unionen att den faktiskt stöder åtgärder som främjar flygresor till ett konkurrenskraftigt pris och hjälper Europas konsumenter.
Innan Ryanair började flyga till Charlerois flygplats var den ett öde fält, och nu flyger Ryanair 2 miljoner människor in och ut, till belåtenhet för de konsumenter som använder denna ovärderliga flyglinje. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av kommissionen om Europeiska handikappåret 2003. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för att ni ger mig tillfället att rapportera om vad som har åstadkommits under det Europeiska handikappåret och hur det skall följas upp, med tanke på att det endast är sex veckor kvar till årets slut.
Vi måste komma ihåg att politik som har att göra med funktionshindrade personer är nationell politik. Vad vi försökte göra under 2003 var att hitta alla de metoder, hjälpmedel och inkörsportar som kan användas för att ge den nationella politiken ett europeiskt mervärde.
Hittills har man under handikappåret uppnått betydande resultat för att öka medvetenheten om funktionshindrades rättigheter. Vi har haft tusentals evenemang i alla medlemsstater på nationell, regional och lokal nivå, diskussioner i parlamentet, forum och utbytande av bästa praxis mellan medlemsstaterna. Under tiden har naturligtvis också de icke-statliga organisationerna och handikapprörelsen verkligen bidragit till en mycket stor mängd evenemang och till att sända budskapet om funktionshindrades rättigheter vidare.
Parlamentet stod bakom handikappåret utan förbehåll redan från början. Den 3 november 2003 organiserades det första föredraget om resurser för livslångt lärande tillsammans med unga funktionshindrade och för ett par dagar sedan, den 10 och 11 november, sammanträdde och antog handikapparlamentet en resolution i frågan.
Naturligtvis skall vi betona att handikappåret utgör början på ett europeiskt förfarande och att alla ansträngningar och all planering inte upphör vid årets slut. Det är särskilt viktigt att vi använder den slagkraft som har skapats, och det skall sägas att i dag tas initiativ och nyskapande åtgärder i varje land, vilket inte tidigare var fallet. Vi har också viktig och enastående långt framskriden lagstiftning i vissa länder.
Den 30 oktober lade kommissionen fram ett meddelande om vilken uppföljning som krävs av handikappåret. Det finns tre grundläggande mål:
Det första är att uppnå antagande och full tillämpning av direktivet för likabehandling av funktionshindrade vid anställning och i arbetslivet.
Det andra är att framgångsrikt införliva frågor som rör funktionshindrade inom alla politiska områden. Detta hänger samman med vår överenskommelse om integrering, så att den här politiken inte enbart är en fråga för socialdepartementen, hälsodepartementen eller sysselsättningsdepartementen, utan en övergripande politik som rör alla departement i varje land och alla ämnesområden i kommissionen.
Det tredje är att förbättra tillgängligheten för alla funktionshindrade.
Angående frågan om tillämpningen av direktivet vill jag, mina damer och herrar, påminna er om att under år 2000 antogs ett antidiskrimineringsdirektiv på rekordtid. Det var något som aldrig förut skådats i EU, men naturligtvis måste vi säga att medlemsstaternas främjande av direktivet inte fortskred med den hastighet som vi hade förväntat oss. I dag har fortfarande ett stort antal länder inte antagit förslaget till direktiv om likabehandlig av människor som är utsatta för diskriminering. Tidsfristen löper ut i slutet av december och i stort sett har endast två länder antagit direktivet. Vi måste emellertid fortsätta från antagandet till genomförandet, där viktiga ändringar kommer att krävas av de regler som i dag gäller i vissa medlemsstater. Detta kommer att påverka arbetsgivarna både i den offentliga och den privata sektorn samt den arbetspraxis som tillämpas för funktionshindrade, eftersom direktivet, som gäller rimliga anpassningar, måste tillämpas ordagrant. Med andra ord måste arbetsplatsen anpassas efter de funktionshindrades behov. Kommissionen kommer att utöva sin plikt som fördragets väktare när det gäller antagandet av direktivet i rätt tid, dess lämpliga införlivande – det skall inte införlivas på fel sätt och inte utan specifika hänvisningar till EU-texten – och naturligtvis dess genomförande.
Som jag tidigare nämnde var meddelandet även inriktat på frågan om horisontell politik i samband med funktionshindrade, med andra ord integreringen inom alla enskilda politiska områden. Vi har redan exempel på EU-nivå, där ett viktigt steg genomförts på området för transporter och för elektronisk kommunikation, för vilket kommissionsledamöterna Loyola de Palacio och Erkki Liikanen ansvarar. Införlivandet av dessa frågor på alla relevanta politiska områden måste huvudsakligen vara inriktat på frågor om tillgänglighet när det gäller varor, tjänster och byggnader, och förenat med principen om ”design för alla” som fördes fram i det kommissionsmeddelande som omedelbart föregick detta meddelande.
I meddelandet presenteras en flerårig och rullande handlingsplan. Sysselsättningen har högsta prioritet och är också den viktigaste faktorn för social integrering av funktionshindrade. Jag vill säga att vår filosofi huvudsakligen sammanfattas under parollen att funktionshindrade skall ha rätt till arbete och inte till bidrag. Följaktligen kommer den första etappen i tillämpningen av handlingsplanen, som skall tas fram mellan 2004 och 2005, att inriktas på att få de nödvändiga förutsättningarna på plats för att sysselsättningen bland funktionshindrade skall främjas. Vi beräknar att det i dag finns tre miljoner funktionshindrade i EU som skulle kunna integreras på arbetsmarknaden. Det finns ett ännu större antal funktionshindrade som skulle kunna integreras på arbetsmarknaden genom speciella handlingsprogram, genom att man investerade i dem och genom färdigheter som skulle vara anpassade till deras förmåga.
Vår arbetsplatspolitik kommer att vara inriktad på fyra prioriteringar. Att få tillgång till och stanna kvar i sysselsättning, livslångt lärande, ny teknologi, vilket vi anser är en av de mest avgörande faktorerna, eftersom en rad nya hjälpmedel genom förnyelse och forskning verkligen kan ge människor med alla typer av funktionshinder möjlighet att hantera sina handikapp. Samtidigt måste de här hjälpmedlen vara billiga och tillgängliga för alla. I dag är EU:s marknad ytterst svår för dessa människor. Varje land har i hög grad sina egna specifikationer och varje socialsystem är förbundet med sina egna åtaganden. Detta leder till att samma hjälpmedel är billiga i ett land och dyra i ett annat. Sålunda är detta område med ny teknologi och med tillgång för de funktionshindrade till denna teknologi på EU-nivå en av utmaningarna. Slutligen är den fjärde prioriteringen tillång till offentliga byggnader.
Som ett sätt att framgångsrikt stödja införlivandet i politiken av dessa frågor, föreslår kommissionen att en rapport om utvecklingen i varje medlemsstat skall ges ut vartannat år. Rapporten skall vid varje tillfälle vara inriktad på planering och på nya prioriteringar. Vi tror att denna rapport, varav den första kommer att ges ut under 2005, kommer att bli ett viktigt hjälpmedel för att utöva press på medlemsstaterna. De kommer att behöva informera om vilka framsteg som gjorts på institutionsnivå och på genomförandenivå, vilka vi kommer att offentliggöra vartannat år.
Slutligen föreslår kommissionen att ytterligare öka insatsen från samtliga berörda parter och från de främsta aktörerna i dialogen för utformningen av politiken, så att vi får större och bestående förändringar i ekonomin och samhället som helhet.
Jag vill uttrycka min tillfredsställelse över den möjlighet som givits att genomföra en studie, som efterlysts av parlamentet, om situationen för funktionshindrade som bor på institutioner och som utgör ytterligare en stor del av våra medborgare, med problem av en annan typ. Naturligtvis är denna typ av problem mycket vanliga i kandidatländerna.
Herr talman! Förväntningarna på handikappåret var höga. Jag anser att vi har fått betydande resultat. Särskilt om vi, som jag betonade i min inledning, tänker på att denna politik i stor utsträckning nästan uteslutande är nationell. Jag tror emellertid att med all denna aktivering under handikappåret 2003, fick frågan om funktionshindrade högsta prioritet på den politiska dagordningen, både hos medlemsstaterna och inom EU. Men det viktigaste var att det satte handikapprörelsens egen policy i fokus genom att i praktiken tillämpa parollen ”Inget om oss utan oss”, som innebär att de skall vara delaktiga på alla nivåer i fråga om planering och beslutsfattande. 
Mantovani (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi närmar oss nu slutet av handikappåret 2003 som kommer att avslutas i Rom den 5 december 2003 under det italienska ordförandeskapet. Det var Europeiska unionens tjänstgörande ordförande själv som i sitt tal vid början av sin sexmånaders mandatperiod gjorde vad jag anser vara en kraftfull historisk gest för socialpolitiken i fråga om funktionshindrade. Han angav tydligt att unionens ordförandeskap skulle vidta åtgärder för att lägga grunden till lagstiftande åtgärder för att bekämpa diskriminering genom att i praktiken skapa ett direktiv som skyddar oberoendet och lika rättigheter för miljoner funktionshindrade i alla aspekter av det dagliga livet i det nya Europa och ge dem ett sant hopp inför framtiden. Hittills har kommissionen emellertid vare sig tillhandahållit en tidtabell för ett framtida övergripande direktiv, som inte endast omfattar arbete utan även livets alla aspekter, eller ens givit uttryckliga löften om att integrera funktionshindrades rättigheter i politiken. Detta har bekräftats i det senaste meddelandet, som inte verkar vara mer än ett tillkännagivande av goda intentioner. Det är faktiskt inte tydligt hur målet att främja lika möjligheter skall uppnås om sådana möjligheter endast finns tillgängliga i vissa aspekter av livet, som till exempel arbetet.
Här följer några exempel: med direktivet om sysselsättning syftar kommissionen till att uppnå full sysselsättning för funktionshindrade. Detta skulle vara ett första steg mot att avskaffa diskriminering och det är bra. Men hur skall en person kunna ta sig in på arbetsmarknaden nuförtiden och arbeta för en givande och högkvalitativ sysselsättning om funktionshindrande inte ges lämplig undervisning, utbildning och yrkesutbildning, till exempel? Integrering börjar tidigt som ni kan se och det måste faktiskt börja redan i skolan. Funktionshindrade är inte indelade i sektorer eller avdelningar av passivitet. De är flickor och pojkar, män och kvinnor som är berättigade till fullständig integrering, inte bara inom några områden. Tusentals funktionshindrade barn i EU bor till exempel fortfarande på institutioner i stället för med sina familjer. Samordningsmetoden kunde komma till vår hjälp även här, men den omnämns alldeles för lite i meddelandet.
Till sist vill jag säga att det Europeiska handikappåret utan tvekan avslutas med ett riktigt positivt resultat när det gäller de uppsatta målen för att öka medvetenheten om handikappfrågor. Jag känner att vad som har saknats har varit en specifik och effektiv åtgärd från kommissionen som inte ihärdigt agerade utifrån det starka och bestämda trycket från parlamentet eller utifrån signalerna från ordförandeskapet. Jag avslutar genom att uppmana ordförande Romano Prodi, om fru Diamantopoulou vill vidarebefordra budskapet, och trots att kommissionen befinner sig i slutet av dess mandatperiod, att kanske vara lite mer aktiv och ihärdig i en fråga, nämligen frågan om handikapp, som är av så stor betydelse i mänskliga, sociala och kulturella avseenden. 

Gillig (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det är sant att 2003 går mot sitt slut och med detta det Europeiska handikappåret. Detta är ett perfekt tillfälle att få en överblick över situationen, men också att fundera över framtiden för gemenskapens politik inom området.
Årets resultat skall välkomnas, fru kommissionär. Liksom ni hoppades, har det varit ett unikt tillfälle att främja funktionshindrades rättigheter och att ta hänsyn till deras befogade rättighet att kräva att få spela en fullständig roll i det sociala, ekonomiska och politiska livet. Den slagkraft som har skapats i år, med tusentals olika evenemang att välja mellan på nationell, regional och lokal nivå, är ansenlig och vi är er tacksamma.
Men i dag måste vi utnyttja denna slagkraft och använda denna erfarenhet som ett språngbräde för nya åtgärder, både på medlemsstatsnivå och på gemenskapsnivå. Jag tror att det meddelande som ni lägger fram korrekt återspeglar vad som står på spel här. Jag välkomnar detta, men jag tror att det måste sägas, liksom en av mina kolleger i parlamentet redan har sagt, att det med tanke på medlemsstaternas tystnad krävs en större försäkran om politisk vilja från deras sida inom området. Medlemsstaternas brist på engagemang när det gäller att införliva direktivet om likabehandling, till exempel i arbetslivet, bör kritiseras avsevärt, och tvingar oss att göra ännu mer.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har en tydligt ståndpunkt i detta avseende. Mina kolleger och jag är övertygade om att svårigheter i samband med funktionshinder generellt skall tas itu med på ett integrerat sätt, med vår befintliga lagstiftning om lika möjligheter för män och kvinnor som utgångspunkt.
Vi var mycket angelägna om att förbättra ett antal lagstiftningstexter. Ni nämnde transport. Jag vill säga att när det gäller företagens sociala ansvar skall företagens handikappolitik vara ett av kriterierna för att värdera detta ansvar och kvaliteten på deras bidrag till samhället.
Samtidigt beklagade handikapparlamentet, som sammanträdde förra veckan, det faktum att ett specifikt EU-direktiv om funktionshinder inte kunde fullbordas under detta viktiga år. Visserligen är satsningen i fråga om sysselsättningen högst grundläggande, det kan ingen ifrågasätta, men vi vill tro, fru kommissionär, att detta bara är ett steg mot genomförandet av en gemenskapslagstiftning som måste vara ännu mer ambitiös.
När det gäller funktionshinder, kanske mer än inom något annat område, tror jag att det är lämpligt att avsluta genom att dela en personlig övertygelse med er. Dessa gemenskapslagstiftningsåtgärder är grundläggande och vi inser det, med tanke på den stimulans som de borde släppa fri. Men vi vet också att samordning inom en hel rad politikområden måste komma igång på nationell, regional och lokal nivå. Denna politik måste i det civila samhället mötas av industrin, av arbetsmarknadens parter och, låt oss inte glömma när det gäller skolan, av lärare.
Sammanfattningsvis, fru kommissionär, herr talman, vill jag säga att säga att när det gäller rättigheterna och värdigheten hos dem som i dag lever med funktionshinder, har vi inte råd att endast lita på medlemsstaternas goda vilja. Vi måste skapa större incitament, vilket jag hoppas att ni gör i meddelandet. Vi räknar med er fleråriga rapport, fru kommissionär, just för att utöva påtryckningar på de medlemsstater som inte går i riktigt den riktning som vi förordar. 
Lynne (ELDR ).
   – Herr talman! Det gläder mig att kommissionen har skapat handlingsplanen för livslångt lärande, nya tekniker, tillgång till byggnader och så vidare, men vi måste göra mycket mer.
Som föredragande för Europeiska handikappåret hade vi alla mycket stora förhoppningar inför detta år. Vi ville se positiva resultat, och detta är i hög grad vad jag skrev i mitt betänkande. Vi måste integrera de funktionshindrades rättigheter i den vanliga lagstiftningen, komma ifrån den medicinska modellen för funktionshinder en gång för alla och gå mot den sociala eller rättsbaserade modellen för funktionshinder. Vi måste även belysa funktionshindrade människors prestationer.
Vissa av dessa saker har gjorts, men jag ville inte att detta bara skulle bli en klapp på axeln till medlemsstaterna för att de har hållit konferenser i stora städer, eller så att de helt enkelt kan säga ”så underbart, vi skall ha ett europeiskt handikappår”. Vi måste se till att personer med funktionshinder verkligen står högst upp på den politiska dagordningen, och detta innebär att anställningsdirektivet måste genomföras till fullo.
Jag skulle vilja veta vilka länder som inte har genomfört anställningsdirektivet, vilka länder som inte har vidtagit några förberedelser för att börja genomföra detta direktiv och vilka sanktioner som kommissionen tänker vidta mot dessa länder för att säkerställa att de genomför det.
Vi behöver dessutom, som Mario Mantovani och Marie-Hélène Gillig sade, ett särskilt handikappdirektiv. Om vi inte får detta särskilda direktiv känner jag, tillsammans med många handikapporganisationer, att Europeiska handikappåret har varit ett misslyckande. Jag beklagar att jag måste säga detta, eftersom vi har gjort vissa framsteg, men utan någon utfästelse om att skapa ett handikappdirektiv har vi inte kommit tillräckligt långt. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är riktigt att några viktiga initiativ till diskussion har tagits under Europeiska handikappåret, till exempel kongressen om autism som hålls i Lissabon i helgen, och Europaparlamentet för funktionshindrade, som ägde rum i Bryssel i förra veckan.
Alla hade emellertid hoppats på mycket mer, både på gemenskapsnivå och på nationell nivå, särskilt i mitt land, Portugal, som är drabbat av med allvarliga sociala problem, den högsta fattigdomsnivån i Europeiska unionen, många former av diskriminering och neddragningar av grundläggande offentliga investeringar på områden som utbildning och hälsa. Detta har drabbat funktionshindrade särskilt hårt, i syfte att uppfylla stabilitetspaktens irrationella kriterier.
Tyvärr närmar vi oss nu slutet av detta europeiska år, utan att ha gjort några framsteg mot en handikappolitik och utan att frågor som rör diskriminering av funktionshindrade och funktionshindrades mänskliga rättigheter har givits högsta prioritet i gemenskapens politik på olika områden. Innan detta sker kan ingen verklig social integration komma till stånd.
Jag vill påpeka att jag i mitt betänkande om resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen, som parlamentet antog i september, tog upp behovet av att under handikappåret lägga fram ett förslag till direktiv, i enlighet med artikel 13 i fördraget, för att bekämpa diskriminering på grund av funktionshinder. Detta har tyvärr inte skett. I de dokument som antogs av Europaparlamentet för funktionshindrade i förra veckan prioriterades också kravet på detta nya direktiv, för att förhindra att ytterligare hinder uppstår och se till att de befintliga hindren för funktionshindrade undanröjs i hela Europeiska unionen. Detta bör ske inom den närmaste framtiden. Direktivet om likabehandling bör också införlivas, så att vi får en bred definition av funktionshinder och stränga och effektiva påföljder, som kan tillämpas vid brott mot lagen. Vi hoppas att detta år skall resultera i en effektiv politik för stöd till funktionshindrade, och att deras rättigheter skall erkännas. 
Aaltonen (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska handikappåret närmar sig sitt slut och det är dags att utvärdera resultatet. Vad ser vi? Kan ett år verkligen göra någon skillnad? Har vi lyckats uppnå någonting konkret som kan påverka funktionshindrade människors vardagsliv och livskvalitet? Jag hoppas att några varaktiga förändringar i åtminstone en del funktionshindrade människors vardagsliv kommer att kvarstå efter detta år. Ett bra exempel kan vara användningen av ledarhundar i hela unionen, vilket tillsammans med tekniska hjälpmedel och informationsteknik innebär ökade sociala, utbildningsmässiga och yrkesmässiga möjligheter för synskadade, hörselskadade och rörelsehindrade.
Jag vill ta tillfället i akt att tacka kommissionsledamot Anna Diamantopoulou för hennes genuina intresse och hennes uppmuntran i denna fråga, och jag hoppas på fortsatta framsteg och spridning även till de nya medlemsstaterna, eventuellt med finansiering från EU.
Emellertid kvarstår frågan om hur tillgänglighet, icke-diskriminering och fullständiga medborgerliga rättigheter för människor med funktionshinder skall kunna införlivas i de huvudsakliga politiska strategierna på alla nivåer. Just nu inför vi också fler viktiga politikområden för framtiden. Jag deltar i arbetet med att anpassa ett förslag till direktiv om offentlig upphandling, och vi försöker nu lösa två viktiga frågor som rör funktionshindrade och deras medborgerliga rättigheter. I vilken utsträckning kan vi ta hänsyn till handikappades särskilda behov i fråga om byggnader och omgivningens andra fysiska aspekter och vid utveckling av transport och andra tjänster? En annan väsentlig fråga som fortfarande saknar svar gäller kriterierna för produktionsmetoder.
Som jag ser det är det också framför allt en demokratifråga. Dessa två direktiv innebär att vi måste fatta viktiga beslut om hur stora beslutsbefogenheter de lokala myndigheterna skall ha. Dessutom finns det i det nya utkastet till konstitution en indirekt risk för att sjukvård och annan socialtjänst öppnas för konkurrens. Vad skulle detta innebära för funktionshindrade människors särskilda behov? 
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förra veckan höll vi ett mycket lyckat parlament för funktionshindrade. Jag skulle faktiskt vilja att vi allesammans, i så stor utsträckning som möjligt, försökte rätta oss efter de rekommendationer som detta parlament utfärdade. Även om en stor del av handikappolitiken – framför allt dess medicinska del – tillhör den nationella politiken, är det ändå så att sysselsättningspolitiken, politiken i fråga om social utestängning och politiken för den inre marknaden är av avgörande betydelse för människor med funktionshinder. Jag hoppas därför att kommissionen kommer att ta detta i övervägande.
Det huvudsakliga skälet till att vi är här i dag är naturligtvis, som flera talare redan har påpekat, just det här direktivet. Jag anser att vi verkligen bör anta det. Herr talman, det är en sak jag inte förstår. Kommissionen har ju alltid framhållit att detta direktiv skulle vara alltför kontroversiellt i nuläget, men, fru kommissionär, ni antog ju själv ett utkast till direktiv för två veckor sedan som är mycket mer kontroversiellt än det vi nu diskuterar. Därigenom har ni i praktiken fullständigt undergrävt era egna argument. Om ni är beredd att lägga fram mycket kontroversiella direktiv på andra områden applåderar jag detta, för det gläder mig alltid när kommissionen är modig. Ni bör dock åtminstone beställa undersökningarna, så att detta förslag kan läggas fram så snart som möjligt. Det är ju just det vi har efterlyst.
Slutligen, och som ni ju redan antytt, måste vi ägna de nya medlemsstaterna en hel del uppmärksamhet. Jag tror att det kommer att ta ett tag innan vi vet exakt hur man bedriver politik där. Jag fick veta den här veckan att vissa kategorier av funktionshindrade inte ens har rätt till identitetskort i vissa länder. Mycket återstår fortfarande att göra där, men detta gäller också det nuvarande EU, för människor med funktionshinder är fortfarande i alltför hög grad osynliga medborgare som vi alldeles för lätt glömmer. 
Weiler (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi måste nog alla medge att vi är något förvånade över hur framgångsrikt detta år har varit. Jag är själv alltid skeptisk när ”europeiska år” tillägnade socialpolitiska målsättningar utropas, och när de är slut kan man egentligen inte påstå att någonting har uppnåtts. Så var det inte med det här året. Det kanske beror på att det här ”året” var något särskilt, framför allt därför att det utlovade mycket, och på att det var icke-statliga organisationer och föreningar för funktionshindrade som framförde idén om året till politikerna. En lång rad olika ämnen diskuterades, och funktionshindrade människor diskuterade själva nationella och europeiska synsätt. I stället för att diskutera funktionshindrade diskuterade vi med dem.
Även i mitt eget land har en diskussion inletts, vars syfte inte bara är lagstiftningsåtgärder utan också, givetvis, att skapa en allmän medvetenhet. Vi vill ha ett obegränsat deltagande, och vi vill inte längre tas om hand vid sidan om samhället så som har skett i det förflutna. Vi vill ha lika möjligheter i stället för det tidigare förnedrande medlidandet, och i stället för beskydd av välmenande människor vill vi ha rätt till självständighet. För detta behövs naturligtvis lagstiftningsåtgärder.
Jag skulle kunna lägga till att vi i denna församling har kommit överens om att handikappåret inte skall vara en engångsföreteelse, något som också tas upp i kommissionens nya handlingsplan. Jag anser att kommissionen fortfarande är lite för tveksam när det gäller tidsplanen, eftersom vi bör utnyttja det rådande engagemanget, som märks tydligt överallt, i stället för att skjuta upp saker i ytterligare två eller tre år. Det gläder mig också att utskottet för sysselsättning och sociala frågor har lyckats få en post införd i budgeten, inte bara för en undersökning, utan för uppföljning av alla framgångar under detta europeiska år.
Jag vill avsluta med en utmärkt slogan som ni, fru kommissionär, använde vid ett evenemang nyligen, när ni sade att vi skulle tala om att ”komma ombord”. Jag vill sluta med en slogan för framtiden, när funktionshindrade människor inte bara kommer att ”komma ombord” utan också ”stanna ombord”.
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Europeiska unionens ständiga intresse för människor med funktionshinder, endast utåt naturligtvis, ingår i ansträngningarna att dölja den tragiska verkligheten, nämligen att arbetslösheten i Europeiska unionen uppgår till 90 procent – och inte 70 procent som politikerna hävdar, med en dramatisk ökning av antalet arbetslösa med funktionshinder och samtidigt en dramatisk minskning av antalet funktionshindrade barn som går i specialskolor eller liknande skolor under senare år.
I Grekland går bara 7 procent av de funktionshindrade barnen i specialskolor, som finansieras av försäkringstagarna och inte av staten. För autistiska barn över 14 år finns det inte ett enda rehabiliteringscenter, och få barn med psykiska problem går i någon form av skola. Av de 2 000 rehabiliteringscenter som bör finnas i Grekland finns det bara 200 undermåliga center i Aten.
De funktionshindrades problem är i hög grad en klassfråga. Lika möjligheter för människor med funktionshinder kräver gratis nationell sjukvård och välfärd, specialutbildning, bistånd och värdigt arbete för alla. Det innebär en helt annan politik, som Europeiska unionen på grund av sin särskilda karaktär inte kan driva. Det är därför man tar sin tillflykt till ”lögner i stor skala”, som vi säger i Grekland. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag måste återigen dra slutsatsen, som jag också sade i slutet av det europeiska handikappforumet, att det över hela det politiska spektrumet är ett annat direktiv som efterfrågas, ett brett direktiv som sträcker sig längre än det som ännu inte har börjat tillämpas i medlemsstaterna och som bara gäller arbete och yrkesutbildning. Det finns ingenting som rättfärdigar att detta direktiv varken har införlivats eller genomförts. Sista dagen för detta infaller i början av december, och såvitt jag förstår kan man inleda rättsliga förfaranden mot medlemsstater som inte har gjort någonting då, och med hjälp av parlamentet sätta press på dessa medlemsstater. Därefter måste dock ett brett direktiv antas omedelbart, inte bara i form av undersökningar. Undersökningar är en början; något måste förvisso göras även där. Vi skulle emellertid i väntan på detta vilja ha ert ord på att detta direktiv verkligen kommer att antas. Denna begäran framfördes också vid det europeiska handikappforumet. De har faktiskt direktivet färdigt på papper, och vi skulle vilja se framsteg på det området. 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Jag tycker inte att europeiska handikappåret och det parlament för förståndshandikappade vi hade förra veckan skall ses som slutet på någonting utan som början på någonting. Krav har rests på ett antal områden; nu gäller det att genomföra dem.
Kommissionsledamoten sade att skulle gälla handikappfrågor. Jag delar den uppfattningen. Handikappolitik är inte ett politiskt område; handikappfrågor ingår i alla politiska områden. På de områden där EU har behörighet är därför också handikappfrågorna ett ansvarsområde för EU. Ett behörighetsområde för EU är till exempel den fria rörligheten för personer. Det gäller alla personer, också människor med funktionshinder. Transporter är också ett av EU:s behörighetsområden och därmed blir också transporter för alla, också för funktionshindrade, EU:s behörighet.
Det är beklagligt att medlemsländerna inte har genomfört direktivet om likabehandling av funktionshindrade på arbetsplatserna. Denna brist får inte användas som ursäkt för att inte komma med direktiv på andra politiska områden. Vilken signal skulle det ge till de medlemsländer som inte vill göra någonting? Jo, då skulle de tänka att inga ytterligare åtgärder kommer om de inte gör någonting. Vi vet att det behövs direktiv som täcker alla relevanta politiska områden, och det efterfrågar vi.
Jag skall avsluta med att nämna två andra viktiga områden som bör uppmärksammas de kommande åren. Det ena är de nya medlemsstaterna. Även om vi har utmaningar i de nuvarande medlemsstaterna så är utmaningarna ännu större i de nya medlemsstaterna. Det andra är framtidsdebatten. Vi måste driva kravet på majoritetsbeslut när det gäller antidiskriminering. Det land som vill minst när det gäller diskriminering skall inte få bestämma dagordningen. Därför behövs majoritetsbeslut på detta område. 
Koukiadis (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Europeiska handikappåret har setts som ett tillfälle att lägga fram ett antal förslag och att formulera intressanta idéer. Generellt sett har vi en stor mängd material framför oss, som vi dock måste sätta oss in i om vi skall kunna utarbeta en integrerad handikappolitik. Detta är det svåraste i hela strategin. För att vara effektiva måste vi inrikta vår politik på tre målsättningar.
För det första måste vi övertyga författarna av konstitutionen om att det är hög tid att gå vidare till en ny generation rättigheter, som i medlemsstaternas konstitutioner erkänns som en integrerad del av de grundläggande rättigheterna. Det är nämligen bara om vi erkänner att människor med funktionshinder har särskilda rättigheter som de också kan åtnjuta de grundläggande rättigheter som är allmänt erkända för alla medborgare.
För det andra måste vi övertyga finansministrarna om att slå fast att utgifterna för människor med funktionshinder inte bör ses som förbrukade resurser, utan som en investering i mänsklig potential och följaktligen som utgifter som ökar produktiviteten. Detta kommer att bana väg för de åtgärder som behövs för att förhindra att dessa människor stängs ute.
Till sist, och detta är lika viktigt, måste vi utarbeta en strategi för att övertyga resten av befolkningen om att problemen för människor med funktionshinder inte gäller en viss kategori, utan samhället som helhet, om vi vill ha ett samhälle präglat av sammanhållning och hög levnadsstandard. Med andra ord måste vi övervinna våra medmänniskors likgiltighet, eller i många fall till och med negativa inställning, gentemot dessa människors särskilda egenskaper. Det är bara om funktionshindrade människors problem blir ett allmänt problem som det kan lösas på ett tillfredsställande sätt.
Framför allt måste vi, när det gäller sysselsättningssektorn, övertyga näringslivsföreträdare om att de har mycket att vinna på att engagera sig i åtgärder till stöd för dessa människor och på att utnyttja deras potential i företagen, för erfarenheten hittills har visat att de är mycket lojala anställda.
Avslutningsvis vill jag lyckönska er till det initiativ ni tagit och det program ni har tillkännagivit. Jag och mina kollegor i Europaparlamentet vill dock framhålla att det, för att bli framgångsrikt, måste integreras omedelbart och innefatta lagstiftningsåtgärder. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under detta år skulle vi belysa problemen men även fira de prestationer som utförts av människor som lever med funktionshinder, inte bara geniala människor – sådana som Beethoven, Milton, Van Gogh och Stephen Hawking – utan de som är okända. Som exempel kan nämnas pojken från norra England som hade inlärningssvårigheter och som avfärdades av utbildningsförvaltningen, men sedan upptäckte man att han var en musikalisk begåvning. Från att ha arbetat inom industrin där kan inte kunde läsa säkerhetsskyltarna, gick han över till att spela i orkestern i Covent Garden. Sedan har vi dansaren som tränade vid Ballet Rambert School. Hon var helt döv, men lärde sig att dansa genom sina fötters rytm och fortsatte att dansa med den portugisiska statliga balletten. Jag kände en liten och späd 23-årig flicka som varit rullstolsbunden hela sitt liv och genomgått 26 operationer som räddat henne till livet. Hon var praktikant vid SHARE Community. Hon bestämde sig för att göra en sponsrad rullstolsreklam genom att snurra hjulen av egen kraft med sina små händer. Som hon själv sade var det första gången i hennes liv som hon hade möjligheten att hjälpa andra rörelsehindrade personer.
Människor kan och lyckas att uträtta saker, trots allvarliga fysiska och mentala funktionshinder. För några få innebär detta framgångsrika karriärer inom affärslivet, politiken, konsten eller teatern. För de flesta innebär det landvinningar på det mer lokala, privata och husliga planet: att orka leva och att bidra till sina närmastes liv. Vi har en plikt att hjälpa till, men inte på ett inkräktande eller inträngande sätt, utan genom att ta bort rättsliga, fysiska och psykologiska hinder. De måste uppbåda det mod som krävs. De förtjänar möjligheter och värdighet från oss.
I regeringen lyckades jag införa ett system för direkta betalningar, vilket innebar att en person inte försörjdes av socialtjänstens kontor om han eller hon föredrog att få motsvarande summa kontant för att köpa tjänsterna från den leverantör som vederbörande valt. Om man köper sina egna tjänster, måltider, transporter och så vidare, då har man ansvaret, man har en sorts värdighet och ett oberoende som alltför ofta saknas i förhållandet mellan statlig verksamhet och medborgare. Detta är den linje som vi borde försöka följa från och med detta år. 
Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Det förvånar mig inte att Europeiska handikappåret blev en succé. Alla som har rådfrågat och talat med icke-statliga organisationer, aktivister och intressegrupper på ort och ställe, som jag har gjort i min valkrets, vet att de människor som representerar våra 37 miljoner medeuropéer mycket väl vet vad de kräver av oss.
I helgen sade en grupp i min valkrets till mig att de var glada att Europeiska handikappåret kommer att få viss uppföljning, men de ville få klarhet i vad det kommer att bli. Som Theodorus Bouwman sade blev de lovade ett anställningsdirektiv som skulle genomföras av medlemsstaterna, och ändå märker de att medlemsstaterna fortfarande går och drar fötterna efter sig. Detta betyder inte att kommissionen och kollegerna inte har drivit på dessa medlemsstater för att de skall införa anställningsdirektivet i sina bestämmelser för funktionshindrade, men det genomförs inte. De oroar sig därför för att det inte kommer att bli något genomförande på andra områden också. De vill se åtgärder efter 2003, inte bara ytterligare diskussioner. 
Karlsson (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Alla människors lika värde är grundläggande för den europeiska unionen. Så låter det åtminstone i högtidstalen. I handling saknas dock mycket. Det europeiska handikappåret går mot sitt slut. Strålkastarljuset har mer än vanligt under året riktats på de funktionshindrades situation. Det har visat på många brister. Det är utmärkt att dessa brister blir synliga men det krävs också att något görs åt dem.
Alla människors lika värde måste då också bli måttstocken för vad som behöver göras. Fortfarande diskrimineras personer med funktionshinder. Det gäller inte enstaka tillfällen, utan är mer regel än undantag. Det handlar om möjligheten att klara sig i vardagen. Brist på jobb, problem i butiken, på posten och banken, på bussen, tåget och flyget. Det handlar om möjligheten att ta del av tidningar, TV och radio, möjligheten att nyttja offentlig service. Ja, det finns massor av svårigheter för människor med funktionshinder och detta tydliggör att det nu behövs ett nytt, heltäckande direktiv för funktionshindrades rättigheter. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Såsom redan har sagts befinner vi oss i slutskedet av Europeiska handikappåret, och jag vill instämma med de av mina kollegor i parlamentet som har talat för ett övergripande europeiskt direktiv för att ta itu med detta problem. Jag vill emellertid säga att detta europeiska år redan har varit en enorm framgång, för det har aldrig förekommit så mycket diskussioner om denna fråga på så många olika platser, och vi har aldrig varit så medvetna om allt vi måste göra, på alla ansvarsnivåer, var i Europeiska unionen vi än är. Året har därför varit en stor framgång. Detta är ett första steg mot framtiden, såsom har sagts, och jag vill därför avsluta denna debatt i en anda av välbehövlig optimism. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka parlamentsledamöterna för deras engagemang och för den glöd med vilken de själva hela tiden har stött insatser som verkligen fungerar som en motor för att lyfta fram de funktionshindrades frågor. Låt mig emellertid också få uttrycka min besvikelse över den kritik som framförts. Jag föreställer mig att inte bara Europaparlamentets ledamöter utan även kommissionsledamöterna ibland har rätt att uttrycka sådan besvikelse. Jag skall genast förklara vad jag menar.
Jag har upprepade gånger uttryckt mitt stöd för behovet av ett övergripande direktiv, och jag har redogjort för skälen. Jag skall komma tillbaka till varför ett sådant direktiv inte kunde föreslås just nu. Jag vill emellertid att vi fokuserar på vad som har hänt, på alla strategier som utarbetats, alla slag som utkämpats, för jag vill försäkra er om, herr Pronk, att jag åtminstone tycker att jag har visat avsevärt mod – så mycket som min ställning tillåter – när det har gällt att föra fram de föreslagna direktiven. Det var inte enkelt, det kan jag försäkra er om. När jag lade fram direktiven för kommissionen fanns det offentliga tjänstemän som satte sina jobb på att de aldrig skulle klara sig igenom kommissionen. De klarade den nödvändiga majoriteten på 12 röster. När de överlämnades till rådet gjordes offentliga uttalanden om att det inte fanns en chans på hundra att dessa direktiv skulle godkännas. Ändå godkändes direktiven på rekordtid. Direktiven i fråga – och närmare bestämt arbetsplatsdirektivet – är nu en jättelik insats från oss, de europeiska institutionerna, gentemot de nationella förvaltningarna. Under de senaste två åren har jag varit i kontakt med alla ministrar i alla medlemsstater. Jag har inrättat expertgrupper, som har noterat svårigheterna med att tillämpa direktiven i var och en av medlemsstaterna. Dessa svårigheter är inte bara en fråga om politisk vilja. Det är inte så att ministrarna eller några regeringar vägrar att tillämpa något som de samtyckte till för tre år sedan. Det finns konstitutionella problem, det finns politiska problem, det finns rättsliga och ekonomiska problem, för det här är första gången vi har den här sortens direktiv på europeisk nivå, och en majoritet av medlemsstaterna hade inte den grundläggande erfarenhet som krävs för att tillämpa, eller mer korrekt, anta det i sina regelverk.
Så här står vi nu, en månad innan lagstiftningen skall antas, vilket innebär, herr Bouwman, att jag inte har någon möjlighet att dra medlemsstaterna inför rätta. Vänta till slutet av december så får ni se om kommissionen gör sitt jobb. Det är en månad kvar till sista dagen, och bara två medlemsstater har lagstiftningen på plats. Vi pratar inte om tillämpning. Vi pratar om att anta lagstiftningen. Många länder har ännu inte utarbetat något lagförslag. Det beror på att de har enorma problem i sina parlament. Sådan är situationen i dag.
Målet, det politiska målet, måste vara att vi skall inrikta oss på att genomföra vad vi enats om. Jag skulle vilja be parlamentsledamöterna, såsom jag vid flera tillfällen har bett handikapprörelsen, att ge detta högsta prioritet i sina respektive länder. Regeringarna måste kritiseras för att de inte uppfyller sina förpliktelser. Vi måste få till stånd en offentlig debatt om varför vi inte tillämpar den europeiska lagstiftningen. Ett antal ledamöter har sagt att Europeiska unionen bara handlar om storslagna tal, fina resolutioner, meddelanden och konferenser. Jag har talat om lagstiftning. Jag skall berätta för er vad vi i praktiken har gjort i form av integrering under de senaste två åren.
Tillsammans med kommissionsledamoten för konkurrens, Mario Monti, gör vi för första gången undantag från bestämmelserna om statligt stöd och tillåter subventioner för funktionshindrade arbetstagare. För första gången gör vi tillsammans med Frits Bolkestein, kommissionsledamot för inre marknaden, ett undantag för moms på hjälpmedel som används av funktionshindrade. För första gången föreslår Loyola de Palacio lagstiftning om funktionshindrades tillgång till transport, och tillsammans med Erkki Liikanen organiserar vi hela programmet för e-tillgänglighet, varigenom människor med funktionshinder får tillgång till informationssamhället. Och vi kan utgå ifrån att allt detta ofta kräver ren akrobatik i fråga om subsidiaritet.
När det gäller innehållet i det föreslagna direktivet skulle jag vilja påminna er om de områden som inte gäller sysselsättning. Det rör sig om utbildning, hälsa och välfärd, sociala trygghetssystem och sociala förmåner, beskattning och, som Mario Mantovani nämnde, frågan om politiskt deltagande. Som sagt, ärade parlamentsledamöter, jag har talat med alla ministrarna om dessa frågor för att komma fram till hur vi kan förbereda nästa steg. Det är upp till er att bedöma hur utbildningsministrarna ställer sig till europeisk lagstiftning på utbildningsområdet och hur hälso- och välfärdsministrarna ställer sig till europeisk lagstiftning om hälsa och välfärd och sociala trygghetssystem. Jag anser att beskattningsfrågan är mycket enklare, och jag ser frågan om europeisk lagstiftning om funktionshindrades deltagande i medlemsstaternas politiska system som omöjlig.
Skälet till att jag går in på enskilda politikområden är att jag vill visa hur svårt det andra steget är. Med det menar jag ett direktiv som gäller någonting annat än sysselsättning, när vi är helt oförmögna att tillämpa den första rättsakten.
Bartho Pronk kritiserade mig för att jag visat mod och för att jag, med så många strider, föreslog artikel 13 för jämställdhet mellan kvinnor och män och för att jag har argument för det ena men inte för det andra. Jag skall genast förklara för er, herr Pronk. Lagstiftning om jämställdhet mellan kvinnor och män på arbetsplatsen har funnits i trettio år. I trettio år har vi stiftat lagar på europeisk nivå, genomfört dem, förbättrat dem, gått tillbaka och samarbetat, och nu gör vi en fullständig omarbetning av lagstiftningen om jämställdhet mellan kvinnor och män för att kunna gå vidare till det andra steget. När det gäller det andra steget tror jag att varje ledamot av Europaparlamentet har följt inte striderna, utan det rasande angreppet vid blotta tillkännagivandet av förslaget. Det handlar inte om mod här. Jag tror att det även är positivt för en politiker att ta upp kontroversiella frågor. Att känna till i vilken utsträckning det man föreslår genomförs är en fråga om ansvar. Jag kan försäkra er om att jag inte hade några som helst problem med att vara den goda kommissionsledamoten, jämfört med alla andra dåliga kommissionsledamöter som avvisade direktivet i fråga.
Det tog mig lite längre tid, men efter Europeiska handikappåret och efter fyra år då handikappolitiken varit fast förankrad på den europeiska dagordningen, med tydliga resultat och inte bara ord, med lagstiftning och med en politik som förändrar vardagen för europeiska medborgare, tycker jag verkligen att Elizabeth Lynnes kommentar om att det är ett misslyckande om inget förslag till direktiv läggs fram var riktigt orättvis. Jag kan verkligen inte godta det uttalandet. 
Talmannen.
   – Tack, kommissionsledamot Diamantopoulou.
Därmed är debatten om kommissionens uttalande avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0369/2003) av Liese för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2002/834/EG om antagande av ett särskilt program för verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration: ”Att integrera och stärka det europeiska området för forskningsverksamhet” (2002-2006) (KOM(2003) 390 – C5-0349/2003 – 2003/0151(CNS)). 
Busquin,
    – Herr talman, ärade ledamöter! Jag välkomnar detta tillfälle att ta upp en fråga som parlamentet alltid har visat stort intresse för.
Jag vill först och främst tacka föredraganden och alla medlemmarna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för deras goda arbete. Jag vill också tacka föredraganden och medlemmarna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Vetenskaplig forskning och teknisk utveckling spelar per definition en avgörande roll för ekonomin i det kunskapsbaserade samhälle som unionen har som målsättning att åstadkomma i Europa. Både företagens konkurrenskraft och de europeiska medborgarnas livskvalitet är mer än någonsin avhängiga av framstegen i vetenskapligt kunnande och hur de utnyttjas.
Det har ofta sagts, och det med rätta, att detta århundrade kommer att vara biovetenskapens och bioteknikens århundrade. Forskningen om embryonala stamceller tycks vara av avgörande betydelse för att vi skall få mer kunskap om livets allra första skeden. Denna forskning kommer också att få betydelsefulla medicinska tillämpningar, till exempel vid behandling av sjukdomar som hittills inte gått att bota, framför allt degenerativa sjukdomar – som cancer och Alzheimers sjukdom – som lägger en allt större börda på det europeiska samhället i form av mänskligt lidande och stora kostnader. På kortare sikt kommer forskningen om embryonala stamceller att öka vetenskapsmännens förståelse för hur celldelning och reproduktion fungerar, vilka är avgörande processer för livets tillblivelse och för uppkomsten av vissa sjukdomar. Därigenom kommer framsteg på andra forskningsområden att möjliggöras.
Denna forskning kommer att vinna på att bedrivas på europeisk nivå, där mervärdet av samarbete är betydande. Samarbete mellan forskarlag från olika medlemsstater gör att de resurser som krävs kan användas mer effektivt och gör det möjligt att nå de bästa resultaten snabbare, vilket gynnar det vetenskapliga samfundet och patienter i hela Europa.
Jag vill inleda med att tala om de institutionella förutsättningarna för detta samarbete. Det förslag som kommissionen lade fram den 9 juli utgjorde en uppföljning av rådets möte den 30 september 2002, då de särskilda programmen för genomförandet av sjätte ramprogrammet för forskning antogs. Vid det tillfället beslutades det att kommissionen skulle lägga fram ett lagstiftningsförslag om ändring av det särskilda programmet ”Att integrera och stärka det europeiska området för forskningsverksamhet”och ominrättande av ramar för forskning där embryon och stamceller från mänskliga embryon används.
Kommissionen föreslår nu därför en uppsättning principer, ett regelverk som innehåller mycket strikta, tydliga och öppna villkor, både vetenskapliga och etiska, som skall styra finansieringen av forskningsprojekt där överflödiga mänskliga embryon används för att utveckla nya stamcellslinjer. Kommissionen anser att den har utarbetat ett ansvarsfullt förslag där en god balans uppnås mellan å ena sidan forskningens behov och patienternas förväntningar, och å andra sidan garantier för att denna forskning kommer att respektera de allra striktaste etiska normer. Om ännu striktare villkor än dem som föreslås av kommissionen införs, skulle det i praktiken innebära ett förbud mot denna forskning, som ju faktiskt är tillåten enligt de beslut som parlamentet och rådet redan fattat beträffande ramprogrammet och dess särskilda program. 
Jag vill betona att det inte är vår sak att här fastställa etiska regler för stamcellsforskning i Europa. De villkor som föreslås gäller endast sjätte ramprogrammet och påverkar inte den nationella lagstiftningen. Denna forskning kommer aldrig att beviljas finansiering i ett land där den är förbjuden.
Genom att föreslå dessa villkor ville kommissionen sända ett tydligt budskap till dem som har invändningar mot den typ av forskning det handlar om. Kommissionen föreslår att endast överflödiga embryon som skapats före den 27 juni 2002 får användas. Syftet med denna tidsgräns är att förhindra att gemenskapsfinansieringen uppmuntrar skapande av ytterligare överflödiga embryon för forskningsändamål genom provrörsbefruktning.
Jag vill också framhålla att finansieringen av forskning där embryonala stamceller används är ett komplement till finansieringen av forskning om adulta stamceller. Forskning om båda typerna av celler är nödvändig, framför allt eftersom deras egenskaper skiljer sig åt, liksom även de medicinska tillämpningar vi ser framför oss.
Det är emellertid också viktigt att vi har nya embryonala stamcellslinjer till vårt förfogande, för de som finns i dag är få, oftast av dålig kvalitet och – det vill jag särskilt framhålla – huvudsakligen utomeuropeiska, patenterade och därför endast tillgängliga till mycket höga priser, även för forskningsändamål. Under dessa förhållanden ligger det i Europas intresse att vi utvecklar vår egen kapacitet.
Sammanfattningsvis vill jag påminna er om att de tre institutionerna har föresatt sig att komma fram till ett beslut i denna fråga före årets utgång, och jag räknar givetvis starkt med parlamentets stöd för att detta skall kunna ske.
Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det ämne vi diskuterar i dag är något som bekymrar många människor i hög grad. Under de senaste veckorna har vi sett starka känsloyttringar. Många människor i Europa har grundläggande etiska övertygelser som gör att de motsätter sig forskning där stamceller från mänskliga embryon används. Andra förespråkar sådan forskning, och detta med stor glöd.
Kommissionsledamot Busquin har rätt när han säger att vi inte är här för att besluta om hur tillförlitlig denna typ av forskning är eller för att påverka nationella lagar, något som också klargörs i utskottets ändringsförslag 1. Det enda vi fattar beslut om är vad vi i Europeiska unionen kommer att finansiera på detta område. Så jag vill be alla parlamentsledamöter att vara försiktiga med hur de uttrycker sig. Detta handlar inte om att förbjuda något, utan om huruvida det skall finansieras genom EU:s budget eller inte.
I enlighet med rådets beslut av den 30 september 2002 måste ett beslut om användning av mänskliga embryon och embryonala stamceller inom sjätte ramprogrammet fattas före utgången av detta år. Här vill jag framföra min första kritiska synpunkt, som också framgår av de ändringsförslag som utskottet antagit, nämligen att kommissionens förslag enbart gäller användning av mänskliga embryonala stamceller från mänskligaembryon. Det innehåller inga övergripande bestämmelser om forskning där embryon och embryonala stamceller används. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har antagit en rad ändringsförslag som klart och tydligt gäller forskning där embryon och embryonala stamceller används. Jag vädjar till rådet att behandla båda delarna i nästa skede av beslutsprocessen, vilket säkerligen kommer att göra det lättare att nå fram till en kompromiss.
En mycket viktig ändring som gjorts av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är ändringsförslag 6, som utskottet antog med bred majoritet, och som lyder: ”Enligt en klar majoritet av forskarna är det av rent vetenskapliga orsaker inte möjligt att transplantera stamceller från mänskliga embryon till patienter under den tid som sjätte forskningsramprogrammet pågår (fram till slutet av 2006), eftersom denna metod huvudsakligen befinner sig i ett grundforskningsstadium och en transplantation i nuläget skulle medföra oberäkneliga risker för mottagarna.” Såsom klargörs av detta ändringsförslag får vi inte göra överdrivna anspråk på att kunna bota allt. Forskningen om embryonala stamceller befinner sig i ett mycket tidigt skede, och risken för cancer i samband med transplantation till patienter gör att vi måste gå ytterst försiktigt fram.
Om transplantation till patienter inte är möjlig, varför anser utskottet ändå att denna forskning förtjänar vårt stöd? Detta klargörs genom ändringsförslagen 7, 17 och 18. I dessa förklarar vi att det verkliga målet för våra ansträngningar är att kunna använda adulta stamceller för forskning och för behandling av patienter, men ur strikt vetenskapligt synvinkel tycks vi behöva forskning på embryonala stamceller just för att kunna vidareutveckla forskningen med adulta stamceller. Men vi får givetvis inte förlora det verkliga målet ur sikte, och det är därför vi i våra ändringsförslag kräver att forskning med adulta stamceller skall prioriteras.
Detta har redan givit verkliga framgångar med verkliga patienter – framgångar som redan har nåtts, åtminstone på försöksnivå, vid behandling av patienter med skelett- och broskskador, leukemi, hjärtattacker, inkontinens och till och med Parkinsons sjukdom. Det är därför detta område vi måste prioritera.
Hittills i debatten har jag, som ni säkert är medvetna om, alltid tillhört dem som uttryckt starka betänkligheter om forskning med mänskliga embryonala stamceller i allmänhet. Jag anser ändå att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi på de flesta punkter har nått en tillfredsställande kompromiss, och jag kommer därför att inför parlamentet försvara utskottets ståndpunkt i de flesta frågor. Detta kan jag emellertid inte säga om ändringsförslag 10, där jag blev nedröstad av utskottet, som antog en formulering som innebär stöd för produktion av nya embryonala stamcellslinjer och forskning på själva embryona.
Min personliga uppfattning är att detta ändringsförslag inte är välbetänkt, och att det vore bättre att stödja Giuseppe Nisticòs ändringsförslag 25 och 24, som innebär att vi skall stödja forskning på embryonala stamceller men inte produktion av nya stamcellslinjer. Jag anser att detta är en bra kompromiss som skulle kunna antas av rådet, vilket skulle betyda att frågan är klargjord en gång för alla.
Det måste också påpekas att om man stöder Giuseppe Nisticòs ändringsförslag, stöder man också bestämmelser om offentligt finansierad forskning som går längre och är mer liberala än de som gäller offentligt finansierade forskare i USA. Jag anser därför inte att det kan sägas att denna hållning är restriktiv eller forskningsfientlig, så jag ber om ert stöd för Giuseppe Nisticòs ändringsförslag 24 och 25.
Gargani (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill göra två påpekanden, ett moraliskt och ett rättsligt, i denna debatt om en mycket känslig fråga, och koppla ihop de två frågeställningarna.
Embryon är mänskliga varelser i sig själva: detta kan vi nu säga med säkerhet, och det är en säkerhet som vi vill betona med all kraft. I stadgan om de grundläggande rättigheterna från Nice erkänns dessa rättigheters värdighet – fysisk och mental integritet – och det är därför en moralisk plikt att skydda embryon som mänskliga varelser, oavsett hur de har skapats. Därav följer att försök är motiverade endast när de utförs i individens eller embryonas intresse, och det finns inga skäl eller förmildrande omständigheter som gör att individens intressen, individens grundläggande rättigheter och samhällens intressen tar ut varandra. Denna fråga sträcker sig längre än en sådan jämförelse, eftersom skyddet av omistliga och grundläggande rättigheter förvisso har företräde.
Destruktiv försöksverksamhet är därför utesluten, och följaktligen är offentlig finansiering utesluten för försöksverksamhet som tar som utgångspunkt att embryon är en uppsättning celler utan egentligt värde, utan bioetiskt värde som mänskligt liv. Stamceller, å andra sidan, kan som vi har hört tas från navelsträngen eller från spontant aborterade foster av adulta celler för att användas vid behandling av allvarliga sjukdomar. Det moraliska ansvaret talar alltså för att vi väljer denna typ av undersökningar och dessa behandlingsformer.
Det finns dock andra argument än de enbart moraliska. Dessa moraliska argument ger upphov till rättsliga argument, vilket det utskott som jag har äran att vara ordförande för har påpekat och fäst parlamentets uppmärksamhet på. Unionen respekterar den nationella identiteten, och det gläder mig därför att höra föredraganden säga att vi inte kommer att försvaga medlemsstaternas lagstiftning eller kulturella mångfald. Gemenskapsrätten har företräde framför nationell lagstiftning och därmed framför medlemsstaternas grundläggande rätt. Även om gemenskapsrätten har företräde i andra sektorer, kan den inte gälla alla allmänrättsliga områden, eftersom det finns en gräns, vilket författningsdomstolarna – i Italien, Tyskland och många andra länder – har sagt vid flera tillfällen. Grundläggande rättigheter måste respekteras och ges företräde. Det är därför givetvis inte fråga om någon generell gemenskapsfinansiering – och vi inriktade oss på denna punkt i utskottetför rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag talar i kammaren i dag till stöd för denna hållning. 
Nisticò (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar det utomordentliga arbete som utförts och det flexibla, skarpsinniga förhållningssätt som uppvisats av vår föredragande, Peter Liese, som från en något rigid utgångspunkt och starka etiska principer har bemödat sig om att, med stöd inte bara från mig utan från hela Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna, åstadkomma en så balanserad kompromiss som möjligt i ett mycket känsligt ämne, nämligen användning av mänskliga embryon och mänskliga embryonala stamceller i forskningsprojekt inom sjätte ramprogrammet. Som forskare kan jag naturligtvis enbart stödja vetenskapens framsteg, främst till förmån för patienterna, som i åratal har satt sitt hopp till den nya tekniken, som, har det sagts, kan komma att ge oss ett botemedel eller ett sätt att kontrollera försvagande och ibland irreversibla sjukdomar som till exempel Parkinsons sjukdom, ryggmärgsskador som kan orsaka paraplegi, tetraplegi, Alzheimers sjukdom och så vidare.
Jag vill därför tacka kommissionsledamot Busquin för hans produktiva insatser för att åstadkomma något som utan tvekan är en svår kompromiss. Jag måste påpeka att den italienska bioetiska kommittén, med professor Francesco D’Agostino som ordförande, nyligen, på specifik begäran av den italienske ministern för vetenskaplig forskning, slog fast att det var etiskt legitimt att ta stamceller för terapeutiska ändamål från embryon som inte längre kan implanteras.
Det beslut som vi kommer att uppmanas att fatta i denna församling gäller endast finansieringen av sjätte ramprogrammet och avser därför en relativt kort tidsperiod. Jag har dock goda skäl att tro att den ändring som antagits av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och som gäller finansiering av forskning där överflödiga celler används, inte kommer att få rådets enhälliga godkännande, vilket innebär att det finns risk för en blockerande minoritet och en förlängning av det rådande moratoriet. Detta skulle skada den offentliga forskningen i Europa ännu mer, och den skulle fortsätta att präglas av osäkerhet och avsaknad av regleringar.
Det var därför jag utarbetade ett nytt kompromissförslag, för att försöka hitta en gemensam plattform mellan vetenskapliga behov och etiska principer. Mitt förslag – som dessutom lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna – innebär ju faktiskt å ena sidan att finansiering av forskningsprojekt som innebär användning av mänskliga överflödiga embryon förbjuds, och å andra sidan att forskare tillåts att i försök använda stamceller och stamcellslinjer från mänskliga embryon som redan finns tillgängliga i laboratorier och som tagits från överflödiga embryon före den 27 juni 2002.
Som jag ser det är detta det enda sättet att göra det möjligt för forskarna att fortsätta med inledande, komparativa undersökningar, som är av avgörande betydelse för den framtida användningen – eller icke-användningen – av embryonala stamceller. Jag hoppas därför att förnuftet skall segra över känslan och fördomarna vid morgondagens omröstning i denna församling, i det överordnade intresse som patienternas hälsa utgör. 
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i mycket av det som hittills har sagts. Detta har varit ett svårt betänkande som väcker starka känslor, och vi har inte haft samförstånd inom EU i denna fråga.
Den forskning som innefattar användning av mänskliga embryon för att skapa embryonala stamcellslinjer och forskning på embryonala stamceller är omtvistad, men vi har diskuterat frågorna och nått ett lämpligt samförstånd i betänkandet av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag har varit tvungen att anpassa min ståndpunkt i ämnet – vilken är mycket liberal – för att det skulle gå att nå samförstånd, och jag vet att Peter Liese har anpassat sina åsikter också.
Det oroar mig dock att många av de ändringsförslag som i stor omfattning förkastades av industriutskottet nu skall läggas fram igen. Jag uppmanar kollegerna att fundera på saken en gång till. Vi har en mycket bra kompromiss, som vi borde stödja. Omröstningen i industriutskottet var förnuftig och riktig.
Ett eller två ändringsförslag måste tas upp. Ett antal kolleger har försökt att återinföra en mycket begränsad frist när det gäller användning av överflödiga embryon, något som är ett mycket allvarligt problem. Det innebär att man måste använda åldrande överflödiga embryon som inte är i bästa tillstånd för att skapa nya stamcellslinjer. Om ni antar denna begränsade frist kommer oundvikligen fler embryon att förstöras för att skapa användbara och livskraftiga stamcellslinjer. Detta innebär att ni begränsar er själva till att endast använda de befintliga stamcellslinjer som skapats före det datum som angivits av Giuseppe Nisticò och andra, och ni kommer att få inskränka er till att använda åldrande stamcellslinjer från Förenta staterna som har tillverkats genom att använda proteiner som härstammar från möss, och som inte lämpar sig för behandling av mänskliga patienter. Detta är den fälla som Förenta staterna har fallit i, och vi borde lära oss av detta. Vi borde också notera att forskare redan lämnar Förenta staterna för Förenade kungariket och Asien för att undvika de problem som uppstod vid införandet av en frist.
Personligen skulle jag föredra att det inte fanns någon frist, man jag anser att kommissionens förslag är den högsta genomförbara gränsen. Föredraganden säger att det inte är sannolikt att det kommer att finnas några behandlingsformer omedelbart tillgängliga för patienter; om han lyckas få denna begränsande frist återinförd får han kanske rätt.
Jag uppmanar parlamentet att stödja den kompromiss som industriutskottet har föreslagit och att inte stödja begränsande frister. Stamcellsforskning kommer i så fall att bringa lindring till de miljoner som lider av alzheimer, Parkinsons sjukdom och diabetes; vissa av dem känner vi personligen, och några är faktiskt kolleger i denna kammare.
Jag ber er att rösta för sunt förnuft i morgon och på onsdag. 

Plooij-van Gorsel (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Denna debatt handlar inte om huruvida Europeiska unionen bör tillåta forskning där stamceller och embryon används. Hållningen varierar mellan medlemsstaterna och är en fråga om subsidiaritet, och vi i detta parlament har över huvud taget ingen talan i ämnet. Vi bör koncentrera oss på frågan om huruvida den stamcellsforskning som bedrivs i EU:s medlemsstater kan finansieras med medel från sjätte ramprogrammet.
I september 2002 var denna fråga också ämnet för förhandlingar mellan kommissionen, rådet och parlamentet under diskussionerna om sjätte ramprogrammet. Då nåddes en kompromiss, och parlamentet röstade för den. Vår ståndpunkt är därför entydig. Tack vare kompromissen kan stamcellsforskning finansieras med gemenskapsmedel i de medlemsstater där sådan forskning är tillåten. Ett moratorium har sedan införts på några medlemsstaters begäran; och från och med september 2003 är finansieringen av stamcellsforskning på europeisk nivå indragen tills kommissionen lägger fram ett nytt förslag.
Detta kommissionsförslag ligger nu framför oss, och jag vill uppmana mina kollegor i Europaparlamentet att stödja det. Det överensstämmer ju faktiskt med vår ståndpunkt från september 2002 och ger därför konsekvens. Föredraganden Peter Liese har på ett skandalöst sätt försökt att undergräva parlamentets ställning genom att under diskussionerna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi lägga fram ytterst restriktiva ändringsförslag, som skulle göra embryonal forskning i Europeiska unionen praktiskt taget omöjlig. Det är inte bara det att han har infört ett slutdatum, varefter stamcellslinjer som skapats före det datumet inte kan användas, han har också begränsat förslagets tillämpningsområde genom att endast tillåta forskning på befintliga stamcellslinjer. Han har uteslutit utveckling av nya stamcellslinjer från överflödiga embryon, trots att det är på just detta område som EU bör skaffa sig forskningserfarenhet. Lyckligtvis har utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi valt att vara konsekvent och motsatt sig de flesta av Peter Lieses ändringsförslag. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Om det är något som är särskilt anmärkningsvärt med vår föredragande Peter Liese, förutom hans intelligens och den mängd arbete han lägger ned, så är det nog hans stridslystnad. När vi debatterade sjätte ramprogrammet kämpade han emot all forskning på embryonala stamceller. Han förlorade. När ministerrådet några veckor efter parlamentets omröstning felaktigt drog in de forskningsmedel som avsatts för detta ändamål, ärvde han ett betänkande om samma ämne, och medan han utgav sig för att försöka nå kompromisser, började han lägga fram ändringsförslag för att förhindra i stort sett all forskning på detta område. Sedan han besegrats fullständigt i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi satte han sitt namn på ett betänkande som han ville få avvisat och som antagits mot hans inrådan. Peter Liese återvänder därför till kammaren i kväll med samma avsikter. När vi ser vad han gjort finns det bara en rimlig och balanserad väg framåt, och det är att stödja kommissionens kompromisstext, en text som ligger rätt nära den kompromiss som vårt parlament enades om när det antog sjätte ramprogrammet. För att göra detta måste vi rösta mot alla de ändringsförslag som snedvrider kompromisstexten genom att ändra tillämpningsområdet.
Min ståndpunkt, summerad i tre punkter, är den följande: för det första, att respektera dem som inte vill att den här typen av forskning skall bedrivas i deras eget land; för det andra, att tillbakavisa en europeisk vetorätt mot dem som önskar bedriva, och faktiskt bedriver, sådan forskning; och för det tredje, att upprepa vår fasta målsättning att finansiera forskning som syftar till att rädda dem som lider av obotliga sjukdomar och ge lindring för dem som utstår outhärdlig smärta. Detta är alltså den ståndpunkt jag intar i kväll för min partigrupp, Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, och den hållning som vi skulle vilja att man antog. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med några kritiska synpunkter på det våldsamma angreppet på föredraganden Peter Liese. Fru Plooij-van Gorsel, om det är en sådan skandal att någon försöker få denna församling att godta en annan ståndpunkt, då har ni uppenbarligen ingen aning om vad det är meningen att parlamentet skall göra. Vår uppgift måste ju vara att inta en oberoende ståndpunkt i stället för att tjäna som en ren förlängning av kommissionen, och jag vill därför ta tillfället i akt att uttrycka mitt varma tack till Peter Liese.
Dagens omröstning banar vägen. Peter Liese har rätt i att vår uppgift i dag inte är att besluta om huruvida vi vill se forskning på stamceller och embryon eller inte. Även i min egen partigrupp råder det delade meningar om detta, men vi kan utan tvekan enas om en sak, nämligen att det är oacceptabelt att forskning som innebär att mänskliga embryon förstörs, något som är olagligt och straffbart i många medlemsstater, finansieras med EU:s skatteintäkter. Att pengar skulle kunna investeras i forskningsprojekt som är olagliga i de medlemsstater där de genomförs skulle sakna motstycke i Europeiska unionen. Jag, som liksom Peter Liese kommer från Tyskland, kan säga att detta för Tysklands del är ännu en mycket anmärkningsvärd situation. Det är fullständigt oacceptabelt, herr kommissionär, och något som den tyska allmänheten inte kan förväntas godta – särskilt eftersom vi är nettobetalare – att tyska skattebetalare skulle tvingas vara med och finansiera vart femte forskningsprojekt där överflödiga mänskliga embryon används, dvs. forskning där embryon förstörs, trots att detta är brottsligt enligt tysk lagstiftning. Jag anser att detta på samma sätt är ett problem även för andra länder.
Jag vill upprepa, herr kommissionär, att ni sänder ut helt fel budskap! Ni belönar produktion av överflödiga embryon, något som man skulle kunna kalla ett incitament till lagring. Ert förslag innebär att mänskliga embryon reduceras till ett biologiskt råmaterial. Det är en sak jag skulle vilja att ni förklarade, herr kommissionär, något som jag finner fullständigt obegripligt, och det är att jag har hört att vi här talar om nio forskningsprojekt av 15 000. Bara nio projekt, och jag frågar mig varför ni försvarar dem så hett. Jag får intrycket, herr kommissionär, att det här handlar om något helt annat, att det viktiga för er är…
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Jag välkomnar tillfället att tala i denna viktiga debatt och att – inte för första gången – föra min oro för de etiska riktlinjerna för finansiering av forskning till protokollet. Det är min förhoppning att vi kan undvika en bitter debatt och respektera ledamöternas rätt att fritt uttrycka sina åsikter om ett komplext, känsligt ämne, som för många är en samvetsfråga.
Dem av oss som inte är vetenskapsmän måste förlita oss på den bedömning och utvärdering som yrkesmässigt kvalificerade personer gör. Det faktum att det finns så många olika synpunkter och splittring bland forskare får oss lagstiftare att med säkerhet inse att detta inte är en entydig fråga. Oavsett om vi gillar det eller inte kommer kommissionens förslag, om det genomförs, att tillåta försök med det mänskliga livets själva ursprung och förstörelse av mänskliga embryon. Vi har också på andra områden sett vad som kan hända när man missbrukar och utnyttjar vetenskap.
I den mån som vi fungerar som väktare för allmänhetens bästa på ett sådant avgörande område, måste vi agera med oerhörd försiktighet samt betänka och respektera våra medborgares åsikter. Jag vill inte att Europeiska unionens medel används till en praxis som är olaglig i vissa länder, däribland mitt eget land, Irland, och även i Tyskland, Österrike, Italien och Portugal. Ett sådant handlande skulle vara en tydlig överträdelse av subsidiaritetsprincipen.
Det är orättvist, oärligt och verkligen missvisande att påstå att de som motsätter sig finansiering av stamcellsforskning förhindrar upptäckten av botemedel för allvarliga sjukdomar. Sakkunniga som är mer kvalificerade än jag har visat att det inte är så. I en tidigare debatt i denna kammare sade jag att dessa personer som förundrar sig över vår skapelses mirakel nu måste agera i mänsklighetens intresse. Den tiden har nu kommit. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Skall Europeiska unionen finansiera forskning där mänskliga embryon används, ja eller nej? Det är den avgörande frågan.
Detta handlar inte i grund och botten om pengar, utan om etik – en diskussion om gott och ont. Det handlar egentligen inte om huruvida finansiering är av godo eller av ondo, utan om huruvida denna forskning i sig är av godo eller av ondo. Det är vad detta egentligen handlar om.
När vi diskuterar finansieringen av stamcellsforskning, varför kan vi inte bara konstatera att sådan forskning inte är tillåten i många medlemsstater och att vi följaktligen inte bör bevilja gemenskapsfinansiering i de länderna? Vad är det för fel med denna logik? Om det inte förekommer i en del medlemsstater så är detta gott och väl, men det är en straffbar handling i ett antal andra. Hur kan vi uppmana medlemsstaterna att bidra till forskning som de har grundläggande invändningar mot? Det är väl ändå ett slag i ansiktet på dessa EU-länder?
Jag stöder stamcellsforskning. Jag anser att det är vår plikt att försöka finna behandlingsmetoder för sjukdomar som fortfarande anses som obotliga. Jag är också för att EU avsätter medel för detta. Men, och det är här etikfrågan kommer in som jag ser det, denna forskning bör inte bedrivas till priset av annat mänskligt liv. Mänskligt liv, i vilket utvecklingsskede det än befinner sig, bör aldrig användas som ett redskap.
Kommissionens förslag bör därför avvisas, inte bara med hänvisning till straffrättsliga överväganden inom EU och därför att det handlar om förstörelse av mänskligt liv, utan också därför att det inte överensstämmer med vad som tidigare överenskommits. Av rådets protokoll framgår att kommissionen skall lägga fram ett förslag med ytterligare ”riktlinjer” för principerna för beslutsfattande om gemenskapsfinansiering av forskningsprojekt där mänskliga embryon och mänskliga embryonala stamceller används. Förslaget bör därför gälla ”riktlinjer för finansieringsprinciper”. Kommissionens förslag handlar emellertid om ”villkor för finansiering”. Detta är något helt annat än ”riktlinjer för finansieringsprinciper”!
En princip skulle till exempel kunna vara att ingen europeisk finansiering skall ges till forskning som innebär att mänskligt liv förstörs. Ett annat exempel på en princip är att i enlighet med subsidiaritetsprincipen utgår ingen finansiering till forskning som är förbjuden i vissa medlemsstater. Ett annat exempel från mitt ändringsförslag 55 är att ingen finansiering skall ges till etiskt betänklig forskning om det finns alternativ som är mindre betänkliga.
Även om kommissionen hävdar motsatsen finns det definitivt alternativ inom stamcellsforskningen, nämligen forskning där man användermänskliga somatiska stamceller (så kallade adulta stamceller). En forskningsrapport om detta ämne publicerades nyligen av det nederländska Lindeboom-institutet, i samarbete med Israeli Business Ethics Center i Jerusalem. Enligt denna rapport, som innehåller hänvisningar till dussintals vetenskapliga publikationer, ger den senaste vetenskapliga utvecklingen i fråga om adulta stamceller en lång rad möjligheter när det gäller behandlingsmetoder för degenerativa sjukdomar, metoder som inte kräver forskning som innebär att mänskliga embryon förstörs. Denna utveckling, jag citerar, ”tyder på att embryonala stamceller inte är nödvändiga för medicinska framsteg”. Det finns alltså alternativ till förstörelse av mänskliga embryon.
Till sist, om detta parlament inte vill koncentrera sig på finansiering av forskning på enbart adulta stamceller, förtjänar utgångspunkten i Peter Lieses betänkande fortfarande starkt stöd. Jag vill hänvisa till ändringsförslag 61 för att illustrera vad jag menar. 
Cappato (NI ).
   – Herr talman! Det är rätt märkligt att ledamöter av denna församling – som till exempel Liam Hyland – klandrar dem som stöder finansiering av vetenskaplig forskning på embryonala stamceller och försöker införa en vetenskaplig modell i Europa, Europeiska unionen och parlamentet. Vad som händer i Europa, med den nationella lagstiftningen i vissa medlemsstater, är raka motsatsen, nämligen att etiska fördomar blockerar forskningen för alla medborgare, inte bara för dem som av etiska skäl vill hålla sig utanför sådan forskning och dess resultat.
Europeiska kommissionen har utarbetat en kompromiss, som redan ligger på gränsen för det godtagbara av vetenskapliga skäl: Europeiska kommissionen undantar så kallad terapeutisk kloning från gemenskapsfinansiering. Varför gör kommissionen det, om denna finansiering kan inge hopp om behandling och överlevnad för miljontals människor i Europa, och det kan den verkligen – och jag säger hopp, inte visshet, för vi i denna församling har, till skillnad från ledamöter av andra parlament, inte vetenskaplig visshet? Europeiska kommissionen har redan tvingats kompromissa av etiska och moraliska skäl, som ni kallar dem, och avstå från finansiering av detta slag. Bra, eller rättare sagt, det är inte alls bra, men nu räcker det: det behövs inga fler restriktioner; det finns inga vetenskapliga skäl att införa fler begränsningar.
Vidare, vad beträffar frågan om datum, anges i ändringsförslagen att stamcellerna – jag talar nu om Giuseppe Nisticòs förslag – måste ha utvunnits före den 27 juni 2002. Men varför? Vilka etiska skäl finns det att använda äldre embryon som är för gamla i vetenskapligt hänseende? Ni säger ju ingenting om de vetenskapliga skälen. De skäl ni anför, nämligen att nya embryon inte får produceras, är helt enkelt löjeväckande, för vilken forskare som helst kan tala om för er att detta problem inte existerar. Om vetenskaplig forskning skulle tillåtas skulle det inte vara några svårigheter att få tag på embryon, och det skulle inte heller finnas något behov av att producera dem för detta specifika ändamål. Det finns tiotusentals embryon i Italien och, föreställer jag mig, hundratusentals i Europa, som har frusits ned och för vilka det bara finns ett alternativ till vetenskaplig forskning: soptunnan. Ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, Giuseppe Gargani, anser alltså att ett embryo är en mänsklig varelse? Betyder det att vi skall kasta embryovarelsen i soptunnan i stället för att använda den för vetenskaplig forskning? Låt herr Gargani och alla andra försöka rädda dessa hundratusentals liv som ligger nedfrusna i laboratoriefrysarna! Det här har ingenting med vetenskap att göra. Här görs ett försök att införa en etisk och moralisk princip, och detta görs – jag syftar nu på dem som försöker lägga fram ändringsförslag som är ännu mer restriktiva än kommissionens förslag – med en metod vi inte kan tillåta: man anger forskning på adulta celler som ett alternativ till forskning på stamceller. Till skillnad från er vet inte vi, som motsätter oss förbud i samband med vetenskaplig forskning, om forskning på adulta celler eller forskning på embryonala celler kommer att ge resultat först. Vi vet inte och vi påstår oss inte veta, och vi vågar inte säga till parlamentet att den ena typen av forskning är bättre än den andra: båda typerna är värdefulla. Vi måste gå vidare med båda typerna av forskning, och den som först lyckas rädda livet på medborgare i Europa och världen är den bästa. Vi påstår oss inte ha detta vetenskapliga kunnande, och det vore bättre om ni inte gjorde det heller.
Vi hoppas att Europeiska unionens italienska ordförandeskap, som har haft så stor respekt för unionens ståndpunkter när det misslyckats att samla mod för att föreslå ett moratorium för dödsstraff, i detta läge, eftersom detta är den hållning det valt att inta, kommer att göra samma sak när det gäller vetenskaplig forskning och inte bojkotta Busquins förslag. Låt oss öppna dörren för finansiering av terapeutisk kloning!
Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Forskning som innefattar användning av överflödiga embryonala stamceller är nödvändig för att vill skall kunna närma oss den dag då adulta stamceller kan användas terapeutiskt för att bota ”fruktade sjukdomar”. Jag är säker på att alla önskar nå detta mål.
Parlamentets tidigare kompromiss antogs av en absolut majoritet i denna kammare. Detta inskränker Europeiska unionens finansiering av forskning till enbart de embryon som är överflödiga enligt kraven för provrörsbefruktning och ämnade att förstöras enbart vid det enhetliga stadiet i utvecklingen upp till 14 dagar, och enbart i de jurisdiktioner där det finns effektiv och sträng reglering och det är lagligt. Detta har ännu en gång antagits av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag beklagar att vår föredragande har framhållit sin egen ståndpunkt snarare än utskottets.
Föreställningen att Europeiska unionen inte kan finansiera satsningar som inte är tillåtna i någon av medlemsstaterna skapar ett absurt och farligt prejudikat. Vad gäller då för kärnkraftforskning och tobaksodling? Jag skulle vilja tala om för Hiltrud Breyer att Tyskland tillåter forskning på embryon, även om tyska embryon är undantagna.
Vad tjänar en tidsfrist för syfte? Om det är giltigt att använda embryon som producerats före ett visst datum, kan det då vara ogiltigt att använda embryon som producerats efter detta datum? Ändringsförslaget av Giuseppe Nisticò är bristfälligt på grund av det faktum att det begränsar sig självt till stamcellslinjer och inte till embryon.
Har vi så lite förtroende för de europeiska läkare som praktiserar provrörsbefruktning, att vi tror att de skulle frestas att överproducera embryon för andra syften? Detta är sannerligen ett oberättigat förtal av ett aktningsvärt yrke.
Är det mer kristligt att gå över till den andra sidan och lämna våra medmänniskor liggande i diket på vägen till Jeriko, smittade av Parkinsons sjukdom, Alzheimers sjukdom eller ryggmärgsskada? Gud gav oss människor vetgiriga sinnelag, förmågan att tämja naturen, hjärnan och skickligheten att förbättra vårt öde på jorden. Ja, vi måste respektera den mänskliga värdigheten, och jag respekterar fullständigt mina kollegers strikt hållna åsikter om vad mänsklig värdighet är. Jag frågar emellertid om det handlar om ett embryo i ett tidigt utvecklingsstadium som under alla omständigheter är avsett att förstöras, eller är det era föräldrar som drabbats av Parkinsons sjukdom, eller er tonårige son som är förlamad med bruten nacke? Forskningsutskottets välövervägda ståndpunkt – ändringsförslag 10 – är en ståndpunkt som vi måste stödja. Vi måste övertyga ministerrådet att göra likaledes.
McNally (PSE ).
   – Herr talman! Detta parlament uttryckte tydligt sin åsikt vid behandlingen av de sjätte ramprogrammen. Dessa åsikter förstärktes förra veckan av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi: vi är för utvecklingen av behandlingsformer för förskräckliga sjukdomar genom att använda embryonala stamceller under mycket stänga villkor, utan att skapa embryon för forskning, utan att använda överflödiga embryon, utan föräldrarnas samtycke och utan betalning. Jag beklagar att vissa kolleger på ett intolerant och anti-europeiskt sätt förkastat subsidiaritetsprincipen denna eftermiddag. Vi anser att utforskningen av andra former av stamceller, och definitivt jämförelser, är oumbärlig.
Nu till datumfrågan. Jag beklagar att kommissionen väljer att införa ett datum, eftersom det har uppmuntrat vissa ledamöter av detta parlament att lägga fram ännu mer absurda datum. Detta har gjorts på ett ganska slugt, hycklande och missvisande sätt genom att man inte bara har föreslagit olika datum, utan också olika förfaranden – med stamcellslinjer och inte med embryon. Hyckleriet med dessa ändringsförslag borde klargöras så att ledamöterna är helt på det klara med vad de röstar om.
Jag har en direkt fråga till kommissionären. Är det sant att de datum som Giuseppe Nisticò och andra har föreslagit drastiskt skulle minska tillgången på stamcellslinjer och göra Europeiska unionen helt beroende av Förenta staterna, Israel och andra länder för linjer som är patentskyddade? Skulle detta skada Europeiska unionens vetenskap och, viktigast av allt, skulle det skada utsikterna till att hjälpa människor som lider av fruktansvärda sjukdomar?
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Herr kommissionär! Jag skrev förslaget till yttrande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Eftersom majoriteten i det utskottet avviker från parlamentets majoritet och högern är kraftigt överrepresenterad fick yttrandet dock en form som jag inte kunde acceptera. Därför ville jag inte att mitt namn skulle stå på det.
Min juridiska analys avviker helt från den som utskottsordförande Gargani här framförde. För det första finns det inga hinder för denna forskning enligt Oviedo-konventionen. För det andra måste jag säga att Garganis analys om vad forskningsprogrammen juridiskt betyder också var helt utan relevans. Den var väldigt långt från sanningen.
Vidare konstaterar jag i mitt förslag att Europeiska gruppen för etik, som vi och kommissionen kan använda oss av, inte har uteslutit embryonal stamcellsforskning. Vad är det för vits med en rådgivargrupp om vi inte lyssnar till den? För mig, liksom för många andra, är den viktigaste etiska frågan att minska mänskligt lidande. Det kan vi göra om vi under reglerade och öppna former försöker samarbeta och göra det som många talare har sagt för att minska lidandet genom sjukdomar som alzheimer och parkinson. Vi skall ha offentlig finansiering och finansieringen skall vara europeisk för att resultatet skall kunna ställas till alla européers förfogande.
Däremot hade jag gärna sett att den tidsgräns som fanns i kommissionens förslag hade avlägsnats. Den är inte etiskt motiverad. Jag ser med stor tillfredsställelse på utskottets ändringsförslag 11 om att ta bort kravet på att alla alternativa metoder måste ha undersökts. Ett sådant krav skulle ge utrymme för ett väldigt stort godtycke, och jag understöder det som Plooij-van Gorsel, Bowe och andra har sagt. 
Fraisse (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ja! Ja till forskning. Jag minns det tillfälliga utskottet för humangenetik; ja till forskning och ja till de kompromisser som nåtts inom sjätte ramprogrammet. Och sedan kanske vi måste tala om något som ingen ännu nämnt, trots att jag har lyssnat på debatten från första början. Det finns de som är här för att kritisera denna forskning och förkasta den på grund av något som ännu inte uttalats och som jag nu tänker säga högt. Det är nästan något vulgärt; det är ordet ”abort”. Det finns de här som vägrar stödja denna forskning i ett försök att bekämpa abort.
Visst kan vi tala om lidande, Parkinsons sjukdom och så vidare, men jag skulle också vilja tala om denna fråga, eftersom den gäller kvinnors rättigheter. Det finns två aspekter på detta. För det första är inte stamcellsforskning en etisk strid om rätten till abort i de europeiska länderna.
För det andra är män och kvinnor emellertid inte jämställda där det gäller embryonala stamceller. Det skulle glädja mig om någon annan än jag skulle säga det i denna församling. Det finns en lång rad ändringsförslag, herr kommissionär, som syftar till att se till att detta inte blir en källa till ekonomisk vinning, och detta avvisar ni på grundval av artikel 152, med hänvisning till att detta inte ligger inom Europeiska unionens och våra institutioners behörighet. I själva verket skulle jag vilja påminna er om att det i artikel 3 i stadgan om de grundläggande rättigheterna står att människokroppen inte får utgöra en källa till ekonomisk vinning, och jag skulle också vilja påminna er om att denna stadga mycket snart – vilket jag hoppas att alla här önskar – kommer att införlivas i konstitutionen. Vidare skulle jag vilja göra er uppmärksam på att embryonala stamceller ju först och främst gäller kvinnor, och vad kvinnor bär inom sig, men att det inte är tal om att de skall utgöra forskningsinstrument i ekonomisk mening. Detta får inte bli en källa till ekonomisk vinning. Även om vi kanske tycker att det inte är vår sak att säga det, anser jag ändå att vi bör ta itu med denna grundläggande och historiskt betydelsefulla fråga. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tar bara över den minut som tilldelats min kollega Nuala Ahern, som tyvärr inte haft möjlighet att komma hit i tid. Jag måste fråga er igen, herr kommissionär, om det är sant det som sagts oss, att detta bara gäller nio av de 15 000 projekt som ingår i Biomed-programmet?
Om det bara handlar om dessa få projekt, som vi diskuterar med sådan hetta, kan jag inte hålla tillbaka misstanken om att detta är ett omotiverat försök att göra embryoforskningen respektabel i EU. Alla medlemsstater som vill ägna sig åt sådan forskning, och som har antagit lagstiftning som tillåter det, kan göra det, men utan finansiering från Europeiska unionen. Jag får intrycket att ni har något annat för ögonen, att detta handlar om förberedelser för att bryta igenom en etisk fördämning och öppna dörren för embryoforskning.
Om det bara handlar om dessa få projekt frågar jag mig varför ni gör detta och därigenom helt i onödan misskrediterar hela forskningsprogrammet? Jag kan tala om för er nu genast, även om jag hoppas att detta inte skall hända, att om en majoritet av denna församling stöder forskning där mänskliga embryon förstörs, så måste detta prövas mot gemenskapslagstiftningen och författningsrätten. I medlemsstater som Österrike och Irland är det ett brott, och det är inte godtagbart att något som är straffbart i Europeiska unionen beviljas finansiering från unionen. Detta innebär ett stort problem för gemenskapslagstiftningen och författningsrätten.
Några avslutande ord om stamcellsforskning. Vad tjänar datumen till? Det viktiga för oss – om denna reträttväg …
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I denna debatt kan vi uppenbarligen inte undvika den grundläggande frågan och låta bli att ta upp de grundläggande etiska problemen, även om det inte är för att diskutera och besluta om dessa som vi är här nu. Om frågan gällde denna fråga och dessa problem, skulle jag gärna säga till Cappato – som kritiserade den nationella lagstiftning som förbjuder denna typ av forskning för att vara fördomsfull – att det inte finns några fördomar här; detta ord används alltid för att lägga ut en dimridå när det råder oenighet. Detta är en princip, inte en fördom – principen att ett embryo har mänskligt liv. Mer än så, det är ett känt och erkänt faktum. 
Det är emellertid inte detta vi är här för att diskutera. Som flera talare har påpekat, behandlar vi bara frågan om EU-finansiering av denna typ av forskning. På denna punkt är jag helt enig med Bowe, som har en helt annan uppfattning i den grundläggande frågan. Han sade – och jag håller med honom – att det inte finns någon europeisk konsensus i denna fråga, och eftersom det inte finns någon europeisk konsensus kan det inte bli några EU-anslag på detta område. Det är bara denna fråga det gäller. I annat fall kommer vi att bryta mot subsidiaritetsprincipen, som vi anser måste följas minutiöst. Om det finns medlemsstater som vill bedriva denna typ av forskning, låt dem då göra det. Om det är lagligt i deras länder, låt dem göra det, men låt dem göra det med sina egna ekonomiska resurser. Att använda gemenskapsmedel, i synnerhet medel som delvis betalats av medborgare i länder där sådana förfaranden är olagliga eller t.o.m. förbjudna enligt lag, skulle innebära ett brott mot subsidiaritetsprincipen. Detta skulle vara ett ekonomiskt brott mot den väsentliga innebörden i subsidiaritetsprincipen. 
Det är i grund och botten detta vi kämpar för i denna debatt, även om vi gärna går in i en etikdebatt, om det är nödvändigt. Vi måste emellertid understryka att det inte är detta det egentligen handlar om. Dessutom vill jag ansluta mig till dem bland mina parlamentskolleger som kräver större prioritet för och investeringar i forskningen på adulta stamceller. Jag uppmanar kammaren att stödja de ändringsförslag som framlagts av Gargani, vilka ger uttryck för uppfattningen hos en majoritet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Debatten om användningen av stamceller i forskningen måste grunda sig på fakta och ledas bort från den känslomässiga argumentationen. Tal om liv och död förvränger verkligheten. Stamcellsforskning är bara en fråga om liv, eftersom forskningen kan bidra till att rädda ett oräkneligt antal liv varje år. Av denna anledning måste EU-finansieringen i framtiden inriktas på stamcellsforskningen. 
Som det också sägs i kommissionens förslag, förväntar man sig att stamcellsforskningen kommer att spela en viktig roll för att utveckla behandlingsformer inom många medicinska områden. Detta gäller särskilt behandlingen av olika degenerativa sjukdomar som exempelvis Alzheimers och Parkinsons sjukdom, men också vanligare sjukdomar som till exempel diabetes, där vi ser en explosionsartad ökning av antalet fall.
För att Europa skall kunna utnyttja stamcellerna framgångsrikt i framtiden, är den viktigaste åtgärden nu att anslå tillräckliga resurser för grundforskning på stamceller och vidare att tillåta anslag till embryonal stamcellsforskning inom det sjätte ramprogrammet. Detta kommer att skapa garantier för att forskningen inom detta område kan göra framsteg inom ramen för ett regelverk och att europeiska forskare och ytterst patientgrupper kan dra direkt nytta av ny kunskap och teknik på detta område. Om användningen av stamceller inte tillåts enligt konstitutionerna i vissa av EU:s medlemsstater, får detta inte utgöra något hinder för forskningen och dess positiva effekter i andra EU-länder. 
Jag är motståndare till konstgjorda tidsgränser. Det är fel att ange datum, före eller efter vilka stamceller får användas. Man måste naturligtvis följa etiska principer och vidta tekniska säkerhetsåtgärder, men nu, mina damer och herrar, är det fråga om celler som i alla fall kommer att destrueras. Under alla omständigheter måste vi använda vårt sunda förnuft i denna fråga. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Den revolutionerande tekniken med terapeutisk kloning är i hög grad ett uttryck för människans urgamla drömmar och myter. Terapeutisk kloning öppnar ett helt nytt område för mänsklig kunskap och medicin. Dogmatiska uppfattningar på detta område, särskilt de som bygger på Bibeln, är därför skadliga. De tar mycket liten hänsyn till den verklighet människor lever i. Deras existensberättigande ligger i lojaliteten mot trosuppfattningar och deras ursprung. Vi är alla överens om det generella förbudet mot reproduktiv kloning, men detta innebär inte att det är ett tabubelagt ämne och att det kan liknas vid djävulsdyrkan, vilket är vad vi kan se just nu. En ytterst framstående fransk filosof, Marcel Conche, hävdade i en nyligen utgiven bok med titeln ”En filosofs bekännelse”, som är en dialog med André Compte-Sponville, provokativt att rätten att klonas, naturligtvis under förutsättning att den är underkastad strikta regler är – tro det eller ej – en grundläggande rättighet. Jag delar inte denna uppfattning, men det är en fin övning i intellektuell frihet. De som skulle vilja förbjuda kloning helt och hållet men inte kan nå detta mål lägger så många hinder och barriärer i vägen för den att forskningen kommer att kvävas helt. Vi kan inte acceptera en så grov strategi.
Till skillnad från Lisi ser jag inget bra skäl för att ”Forskning på embryonala stamceller” skulle uteslutas från anslag från det sjätte ramprogrammet för forskning. Det bör understrykas att det fortfarande är omöjligt att avgöra vilka stamceller, de som kommer från embryon, från foster eller vuxna, som bäst svarar mot behoven inom grundforskningen och den kliniska tillämpningen. Svaren på detta ligger uppenbarligen i bedrivandet av vetenskaplig forskning och i den frihet som vetenskapsmän och forskare har fått. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Med tanke på hur samhället för närvarande är organiserat, där de ekonomiska besluten avgörs av profitintresset, litar jag inte på industrigruppernas sätt att använda vetenskapliga upptäckter. Men det är inte friheten att forska som innebär ett problem, eftersom det är forskning som leder till mänskligt framåtskridande. Vi accepterar inte att de mest reaktionära påtryckningsgrupperna får möjlighet att fördöma forskningen utifrån religiösa förbud eller av andra tänkbara obskyra anledningar. Vi kommer därför att rösta emot varje ändringsförslag som på pseudoetiska grunder försöker förbjuda forskning på stamceller från överflödiga embryon. Att åberopa respekt för livet som skäl för att motsätta sig forskning på en mängd embryonala celler är särskilt oacceptabelt, eftersom man därigenom förbjuder terapeutiska framsteg – och sådana har gjorts – som helt enkelt gör det möjligt att rädda liv. Dessa invändningar kommer dessutom ibland från politiska rörelser som förespråkar de mest motbjudande krig, där det inte är stamceller som destrueras utan levande människor. 
Avslutningsvis vill jag säga att i Frankrike har vetenskapsmännen nyligen demonstrerat mot nedskärningar av forskningsanslagen. Jag stöder deras protester. Om det inte finns tillräckligt med pengar för forskning, borde vi ta en del från försvarsbudgeten, som däremot växer hela tiden. 
Berenguer Fuster (PSE ).
   – Herr talman! Som det redan har sagts här för några år sedan, när vi höll debatten om det sjätte forskningsramprogrammet, uppnåddes en kompromisslösning om villkoren för att forskning på stamceller skall kunna få anslag. Det kan inte råda något tvivel om att detta var en kompromisslösning mellan de ledamöter som liksom jag föredrog en mera öppen och liberal ståndpunkt och andra som förespråkade mera restriktiva lösningar. När vi nu debatterar frågan igen, verkar det följaktligen inte logiskt att kompromisslösningen skulle betraktas som en extrem ståndpunkt och att de andra parterna, som motsätter sig forskning på stamceller, skulle säga till oss: låt oss nu söka en kompromiss mellan lösningen och vår ståndpunkt som, när allt kommer omkring, innebär att man avvisar varje möjlighet att ge anslag till forskning på stamceller. 
Nej, herr talman, detta är inte något bra system. Det är ett slags undanflykt som syftar till att förhindra EU-anslag till forskning på stamceller, när det finns många länder som tillåter den, därför att det finns betydande grupper inom vetenskapssamhället och i samhället över huvud taget som tror att forskning på stamceller kan leda till stora framsteg i kampen mot de ytterst allvarliga sjukdomar som drabbar oss hårt i dag. Jag anser att detta sätt att arbeta är under Europaparlamentets värdighet. 
Det hade kunnat sägas – och det skulle förefalla logiskt – att eftersom det uteslutande är en fråga om anslag, så skulle anslagen kunna tillåtas. Ribeiro nämnde subsidiaritetsprincipen, ja, låt oss acceptera den. Vi skulle kunna säga att EU-anslag skall tillåtas i alla länder som tillåter forskning på stamceller. Under vilka villkor? Under de villkor som är tillåtna i enlighet med subsidiaritetsprincipen i dessa länder. 
I stället för att hävda denna ståndpunkt har vi icke desto mindre hållit fast vid den överenskommelse som träffades om det sjätte ramprogrammet. Låt oss nu, som ett resultat av intoleransen, inrikta oss inte bara på att förstöra det europeiska forskningsområdet utan också på att förhindra framgångsrik forskning på detta område i de länder där den är tillåten. 
Helmer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hade förmånen att tjänstgöra i det tillfälliga utskottet för mänsklig genetik 2001. Jag minns att kammaren polariserade frågan fullständigt. Föredraganden skapade en kompromiss som ingendera av sidorna var beredd att rösta för i slutändan. Därför måste vi erkänna att man uppriktigt intar vitt skilda åsikter i denna kammare. Johannes Blokland talar om för oss att frågan helt enkelt handlar om rätt eller fel. Det handlar dock, om ni ursäktar, herr Blokland, om er åsikt om rätt eller fel. Andra kolleger i denna kammare har en annan åsikt om vad som anses rätt eller fel. Jag vet att det finns många ledamöter som har starka religiösa åsikter. Vår föredragande till exempel, Peter Liese, har starka religiösa åsikter. Jag skulle emellertid vilja säga till herr Liese och de som delar hans åsikter att de inte har rätt att tvinga på hela det europeiska samhället sina bestämda åsikter genom lagstiftning. 
Det finns tredje länder där religiösa fundamentalister försöker att införa religiösa lagar i samhället som en helhet. De flesta i denna kammare skulle fördöma denna praxis, och ändå försöker vissa av oss att göra det här.
Många kolleger föreslår alternativa forskningsmetoder – att vi till exempel borde använda adulta stamceller. De flesta av oss är inte vetenskapliga experter. Detta är inte en fråga som vi kan avgöra. Det är en fråga som vi borde låta forskare bedöma för att de bästa besluten skall kunna fattas i forskningens intresse. Om vi menar allvar med att främja forskning inom Europeiska unionen, om vi menar allvar med att främja medlemsstaternas ekonomi inom Europeiska unionen, då borde vi inte stödja dessa bakåtsträvande ändringsförslag som på detta sätt försöker att begränsa forskningen. 
Flemming (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har en fråga till kommissionären. Herr kommissionär, jag vill verkligen inte provocera er, men ert svar ger mig en verklig anledning till oro. I ändringsförslag 18 står det att ”vidare kan forskning på embryonala eller fetala stamceller från spontana eller framkallade aborter finansieras”. Enligt rykten håller kommissionen redan på att göra någonting i den riktningen. Ni förstår, aborter är lagliga – fram till tredje månaden i Österrike. Då slår redan barnets hjärta. Om barnet har något funktionshinder, mentalt eller fysiskt, kan det aborteras fram till den nionde månaden. Kommer det att finnas någon punkt där vi säger att vi vill rädda liv, även om barnet skulle dö i alla fall? Kommer vi också att göra det med ett tre månader gammalt barn, vars hjärta slår, eller med ett nio månader gammalt barn, vars död är oundviklig? 
Aborter utförs helt lagligt. Ni förstår, anledningen till att jag finner dessa argument så skrämmande är att jag hörde dem för några år sedan, när en före detta naziläkare stod inför rätta i Wien. Under naziperioden utförde han experiment på barn med allvarliga mentala funktionshinder. Det argument genom vilket han rättfärdigade sitt handlande var att dessa barn skulle komma att dö i alla fall och att han ville hjälpa andra människor. 
Låt mig säga några ord till Cappato. Käre herr Cappato, ni är en så charmerande person! Redan i det ögonblick då er mors ägg förenades med er fars sperma, redan när ni var ett litet embryo, var ni lika charmerande, lika stilig som ni är nu, er röst var lika behaglig att höra som den är i dag. Ni var redan unik. Aldrig tidigare hade ni haft chansen att komma till världen, och det kommer aldrig att finnas någon annan Marco Cappato. Till och med som embryo var ni redan en personlighet. Och fru Matikainen-Kallström, ni har en liten baby! Denna baby var en gång ett embryo, och det var er baby. Ert barns skratt, färgen på dess hud och ögon, allt fanns redan i embryot. Jag tror inte att någon annan skulle säga att de var beredda att offra sitt eget barn, inte ens som foster, för att kunna rädda någon annan. 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag var motståndare till den kompromiss i denna fråga som parlamentet kom fram till tidigare, och jag är motståndare till kommissionens förslag i dag och följaktligen även till Liesebetänkandet. Det finns procedurmässiga skäl för detta, för jag anser i likhet med utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att inom ramen för den inre marknaden, och eftersom det råder etableringsfrihet, kan gemenskapsmedel inte användas för att finansiera en forskning som inte är tillåten i en del medlemsstater. 
Framför allt är jag emellertid motståndare av principiella skäl, för jag är motståndare till varje slags forskning som innebär att man destruerar liv, hur tidigt i utvecklingen det än är och hur ädla de avsedda målen för denna forskning än är. Alla liv har samma värde, oavsett utvecklingsstadium, och vi kan inte rädda några liv på bekostnad av andra, för även om det liv som destrueras är embryonalt, så är det ju i alla fall ett liv. 
Jag håller med om att forskningen måste främjas, i synnerhet om syftet är att hjälpa patienter som lider av allvarliga sjukdomar, och jag är för forskningens frihet, men vi måste alltid helt och fullt respektera mänskligt liv och den värdighet det förtjänar. 
De möjligheter som öppnas genom forskningen på adulta stamceller är mycket hoppingivande och mycket mera näraliggande. Det har redan uppnåtts mycket positiva resultat. Låt oss därför inrikta programmens medel på denna typ av forskning, som dessutom inte innebär något etiskt problem. Hur många tidsgränser vi än fastställer, hur många etiska principer vi än utarbetar för att rättfärdiga denna forskning, innebär nämligen destrueringen av ett embryonalt liv en uppenbar kränkning av den mest grundläggande av dessa principer, dessa principer som vi säger att vi försvarar, och som vi verkligen också försvarar: respekten för mänskligt liv och den värdighet det förtjänar. 
Scallon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som parlamentsledamöter är vi skyldiga att upprätthålla den demokratiska viljan hos de medborgare som vi representerar genom att hålla oss i linje med våra suveräna medlemsstaters lagar och konstitutioner. Vi måste också garantera att mänsklig värdighet skyddas inom Europeiska unionen, och att den svagaste och mest sårbara försvaras. Det är oacceptabelt att mänskligt liv, oavsett ålder, behandlas som en kommersiell produkt, utan hänsyn till detta liv eller det pris som kvinnor betalar för att tillhandahålla embryon.
Det är djupt oroande att Europeiska kommissionen, med stöd av parlamentsledamöter och vissa medlemsstaters regeringar, försöker att införa offentlig finansiering av kontroversiell och oetisk forskning utan någon ordentlig offentlig debatt och utan att ge nationella parlament möjlighet att svara. Det har sannerligen inte förts någon debatt i Dáil Éireann. Detta förslag går emot inte bara lagar och konstitutioner, utan också mot miljoner medborgares samvete. Det sätter också press på ansökarländer och länder i tredje världen att bli del av en marknadsplats inom EU för forskning på mänskliga embryon.
Denna kontroversiella forskning har inga vetenskapliga positiva resultat att visa upp och är, som vår föredragande har påpekat, förknippad med en hög risk. Låt oss inte utnyttja de lidandes hopp och fruktan. Låt oss använda offentliga medel för forskning på adulta stamceller, som har gett positiva vetenskapliga resultat och som kan vara lika effektivt som forskning där embryonala stamceller används. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förkastade kommissionens förslag, och jag uppmanar till stöd för de ändringsförslag som lagts fram av dess ordförande Giuseppe Gargani, som jag har undertecknat tillsammans med andra ledamöter.
Vid en omröstning i förra veckan förkastade också ett nyckelutskott i det irländska parlamentet denna oetiska forskning. Det pågår ett offentligt bråk i Irland. Tánaiste Mary Harney och den irländska regeringen har inget mandat för att godkänna denna finansiering för de irländska medborgarnas räkning. På samma sätt som det inte fanns något offentligt mandat för en EU-konstitution, fanns det tydligen inget mandat för detta okonstitutionella och oetiska bruk av skattebetalarnas pengar. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns en grundläggande orsak till att den här debatten då och då blir hetsig. Det skulle vara mycket lätt att tillgripa rättsliga argument. Många ledamöter har redan ställt den grundläggande frågan: kan Europeiska unionen, med stor svårighet, godkänna ett initiativ som inte har stöd i alla unionens medlemsstater? Det skulle vara ett av de många tänkbara – ni får ursäkta uttrycket – hycklande sätten att hantera frågan. I den här frågan finns det ett grundläggande problem som politiken inte kan lösa: politik är det möjligas konst och, utan tvivel, konsten att kompromissa, men det är omöjligt att kompromissa när det gäller grundläggande värden. Med all respekt för alla ledamöternas ståndpunkter och med all respekt för kommissionens ståndpunkter innebär därför alla hittillsvarande försök i denna fråga att man försöker bana väg för en ny process, och denna process innebär att man tummar på livets princip. För några är denna väg fullt acceptabel, och för andra är det en väg som inte är acceptabel, därför att den står i strid med vissa grundläggande värden. Som jag ser det, är detta anledningen till att inget av de kompromissförsök som gjorts har uppnått det yttersta målet – även om jag lovordar ledamöternas klokhet och kapacitet. 
I fråga om denna process skulle jag vilja rikta er uppmärksamhet inte så mycket mot det initiala skedet, det skede vi går igenom nu, som är ytterst viktigt eftersom behandlingen av ett antal degenerativa sjukdomar står på spel, utan mot vad som kommer att hända när vi har beslutat att mixtra med livet: dvs. inte på kort sikt utan på medellång och lång sikt, och allt detta är frågor om eugenik. Vi är nu inne på samma väg som med atomen: när vi utforskade atomens möjligheter gjorde vi atombomben, och nu behöver vi regler för att ta oss ett steg tillbaka. I denna situation, i en fråga som denna, som är mycket mera komplex och mycket känsligare, kan det därför mycket väl vara nödvändigt med ytterligare reflektion.
Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Min grupp har gett mig ytterligare två minuter, så att jag kan ta upp en rad av de frågor som ställts av några av mina parlamentskolleger.
Till att börja med, är det olyckligt att inte bara kommissionären utan också ett antal ledamöter av detta parlament har påstått att godkännandet av Nisticòs förslag skulle omöjliggöra forskningen eller – för att uttrycka anklagelsen i mildare ordalag – att vi då skulle bli helt beroende av USA. Kan ni bekräfta, herr kommissionär, att Sverige ligger i Europa och inte i USA?
De flesta av stamcellslinjerna i NIH-registret kommer från Sverige. Jag gjorde mig en gång besväret att rådfråga dem som tillverkade dem. Låt mig citera professor Lars Hamberger, vars otvetydiga svar i ett e-postbrev på frågan om dessa stamcellslinjer var tillgängliga för europeiska forskare lydde som följer: ”För närvarande har vi 24 stamcellslinjer, av vilka 20 är relativt väl karakteriserade. Om europeiska forskare vill få tillgång till dessa cellinjer, kan de vända sig till oss, och om respektive lands lagar och förordningar tillåter export, kan vi ordna det, och vi har redan distribuerat ett antal cellinjer till Europa.”
Dessa celler är alltså tillgängliga; jag har fått liknande svar från de andra instituten. Nisticò har åter riktat min uppmärksamhet mot det faktum att hans förslag faktiskt går längre än amerikanernas. Detta handlar inte bara om celler utan om cellinjer och ett senare datum, så jag ber er avstå från att påstå att all forskning skulle omöjliggöras.
Låt mig sluta med en tanke, som jag ber parlamentets ledamöter att ta med sig. Många av oss har ömsesidigt motstridande tolkningar av vad subsidiaritet innebär. Jag ber er dock att för ett kort ögonblick föreställa er att vi behandlar en annan typ av forskning, t.ex. forskning som medför grymhet mot djur, speciellt mot primater och antropoida apor. I det fallet tror jag att argumenten skulle vara de omvända. Vad som är av absolut avgörande betydelse här är att kommissionen hela tiden säger ”nej” till forskningsprojekt. 
Jag håller med Linkohr om att vi måste ställa större anslag till forskningens förfogande, för så länge vi inte kan finansiera okontroversiella projekt, måste vi ännu mera noga än kommissionen föreslår tänka igenom varför vi vill stödja kontroversiella projekt. Av den anledningen anser jag att Nisticòs förslag verkligen är en bra kompromiss.
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Jag vill rätta till en missuppfattning om den irländska konstitutionen som, vilket har påståtts, förbjuder forskning på embryon i Irland. Den irländska konstitutionen är faktiskt stillatigande i denna fråga, liksom den irländska lagen. Den irländska konstitutionen förbjuder förvisso abort, men den tillåter undantag. Frågan är inte så svart och vit som den har presenterats. 
Talmannen.
   – Det var ett klargörande snarare än en ordningsfråga. 
McNally (PSE ).
   – Herr talman! När det gäller den ordningsföljd som skall gälla för omröstningen av ändringsförslag skulle jag vilja föreslå att när vi ser på de ändringsförslag som innehåller en hänvisning till datumet tar vi först dem som ligger längst bort från kommissionens förslag, vilket inbegriper ett datum. Det skulle då handla om ändringsförslag 68 från David Robert Bowe med flera, följt av ändringsförslagen 10, 64, 25 och 24. Det skulle vara en mer logisk ordning, med tanke på att de ligger längst bort från kommissionens förslag. Jag hoppas att omröstningslistorna kan ändras enligt dessa linjer. 
Talmannen.
   – Jag skall se till att de enheter som berörs är medvetna om ert förslag. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Det talas hit och dit om uppgifter från Stockholm och Sverige om hur mycket stamcellslinjer det finns. Jag undrar över datumet angående det svar som Liese har fått. Det har skett mycket sedan 2002. Jag har fått ett svar från Karolinska institutet att de bara har tre stycken karaktäriserade stamcellslinjer till sitt förfogande nu. Det är betydligt färre. Jag hoppas att kommissionen här gör skillnad beroende på datum. 
Busquin,
    – Herr talman! Kommissionen lägger givetvis mycket stor vikt vid ert arbete och har ägnat det stort intresse, och den har också noga granskat era ändringsförslag. 
Den konstaterade med tillfredsställelse att omröstningen i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi utmynnade i en klar majoritet för att gemenskapen skall finansiera forskningsprojekt som innefattar framtagande av embryonala stamceller från överflödiga embryon och därigenom skapande av nya linjer. Detta är en viktig punkt för att stödja en forskning som med all sannolikhet kommer att få positiva effekter för behandlingen av viktiga hälsoproblem. 
Kommissionen har emellertid vissa svårigheter med de ändringsförslag där man försöker avlägsna den 27 juni 2002 som slutdatum för skapandet av överflödiga embryon, vilket kommissionen föreslog den 9 juli. Jag medger att detta datum inte har någon vetenskaplig grund: det hänger helt enkelt ihop med den tidpunkt då ramprogrammet antogs. I själva verket hade kommissionen, för övrigt i likhet med parlamentet, ställt sig bakom majoriteten vid omröstningen om ramprogrammet, och det är därför detta datum har angetts som referensdatum. Vidare bör detta förslag, som Bowe sade, ses som en kompromissgest, en signal till dem som vill förhindra att in vitro-befruktning frikopplas från sitt ursprungliga syfte och används för att skapa embryon för forskningsändamål – och jag förstår det, eftersom det är helt legitimt att ha en annan uppfattning i ämnet. Vi har alltid sagt mycket tydligt att vi inte vill att embryon skall produceras specifikt för forskningsändamål.
Syftet med att ta med detta datum är då att visa att vi inte uppmuntrar skapandet av embryon för forskningsändamål, men att befintliga överflödiga embryon helt klart kan användas för forskning eftersom de, som många ledamöter har sagt, inte längre ingår i något föräldraprojekt. 
Utifrån detta kan kommissionen godkänna flertalet av ändringsförslagen, som jag gärna vill säga är utmärkta, tack vare föredragandens och hela utskottets arbete. De ändringsförslag det gäller är ändringsförslagen 1, 4, 6, 7, 8, 9, 12, 13, 14, 15 17 och 18, antingen helt eller delvis, och i vissa fall krävs en del omformuleringar. Dessa ändringsförslag förtydligar innehållet i förslaget och svarar, som Plooij-van Gorsel framhöll, mot den ståndpunkt parlamentet kom överens om när ramprogrammet antogs. Jag skulle vilja påminna er om att parlamentets förslag också byggde på ställningstagandet från Europeiska gruppen för etik, som hade framfört vad som skulle kunna göras. 
Som svar till Breyer skulle jag vilja tillägga, i enlighet med vad jag just har sagt, att det faktum att det har förekommit få intresseanmälningar – nio hittills – var vad man kunde vänta sig, eftersom det i stort sett finns få verkligt kompetenta forskningsgrupper som arbetar inom nya forskningsområden. Dessutom är det bättre att det är på detta sätt, eftersom vi på ett område som detta behöver verkligt kompetenta grupper som kan ge maximala garantier för att materialet hanteras på ett etiskt sätt. 
Kommissionen kan emellertid inte godkänna ändringsförslagen 2, 3, 5, 10, 11, 16 och 19, speciellt därför att man där försöker avlägsna det datum som angetts av de orsaker jag just har förklarat. Vi ville åstadkomma en kompromiss, och vi vill behålla detta datum. Detta gäller bland annat ändringsförslagen 5 och 10, där detta datum inte nämns.
I ändringsförslag 11 avlägsnas ett villkor från kommissionens förslag. Jag vill ta tillfället i akt att understryka villkoren, eftersom det har sagts mycket om olika metoder, särskilt om dem där adulta celler eller celler från navelsträngen används. I detta avseende säger vi mycket tydligt, i den punkt som avskaffats genom ändringsförslag 11, att vi måste se till att alla andra alternativa metoder har undersökts och visat sig vara otillräckliga för den ifrågavarande forskningens syften. Detta är också en signal till dem som inte stöder denna forskningsutveckling. Denna typ av forskning kommer endast att utvecklas om det verkligen är en lösning som på vetenskaplig väg kan visas vara nödvändig. Med andra ord, måste många vetenskapsmän, även de som av etiska skäl inte stöder forskning på överflödiga embryonala stamceller – i likhet med några av de professorer som deltog i våra möten – erkänna att denna metod är värd att undersöka, att den kompletterar forskningen på adulta stamceller och att den inte bör uteslutas. 
Jag skulle vilja avsluta med de ändringsförslag som Nisticò har lagt fram här i kammaren. Jag värdesätter att Nisticò alltid anstränger sig mycket för att nå en kompromiss. Jag skulle kunna tillägga att han gjorde en liknande ansträngning vid parlamentets omröstning i juni 2002, med tanke på att det var hans ändringsförslag som ledde till den konsensus som låg till grund för kommissionens förslag. 
Men herr Nisticò, de ändringsförslag ni har lagt fram här är inte helt neutrala, och detta är också ett svar på McNallys fråga. När ni sätter celler och överflödiga embryon i samband med celler och linjer som fanns redan före den 27 juni 2002, inför ni en total begränsning för forskningen. För Lieses skull, som uppenbarligen är väl förtrogen med materialet men ibland förväxlar de olika begreppen, linjerna och datumen – skulle jag ändå vilja förtydliga att det den 27 juni 2002 inte fanns några stamcellslinjer i Europa, åtminstone inte formellt. De existerande stamcellslinjerna tillkom senare i Sverige. Som svar till Thors skulle jag vilja säga att ni kan fråga forskarna på Karolinska; tre linjer tillkom där någon gång efter september 2003.
Om ni tar med detta ändringsförslag kommer ni därför att skapa följande problem: de enda stamcellslinjer som fanns före den 27 juni 2002 finns i amerikanska, israeliska och asiatiska händer. Detta innebär att ni knyter dem till handelsmekanismer, eftersom de amerikanska linjerna enbart är tillgängliga genom ett handelskontrakt. Ni skulle inte ge Europa den minsta möjlighet att utveckla denna typ av forskning, som är värdefull, och ni skulle inte tillåta Europa att övergå från embryonala linjer till existerande stamcellslinjer. I dag finns det flera stamcellslinjer. Det finns två i Förenade kungariket och sju i Sverige (tre på Karolinska och fyra i Göteborg), men de tillkom efter den 27 juni 2002. Därför ger ni Europa ett ofördelaktigt läge i två avseenden: när det gäller vetenskapligt värde men också på grund av att linjerna från tiden före den 27 juni 2002 säljs på den öppna marknaden. Detta är därför helt i strid med vad många människor anser, vilket för övrigt också är vad kommissionen anser, nämligen att överflödiga embryon under inga omständigheter får bli en källa till profit. Jag kan inte uttrycka mig tydligare än så. Vi vill inte att stamcellslinjer skall bli handelsvaror; de bör helt enkelt göras tillgängliga för den europeiska vetenskapen. 
För närvarande är de inte tillgängliga för den europeiska vetenskapen, förutom mot betalning. De importeras också till Tyskland. Forskning bedrivs på importerade stamceller som har varit en handelsvara. Jag har all respekt för olikheter i fråga om etiska uppfattningar, men ert sätt att argumentera hänger inte ihop. Ert resonemang är konsekvent när ni säger att ni inte vill ha forskning på överflödiga embryon. Det är konsekvent. Men ni kan inte knyta detta till ett datum; datumet är en symbolisk gest, en kompromiss, för att inte uppmuntra till skapande av överflödiga embryon och stamcellslinjer. Det är helt motsägelsefullt och står helt i strid med den högkvalitativa forskningen på europeisk nivå, helt bortsett från att det inte heller löser det etiska problemet. Vi skulle inte kunna godkänna detta ändringsförslag, om det skulle antas i kammaren. Jag är glad att ni försöker hitta lösningar, men denna är inte meningsfull.
Jag skulle vilja tacka parlamentet för dess arbete med detta svåra och känsliga material, som berör var och en av oss och faktiskt livet självt. Jag förstår att det finns olika uppfattningar. Det är ett tecken på Europas storhet. Men det finns också ett värde: forskning. Syftet med kommissionens förslag var, såsom det har sagts, att bemöta en oro som uttryckts både av parlamentet och av ministerrådet vid dess möte den 20 september 2002. Kommissionen har arbetat på att få fram ett regelverk för denna forskning med starka, konsekventa etiska regler på ett sådant sätt att grundläggande principer kan försvaras också på detta område. 

–Tack så mycket, herr kommissionär.Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
Montfort (PPE-DE ),
   – Det finns ingen vetenskaplig utvärdering som rättfärdigar forskning på embryonala stamceller, och forskarna har sagt att användningen av dessa celler för forskningsändamål inte har visat sig framgångsrik. Alternativa metoder, som exempelvis adulta stamceller, ger emellertid mycket lovande resultat. Två kommentarer måste göras om resonemanget, som gör det möjligt för denna grundforskning på embryonala celler att också innefatta adulta stamceller. Först och främst är de existerande cellinjerna tillräckliga och detta är Lieses förslag. Sedan bortser Liese i sitt förslag från det faktum att syftet med adulta stamceller är att reparera vävnad hos patienterna själva, medan syftet med embryonala stamceller är att följa människans utveckling från befruktningen och framåt. 
Kommissionens förslag är tvetydigt och olämpligt, eftersom vetenskapsmännen inte lovar några resultat förrän om 10 till 15 år, och denna forskning svarar inte mot de akuta behoven hos patienter som lider medan de väntar på att man skall hitta en behandling. Vi måste prioritera finansiering av forskning på adulta stamceller, den enda alternativa metod som inte innebär några etiska problem och som är en teknik som har godkänts av samtliga ledamöter. Jag kommer inte att stödja kommissionens förslag med ändringsförslagen från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och jag kommer att rösta för Garganis ändringsförslag, som jag också har undertecknat. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0389/2003) av Linkohr för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande ”Investering i forskning: en handlingsplan för Europa” (KOM(2003) 226 – C5-0381/2003 – 2003/2148(INI)). 
Linkohr (PSE ),
   – Herr talman! Mitt betänkande är mindre kontroversiellt, men jag tror inte att det är mindre betydelsefullt. I betänkandet framförs det enkla kravet att Europa måste investera mer i forskning. Den andel av Europas BNP som går till forskningsutgifter måste öka med 3 procent fram till 2010; en tredjedel måste täckas av offentliga medel, medan industrin måste bidra med två tredjedelar. Bara på detta sätt kan Europeiska unionen bli den mest konkurrenskraftiga regionen i världen, vilket är vad EU:s stats- och regeringschefer krävde i Lissabon redan för tre år sedan. 
Kommissionen stöder detta krav och har räknat ut att industrins forskningsutgifter fram till 2010 måste öka med 9 procent om året och det offentliga bidraget med 6 procent årligen, om detta mål skall nås. Vi är långt ifrån att göra detta. Även om EU har en större befolkning spenderar USA årligen 140 miljarder dollar mer på forskning; National Institute of Health, som uteslutande ägnar sig åt tillämpad medicinsk forskning, har 28 miljarder dollar till sitt förfogande – mer än hela den övriga världen spenderar på detta område. Dess budget har fördubblats under de senaste fem åren, och 2004 kommer det att få ytterligare en miljard dollar, vilket i sig motsvarar över två tredjedelar av den tyska forskningsfondens budget. National Science Foundation kommer också att få ökade anslag med 6 procent.
USA är dock inte ensamt om att öka sina forskningsutgifter, som redan ligger på en hög nivå. Japan har kraftigt ökat sina forskningsutgifter, även om landets ekonomi börjar gå trögt. Under 1997 tog alla partier i det japanska parlamentet ett gemensamt initiativ och antog en tioårsplan med väsentligt ökade anslag för att uppmuntra unga vetenskapsmän. Kanada, som hade en ekonomisk tillbakagång för några år sedan, har medvetet investerat i vetenskap och teknik och skördar nu frukterna av sina ansträngningar. Bara under förra året anslogs en summa på 800 miljoner kanadensiska dollar i syfte att locka utländska professorer till landet. I Europa har anslagen däremot varit oförändrade och i vissa länder till och med minskats. Trots alla sina pliktskyldiga yttranden gör de flesta EU-länderna nedskärningar inom utbildning och forskning. Färre och färre studenter är intresserade av fysik, kemi, matematik och biologi. Företagen flyttar sin forskning till USA. UNICE talar redan i termer av ett hot om avindustrialisering. Förvisso finns det undantag: Sverige och Finland visar oss vad alla borde göra. Hur kommer det sig då att de större länderna försummar forskningen? Jag har just fått ett brev från Italien, där det har hållits en tävling för att tilldela 1 600 naturvetenskapsmän universitetstjänster. De har nu gått och väntat i två hela år på att bli utnämnda, eftersom anslagen inte har gjorts tillgängliga. 
Förvisso kan detta emellertid inte bara vara en fråga om pengar; vi spenderar ju faktiskt en hel del pengar på att subventionera en massa olika ting, inklusive 900 miljoner euro från vår budget bara för tobaksodling. Det är uppenbart att vad vi saknar inte är pengar utan de rätta prioriteringarna; vi investerar i det förflutna snarare än i framtiden. Vad skall vi göra? Vi måste ändra kurs, annars kommer vårt ofta upprepade krav på ett kunskapsbaserat samhälle i Europa att bli ett dåligt skämt, och då kommer ingen längre att ta EU på allvar. Unionen kommer att uppfattas som en trött och försvagad koloss, en kontinent full av skrytsamt prat, som är bräcklig och gammal och ingenting annat än ett historiskt museum. 
Därför framför jag tre krav i förhoppning om att parlamentet, kommissionen och rådet skall stödja dem. För det första, att den privata sektorns forskningsutgifter måste ökas; en ökningstakt på 9 procent om året skulle vara genomförbar om vi följde rekommendationerna i kommissionens meddelande om forskningspolitiken. För att åstadkomma detta måste vi pröva alla incitament, inklusive skattebefrielse. 
För det andra måste vi öka de offentliga anslagen. Vad detta innebär för EU:s forskningsbudget är att det sjunde forskningsramprogrammet måste få minst 30 miljarder euro. Jag skulle i förbigående kunna lägga till att denna siffra motsvarar den årliga ökning på 6 procent av den offentliga forskningsfinansieringen som jag har krävt, och tar hänsyn till att EU kommer att bli större. 
För det tredje, bör EU ta råd av de vetenskapliga organisationerna och inrätta ett europeiskt forskningsråd, genom vars resurser grundforskningen skulle kunna finansieras. Om vi skall ändra kurs måste den nya politiken utstakas, så jag föreslår att vi före valen till Europaparlamentet håller en europeisk vetenskapskongress i Bryssel eller Strasbourg. 
Det har skrivits och sagts tillräckligt, och kommissionen har också lagt fram ett övertygande dokument. Det finns tillräckligt med avsiktsförklaringar – nu är det tid att handla.
Busquin,
    – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Linkohr som i egenskap av föredragande har fullgjort ett mycket viktigt uppdrag och som under lång tid har varit förtrogen med frågan. Detta är ett betänkande med mycket hög kvalitet, som verkligen är till heder för medlemmarna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag skulle också vilja tacka föredraganden från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och dess medlemmar. 
Detta betänkande visar ännu en gång vilken betydelse parlamentet tillmäter forskning och innovation, och det är jag mycket glad över. Vad som också är mycket viktigt är att detta är någonting som ökar. Ministerrådet diskuterar nu regelbundet forskning och innovation. Tillväxtinitiativet förde fram forskning och innovation som en avgörande faktor för europeisk tillväxt. På samma sätt har kunskapsproduktion – och det är helt logiskt – blivit en viktig politisk prioritet i det kunskapsbaserade samhället. Detta är dessutom också anledningen till att 3-procentsmålet, som diskuterades här i parlamentet, också antogs av ministerrådet och måste genomföras. Linkohr nämnde emellertid med rätta att för att förverkliga 3-procentsmålet krävs en genomsnittlig ökning på minst 8 procent, 9 procent i den privata sektorn och 6 procent i den offentliga sektorn. Det är en god idé att upprepa dessa siffror regelbundet, om vi skall klara av utmaningen. 
De åtgärder som föreslås i handlingsplanen är inriktade på många aspekter, särskilt att skapa en mera gynnsam miljö även för privata forskningsinvesteringar, och detta gäller speciellt områdena konkurrens, immaterialrätt, regelverk, finansmarknader och beskattning. Vi får emellertid inte heller glömma frågan om offentligt stöd till forskning och innovation, vilket fortfarande är väsentligt, vilket ni också framhöll. Det gäller också hela frågan om grundforskning, och jag skall återkomma till detta efter anförandena om detta europeiska forskningsråd, som diskuteras och håller på att ta form, som säkert kommer att ge några svar. Det finns naturligtvis också en process, och handlingsplanen är början på den processen. Det finns ingen tid att förlora. I grund och botten tror jag att vi, en gång för alla, måste se forskningen inte som en utgift utan som en prioriterad investering i Europas framtid. Jag tror att detta är det viktigaste inslaget i vår forskningspolitik och jag känner att tack vare att parlamentet, vetenskapssamhället och industrin agerat gemensamt finns det en större och större medvetenhet om att detta är en fråga om liv och död för Europa, i ekonomiska och sociala termer. Jag skulle vilja tacka er, herr Linkohr, och även alla ledamöterna för att ni har gett ert stöd till dessa frågor. Jag hoppas att jag, nästa gång jag talar, naturligtvis kommer att svara på mera specifika aspekter av det som just har presenterats för er. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle uppriktigt vilja tacka min kollega Rolf Linkohr för hans berömvärda arbete i denna viktiga fråga. Det råder konsensus i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om att forskningsfinansieringen i EU måste öka betydligt och omedelbart. På tröskeln till utvidgningen skulle det därför vara bra att få fram några tydliga siffror utöver alla de vackra orden. Slutsumman för det sjunde forskningsramprogrammet måste vara 30 miljarder euro. En mindre investering kommer inte att göra lika stor nytta.
En av Europas svagheter är att de små och medelstora företagen inte har varit tillräckligt delaktiga i forskning. Statistiska illusioner spelar också en roll i detta. Det viktigaste verktyget i Europa för att nå 3-procentsmålet är företag och speciellt små och medelstora företag. För närvarande bedriver företagen en hel del innovativt arbete som inte alls registreras statistiskt som forskning och utveckling, och detta arbete kan inte ens få något stöd genom de olika offentliga stödinstrumenten. Anledningen till detta är att begreppet innovation är vagt, reglerna kan tolkas på många sätt, och följaktligen råder det osäkerhet i fråga om systemets rättvisa. Av denna anledning är det detta område som behöver förbättras, eftersom de små och medelstora företagen ofta är synnerligen innovativa. De är också en drivkraft bakom alla typer av tillväxt och skapandet av nya arbetstillfällen. 
Marknadsorienterat forskningsstöd till små och medelstora företag bör uppmuntras genom särskild finansiering. Olika former för offentligt stöd, vare sig det gäller skattefördelar eller direkta subventioner, får emellertid inte påverka vilka typer av bidrag som godkänns och inte heller omfattningen av den hjälp som ges. Medlemsstaterna bör i framtiden vara fria att utforma sin egen politik för att garantera att de konkurrensregler som gäller för gemenskapen är neutrala i relation till valet av instrument. 
Inrättandet av ett europeiskt forskningsråd skulle förbättra konkurrenssituationen globalt för den grundforskning som bedrivs i Europa på högsta vetenskapliga nivå. Detta skulle framför allt möjliggöras genom att erbjuda långsiktig finansiering på europeisk nivå. Det är nödvändigt att se till att det europeiska forskningsrådet får tillräckliga resurser, inte ur den nuvarande budgeten utan utöver de existerande forskningsanslagen. 
Det är också viktigt att kommissionen tillhandahåller ytterligare och mera exakt information om vilka former av offentligt stöd som inte snedvrider konkurrensen. Kommissionens mål att granska och förtydliga gemenskapens system för statsstöd till forskning och utveckling och att inrikta sådant stöd mot övergripande mål är mycket viktiga och välkomna.
McNally (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera både föredraganden och kommissionären. Vi har tur som har två engagerade män, som båda inser vikten av vetenskap. Jag läste igenom dokumenten från utfrågningarna i samband med utnämnandet av kommissionen ännu en gång, och jag blev mycket nöjd då jag såg hur långt kommissionen har nått mot de mål som kommissionären förde fram vid den tidpunkten.
Vid det ögonblicket stod den totala trovärdigheten för Europeiska unionens medlemsstater på spel. De har skrivit förklaringar, däribland en i Lissabon, men de har inte vidtagit de åtgärder som krävs för att genomföra dessa förklaringar. Vissa medlemsstater har faktiskt gjort den exakta motsatsen till det som krävs.
Föredraganden, liksom många av oss, stöder kommissionens rekommendationer och den handlingsplan som kommissionen har lagt fram. Vi vädjar till medlemsstaterna att genomföra det som de har sagt i sina förklaringar. Det krävs att Europeiska unionens finansministrar börjar planera för det sjunde ramprogrammet och den nödvändiga finansieringen. Vi behöver utbilda och behålla forskare; framför allt kvinnliga forskare är en förslösad tillgång. Det måste finnas samordning mellan forskningens infrastruktur och regionalpolitik. Vi måste ta reda på varför länder som Sverige och Finland klarar av detta medan andra länder inte gör det. Vi har mycket att lära av dem.
Jag stöder helt och hållet upprättandet av ett europeiskt forskningsråd för att ge vårt arbete, särskilt grundforskningen, viss samordning och samstämmighet. Ett möte med astronauter nyligen gjorde mig mer medveten om potentialen för vetenskap i Europa, om vi tar Lissabonförklaringens budskap på allvar. Nästan alla av oss kan dem utantill, men medlemsstaterna har hittills vidtagit ytterst få åtgärder.
Jag vill än en gång gratulera Rolf Linkohr och Philippe Busquin. 
Plooij-van Gorsel (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska rådet beslutade i Barcelona 2002 att EU:s utgifter för forskning och utveckling bör ökas till 3 procent av bruttonationalinkomsten. Detta är ett nödvändigt mål om vi vill komma ifatt USA och bli världens konkurrenskraftigaste kunskapsbaserade ekonomi 2010. Tyvärr uppnår man för tillfället inte 3 procent, endast 1,9 procent. Industrin måste svara för merparten av dessa 3 procent, eftersom en tredjedel enligt rådets förslag bör komma från staten och två tredjedelar från industrin.
Detta är ett acceptabelt förslag, men de europeiska regeringarna borde dock skapa det rätta klimatet för att industrin skall få ett stadigt fotfäste i Europa och åter investera i framförallt i forskning och utveckling. Detta gäller även till stor del små och medelstora företag. I flera medlemsstater har man utvecklat initiativ för att erbjuda finansiellt stöd för pilotprojekt vid små och medelstora företag, i synnerhet inom det tekniska området. I det här avseendet har man förbisett det faktum att teknisk forskning, framförallt forskning på hög nivå, tar mycket lång tid att etablera. Därför finns det alltid ett behov av ny finansiering, vilket inte alltid finns tillgängligt i Europa. Starten är inte så problematisk, men sekundär finansiering är ett stort problem. Vi upplever det här i Nederländerna också, med det enormt framgångsrika projektet ”Biopartner”. Ett investeringsklimat kräver dock tydlig och öppen lagstiftning, understödd av en tillräcklig och välutbildad forskarkår. Dessutom utgör forskarnas rörlighet inom Europa ännu ett stort problem, eftersom forskarna stöter på hinder genom olika arbetsvillkor i de olika medlemsstaterna.
Därför ber jag kommissionen och medlemsstaterna att hålla sitt ord och vidta åtgärder för att skapa ett gynnsamt affärsklimat för forskning och utveckling i Europa. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag instämmer i Rolf Linkohrs betänkande på ett flertal punkter. Dessa punkter inbegriper erkännandet av forskningens och forskarnas roll och behovet att öka utgifterna och tillskriva den grundläggande forskningen den betydelse den förtjänar. Jag vill tacka vår föredragande för detta.
Å andra sidan innehåller betänkandet även synnerligen farliga punkter som till exempel den mer allmänna politiken med att kommersialisera allting. Dessa punkter inkluderar hänvisningen till konkurrensorienterad forskning i punkt 5, behandlingen av upphovsrättsliga krav med tanke på privata företags ekonomiska intressen i punkt 26, och punkt 32 om att offentlig styrning av marknadsorienterad forskning och finansiering skall rättas efter EU:s konkurrensregler.
Här finns även ett förslag till skattemässigt stöd till privat forskning, medan det huvudsakliga intresset för internationellt samarbete förefaller ligga på företagsnivå i punkt 41. Det mest oroväckande förslaget är att kriteriet för att mäta framgångarna inom forskningen skall vara ett positivt ekonomiskt resultat, medan införandet av ett motsvarande utvärderingssystem föreslås i punkt 37. 
De ovannämnda förslagen och det dagliga politiska förfarandet inom forskning och högre utbildning får de positiva punkterna i betänkandet att låta som en simpel önskelista. Därför är jag emot den allmänna inriktningen i den slutliga versionen av betänkandet. Vi står inför en förstörelse av det värdesystem som utvecklats under de senaste årtiondena och uppbyggandet av en ny struktur grundad på kommersialisering och företagsvinster. 
Busquin,
    – Herr talman! Jag skulle än en gång vilja tacka ledamöterna för deras anföranden och ge svar på några synpunkter. 
För det första, som Rolf Linkohr helt riktigt sade, anser jag att det är mycket viktigt att vi visar att vi håller ett vaksamt öga på nästa budgetplan, eftersom den kommer att avgöra vad som händer efter 2006 och inte minst vilken ställning forskning och innovation får i EU:s budget. Som kommissionsledamot med ansvar för forskning och innovation har jag lagt fram förslag och kommissionen kommer att utarbeta ett dokument, men det är klart att det kommer att uppstå en stor politisk debatt nästa år som sträcker sig ända fram till 2006. Debatten kommer att tillåta utarbetandet av en budgetplan som ökar den relativa andelen av forskning och innovation i EU:s budgetar, som ett svar på de olika behov som framförts och för att bibehålla 3-procentsmålet. 
Det är självklart också viktigt att jag, när jag tänker på nya metoder, bland annat beaktar grundläggande forskning, som för närvarande inte får något stöd på gemenskapsnivå. Jag tänker på rymdpolitik, vilket McNally och jag nyligen har utarbetat en vitbok om, som uppenbarligen har drivit på viljan att utveckla nya teknologier och att utveckla teknologiöverföring samt att upprätthålla denna nivå av vetenskaplig nyfikenhet, som bestäms av viljan att gå vidare för att det finns möjlighet att göra det. 
Marjo Matikainen, ni poängterade emellertid helt riktigt de små och medelstora företagens roll. Det är sant att satsningarna på att överföra forskning till samhället, vilket också sker i verkligheten, är och måste vara större för små och medelstora företag. Ni kommer från ett land som är ett gott föredöme för oss, eftersom 55 procent av de små och medelstora företagen i Finland upprätthåller regelbunden kontakt med universitet och forskningsinstitut. Dessa områden måste utvidgas till gemenskapsnivå och det finns förstås särskilda metoder för små och medelstora företag. Kommissionen har för avsikt att godkänna ett kategoriundantag för små och medelstora företag när det gäller statligt stöd till forskning och utveckling i början av 2004. Detta innebär att det från den 1 januari 2004 inte längre är nödvändigt för små och medelstora företag att underrätta kommissionen, och i och med detta kommer det att vara möjligt för olika stater och regioner att anta mera individuella och specifika åtgärder för små och medelstora företag.
När det gäller grundläggande forskning är det dessutom absolut nödvändigt att det sjunde ramprogrammet innehåller ett tydligare förslag på det här området, vilket även tar hänsyn till den debatt om det europeiska forskningsrådet som för närvarande förs inom den vetenskapliga sfären. Ni har talat om det europeiska forskningsrådet som strävar efter att ställa de bästa vetenskapliga teamen på området för grundläggande forskning i konkurrens med varandra på gemenskapsnivå och följaktligen att stödja dessa områden vilka, som sagt, är jämförbara med verksamheten inom ramarna för den statliga vetenskapsfinansieringen i USA, där de bästa teamen har egna program på statlig nivå. Vi borde ha den här typen av program på gemenskapsnivå. 
Det återstår förstås en fråga, vilket Ploij-van Gorsel dessutom helt riktigt poängterade, nämligen frågan om finansiering. Detta innefattar givetvis offentlig finansiering, vilken måste utökas, och förstås även att man vänder sig till Europeiska investeringsbanken, som kunde vara mera inriktad på forskning och innovation, vilket tillfälligtvis sker allt oftare. I tillväxtinitiativet som antogs den 11 november 2003 finns även begreppet ”snabbstartprogram”, det vill säga projekt som kan genomföras tämligen snabbt. Dessutom öronmärks för första gången 14 miljarder euro för projekt som främjar europeiska nätverk och för nödvändig europeisk infrastruktur. 
Vi tänker naturligtvis på alla allmänna frågor som berör nätverk, alla frågor som gäller rymdpolitik, speciellt GMES och interaktiva telekommunikationssatelliter. Vi tänker förstås på tre-elektron-laserteknik som är avgörande för uppkomsten av en ny generation av forskning i molekylärbiologi, materia och nanoteknik, med tanke på att nanoteknik kommer att få stor betydelse när man tänker på övergången från mikroelektronik till nanoelektronik. 
Vi har skapat bestämmelser för en teknologisk grundval och på det här området deltar det finländska centret i genomförandet av övergången från mikroelektronik till nanoelektronik, eftersom det är här den största utmaningen ligger. Beträffande denna utmaning kommer vi självklart att utreda frågan om teknologiska grundvalar. Branschvis kommer vi att sträva efter att sammanföra stora aktörer för att fastställa forskningsprojekt och forskningsbehov. 
För att dessutom svara på en fråga från Eryl Margaret McNally, är det program som innehåller frågor som: ”Vad tänker ni göra?” som kommer att leda dit. Beträffande medlemsstaterna är det 3-procentsmålet och tillväxtinitiativet som får dem att säga: ”Det här är vad vi kommer att göra. Här är vårt program för att nå målet senast 2010”. Kommissionens roll kommer därför att vara att uppmuntra, för även om vi inte kan besluta för medlemsstaterna kan vi ändå motivera dem, visa de bästa förfarandena och stödja processen att uppnå 3 procent 2010. Det här är en viktig process om Europa vill behålla sin plats i världen, men det kräver finansiering och prioritering, vilket beviljas forskningspolitiken. Jag tror att ni uppskattar detta och jag vill tacka er för att ni stödjer denna politik. 
Eftersom detta dessutom antagligen kommer att vara en av de sista gångerna vi får diskutera dessa betänkanden, vill jag tacka alla ledamöter av kommissionen och parlamentet för deras stöd av forskning och innovation, och min vän Erkki Liikanen som kommer att ta över efter mig. Vi är klart på samma våglängd och vi är för en ambitiös europeisk näringspolitik för forskning och innovation. 
Talmannen.
   – Tack, kommissionsledamot Busquin.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Mann, Erika (PSE ),
   – Jag välkomnar varmt Rolf Linkohrs initiativbetänkande om ”Investering i forskning: en handlingsplan för Europa” och vill framföra mitt personliga tack till honom. Jag stöder hans krav på en märkbar ökning av forskningsresurserna i Europa i syfte att uppnå Lissabonmålen, även om en snabb överföring kommer att försvåras på grund av den nuvarande pressade budgetsituationen i många medlemsstater. Om forskningen inom EU skall byggas på långsiktiga grunder måste alla ökade utgifter gå hand i hand med ökad effektivitet beträffande tillämpning och styrning av resurserna, och med större vikt på grundläggande forskning. Det gläder mig att utskottet för konstitutionella frågor har godkänt mina ändringsförslag i det här avseendet. Utskottet förkastade dock även förslaget om att det som kallas de nya instrumenten i det nuvarande sjätte ramprogrammet för forskning skall utarbetas mera rationellt. Detta har lett till att min egen grupp har återinfört ändringsförslag 1, där parlamentet ”inom ramen för sjätte ramprogrammet för forskning, kräver att idén med ’expertnätverk’ och ’integrerade projekt’ skall inriktas närmare på det vägledande begreppet med det europeiska området för forskningsverksamhet, och att man därför bör göra anpassningar, särskilt i förhållande till projektens storlek, såväl när det gäller antalet projektdeltagare som de finansiella volymerna”. Vi förväntar oss att detta redan nu kommer att göra det möjligt att anpassa EU:s forskningspolitik till den rådande verkligheten. Därför ber jag er godkänna det här ändringsförslaget. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande tre betänkanden:
– A5-0374/2003 av Read för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät (KOM(2003) 220 – C5-0199/2003 – 2003/0086(COD))
– A5-0375/2003 av Read för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om driftskompatibla alleuropeiska e-förvaltningstjänster för offentliga förvaltningar, företag och medborgare (IDABC) (KOM(2003) 406 – C5-0310/2003 – 2003/0147(COD))
– A5-0376 av Clegg för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens åttonde rapport om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet (KOM(2002) 695 – 2003/2090(INI)) 
Liikanen,
    – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Imelda Mary Read för hennes betänkande om eTEN och IDABC, som ger starkt stöd åt dessa program. Read har varit mycket delaktig i IDA-programmet under årens lopp. Kommission skulle ge starkt stöd till en röst för dessa betänkanden.
Låt mig börja med eTEN-programmet, som förut kallades TEN Telecom. Detta program kommer att spela en central roll när det gäller att nå målen i handlingsplanen e-Europa 2005.
Programmet har omorienterats till målen i e-Europa 2005. Betoningen har lagts på tjänster inom områdena e-förvaltning, e-hälsovård och e-lärande.
Programmet har genom ett antal valideringsprojekt visat att det finns stora möjligheter att utveckla sådana tjänster. Den nuvarande 10-procentsgränsen för gemenskapens ekonomiska stöd har dock visat sig vara otillräcklig för att övervinna hindren för utveckling på transeuropeisk nivå.
Kommissionen har föreslagit att höja den högsta gränsen till 30 procent, eftersom både forskning i och erfarenhet av andra program visar att detta är den nivå som krävs för att framgångsrikt uppmuntra till utveckling.
Som före detta budgetkommissionär skulle jag dock vilja upprepa att programbudgeten trots det kommer att förbli oförändrad. Finansieringen kommer att koncentreras på färre men mer fokuserade projekt, och därigenom blir programmet mer effektivt.
Det nya IDABC-programmet kommer att få en bredare omfattning jämfört med de nuvarande programmen. IDABC ger en mer heltäckande räckvidd för alleuropeiska e-förvaltningstjänster. De fördelar som följer av samarbetet mellan offentliga förvaltningar över Europa sträcker sig till medborgare och företag.
IDABC stöder, tar initiativ till och förvaltar tillhandahållandet av alleuropeiska e-förvaltningstjänster med målet att ge företag och medborgare enkel tillgång till gränsöverskridande information och transaktioner.
Kommissionen stöder fullständigt det betänkande från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som lades fram vid plenarsammanträdet i dag. Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1-5.
Med tanke på att rådet förväntas nå en politisk överenskommelse om IDABC-programmet på torsdag, hoppas kommissionen att det mycket goda samarbetet med Imelda Mary Read och Europaparlamentet kommer att medge en andra behandling och ett slutligt antagande före parlamentsvalet.
Låt mig nu gå över till den tredje delen i dagens debatt, som handlar om genomförandet av regelverket för telekommunikation.
Jag skulle vilja tacka föredraganden Nicholas Clegg för det grundliga arbete som han har gjort, och parlamentet för att ha visat intresse för den åttonde rapporten. Jag välkomnar i synnerhet ert engagemang i den pågående frågan om överföringen och genomförandet av den nya rättsliga ramen i medlemsstaterna.
Åtta länder har nu lyckats anta lagstiftning: Danmark, Spanien, Irland, Italien, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket.
Kommissionen har inlett överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som har underlåtit att tillkännage åtgärder. Vi kommer att driva dessa förfaranden med kraft.
Vid rådsmötet på torsdag kommer jag att uppmana de medlemsstater som inte ännu har införlivat den rättsliga ramen att göra förnyade ansträngningar att fullfölja uppgiften med så lite ytterligare försening som möjligt.
Dessutom kommer kommissionen inom några dagar att anta den nionde genomföranderapporten som är ställd till parlamentet och rådet, i vilken läget för överföringen den 1 november anges mer detaljerat.
När det gäller situationen på marknaden för elektroniska kommunikationer kommer rapporten att ta upp några uppmuntrande tecken på marknaden efter förra årets svåra ekonomiska förhållanden.
Antalet mobiltelefonabonnenter förväntas öka i högre takt än under 2002, trots den höga penetrationsgrad som redan har uppnåtts.
Även om konkurrensen på bredbandsmarknaden fortfarande är svag ökade antalet fasta bredbandslinjer med nästan 80 procent under året fram till oktober 2003. I synnerhet har tillträdet till accessnät utvecklats betydligt, med över 1 miljon nya tillgängliga linjer mellan oktober 2002 och oktober 2003.
Vissa av de huvudfrågor som vi undersöker i vår bedömning av införlivandeåtgärder inbegriper de nationella regleringsmyndigheternas roll, och genomförandet av åtgärder för att undvika överreglering.
Anslutningsländerna kommer att behöva anpassa sina lagar för att uppfylla det nya regelverket från och med maj 2004. Parlamentet hålls fullständigt underrättat genom de övergripande övervakningsrapporter som nyligen utkommit, vilka innehåller ett kapitel om telekommunikationssektorn.
Vi kommer att fortsätta att övervaka situationen noggrant och bistå myndigheterna i anslutningsländerna. När det gäller situationen i fråga om överföring och genomförande kommer den att behandlas till fullo i rapporten för 2004.
Sammanfattningsvis, med förnyade ansträngningar från alla medlemsstater för att fullfölja överföringsprocessen och marknadsöversikten under de kommande månaderna anser vi att vi kan göra vår del av arbetet för att hjälpa marknaden att stabiliseras ytterligare och att upprätthålla sin tillväxt, så att konsumenterna kan fortsätta att dra nytta av konkurrenskraftiga priser och utvecklingen av bredbandstjänster. 
Read (PSE ),
   – Herr talman! Det gläder mig att få presentera dessa två betänkanden för er. Jag kommer att ta itu med det enklare betänkandet först, eTEN-programmet, som kommissionären har angett huvuddragen för med beundransvärd klarhet. Jag vill rekommendera parlamentet att anta kommissionens förslag. Det var intressant att notera att budgetblodet fortfarande rinner i kommissionärens ådror. Han hade helt rätt som påpekade att detta förslag är en omfördelning av en befintlig budget och inte handlar om att höja den totala budgeten. Om 10-procentstaket höjs till 30 procent kommer detta emellertid att innebära att färre men mer fokuserade projekt utvecklas i framtiden. Kommissionären har också helt rätt i att när möjligheten till spridning av en produkt blir erkänd är de svåraste hindren som den möter av ekonomisk karaktär. Vi känner väl till svårigheterna att få privat kapital för initiala investeringar på detta område. Att höja taket på detta sätt är ett korrekt sätt att använda medlen inom budgetprogrammet för eTEN. Jag hoppas att kommissionens förslag antas, och varken jag eller några andra kolleger har lagt fram ändringsförslag, vilket är det enda rätta att göra. 
IDA-programmet är mer komplicerat. Jag hade hoppats att vi skulle ha enats om detta vid första behandlingen, men detta visade sig inte vara möjligt. Rådet demonstrerade i vissa avseenden stor uthållighet i samband med bedömningen av förslaget, av mycket goda anledningar. Det vi har att göra med här är att utvidga framgångarna med IDA-programmet när det gäller gränsöverskridande samarbete och kommunikation mellan offentliga förvaltningar. IDA kommer att ligga till grund för detta, och detta samarbete kommer även att utvidgas till medborgare och företag. Det finns emellertid även viktiga förändringar som berör förfarandet, vilket har effektiviserats och förenklats. Det är bra att man har lärt sig läxan från tidigare arbete med IDA. Kommissionären känner till att jag var föredragande för två eller tre separata IDA-förslag, och jag noterar med lite besk humor att detta var långt innan frasen ”e-förvaltning” var allmänt känd eller ens uppfunnen.
Förslaget kan dock ha och kommer att ha verkliga fördelar. Kommissionen uppskattar att för varje euro som används till IT-infrastruktur kan den offentliga sektorn tjäna så mycket som 1,8 euro. Den årliga kostnaden för Testa-programmet, den del av IDA som behandlar infrastruktur, är 4,6 miljoner euro. Vinsten förväntas bli 8,6 miljoner euro i hela den offentliga sektorn: en veritabel multiplikator.
Det nya programmet kommer att kallas IDABC. Jag skall läsa upp för er vad det betyder eftersom det ibland är lätt att glömma: driftskompatibla alleuropeiska e-förvaltningstjänster för offentliga förvaltningar, företag och medborgare. Även om det är mycket på en gång kan vi peka på framgångarna med IDA som ger Europeiska unionens medborgare verkliga fördelar på ett sätt som verkligen berör deras liv.
IDA fungerar för närvarande på följande områden: jordbruk, humanitärt bistånd, den inre marknaden, statistik, miljö, handel, sysselsättning och utbildning. Jag lyfte här, och i min motivering, fram fem eller sex särskilda projekt: Solvit-nätverket, som ger personer som stöter på hinder för den inre marknaden en möjlighet att ta upp frågan med den berörda medlemsstaten; Euphin-programmet, som tillåter myndigheter att snabbt och säkert utbyta hälsovårdsuppgifter; Ploteus, en portal som tillhandahåller information om utbildningsmöjligheter i hela Europa; TourNet, ett system för att koppla samman turistförvaltningar så att de kan dela uppgifter om sina egna särskilda områden; och slutligen Transcards, ett mer lokalt och fokuserat program som gör det möjligt för medborgare som bor vid den fransk-belgiska gränsen att använda sig av hälso- och sjukvårdstjänster i de båda medlemsstaterna, oberoende av vilket land de bor i. De är alla bra exempel som är värda att nämna på de påtagliga fördelarna med de möjligheter som IDA ger.
Detta nya förslag kommer inte bara att skapa påtagliga fördelar inom ramen för IDA; det kommer också att skapa fördelar för europeiska medborgare och företag. Det kommer att underlätta den fria rörligheten för personer, varor och tjänster genom att göra tillämpningsområdena för e-förvaltning mer tillgängliga över de nationella gränserna. Jag hoppas verkligen att parlamentet stöder kommissionens förslag på det sätt som jag har ändrat det, och jag rekommenderar er detta förslag.
Till sist skulle jag mycket kort vilja kommentera min kollega Nicholas Cleggs betänkande. Jag skall inte gå in på detaljer. Han har här gjort ett utmärkt arbete och gör helt rätt när han använder ett mycket specifikt språkbruk vad gäller vissa av medlemsstaternas tillkortakommanden. Kommissionären uttryckte sitt allvar när det gäller att ta itu med de medlemsstater som inte har hållit tidsfristerna: utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi klargjorde att det skulle stå bakom honom om han önskade vidta de åtgärder som han skisserade. Jag är övertygad om att parlamentet kommer att stödja honom i detta avseende. Vi får redan vissa signaler om att anslutningsländerna uppger att de inte har tillräckligt med tid och behöver mer andrum. Det är svårt att stå emot dessa argument om de nuvarande medlemsstaterna, som verkligen borde kunna införliva och genomföra, inte har gjort så.
Jag rekommenderar kammaren mina egna två betänkanden och Nicholas Cleggs betänkande.
Clegg (ELDR ),
   – Herr talman! Jag påminns vid tillfällen som dessa om hur oerhört specialiserade dessa debatter måste framstå för resten av parlamentet med tanke på att vi är så få. Men när jag ser så många vänliga och bekanta ansikten här denna kväll påminns jag också om att vi kanske kompenserar det lilla antal som vi lyckats samla i kväll med ren intelligens och begåvning, ett muntert gäng telekomspecialister som vi är. 
På ett mer seriöst plan skulle jag vilja tacka många kolleger här i kväll för deras stöd och samarbete när det gällde att framställa detta betänkande, som verkligen var en kollektiv ansträngning. Jag vet att alla parlamentsbetänkanden är kollektiva ansträngningar, men detta betänkande representerade en kollektiv ansträngning av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som en helhet, inräknat skuggföredragandena. Detta återspeglades i det enhälliga antagandet i vårt utskott.
Det är inte en överdrift att säga att detta betänkande representerar en välkommen ny utveckling av parlamentets tillvägagångssätt, av det sätt på vilket vi i allt högre grad inte bara utfärdar och ändrar lagstiftning, utan också utvecklar ett högst välkommet engagemang för hur denna lagstiftning därefter genomförs. Det skulle vara oansvarigt av oss som lagstiftare att inte ägna tillbörlig uppmärksamhet åt det som händer med våra aktningsvärda texter då de har antagits som lagtexter. Detta är ett typexempel på både samarbete över partigränserna och samarbete mellan institutionerna som garanterar att genomförandet fullföljs på rätt sätt och till fullo.
Jag skulle vilja avskilja fyra punkter som är av särskild vikt. För det första, när vi uppmanar kommissionen att vidta åtgärder mot de medlemsstater som inte ännu har genomfört telekomlagstiftningen i god tid, och när vi välkomnar alla de åtgärder som redan vidtagits, är det viktigt att komma ihåg att vi i punkt 3 i detta betänkande understryker att vi också anser att kommissionen ständigt borde undersöka innovativa metoder, inte bara för att driva fram genomförande från motvilliga medlemsstaters sida, utan också för att uppmuntra genomförande med hjälp av riktmärkning och jämförande analyser. Kommissionen kan ta fram sådana metoder för att uppmana de tröga att följa det goda exempel som utgörs av de medlemsstater som kanske har kommit längre.
För det andra är våra kommentarer i detta betänkande till lagstiftningsstrukturen och Europeiska gruppen av regleringsmyndigheter viktiga. I punkt 22 redovisar vi att vi känner att det är alltmer ologiskt att både Europeiska gruppen av regleringsmyndigheter (ERG) och gruppen av oberoende regleringsmyndigheter (IRG) finns eftersom de överlappar varandra så mycket. Samtidigt som många av oss förstår att kommissionen inte kan inta en formell ståndpunkt i detta sammanhang är det värt att i kväll understryka att vi inte anser att det finns någon logisk anledning till varför dessa två organ skulle finnas till samtidigt som fallet är för närvarande. En sammanslagning av ERG och IRG är önskvärd.
Jag skulle vilja se mer förebyggande idéer från kommissionen i fråga om anslutningsländerna, när det gäller i vilken grad de efterlever det gamla regelverket, men också i vilken grad de anstränger sig för att anta det nya regelverket. I våra diskussioner med kommissionen om detta betänkande förklarade kommissionen att det skulle vara alltför betungande och komplicerat att uppfylla det inledande kravet, som jag själv och andra har ställt, på särskilda rapporter om genomförandet av telekomlagar i anslutningsländerna. I slutändan uppmanade vi kommissionen att undersöka ytterligare uppgifter om den aktuella situationen i anslutningsländerna. Det är emellertid viktigt att detta tas på allvar. Om man ser på kommissionens övervakningsrapporter som nyligen utgivits finns det bara omkring två eller tre punkter som tar upp telekomsektorn i många av dessa länder. Detta är verkligen inte tillräckligt bra. Eftersom de närmar sig sitt eget datum för anslutning till Europeiska unionen är det nödvändigt att vi övervakar denna situation mer noggrant än vad som kanske har varit fallet hittills.
Till sist skulle jag vilja ägna särskild uppmärksamhet åt vikten av punkt 9 i vårt betänkande, där det än en gång understryks att vårt långsiktiga mål måste förbli anläggningsbaserad konkurrens, trots att tonvikten inom all lagstiftningsverksamhet under de senaste åren legat på ökad accessbaserad konkurrens. Detta skyms ibland av alla våra tvister om lokalt tillträde till accessnätet, tillgång till bitström och så vidare. När allt kommer omkring vill vi ha hållbar, kraftig och anläggningsbaserad konkurrens till de europeiska konsumenternas fördel, för att inte tala om till de europeiska telekomoperatörernas fördel. Jag hoppas att detta betänkande om genomförande har bidragit en del i detta syfte. 
Harbour (PPE-DE ),
   – Herr talman! För mina kollegers räkning i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden skulle jag vilja tacka Nicholas Clegg för det arbete som han har gjort och för hans samarbete som har gjort det möjligt för oss att ta in våra egna idéer i betänkandet, och även för hans arbete för att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi skulle ta initiativet. 
Många av oss arbetade som föredragande eller skuggföredragande i samband med lagstiftningspaketet för elektronisk kommunikation för över två år sedan, och det är viktigt att vi fortsätter att visa vårt politiska stöd och ihållande engagemang. Vi lade trots allt ned mycket arbete på det. Vi vet att paketet befinner sig i genomförandefasen nu, men det ger tydliga signaler om att detta parlament är oerhört intresserat av vad vi anser vara en av de viktigaste delarna i lagstiftningen för den inre marknaden och något som ökar konkurrenskraften. Konkurrenskraft är helt avgörande för den aktuella handlingsplanen.
Jag skulle vilja belysa en eller två punkter som utskottet för rättsliga frågor övervägde med hänsyn till vårt arbete med direktivet avseende samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter. För det första stöder vi helt kommissionärens inledande uttalande om att undvika överreglering. En särskild åtgärd i direktivet angående samhällsomfattande tjänster syftar till att säkerställa att medlemsstater inte ingriper direkt i återförsäljarmarknaden för att försöka sätta ett tak för priser, såvida de inte har uttömt alla utvägar på grossistnivå. De måste uppmanas att tänka på detta och agera därefter.
Den andra punkten är av praktiskt slag: vi har lagt ned mycket arbete på vårt direktiv angående öppenhet om taxor och publicering för att uppmuntra medlemsstater att i synnerhet ta itu med frågorna om öppenhet om taxor och jämförelse för privata konsumenter och för småföretag. Tyvärr har jag inte sett mycket bevis på att medlemsstaterna verkligen har tagit sig an detta, och jag hoppas att detta kommer att tas upp inom kommissionen.
Vi skulle vilja uppmuntra er, herr kommissionär, och ert lag att noga granska hela denna överföring för att garantera att vi får ut mesta möjliga fördel av denna viktiga lagstiftning. 
Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har en tämligen lätt uppgift. Utskottet godkände Imelda Mary Reads båda betänkanden med klar majoritet, utan att vi behövde göra några större ändringar. Det betyder, fru Read, att jag kan fatta mig rätt kort. Vår grupp ger sitt fullständiga stöd till kommissionens avsikt, som utskottet också har godkänt, nämligen att höja den övre gränsen för stöd till transeuropeiska elektroniska nätverk från 10 procent till 30 procent. Även om de övergripande ramarna inte är större – vilket betyder att färre projekt kan stödjas – är vi övertygade om att 10-procentsgränsen var för låg, varför vi stöder detta förslag, och ni kan räkna med vårt ovillkorliga stöd för det första betänkandet. 
I det andra betänkandet vill ni införa större flexibilitet i alleuropeiska e-förvaltningstjänster, som skall kunna användas på alla tänkbara sätt. I betänkandet uttrycker ni er önskan om att avskaffa kommissionens åtskillnad mellan ”projekt av gemensamt intresse” och ”sektorsövergripande åtgärder”, och sålunda fördela resurserna, sammanlagt 59,1 miljoner euro för 2005 och 2006, och 89,6 miljoner euro för perioden 2007 till 2009, på ett flexiblare sätt. Vi stöder er även i det här avseendet, och jag tror att båda era betänkanden, i vilka ni ger en detaljerad beskrivning av problemen, kommer att stödjas av en stor majoritet i kammaren. 
Jag vill nu avsluta med en ytterligare iakttagelse angående de transeuropeiska nätverken som helhet, vilket är ett ämne som har varit på vår föredragningslista i flera månader, rentav i åratal. Hittills har problemet varit att dessa stora projekt – vare sig det gäller transport, telekommunikation, energiinfrastruktur, forskning eller teknik – har lidit av knappa ekonomiska resurser. Följden har varit att genomförandet av Essenresolutionerna, som först syftade till att lansera de transeuropeiska nätverken, har skett mycket långsamt, sparsamt och bristfälligt. En grupp experter utförde under Karel van Mierts ledning en halvårsstudie av transportinfrastrukturen. Kommissionens nya tillväxtinitiativ, de sextiotvå projekt som förväntas avslutas vid toppmötet, behandlar just den här frågan. Även om vi i dag diskuterar enbart finansiering och den totala budgeten, kan jag berätta för kommissionsledamoten att vårt sätt att lansera och utvidga de transeuropeiska nätverken är det rätta, om vi inte enbart vill frigöra marknader, utan även utrusta Europa för framtiden och därigenom göra framsteg mot det mål vi ställde upp för oss i Lissabon. 
McNally (PSE ).
   – Jag vill gratulera våra två föredragande, först Imelda Mary Read, som alltid har varit en modig anhängare av telekommunikation. Det gläder mig mycket att hon, liksom vi alla, inser att telekommunikationer har ett europeiskt mervärde för alla i Lissabonmålen. 
För det första, när det gäller transeuropeiska nät, när jag kom hit till parlamentet första gången talade alla om Delors vitbok, en av de viktiga programpunkter som utgjorde europeiska nät. Det gläder mig att kommissionären och hans stab har haft tillräckligt god anpassningsförmåga för att erkänna att ifall det förslag som lagts fram inte fungerar som det ursprungligen var tänkt är det bästa man kan göra att koncentrera sig på till exempel färre projekt på ett mer fokuserat sätt och att öka kommissionens insats, eftersom de 10 procenten tydligen inte stimulerade den typ av initiativ som vi ville ha. Jag stöder absolut deras flexibilitet.
Jag stöder naturligtvis även IDABC-programmet som Imelda Mary Read har utarbetat. Jag anser att en av de bortglömda delarna av Lissabonmålen är större social sammanhållning, som IDA-programmet kommer att bidra till i stor omfattning, liksom den kunskapsbaserade ekonomin naturligtvis.
Ordet ”driftskompatibilitet” uppträder allt oftare. Vi är en kontinent som består av många små länder med olika traditioner. Om vi inte säkerställer att våra system kan sammanföras och fungera på ett driftskompatibelt sätt är vi dömda att bli mindre framgångsrika än kontinentala block som Förenta staterna. Jag stöder därför driftskompatibilitetsmålet inom IDA starkt och programmets stöd till gemenskapspolitik som Imelda Mary Read har utarbetat, till traditionell politik – jordbruk, sysselsättningsstatistik – och till nyare politik – civilskydd, humanitärt bistånd samt rättsliga och inrikes frågor. Det intresserar mig också att få våra medborgare att känna sig säkrare, och jag intresserar mig naturligtvis också för den inre marknaden.
När det gäller Nicholas Cleggs betänkande skulle jag vilja gratulera honom ännu en gång. Han och andra i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har varit mycket högröstade när de har sagt att det inte räcker att få igenom direktiv och genomföra lagstiftning om medlemsstaterna sedan känner sig fria att överföra denna lagstiftning i enlighet med någon personlig tidtabell som inte gör Europa mer konkurrenskraftigt eller främjar social sammanhållning.
Herr kommissionär! Jag är glad att ni i er åttonde rapport tar med en del av era starka instrument och klargör att ni kommer att inleda överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som misslyckas med överförandet. Detta borde göras mycket oftare på en hel rad av gemenskapens politiska områden, eftersom det finns medlemsstater som utnyttjar de marknader som skapats av de medlemsstater som verkligen överför, samtidigt som de inte spelar ett rent spel själva.
Jag håller också med Nicholas Clegg om att anslutningsländerna borde kontrolleras.
Jag vill än en gång gratulera båda föredragandena. 

Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill ansluta mig till andra kolleger genom att uttrycka mitt godkännande, inte enbart av de tre betänkanden vi diskuterar här, utan även av kommissionens förslag.
De centrala synpunkterna i kommissionens förslag och i betänkandena har framhävts, men jag vill betona de synpunkter som jag anser vara grundläggande. För det första, trögheten i den process som genomförts på basis av dessa förslag, vilka är mycket positiva när det gäller att återinföra och uppnå en operativ enighet i de stora kommunikationsnätverken, och vilka är synnerligen nödvändiga, vilket kommissionsledamoten helt riktigt har betonat i fråga om utvidgningen. Därför måste vi verkligen reagera på denna verklighet och samtidigt fullfölja åtagandena från Lissabon.
Men tyvärr – och detta ser vi i praktiken – finns det hinder som förhindrar oss att fullt ut nå målen, av vilka vissa framhävs i vitboken av den förre kommissionsordföranden Delors – vilket har påpekats tidigare. 
I det fall vi nu behandlar finns det i stort sett två sådana hinder. För det första avsaknaden av disciplin och engagemang från medlemsstaternas sida, vilket är ett avsevärt hinder som snedvrider marknaden på de här områdena och särskilt inom telekommunikationsområdet, vilket behandlas i Nicholas Cleggs betänkande. För det andra de ekonomiska svårigheterna att stödja och utveckla dessa stora nätverk av kommunikations- och telekommunikationstjänster samt elektroniska tjänster. 
Det är klart att övervinnandet av dessa hinder hör till kommissionens behörighet och ansvarsområde, men i den här uppgiften har kommissionen stöd av detta parlament och den liberala gruppen, som jag företräder. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag koncentrerar mig på endast en punkt: behöver vi europeisk lagstiftning på telekommunikationsområdet?
Nick Clegg säger att sådan lagstiftning endast behöver vara provisorisk, men jag anser att den måste vara bestående och fastare än de nuvarande bestämmelserna. Jag hade velat att Nick Clegg hade tagit större hänsyn till analyserna av framstående ekonomer från Oxford och Cambridge, vilka betonar att om konkurrenspolitiken sker måste bestämmelserna fastställas för att motsvara de ekonomiska, sociala och miljörelaterade målen. Föredraganden betonar att de nuvarande operatörerna måste lämna utrymme för konkurrens, och även om det stämmer kommer detta inte automatiskt att medföra effektivitet. Det kommer inte heller att ens vara verkningsfullt i de fall där konkurrensen begränsas. 
Den europeiska telekommunikationssektorn har nyligen klarat sig ur en katastrofal period i fråga om investeringar och sysselsättning och har slösat bort sin ledning när det gäller GSM-anskaffningarna. En reglering av UMTS hade tillåtit en fördelning av infrastrukturanvändningen, i stället för att investerare skulle duplicera infrastrukturen och därigenom dra på sig stora skulder. Skillnaderna mellan ”priskriteriet” och ”kvalitetskriteriet” tvingade dessutom den brittiska lagstiftaren att införa större kvalitetskrav för British Telecom.
När det gäller målet att uppnå social och lokal sammanhållning är kommissionens rapport särskilt svag. Finns det verkligen något allmänt tillträde? Det vet vi inte. Måste det utvidgas med verklig lokal täckning för mobiltelefoner med allmänt tillträde till en snabb Internetanslutning? Här finns det heller ingen åsikt. Att generalisera upphandlingsförfarandet skulle kunna gynna alla påtryckningar att avskaffa samhällsomfattande tjänster. När det gäller frågan att beräkna kostnaderna för specifik finansiering varierar svaren betydligt beroende på valet av relevant område. Allt detta får ännu större betydelse i samband med utvidgningen. Vem vågar påstå att avregleringen är en tillräcklig försäkring för att privat kapital skall investeras . 
Därför talar jag varmt för en strängare gemenskapslagstiftning. Det finns inga belägg som stöder idén om att nationella tillsynsmyndigheter helt enkelt borde vara självständiga och själva upprätta bestämmelser. Dessa myndigheter måste vara delaktiga i lagstiftningsmässiga och rättsliga ramar i allmänhetens intresse. 
Auroi (Verts/ALE ).
   – Fru talman, kommissionär Busquin, mina damer och herrar, kommunikationsentusiaster! Eftersom vi i stort sett befinner oss bland vänner i det här huset, vilket just har påpekats, vill jag säga att det faktiskt finns en hel del faror som Philippe Herzog just har belyst och som jag inte skall gå igenom en gång till. Jag skall därför försöka vara positiv genom att säga att de tre betänkandena trots allt utgör en del av en politik som syftar till att förhindra den digitala klyftan, och ur denna synvinkel vill jag inte bara tacka de två föredragandena för deras arbete, utan även säga att Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder de tre betänkandena.
Jag skall återgå lite mer i detalj till Imelda Mary Reads förslag, för när det gäller dessa mycket tekniska ämnen, som dock är av ekonomiskt intresse för de territoriella myndigheterna i EU – och nu talar jag för övrigt som bördig från Auvergne – är dessa förslag till hjälp när det gäller att se till att informationssamhället inte hamnar i händerna på ett eller två monopol. Det finns fler aktörer än Bill Gates i den här branschen, som tur är. Jag skall därför göra allt jag kan för att koncentrera mig mer specifikt på att tacka alla dem som i förhand berättade för oss vad de höll på med, så att vi lätt kunde följa de ändringsförslag som utarbetades.
TEN-programmet är ett avgörande genomförandeverktyg vid sidan av reglerna för gemenskapsstöd när det gäller det transeuropeiska nätet. Detta är tillgodosett fram till 2005. Målet är att höja bidragstaket för projekt inom telekomsektorn från 10 till 30 procent, och detta förslag är viktigt eftersom det förmodligen kommer att göra att Lissabonmålen kan stödjas och att Europa på så sätt kan utvecklas inom tjänster av allmänt intresse. Det är precis detta vi vill, det vill säga att detta blir känt som samhällsomfattande tjänster eller tjänster av allmänt intresse, och att tjänsterna i vilket fall som helst slutligen skall gälla alla medborgare och bli ett verktyg som förbättras till allas fördel.
Konceptet med tjänster av allmänt intresse blir för övrigt kanske ännu mer rättvisande med IDABC-programmet för perioden 2005–2009. Vi i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen är ju som ni vet för fria programvaror och vi har funnit att detta har stöd därför att det ingår i idén om driftskompatibla alleuropeiska e-förvaltningstjänster för offentliga förvaltningar. Vi stöder därför dessa projekt. Som avslutning vill jag säga – eftersom det är intressanta nyheter – att man till exempel i München, förutom när det gäller exemplet med IDA, har bytt till LINUX, till fri programvara, och jag hoppas att andra förvaltningar kommer att anta samma utmaningar. 
Turchi (UEN ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja tacka föredragandena för detta betänkande, som bland annat är tekniskt detaljerat. Vi kommer att ge vårt fulla stöd när det gäller utgifterna, så till den grad att jag för egen del har skickat ett brev som jag, i egenskap av vice ordförande för budgetutskottet, har undertecknat gemensamt med utskottets ordförande, och där vi ger vårt stöd till kommissionens förslag om IDA-programmet när det gäller att öka den högsta finansieringsnivån. Vad är anledningen till detta? Vi anser att 10 procent endast är en symbolisk gest, medan en ökning till 30 procent är en konkret handling som kommer att visa människor att EU befinner sig nära medborgarna i stället för långt ifrån dem, särskilt när det gäller TEN.
Som föredragande för detta ämne skulle jag dock vilja prata om TEN i allmänhet. Jag anser att en ökning av den högsta nivån är viktig för det transeuropeiska nätet i allmänhet. Vi började med 10 procent, ökade sedan siffran till 20 procent vid förstabehandlingen, och nu talar vi om 30 procent. Detta är en markant ökning. Utöver detta anser jag dock att vi måste ändra rapporten om TEN så att den tillåter införandet av ett subventionerat system, med hänsyn till alla nätverk som ingår i alla sektorer inom TEN, inklusive telekommunikation och IDA. På så vis ges staterna möjlighet att göra allt detta på det område där de har problem med de lokala myndigheterna. Jag tror att detta skulle kunna leda till ett rationaliserat förfarande och en smidigare finansieringskanal till de olika geografiska områdena.
Dessutom måste jag nämna det som kallas -belöning, som vi redan ser som ett jämförande dokument och som i framtiden torde avslöja de goda staterna och de onda staterna och, framför allt, göra det möjligt att ingripa där finansieringen i fråga behövs. Slutligen vill jag påpeka att vi absolut inte stöder den så kallade snabblistan, eftersom den går stick i stäv med förfarandena i fördragen. Det området faller inte under kommissionens ansvar utan i första hand under rådets och Ekofins ansvar och i andra hand under Europaparlamentets ansvar. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att varmt tacka vår föredragande, Nicholas Clegg, för att han bidrog till att klimatet i utskottet blev sådant att betänkandet kunde antas enhälligt. I morgon kommer vi att se att detta betänkande inte möts med motstånd, utan snarare att det kommer att antas med stort samförstånd.
Vi förespråkar särskilt en konkurrenspräglad och öppen marknad. Varför gör vi detta? Jo, helt enkelt därför att vi i EU vill bli mer konkurrenskraftiga. När det handlar om konkurrens på en global skala behövs verkligen telekommunikation som en nyckel till framtiden, och vår telekommunikation måste vara mycket konkurrenskraftig. Därför är det ytterst viktigt att detta genomförs så fort som möjligt, inte bara i anslutningsländerna utan även i medlemsstaterna. Vi vill inte att det skall finnas några skillnader. Det vi vill är att regleringsmyndigheterna offentliggör vilka framsteg som gjorts i de olika länderna så att riktlinjer och bästa praxis kan visa hur vi kan påskynda utvecklingen av bredband. 
Vi vet att det i nuläget finns ett antal problem när det gäller införandet av UMTS på grund av att utauktioneringen av frekvenser har påverkat inflationen. Därför tror jag att det är viktigt att vissa medlemsstater inför skattelättnader så att dessa nya tekniker kommer i gång så fort som möjligt.
Vi har redan varit inne på regleringsmyndigheternas dubbelarbete. Det är verkligen nödvändigt att samordna de nationella nivåerna med EU:s nivåer, även om det huvudsakliga arbetet naturligtvis måste utföras i medlemsstaterna och EU-nivån endast skall användas om det blir absolut nödvändigt.
Det är särskilt viktigt att dessa institutioner är oberoende och jag tror att vi även i framtiden måste se till att särskilt de tekniska gränssnitten kan fungera så att systemen blir kompatibla. Det kan därför vara bra om regleringsorganen funderar litet över på vilka områden det behövs en EU-standardisering och på vilka områden det behövs ömsesidigt erkännande. En målinriktad teknisk standardisering är ju när allt kommer omkring en garanti för konkurrens, eftersom det i fråga om konkurrens är av yttersta vikt att gränssnitten fungerar och att de olika systemen kan användas parallellt med varandra.
Vi är naturligtvis alla medvetna om att företag och entreprenörer är frestade att skapa monopol och att behålla tekniska uppfinningar för sig själva, men vi måste ändå se till att det finns en fungerande marknad med tekniskt väl utförda gränssnitt.
Gill (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle också vilja gratulera båda föredragandena för deras goda och lägliga betänkanden.
Jag talar framför allt om Nicholas Cleggs betänkande när jag säger att ett av de största hindren för investering och konkurrens på telekommarknaden i hela Europa har varit bristen på överensstämmelse och tillämpning av reglering. De skilda kraven, och följaktligen de skilda kostnaderna, har avskräckt nya operatörer från att starta verksamhet vid sidan av den som redan finns. Till följd av detta har marknaden kvävts och konkurrensen minskat. Därför välkomnar jag detta nya lagstiftningspaket eftersom det föreslår förändringar genom att skapa en konsekvent strategi med syftet att avreglera telekommarknaden. Paketet erbjuder ett unikt tillfälle för alla regeringar att fastställa normerna på en marknad under utveckling och att slutligen börja uppfylla de mål som vi satte upp i Lissabon, som det har tagit alldeles för lång tid att genomföra.
Dagens modeord på telekomarenan är ”genomförande”. Detta är nyckelfrågan, ännu mer nu än tidigare, eftersom sektorn visar positiva tecken på att stabiliseras. Jag stöder dock föredraganden till fullo när det gäller att fråga ut kommissionen om varför endast fem medlemsstater har hållit tidsfristen för att överföra det nya lagstiftningspaketet detta år, och varför kommissionen har varit så långsam när det gäller att besvara detta. Vad exakt föreslår kommissionen att man skall göra? Kommissionen måste vara hårdare. Vi behöver åtgärder från kommissionen, inte bara ord, eftersom förseningar inte bara bestraffar både nytillträdande och innehavare, utan även skapar hinder för de nationella tillsynsmyndigheterna och kontrollen av uppgifter från aktörerna på marknaden. Vi måste gå vidare, och vi behöver ordentliga marknadsanalyser för att kunna besluta om fortsatta åtgärder.
Jag är också oerhört besviken på den långsamma utvecklingen av bredband. Jag har blivit kontaktad av flera personer i West Midlands som har uttryckt sin oro över att det går med snigelfart och behovet av att ta itu med detta, särskilt i vissa landsbygdsområden. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Två aspekter av det här paketet förtjänar särskild uppmärksamhet. Den första aspekten gäller den dubbelmoral man antar gentemot Lissabonstrategin: den sociala aspekten förbises helt och ignoreras av medlemsstaterna, i synnerhet när det gäller sysselsättningsmål, social utslagning och lika rättigheter och möjligheter, men när det gäller att avreglera sektorer som är av intresse för ekonomiska grupper ombeds kommissionen, till exempel i Cleggbetänkandet om telekommarknaden, att skynda fram överträdelseförfaranden mot medlemsstater som har dragit ut på tiden i avregleringsarbetet, utan att ens bry sig om att ta reda på om offentliga tjänster är tillgängliga för alla medborgare. Denna hållning är oacceptabel.
Den andra aspekten gäller ökningen av den högsta finansieringsnivån från 10 till 30 procent av ett projekts totala investeringskostnader på ett genomförandestadium, utan att man för den skull ökar den totala budgeten, vilket är ett problem eftersom detta innebär att färre projekt kommer att stödjas vid en tidpunkt då vi måste se till att det finns en balanserad utveckling. Det får med andra ord inte vara svårare för de länder som har de största underskotten att få finansiering till projekt. Därför måste en ökning av den högsta finansieringsnivån åtföljas av en ökning av de totala anslagen. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Fru talman! I förslaget till förordning om transeuropeiska kommunikationsnät noterar man, liksom när det gäller andra nät, att det inte har gjorts några framsteg i genomförandet av de projekt som är av intresse för EU på grund av bristen på finansiering, antingen privat sådan eller av de berörda medlemsstaterna.
Förlåt mig därför om jag lämnar telekommarknaden och kommenterar det planerade järnvägssystemet för höghastighetståg i Sydosteuropa, där det är förvånansvärt att den atlantiska sträckan Vitoria-Irún-Dax, med en förbindelse till Bilbao, har avlägsnats i kommissionens slutliga rapport, enligt kraven från Europeiska rådet, trots det faktum att den baskiska regeringen har engagerat sig ekonomiskt i sträckan och har stått beredd att bygga den sedan februari 2001. Detta projekt kan dessutom köras i gång från starten och ge en förbindelse mellan Frankrike och Spanien, via Irún, eftersom det redan finns ett internationellt spår med europeiska mått genom det franska nätet ända dit. 
Av dessa anledningar är det både strategiskt och politiskt ofattbart att sträckan Vitoria-Dax inte finns med och jag vill offentligt uppmana både transportrådet och den spanska kommissionären Loyola de Palacio att återinsätta den. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka båda mina kolleger för deras mycket förtjänstfulla arbete på detta område. Jag skall nu bara koncentrera mig på Cleggbetänkandet. Det ämne Nicholas Clegg behandlar är nu extremt viktigt eftersom kommissionen till exempel efterlyser ett snabbt genomförande av det nya europeiska regelverket i alla medlemsstater. Han kritiserar med rätta de medlemsstater som trots påtryckningar från kommissionen och sektorn inte har gjort tillräckligt för att anta det nya lagstiftningspaketet som en del av deras egen lagstiftning. Om EU vill skapa en verklig inre marknad även för telekomsektorn är det särskilt viktigt att vi ser till att genomföra en harmonisering av lagstiftningen. Vi måste hålla oss till vad vi har beslutat.
Under de omständigheter som råder är det farligt att börja föreslå åtgärder för att rätta till marknadssituationen innan telekompaketet ens har genomförts. Med tanke på att åtta medlemsstater ännu inte har införlivat paketet i sin egen lagstiftning är det inget mindre än en skandal.
Punkt 34 i Cleggbetänkandet är inte rätt sätt att gå tillväga så som situationen ser ut nu, eftersom det enligt min åsikt strider mot direktivet om samhällsomfattande tjänster. Kan vi förmå operatörerna att betala dessa reformer av infrastrukturen? Eftersom en förteckning över skyldigheter och återställande åtgärder just har lagts fram på marknaden är det rena rama galenskapen att trassla till saken genom att lägga till nya skyldigheter för de offentliga verken och inrättningarna eller ofullständiga anmärkningar om ett monopol, som är underligt kombinerade med ett kanske ganska intressant affärskoncept, det vill säga idén om ett europeiskt servicenummer.
Hela informations- och kommunikationstekniksektorn måste regleras tills det råder fri konkurrens på marknaderna. Det är rättvist för alla. Låt sedan de nya tjänstekoncepten uppkomma i en kommersiellt konkurrenspräglad marknad där affärsutvecklare som är experter på sitt område med all säkerhet gör ett bra arbete. Det är europeisk innovation. Låt oss också göra vårt jobb: låt oss anta lagar som består. 
Liikanen,
    – Fru talman! För det första skulle jag vilja tacka de ärade ledamöterna av Europaparlamentet, som har varit mycket konsekventa när det gäller att följa detta ärende.
Jag har några få kommentarer. Intressant nog har några studier nyligen genomförts, där man jämför nivåer för produktivitetstillväxt och -utveckling inom EU och Förenta staterna. En av dessa studier genomfördes under ledning av professor van Ark från universitetet i Groningen. Där har man studerat industri- och tjänstesektorn för att försöka identifiera de områden där klyftorna mellan EU och Förenta staterna har minskat och ökat. Kommunikationssektorn är det område där Europa har klarat sig bättre än Förenta staterna.
Det senaste numret av Harvard Business Review kom fram till samma slutsats. Även om endast två referensländer användes – Frankrike och Tyskland – har produktionstillväxten i Europa varit omkring 15 procent snabbare än den har varit i Förenta staterna under de senaste fem åren. Därför har avregleringen av telekommunikationer inom vår rättsliga ram varit ett riktigt uppsving för nyskapande och konkurrens. Jag är också säker på att investeringar i forskning och utveckling har varit till mycket stor hjälp. Allt detta visar att det rätta trycket för konkurrens och en puff framåt för nyskapande även hjälper upp produktionstillväxten, vilket är en stor fördel för hela sektorn.
För det andra, när det gäller frågor om framtiden instämmer jag med Nicholas Clegg att anläggningsbaserad konkurrens uppmuntrar till investeringar på lång sikt. Den stora utmaningen med att tillämpa dessa regelverk kommer att bli hur man skall kunna bygga en bro från tjänstebaserad konkurrens till anläggningsbaserad konkurrens. Det enda sättet att göra det konsekvent är genom att öppna gamla nätverk, som hittills har finansierats under monopolförhållanden. Med tanke på att öppnandet av nätverk kommer att kräva framtida investeringar och kan innebära risker måste dessa risker genomgå ordentliga bedömningar.
Philippe Herzog gjorde en mycket intressant anmärkning. Det är mycket tydligt att vi behöver regelverk både ex ante och ex post. Regelverk ex ante skulle användas i sådana fall som samhällsomfattande tjänster, då det finns ett starkt offentligt intresse, men när marknaderna väl är fullt konkurrenskraftiga, då kommer skälen för breda regelverk ex ante att minska avsevärt. Syftet här är inte att införa regelverk. Syftet är högkvalitativa tjänster för medborgarna till konkurrenskraftiga priser.
Slutligen, fru Gill, när det gäller våra åtgärder för att genomföra regelverket är kommissionen mycket noggrann då den utövar sin roll som fördragens väktare. Överträdelseförfarandet har tre faser. Den första är den formella skrivelsen, som vi har sänt ut. Vi väntar på svar. När vi har mottagit det kommer vi att utarbeta en skrivelse som innehåller ett motiverat yttrande. Om vi inte är nöjda med svaret kommer vi att dra medlemsstaten inför domstol. Vi kommer att i så hög grad som möjligt ta det kallt och vara objektiva när vi tillämpar dessa principer, så det finns ingen anledning till oro i det avseendet.
Jag noterade även både Imelda Mary Reads och Nicholas Cleggs kommentarer om anslutningsländerna. Jag är beredd att se över detta en gång till och diskuterar gärna denna fråga vid ett annat tillfälle. 
Talmannen.
   – Tack, herr Liikanen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0383/2003) av Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor om inrättande av en särskild skattelagstiftning för dieselbrännolja som används som motorbränsle för yrkesmässiga ändamål och i syfte att åstadkomma en tillnärmning av punktskattesatserna för bensin och dieselbrännolja (KOM(2002) 410 – C5-0409/2002 – 2002/0191(CNS)). 
Bolkestein,
    – Herr talman! Den 27 oktober 2003 antog rådet energiskattedirektivet efter mer än sex års förhandlande. Detta direktiv innefattar vissa aspekter på förslaget om diesel för yrkesbruk, och det ger i synnerhet medlemsstaterna möjlighet att tillämpa olika skattesatser för diesel för yrkesbruk och diesel för icke-yrkesmässig användning.
Energiskattedirektivet grundas dock fortfarande på principen om att endast minimisatserna skall tillämpas. Följaktligen avhjälper det inte problemet med snedvridning av konkurrensen på vägtransportmarknaderna, som härrör från de betydande skillnaderna när det gäller dieselskatt i medlemsstaterna. Det är bara harmonisering, eller åtminstone en större tillnärmning, av skatten på diesel för yrkesbruk som kommer att få stopp på dessa snedvridningar av konkurrensen.
Tre parlamentsutskott, utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för regionalpolitik, transport och turism har i stort sett givit sitt stöd till kommissionens förslag av denna anledning.
Debatterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor har emellertid också visat att det finns ett brett erkännande av förekomsten av sådana snedvridningar. Detta utskott delar dock inte kommissionens åsikter när det gäller behovet av och medlen för att minska dessa snedvridningar av konkurrensen.
Jag minns att bestämmelser för harmoniseringen av lagstiftningen om punktskattesatser enligt artikel 93 i fördraget måste antas till den grad att sådan harmonisering är nödvändig för att säkerställa upprättandet av den inre marknaden och att den fungerar korrekt. Det är tydligt att snedvridning av konkurrensen är ett resultat av de mycket betydande skillnaderna i punktskattesatser som tillämpas på diesel av medlemsstaterna och som är ett hot mot att den inre marknaden skall kunna fungera.
Jag skulle vilja påpeka att kommissionen reagerade positivt på många av de ändringsförslag som övervägdes av föredraganden för utskottet för ekonomi och valutafrågor och andra parlamentsledamöter. Kommissionen kunde i princip ha antagit särskilt de följande tre punkterna. För det första skapandet av en indexreglerad fluktuationsmarginal för punktskattesatser som är tillämplig på diesel för yrkesbruk. En sådan fluktuationsmarginal skulle kunna anses vara det näst bästa alternativet om det inte går att få till stånd en harmoniserad sats för diesel för yrkesbruk.
Den andra punkten är tillnärmningen av det nuvarande förslaget med villkoren i energiskattedirektivet, i synnerhet när det gäller definitionen av diesel för yrkesbruk och skattesatser. För det tredje har vi frågan om genomförandet av ett bidragssystem, som ett praktiskt redskap för att hålla isär skatter för diesel för yrkesbruk och för diesel för icke-yrkesmässig användning.
Till min förvåning visade det sig att dessa ändringsförslag därefter inte ansågs vara tillräckliga för att göra det möjligt för utskottet för ekonomi och valutafrågor att stödja kommissionens förslag.
Rådet, till sist, har tydligen åtagit sig att fullfölja sitt arbete med förslaget om diesel för yrkesbruk enligt vad som framgår av det protokoll som rör antagandet av energiskattedirektivet.
Av de skäl som jag har angivit är kommissionen fortfarande övertygad om förtjänsterna med detta förslag. Jag skulle vilja uppmana parlamentsledamöterna att överväga sin ståndpunkt i denna fråga mycket noga innan den är aktuell för omröstning denna vecka. 
Kauppi (PPE-DE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag kan tyvärr inte dela kommissionens uppfattning om att tiden är inne för detta förslag som syftar till en total harmonisering av punktskatter för diesel för yrkesmässigt bruk. Min kritik gäller i huvudsak följande frågor.
Jag börjar med resonemanget bakom förslaget: Finns det verkligen ett problem? Kommissionen nämner två primära orsaker till sitt förslag: skydd av miljön och rättvis konkurrens på den inre marknaden. Samtidigt som jag är en stark anhängare av båda dessa aspekter tvivlar jag på om förslaget, i sin nuvarande lydelse, kommer att få de önskade effekterna.
För det första måste miljöeffekterna ses i ett vidare sammanhang. Man kan fråga sig om förslaget kommer att medföra några nämnvärda positiva effekter för miljön. Kommissionen hävdar, och citerar bevis som närmast kan betraktas som anekdotiska, att lastbilar kör onödiga omvägar för att fylla sina stora tankar i länder där punktskattesatserna, och därmed även priserna, är lägre. I förslaget hänvisar man till en OECD-rapport från 1997 där man drar slutsatsen att ”bränsleturismen” står för 20 procent av bränsleförsäljningen i Schweiz, till exempel. Även om man accepterar denna siffra kan man inte veta om det handlar om ersättande tankning i ordets rätta bemärkelse – alltså att lastbilschaufförer inte tankar fullt innan de reser från ursprungslandet – eller om det är resultatet av att folk kör omvägar för att tanka i särskilda länder. Jag undrar om detta verkligen är ett så stort problem att det förtjänar en så långtgående åtgärd som fullständig harmonisering, som kommissionen föreslår.
Jag är inte heller helt övertygad om att det ens är önskvärt att avskaffa punktskatteskillnader mellan medlemsstater. Jag anser att ett inslag av skattekonkurrens är väldigt hälsosamt, särskilt som den föreslagna harmoniseringen skulle leda till högre skatter i de flesta medlemsstaterna.
Slutligen och med tanke på att jag kommer från en perifer region inom unionen, skulle jag vilja säga att jag anser att man även måste ta hänsyn till regionala aspekter. Skandinaviska lastbilschaufförer till exempel påverkas förmodligen inte av bränsleturismen på samma sätt som tyska eller belgiska transportföretag uppenbarligen gör i de tätbebyggda områdena i EU.
Jag tror att det här förslaget har lagts fram lösryckt från sitt egentliga sammanhang. Trots att man vid ett antal tillfällen hänvisat till den aktuella diskussionen om en ny ram för transportpolitiken samt till förslaget om att införa en avgift på användning av infrastruktur, har det inte förts någon egentlig diskussion om hur dessa två initiativ står i växelverkan med varandra. Kommissionen har lagt fram konkreta förslag om avgifter och skatter på infrastrukturen och därför hade det varit bättre om dessa åtgärder hade föreslagits samtidigt. Annars finns det en klar risk för att en överdrivet stor börda läggs på transportsektorn i form av ökade dieselskatter och höjda infrastrukturavgifter. Det är sant att den föreslagna artikel 8e hänvisar till detta problem, men den tillämpas bara under en övergångsperiod och endast för lastbilar som väger under 16 ton.
Och hur kommer detta förslag att påverka de nya medlemsstaterna, av vilka vissa för närvarande tillämpar skatter som är betydligt lägre än dem som gäller inom EU för tillfället? Är det, som kommissionen hävdar, realistiskt att förvänta sig att en harmoniserad skattesatsnivå skall gälla i alla 25 medlemsstater 2012? Jag befarar att omfattande prishöjningar i flera nya medlemsstater skulle lägga så enorma bördor på dem – helt utöver en ökande inflation vid en tidpunkt då de strävar efter att sänka sina inflationsnivåer för att kvalificera sig för ett EMU-medlemskap – att denna utveckling inte är politiskt möjlig. Dessutom har kandidatländerna redan gjort en hel del för att anpassa sig till den nuvarande minimiskattesatsen och redan den relativt måttliga höjning som det talas om i energiskattedirektivet kan medföra svårigheter för vissa länder. 
Ett av kommissionens skäl till att lägga fram detta ganska komplexa förslag är att snabbt se till att skattesatsen för personbilar blir densamma som den skattesats som gäller för blyfri bensin. Kommissionen motiverar denna typ av skattehantering med miljömässiga skäl. Vi måste överväga vilka följder harmoniseringen av dessa skattesatser skulle få för till exempel forskning och utveckling av dieselmotorer. Vi måste också ha i åtanke att europeiska tillverkare för tillfället, på en konkurrenspräglad marknad, är marknadsledande inom området dieselteknik. Likaså måste vi överväga vilka följder detta får för petroleumindustrin och oljeraffinaderierna, eftersom dieselkonsumtionen förmodligen kommer att minska i och med detta förslag.
Slutligen vill jag säga att jag före sommaruppehållet försökte göra några ändringar i detta förslag, för att Europaparlamentet skulle kunna anta det. Det enda jag fick från kommissionen var dock muntliga försäkringar om att den förändring som Europaparlamentet önskar faktiskt kommer att vara det som kommissionen kommer att yrka på i rådet. Det är väldigt otillfredsställande att parlamentet genom samrådsförfarandet antingen måste refusera förslaget eller ge kommissionen i deras förhandlingar med rådet. Jag hoppas därför att ett nytt författningsfördrag i framtiden gör det möjligt att använda medbeslutandeförfarandet och majoritetsbeslut i frågor som rör beskattning, så att det blir lättare för parlamentet att anta ett kommissionsförslag med vissa ändringar och att ta upp frågan igen i en andra behandling. 
Korhola (PPE-DE ),
   – Fru talman! Europa måste vidta åtgärder beträffande bilismen för att kunna uppfylla åtagandena enligt Kyotoprotokollet. Det vore kortsiktigt att försöka uppnå Kyoto-målsättningarna på bekostnad av dem som skapar arbetstillfällen om man inte först har försökt utnyttja alla de möjligheter som transporter erbjuder för att minska utsläppen. EU har redan slutit avtal, bland annat med europeiska biltillverkare, angående tillverkning av bensinsnålare och miljövänligare bilar. Det direktiv vi nu har framför oss är viktigt därför att det syftar till samma mål när det gäller efterfrågan genom att det synliggör kostnaderna för konsumenterna.
Det är bara synd att kommissionsförslaget kommer ensamt. Det borde diskuteras i ett vidare sammanhang om det skall kunna antas: Man föreslår att det inom en tioårsperiod skall etableras en skatteordning i Europa som omfattar avgifter för registrering och användning av motorfordon, ett intelligent avgiftsbeläggningssystem för användning av infrastruktur och harmonisering av bränslebeskattningen. Eftersom det är omöjligt att garantera ett sådant övergripande tillvägagångssätt nu, och eftersom man i direktivet fastställer beskattningsnivån för bränsle för en relativt lång tidsperiod, verkar ett beslut orimligt.
En övergripande översyn skulle vara till fördel för konsumenterna och skulle garantera en balanserad utveckling av transporten i glest befolkade områden utan kollektivtrafik. På landsbygden och i avlägset belägna områden är befolkningen mer beroende av privata bilar och de externa transportkostnaderna är lägre än på andra ställen.
Människor har en tendens att endast ompröva sina val vid en stor förändring, till exempel byte av bostad eller arbetsplats eller i samband med bilköp. De kanske inte ens inser att det har gjorts omfattande förbättringar inom kollektivtrafiken. Därför är stora förändringar beträffande omedelbart märkbara kostnader som bränslepriser eller vägavgifter viktiga vägledare i valprocesser. I det hänseendet kan en linjär modell för att höja bränslepriserna vara för långsam och omärkbar för att konsumenterna skall kunna få en verklig uppfattning som påverkar deras konsumtionsmönster. Det är i varje fall viktigt att från början offentligen betona det slutliga målet som är att internalisera de externa transportkostnaderna.
Dieselfordon förbrukar mindre bränsle och släpper ut mindre koldioxid. Vi måste dock komma ihåg att de släpper ut mer kväveoxider och partiklar som utgör allvarliga folkhälsorisker. Det kan därför anses vara ett befogat mål att tillnärma punktskattesatserna för dieselbrännolja och bensin. 
Karlsson (PSE ),
   – Fru talman! Jag beklagar att utskottet för ekonomi och valutafrågor och fru Kauppi är så negativa till kommissionens förslag. Jag har naturligtvis respekt för att många principiellt är motståndare till att harmonisera skatterna. Det ligger ju något värdefullt i att länderna själva beslutar om skatterna eftersom dessa finansierar en betydande del av välfärden, vilken, som bekant, ser olika ut i medlemsländerna. Men även om det är en viktig princip att slå vakt om den nationella beslutanderätten över skatterna, får inte denna princip bli det bästas fiende. Mervärdet med gemensamma skattesatser är uppenbart på vissa områden. Dieselskatten är ett sådant. Det finns en rad olägenheter med olika skattesatser på diesel i medlemsländerna.
För det första motverkar olika skattesatser en jämlik konkurrens mellan företag i unionen. I ett land kostar det mer än i ett annat att transportera sina produkter. Det skapar obalans i konkurrensen mellan företagen.
För det andra stimulerar denna skillnad den så kallade bränsleturismen. Jag har själv jobbat inom transportbranschen med att köra tung lastbil. Jag vet att man kör hundratals kilometer extra för att köpa billig diesel. Inte bara det, man bygger extra tankar på lastbilarna för att kunna fylla på så mycket att resan blir extra förtjänstgivande. Naturligtvis bidrar denna bränsleturism också till att ytterligare förstöra miljön. Vi sliter onödigt mycket på vägarna och antalet olyckor ökar. Det är det pris vi får betala för de stora skillnader som idag råder på skatteområdet.
För det tredje skapar denna situation med stora skillnader i beskattning utrymme för social dumpning eftersom skillnaden mellan olika kostnader för transporterna i olika länder förstärks. Sammantaget är miljön, trafiksäkerheten, jämlika konkurrensförhållanden och de anställdas villkor förlorare om vi behåller en ordning inom unionen med stora skillnader för bränslekostnaderna. 
Wenzel-Perillo (PPE-DE ),
   – Fru talman, herr kommissionär! Jag välkomnar att Piia-Noora Kauppi i sitt reviderade betänkande har frångått sin negativa inställning. Fru Kauppi! Ni har helt rätt när ni säger att kommissionsförslaget lämnar utrymme för förbättringar, men jag kan inte vara nöjd med resultatet av omröstningen i det ansvariga utskottet som förkastade det. Med sitt förslag om harmonisering av beskattningen av dieselbränsle för yrkesmässigt bruk har kommissionen tagit ett djärvt steg i rätt riktning som man i det ansvariga utskottet inte har velat följa. Man ignorerade således de rekommendationer i de rådgivande utskottens yttranden som talade för förslaget.
Kommissionen har huvudsakligen två mål i åtanke. För det första vill den skilja reglerna för beskattning av motorbränsle för privata ändamål från reglerna för beskattning av motorbränsle för yrkesmässiga ändamål, och för det andra vill den harmonisera skatterna på diesel för yrkesmässiga ändamål för att begränsa snedvridningarna av konkurrensen. Konkurrenssnedvridningarna beror dock inte enbart på att skattesatserna inte är harmoniserade, utan också på att förarnas arbetstider och körtider är olika. Detta borde dock inte ses som en anledning att förkasta förslaget, utan snarare en anledning att förbättra det. Parlamentet har, trots allt, alltid uppmuntrat och stött åtgärder som syftar till att öppna upp marknader och skapa rättvis konkurrens. En harmonisering syftar dessutom till att slippa från de vanliga omvägarna och de skador på miljön som dessa leder till. Man kan inte förneka att ”bränsleturismen” är en vanlig företeelse nuförtiden och att den till en viss del är orsak till skadeverkan på miljön.
Så hur ligger det nu till med resultatet? För det första tar man inte itu med tillnärmningen av konkurrensförhållandena på transportmarknaden, vilket det finns ett trängande behov av. För det andra innebär detta beslut ett steg i fel riktning även när det gäller miljöpolitiken. Detta är tråkigt och jag tror att det skulle vara bra om kommissionen, särskilt i nuläget, förbättrade sitt förslag och tog itu med det beklagansvärda förhållande jag har hänvisat till. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag måste påpeka för Brigitte Wenzel-Perillo att vi i Kauppibetänkandet, i yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor på sidan 9, uppmanar kommissionen att lägga fram ett nytt förslag å det snaraste. Det är precis vad detta handlar om. Vi har inte förkastat förslaget eller sagt att det hela är omöjligt. Det finns många sätt att gå tillväga som alla är riktiga, men om vi ser till helheten återstår det fortfarande många frågor att lösa. Jag tycker att det låter vettigt med en harmonisering av punktskattesatserna på bränsle, men uppnår det sitt syfte om vi behåller skillnader i beskattning, tullar, vägavgifter och fordonsskatter?
Om vi är för en inre marknad måste vi också tänka på miljöeffekterna. Är det verkligen vettigt ur ekologisk synvinkel att vi i detta direktiv gynnar tunga fordonstransporter genom att skilja dieselskatterna och punktskatterna för den yrkesmässiga och den privata sektorn åt? Finns det inte ett brådskande behov av dieselbilar om vi vill minska koldioxidutsläppen? Vi kan därför inte se någon anledning till en tillnärmning av punktskatterna för diesel och bensin. Kan inte denna okontrollerade mängd skilda dieselskattesatser under vissa omständigheter leda till missförhållanden och till att förtroendet hos alla dem som accepterade högre inköpskostnader när de bytte till diesel missbrukas?
Låt mig sedan avsluta med att säga att det återstår en del att göra åt skatterna i förhållande till den inre marknaden, men det finns fortfarande många frågor som måste lösas innan vi kan säga att lönsamhetsekvationen är i balans. Därför är jag ganska förvånad över att man på sidan 24 i morgondagens meddelande från kommissionen till Europaparlamentet påstår i arbetsprogrammet för 2004 att detta direktiv redan skall införlivas, trots att vi idag diskuterar behovet av att kommissionen lägger fram ett nytt förslag. Målen i arbetsprogrammet kan bara uppnås om det nya förslaget från kommissionen kommer snabbt. 
Ettl (PSE ).
   – Fru talman! Detta direktiv kommer inte att införlivas så fort som kommissionen tror. Det vi har att göra med här är naturligtvis ett typiskt fall av . Jag skulle väldigt gärna vilja att den traditionella transportsektorn var lika pigg på att få en alleuropeisk reglering som den är på att bekämpa snedvriden konkurrens. Det är bara det att vissa saker måste betraktas som en helhet. Detta nämner jag bara inledningsvis.
Herr kommissionär! I grunden håller jag naturligtvis med kommissionen om att en harmonisering av indirekta skatter är ett vettigt medel för att garantera att den inre marknaden fungerar som den skall. Argument som grundar sig på rättvis konkurrens och på skydd av miljön faller alltid allmänheten i smaken. I detta fall måste man dock se saken i ett mer nyanserat ljus. Här handlar det å ena sidan om vad jag nästan skulle kalla en oförmåga från kommissionens sida att utforma en mer omfattande politik för allmänheten i transportsektorn och å andra sidan om att finansministrarna vill skaffa fram mer pengar genom att höja skatterna på dieselbränsle.
Det sätt på vilket vägar och järnvägar växelverkar liknar snarare isoleringspolitik än integrationspolitik. På samma sätt som vi behöver ett omfattande transportkoncept för EU behöver vi också ett direktiv med ett heltäckande koncept för alla fordonsskatter, vägtullar och kostnader för transportinfrastrukturen. Det måste ses som en helhet, som ett enda paket. Endast i detta sammanhang skulle en anpassning av dieselskatten vara vettig och genomförbar.
I sitt förslag till direktiv har kommissionen också hänvisat till den starka ökningen av antalet privatägda dieselbilar och beklagat den förlorade intäkten i medlemsstaternas budget. Detta betecknas som ett fel som måste rättas till. Det är beklagansvärt att det inte står något mer om ägarna till dessa bilar – bilar som i regel är billigare och mer bränslesnåla – som hittills har kunnat köra billigare med diesel. Det är värt att göra en närmare undersökning om vilka som kör dessa bilar. I regel är det anställda som måste köra bil till arbetet varje dag eftersom det inte finns några andra alternativ. I vissa länder utgör dessa fordon mer än 50 procent av alla privatägda bilar.
Enligt den europeiska skattepolitiken var det just detta faktum som hade en avgörande effekt på bilmarknaden, och miljömedvetenheten har till slut lett till att tekniken inom denna sektor har förbättrats. Jag tror att det är just i detta sammanhang man måste betrakta den här frågan närmare. Jag tycker inte att den underliggande tanken är felaktig eller dålig, men förslaget måste ses över eller omarbetas. I sin nuvarande form är förslaget inte riktigt i linje med vår uppfattning. Min grupp rekommenderar kommissionen att lägga fram ett nytt förslag och rekommenderar att man förkastar det förslag vi har framför oss. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Fru talman! Herr kommissionär! Detta är ett känsligt ämne; det ser vi på de många turer som utskottet för ekonomi och valutafrågor har varit med om sedan vi första gången behandlade frågan om dieselskatt. Debatten här ikväll tyder ju också på det.
Jag vill tacka Kauppi för ett som vanligt ihärdigt och ambitiöst arbete. Denna gång – denna enda gång hoppas jag – måste jag dock meddela att huvuddelen av ELDR-gruppen inte delar hennes slutsatser.
Visst kan vi vara överens om att kommissionsförslaget inrymmer problem, svåra frågeställningar och delikata överväganden. Min slutsats är ändå att det är synd att inte utskottets majoritet kunde bygga på det som var bra i förslaget och förbättra det istället för att avvisa det i sin helhet, vilket nu båda de stora politiska grupperna föreslår. Jag delar alltså Bolkestein mening i det fallet, och jag skall förklara varför.
Ett: ELDR-gruppens ändringsförslag handlar om skattekoordinering, inte harmonisering. Vi föreslår att skatterna kan variera, fluktuera inom ett brett skatteband. Det ger utrymme för medlemsstaternas egna bedömningar utan att ta bort det goda i förslaget.
Två: Kommissionsförslaget handlar om att förbättra miljön. Nog tycker jag att en del av argumenten låter som den obotfärdiges förhinder. Skattekonkurrens kan vara bra, det håller jag med om, men inte om det går ut över miljön. Miljö- och energiskatter är de skatter som jag anser kan beslutas på EU-nivå.
Tre: De stora differenserna mellan medlemsländerna skadar den inre marknaden. Att hävda att det inte finns dieselturism, som Kauppi gör, är faktiskt att köra huvudet i sanden – eller möjligen i tanken – och inte se den verklighet som finns.
Ett modifierat kommissionsförslag är bra för miljön, stärker den inre marknaden och förbättrar konkurrensen. Det borde varken PPE-DE-gruppen eller PSE-gruppen kunna vara emot i denna kammare. Låt oss inte hamna i beröringsångest eller överdriven retorik varje gång vi behandlar ett förslag där ordet skatter ingår. 
Jonckheer (Verts/ALE ).
   – Fru talman, kommissionär Bolkestein! Det är inte första gången jag påpekar i kammaren att min grupp delar er uppfattning, det vill säga att vi är särskilt besvikna över den omröstning som genomfördes i utskottet för ekonomi och valutafrågor, vilken enligt min mening var en reaktionär omröstning. Innan jag presenterade mina kommentarer läste jag om kommissionens förslag, dokumentet från den 24 juli, och både för egen del och på min grupps vägnar anser jag att förslaget ni har arbetat fram är av väldigt hög kvalitet, eftersom ni där ställer en mycket positiv diagnos och tydligt förklarar den effekt vi kan förvänta oss av det.
Jag skulle än en gång vilja betona för mina kolleger att kommissionen lagt fram ett oerhört progressivt förslag som kan förväntas ha en effekt för anslutningsländerna först 2010–2012. Det inleds med en ytterst låg central gemenskapssats, som helt enkelt består av indexregleringen av den skattesats som var i kraft redan 1992, vilket förvisso innebär att några länder måste höja dessa skattesatser.
Jag anser också att kommentaren från mina kolleger om att man borde föreslå ett helhetspaket, bara är ett knep för att kringgå frågan. Vi kommer med andra ord inte att kunna nå någon överenskommelse om alla de åtgärder som föreslås.
Jag skulle också vilja säga – och detta är enligt min åsikt ett av skälen till att förslaget förkastades av de stora politiska grupperna – att ni tydligt betonar frågan om snedvriden konkurrens, men om man läser kommissionens förslag noga ser man tydligt att kommissionen inte strävar efter att till exempel öka ländernas totala skattebörda utan att det handlar om att omorganisera de nationella skattesystemen. Ett förslag som vi stöder är till exempel att man sänker skatterna på transportinfrastrukturen och i stället gynnar beskattning av användning, vilket är samma indextal som det som gäller ”förorenaren betalar”. Det är tydligt att länderna inte vill att någon skall blanda sig i deras skattesystem, men de har fel. När det gäller strategin för hållbar utveckling skulle jag också vilja säga att kommissionen i sitt förslag betonar att de externa kostnaderna för transport enligt Europeiska miljöbyrån utgör 8 procent av BNP. Jag tycker att kommissionen har rätt när de betonar att om rådet vill respektera målen, särskilt när det gäller att minska förorenande utsläpp från privatbilar, måste det följa era förslag.
Herr Bolkestein! Ni har min grupps fulla stöd, men jag vet att detta inte är tillräckligt. Vi fortsätter ändå att kämpa vidare tillsammans. En dag kommer vi att nå vårt mål. 
Blokland (EDD ).
   – Fru talman! Jag körde genom Luxemburg i eftermiddags. Som det anstår en sann holländare tankar jag alltid där och betalar de priser som gäller i Luxemburg. I vanliga fall tankar jag i Nederländerna, men om jag ändå reser genom Luxemburg på vägen till Strasbourg blir det mycket billigare.
Enligt kommissionens motivering till harmoniseringsförslaget kör ett oräkneligt antal förare extra mil för att tanka billigare någon annanstans. Detta tycks för mig vara ologiskt och är verkligen inte en anledning att lägga fram ett omfattande förslag om harmonisering. Jag tycker därför att förslaget är mycket oroande.
Min första invändning är att förslaget inte stämmer överens med andra förslag om att tackla miljöproblem på grund av rörlighet och transport. Dessutom betraktar jag den föreslagna harmoniseringen av punktskatter på bränsle som en oönskad åtgärd med tanke på medlemsstaternas självbestämmande när det gäller beskattning. Piia-Noora Kauppi har rätt när hon påpekar att all skattekonkurrens är hälsosam som den är.
Jag har därför tillsammans med Astrid Lulling och Theresa Villiers i utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslagit att vi förkastar förslaget, och vi har fått stöd från en stor majoritet. Jag uppmanar mina kolleger i Europaparlamentet att följa vår ståndpunkt och förkasta förslaget om harmonisering.
Slutligen vill jag fråga kommissionär Bolkestein vad kommissionen skall göra när parlamentet förkastar förslaget? Jag skulle uppskatta ett konkret svar. 
Ilgenfritz (NI ).
   – Fru talman! Jag kan inte annat än stödja föredragandens åsikt, eftersom EU behöver mer skattekonkurrens snarare än mindre. Den genomsnittliga skattesatsen i EU ligger redan över 40 procent, vilket är markant högre än i Japan och USA, och vi känner alla till konsekvenserna av detta. Vi måste kämpa mot den ökande arbetslösheten, färre nystartade företag och sjunkande investeringsnivåer. Kommissionen känner till dessa fakta, men ändå förespråkar man skattehöjningar. Därmed tar man över det otacksamma arbetet från medlemsstaternas finansministrar, som ökar skatterna och skjuter över ansvaret på EU. Detta skulle vara lätt att göra om vi gemensamt engagerade oss för att förverkliga den inre marknaden och såg till att konkurrensreglerna inte inskränktes. Eftersom medlemsstaterna då skulle tvingas binda sig för nedbantade strukturer skulle detta automatiskt minska deras administrativa hinder och sänka deras skatter. Om vi inte tar vara på detta tillfälle kommer EU att bli en ständigt växande jätte, men en försvagad och uttorkad sådan. Det skulle också kunna innebära att en bra grundtanke körs in i väggen. Det skulle vara synd eftersom vi behöver ett starkt EU. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionen har valt en olämplig tidpunkt att lägga fram ett komplext och fullkomligt överflödigt förslag om särskilda regler som skall gälla för beskattningen av dieselbränsle. Utöver detta strävar man efter att uppnå en fullständig harmonisering av skatter på diesel för yrkesmässigt bruk till 2010, vilket för de flesta medlemsstaterna skulle innebära en ökning av skatterna och därmed en höjning av dieselpriset.
Vidare föreslår man – utan att ta hänsyn till de förödande effekterna på dieseltekniken – en höjning av skattesatsen för diesel till samma nivå som gäller för blyfri bensin. Detta är fullkomligt absurt, som vår föredragande redan har nämnt. Inför kommissionens beklagansvärt obevekliga attityd gentemot de ändringar som vår föredragande Piia-Noora Kauppi med välvillig inställning föreslagit röstade medlemmarna i utskottet för ekonomi och valutafrågor, däribland jag själv, med en tung majoritet – tjugotre röster och två nedlagda röster – för att förkasta kommissionens förslag i sin helhet. Detta gjorde vi av de många goda skäl som redan har nämnts.
Resultatet av kommissionens förslag skulle bli ett komplicerat avdragssystem, som skulle vara byråkratiskt, dyrt och i praktiken ogenomförbart. Vi skulle utsättas för fortsatta skattebedrägerier, vilket vi redan känner till när det gäller mervärdesskatt, och jag håller personligen med om det som vår föredragande redan har sagt, nämligen att en hälsosam skattekonkurrens är önskvärd och nyttig när det gäller att stimulera ekonomisk tillväxt. Jag tror verkligen inte att det snedvrider konkurrensen på den inre marknaden. Vad är det för mening med att införa ännu högre skatter för våra företag i en tid då den ekonomiska situationen under några år har kännetecknats av stagnation och arbetslöshet? Detta skulle vara absurt och jag hoppas att kommissionen lyssnar på vår föredragande och lägger fram ett fullständigt och helt genomtänkt paket för att samordna bland annat beskattningen av bränsle och avgiftsbeläggningen av infrastrukturanvändningen. 
Santos (PSE ).
   – Fru talman! Kommissionens initiativ om en harmonisering av fordons- och bränslebeskattningen är på det hela taget befogade och skall välkomnas. De är befogade därför att de utgör viktiga faktorer för att den inre marknaden skall fungera smidigt, eftersom de är ett försök att avskaffa eller mildra den onormala situationen på fordons- och bränslemarknaderna som är enormt segmenterade. Dessa initiativ skall välkomnas därför att de systematiskt prioriterar ett tillvägagångssätt där man tar hänsyn till trafikens påverkan på miljön.
Transport och rörlighet är idag centrala faktorer när det gäller priserna på varor och tjänster och det är därför viktigt att de inte utgör några hinder för konkurrensen. Detta innebär dock inte att man nu kan uppnå en fullständig harmonisering av bränslebeskattningen även om detta sprids över tiden. En viss grad av konkurrens när det gäller beskattning är naturligtvis helt godtagbart om det leder till konkreta fördelar för konsumenterna. Det yttersta målet med alla unionens initiativ och förslag till initiativ måste vara att tillgodose EU-medborgarnas behov, genom att man gör varor tillgängliga och ser till att de håller hög kvalitet, genom att man garanterar en miljömässig hållbarhet i samhällena, eller genom att man gradvis minskar kostnaderna för denna typ av varor. 
Detta förslag verkar inte, i sin specifika lydelse, kunna hjälpa till att uppnå betydande resultat inom området för miljöskydd och det kan till och med leda till påtryckningar att höja priserna. Vidare kan ett initiativ av den här typen endast godkännas av rådet om det införlivas i och samordnas med direktivet om beskattning av energiprodukter och förslaget om ett ramdirektiv om avgiftsbeläggning av infrastruktur.
Eftersom denna fråga är så politiskt invecklad och på grund av svårigheterna, när det gäller detta direktiv, att hantera den administrativa delen av genomförandet, särskilt vad gäller åtskillnaden mellan bränsle som används för yrkesmässigt bruk och bränsle som används för privat bruk och den därav följande vinsten eller återbäringen av skatter, är den ståndpunkt som utskottet för ekonomi och valutafrågor har väl motiverad. Kommissionen måste dock betrakta ett eventuellt förkastande av detta förslag som ett incitament för att utarbeta ett nytt utkast där man tar hänsyn till de uppslag och förslag som förts fram i Europaparlamentet, och där man respekterar medborgarnas omedelbara intresse och bidrar till att övervinna vissa medlemsländers oundvikliga motstånd. 
Bolkestein,
    – Vissa ledamöter av parlamentet har talat om konkurrens på skatteområdet. De har faktiskt talat om ”självbestämmande” på skatteområdet.
Jag skulle vilja läsa upp artikel 93 i fördraget. Texten jag har framför mig är på franska. 

 ”Rådet skall enhälligt på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet [...] anta bestämmelser om harmonisering av lagstiftningen om omsättningsskatter, punktskatter [...] i den mån en sådan harmonisering är nödvändig för att säkerställa att den inre marknaden upprättas och fungerar [...].” 

 Enligt den engelska texten skall rådet anta bestämmelser. Ordet ”skall” anger att rådet inte har något val utan måste harmonisera punktskattesatserna i den mån som de utgör ett hinder för den inre marknaden. Så säg inte till kommissionen att detta har något att göra med självbestämmande på skatteområdet. I artikel 93 i fördraget står det att rådet måste harmonisera punktskatterna om de utgör ett hinder för att den inre marknaden skall kunna fungera ordentligt.
Frågan är då om det finns ett hinder för att den inre marknaden skall kunna fungera ordentligt. Johannes Blokland sade att han inte tyckte det var logiskt att lastbilar och bilar kör en omväg för att åka till Luxemburg och tanka diesel. Låt mig ge er några siffror. Dessa siffror gäller dieselförsäljning per invånare. De lyder som följer: 610 liter för Belgien, 531 för Danmark, 424 för Spanien och 536 för Frankrike. Dessa siffror ligger alla inom området för 400 till 500 till 600 liter per invånare. Sedan har vi Luxemburg. Medan mängderna i alla andra medlemsstater inte överskrider 640 – detta är siffran för Österrike – är siffran för Luxemburg 3 106.
Varför är det nu så? Det är ganska enkelt eftersom punktskattesatserna i Luxemburg är oerhört låga, och därför är det solklart att det finns en snedvridning av den inre marknaden här. Det råder ingen tvekan om detta. Om Johannes Blokland säger att detta inte är speciellt logiskt, så är jag rädd att jag inte kan följa Bloklands logik. Enligt min mening är det fullständigt logiskt att lastbilar kör omvägar för att köa i Luxemburg. Om ni åker till Luxemburg kommer ni att se de långa raderna av lastbilar som alla försöker att tanka med den billiga dieseln. Så det råder inget tvivel om att det finns en snedvridning av den inre marknaden här. Det är en av anledningarna till att kommissionen lägger fram detta förslag, som skall övervägas av rådet efter det att parlamentet har avgett sitt yttrande.
Den andra anledningen – och Pierre Jonckheer var mycket vältalig när han påpekade detta – är att genomförandet av detta förslag kommer att leda till en allmän minskning av förorenande utsläpp, som kväveoxider, flyktiga organiska föreningar, svaveldioxid och partiklar. Det kommer också att bli en minskning av koldioxidutsläpp. Detta är anledningen till att icke-statliga miljöorganisationer stöder detta förslag. Pierre Jonckheer har helt rätt när han påpekar detta för sina kolleger. Han avslutade sitt tal med att säga att hans stöd antagligen inte kommer att vara tillräckligt. Jag är inte lika pessimistisk. Jag tror att många parlamentsledamöter efter denna debatt kommer att inse att det finns en snedvridning av konkurrensen, att harmonisering av punktskattesatser på diesel är bra för miljön, och att rådet enligt artikel 93 är skyldigt att göra detta – inte att rådet kan välja om man vill göra detta. Detta är också vad kommissionen försöker göra. 
Dessutom är det absolut inte kommissionens avsikt att eftersträva en skatteökning. Det är det sista som kommissionen skulle vilja. Det står medlemsstaterna fritt att sänka sina skatter någon annanstans om de måste höja punktskatterna på diesel. Så tro inte att kommissionen vill göra detta. Så är verkligen inte fallet.
När det gäller de framtida medlemsstaternas situation skulle jag vilja understryka att alla framtida medlemsstater under utvidgningsförhandlingarna gick med på att tillämpa de aktuella minimisatserna på motorbränsle från och med den 1 maj 2004, det datum då de blir medlemsstater. De flesta av dem, förutom de baltiska staterna, har redan nivåer som är högre än dessa satser.
Johannes Blokland frågade mig hur jag skulle reagera om parlamentet skulle förkasta detta förslag. Jag vill ännu en gång säga att detta inte är något som jag förväntar mig. Om detta trots allt blir fallet, då kommer jag, i enlighet med arrangemangen mellan parlamentet och kommissionen, att ta upp frågan i kommissionärskollegiet för att noggrant överväga kommissionens ståndpunkt under sådana förhållanden.
Avslutningsvis, när det gäller ändringsförslagen skulle kommissionen kunna, som jag redan har sagt, acceptera inrättandet av en indexreglerad fluktuationsmarginal för de punktskattesatser som gäller för diesel för yrkesbruk som en näst bästa lösning. Kommissionen skulle också kunna gå med på tillnärmningen av det nuvarande förslaget med villkoren i energiskattedirektivet, i synnerhet när det gäller definitionen av diesel för yrkesbruk och skattesatser. Därför instämmer kommissionen i princip i ändringsförslagen 1, 3-12 och 14-16. Ändringsförslagen 2 och 13 är delvis godtagbara om de formuleras om något i fråga om hänvisningarna till att upprätta en förbindelse mellan detta direktiv och direktivet om avgifter för infrastruktur. Kommissionen stöder inte ändringsförslag 17 eftersom de föreslagna satserna inte följer energiskattedirektivet.
Förslaget kan förefalla invecklat, men det är hur enkelt som helst. Det är fördelaktigt för miljön. Det motverkar snedvridning av den inre marknaden som sig bör i enlighet med artikel 93 i fördraget. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Fru talman! Eftersom kommissionär Bolkestein har använt vad jag måste beteckna som intellektuellt oärliga jämförelser för att ställa mitt land vid skampålen och har tagit sig friheten att beskriva våra skatter som alldeles för låga måste jag, med visst beklagande, rätta honom på några punkter. Jag vet inte hur pass duktig kommissionär Bolkestein var i geografi i grundskolan, men jag måste påpeka att Luxemburg faktiskt råkar ligga där det ligger, och när Johannes Blokland reser från Nederländerna till Strasbourg ägnar han sig inte åt ”dieselturism” om han reser via Luxemburg. Det är den lättaste vägen att ta sig hit och han råkar bara behöva tanka på vägen. Detta är, när allt kommer omkring, en av friheterna med den gemensamma marknaden – fri rörlighet för varor, kapital, personer och så vidare – och det är en av dessa grundläggande friheter, den fria rörligheten för varor och tjänster, som kommissionen nu försöker sätta på spel.
Jag skulle också vilja påpeka att 100 000 personer, från Belgien, Tyskland och Frankrike, dagligen korsar gränsen till Luxemburg för att arbeta. De har rätt att tanka där. Vi skapar jobb åt 100 000 pendlare över de nationella gränserna som annars skulle ha dragit runt på gatorna i Frankrike och Belgien. Era argument, kommissionär Bolkestein, är inte vattentäta och jag tycker att det är beklagligt att ni har tillåtit er att åberopa dem.
Bolkestein,
    – Fru talman! Vad skulle en debatt vara utan ett sista inlägg av Astrid Lulling? Den skulle inte ge mig samma varma känsla som den jag har nu.
Tack så mycket för ert bidrag, fru Lulling, men skulle ni kunna vara så vänlig och förklara för mig varför Luxemburgs dieselförbrukning är 500 procent högre än Österrikes, den näst högsta på listan? Om ni kan förklara det för mig, så kanske jag ändrar mina förslag. Men ni kan inte förklara det. Det beror helt enkelt på att punktskatterna är mycket låga i Luxemburg. Det är ett solklart fall. 
Talmannen.
   – Tack, herr Bolkestein.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(1) 

