Meddelande från talmannen
Talmannen
Vid talmanskonferensens sammanträde den 31 januari 2002 beslutade man att ändra ajourneringsperiodernas längd inom ramen för sessionen. Jag vill informera er om att i enlighet med artikel 10.4 kommer ett plenarsammanträde att hållas i Bryssel onsdagen den 20 mars 2002. Syftet med detta sammanträde är att få höra resultatet av toppmötet i Barcelona. Det kommer att meddelas av rådets tjänstgörande ordförande Aznar.

EIB:s årsredovisning (2000)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0392/2001) av Olle Schmidt för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska investeringsbankens årsredovisning för 2000 (C5-0541/2001 - 2001/2218(COS)).

Schmidt, Olle
. Herr talman, herr Maystadt! Till herr Maystadt vill jag rikta ett stort tack för den beredvillighet och välvilja ni och era medarbetare visat mig och utskottet. Det har underlättat arbetet väsentligt. Jag vill också tacka kollegerna.
EIB:s roll har varit aktuell i debatten de senaste åren, och kritik har framförts. Den har framför allt gällt brister vad gäller miljöhänsyn, öppenhet och insyn. EIB har förstått kritiken och väsentliga förändringar har skett. För detta förtjänar ni, herr Maystadt, och era medarbetare vårt erkännande.
Årets analys är i många avseenden en uppföljning av det gedigna arbete som för ett år sedan genomfördes av Lipietz. En del av de synpunkter som då framfördes upprepas nu. Den viktigaste frågan för EU är som bekant utvidgningen. Den innebär en grundläggande förändring som utgör en stor utmaning för kandidatländerna, men också för de nuvarande medlemsstaterna.
I dag beviljas de flesta EIB-lånen till olika typer av regionala utvecklingsprojekt inom EU. Detta överensstämmer visserligen väl med EIB:s stadga, men den framtida utvidgningen gör det nödvändigt att ompröva denna resursfördelning. De blivande medlemsstaternas andel av det totala lånebeloppet måste öka.
EU:s solidaritet måste naturligtvis också omfatta de länder utanför unionen som hittills har fått del av lånen från EIB. Det gäller Balkan samt Medelhavs- och AVS-länderna. Nu står också Ryssland på tur. Därutöver bör man diskutera vilka mindre utvecklade länder som EIB har mandat från rådet att stödja och om inte exempelvis de 49 minst utvecklade länderna i själva verket är i större behov av stöd än de AVS-länder som unionen traditionellt har stött.
I informationssamhället är ekonomisk tillväxt och en förbättrad levnadsstandard inte bara förknippade med nya vägar och industrier, utan också med utbildning, innovation, ny teknik, elektronisk handel och uppbyggnad av andra kunskapsintensiva sektorer. Detta bör enligt min uppfattning återspeglas i större omfattning i EIB:s verksamhet.
Det är viktigt att EIB fortsätter att stärka stödet till de små och medelstora företagen. På det området finns tydliga möjligheter till tillväxt. EIB behöver bli aktivare för att sprida kunskap om de möjligheter som redan idag finns att bevilja sådana lån.
Från att ha varit en ganska sluten institution har EIB börjat ändra sin attityd till information och öppenhet. Kontakten med demokratiskt valda företrädare på lokal och regional nivå är viktig. Kunskap om projekten finns på lokal nivå. Kontakten med icke-statliga fristående organisationer har förbättrats. Bankens webbplats har också förbättrats. EIB har offentliggjort en förteckning över projekt som är på planeringsstadiet. Det vore, enligt min mening, bra om alla offentliga dokument från den interna utvärderingsenheten fanns på nätet.
I nuläget övervakas EIB av bankens råd, d.v.s. av de 15 finansministrarna, men det saknas tillsyn av en behörig myndighet. Utskottet har diskuterat möjligheten att låta Europeiska centralbanken, ECB, utöva tillsyn över EIB, eftersom rådet enligt fördraget kan tilldela ECB tillsynsuppgifter. Om rådet inte vill ge ECB denna befogenhet bör frågan klargöras vid nästa regeringskonferens, med målet att införa en särskild tillsyn över EIB:s verksamhet.
För att förbättra bankens redovisningsskyldighet föreslår utskottet att den externa revisionskommittén översänder sina granskningsresultat till Europaparlamentet samt till EIB:s råd. Nämnas kan att EIB redan har visat sig villig att samarbeta närmare med OLAF.
Miljön är den fråga som de fristående organisationerna är mest intresserade av. Dessa frågor fick också mycket utrymme i Lipietz-betänkandet förra året. Jag anser att EIB har blivit mer medveten om miljöfrågorna och att bankens stöd till miljöprojekt har ökat väsentligt.
En annan central faktor är EIB:s förmåga att göra korrekta bedömningar i miljöfrågor. För närvarande har EIB endast en person som ansvarar för att samordna miljöfrågor, medan projektgrupperna består av ingenjörer och ekonomer som har fått en kompletterande miljöutbildning. Här behövs, enligt min mening, en förstärkning. Fler utbildade miljöexperter bör anställas eller kontrakteras för att göra tillförlitliga granskningar av miljökonsekvensbeskrivningarna.
Kraven på Europeiska investeringsbanken är således många. För att kunna bemöta alla dessa behov måste bankens kapital utökas ytterligare. Medlemsstaterna bör bl.a. överväga att ompröva förhållandet mellan främmande kapital och eget kapital, för att inkludera EIB:s reserver, i linje med vad som gäller för kommersiella banker som kan hantera större risker.
Herr talman! Jag ber att få hälsa kommissionären välkommen till kammaren!
Avslutningsvis vill jag kommentera de ändringsförslag som kommit in. Jag kan stödja ändringsförslagen 1, 3, 4 och 6 från Lipietz m.fl. De förändrar inte innehållet i betänkandet utan lyfter fram miljöfrågorna och frågorna om öppenhet och insyn. Jag kan däremot inte stödja ändringsförslag 2, som jag finner onödigt långtgående. Ändringsförslag 5 kan jag endast stödja som ett tillägg till punkt 30.

Grönfeldt Bergman
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden, min svenske kollega Olle Schmidt, för ett mycket bra betänkande. Det belyser de viktiga framtidsområdena för Europas utveckling, vilka EIB har stort ansvar för att främja inom ramen för sina befogenheter. Det tar också upp de krav parlamentet bör ställa på EIB som Europas finansieringsinstitut. Jag vill därför begränsa mig till att lyfta fram ytterligare några av de aspekter som jag anser vara mest betydelsefulla. Det handlar om kandidatländerna, prioritering av projekt, små och medelstora företag och tillsyn av EIB.
När det gäller kandidatländerna är det av yttersta vikt att deras andel av den totala lånesumman på 36 miljarder euro ökas betydligt. År 2000 fick de tillgång till 2,9 miljarder euro. Med tanke på den förestående återföreningen av den europeiska familjen måste en ökning ske om målet från toppmötet i Lissabon skall kunna uppnås.
Vid prioritering av projekt är det viktigt att värna om Europas konkurrenskraft och därför prioritera infrastruktur i vid bemärkelse. Det gäller således kommunikation både i traditionell mening såsom vägar, förbindelselänkar och möjlighet till energieffektiva transportsystem för gods och personer, men också i betydelsen telekommunikation, IT, elektronisk handel, stöd till ny teknik, ökade kunskaper och utbildning.
De små och medelstora företagen står för över 60 procent av EU:s arbetstillfällen idag. I ett utvidgat EU kommer de troligen att omfatta en betydligt högre procentsats. Av de 18 miljoner företag som finns i EU är 99 procent små och medelstora företag, som alltså sysselsätter 66 procent av arbetskraften. Över 90 procent av dessa företag har färre än tio anställda. Om de befintliga små och medelstora företagen liksom många nya företag skall kunna få möjlighet att växa och bli större, eller rent av bli stora företag, måste satsningarna i form av information, projektmedverkan och tillgång till riskkapital förstärkas.
Föredraganden har föreslagit att kommissionen skall uppmanas att ge ECB befogenheter att utöva tillsyn över EIB. Det tycker jag är bra. Banken har ingen nationell anknytning och kan därför inte jämföras med en privat kommersiell bank. ECB är därför en lämplig övervakningsinstans, eventuellt i avvaktan på en europeisk finansinspektion.
Med tanke på målet från toppmötet i Lissabon måste således projekt prioriteras som leder till ekonomisk tillväxt, utveckling och ökad sysselsättning i ett utvidgat Europa och som fäster stor vikt vid små och medelstora företags möjligheter att växa. Konkurrenskraft och uthållighet bör därvid vara vägledande.
Kraven på EIB vad avser information om och utvärdering av projekt måste ökas och vikten av ordentlig professionell tillsyn och revision understrykas.

Van den Burg
Herr talman! Allra först vill jag önska Europeiska investeringsbankens ordförande, Maystadt, välkommen. För ett år sedan, även det i februari, uttalade jag en förhoppning om att vi i parlamentet skulle göra en årligen återkommande tradition av den här behandlingen av årsrapporten och det gör vi alltså nu. Det dröjde ett tag innan betänkandet kunde tas upp på föredragningslistan, - det var ju klart redan i november - men det är bra att den här traditionen upprätthålls.
Dessutom har jag förstått att ni på torsdag har för avsikt att för pressen och för rådet lägga fram planerna för den närmaste tiden och även årsrapporten för 2001. Förra året kom vi precis efter den presentationen, nu hamnar vi precis framför och jag hoppas att ni redan nu kan lyfta något på förlåten och ge oss litet information om de närmaste planerna.
Innan jag går in på innehållet vill jag även tacka föredragande Schmidt för hans betänkande och för det goda samarbetet vid behandlingen av de ändringsförslag som vi och andra partigrupper lagt fram. Jag tycker att det har varit ett mycket givande samarbete.
Jag skulle sedan vilja ta upp några punkter som även togs upp i vår årsrapport från förra året och med nöje konstatera att ni verkligen tänkt även på dessa i er vidare planering och att de punkterna från parlamentet verkligen tas upp i den Corporate Operational Plan som ni lagt fram i år. Jag tänker gå in på några av de här punkterna. Övriga punkter kommer jag inte att gå in så djupt på eftersom andra redan gjort det. Om miljön kommer väl De gröna och andra att säga tillräckligt. Det stöder vi naturligtvis, liksom de inlämnade ändringsförslagen, även om vi, precis som Schmidt, inte vill byta ut punkt 30 som handlar om jämvikten mellan miljön och andra målsättningar. Den vill vi alltså ha kvar och vi kommer alltså endast att godta ändringsförslaget som ett komplement. Om öppenhet och insyn och om utvärderingen har det också sagts en del och Grönfeldt har också tagit upp de små och medelstora företagen.
Jag skulle dock vilja ta upp det här med tillsynen. Förra året hade vi en ingående debatt om det och ni kan se att vi i år i betänkandet med tydlighet för fram att det vore önskvärt att Europeiska centralbanken får en funktion i den tillsynen. Ni har antagligen läst Financial Times från den 29 januari och konstaterat att man nu verkligen funderar över den saken i ECB-kretsar. Det togs tydligen upp vid en lunch med ordföranden för FSA, den brittiska finansmyndigheten, och jag minns att vi själva tagit upp den punkten någon gång vid en lunch med Duisenberg och hans kolleger. Jag har intrycket att banken visserligen är positivt inställd till det, men ändå är ganska återhållsam eftersom den nu inte har tillräcklig kapacitet för det. Jag skulle vilja yrka på att vi här i parlamentet men även i rådet och i kommissionen för en något bredare diskussion om den finansiella tillsynen. Jag har nämligen intrycket att den här frågan just nu tas upp väldigt splittrat i olika betänkanden och rapporter. Det är viktigt att även staka ut själva huvudlinjerna för tillsynen. Det kan vi kanske göra i en litet mer sammanhängande diskussion någon gång.
Vad gäller EIB så tycker jag inte att det i första hand handlar om uppförandetillsyn. Det har det gjorts en del överenskommelser kring och den tillsynen sker redan i några fall. Det handlar främst om den företagsekonomiska tillsynen. Fördelen med det skulle kunna vara att man med ekonomiska medel som anslås inom banken, och även med tillgängliga reserver, kan göra mer och vidta åtgärder som innebär en större risk än vad som nu är fallet, om tillsynen är bra.
Sedan kommer jag till en annan punkt som blir en viktig diskussionspunkt med tanke på framtiden, nämligen bankens kapitalutökning. Jag antar att tillsynsmännen, finansministrarna, kommer att prata om det vid nästa sammanträde i juni. Ni har sett att vi i punkt 33 i vårt betänkande visar oss vara för en sådan utökning av kapitalet. Det borde kunna träda i kraft från och med 2003 och även spela en roll i samband med utvidgningen. Utgångspunkten är i det sammanhanget - det är en anmärkning som jag vill göra - att det måste handla om ett mervärde på EIB-lånen. EIB får inte börja göra det som även kan göras på marknaden och jag tror att det är viktigt att det sker under öppenhet och insyn. Tyvärr hinner jag inte ta upp mina övriga anmärkningar just nu men det skall jag göra senare.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade kolleger, herr Maystadt, ordförande för Europeiska investeringsbanken!
Min kollega Olle Schmidt som är föredragande för detta betänkande har redan berättat om vad utskottet för ekonomi och valutafrågor anser om Europeiska investeringsbankens årsrapport och kommenterat de ändringsförslag som har kommit in, som enligt vårt utskott skulle göra att EIB fungerar bättre. Schmidt tog även upp behovet av att ge banken ökade resurser för att den skall kunna uppfylla sina åtaganden.
Jag vill fästa uppmärksamhet på en särskild punkt som är mycket aktuell. I Laeken kom man överens om att EIB skulle undersöka möjligheterna att inrätta ett instrument eller en finansiell institution för att förstärka samarbetet mellan Europeiska unionen och tredjeländerna i Medelhavsområdet, att se till att resurserna används effektivt och att samarbetet utvecklas på det sätt som situationen kräver.
Vi vet att mycket allvarliga konflikter som inbegriper Europeiska unionen kan uppstå i Medelhavsområdet på medellång sikt och för att trygga fred och stabilitet i området i framtiden är det därför nödvändigt att förstärka detta samarbete och se till att resurserna används bättre än för det första Meda-programmet, där endast 30 procent användes. Därför anser vi att det initiativ som avtalades i Laeken om att lägga fram ett förslag eller alternativ för att öka genomförandenivån är mycket viktigt och brådskande.
Om det är möjligt att ytterligare precisera detta vid rådets nästa extra möte i Barcelona, anser vi att det skulle vara ännu lämpligare, eftersom diskussionerna om utveckling av samarbetet med Medelhavsområdet inleddes år 1995 i Barcelona under spanskt ordförandeskap. Även rådets nuvarande ordförandeskap anser att frågan om samarbete med Medelhavsområdet är brådskande och prioriterad och vi stöder detta initiativ mycket beslutsamt.

Schörling
Herr talman! Initiativet till parlamentets resolution om Europeiska investeringsbankens årsredovisning togs av Verts/ALE-gruppen med Lipietz som ursprunglig föredragande, vilket Olle Schmidt också påpekade. Jag anser det nödvändigt att Europaparlamentet uttalar sig om EIB:s verksamhet, eftersom EIB inte bara är en bank utan också en EU-institution som finansierar stora projekt och som styr utvecklingen med gemenskapsmedel.
Det har riktats kritik mot EIB för att miljöfrågorna har försummats och även för att öppenheten och insynen har blivit eftersatta. Olle Schmidt nämnde även att som ett svar på kritiken har positiva förändringar av EIB:s policy skett den senaste tiden. Jag hoppas att EIB fortsätter i samma anda.
Jag vill gratulera föredraganden till ett utmärkt betänkande som tar upp viktiga aspekter. Bland annat föreslås att utlåningen till kandidatländerna bör öka och att utvärderingen bör göras lättare tillgänglig för allmänheten. Ytterligare ett förslag är att dialogen mellan arbetsmarknadens parter, politiker, icke-statliga organisationer o.s.v. skall förstärkas som ett led i öppenhet och insyn.
Betänkandet kunde däremot ha varit starkare när det gäller miljöfrågorna. Verts/ALE-gruppen har lagt fram sex ändringsförslag som tar upp just miljö- och öppenhetsaspekter. Om vi skall uttrycka vårt stöd för en ökning av EIB:s kapital, bör en förutsättning vara att projekten leder till en hållbar utveckling. Prestationsindikatorer måste också fastställas så att EIB:s verksamhet kan mätas och utvärderas på ett bra sätt.
Det glädjer mig att föredraganden uttryckte sitt stöd för de flesta av våra ändringsförslag. Jag accepterar också ändringsförslag 5 såsom ett tillägg till punkt 30, enligt Olle Schmidts önskemål.
Det vore däremot beklagligt om ändringsförslag 2 inte skulle komma att antas. Om det civila samhället skall kunna följa ett ärende är det självklart att texterna måste finnas på det nationella språket. Jag uppmanar ledamöterna att rösta för detta ändringsförslag.

Sjöstedt
Herr talman! Europeiska investeringsbanken kan sägas vara en av Europeiska unionens okända makthavare. Med en utlåning på 36 miljarder euro år 2000 och en sammanlagd kapitalstock på 100 miljarder euro utövar den ett betydande inflytande genom sin politik.
Trots bankens inflytande har det varit väldigt lite diskussion om den. Det är andra året vi diskuterar årsrapporten i parlamentet. Kanske allra mest anmärkningsvärt är emellertid hur lite detta diskuteras hos ägarna, i medlemsländerna och i parlamenten i de olika medlemsstaterna, som jag tror i många fall är ganska omedvetna om bankens verksamhet.
Detta kan jämföras med Världsbanken som utsatts för en omfattande granskning och diskussion, eller med Europeiska utvecklingsbanken som också har granskats på ett annat sätt än Europeiska investeringsbanken.
Det har riktats en hel del kritik mot EIB:s verksamhet, framför allt på två områden. För det första har EIB kritiserats för att ha stött en rad projekt som har ökat miljöproblemen, samt för brister när det gäller miljökonsekvensbeskrivningar. För det andra har EIB kritiserats för att ha visat en bristande öppenhet och vilja till dialog t.ex. med miljörörelser i olika länder.
Jag menar att denna kritik har varit berättigad. En jämförelse, exempelvis av hur Världsbanken gör miljökonsekvensbeskrivningar och hur de publiceras ger vid handen att Världsbanken faktiskt är betydligt bättre än Europeiska investeringsbanken i det avseendet. Det är sällan man från vänsterhåll får anledning att berömma Världsbanken, men det får man i detta fall.
Sedan några år tillbaka har Europeiska investeringsbanken visat en ny attityd till större öppenhet som är mycket välkommen. Det viktiga är dock att denna nya positiva attityd också följs upp med konkreta åtgärder.
Olle Schmidt tar upp vissa krav på åtgärder i sitt betänkande, som jag instämmer i, såsom behovet av mer resurser, t.ex. mer personal som arbetar med miljöfrågor och större öppenhet, men det är nödvändigt att gå längre. Jag anser bl.a. att det är ett rimligt krav att miljökonsekvensanalyser, om de görs, alltid skall publiceras innan beslut fattas. EU:s krav på miljökonsekvensanalyser skall även uppfyllas när lån beviljas till projekt utanför Europeiska unionen, och de måste finnas översatta till de nationella språken i de länder som beviljas lån.
Europeiska investeringsbanken borde även följa Århuskonventionen, som innebär en förpliktelse till stor öppenhet gentemot miljörörelsen. Det skulle innebära en stor förbättring.
EIB borde också ha en mer utvecklad policy vad gäller utvecklingsfrågor, d.v.s. utveckling i tredje världen, i och med att bankens verksamhet där ökar.
Toppmötet i Göteborg gav EIB i uppdrag att stödja en bärkraftig utveckling och satsa på klimatfrågor. Detta borde ha långtgående konsekvenser för vilken typ av projekt som kan stödjas när det gäller transport och energi. Det borde innebära en förändrad inriktning från bankens sida, och gör det förhoppningsvis också.
Jag anser att reformer skall vara ett villkor för att utöka bankens kapital. Endast om banken förpliktigas att genomföra dessa reformer skall man gå med på att utöka kapitalet.
Jag är motståndare till tanken att låta Europeiska centralbanken agera som tillsynsmyndighet. Europeiska centralbanken utgör en genuint odemokratisk struktur som inte skall ha denna typ av arbetsuppgifter.

Ilgenfritz
Herr talman! Det är rätt och riktigt att vi ständigt framhäver den betydelse de små och medelstora företagen har för det europeiska näringslivet. Dessa företag säkrar tillväxten och sysselsättningen i Europa. Därför är det också rätt att EIB ökar respektive bibehåller stödet till de små och medelstora företagen för att utveckla Europeiska unionen. Hälften av de globala lånen, omkring 5,7 miljarder euro, användes också till detta under 2000. Detta belopp bör höjas respektive med säkerhet ställas till förfogande även i fortsättningen. Stödåtgärderna får inte upphöra. Det är också viktigt att man ställer mer riskkapital till förfogande för dessa företag, vilket jag personligen också verkligen stöder.
De anmärkningar som gjorts i betänkandet måste naturligtvis också tas på allvar. Det går inte an att EIB på sin egen webbsida skildrar sin verksamhet på enbart två eller tre språk. Därigenom förringar EIB också sin egen betydelse.

Randzio-Plath
Herr talman, ordförande Maystadt! Man kan inte tänka bort Europeiska investeringsbanken från Lissabonprocessen. Stödet till de små och medelstora företagen och stödet till företagande som en källa till sysselsättning blir allt viktigare, eftersom den externa finansieringen via institut utanför banksektorn blir dyrare och även bankfinansieringen blir allt svårare för de små och medelstora företagen. Jag anser att det som Europeiska investeringsbanken har åstadkommit sedan 1968 är imponerande, både med tanke på medlen och de projekt man stött.
Jag måste säga att integrationen av EIF och EIB under ett tak, vilken genomfördes i Lissabonprocessen, absolut medför en optimering av verksamheten i Europeiska investeringsbanken. Jag ber därför dem som nu talar för att man skall grunda ytterligare en bank att ändå, för att optimera resultaten, använda sig av den kompetens och de kvalificerade specialister som Europeiska investeringsbanken förfogar över. Därför är jag emot att man grundar en ny bank. Det skulle säkert också ligga i de central- och östeuropeiska staternas intresse om verksamheten inom Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling kunde samordnas med verksamheten inom Europeiska investeringsbanken på ett ännu mer effektivt sätt. Jag hoppas därför att kvaliteten på Europeiska investeringsbanken och dess finansåtgärder förbättras ytterligare vid toppmötet i Madrid, även på grund av den syntes som kommissionen sammanställt.
Säkert måste man - och detta har ju kolleger sagt och det påpekas även i Schmidts betänkande - se till att medlen för de små och medelstora företagen också satsas på ett optimalt sätt. Här kommer vi säkert att få bekymmer med att det kanske finns allt färre små och medelstora banker och finansinstitut, med vars hjälp Europeiska investeringsbanken kan verkställa sitt finansflöde. Därför är det naturligtvis mycket glädjande att Europeiska investeringsbanken har ett nätverk med 130 aktiva mellanled, och att man nu återigen har börjat med en glädjande aktivitet i Italien. Men vi bör tänka på att det handlar om att framför allt lokalt möjliggöra åtkomsten till driftskapital och även riskkapital för de små och medelstora företagen
Därför är det också viktigt, herr Maystadt, att det läggs fram en utvärdering av vilken effekt som Europeiska investeringsbankens verksamhet faktiskt haft på tillväxt och sysselsättning på lokal och regional nivå. När allt kommer omkring är den regionala utvecklingen en av dess tyngdpunkter. Vi vet att hela Europeiska unionen också drar nytta av om man kan förverkliga ekonomisk och social sammanhållning på regional nivå. Denna utvärdering måste alltså göras, och den bör i framtiden göras före toppmötena på våren, så att Europeiska investeringsbankens instrument kan utnyttjas på ett ännu bättre sätt.
Herr talman, avslutningsvis en vädjan. Alla institutioner är bundna till påbudet med gender mainstreaming. Jag har konstaterat att man gjort framsteg inom Europeiska investeringsbanken när det gäller anställningar. Tyvärr har det dock hittills bara funnits en kvinna i ledningen. Därför uppmanas medlemsstaterna att även ge kvinnor möjlighet att medverka i investeringsbankens verksamhet. Jag konstaterar också att det bland tolv personer bara finns en kvinna på den högsta förvaltningsnivån. Detta bör ändras.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag kommer kort att kommentera vissa punkter som jag kommit att tänka på under debatten. För det första vill jag tacka parlamentet för att ha tagit initiativ till en debatt om Europeiska investeringsbankens årsredovisning. Ni känner till och någon av er har också betonat den viktiga roll som banken spelar när det gäller att kanalisera besparingar till investeringar i sektorer som är av grundläggande vikt för Europeiska unionen och även till investeringar utanför unionen.
Ni betonar investeringsbankens grundläggande mål: att i nära samarbete med kommissionen bidra till de mål vi har ställt upp. Banken har redan börjat genomföra initiativen från Lissabon. Initiativet Innovation 2000 är nu fullständigt operativt och banken fortsätter att utvidga sin verksamhet när det gäller finansiering av små och medelstora företag. Ordförande Maystadt kommer säkert att kommentera detta senare, men jag vill gratulera investeringsbanken till det goda arbete den genomför i denna konkreta sektor, och framför allt till den förändring som har skett genom att man har börjat fästa större uppmärksamhet vid riskkapital. I det här sammanhanget håller Europeiska investeringsfonden på att bli en viktig gemenskapsinstitution när det gäller riskkapital som komplement till marknadskrafterna, som styr utbudet och efterfrågan.
Vissa av er har påpekat behovet av att banken ägnar större uppmärksamhet åt miljöfrågor. Vi måste vara medvetna om att varje institution har sin egen funktion och investeringsbankens funktion är framför allt finansiell. Miljöfrågorna är naturligtvis mycket viktiga, men varje institution skall spela den roll som tillkommer den.
Jag vill kommentera ytterligare två punkter. Den första handlar om att ge banken ett större mandat som utvidgas till andra områden. Jag tror att det är i punkt 7 i betänkandet som denna fråga nämns. Vi får emellertid inte glömma att bankens verksamhet har utvidgats under de senaste åren. Det räcker med att erinra om att Kroatien inbegreps i PECO-anslaget år 2000, det särskilda alternativet med en tullunion med Turkiet, och att Förbundsrepubliken Jugoslavien inbegreps i november 2001.
Någon av er uttryckte oro över frågan om en rimlig tillsyn av bankens verksamhet. Det är sant att denna möjlighet innefattas i Europeiska centralbankens stadgar, men det är även sant att den inte har någon befogenhet att utöva tillsyn över EIB. Även om ECB hade sådana befogenheter är det frågan om tanken att ECB skall utöva tillsyn över Europeiska investeringsbanken är vettig.
Europeiska investeringsbanken är inte en kommersiell bank, det är en multilateral bank som tillhör medlemsstaterna och har inrättats som gemenskapsinstitution i enlighet med fördraget. Därför är frågan om att en gemenskapsinstitution skall utöva ytterligare tillsyn över en annan institution inom gemenskapen tvivelaktig enligt min mening. Framför allt om man beaktar att vi i dag förfogar över ett tydligt kontrollsystem av banken genom den revision som håller på att genomföras, där man kommer att informera rådet och ledningen direkt och som bistås av externa revisorer. Ni vet även att revisionsrätten genomför inspektioner av investeringsbankens verksamhet när det rör sig om Europeiska unionens medel. Därför är det min åsikt att den här frågan måste analyseras mer djupgående. Vi anser det inte vara nödvändigt att inrätta andra tillsynsfunktioner eller institutioner.
Min sista kommentar gäller Barcelonafrågan och möjligheten till finansiering av samarbetet med Medelhavsområdet som Gasòliba lade fram. Ordförande Maystadt kommer att ta upp Europeiska investeringsbankens verksamhet när det gäller den här frågan. Jag begränsar mig till att säga att kommissionen arbetar med mandatet från Laeken för att få fram en rapport så snabbt som möjligt. Vi skulle alla vilja att arbetet med rapporten slutförs i tid för toppmötet i Barcelona, men vi måste naturligtvis följa de normala och planerade förfarandena.

Maystadt
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Tillåt mig till att börja med säga att jag verkligen känner mig hedrad över att för andra gången få tillfälle att besvara frågor från er kammare, såsom van den Burg önskade; det skulle kunna bli en årlig tradition. Även om Europeiska investeringsbanken formellt inte är skyldig att stå till svars inför Europaparlamentet tycker jag det är normalt i en demokrati att alla offentliga institutioner, även de finansiella institutionerna, besvarar frågor och tar hänsyn till prioriteringar som framförs av medborgarnas valda företrädare. Det är därför med stort nöje jag skall försöka besvara frågorna som ställts, samtidigt som jag vet att man på fem minuter självfallet inte kan ge något omfattande svar, men vi kommer att få tillfälle att fortsätta dialogen, bl.a. inom utskottet för ekonomi och valutafrågor under Randzio-Plaths dynamiska ordförandeskap och på grundval av det utmärkta betänkandet från Olle Schmidt.
Jag skulle i dag vilja försöka ge några svar på fyra kategorier frågor. Till att börja med de som gäller EIB:s verksamhet, för det andra frågor som gäller kontroll, för det tredje frågor som gäller informationspolitik och öppenhet och för det fjärde skall jag säga några ord om lika rättigheter, ett område som ligger Randzio-Plath varmt om hjärtat. När det till att börja med gäller EIB:s verksamhet erinrade Randzio-Plath med rätta om att den regionala utvecklingen fortfarande var Europeiska investeringsbankens viktigaste uppgift. I samarbete med kommissionär Barniers enheter har vi tagit fram en rad indikatorer och vi anstränger oss för att mer systematiskt utvärdera hur de projekt vi finansierar påverkar regionernas utveckling. Man har också tagit upp - och föredragande Olle Schmidt gjorde rätt i att betona det - den ökande betydelsen av EIB:s verksamhet i kandidatländerna. Det är en enorm utmaning för oss alla, såväl för dem som redan är medlemmar i Europeiska unionen som för dem som vill bli medlemmar. Det är självklart att Europeiska investeringsbanken skall intensifiera sitt arbete i dessa länder så att de så snart som möjligt kan uppfylla anslutningskriterierna. I dag har EIB redan en portfölj på över sexton miljarder euro, hittills huvudsakligen inom infrastruktur (infrastruktur för transport, kommunikation och energi), men även på miljöområdet, och vi satsar alltmer direkt på att främja den privata sektorn.
När det gäller miljön, ett annat område som er föredragande och flera av talarna särskilt intresserat sig för, tror jag att man måste ta upp den ur flera aspekter. Den första handlar om volymen miljöprojekt som vi finansierar, projekt som direkt bidrar till att skydda eller förbättra miljön. Jag kan ge er färska siffror som jag skall offentliggöra på torsdag. Förra året finansierade vi miljöprojekt för sex miljarder, i form av individuella lån, och för två miljarder via det som vi kallar globallån, dvs. lån till banker som fungerar som mellanhänder, som i sin tur lånar ut till lokala myndigheter. Sex miljarder euro alltså till miljöprojekt i Europeiska unionen, och en halv miljard i kandidatländerna, vilket innebär att vi för närvarande använder cirka en femtedel av våra lån direkt till att förbättra miljön. Vi hoppas att denna andel successivt skall öka till en fjärdedel av våra totala lån.
Det är den första aspekten, men det finns självfallet ytterligare en, och ert utskott har med rätta uppmärksammat det: inom övriga projekt, de som inte direkt är avsedda att förbättra miljön, måste man också ta hänsyn till hur miljön påverkas. Vi måste därför ta fram medel som gör det möjligt att mer systematiskt bedöma hur dessa projekt påverkar miljön. Det är anledningen till att vi, efter ett förslag i föregående års betänkande av Lipietz, ändrat vår interna organisation och vi har inom direktoratet för projekt inrättat en miljöenhet som har till uppgift just att vid analys av projekten kontrollera att miljöaspekterna verkligen beaktats. Och vi har självfallet för avsikt att ytterligare förbättra våra medel i det avseendet.
I anslutning till EIB:s verksamhet måste också Medelhavet nämnas. Utan att gå in på detaljerna vill jag bara säga att vi noterat det spanska ordförandeskapets målsättningar och att EIB står till rådets och kommissionens förfogande om man, med tanke på vår omfattande verksamhet i Medelhavsområdet, anser att vi kan bidra till att genomföra dessa målsättningar.
Avslutningsvis noterar jag den oro som flera av er visat, särskilt Olle Schmidt och Randzio-Plath, när det gäller stödet till små och medelstora företag. Jag kan faktiskt säga att vårt stöd fortsätter, inte bara genom globallånen utan även via Europeiska investeringsfonden som förra året tillförde små och medelstora företag riskkapital till ett belopp av 800 miljoner euro.
När det gäller kontrollen kan man, precis som kommissionär Solbes som betonade det, erinra om att EIB redan kontrolleras på flera olika sätt. Jag skall bara säga att vi försöker tillämpa banksektorns tillsynsregler. Om man skulle anse det nödvändigt med ytterligare kontroll från en organisation som är specialiserad inom banktillsyn skulle självfallet EIB inte ha några invändningar. Vi skulle tvärtom vara mycket glada om en yttre myndighet som är specialiserad på banköversyn kontrollerar att vi tillämpar tillsynsreglerna på ett korrekt sätt.
När det gäller informations- och öppenhetspolitiken publicerar vi för det första numera alla våra strategidokument, för det andra publicerar vi en översyn över våra bedömningsmetoder, för det tredje publicerar vi med några få undantag förteckningen över alla projekt som är under granskning, så att allmänheten kan reagera och lämna kommentarer, för det fjärde publicerar vi numera alla bedömningsrapporter i sin helhet som utförts av den oberoende enheten för projektutvärdering som inrättades för några år sedan.
Jag vill avslutningsvis säga några ord om lika rättigheter. Randzio-Plath har vid flera tillfällen fäst vår uppmärksamhet på en ovedersäglig obalans i bankens ledning. Vi har fortfarande bara en kvinna i direktionen. Jag beklagar det, men det beror på medlemsstaterna. När det gäller tjänstemännen kan jag säga er att vi just beslutat, förra året, att utnämna fyra kvinnor till avdelningsdirektörer vilket ändå är en början till bättre balans.
Sammanfattningsvis, herr talman, är det vår strävan att se till att EIB förblir en institution i Europeiska unionens tjänst, vilket absolut innebär att samarbetet med kommissionen behöver förstärkas och att dialogen med parlamentet bör fortsätta.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Lagstiftning om finansiella tjänster
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0011/2002) av Karl von Wogau för utskottet för konstitutionella frågor om genomförandet av lagstiftningen om finansiella tjänster (2001/2247(INI)).

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag har nöjet att redovisa Europeiska kommissionens synpunkter på von Wogaus betänkande om genomförandet av lagstiftningen om finansiella tjänster mot bakgrund av Lamfalussys rapport.
Låt mig först av allt gratulera von Wogau och tacka honom för det enastående engagemang han visat när det har gällt att skapa en samsyn i parlamentet kring denna viktiga fråga. Jag vill också tacka Randzio-Plath, ordförande för utskottet för ekonomi och valutafrågor, för hennes stimulerande bidrag när kommissionen utarbetat sin ståndpunkt i denna fråga.
Att de förslag som ingick i Lamfalussys rapport genomförs rättvist och balanserat är av avgörande betydelse för Europeiska unionen. Vi måste ta avgörande steg mot ett förverkligande av handlingsplanen för finansiella tjänster före 2005 i enlighet med vad Europeiska rådet krävde i Lissabon, och, i enlighet med Europeiska rådets beslut i Stockholm, senast 2003 när det gäller värdepappersmarknaden.
Syftet är naturligtvis att skapa en stark och stabil kapitalmarknad i hela unionen, och en marknad för unionens medborgare och företag som skapar bättre förutsättningar för sysselsättning och tillväxt i Europa som helhet.
Vi har kommit fram till en rättvis och god kompromiss och tillsammans måste vi gripa detta tillfälle. Jag är övertygad om att denna dag kommer att avsätta positiva resultat och kraftfullt och effektivt stimulera till förnyat samarbete mellan kommissionen, rådet och parlamentet.
Innan jag på kommissionens vägnar inger en formell förklaring, vill jag undanröja varje tillstymmelse till tvivel genom att slå fast att kommissionen kommer att agera utifrån såväl denna förklaring som Europeiska rådets resolution från mötet i Stockholm och vad som anges i kommissionär Bolkesteins skrivelse av den 2 oktober till Christa Randzio-Plath, ordförande i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Därtill vill jag rikta er uppmärksamhet på tre viktiga omständigheter: 1. Kommissionen kommer naturligtvis att respektera parlamentets medbeslutanderätt liksom de för vårt demokratiska förfaringssätt grundläggande rättigheterna till information och insyn. Kommissionen kommer att behandla parlamentet och rådet på ett likvärdigt sätt, i enlighet med den rådande balansen institutionerna emellan. 2. Kommissionen kommer att beakta parlamentets ståndpunkt fullständigt och utan undantag såsom anges i resolutionen från Europeiska rådets möte i Stockholm. Den kommer att göra allt i sin makt för att finna lämpliga lösningar samtidigt som den rådande balansen institutionerna emellan vidmakthålls. Med hänsyn till utvecklingen på längre sikt och en ändring av fördragen vill kommissionen få till stånd en ändring av artikel 202 och ett klarläggande av såväl sina egna framtida befogenheter som av den likvärdiga roll som de två medbeslutande myndigheterna skall ha.
Med detta avlutar jag mina inledande synpunkter. Jag vill nu på Europeiska kommissionens vägnar inge en formell förklaring.
" Vid sina möten i Lissabon och Stockholm konstaterade Europeiska rådet att en integrering av marknaderna för finansiella tjänster är av avgörande betydelse för konsolideringen av den europeiska ekonomin.
För att kunna nå detta mål är det av avgörande betydelse att handlingsplanen för finansiella tjänster genomförs inom de tidsramar som angavs i Europeiska rådets slutsatser: År 2005 för handlingsplanen i sin helhet och 2003 för åtgärderna avseende marknaderna för värdepappershandel, för att vara exakt.
Inför Europeiska rådet i Barcelona, som kommer att undersöka hur långt den ekonomiska reformering av unionen kommit som beskrevs i Lissabon, gläder sig kommissionen åt det nära samarbetet mellan gemenskapens olika institutioner. Kommissionen är också övertygad om att detta samarbete kommer att utvecklas på ett harmoniskt sätt när förslagen som utarbetats på grundval av rekommendationerna från gruppen av vise män under ledning av baron Lamfalussy skall genomföras.
I sin vitbok om styrelseformerna i unionen bekräftade kommissionen att de egna verkställande befogenheterna måste förtydligas och att rådet och parlamentet borde ha samma kontrollbefogenheter när det gäller hur kommissionen fullgör sitt uppdrag. I vitboken angav kommissionen dessutom sin avsikt att starta en diskussion i frågan under nästa regeringskonferens och uttryckte sitt stöd för en ändring av artikel 202 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
I avvaktan på nästa revidering av fördraget krävs det flexibla reglerande mekanismer på området finansiella tjänster, utan att man skapar prejudikat och samtidigt som den institutionella balansen respekteras fullt ut. Den ansvarige kommissionsledamoten skickade den 2 oktober 2001 med anledning av detta en skrivelse till parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor. Kommissionen kan därför i detta sammanhang:
beakta parlamentets önskan att tidsbegränsa delegeringen av den verkställande behörigheten till kommissionen till fyra år. Perioden skall räknas från det ögonblick när motsvarande direktiv träder i kraft och skall eventuellt kunna förlängas på förslag av kommissionen och med parlamentets och rådets godkännande. Kommissionen skulle därmed kunna godkänna ändringsförslag som antagits av parlamentet;
bevilja parlamentet en tidsfrist på tre månader med början från första överlämnandet av ett förslag till verkställande åtgärd, för att medge att parlamentet granskar det och avger ett yttrande. Den perioden kan emellertid förkortas vid fall av vederbörligen motiverad brådska;
garantera full insyn från parlamentet under hela förfarandet för antagande av verkställande åtgärder och dessutom garantera en grundlig offentlig rådfrågning i samband med utarbetandet av förslag till verkställande åtgärder;
dela parlamentets önskan att en grupp operatörer från marknaderna skall ingå i en europeisk kommitté för reglering av värdepappershandeln och stöder livligt kravet på att sådan kommitté inrättas så snart som möjligt;
påminna om sin politiska vilja att parlamentet skall komma i åtnjutande av en likvärdig behandling och upprepa sitt åtagande att garantera ett effektivt samarbete mellan institutionerna, att i största möjliga utsträckning ta hänsyn till parlamentets ståndpunkt och de resolutioner som parlamentet kan anta om det anser att de verkställande åtgärderna överskrider den behörighet som anges i grundfördragen och, slutligen, understryka sin önskan att i sådana fall komma fram till en väl balanserad lösning." Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag hoppas att ni vill ge ett kraftfullt stöd åt den strategi som jag har beskrivit och som är resultatet av långa diskussioner och mycket intensiva kontakter med er.
I och med detta skulle vi faktiskt i dag kunna ta ytterligare ett viktigt steg framåt mot en europeisk finansiell integrering, dvs. mot ett mål som är nödvändigt efter införandet av euron.
Dagens positiva resultat gör det än viktigare att vi påbörjar arbetet inom ramen för den interinstitutionella arbetsgruppen, som även premiärminister Aznar gav sitt betydelsefulla stöd i kammaren under sammanträdesperioden i januari.
(Applåder)

von Wogau
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Det vi upplever i dag är en utomordentligt viktig debatt. Den är viktig för bankerna, för försäkringsbolagen och för investeringsfonderna, ty i denna debatt kommer det tydligt att märkas att vi utan dröjsmål fortsätter på vägen mot en europeisk gemensam marknad för finansiella tjänster.
Men debatten är också viktig för medborgarna i Europeiska unionen, ty vi undanröjer hindren för en gränsöverskridande konkurrens när det gäller finansiella tjänster, beviljande av krediter och upphandling av försäkringsavtal. Denna konkurrens stärker medborgarnas ställning och vår europeiska konkurrensförmåga.
Vad handlar denna debatt om? Alexandre Lamfalussy har med sin expertgrupp lagt fram förslag för hur man kan påskynda det stora lagstiftningspaket som är nödvändigt för att förverkliga denna gemensamma marknad för finansiella tjänster. Han kom med det kloka förslaget att lagstiftaren, alltså parlamentet och rådet, skulle inskränka sig till de väsentliga uppgifterna, medan det finstilta, genomförandebestämmelserna, sedan skulle överlåtas på kommissionen i samarbete med specialister.
Det är ett mycket bra förslag. Men var ligger problemet? Problemet består i att vi som parlamentariker alltid har gjort den erfarenheten att medborgare och företag kommer till oss och besvärar sig över byråkrati inom Europeiska unionen. Och dessa klagomål rör inte bara lagen, direktivet eller förordningen, som vi har varit med och beslutat om, utan också genomförandebestämmelserna. Därför har vi som Europaparlament insisterat på att vi tillsammans med rådet också skall kunna genomföra ett slags slutlig kontroll av huruvida de genomförandebestämmelser, som sedan utfärdas, också faktiskt motsvarar det som åsyftas av lagstiftaren.
Vad har vi nu uppnått under förhandlingarna med kommissionen och rådet? Här vill jag tacka ordförande Prodi så hjärtligt för hans uttalande, men även kommissionär Bolkestein, John Mogg och många andra, liksom sekretariatet i utskottet för konstitutionella frågor. Jag måste säga att juristernas diskussioner på detta område ibland har påmint mig om diskussionerna i det gamla Bysans om vilket kön änglarna hade. Jag vill hjärtligt tacka alla som hjälpt mig att finna en förnuftig väg genom denna labyrint.
Vad har vi uppnått? Öppenhet, till att börja med. Det är viktigt, ty vi informeras om allt som sker inom kommissionen. Vi får också se preliminära förslag. För det andra den tidsmässiga begränsningen av mandatet till fyra år. Efter fyra år måste parlamentets och rådets mandat förnyas.
Vidare har vi åstadkommit en slutlig kontroll. Här var ordförande Prodis uttalande utomordentligt viktigt. Vi har, liksom rådet, tre månader på oss för denna slutliga kontroll. I det avseendet finns det en likvärdighet med rådet. Ordförande Prodi har ju också talat om paritet, om likvärdighet, ytterligare en försäkran också här.
För det tredje måste vi också vara på det klara med de faktiska styrkeförhållandena. Vi har ett stort antal lagstiftningsakter som måste utfärdas. Varje gång måste parlamentet tillsammans med rådet ge kommissionen ett mandat, och om man inom kommissionen inte skulle ta hänsyn till berättigade intressen och invändningar från Europaparlamentets sida, måste man ju befara att man vid nästa lagstiftningstillfälle inte längre skulle få detta mandat. Det betyder att vi som Europaparlament i varje fall i detta sammanhang i dag har en mycket stark ställning. Därför anser jag att det tack vare detta sammanhang respektive tack vare ordförande Prodis uttalande finns denna likvärdighet, som vi har krävt.
Men jag anser också att den rådgivande kommittén för marknadsaktörer, som man här har beslutat om, är mycket viktig. Ty den är ett första steg i riktning mot en modernare lagstiftning inom Europeiska unionen. Vi måste komma dithän att man rent allmänt, så som Alexandre Lamfalussy har föreslagit, i lagstiftningen klart skiljer mellan det som parlamentet och rådet som lagstiftare kommer med, och det finstilta, de tekniska detaljerna. Här bör exempelvis tillsynsmyndigheterna och specialisterna delta, men samtidigt bör också marknadens aktörer involveras strukturellt, ty det handlar ju om rent praktiska frågor. Därför tror jag att det som vi i dag beslutar om också skulle kunna vara en modell med tanke på konventet, med tanke på regeringskonferensen och på en förbättring av Europeiska unionens lagstiftningsförfarande. Därför vill jag be er att rösta för mitt betänkande.
(Applåder)

Berès
. (FR) Tack för ert uttalande herr kommissionsordförande, men också, och kanske framför allt, för era inledande kommentarer.
Uttalandet är fyllt av konstruktiva tvetydigheter, och jag hoppas att vi utifrån detta lyckas avsluta den fruktbara diskussion vi inlett här, till följd av resolutionerna som parlamentet av bara farten antog den 13 mars och 5 april förra året i samband med publiceringen av betänkandet från Lamfalussy.
Låt mig säga några ord om de viktiga frågorna i dagens diskussion. För det första vill jag, såsom jag erinrat vår föredragande om, säga att efter övergången till euron är införandet av en handlingsplan för finansiella tjänster en av de viktigaste frågorna, om vi vill uppnå de målsättningar vi kollektivt ställde upp i Lissabon för att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga område.
Men de institutionella frågorna är också viktiga. De är en garanti för demokratin. Ur den synvinkeln är dagens diskussion viktigast när man tittar på den tidsplan vi har framför oss: konventet och regeringskonferensen, kommissionens vitbok om styrelseformer i EU, den nödvändiga reformen av artikel 202 i fördraget och omskrivningen av det interinstitutionella avtalet om kommittéförfarandet, där man tydligt inte tar hänsyn utvecklingen av befogenheter och Europaparlamentets roll som lagstiftare, framför allt inom Ekonomiska och monetära unionen.
Jag tror att ur kommissionens synvinkel förutsätter två väl fungerande pelare inom Ekonomiska och monetära unionen att Europaparlamentet är en fullständig samarbetspartner och det är huvudfrågan i den diskussion vi nu fört med er under nästan ett år.
När det gäller resultatet av diskussionen kan alla bedöma det utifrån sitt eget perspektiv, såväl i ekonomiska som institutionella termer. Jag skulle för min del vilja betona två punkter: dels det som ni var vänliga att ta med i ert uttalande, dels det som sannolikt kommer att bli föremål för kommande diskussioner, bl. a. inom ramen för konventet.
Nä det gäller den första punkten tror jag ni accepterat att ta med den berömda konstruktiva tvetydigheten med lika behandling. För oss handlar lika behandling inte om att diskutera vilket kön änglarna har, det handlar om lika behandling med rådet. Det vet ni, herr kommissionsordförande. Det är i vilket fall som helst så vi tolkar ert uttalande och era kommentarer.
Men bakom detta finns idén att denna begäran, bortom er högtidliga förklaring nyss, skall fungera som referens varje gång som vi skall uttala oss om en text inom ramen för handlingsplanen om finansiella tjänster.
Sedan har vi den fråga ni inte tagit upp i dag och som vi outtröttligt kommer att ta upp i våra kommande möten med er: är vi på väg bort från en eventuell bristande enighet mellan Europaparlamentet och kommissionen? På den punkten förefaller oss idén med ett informellt trepartsmöte vara en bra förhandlingsgrund för framtiden, och det gör det möjligt att uppnå ett balanserat och ömsesidigt godtagbart avtal, såsom utskottet för konstitutionella frågor föreslår.

Hautala
Herr talman! I dagens samhälle uppstår det allt oftare dylika situationer, där lagstiftaren förväntas stifta lagar mycket snabbt och effektivt. Det förefaller som om sådana krav är särkilt berättigade när det gäller just finansieringstjänster. I det här avseendet måste vi verkligen utveckla en modern lagstiftningspraxis, såsom von Wogau påpekade. Tyvärr verkar det ofta som om denna moderna lagstiftningspraxis innebär att just Europaparlamentet förväntas avstå från en del av den lagstiftande makt som det enligt fördraget är berättigat till. I det så kallade Lamfalussy-paketet är problemet det, att Europaparlamentet inte kan vara helt säkert på att det i själva verket inte överlåter den lagstiftande makt som i medborgarnas namn hör till parlamentet åt å ena sidan rådet och å andra sidan kommissionen. I detta avseende måste Europaparlamentet därför se till att dessa parlamentariska kontrollmekanismer granskas.
Herr talman! Som talman för detta organ kan Ni säkert ge Er i kast med det förslag som utskottet för rättsliga frågor har givit: varje gång Europaparlamentet misstänker att kommissionen överskrider sin verkställande makt, kan ni förhandla om en ad hoc-uppföljningsmekanism, för att förhindra att parlamentets lagstiftande makt urvattnas. Vi vet alla att parlamentets lagstiftande makt inte är något självändamål, utan vi ser för medborgarnas del verkligen till att besluten fattas öppet och demokratiskt och att alla viktiga synpunkter beaktas under processens gång.
Det är även helt klart att EG-fördraget med tanke på detta inte längre är up to date. Därför måste man med glädje välkomna kommissionens försäkran om att artikel 202 i fördraget inom en nära framtid skall ändras, så att parlamentets lagstiftande och kontrollerande makt kan återställas. Man måste även betona att man inom Europeiska unionen behöver en rättsaktshierarki, att den lagstiftande makten och den verkställande makten definieras mycket klart och tydligt. När det gäller Lamfalussy-paketet rör vi oss för tillfället i en gråzon som uttryckligen skapas av det så kallade beslutsfattandet på nivå 2.

Méndez de Vigo
Herr talman! Det är inte många parlamentsledamöter som är närvarande vid debatten här i kammaren i dag. Denna debatt kommer antagligen inte att väcka något större intresse i media. Emellertid, och jag riktar mig till publiken som finns på åhörarläktarna, är denna debatt mycket viktig för de europeiska medborgarna (och även för dem).
Efter många månaders arbete, förhandlingar och sökande efter enighet hoppas jag att parlamentet i dag fattar ett beslut om det betänkande som Karl von Wogau har utarbetat på ett beundransvärt bra sätt. Betänkandet innebär att vi tar ännu ett steg framåt i processen att bygga det ekonomiska och monetära Europa och utgör dessutom ett viktigt steg inom ramen för den process som inleddes vid Europeiska rådet i Lissabon med målet att uppnå en högre grad av flexibilitet, konkurrenskraft, tillväxt och skapande av arbetstillfällen. Jag hoppas även att andra viktiga beslut kommer att innefattas i denna process under nästa Europeiska råd i Barcelona.
Euron och införandet av denna blev en stor framgång och nu måste parlamentet, rådet och kommissionen visa att de uppfyller de skyldigheter de har enligt fördragen. Herr kommissionsordförande, ni har gjort detta nyligen - och jag uppskattar att ni är här i dag - genom att vidta lämpliga åtgärder och kritisera de länder som är på gränsen att överskrida de kriterier för underskott som fastställs i Maastrichtfördraget.
Detta är ett bra beslut och därför har det djupt misshagat mig att den tyske kommissionären inte har visat sig solidarisk när det gäller vissa uttalanden i " Bild am Sonntag" . Jag bedömer detta som negativt, eftersom vårt mål är att bibehålla den interna sammanhållningen och jämvikten mellan alla europeiska institutioner.
I detta avseende är den här uppgiften politiskt positiv, eftersom det har kostat parlamentet mycket att vinna sina befogenheter, precis som för alla parlament. När vi väl har fått dessa befogenheter vill vi behålla dem, eftersom det är vad folket kräver. Förslagen från baron Lamfalussy, som är nödvändiga, det är vi alla eniga om, innebär även att vi i långa loppet ger ett förtroendemandat till Europeiska kommissionen.
Å min grupps vägnar vill jag säga er att vi alltid har värnat om Europeiska kommissionen, eftersom den är själva hjärtpunkten i gemenskapsinstitutionerna och den mest sammanhållande faktorn. Men, vilket Berès och Hautala så riktigt påpekade, vi måste vidta försiktighetsåtgärder. Vi varken vill eller kan - tillåt mig ett litet skämt, eftersom vi talar om finansiella tjänster - ge en check in blanco till någon. Därför har denna förhandling varat så länge och därför har så många personer varit inblandade. Förutom föredragandens arbete, vilket vi alla berömmer, vill jag erinra om det viktiga arbete som Randzio-Plath, Napolitano, samordnarna från utskottet för konstitutionella frågor, Bolkestein och hans arbetsgrupp samt Rato har genomfört.
Herr talman, vi har till slut kommit fram till en text och ni har läst upp förklaringen i dag, en förklaring som enligt Europeiska folkpartiets grupp fullständigt tillfredsställer - till punkt och pricka skulle man kunna säga - våra förväntningar: vi kommer att behandlas likadant som rådet, våra medbeslutanderättigheter kommer att garanteras, våra krav på öppenhet finns med och Europeiska kommissionen har gjort ett formellt åtagande om att artikel 202 skall ändras i den kommande reformen av fördragen, en fråga som konventet skall analysera.
Därför är det en bra dag i dag för det europeiska bygget: vi sänder signaler till marknaden om att vi är beredda att utvecklas ännu mer för att göra verklighet av alla aspekter av den ekonomiska unionen. Det är även en god nyhet för medborgarna, som kommer att märka att många stelbenta förfaranden försvinner tack vare möjligheten att tillämpa denna metod, vilket gör att vi kan hoppas på en framtid med högre tillväxt och skapande av fler arbetstillfällen.
Jag gratulerar Prodi och von Wogau. Gratulationer till samtliga.

Corbett
Herr talman! Det vi håller på att diskutera är förslaget att parlamentet och rådet bör delegera avsevärda verkställande befogenheter till kommissionen. Parlamentet gör gärna det, under förutsättning att det finns betydande garantier när det gäller tillsynen över sådana delegerade befogenheter. De som i bland oroar sig över att parlamentet försöker att ändra den interinstitutionella jämvikten genom att försöka att få sådana garantier, bör komma ihåg att denna betydande delegation av befogenheter i sig själv är en ändring av den befintliga interinstitutionella jämvikten och att det under dessa omständigheter är helt legitimt att parlamentet försöker att få vissa garantier.
Efter många månader av diskussioner, samtal och förhandlingar med kommissionen, har resultatet nu redovisats för oss i form av det uttalande som Prodi just gjorde. Jag måste säga att det innehåller en rad viktiga framåtblickande steg. För det första erkänner kommissionen att artikel 202 i fördraget bör ändras vid nästa översyn av fördraget - man stöder här parlamentets ståndpunkt. Men i väntan på denna översyn erkänner kommissionen att parlamentet har rätt att granska och uttrycka en åsikt om de genomförandeåtgärder som den lägger fram förslag om till de expertkommittéer som kommer att inrättas för att samarbeta med kommissionen.
Parlamentet kommer att få tre månader på sig - i stället för bara en månad, som det har enligt de nuvarande förfarandena - att granska och avge sin ståndpunkt om sådana genomförandeåtgärder. Kommissionens text begränsar inte parlamentets rätt att granska om kommissionen har handlat utöver sina befogenheter; någonting som vi i vilket fall skulle kunna lösa i domstol, om det någonsin skulle bli en tvist. Det ger oss rätt komma med invändningar i sammanhanget, om vi skulle anse att detta var nödvändigt. Detta är också mycket viktigt.
Men vad händer om parlamentet har invändningar i samband med en genomförandeåtgärd och kommissionen inte godtar dessa? Texten är litet tvetydig där: Man talar om likvärdighet, men utan att tala om gentemot vilken denna gäller. Berès har redan nämnt detta: Likvärdighet med Ekonomiska och sociala kommittén, likvärdighet med media? Nej, det är uppenbart för oss som tillhör den inre kretsen att det betyder likvärdighet med rådet. Det är detta vi har diskuterat i månader, och Prodis inledande kommentarer klargjorde att även kommissionen godtar att det innebär likvärdighet med rådet. Det är så vi tolkar det, och jag anser att det inte kan finnas någon annan tolkning.
Vi har ett tredje framåtblickande steg, och detta är en garanti om allt inte skulle fungera. Vi har klausulen om tidsbegränsning: Efter fyra år kommer de delegerade befogenheterna att återgå till parlamentet och rådet, om vi inte går med på att förnya dem. Detta är en garanti för oss, och den kommer att göra så att kommissionen tänker på att den måste utöva dessa verkställande befogenheter på ett sätt som tillfredsställer parlamentet, om den vill att de skall förnyas.
För det fjärde har vi vissa viktiga garantier rörande öppenhet och insyn, och man har godtagit parlamentets idé om att inrätta en kommitté som består av marknadsaktörer vid sidan av de andra kommittéerna.
Vi kan alltså totalt sett vara nöjda med de framsteg som har gjorts, även om formuleringarna på de punkter som jag nämnde tidigare kunde ha varit litet bättre. Jag vill i vilket fall fråga om kommissionens fullständiga uttalande och Prodis uttalande i dag kan tas med i protokollet, och inte bara i det fullständiga förhandlingsreferatet, eftersom det var ett mycket viktigt uttalande som bör tas med i vårt protokoll, så att vi har en lämplig hänvisning till det som kommissionen har åtagit sig att göra.

Talmannen
Herr Corbett! Er begäran har uppfyllts. Det kommer att tas med i protokollet som en handling av viss betydelse.

Huhne
Herr talman! Under längre tid än ett år har vi i parlamentets förhandlingsgrupper, tillsammans med kommissionen och ministerrådet, kämpat med ett problem. Vi håller alla med baron Lamfalussy och hans grupp av vise män, om att en effektiv reglering av de finansiella marknaderna och skapandet av en gemensam finansiell marknad kräver att vi delegerar befogenheter till kommissionen och till en mer flexibel officiell kommitté. Men det har funnits ett viktigt problem. Trots att denna kammare fick medbeslutandebefogenheter gentemot sådan lagstiftning genom Maastrichtfördraget 1992, fick den inte befogenheter att på ett effektivt sätt övervaka kommittéernas roll. Det vi har sett av sådana kommittéer tidigare, har vi inte tyckt om; de har varit slutna, byråkratiska och Kafkaliknande. Ett villkor som min grupp propsade på, var att denna slutna kultur måste förändras i grunden, och öppna upp sitt beslutsfattande, inte bara för oss i parlamentet, utan för hela omvärlden. Vi behövde garantier för insyn, öppenhet och samråd. Här finns de i ordförandens uttalande och i brevet som kommissionär Bolkestein adresserade till ordföranden i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Men hur skulle vi se till att man till sist höll dessa löften om en förändrad kultur, som man så ofta har brutit? Det framstod som tydligt att ingen egentlig förändring kunde ske innan man hade slutfört konventet och regeringskonferensen 2004. Artikel 202 kan bara ändras efter en regeringskonferens, vilket i princip ger ensamrätt till ministerrådet när det gäller kommittétillsyn - man ignorerar därmed parlamentets nya roll. Vi behövde ett löfte om att man skulle ta hänsyn till våra intressen, som man ignorerat under en rad fördragsrevideringar. Vi behövde en tillfällig lösning som innebar att Europeiska unionens sparare och investerare inte behövde vänta ännu längre på att den gemensamma marknaden för finansiella tjänster blev verklighet - en marknad som inleddes 1973. Hälsoläget i den europeiska ekonomin är beroende av denna lagstiftning. En livskraftig och dynamisk ekonomi är beroende av ett effektivt finansiellt system för tillvaratagande av sparade medel och en kanalisering av dessa till låga kostnader till de mest produktiva användningsområdena.
Det framstod länge som klart för den liberala gruppen att den enda tillfälliga lösningen skulle vara att ange en tidsfrist för de delegerade befogenheterna. För första gången i gemenskapslagstiftningens historia, kommer vi att ha en klausul om tidsbegränsning som kommer att avlägsna kommissionens och kommitténs befogenheter efter fyra år, om man inte använt dessa på ett klokt och bra sätt. Lyckligtvis kunde vi övervinna det inledande motståndet från PSE-gruppen och EPP-DE-gruppen, tillsammans med frågorna om den rättsliga osäkerheten. Alla förordningar som antas av kommittén kommer att finnas kvar i lagboken även om man upphäver dess befogenheter, men parlamentet kan agera kraftfullt om det behöver göra det.
Detta är ett viktigt ögonblick för avregleringen av den europeiska ekonomin. Avtalet kommer att understödja euron - för vad är en gemensam valuta om de marknader på vilken den handlas fortfarande splittras genom nationella handelshinder? Det kommer att inge förtroende att Europeiska unionen kan, vilka hinder som Ekonomiska och monetära unionen än står inför, övervinna dessa - och det visar att parlamentet är en seriös och ansvarsfull lagstiftare och partner i samband med ekonomiska reformer. Lissabonreformsprocessen är tillbaka på rätt spår. Jag gratulerar varmt von Wogau, vår föredragande, och rekommenderar att kammaren stöder detta betänkande.

Titford
Herr talman! Det som är intressant med detta betänkande, är den uttryckliga oron för parlamentets rättigheter. Denna matchas genom påståendet att utskottet vill stärka den demokratiska kontrollen över detta föränderliga område. Det jag inte kan se är att man uttrycker någon oro för dem som arbetar med finansiella tjänster, eller för deras kunder. Utan att betona någon särskild aspekt av den lagstiftning för finansiella tjänster som detta betänkande behandlar, måste jag uppfylla mitt eget demokratiska ansvar och påpeka att sammanhopningen av gemenskapslagstiftning sakta, men obevekligt, stryper de finansiella aktörerna och gör det nästan omöjligt att handla.
I detta sammanhang påminns jag ständigt av mina väljare att de som drabbas värst är de små och oberoende ekonomiska rådgivarna, och nettoeffekten blir att affärerna i allt högre grad hamnar hos allt större företag. Jag ser, å andra sidan, ingen minskning av de skandaler i finansvärlden som hamnar på löpsedlarna. Det verkar t.o.m. vara så att motsatsen är fallet. Eftersom jag kommer från en tradition där parlamentet är en garant för de enskildas skydd och rättigheter, tycker jag att detta betänkande är ytterligare en övning för att öka gemenskapsinstitutionernas makt, utan någon reflektion över vad lagstiftningen försöker att åstadkomma. Kommittén är i färd med att räkna hur många änglar som ryms på ett knappnålshuvud, medan branschen gradvis håller på att falla samman. För mig är detta ett typiskt exempel på vad gemenskapen går ut på.

Della Vedova
Herr talman, herr ordförande Prodi, herr kommissionär Bolkestein! Ännu en gång drabbas vi av den europeiska lagstiftningsprocedurens otillräcklighet, som vår kollega Huhne nyligen påpekade.
Här har parlamentet två olika mål, som riskerar att hamna i konflikt med varandra: å ena sidan nödvändigheten av att se till att parlamentet tilldelas en mer framträdande och betydelsefull roll i dessa frågor, dvs. att bekräfta en större grad av demokratisk legitimitet för de lagar som är föremål för diskussion. Men å andra sidan finns det ett mycket stort behov av att så snart som möjligt genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster, så att den inre marknaden kan förverkligas inom denna sektor.
Vi är allvarligt försenade, och det faktum att detta lapptäcke av olika regler fortfarande består skapar hinder som medför stora kostnader för de europeiska medborgarna. Det räcker att påminna om pensionsfonderna som under lång tid var insnärjda i de olika medlemsstaternas protektionistiska regler. Deras genomsnittliga volym motsvarar en sjättedel av de amerikanska fondernas volym och deras avkastning uppgår till 60 procent av de amerikanska. Detta medför allvarliga problem för pensionärerna, för småspararna i allmänhet och för ekonomins effektivitet.
Tidsfaktorn är av avgörande betydelse. Vi är allvarligt försenade, och därför måste målet att garantera en korrekt roll för vår institution på ett ansvarsfullt sätt balanseras av nödvändigheten av att ge en kraftfull impuls till arbetet med att bygga upp den inre marknaden.
Avslutningsvis verkar det, herr talman, som om föredraganden von Wogau, vår kollega Berès, utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för konstitutionella frågor har lyckats hitta en bra balans mellan dessa båda behov. Den lösning de föreslår är en god lösning för tillfället och den erbjuder en framkomlig väg inför framtiden. Därför kommer den radikala gruppen från Italien att rösta för detta betänkande.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Som olika ledamöter har sagt, har kommissionen haft frekventa diskussioner med dem som sysslat mycket med denna fråga i parlamentet, och den betydelse som kommissionen tillmäter denna fråga återspeglas också genom att kommissionens ordförande var närvarande i förmiddags.
Olika ledamöter har denna förmiddag hänvisat till änglar - antingen till vilket kön änglar har eller till hur många som ryms på ett knappnålshuvud. Får jag säga att det är ofta i detaljerna som djävulen finns. Låt oss hoppas att djävulen och änglarna väger upp varandra, och att vi kan nå en balanserad kompromiss denna förmiddag. Enligt vissa ledamöter som har talat denna förmiddag, t.ex. Méndez de Vigo, är detta förvisso fallet. Han sade att detta är en bra dag för integration och gratulerade föredraganden - gratulationer som jag skulle vilja upprepa på kommissionens vägnar. Jag vill tacka von Wogau och utskottet för konstitutionella frågor för att man har utarbetat denna kompromiss. Det är bara rätt och riktigt att kommissionen uttrycker dessa känslor.
von Wogau inledde med att hänvisa till Europeiska unionens ambition, så som den uttrycks genom Europeiska rådet i Lissabon, att Europeiska unionen skall bli den mest konkurrenskraftiga platsen i världen. Lamfalussy-rapporten bör bedömas i detta sammanhang. Berès hänvisade också till ambitionerna som uttrycktes i Lissabon. De utgör förvisso en helhet, och jag behöver inte betona vår önskan om att vi vill ge så mycket kraft och stimulans som möjligt till våra åtgärder för att nå en större konkurrenskraft. Återigen: Denna debatt och det resultat som jag hoppas att den får, är av betydelse för unionens ekonomiska välstånd.
Jag behöver inte förklara vad rapporten som utarbetades av Lamfalussys kommitté handlar om, och det sätt på vilket man i rapporten hänvisar till kommittéförfarandet för genomförandeåtgärder eller verkställande förslag. von Wogau nämnde vad som hade åstadkommits i sitt betänkande. Det gjorde även Corbett. Han hänvisade till det faktum att enligt kommissionen bör artikel 202 i fördraget ändras i samband med nästa regeringskonferens - detta är det centrala i frågan. Parlamentet har ofta för mig och andra påpekat behovet av att uppnå likställdhet med rådet när det gäller den tillsyn som både parlamentet och rådet har beviljats för bedömning av verkställande förslag. Kommissionen instämmer och kan också se behovet av likställdhet mellan parlamentet och rådet under hela kommittéförfarandet.
Olyckligtvis, ur parlamentets synvinkel - och kommissionen förstår dess känslor och ståndpunkter - är detta inte möjligt för tillfället. Artikel 202 är tydlig: Det kommittéförfarande man kom fram till i juni 1999 är också tydligt, och trots att kommissionen förstår parlamentets situation, och har nämnt detta i sin vitbok om styrelseformer, kan den för närvarande inte tillgodose parlamentets önskemål. Kommissionens åsikt, som uttrycks i vitboken om styrelseformer, är att man bör ändra artikel 202. Detta kan emellertid inte kommissionen själv göra; alla ändringar måste ske i samband med nästa regeringskonferens.
Corbett nämnde att parlamentet nu har tre månader på sig att bedöma de förslag till verkställande åtgärder som lagts fram av kommissionen. Det råder fullständig likställdhet med rådet här, och det är bra. Han fortsatte med att säga att parlamentet nu har möjlighet att komma med invändningar på alla väsentliga punkter. Detta är förvisso något som rör oss alla, och parlamentet har den inneboende rätten att lägga fram sina ståndpunkter och argument. Kommissionen har sagt att den kommer att ta största möjliga hänsyn till parlamentets ståndpunkt. Detta är också vad parlamentet vill att kommissionen skall göra.
Corbett talade om likvärdighet - ett vackert ord - men likvärdighet med vem? Det handlar tydligen om likvärdighet med rådet. Detta är vad hela diskussionen handlar om, och man kan inte förneka det som är uppenbart för alla. Parlamentet vill uppnå likvärdighet med rådet; kommissionen är beredd att bevilja den, har samma åsikt, och har sagt detta i sin förklaring och under diskussioner.
Corbett nämnde en klausul om tidsbegränsning, som är ett annat exempel på ett verktyg som parlamentet kan använda för att se till att kommissionen verkligen tar hänsyn till parlamentets önskemål. Klausulen innebär att delegationen av verkställande befogenheter till kommissionen har en varaktighet på fyra år. Den kan förlängas på kommissionens initiativ, men den driver verkligen på kommissionen och är ett kraftfullt verktyg för parlamentet.
Samma sak är också tillämplig på en annan faktor, som nämndes av von Wogau. Han sade inledningsvis att om kommissionen inte håller sina löften - som ordförande Prodi gav i sin förklaring - vet parlamentet att det kan hålla kommissionen i strama tyglar nästa gång det är dags för ett direktiv. Kommissionen är mycket medveten om detta. Detta är ett annat sätt på vilket parlamentet kan uttrycka sin åsikt på ett kraftfullt sätt och med övertygelse. Det är därför bäst att kommissionen lyssnar noga och tar största möjliga hänsyn till denna åsikt.
Corbetts sista kommentar - förutom önskemålet att få förklaringen lagd till protokollet - handlade om öppenhet och insyn. Kommissionen har - i förmiddags och i det brev jag skickade den 2 oktober till Randzio-Plath, ordförande i utskottet för ekonomi och valutafrågor - nämnt att den verkligen är beredd att tillämpa denna öppenhet och insyn.
Titford sade att branschen skulle falla samman. Det synes mig vara en poetisk överdrift. Jag har inte fått intrycket att branschen håller på att falla samman. Ja, det sker skandaler - kanske mindre ofta i Europeiska unionen än i andra delar av världen - men så ser den bistra verkligheten ut. Jag tror inte att ordförande Prodis förslag i förmiddags kommer att ge upphov till fler skandaler. De kommer faktiskt att göra mycket för att man skall kunna undvika dem, och därför kan jag inte hålla med Titford.
Jag återkommer slutligen till Méndez de Vigo som sade att det var en bra dag för integration. Han gratulerade von Wogau, och det vill jag också göra. Jag vill personligen gratulera von Wogau, därför att han i dag kl. 11.00 kommer att få ta emot en hög, fransk orden, dvs. Légion d'Honneur. Kommissionen gratulerar honom.
(Applåder)
Jag kommer att få möjlighet att svara på fler frågor senare under debatten, så jag låter saken bero för tillfället.

Goebbels
Herr talman! Jag skulle vilja uppmana er att ta Bolkesteins uttalande till protokollet från vårt sammanträde, eftersom han där, om jag förstått saken rätt, rättar ordförande Prodi på en avgörande punkt. Han säger att ordet " likvärdighet" definitivt betyder likvärdighet mellan parlamentet och rådet.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Får jag helt kort svara Goebbels? Det finns ingen oförenlighet mellan det som ordföranden sade och det som jag sade. Likvärdigheten är i förhållande till rådet, och det finns ingen som någonsin har trott något annat.

Talmannen
Kolleger! Om ni läser ordförande Prodis inledande kommentarer, märker ni att de i allt väsentligt uttrycker denna åsikt. Dessa kommentarer kommer att läggas till protokollet. De omfattar den fråga som man har hänvisat till.

Villiers
Herr talman! På de brittiska konservativa ledamöternas och resten av PPE-DE-gruppens vägnar, vill jag säga att vi kraftfullt stöder den kompromiss som fastställs i von Wogaus betänkande och som upprepades av ordförande Prodi i förmiddags. Parlamentet har säkrat betydande medgivanden om öppenhet, samråd och tillsyn. Jag gratulerar parlamentets föredragande för att han har säkrat dessa. Parlamentet bör också uttrycka sitt uppskattande av kommissionär Bolkestein och hans personal, och av kommissionen, för att man har tagit upp de farhågor som vi hade i samband med dessa frågor. von Wogau förtjänar lovord för att han har lyckats avsluta de långdragna förhandlingarna om denna viktiga fråga.
Vi i parlamentet har haft ett pragmatiskt förhållningssätt. Detta är en fungerande tillfällig lösning i väntan på en slutlig lösning på hela frågan om delegerad lagstiftning under 2004, då parlamentet kan och bör uppmana till en rättsligt bindande återkallelsemekanism, som är önskvärd men, tyvärr, inte tillåten inom ramen för det nuvarande fördraget och de nuvarande arrangemangen. Det är av yttersta vikt att parlamentet stöder denna kompromiss vid omröstningen kl. 12.00 i dag, därför att utan den kommer vi inte att kunna få till stånd en integrerad finansmarknad - inte 2004, 2005 eller, för den sakens skull, någonsin. Denna finansmarknad är inte bara intressant för bankfolk; den kan också skapa lägre priser och ett bredare sortiment av finansiella tjänster för konsumenter och företag, billigare lån, högre avkastning för sparare och investerare, såväl som att göra mycket för att börja desarmera den tickande pensionsbomben. Allt detta är till mycket stor nytta för de vanliga människor som valde oss att företräda dem.
Om vi godtar denna kompromiss, kommer det att föra oss avsevärt närmare ett uppfyllande av vårt mål att få en integrerad finansmarknad och få till stånd dessa fördelar för vanligt folk i hela Europeiska unionen.

Randzio-Plath
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär! Jag vill eftertryckligen understryka att ingen i Europaparlamentet underskattar finansmarknadernas betydelse. Vi vet alla hur viktigt det är att vi när det gäller kapitalets produktivitet hämtar in försprånget till Förenta staternas integrerade finansmarknad. Vi vet å andra sidan också att den europeiska finansmarknaden inte bara är av betydelse för företagen utan också för dem som behöver ha en bra ålderspension, det är alltså viktigt ur konsumentsynpunkt också för dem med tanke på deras små pensioner. Därför har detta parlament ett stort ansvar under medbeslutandeförfarandet för att riktiga beslut fattas.
Detta förfarande i dag med von Wogaus betänkande, som vi nu diskuterar, är en ytterst känslig fråga. Föredraganden har försökt att finna försiktiga formuleringar, för att ge en möjlighet åt alla känsliga deltagare i detta lagstiftningsförfarande.
Jag vill än en gång understryka att detta parlament, som kräver allt fler medbeslutanderättigheter, inte kommer att avstå från detta i det parlamentariska lagstiftningsförfarandet, och att dagens kompromiss i von Wogaus betänkande inte är något prejudikat för att Europaparlamentet skulle avstå från denna rättsliga ställning.
Om vi i dag kommer fram till övergångsbestämmelser för sekundärlagstiftningen, så innebär det bara att parlamentet hittills inte kunnat genomdriva att en sekundärlagstiftning skall förankras i fördraget. Detta har hittills ålegat kommissionen. Jag vill som ordförande för utskottet för ekonomi och valutafrågor uttryckligen tacka herr Bolkestein för att vi i våra förhandlingar, som var svåra och mödosamma, ändå lyckades att nu få med denna formulering om styrelseformerna som ett kommissionsförslag i vitboken. Det är en gemensam framgång. Nu måste vi också åstadkomma ett framgångsrikt avslut vid nästa regeringskonferens och nästa fördragsändring. Det är säkert mycket viktigt.
Men frågan är fortfarande inte besvarad, nämligen i vilken mån vi i hela denna lagstiftning faktiskt också kan tillmäta Lamfalussy-förfarandet någon verklig betydelse, ty allt som i dag betecknas som tekniskt, är helt säkert ofta politiskt. Detta parlament kan inte låta sig nöja med en roll som ramlagstiftare, utan vi måste även i fortsättningen vara suveräna när det gäller att definiera punkter, detaljer, paragrafer och artiklar. Det kommer vi att ge akt på. Det vi också kommer att ge akt på, herr Prodi - jag tror nog att det är klart efter både ert och herr Bolkesteins uttalande - är att Bolkesteins brev av den 2 oktober till utskottet även kommer att utgöra en beståndsdel av detta protokoll, som en tolkning. Det tredje, som också står klart, är att kommissionen med sina båda uttalanden i dag åtar sig att vid genomförandet av Lamfalussy-förfarandet inte i något fall följa rekommendationerna från kommittén för värdepapper och gå emot en kvalificerad majoritet. Detta stod lyckligtvis klart i dag. Därför tror jag att vi med stor optimism och i konstruktiv anda kan ta steget mot denna form av partssammansatt och jämlikt samarbete.
(Applåder)

Riis-Jørgensen
Herr talman! Jag vill gärna tacka von Wogau, som på ett kompetent sätt har utarbetat ett mycket väl genomtänkt betänkande om denna svåra fråga. Det är en fråga som under mycket lång tid har väntat på att få sin lösning, och jag är den första att hälsa en lösning välkommen. Våra förhandlingar i dag visar vårt allmänna dilemma att å ena sidan vilja vara effektiva och å andra sidan vilja säkra demokratisk kontroll med den lagstiftning vi antar. Det är denna fråga om å ena sidan effektivitet och å andra sidan demokratisk kontroll som skall diskuteras ingående under det kommande konventet.
De bland oss som önskar klara spelregler för de europeiska institutionerna får ofta kritik för att vara navelskådande och maktfokuserade. Denna uppfattning delar jag absolut inte. I Danmark - mitt land - pågick en författningskamp från 1866 ända fram till 1901, då parlamentarismen slutligen antogs som den bärande demokratiska principen. Det är samma process som nu pågår på europeisk nivå. Jag är därför också mycket glad över att vi inom EU mitt i denna kamp kan visa upp ett resultat, nämligen detta konkreta avtal. För att ännu en gång hänvisa till situationen i Danmark för 130 år sedan var hela det politiska systemet i det närmaste paralyserat under den danska författningskampen. Jag är därför mycket glad över kommissionsordförande Prodis yttrande om att kommissionen godkänner innehållet i detta betänkande, vilket bör få stort stöd i Europaparlamentet. Men det är ytterst viktigt att rådet inte enbart godkänner innehållet utan även det grundläggande budskapet i betänkandet. Flera medlemmar av rådet anser att hela denna fråga i grund och botten är meningslös och att det enbart rör sig om ett besvärligt parlament. Detta är inte fallet. Det handlar kort och gott om utövande av demokratisk kontroll genom vår gemensamma europeiska lagstiftning.

García-Margallo y Marfil
Herr talman! Jag kommer kort att ta upp fem punkter.
Vid den här punkten i debatten har för det första faktum fastställts väl. Historien om de stormiga förbindelserna mellan parlamentet, rådet och kommissionen har beskrivits utförligt. Som Lenin sade är det bara dumma personer som diskuterar det som redan har hänt, jag vill inte falla för den frestelsen och kommer därför inte att tillägga mer när det gäller den punkten.
För det andra, om ni tillåter mig nämna en självbiografisk not, tillhör jag den generation spanjorer som väl känner till hur viktigt ett parlament är för en demokrati. Jag ingick dessutom i den konstituerande församlingen. Därför har jag med stor sympati lyssnat till Randzio-Plaths försvarstal för parlamentets rättigheter.
För det tredje, och detta är också en personlig anmärkning, är jag en övertygad europé och jag är fullständigt övertygad om att de strukturella reformerna är absolut nödvändiga i dagens läge, precis som euron var i går. Om vi vill att den europeiska ekonomin skall vara konkurrenskraftig bör reformen av de finansiella tjänsterna betonas särskilt bland strukturfonderna.
Att jämka samman - och detta är den fjärde punkten - dessa två mål: att å ena sidan göra saker bra eller snabbt och påskynda processen och att respektera parlamentets rättigheter å andra sidan måste som Huhne sade ske inom smala gränser, de gränser som markeras av artikel 202. Denna artikel är för övrigt bristfälligt utformad och vi föreslår därför att den reformeras.
Slutligen har den nya riddaren av hederslegionen, Karl von Wogau med stöd från parlamentet funnit en bra lösning på detta dilemma. Jag hoppas att kommissionen förstår att uppskatta parlamentets förtroendegest gentemot kommissionen och rådet, att den aldrig faller för frestelsen - Bolkestein tycker ju om latin - att ändra par conditio, eftersom en förorättad älskares reaktion är oförutsägbar. Parlamentet har befogenheter för att se till att nivå 1 detaljeras maximalt, vilket skulle försena processen. Parlamentet skulle bli förorättat och kanske dröja med att ta upp förslagen till diskussion, vilket innebär att vi skulle göra tvärtemot vad vi skall göra.
Jag anser att denna dag är en stor dag för oss alla. Jag gratulerar Karl von Wogau, kommissionen och rådet och hoppas att vi i Barcelona förmår skörda det vi i dag började så.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är i dag faktiskt en helt avgörande dag för den roll som parlamentet spelar. Genom ordförande Prodis uttalande har det klargjorts som aldrig förr att kommissionen - och jag anser att det är ett åtagande från kommissionens sida - klart kommer att arbeta för att de båda lagstiftningsorganen verkligen agerar på ett helt jämlikt sätt. Jag tror att också det som kommissionär Bolkestein sagt är av särskild betydelse. Särskilt tack vare Randzio-Plaths initiativ och arbete kunde vi också övertyga kommissionär Bolkestein, vilket ju inte var så lätt och inte stod klart redan från början. Jag tror inte att kommissionär Bolkestein har förvandlats från en djävul till en ängel, ty han var varken tidigare en djävul för oss, och inte heller är han nu någon ängel, men det har ändå åstadkommits ett rejält arbete. Jag vill också uttala min respekt, kommissionär Bolkestein, för att ni har klargjort detta i dag som ett tillägg till det som ordförande Prodi sade.
För det första: Jag ser därmed att kommissionen tydligt ger sig själv i uppdrag att åstadkomma en paritet mellan de båda delarna av lagstiftningen, som ordförande Prodi har förklarat, att åstadkomma en balanserad och likvärdig roll för de båda lagstiftande institutionerna, rådet och parlamentet, och slutligen också att göra detta genom att artikel 202 ändras. Det är en klar och entydig utsaga, och den kommer vi så att säga alltid att bära med oss i våra hjärtan.
För det andra: Det finns konkreta löften i fråga om de finansiella tjänsterna när det gäller den lika behandlingen. Jag utgår från att det också gäller andra områden, att man avser - till och med genom att inskränka den rättsliga situation, som Bolkestein ju har skildrat - att göra allt som kan göras på ett rättsligt oklanderligt sätt, för att faktiskt behandla de båda lagstiftningsorganen på samma sätt. Ty det som ni, herr Bolkestein, har sagt måste jag erkänna - det är den rättsliga situationen. Men jag förstår också av era ord att det inte kommer att utnyttjas för att fortsätta med den ojämlika behandlingen fram till dess artikel 202 ändrats, utan att man i mellantiden gör allt som är möjligt för att uppnå en innehållsmässig faktisk likabehandling av de båda lagstiftande organen.
Den tredje punkten, och här vänder jag mig till er, herr ordförande - gäller skapandet av en interinstitutionell arbetsgrupp, för att också förbereda sakerna på lämpligt sätt, vilket ordförande Prodi redan upprepade gånger har föreslagit, och där han slutligen också har övertygat ordförande Aznar att ge ett positivt svar: Denna arbetsgrupp skall nu också verkligen inkallas. Jag skulle även anse att det är riktigt om ni, herr ordförande, på grundval av gemensamma samråd i talmanskonferensen, också tar ett initiativ för att åstadkomma det som ordförande Prodi, som sagt, var den förste som föreslog, nämligen denna interinstitutionella arbetsgrupp. Därför är det i dag en viktig dag, där man konstaterar att vi erkänner experternas vetande och kunskaper, men samtidigt också erkänner att demokratisk kontroll innebär att det är parlamenten som i slutändan beslutar om politikens mål.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionsordförande, herr kommissionär! Jag vill först och främst gratulera vår kollega von Wogau till det utmärkta arbete han har genomfört med detta betänkande. Betänkandet och de förklaringar som kommissionens ordförande Prodi samt kommissionär Bolkestein har gjort med anledning av detta kommer att leda till att vi kan komma till rätta med de hinder som har gjort att behandlingen av förslagen om en inre marknad för finanssektorn inte har kunnat behandlas så snabbt som vi skulle ha velat.
Under den korta tid jag har kvar att tala vill jag kortfattat betona två aspekter. För det första måste vi nu börja arbeta när vi väl kommit till rätta med problemen och kommit överens, vilket framgår av debatten. Det vill säga, vi måste göra verklighet av de 42 planerade direktiven för år 2003 om kapitalmarknaden och för år 2005 om finansiella tjänster.
För det andra vill jag erinra om att Europaparlamentet aldrig har satt hinder i vägen när man har begärt att det skall agera snabbt och brådskande och samarbeta när så viktiga projekt och frågor som genomförandet av euron eller inre marknaden skulle genomföras, två mycket betydelsefulla framgångar i det europeiska bygget. Kommissionen har normalt sett inte heller lagt hinder i vägen, och inte heller parlamentet och om vi någon gång har stött på hinder har det varit från rådet. Det vill säga, var och en axlar sitt ansvar.

Karas
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill i sju delavsnitt ta ställning till denna fråga. För det första: Jag vill gratulera och tacka föredraganden, gratulera till detta betänkande och till de tecken på alliansvilja som han gett till olika utskott och institutioner, för att åter göra det möjligt att arbeta för ett gemensamt mål. I detta fall kan frågan vilket kön änglarna har besvaras: Här var den parlamentariske ängeln manlig, nämligen Karl von Wogau.
Jag vill för det andra i dag än en gång tacka honom för hans utmärkta och gemenskapsinriktade verksamhet i utskottet för ekonomi och valutafrågor, som han efter flera årtionden har lämnat, där han - och som visas i detta betänkande, även i alla andra utskott där han verkar - i mycket stor utsträckning har delat med sig av sin erfarenhet och sina näringspolitiska kunskaper. Tack så mycket, Karl!
Min andra punkt är att vi - och det råder det väl inget tvivel om - måste påskynda Lissabonprocessen, och därför, men inte bara därför, måste vi så snabbt som möjligt skapa en inre marknad för värdepapper.
Den som vill detta - det är min tredje punkt - måste ta alla nödvändiga mått och steg för att öka effektiviteten i beslutsfattandet och påskynda lagstiftningsförfarandet. Därför har vi ju detta betänkande, och därför finns ju Lamfalussys betänkande.
Jag vill bara ta upp en motsägelse. Det finns inte någon motsägelse mellan ett påskyndande av förfarandet och mer effektivitet och medbeslutande för Europaparlamentet. Det finns en motsägelse mellan artikel 202 och parlamentets medbeslutandeförfarande; därför bör den ändras. Jag förväntar mig därför inte bara att medbeslutande, information och öppenhet respekteras, så som detta formulerats i de flesta översättningar i kommissionens rapporter, utan jag förväntar mig att vi aktivt gör allt för att denna grundläggande rättighet inom parlamentarismen och denna förutsättning för öppenhet och information skall accepteras. Detta betänkande är ett viktigt steg för att möjliggöra detta.
Jag vill i detta sammanhang också hänvisa till punkt 5 i betänkandet - jag behöver nu inte förklara den - och till två anledningar till att vi är så skeptiska. Jag vill erinra om att kommissionen i oktober 2000 lade fram en rapport om tjänstepensionen, att parlamentet i juli godkände den med 460 röster, men att rådet hittills inte lagt fram någon gemensam ståndpunkt. Jag vill erinra om Europabolaget, där vi är ense om innehållet, men överhuvud taget inte om formen, eftersom vi agerar på grundval av artikel 95 och rådet i Nice helt enkelt fråntog oss den rättsliga grunden för medbeslutandet. Därför är vi så skeptiska.
Min sista punkt: Herr kommissionsordförande! Jag vill i detta sammanhang hänvisa till ert yttrande att detta betänkande är så viktigt därför att euron införts och att vi med detta betänkande bidrar till en stark och solid kapitalmarknad. Jag förstår därför överhuvud taget inte hur en ledamot i er kommission i en tidning i Tyskland kan kritisera ert beslut när det gäller det blå brevet till Förbundsrepubliken Tyskland, och inombords egentligen distansera sig från det. Jag skulle vilja ha en förklaring på det, ty stabilitetspakten och iakttagandet av stabilitetspakten är en fråga om eurons trovärdighet och en förutsättning för medborgarnas förtroende för euron. Jag anser därför att brevet var nödvändigt, eftersom vi inte får göra någon åtskillnad mellan olika stater, utan måste satsa allt på att stabilitetspakten skall förverkligas gentemot alla på samma sätt och med fullständigt innehåll. Den som distanserar sig från detta, äventyrar stabilitetspaktens trovärdighet och därmed förtroendet för euron!
(Applåder)

Goebbels
Herr talman! Kollegan von Wogau har åstadkommit ett utmärkt betänkande. Svaret från ordförande Prodi är emellertid inte fullständigt tillfredsställande, eftersom han är fortsatt tvetydig på den grundläggande punkten, nämligen balansen när det gäller rättigheter mellan rådet och parlamentet.
Ordföranden säger att kommissionen erinrar om sin politiska strävan att parlamentet skall behandlas lika. Lika jämfört med vad eller vem? Kommissionär Bolkestein erinrar om att vi inte skall träta om vilket kön änglarna har, utan att balans självfallet betyder balans mellan parlamentet och rådet. Men samtidigt varnar Bolkestein oss för att kommissionen inte kan garantera denna balans. Varför använde inte ordförande Prodi dessa enkla ord, nämligen " lika behandling med rådet" ?
Herr talman! Jag är Europaparlamentets föredragande när det gäller direktivet om missbruk av marknader. Jag måste nu därför lämna in ett ändringsförslag som i korthet innebär att kommissionen får tillstånd att göra tekniska förändringar i direktivet och att parlamentet får tre månader på sig för att reagera. Om parlamentet inom denna tidsfrist inte antagit någon resolution där man konstaterar att de föreslagna tekniska ändringarna överskrider de befogenheter som föreskrivs i direktivet, skall kommissionen fastställa åtgärderna. So far, so good! I motsatt fall måste jag skriva: " Kommissionen skall försöka uppnå att parlamentet behandlas lika" .
Herr talman! Vad är det frågan om? Kan man verkligen föreslå en sådan text för parlamentet? Jag tror att kommissionen måste åta sig att respektera de resolutioner som parlamentet antagit. Det är helt enkelt en fråga om demokrati, herr talman.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Även när man bara har två minuters talartid måste man först säga detta: Ärade kommission, vi parlamentsledamöter utgår nu från att kommissionens uttalande i enlighet med andan i medbeslutandeförfarandet med bindande verkan baserar sig på en jämlik och likvärdig roll för rådet och parlamentet i Lamfalussy-förfarandet. Vad gör vi då i dag? Jag tror - och det är verkligen mycket viktigt när vi skapar denna nya europeiska union - att vi har klarat av att definiera papperet, färgpennorna, arkitekterna och deras möjligheter, vad de får göra och när de får göra det på vägen mot enhetliga finansiella tjänster. Men det vi i det sammanhanget inte får glömma bort är hur byggnaden skall se ut, eftersom det ju är ett av de viktigaste höghusen i Europeiska unionen. Efter detta kraftprov för parlamentet, kommissionen och rådet handlar det nu om vad vi vill ha. Det är också nästa steg, och det som vi här i parlamentet förväntar oss.
Vi förväntar oss att det efter harmoniseringen av de finansiella tjänsterna inte uppstår något sådant stort informationsproblem för konsumenten. Att tjänsterna alltså, om de erbjuds på ett jämlikt sätt utöver landsgränserna, inte strömmar in som videoclip över konsumenterna, som sedan blir overnewsed och underinformed. Sedan förväntar vi oss naturligtvis att vi skall förhindra det som storföretagen vill, nämligen en överdriven koncentration på marknaden, så att anbudet sedan i själva verket bara definieras av 2-3 spelare. Om Allianzversicherung (försäkringsbolag) säger att man bara går ut på marknader där man hör till de tre främsta, så blir detta då internationellt till en självuppfyllande profetia.
Det tredje problemet är att man gör investerarna osäkra. Vi genomför detta ändå nu just i en tid där endast 65 procent av de människor som investerar i aktier i Tyskland säger att de vill fortsätta med det. Vi befinner oss i en tid där det händer att viktiga pensionsmöjligheter bryter samman i USA - ruineringssjukan grasserar. Det får inte hända i Europa. Det krävs av er när det gäller innehållet. Om vi nu i slutändan får en ojämn fördelning à la USA, då har vi misslyckats i Europa.

Prodi
. (IT) Herr talman! Jag vill tacka föredraganden och samtliga som deltagit i denna utmärkta diskussion om ett ärende som är av den yttersta vikt, såväl när det gäller dess sakinnehåll som framför allt när det gäller dess symboliska värde och när det gäller de gemensamma åtaganden vi måste göra i framtiden.
Vi vet alla och vi inser alla att vi måste respektera den känsliga, och möjligen otillfredsställande, politiska och institutionella balans som råder i dag, men vi vet också att diskussionen som kommer att föras i konventet kommer att skapa stora möjligheter för att åter diskutera dessa frågor. Kommissionen har i dag gjort de åtagande som angavs i den förklaring som jag läste upp - och den kunde inte göra annat - men i morgon kommer kommissionen att börja arbeta tillsammans med parlamentet för att dess institutionella rättigheter skall erkännas fullt ut.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Randzio-Plath har riktat vår uppmärksamhet på finansmarknadernas betydelse, och kommissionen håller helhjärtat med henne i detta avseende. Hon sade detta för att betona betydelsen av von Wogaus betänkande, och kommissionen håller även med Randzio-Plath i detta avseende.
Villiers satte på ett mycket koncist sätt fingret på den ömma punkten, genom att säga att det är nödvändigt med en kompromiss och det är detta vi diskuterar denna förmiddag, eftersom återkallelsealternativet inte är tillåtet enligt fördraget och kommittéförfarandet. Detta är helt i sin ordning. Villiers fortsatte sedan att säga att vi talar om fördelar för vanligt folk. Kommissionen håller återigen helhjärtat med. Lyckligtvis bor vi i Europeiska unionen där fler och fler äger aktier, och allt vi gör denna förmiddag är att tillhandahålla en rättslig ram som skall skydda medborgarnas intressen. Det gläder mig verkligen att jag kan säga att vi håller på att göra goda framsteg i detta arbete.
Om jag har förstått Randzio-Plath korrekt, antyder hon att kommissionen inte kommer att gå emot enkel majoritet i parlamentet. Utan att säga det, hänvisar hon till " aerosolförklaringen" som kommissionen bifogade till kommittéförfarandebeslutet från juni 1999. Om hon menade detta - detta är inte första gången som Randzio-Plath och jag diskuterar saken - framstår inte detta som en möjlighet för kommissionen, eftersom, något som Villiers och övriga parlamentsledamöter vet, kommissionen inte godtar kommittéförfarandebeslutet eller artikel 202.
Jag vill också svara på Goebbels kommentarer. Han sade att kommissionen måste ta hänsyn till parlamentets resolutioner. Kommissionen tar hänsyn till parlamentets resolutioner. För att förtydliga har kommissionen sagt att den kommer att ta fullständig hänsyn till parlamentets ståndpunkt. Vad mer kan Goebbels begära? Jag vill lägga till att kommissionen tar hänsyn till parlamentets resolutioner, men att den tar ännu större hänsyn till fördraget. Den tar större hänsyn till det avtalade kommittéförfarandet. Kommissionen tar hänsyn till allt, men den är bunden till fördragets bestämmelser och vill att dess ord tolkas på detta sätt.
Goebbels hänvisade också till ordet " likvärdighet" . Kommissionen har mycket tydligt visat sin förståelse för parlamentets ståndpunkt när det gäller artikel 202. Den har angett detta i svart på vitt i vitboken om kommittéförfarande. Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta på denna grundval - som nämndes av kommissionens ordförande Prodi, när han sade att kommissionen skulle fortsätta att göra det och, samtidigt som det tas fullständig hänsyn till den befintliga institutionella balansen, kommissionen kommer att behandla parlamentet och rådet som två likställda parter. När det kommer till kritan strävar vi efter det som vi kan uppnå först i samband med nästa regeringskonferens, som förhoppningsvis kommer att inledas 2004.
Eftersom detta ligger parlamentsledamöterna varmt om hjärtat, kanske jag kan avsluta med att i sju punkter sammanfatta de skyddsbestämmelser som parlamentet har tillgång till. För det första kommer omfattningen av delegerade befogenheter att fastställas genom medbeslutande. För det andra kommer det att vara en fullt öppen och genomblickbar process, som omfattar en grupp av marknadsaktörer som knyts till Europeiska värdepapperstillsynskommittén. För det tredje kommer det att finnas en klausul om tidsbegränsning - och denna är ett gensvar på en särskild begäran från Huhne, som är ledamot i parlamentet - som begränsar de delegerade befogenheternas varaktighet till fyra år efter antagandet av respektive rättsakt. För det fjärde kommer kommissionen, som jag har nämnt några gånger denna förmiddag, att ta största möjliga hänsyn till parlamentets ståndpunkt och till alla resolutioner - herr Goebbels - som slår fast att kommissionen har överträtt sina befogenheter i sammanhanget. För det femte kommer kommissionen att stödja en ändring av artikel 202 vid nästa regeringskonferens. För det sjätte kommer det att ske en fullständig och öppen granskning under 2004, och vi hoppas också att man inrättar en interinstitutionell styrgrupp för att se till att alla utför sina åtaganden i anknytning till Lamfalussy-processen. För det sjunde och slutligen, om kommissionen misslyckas med att leva upp till sina åtaganden, kommer parlamentet inte att bevilja några ytterligare delegerade befogenheter i framtiden. Som ett resultat av detta kan parlamentet göra sin röst hörd på ett otvetydigt sätt, och kommissionen måste lyssna på vad det säger.
Jag vill tacka föredraganden och parlamentsledamöterna för deras konstruktiva inställning. Randzio-Plath var vänlig nog att säga några vänliga ord om mig. Låt mig återgälda detta och säga att jag alltid tyckt att diskussionerna med ordföranden i utskottet för ekonomi och valutafrågor varit mycket givande, vänliga och, i slutändan - hoppas jag - konstruktiva.

Goebbels
Herr talman! Tillåt mig en liten fråga med adress till kommissionär Bolkestein. På grundval av vilken artikel i fördraget godtog kommissionen i Stockholm att förklara att den inte skulle protestera mot en förhärskande uppfattning i rådet?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Både Goebbels och Randzio-Plath känner till svaret mycket väl. De vet att när man fastställde kommittéförfarandet i mitten av 1999, utfärdade kommissionen en ensidig förklaring som blivit känd som " aerosolförklaringen" , som gavs i utbyte mot någonting som kallades förfarandet med dubbla skyddsnät. Kommissionen och rådet godtog att detta förfarande skulle tas bort, och i dess ställe kom denna ensidiga förklaring som hänvisade till ett mycket tidigare fall med anknytning till veterinära frågor. Skälet till detta är att kommissionens ensidiga förklaring hade sin grund i särskilt känsliga fall, eftersom den veterinära situationen under det tidiga 1980-talet hade att göra med människors hälsa. I förklaringen fastställdes - återigen i kraft av ett ersättande av förfarandet med dubbla skyddsnät - att kommissionen inte skulle gå emot en majoritet i rådet, och därigenom i grunden bevara status quo, samtidigt som man kunde koncentrera sig på saken på ett tydligare sätt.
Stockholmförklaringen lägger därför inte till någonting utöver det som redan gällde i enlighet med kommittéförfarandet, eftersom samma ord - ipsissima verba - som fanns i kommissionens förklaring från juni 1991, återigen fanns med i Europeiska rådets resolution. Saken har alltså i princip förblivit oförändrad.
Om Goebbels vill veta vilken artikel detta grundas på, är svaret artiklarna 202 och 211.

Randzio-Plath
Herr talman! Det finns en kvalitativ förändring, nämligen den som har att göra med ikraftträdandet av Amsterdamfördraget. Men jag ser av detta hur nödvändigt det faktiskt kommer att bli med en sekundärlagstiftning på en grundval som motsvarar fördraget. Jag vill bara ställa en fråga: Förklarar kommissionen sig nu äntligen beredd att ändå bevilja Europaparlamentets ansvariga utskott, utskottet för ekonomi och valutafrågor, observatörsstatus i kommittén för värdepapper och regelbundet kalla utskottet till sammanträdena?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Trots att kommissionen vill se en slutlig och positiv överenskommelse med parlamentet, beklagar jag att kommissionen på denna specifika punkt inte kan gå Randzio-Plath till mötes, eftersom närvaron av en observatör i värdepapperskommittén inte skulle vara förenlig med de gängse konstitutionella principerna. Som Randzio-Plath säger, skulle det bli en blandning av verkställande och lagstiftande befogenheter, och av detta skäl kan inte kommissionen se hur den kan gå ordföranden i utskottet för ekonomi och valutafrågor till mötes.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andra betänkandet (A5-0016/2002) av Katiforis för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 92/79/EEG, direktiv 92/80/EEG och direktiv 95/59/EG när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror (KOM(2001) 133 - C5-0139/2001 - 2001/0063(CNS)).

Katiforis
Herr kommissionär, herr rådsföreträdare, värderade kolleger! Fördraget föreskriver i artikel 93 att man måste eftersträva en harmonisering av punktskatterna, att parlamentet har en rådgivande roll i denna process och att fördragets mål är att harmoniseringen av skatterna skall fortsätta, eftersom harmoniseringen är nödvändig för förverkligandet av den inre marknaden i enlighet med artikel 14. Artikel 14 har sedan länge, sedan december 1992, upphört att gälla, men eftersom den inre marknaden inte är helt genomförd, syftade kommissionens första förslag till att tjäna målen i artikel 93, som vi naturligtvis alla ställer oss bakom, eftersom de följer direkt av fördraget.
Eftersom parlamentet i det här fallet har en rådgivande roll, har rådet tryckt på för att vi skyndsamt skall formulera vår uppfattning. Även kommissionen har utövat påtryckningar på parlamentet genom att framhålla att rådet uppnått politisk enighet i frågan, varför vi alltså bara behöver godkänna vad som beslutats i kommissionen och rådet och skriva under det. Den här metoden för förlikning med parlamentet har enligt min mening varit olycklig, framför allt från kommissionens sida, för den innebär att man kräver av parlamentet att helt enkelt bara skriva under ett färdigt beslut utan att ges den minsta möjlighet att påverka beslutets utformning. Vi är inte här för att skriva under checkar in blanco, herr kommissionär. Jag vill också rikta mig till rådet och uttrycka en förhoppning om att dess iver att kräva brådskande förfarande inte innebär att man gör det bara för formens skull. Jag hoppas att rådet kommer att ta parlamentets uppfattning på allvar, för jag kan försäkra er om att det ligger mycket tankearbete bakom den uppfattning vi nu ger uttryck för.
Herr talman, parlamentet har redan med stor majoritet förkastat ett tidigare förslag från kommissionen. Innebörden i det förslaget var införande av en minimiskatt på ett fast belopp av 70 euro per 1 000 cigarretter, som skulle gälla parallellt med motsvarande minimiskatt på 57 procent, som beräknas utifrån priset på marknadens mest populära cigarrettmärke. Jag vill inte här gå in på detaljer kring framräkningen av denna skatt.
Parlamentet avvisade förslaget med stöd av följande argument: för det första, att införandet av en minimiskatt med ett fast belopp leder till en synnerligen ogynnsam situation för de små och medelstora tobaksindustrierna. Om vi antar att en liten tobaksindustri lyckas få ut sitt mest populära märke på marknaden, genom att sänka priset, kommer den faktiskt omedelbart att drabbas av en tung skatt på ett fast belopp oavsett produktionskostnaden, vilket ger denna lilla industri ett sämre läge i förhållande till de stora tobaksindustrierna. För det andra, kommissionens förslag fick som direkt resultat en prisstegring i länderna i Sydeuropa, dvs. i de länder där inkomsten per capita är lägre än i länderna i Nordeuropa, i unionens centrala del. I den mån man lyckas med en harmonisering av skatterna, har det skett uppåt, genom prisökning. Parlamentet har faktiskt tidigare begärt en sådan harmonisering, men parlamentets senaste omröstning visade att det nya parlamentet efter det senaste parlamentsvalet har en annan uppfattning, och dessutom, herr kommissionär, röstade föredragandena från 1996 och 1999 emot kommissionens förslag.
Jag tror parlamentet har insett att den ständiga prisökningen på cigarretter inte leder till det eftersträvade målet, vilket jag stöder, dvs. en minskning av rökningen. Det enda man uppnår är en minskning av den legala rökningen, men samtidigt uppmuntrar man cigarrettsmugglingen, som i några länder har fått en oroväckande stor omfattning. Prisökningarna i kandidatländerna, i enlighet med kommissionens förslag, skulle dessutom leda till helt orealistiska nivåer på 200 till 400 procent. Kommissionens gamla förslag, som i själva verket är utgångspunkten för den politiska överenskommelsen i rådet, uppfyller inte målet i artikel 93, eftersom det tenderar att bryta sönder den inre marknaden i stället för att stärka den.
Eftersom emellertid kommissionen och rådet utan rimliga skäl håller fast vid sin ursprungliga ståndpunkt, har utskottet för ekonomi och valutafrågor bett mig att lägga fram ett kompromissförslag. Detta förslag innebär följande: rådet kan anamma kommissionens ursprungliga idéer. Parlamentet kommer inte längre att motsätta sig detta. Parlamentet kräver emellertid att det skall skapas en parallell möjlighet till harmonisering av skatterna. Denna möjlighet skall bygga på en kombination av en minimipunktskatt på 57 procent med en mervärdesskatt på minst 15 procent, så att vi, efter de matematiska beräkningar som krävs, kan få en harmoniserad sammanlagd skatt på nivån 71 procent. Jag föreslår således att man skall införa två typer av skatt och att avvägningen mellan dessa båda typer skall beslutas av den berörda medlemsstaten.
Fördelarna med denna lösning är följande: för det första, den leder inte till prisökningar som kan skada industrin i vissa medlemsstater i södra Europa. Som jag sagt, är detta särskilt betydelsefullt även för kandidatländerna. För det andra, denna lösning främjar en harmonisering av priserna, eftersom redan minimiskatten på 57 procent har lett till en utjämning av priserna, medan prisvariationerna har berott på mervärdesskatten. Genom vårt nya förslag kommer således harmoniseringen att stärkas mera än genom kommissionens förslag. För det tredje, denna lösning ger medlemsstaterna en möjlighet att skydda de små och medelstora företagen mot den snedvridning av konkurrensen som uppstår genom införandet av en särskild minimiskatt på ett fast belopp. Alla dessa åtgärder, som inte innebär någon kraftig prisökning på cigarretter, innebär att cigarrettsmugglingen blir mindre lockande.
Jag anser att rådet måste visa mod och fantasi och acceptera att det kommer att finnas två typer av skatt och överlåta det slutliga valet till medlemsstaterna. Jag är säker på att det nya förslaget, som jag på goda grunder hoppas kommer att antas av mina kolleger, har så många fördelar att det kommer att slå igenom vid medlemsstaternas val av beskattning, så att vi snart får bara ett system för harmoniserad beskattning.
Herr kommissionär, värderade rådsföreträdare! Låt mig avslutningsvis säga att även jag anser det önskvärt med en begränsning av rökningen. Jag tror emellertid inte att man uppnår detta mål genom ständiga prishöjningar. Cigarretterna är redan mycket dyra i Europa, och rökningen visar ingen tendens att minska. Därför motsätter jag mig ändringsförslagen från de kolleger som vill bygga antirökkampanjen på prishöjningar. Jag tror inte att prismekanismen kan lyckas med allt. Den kan lyckas med mycket, men den kan inte lyckas med allt, och därför motsätter jag mig dessa förslag. Detta är parlamentets kompromissförslag, och jag ber kommissionen och rådet att ta förslaget under allvarligt övervägande och inte betrakta det som en ren formsak, för ett sådant agerande skulle vara en förolämpning mot parlamentet.

Honeyball
Herr talman! Det är med visst beklagande jag måste säga att jag inte håller med min kollega Katiforis helt och fullt. Jag talar i synnerhet på den brittiska PSE-delegationens vägnar, för att säga att vi inte kommer att stödja detta betänkande p.g.a. många av de skäl som Katiforis redan har redovisat. Vi godtar inte argumentet att priset inte spelar någon roll när det gäller hur stor mängd cigarretter som konsumeras. Jag har faktiskt siffror här från Förenade kungariket som visar att en ökning av cigarrettpriset med 10 procent leder till en minskning av konsumtionen med 4 procent. Det finns alltså en koppling mellan kostnaden för att röka och den faktiska mängd som konsumeras. Det är detta argument som den brittiska PSE-delegationen framhåller, särskilt med hänsyn till ändringsförslag 2 och 3 om en sänkning av punktskattesatserna under de nivåer som fastställdes i det ursprungliga betänkandet.
Det är viktigt att parlamentet röstar emot detta betänkande, eftersom vi helt nyligen antog tobaksdirektivet, genom vilket vi - som vi alla vet - vidtog olika åtgärder för folkhälsan i syfte att minska rökningen. Det verkar därför mycket inkonsekvent att anta detta betänkande, genom vilket man försöker att vidta åtgärder och bilda en opinion som till viss mån kommer att gå emot de åtgärder som vi redan har vidtagit av folkhälsoskäl. Detta betyder inte att vi inte förstår de frågor som uppkommer i samband med ansökarländerna och små och medelstora tobaksproducenter. Om nedröstningen av detta betänkande påverkar dem är detta olyckligt, och det är ingenting som vi önskar. Men när vi diskuterar tobak talar vi om en produkt som är hälsofarlig var du än råkar bo, och detta är huvudargumentet. Detta är en hälsoåtgärd, snarare än något som har att göra med produktion eller med att harmonisera skattesatser, även om vi godtar det senare som en princip. Jag kände att jag behövde förklara vår ståndpunkt och säga varför de brittiska PSE-ledamöterna kommer att rösta emot detta betänkande senare i dag.

Maaten
Herr talman! Det står klart även för oss att högre priser leder till minskad användning av tobaksvaror, särskilt cigaretter och rulltobak. Situationen i Förenade kungariket och i Sverige, där punktskatterna är mycket höga och bruket relativt lågt, pekar åt det hållet, liksom även en undersökning som Världsbanken låtit utföra. I de två förra resolutionerna från 1996 och 1997 låter Europaparlamentet det inte råda några tvivel över att det vill ha en harmonisering uppåt av tobakspriserna genom högre punktskatter. Såsom kommissionen föreslår i motiveringen, baseras den nya minimipunktskatten i euro på cigaretter på de genomsnittliga intäkterna genom punktskatter i medlemsstaterna, nämligen 90 euro per 1 000 cigaretter och sedan sänkt till 70 euro per 1 000 cigaretter för att hindra att majoriteten av medlemsstaterna måste höja punktskatterna. I det sammanhanget kan det nämnas att intäkterna av punktskatter i nio medlemsstater till och med är högre än dessa 70 euro per 1 000 cigaretter. Därför är min partigrupp inte för en ytterligare sänkning.
Kommissionär Bolkesteins förslag tycker vi innebär ett stort framsteg i förhållande till dagens läge. Vid den förra diskussionen, för ett par månader sedan, talade han även om hälsoaspekten. Vi vill förstärka den aspekten ytterligare. Vi har lagt fram ett antal ändringsförslag i samarbete även med Blokland. I första hand är det momsfrågan, angående vilken föredraganden lagt fram förslag som vi stöder. För det andra anser vi att man tydligt måste placera den här frågan inom ramen för de pågående förhandlingarna i Världshälsoorganisationen. Vi tycker att det måste göras mer mot smuggelprisskillnaderna eftersom de är ett av skälen till bedrägeri och smuggling, fast inte det enda. Vi anser att vid fyraårsgranskningen måste man fundera över ett system som kan motverka användandet av skadligare produkter. Slutligen så förblir det - och jag tar tillfället i akt att ta upp det en gång till - en oacceptabel orimlighet att å ena sidan höja punktbeskattningen av tobaksvaror, åtminstone delvis av hälsoskäl, och å andra sidan fortsätta stödja tobaksodlingen i Europeiska unionen.

Korakas
Herr talman! Utan tvivel skadar rökningen hälsan allvarligt. Det är emellertid hyckleri, när kommissionen påstår att den bidrar till att skydda hälsan genom åtgärder som innebär ytterligare beskattning av tobaksprodukter, en mycket spridd konsumtionsvara, i synnerhet som kommissionen inte skyddar konsumenten mot utomordentligt farliga produkter i näringskedjan, importerade tobaksprodukter av tvivelaktig kvalitet, samtidigt som den verkar för en fullständig kommersialisering av hälsovården.
Det är säkert att en ökad beskattning, och därigenom ett högre pris för konsumenterna, inte kommer att leda till någon minskning av rökningen. Något sådant har ännu inte skett. Vad som däremot kommer att ske på grund av den ökade beskattningen är att de konsumenter som har de lägsta inkomsterna hänvisas till smuggling av billigare cigarretter, som importeras från tredjeländer, cigarretter som troligen är mera skadliga för hälsan. Vi kommer alltså att få se en ökning av smugglingen i stället för en minskning, som kommissionen påstår. Genom de föreslagna åtgärderna kommer levnadskostnaderna att öka för konsumenten, i synnerhet som hans inkomster ständigt minskar som en följd av Europeiska unionens politik.
Jag går inte med på att man jämställer kampanjen mot rökningen med kampanjen mot tobaksodlingen i Europeiska unionens länder. Den första syftar till att främja konsumentens hälsa, medan den andra är till förfång för tobaksodlarna och tobaksfabrikanterna i södra delen av Europeiska unionen men gynnar storodlarna och de stora fabriksägarna, framför allt i USA. Just därför motsätter jag mig avskaffandet eller minskningen av subventionerna till tobaksodlingen, vilket begärs från vissa håll. Sådana åtgärder kommer att leda till utplånande av tobaksodlingen i Europeiska unionen och total dominans för de importerade cigarretterna.
Bland annat av ovanstående skäl, herr talman, motsätter jag mig varje ytterligare punktskatt, för en sådan skatt leder, som jag just har visat, inte till bättre skydd av folkhälsan utan har snarare motsatt effekt. Avslutningsvis skulle jag vilja föreslå att intäkterna från tobaksskatten används till förebyggande undervisning och åtgärder mot rökning men också till centra för rökavvänjning och behandling av de sjukdomar som orsakas av rökning.

Blokland
Tack så mycket, herr talman! Tydlighet vill vi alla. Tydlighet även när det gäller politiken avseende tobaksvaror och punktbeskattningen av dessa, skatteintäkter som till stor del används för att bekämpa tobaksbrukets negativa effekter på hälsan. Tyvärr saknas den önskade tydligheten i betänkandet av Katiforis. Av betänkandet framgår det dock tydligt att föredraganden vill skydda tobaksindustrins intressen och då särskilt i de länder där varorna kan fås till låga priser. Föredraganden tjänar med sitt handlingssätt endast tobaksindustrins intressen och inte medborgarnas intressen.
Det är därför också mycket otillfredsställande att se hur föredraganden inskränker sig till att ändra kommissionens förslag när det gäller storleken på punktskattesatserna utan att ge ett innehållsmässigt skäl för det. Ett skäl som Europeiska kommissionen dock själv ger för en ökning av punktskatten, nämligen ett främjande av en väl fungerande gemensam marknad och ett motarbetande av rökningen genom en konsekvent och övertygande politik. Det understryks i de ändringsförslag som jag lagt fram tillsammans med Maaten. Tidigare har parlamentet i två resolutioner tydligt uttalat sig för en uppåtgående skatteharmonisering av punktskatten på tobak. Bedyrandet att ökad punktbeskattning skulle stimulera smugglingen har inte kunnat beläggas. Det är tvärtom just där priserna är låga för rökvaror som smuggling förekommer. Undersökningar har dock visat att höjda tobakspriser leder till att fler slutar röka och avskräcker ungdomar från att börja röka. Det talar för parlamentets trovärdighet om de ändringsförslag jag lagt fram tillsammans med Maaten antas.
Avslutningsvis vill jag igen påpeka att en miljard euro i tobaksstöd fortfarande går upp i cancerframkallande rök. Sorgligt.

Della Vedova
Herr talman, herr kommissionär! I Förenta staterna - det land där man uppnått de mest spektakulära resultaten när det gäller att begränsa cigarrettrökningen - är skatten, som en procentuell andel av priset, betydligt mycket lägre än i samtliga europeiska länder, även lägre än i de länder som har den lägsta punktskatten. Detta är en grundförutsättning som vi måste ha klar för oss.
Sedan finns det ytterligare ett faktum som vi bör hålla i åtanke. Vår engelske kollega ansåg att en ökning av priset leder till en minskning av cigarettförbrukningen, och att detta har bevisats. Det som emellertid har skett i Italien är att prishöjningen på cigaretter på grund av den höjda punktskatten visserligen har sänkt den officiella förbrukningen av cigaretter, men helt enkelt på grund av att det har skett en omfattande ökning av konsumtionen av smuggelcigaretter. Detta gäller framför allt eftersom cigarettsmugglingen inte sker mellan europeiska länder som har olika punktskattesatser - låt mig påminna om att i Förenta staterna varierar punktskattesatserna på tobak mellan olika stater - utan smugglingen sker mellan Europa och utomeuropeiska länder: det handlar om smugglingen från Montenegro genom Adriatiska havet och sedan vidare över hela Europa. Och denna kriminella, organiserade smuggling är ett problem som vi riskerar att förvärra om vi fortsätter på den inslagna vägen och höjer punktskattesatserna. De positiva resultat när det gäller folkhälsan som uppnåtts i Förenta staterna - jag vill säga detta till mina kolleger - har eftersträvats och uppnåtts samtidigt som man tillämpat punktskatter som varit lägre än de europeiska.

García-Margallo y Marfil
Herr talman! Jag kommer kort att ta upp några punkter.
Jag håller fullständigt med om det som föredraganden säger om lagstiftningsförfarandet, parlamentets roll och behovet av lojalt samarbete mellan institutionerna. Jag instämmer även i vad ledamoten säger om de ändringar som görs av kommissionens ursprungliga förslag. Kommissionen föreslår en särskild skatt, en x-koordinat på 50 procent med en särskild minimiskatt på ett fast belopp av 70 euro per 1 000 sålda cigaretter. Katiforis föreslår för det första att minimipunktskatten skall minskas till 60 euro - ett förslag som min grupp håller med om - och för det andra att man skall ge en alternativ möjlighet till de medlemsstater som direktivet är riktat till: en beskattning på 71 procent och att såväl de särskilda skatterna som mervärdesskatten skall inbegripas i denna proportionella andel.
Denna nyhet är viktig och principen om proportionalitet mellan skatt och försäljningspris respekteras, man går ifrån minipunktskatterna och gör den indirekta beskattningen tydligare. Parlamentet har upprepade gånger påpekat problemet med ackumulering av indirekta skatter och mervärdesskatt och detta alternativ - en sammanlagd minipunktskatt inklusive mervärdesskatt - förefaller mig vara en bra lösning.
Jag håller även med föredraganden om att priset är en avskräckande faktor för rökarna, men det är inte den enda faktorn och därför skulle det vara bra om kommissionen snabbt kommer med kompletterande förslag för att komma till rätta med rökningen.
Jag instämmer även i att prisökningar i kustländer och angränsande länder kan leda till ökad smuggling. Jag uppmuntrar kommissionen att fördjupa samarbetsförfarandena för att se till att smugglingen upphör, eftersom den urholkar den indirekta beskattningen, särskilt här, men detta kommer vi att tala om senare med Bolkestein när vi tar upp Kauppis betänkande.
Gratulationer, Katiforis. Ni kan räkna med min grupps stöd den här gången.

Sbarbati
Herr talman! Katiforis betänkande om förslaget till rådets direktiv när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror är för oss en positiv kompromiss jämfört med kommissionens och rådets förslag. Med kommissionens förslag skulle vi ha skapat ett för stelbent system som skulle inneburit stora svårigheter för framför allt tillverkarna. Vi skulle ha fått en dyrare och mindre efterfrågad inhemsk produktion - framför allt i Sydeuropa - och detta skulle i sin tur ha lett till en ökning av smugglingen, vilket redan har påpekats. Framför allt anser vi att idén att införa en minimiaccis, som föreslagits, med en fast procentsats för cigaretter, inte skulle ha skyddat - den skulle snarare ha äventyrat - en balans i konkurrenshänseende mellan de stora tobaksbolagen och de små och medelstora företagen, med en åtföljande snedvridning av konkurrensen som följd.
I Katiforis betänkande framhålls framför allt tre mål: För det första målet att uppnå en harmonisering av beskattningen till 71 procent enligt förslaget. Momsen skulle underkastas enhetliga regler, eftersom man för första gången skulle vidta åtgärder som avser den totala beskattningen: Punktskatt plus moms. Det skulle göra det möjligt att uppnå såväl en bättre enhetlighet som att undvika urskillningslösa höjningar och ytterligare bördor på producenterna i medlemsstaterna i södra Europa. För det andra framhålls målet att bekämpa bedrägerier och smuggling. För det tredje uppnås målet med en bättre preventiv verkan när det gäller riskerna för folkhälsan, något som man inte uppnår enbart med ständiga skattehöjningar, utan, anser vi, även genom riktade investeringar i forskning.
Slutligen anser vi att den ståndpunkt när det gäller cigarrer och cigaretter som presenteras i Katiforis betänkande är mer övertygande eftersom den även undviker eventuella sysselsättningsproblem, vilket ligger i linje med principerna i artikel 127 i Fördraget.
Därför, Katiforis, kommer den italienska gruppen inom ELDR, de europeiska republikanerna och demokraterna, värdenas Italien och liberala socialister att stödja ert betänkande.

Paisley
Herr talman! 22 procent av alla cigarretter som köps i Storbritannien och Nordirland har smugglats in i landet. Under år 2000 orsakade tobakssmugglingen förluster på 3,8 miljoner pund sterling för det brittiska finansdepartementet. Tullförvaltningen har lyckats minska tobakssmugglingen över Engelska kanalen med imponerande 76 procent sedan mars 2000. Smugglarna är på krigsstigen, men nu, i och med att kommissionären meddelar sin avsikt att vidta åtgärder mot Förenade kungariket för att landet har skapat hinder för varors fria rörlighet, kan dörren öppnas ännu mer och på så sätt ge smugglingen ännu större möjligheter.
Den billiga smuggeltobaken har skapat nya rökare bland de brittiska ungdomarna. Detta är en tragedi. Den har också hotat de få arbetstillfällen som finns kvar i den brittiska tobaksindustrin. Den brittiska tobaksindustrin skall har samma spelregler som tobaksindustrin i resten av Europeiska unionen och skall inte straffas.

Villiers
Herr talman! Jag och min delegation av brittiska konservativa välkomnar förkastandet av kommissionens förslag under den tidigare omröstningen i parlamentet, och vi beklagar det rådande förslaget att godta kommissionens förslag, som är bristfälligt. Vi kommer att stödja en rad av Katiforis ändringsförslag, eftersom de gör ett dåligt förslag något bättre.
Vi kan emellertid totalt sett inte stödja detta förslag, eftersom vi inte tror på en uppåtriktad harmonisering av tobaksskatterna. Beskattningen är en fråga för nationalstaterna, för de inhemska regeringarna, och bör förbli ett privilegium för de inhemska regeringarna, som är demokratiskt valda och demokratiskt ansvariga, då beskattning är en av de mest grundläggande aspekterna av en självständig nation och stat.
Vi har dessutom inte på något sätt övertygats av hälsoargumenten om rökning och skatt. Vi blir också allt mer bekymrade att den ständigt höjda beskattningen av cigarretter kan resultera i en ökad smuggling. En sådan olaglig smuggling av cigarretter från länder utanför Europeiska unionen orsakar numera en hel del bekymmer, och kan leda till att fler börjar röka, även i min valkrets och i stora delar av Förenade kungariket.
Att folkhälsan skulle förbättras av höga tobaksskatter är alltså inte självskrivet och - vilket är ännu viktigare - vi tror inte på en uppåtriktad harmonisering av punktskatterna eller, i synnerhet, en uppåtriktad harmonisering av tobaksskatterna. Av detta skäl kommer vi att rösta emot kommissionens förslag.

Schmidt, Olle
Herr talman, herr kommissionär! Att röka är skadligt - för den som röker och för den som befinner sig i närheten av den som röker. Till och med den som inte ens är född skadas av att modern eller fadern röker. Rökning är alltså i mycket hög grad en fråga om folkhälsa. Vi måste därför göra allt för att hindra folk från att börja röka. Jag vet vad jag talar om, Katiforis. Jag har nämligen själv varit rökare.
Ordet folkhälsa förekommer inte ens i betänkandet. Katiforis är en mycket klok och trevlig kollega, men även kloka kolleger har understundom fel. Denna gång har Katiforis fel! Det finns många bevis på att ett högre cigarrettpris minskar rökningen. Det leder till att det röks mindre och att färre ungdomar börjar röka.
I mitt land har Folkhälsoinstitutet beräknat att prishöjningen på cigarretter år 1997 i en engångseffekt räddat 12 500 människor från en för tidig död, tack vare att 100 000 personer slutade röka när cigarretterna blev dyrare. Då talar vi bara om mitt land, Sverige, som endast har 9 miljoner invånare. Där är dessutom skatterna som bekant betydligt högre än i unionen i övrigt.
Argumenten talar alltså för att man bör acceptera kommissionens förslag. Däremot anser jag inte att det är rimligt att unionen stöder tobaksodling samtidigt som stora insatser görs för att hindra rökning och minska cancerns utbredning. Vi måste vara lite mer konsekventa och får inte ägna oss alltför mycket åt dubbelmoral. Jag hoppas därför att parlamentet stöder Maatens ändringsförslag och därigenom också kommissionens förslag - om än i en något striktare form.

Lulling
Herr talman! Jag hör till den majoritet i kammaren som i november avvisade kommissionens förslag, och det skulle jag egentligen gärna ha fortsatt med, men nu konfronteras vi med ett andra betänkande, som vi måste rösta om. Kommissionen håller tyvärr fast vid att miniminivåerna på punktskatten skall höjas. I dag gäller det tobak, i morgon vill kommissionen, enligt vad jag erfar, lägga fram ett förslag om att höja punktbeskattningen och avskaffa nollprocentnivån för punktskatt på vin, trots att det har visat sig att människor som dricker vin är intelligentare och att det också är mindre risk för att de blir dementa på ålderdomen. Jag vet inte vad kommissionen tänker koka ihop i övermorgon.
Det syfte man anger, nämligen att åstadkomma en stegvis harmonisering av punktbeskattningen på den inre marknaden, uppnås inte heller med detta förslag, och den balanserade kompromiss som man under Luxemburgs ordförandeskap kom fram till 1992 mellan anhängare av en proportionell och en specifik beskattning skulle alltså ifrågasättas utan orsak. Om detta olyckliga kommissionsförslag genomfördes, skulle dessutom också risken för smuggling öka massivt, särskilt i de sydliga länderna och efter utvidgningen till Centraleuropa, eftersom cigarettpriserna där skulle komma att stiga med mellan 200 och 500 procent.
Vad beträffar kampen mot tobaksförbrukningen, som återigen måste utnyttjas för att motivera detta orimliga förslag från kommissionen, så kan jag bara på nytt påpeka att det inte på något sätt har bevisats att höga cigarettpriser bromsar tobaksförbrukningen; tvärtom, rökningen blir då rent av till en statussymbol.
Med hänsyn till dessa funderingar avvisar jag kommissionens förslag. De ändringsförslag som lämnats in av vår föredragande, vilka överlåter på medlemsstaterna att välja mellan en punktskatt om ca 60 euro per tusen cigaretter, eller en punktskatt plus mervärdesskatt om 71 procent av priset, är det minst onda av två onda ting, och eftersom politiken är det möjligas konst röstar jag naturligtvis, liksom min grupp, med full övertygelse för Katiforis betänkande.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det nya betänkandet för kommissionens och parlamentets ståndpunkter närmare varandra, och jag välkomnar de initiativ som tagits av Katiforis i detta avseende. I sitt betänkande föreslår han nu att parlamentet skall anta kommissionens förslag, i enlighet med två ändringsförslag.
Det första ändringsförslaget rör cigarrettbeskattning och ger medlemsstaterna möjlighet att välja mellan två skattesystem. Kommissionen är emellertid av den åsikten att detta kommer att leda till mindre i stället för större harmonisering av tobaksbeskattningen. Det förslagna alternativet skulle inte tvinga medlemsstaterna att ändra sin skattenivå, och skulle t.o.m. göra det möjligt för en rad medlemsstater, däribland medlemsstater som har relativt låga skattenivåer, att sänka sina skattesatser. Detta skulle helt klart strida mot målen för hälsopolitiken, som har påpekats av Honeyball denna förmiddag.
Av detta skäl kan kommissionen inte godta detta första ändringsförslag. Det känns dessutom som om ett av skälen till varför man har lagt fram det - särskilt behovet av att bevara balansen mellan särskild och procentuell beskattning - redan tagits hänsyn till genom dess förslag. Som jag förklarade tidigare behåller de medlemsstater som påverkas av införandet av det bestämda beloppet i euro den flexibilitet de har för närvarande för att fastställa proportionerna mellan särskild skatt och värderelaterad skatt vid cigarrettbeskattningen.
För att berättiga ändringsförslaget, tar man i betänkandet även upp situationen för kandidatländerna, för vilka minimiskattenivån bör vara ett uppnåbart mål. Men om vi erbjuder dem ett val mellan två skattesystem efter anslutningen, skulle detta ge oss en stor klyfta mellan deras skatte- och prisnivåer och skatte- och prisnivåerna i de nuvarande medlemsstaterna, som resulterar i avsevärda intäktsförluster för de nuvarande medlemsstaterna. Kommissionen är medveten om att uppfyllandet av beloppen i euro kommer att kräva betydande ansträngningar från de flesta kandidatländers sida, och har därför lagt fram förslag till rådet om att begränsade övergångsperioder bör beviljas kandidatländerna i syfte att nå minimiskattesatserna.
I det andra ändringsförslaget förkastar man ändringen i definitionen av cigarrer och cigariller. Kommissionen står emellertid fast vid åsikten att produkter som har cigarrettliknande egenskaper också skall beskattas som cigarretter. Denna ändring begärdes av en rad medlemsstater och har enhälligt stöd från de övriga. Den har också fått ett betydande stöd från cigarr- och cigarillindustrin.
Jag vill också kommentera de två övriga ändringsförslagen som antogs i utskottet för ekonomi och valutafrågor. I det första föreslås att man skall lägga till ett nytt skäl, och man uppmanar kommissionen att lägga fram förslag för att få ett stopp på bedrägeri och smuggling. Kommissionen delar åsikten att en harmonisering av skattesatserna i sig själv inte kommer att sätta stopp på bedrägerierna och även åsikten att det krävs andra åtgärder för att bekämpa bedrägeri och smuggling. Detta behöver emellertid inte betonas återigen. Man har redan inlett en rad initiativ för bekämpning av bedrägeri inom området för punktskattepliktiga varor, till följd av 1996 års rapport från en högnivågrupp om bedrägeri inom alkohol- och tobakssektorn. Det senaste exemplet är kommissionens förslag från den 19 oktober 2001 till Europaparlamentets och rådets beslut om datorbehandling av uppgifter om förflyttningar och kontroller av punktskattepliktiga varor. Det kommer att bli lämpligare att diskutera bedrägerifrågan, som är en allmän fråga som är relevant för alla punktskattepliktiga varor, inom ramen för detta förslag.
Det andra ändringsförslaget handlar om den övre gränsen för det eurobelopp som föreslås av kommissionen, och man föreslår en sänkning av beloppet från 100 euro till 85 euro. Motiveringen för ändringsförslaget är att det är lättare att uppfylla beloppet på 85 euro än det på 100 euro för de ansökarländer som i dag tillämpar punktskattesatser mellan 6 euro och 24 euro. Jag måste påpeka att denna övre gräns inte är relevant för ansökarländerna. Den är bara relevant för medlemsstater som redan tillämpar mycket höga skattesatser, men som trots detta inte uppfyller kravet på en minimiskatt på 57 procent.
Sammanfattningsvis kan jag säga att kommissionen betraktar detta betänkande som ett steg framåt i jämförelse med det första betänkandet, eftersom man nu stöder behovet av en större tillnärmning av punktskattesatserna.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Corrie
Herr talman! Det var återigen helt omöjligt att höra kommissionärens avslutande tal. Detta är väldigt orättvist mot våra kommissionärer som kommer hit för att uttala sig, efter det att de har lyssnat på våra tal.
Jag undrar om ni, så här i början av ert två och ett halvt år långa ordförandeskap, kan överväga att införa en paus på fem minuter mellan slutet på överläggningarna och då ledamöterna kommer in i kammaren, därför att vi kan inte fortsätta på detta sätt och vara så ohövliga mot våra kommissionärer.
(Applåder)

Talmannen
Herr Corrie! Er argumentation är övertygande. Det är möjligt att man kan ta hänsyn till ert förslag. Vi måste också be vaktmästarna att se till att ledamöterna inte samtalar när de kommer in i kammaren. Samtal skall äga rum utanför.

Omröstning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Andrabehandlingsrekommendation från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om gemensam ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 92/61/EEG om typgodkännande av två- och trehjuliga motorfordon och om upphävande av rådets direktiv 92/61/EEG (8402/1/2001 - C5-0472/2001 - 1999/0117(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten antagen.)
Förenklat förfarande:
Förslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 2019/93 om införandet av särskilda bestämmelser för de mindre Egeiska öarna rörande vissa jordbruksprodukter (KOM(2001) 638 - C5-0590/2001 - 2001/0260(CNS))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
- Förslag från utskottet för regionalpolitik, transport och turism till rådets beslut om den ordning rörande AIEM-skatt som är tillämplig på Kanarieöarna (KOM(2001) 732 - C5-0691/2001 - 2001/0284(CNS))
(Parlamentet återförvisade ärendet tillbaka till det ansvariga utskottet.)
- Förslag från utskottet för regionalpolitik, transport och turism till rådets förordning om tillfälligt upphävande av de autonoma tullarna enligt gemensamma tulltaxan på import av vissa industriprodukter och om öppnande och förvaltning av autonoma gemenskapstullkvoter för import av vissa fiskeriprodukter till Kanarieöarna (KOM(2001) 731 - C5-0692/2001 - 2001/0289(CNS))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
- Förslag från fiskeriutskottet till rådets förordning om åtgärder under 2002 för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön (ICES-område VII a) (KOM(2001) 699 - C5-0690/2001 - 2001/0279(CNS))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Betänkande (A5-0015/2002) av Nisticò för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring för tjugotredje gången av rådets direktiv 76/769/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (ämnen som klassificerats som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska - c/m/r) (KOM(2001) 256 - C5-0196/2001 - 2001/0110(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0468/2001) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 om fastställande av tjänsteföreskrifter för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkor för övriga anställda i dessa gemenskaper (KOM(2001) 253 - C5-0249/2001 - 2001/0104(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0013/2002) av Hughes för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter (PE-CONS 3676/2001 - C5-0688/2001 - 1998/0319(COD))
(Parlamentet antog det gemensamma utkastet.)
Betänkande (A5-0026/2002) av Ghilardotti för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (PE-CONS 3677/2001 - C5-0687/2001 - 1998/0315(COD))
(Parlamentet antog det gemensamma utkastet.)
Betänkande (A5-0460/2002) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag om antagande av ett rådsrambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel (KOM(2001) 259 - C5-0359/2001 - 2001/0114(CNS))
(Efter omröstningen om kommissionens förslag.)

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill uttrycka kommissionens besvikelse över att omröstningen inte har utfallit så som den önskade. Det enda som återstår för mig att göra, är att meddela resultatet av omröstningen till kommissionen, som kommer att ta vederbörlig hänsyn till detta och därefter informera parlamentet.

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag bad om ordet när ni gav det till kommissionen, för att säga att vad vi just förkastat här i kammaren är Oostlanders betänkande, inte kommissionens förslag.
Vi har inte befogenhet att rösta om kommissionens förslag. Vi förkastade Oostlanders betänkande, vilket innehåller hans åsikt om kommissionens förslag.
(Applåder)

Talmannen
Ni har alldeles rätt. Jag förklarade detta - att betänkandet, efter ändringarna, inte antogs.
Det förfarande som nu sker, om inte kommissionen drar tillbaka förslaget, är att vi återförvisar ärendet tillbaka till det ansvariga utskottet, utan att rösta om förslaget till lagstiftningsresolution.
Betänkande (A5-0436/2001) av Ludford för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning (KOM(2001) 127 - C5-0250/2001 - 2001/0074(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0455/2001) av Keßler utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om villkor för att medborgare i tredjeland skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader samt om införande av ett särskilt resetillstånd och om fastställande av villkor för inresa i syfte att förflytta sig under en tid av högst sex månader (KOM(2001) 388 - C5-0350/2001 - 2001/0155(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0016/2002) av Katiforis för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 92/79/EEG, direktiv 92/80/EEG och direktiv 95/59/EG när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror (KOM(2001) 133 - C5-0139/2001 - 2001/0063(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0464/2001) av van den Berg för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet: Att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd - En utvärdering (KOM(2001) 153 - C5-0395/2001 - 2001/2153(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0392/2001) av Schmidt för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska investeringsbankens årsredovisning för 2000 (C5-0541/2001 - 2001/2218(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0011/2002) av von Wogau för utskottet för konstitutionella frågor om genomförandet av lagstiftningen om finansiella tjänster (2001/2247(INI))
Före omröstningen om punkt 13:

von Wogau
Herr talman! Efter den debatt vi förde under förmiddagen, och efter kommissionsordförande Prodis uttalande, är det nödvändigt att vi gör en anpassning av resolutionstexten. Jag har här ett muntligt förslag på franska:
" noterar det inlägg som kommissionens ordförande Prodi gjorde vid plenarsammanträdet den 5 februari 2002, i vilket han upprepade den formella förklaring som innehåller kommissionens förpliktelser gentemot parlamentet" .
(Talmannen konstaterade att det inte fanns några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0013/2002) av Hughes

Fatuzzo
För det första vill jag personligen applådera parlamentets nye talman och jag hoppas att han skall ha samma tålamod att lyssna på mig som talmännen före honom.
Jag har deltagit i förlikningskommitténs arbete när det har gällt att bestämma arbetstiderna för långtradarchaufförer. Jag pratade om detta med min vän Ugo Gustinetti från Alzano Lombardo i provinsen Bergamo, som arbetat som långtradarchaufför i hela sitt liv. Han sade till mig: " Mycket viktigare än regler är att det finns verkliga kontroller av långtradarchaufförernas arbetstider." Jag föreslår därför att man utnyttjar satellitövervakningssystemet Galileo för att från ovan kontrollera de lastbilar som förflyttar sig inom Europeiska unionen.

Raschhofer
Herr talman! Jag vill göra en muntlig röstförklaring beträffande direktivet om arbetstiden när det gäller vägtransporter. Min delegation är positiv till att direktivet antagits. Både förbättringen av den allmänna trafiksäkerheten och skyddet av förarna är en fråga för hela Europa, och måste därför regleras över hela EU. De senaste händelserna kring transportskandalen i Luxemburg och mitt hemland Österrike har visat att det är illa beställt med mycket i transportbranschen. Det förslag till förordning om att införa ett förartillstånd, som antogs av kammaren i januari, var ett riktigt tecken för att komma till rätta med den illegala sysselsättning som tredjelandsmedborgare ägnar sig åt. Det direktiv som kammaren i dag antagit utgör nu ytterligare ett viktigt steg.
Åtagandet att iaktta raster och fastslå maximi- och nattarbetstider bidrar till säkerheten på Europas transportvägar. Därför har vi röstat för att direktivet skall antas. Men det är beklagligt och betänkligt att man för tillfället inte tar med lastbilsförare som är egna företagare i direktivets tillämpningsområde. Det är ett problem. På så sätt kommer man förmodligen att främja att det utvecklas nya former av skenbart eget företagande.

Bastos
. (PT) Förlikningskommitténs resultat är mycket positivt och innebär en mycket betydelsefull erövring för Europaparlamentet. Genom att anta detta direktiv om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter, upphävs konkurrenshinder inom sektorn och samtidigt främjas vägsäkerheten. Jag gratulerar särskilt till det avtal som uppnåtts angående den centrala frågan i detta direktiv: att egenföretagarna är inräknade. Att de omfattas av tillämpningen av direktivet sju år efter dess ikraftträdande, samt att kommissionen får möjlighet att utarbeta en studie av konsekvenserna av ett uteslutande av förare som är egenföretagare två år före slutet av den sjuårsperioden, har visat på en smidig och balanserad form för att övervinna vissa medlemsstaternas motstånd och därigenom uppnå det nödvändiga avtalet för att kunna anta det nya direktivet som är av avgörande betydelse för den gemensamma transportpolitiken.
Direktivets definition av förare som är egenföretagare är också ett viktigt bidrag till att undvika nya former som är kamouflerad som egenföretagarverksamhet under den tillfälliga perioden då inte egenföretagarna omfattas.
När det gäller arbetstider för nattarbete är konkurrenskraften säkrad för de perifera länder där chaufförerna måste köra långa sträckor för att komma till de stora produktions- och distributionscentren, genom att nattrafiken utnyttjas då trafiken är minst intensiv. Resultatet av avtalet mellan parlamentet och rådet blir därmed en lämplig balans mellan de ekonomiska aspekterna och trafiksäkerheten samt arbetstagarnas hälsa.

Hudghton
. (EN) Jag stöder de allmänna principerna i samband med arbetstidens förläggning, därför att dessa är bra för arbetstagarna när det gäller hälsa och säkerhet och, för vägtransporter, när det gäller den högre säkerhet och det bättre skyddet mot olyckor som kommer att uppnås.
Jag menar att regleringar av denna karaktär måste balansera de erkända fördelarna mot de praktiska realiteter som transportörerna står inför, särskilt inom områden som består av glesbygd och öar, där det inte finns några livskraftiga alternativ till vägtransporter.
Medgivandet om begränsning av nattarbete är viktigt för Skottland, där långa vägsträckor är oundvikliga och där transportörerna redan lider av sådana avskräckande faktorer som hög bränslebeskattning och ett relativt dåligt vägnät i många områden.
Betänkande (A5-0026/2002) av Ghilardotti

Fatuzzo
Herr talman! I ett utmärkt och av mig godkänt betänkande har Ghilardotti behandlat direktivet om rådfrågning och information av de anställda. För övrigt betvivlade jag aldrig detta, eftersom Ghilardotti varit ordförande för regionen Lombardiet, Italiens största region, när jag var kommunalråd där, och detta dokument kommer sannerligen att hjälpa de anställda att delta i verksamheten i de företag som de är beroende av för sin utkomst. Men jag vill ändå fråga Ghilardotti, som jag dessvärre inte ser i kammaren, men som säkerligen kommer att läsa min röstförklaring: Skulle vi inte också kunna komma fram till ett direktiv som ger arbetstagarna rätt att alltid få information om sin rätt till pension?

Evans, Jillian
. (EN) Detta direktiv kommer att ge ett värdefullt skydd till många arbetstagare vars levebröd står på spel, i synnerhet med tanke på att företagen flyttar sin verksamhet på ett allt mer lättvindigt sätt. Det kommer naturligtvis inte att stoppa förlusten av arbetstillfällen, men det kommer att förhindra att situationer uppstår där arbetstagarna får läsa i tidningarna att de har blivit överflödiga. Det kommer också att göra det möjligt att förbereda sig för stora förluster av arbetstillfällen, om dessa är oundvikliga. Det har ingen negativ inverkan på de 97 procenten företag som har färre än 50 anställda och som inte omfattas av direktivets bestämmelser.
Den slutliga överenskommelsen är förvisso inte så stark som Verts/ALE-gruppen hade önskat. Vi kommer emellertid ändå att stödja överenskommelsen, eftersom den är ett stort steg framåt i vissa stater som t.ex. Förenade kungariket, där det för närvarande inte finns något sådant skydd för arbetstagarna. Vi såg detta i min valkrets, dvs. Wales, när Corus gjorde sig av med 3 000 stålarbetare, med katastrofala följder för många samhällen och inget föregående samråd med arbetstagarna. Det sexåriga undantaget visar tyvärr att den brittiska regeringen inte har lärt sig någonting av detta, och arbetstagarna i Wales kommer att fortsätta att finnas bland de mest sårbara i Europa när det handlar om förluster av arbetstillfällen.
Jag hoppas att det inte tar sex år innan alla arbetstagare i Europeiska unionen får samma rättigheter.

Hudghton
. Ett mycket bra exempel på behovet av förbättringar och upprättande av ett gemensamt europeiskt regelverk för information till och samråd med arbetstagare, håller på att växa fram just nu i mina hemtrakter.
Ett sedan länge etablerat multinationellt företag - Levi Strauss - gav nyligen besked om uppsägningar vid två fabriker i Skottland, i Bellshill och Dundee. Nyhetsmedierna informerades först, och meddelandet åtföljdes av ett uttalande där man förklarade att företaget ensidigt hade övervägt och förkastat alla alternativ till stängning av fabrikerna.
Denna typ av åtgärder är beklagliga, och blir inte bättre av det faktum att Förenade kungariket anses ha den svagaste lagstiftningen på detta område. Jag välkomnar och stöder därför åtgärder för att få till stånd en skälig EU-omfattande standard för ett lämpligt samråd med arbetstagare.
Betänkande (A5-0460/2001) av Oostlander

Fatuzzo
Herr talman! Även jag röstade emot Oostlanders betänkande, vilket inte innebär en röst emot kampen mot narkotikasmugglarna. Vi måste alla - och detta är vi alla överens om - kämpa för att knarkgisslet utrotas från jordens yta, inte bara från Europa, men om vi inte ger våra ungdomar tillbaka förtroendet för idealen, även för de politiska idealen, så kommer vi aldrig att lyckas. När kommer vi till exempel att bestämma oss för att ta bort en bok av en viss italiensk journalist, Giordano, med titeln " Unionen bedrar oss" från biblioteken? Man får placera ut böcker i de europeiska biblioteken med titeln " Europa är ett bedrägeri" ! Jag hoppas att talmannen skall ingripa.

Crowley
. (EN) Jag har sagt det många gånger tidigare, och jag upprepar denna uppmaning i dag, dvs. att " lättare" och syntetisk narkotika inte bör legaliseras i Europa. Jag stöder inte legaliseringen av ecstasy, cannabis eller annan syntetisk narkotika, t.ex. LSD eller amfetamin. Förenta nationernas konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen förbjuder användning, tillverkning och distribuering av ecstasy, LSD och amfetamin, och denna politiska ståndpunkt måste upprätthållas till fullo.
Jag vill också att ni skall veta att jag inte röstade i dag därför att det fanns en omfattande, felaktig språkanvändning i olika ändringsförslag, där man fullständigt försökte att blanda bort de viktiga delarna i dagens debatt.
Det är utan tvekan så att användningen av denna typ av narkotika är skadlig för användarens hälsa. Narkotikan kan knappast uppfattas som om att den har en positiv funktion. Jag menar att Världshälsoorganisationen har rätt inställning i denna fråga. Vi kan inte och får inte stödja skapandet av en drogkultur i vårt samhälle genom att legalisera användningen av " lätt" och syntetisk narkotika.
En del har t.ex. sagt att ecstasyanvändningen bör betraktas som fullständigt normal i vårt samhälle. Jag avskyr detta sätt att argumentera, särskilt mot bakgrund av det faktum att det har skett en rad tragiska dödsfall i Irland och Europa p.g.a. ecstasyanvändning. De långsiktiga effekterna av ecstasyanvändning är fortfarande i stort sett okända, förutom att vi vet att ecstasy fortfarande är en typ av narkotika som kan orsaka depressioner och försämring av minnet.
Samtidigt som den europeiska ekonomin är stark, måste vi också se till att allvarliga sociala problem, som t.ex. narkotikamissbruk, bekämpas i samhället. Europeiska initiativ för att minska narkotikamissbruket i Europa måste alltid stödjas. Jag anser att Europeiska socialfonden tidigare har spelat en viktig roll i detta avseende, och att den måste fortsätta att göra det.

Meijer
. (NL) För de som organiserar den internationella handeln av " tunga" droger handlar det endast om att tjäna pengar på andras elände. Förslag som går ut på att inte bara fängsla dessa gärningsmän utan även ta ifrån dem deras vinster stöder jag. Utan dessa vinster har de inga skäl att fortsätta sin skadliga handel. Tyvärr använder Oostlander argumentet att han inte är någon ordryttare i sin partigrupp för att bekämpa de tretton ändringsförslagen från vänstern. I dessa ändringsförslag ligger tyngdpunkten på organiserad gränsöverskridande brottslighet, nationella befogenheter och uteslutandet av personligt bruk och bruk i behandlingssyfte. Han gör heller ingen hemlighet av att han tycker att förslagen är minimala och hoppas på en skärpning i framtiden. Vissa ser i hans förslag möjligheter att ta ett steg i riktning mot hänsynslös förföljelse med avseende på produktion, transport och användning av " lätta" droger. Det skulle leda till kriminalisering av användare, vilka sedan måste göra sina inköp hos de kriminella som handlar med " tunga" droger. Vid ändringsförslagen bedömer jag om de bidrar till att " lätta" droger motarbetas på ett liknande sätt som andra skadliga men legala njutningsmedel, såsom alkohol och tobak. Ett förkastande av vänsterns förbättringar tvingar mig att förkasta hela paketet, tyvärr även inkluderande några av föredragandens bra förslag.

Titley
. (EN) Jag applåderar helhjärtat initiativen för ett antagande av minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel. I allt väsentligt representerar detta betänkande ett balanserat, långtgående, förnuftigt och orubbligt förhållningssätt till ett ständigt återkommande problem som ansätter alla EU:s medlemsstater. Alltför länge har definitionerna av vad som utgör ett narkotikasmugglingsbrott varit alltför luddiga, vilket därmed har skapat allvarliga fickor av brottslighet i vissa delar av världen och i EU.
En kompletterande välkommen åtgärd är standardiseringen av påföljder, med frihetsstraff där maximistraffen inte får understiga fem år. När denna lag väl har trätt i kraft, borde den fungera som en verkligt avskräckande påföljd. Böter bör endast användas som kompletterande åtgärd till frihetsstraff, eftersom de annars kan få folk att tro att de kan köpa sig fria i sammanhanget.
Till sist: Jag välkomnar föredragandens nyanserade förhållningssätt gentemot förmildrande omständigheter. T.ex. minderåriga och de som har begått brott under fysiska påtryckningar, skall naturligtvis inte drabbas av samma påföljder som andra gärningsmän.
Betänkande (A5-0436/2001) av Ludford

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Vi välkomnar självfallet rådets förslag till direktiv som är helt i linje med Amsterdamfördraget och slutsatserna från Tammerfors, där betydelsen av att äntligen inrätta en integrationspolitik för medborgare från tredjeland betonas. Vi kunde emellertid inte stödja detta betänkande: Vi beklagar att förslaget begränsas till att fastställa villkor för hur tredjelandsmedborgare kan uppehålla sig i ett land och att det inte på något sätt skapar en verklig europeisk ställning för medborgare från tredjeland, som är jämförbar med unionsmedborgarnas.
Enligt samma synsätt skall familjemedlemmarna åtnjuta samma rättigheter som den person de återförenats med. Men som det ser ut nu verkar man när det gäller rätten att leva i en familj, en rättighet som är internationellt erkänd, inte vilja kännas vid vissa grundläggande rättigheter.
Även om rösträtten i princip delvis accepterats tas inte villkoren för tillämpning upp. De politiska rättigheterna är ändå en fullständig del av varje integrationspolitik. De grundläggande rättigheterna är universella och om denna universalitet när det gäller rättigheter skall tillämpas utan undantag, borde den också tillämpas på alla, oavsett om de är medborgare i unionen eller ej. Skulle det inte, när det gäller kriterierna för resurser och bedömning av stabiliteten, vara bättre att låta alla bosatta få tillträde till arbetsmarknaden, snarare än att döma några till utslagning?
Det finns heller inga motiv för att studenter eller personer som har tillstånd att uppehålla sig i landet med subsidiärt skydd skall uteslutas från förslagets tillämpningsområde.
Begreppen allmän ordning och säkerhet, som används som motiv för att utesluta någon från att permanent förvärva ställningen, kräver dessutom en gemensam definition till att börja med. Men dessa begrepp beror i dag på staternas eller de behöriga myndigheternas goda vilja, vilket avslöjar allvarliga diskriminerande tillämpningar, bl.a. gentemot medborgare från tredje land.
När det slutligen gäller förfarandet kräver granskningen en tidsfrist på sex månader, vilket är alltför långt. Om begäran avslås behövs ett förfarande för överklagande - en tidsfrist tillsammans med en suspensiv effekt som gör det möjligt att blockera alla utvisningar på grund av rätten till försvar - som inte finns.
Direktivet gäller slutligen inte de miljoner medborgare från tredjeland som är olagliga invandrare och för vilka en europeisk politisk lösning snarast krävs. Unionen måste alltså ta sitt ansvar.
Avslutningsvis möjliggör betänkandet inte jämlikhet mellan medborgare från unionen och medborgare från tredjeland. En europeisk ställning som varaktigt bosatt finns inte. Vi skall därför inte stödja ett sådant politiskt synsätt.

Fatuzzo
Herr talman! I sitt betänkande uppmanar oss Ludford att underlätta rörligheten i Europa för medborgare som önskar vara bosatta här under minst tre månader under en sexmånadersperiod. Pensionärspartiet är positivt till detta och ser med tillfredsställelse på möjligheten till fri rörlighet i Europa för medborgare från andra länder. Jag tror emellertid att vi måste göra åtskillnad mellan vanliga medborgare, som kommer för att besöka Europa, ädlingar - baronessan Ludford är adlig, och vem bättre än hon skulle kunna förstå att adelskap skall premieras? - och ädel är den ärliga medborgaren, och icke adliga medborgare. Med andra ord, öppna dörrar för de ärliga medborgarnas nya ädlingar, men stängda dörrar för brottslingar, som det dessvärre finns överallt, liksom det överallt finns svarta får. Men ädlingarna, det nya adelskapet, skall få komma in i Europa.

Andreasen, Busk, Jensen, Riis-Jørgensen och Ole Sørensen
. (DA) Vänsterns grupp i Europaparlamentet har avstått från att rösta om betänkandet som helhet, eftersom vi inte kan stödja artikel 5, stycke 1, i kommissionens förslag.

Bastos
. (PT) Jag har röstat för detta förslag till direktiv eftersom det är ett betydelsefullt steg och ett bidrag till skapandet av en mer sammanhållen gemenskapspolitik i invandringsfrågan. Man vill här definiera ställningen som varaktigt bosatt, och vi erkänner alla Europeiska unionens behov av att nå en kompromiss när det gäller harmoniseringen av situationen för tredjelandsmedborgare som är legalt och permanent bosatta i en medlemsstater, där de är försäkrade juridiska, ekonomiska och sociala rättigheter som är jämförbara med unionens medborgare.
Denna ställning kan uppnås efter fem års oavbrutet lagligt boende genom ansökan från den intresserade, som måste ha ekonomiska medel och sjukförsäkring (för att inte bli en belastning för medlemsstaten), och får inte agera på ett sådant sätt som utgör ett hot mot den allmänna ordningen eller mot den inrikes säkerheten.
När denna ställning väl uppnåtts kommer den sökande att garanteras en rad rättigheter som rätten till arbete, utbildning, socialt skydd, hälsovård, tillgång till varor och tjänster etcetera, och detta blir därmed ett verkligt integrationsinstrument i det samhälle som tar emot den sökande.
Det är lämpligt att här återigen understryka vikten av att främja en mer energisk integrationspolitik, vilket är viktigt för att uppnå en större ekonomisk och social sammanhållning och undvika diskriminering och rasism. Men det är viktigt att inse att en verklig integration kräver ansträngningar från båda parter.
Jag gläds också åt den rad processuella garantier som slås fast i detta förslag för de invandrarna som vill uppnå denna ställning och som gör det möjligt att undvika eventuella myndighetsmissbruk i medlemsstaterna.

Berthu
. (FR) Vi röstade emot Ludfords betänkande som innebär stöd till kommissionens förslag att inrätta en enhetlig ställning för tredjelandsmedborgare som sedan mer än fem år är lagligt bosatta i ett av unionens länder. Vi tycker själva idén verkar dålig eftersom den kommer att göra det nuvarande systemet enhetligt och stelt och frånta alla medlemsstater allt handlingsutrymme på ett område - varaktig närvaro av utländska medborgare på deras territorium - som framför allt bör falla under den nationella suveräniteten.
För det andra kan förslaget inte få någon rättslig grund utan att innebörden i artikel 63.3 och 63.4 i EG-fördraget förändras, där det bara föreskrivs " åtgärder" beträffande vistelsen och ingen " ställning" i termens fullständiga betydelse. Det stämmer emellertid att om Amsterdamfördraget inte hade ratificerats skulle brister som i dag utnyttjas av kommissionen inte finnas.
Man kan slutligen ännu en gång konstatera att i praktiken använder kommissionen denna idé som hävstång för att ge varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare (inklusive flyktingar, för att göra en vacker gest) praktiskt taget samma rättigheter som de nationella medborgarna. I artikel 12 i förslaget till direktiv räknas de områden upp där lika behandling skall gälla, och det är i stort sett alla utom rösträtten.
Denna systematiska rättvisa är inte motiverad: på samma sätt som utlänningarna självfallet skall ha rätt till bidrag som de betalat för, skall varje nation fritt besluta om de bidrag som finansieras via skatten. Man undrar om det i denna ohejdade strävan efter att ingen åtskillnad skall göras inte finns en av de djupa orsakerna till den avoghet som i dag förnimms i våra länder när det gäller medborgarskapet.

Bordes och Cauquil
. (FR) Vi är för fullständigt lika rättigheter, inbegripet de politiska, mellan alla dem som lever och arbetar i Europeiska unionen, vare sig de är medborgare i en medlemsstat eller kommer från tredjeland.
Rådets förslag till direktiv har en helt annan målsättning, bl. a. att öka rörlighet och flexibilitet för den invandrade arbetskraften i Europeiska unionen. Det skulle ändå medföra några förbättringar - som vi röstat för - när det gäller ställningen för personer från tredjeland som är bosatta i Europeiska unionen. Men även dessa förbättringar avser man att begränsa till enbart dem som varit varaktigt bosatta i landet, vilket vi inte kan instämma i. Vi kan ännu mindre godkänna de flesta ändringsförslagen från parlamentet som ytterligare begränsar den ursprungliga texten och inte har något annat syfte än att smickra de nationalistiska, suveräna eller främlingsfientliga fördomarna.
Vi röstar inte emot texten på grund av några förbättringar för vissa tredjelandsmedborgare som lever och arbetar i Europeiska unionen. Men vi vägrar att godkänna det stora antalet restriktioner den innehåller. Vi har därför avstått från att rösta om hela texten, samtidigt som vi avvisar de ändringsförslag - de flesta - som ytterligare förvärrar den ursprungliga texten.

Lang
. (FR) Vilken njutning, vilken lycka, att finna vår kollega baroness Sarah Ludford i full aktion. Eftersom hon upphöjts till stor specialist i Europaparlamentet när det gäller mänskliga rättigheter kan vi bara minnas det emblematiska betänkande som röstades igenom i mars förra året och som handlade om kampen mot rasism och människofientlighet. Hon hade där lagt ned hela sin övertygelse, hela sin envishet, för att påtvinga oss sin patologiska hänförelse över " antirasismen" . Tack vare sin beundransvärda uthållighet gör hon oss inte besvikna i dag: en aktiv integration av medborgare från tredjeland skall genomföras så snabbt och omfattande som möjligt och skall vara en hävstång i kampen mot rasism och främlingsfientlighet. När hon nu lugnat oss känner sig baronessan lättad.
Hennes betänkande har formen av en uppräkning av skyldigheter. Skyldigheter som självfallet är förbehållna enbart europeiska befolkningar.
En medborgare från tredjeland som sedan mer än fem år är bosatt i ett av unionens länder förvärvar de facto ställningen som långvarigt bosatt. Administrationen har tillhörande befogenhet att utfärda detta uppehållstillstånd. Det är giltigt i tio år och kan förlängas enligt lag (artikel 8 och 9 i direktivet).
När tillståndet väl beviljats kan medlemsstaterna bara dra tillbaka det under mycket begränsade och avgränsade villkor. Den rättsliga säkerheten skall vara " maximal" för innehavaren. Han kan därför vara borta i mer än två år utan att hans ställning som varaktigt bosatt tid dras in.
Inom ramen för rätten till familjeåterförening måste värdlandet bevilja dessa medborgare från tredjeland och deras familjer samma rättigheter som de nationella medborgarna, vare sig det gäller utbildning, yrkesutbildning, social trygghet, socialhjälp, beskattning... De kan bl. a. åtnjuta extra sociala rättigheter, såsom bidrag av ekonomiskt eller kulturellt slag, för att främja integrationen så mycket som möjligt.
För att sluta cirkeln skall erhållandet av denna ställning kunna vara det första steget för att beviljas medborgarskap i den medlemsstat där de bor. Detta för att bemöta den önskan som så många gånger upprepats av parlamentet att inom gemenskapen få se ett mångkulturellt samhälle med många raser utvecklas, där ingen diskriminering grundad på ras, etniskt ursprung, religion, etc., kan finnas.
Vi väntar mycket otåligt på att baronessan skyndar sig att på sin mark ta emot de tusentals flyktingar i Sangatte som vill slå sig ned i England. Home, sweet home!

Meijer
. (NL) Om åtgärderna för invånare och besökare utifrån inte hade förberetts redan före den 11 september 2001 skulle de nog inte lagts fram på länge, på grund av den nya rädslan för terrorism och otrygghet. Det är nu hög tid att göra slut på de sista resterna av det lagliga tillbakasättandet av en stor del av vår befolkning. Den diskrimineringen drabbar främst personer som på sextiotalet i förra seklet lockades hit som " gästarbetare" från Turkiet eller Marocko för att utföra de otrevligaste och sämst betalda jobben. Till en början tog man i de sex medlemsstaterna i den dåvarande europeiska gemenskapen ingen hänsyn till deras fasta bostadsort. Många av dessa personer ur den första generationen invandrare har fortfarande efter fyrtio år inte sitt bostadslands nationalitet. För dessa personer fanns under flera år ingen europeisk enhet. I motsats till personer med en medlemsstats nationalitet var de tvungna att fortsätta uppfylla viseringstvånget i varje enskild medlemsstat de reste genom för att åka på semester i sitt ursprungsland. Att de nu får mer jämlika rättigheter är tyvärr mindre en följd av indignation över att de är så tillbakasatta än ett sätt att bygga en enda stor europeisk superstat och visa att de gamla statsgränserna till största delen förlorat sin funktion.

Thorning-Schmidt
. (DA) Jag har avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen om detta betänkande. Det har jag gjort eftersom Danmark har ett förbehåll på detta område, och inte för att jag är oenig beträffande syftet med betänkandet eller direktivet.
Jag understryker att jag ser positivt på att tredjelandsmedborgare skall tilldelas rättigheter när de tar arbete i ett annat EU-land.
Betänkande (A5-0455/2001) av Kessler

Fatuzzo
Herr talman! Detta direktiv skiljer sig inte så mycket från det föregående, ädla direktivet från baronessan Ludford och det avser, enligt min mening, möjligheten till fri rörlighet för i första hand de arbetslösa som kommer till Europa för att söka arbete - vilket alltså är bra - men även för de äldre och pensionärerna som önskar besöka allt det sköna som finns i vårt Europa som turister. Som företrädare för Pensionärspartiet tar jag tillfället i akt att uppmana detta parlament att tillåta fri rörlighet för dem som önskar besöka våra vackra europeiska länder, men att även på alla sätt underlätta för de äldre som, efter att ha arbetat i hela sitt liv, äntligen har lite tid att ägna sig åt en sund, intelligent och bildande kulturturism, något som är vackert att se när vi rör oss i vårt vackra Europa.

Berthu
. (FR) I kommissionens förslag om rörlighet för tredjelandsmedborgare i unionens länder för vistelser under högst tre månader nöjer man sig inte med att harmonisera villkoren, utan man minskar också i förbigående vissa kontroller i " frihetens" namn. Det är exempelvis fallet med " närvaroanmälan" för utlänningar som föreskrivs i Schengenkonventionen, som jag talade om i gårdagens debatt. Även om denna närvaroanmälan tillämpades dåligt tycker jag ändå att det var viktigare att förstärka den än att försvaga den.
På ett annat område fortsätter kommissionen också på samma väg genom att föreslå att man skall inrätta ett " särskilt resetillstånd" som utfärdas av en medlemsstat för alla andras räkning, för att underlätta för tredjelandsmedborgare att resa inom medlemsstaternas territorium under kortare tid än sex månader. Denna reform är ett tydligt exempel på den omstörtande tekniken med smygreformer.
I dag omfattas vistelser på över tre månader av nationella viseringar som faller under varje medlemsstats suveränitet. " Resetillståndet" som kommissionen föreslår skulle skada denna bestämmelse. För att motivera detta avsteg tar man på sidan 9 i motiveringen upp fallet med vissa utlänningar som skulle behöva förflytta sig under sex månader inom unionen för att " åtnjuta tjänster" exempelvis " turister" eller " besökare på kurorter" , eller " musiker" , som kommissionär Vitorino lade till under debatten. Denna förevändning är lite tunn: de turister som förflyttar sig under sex månader i sträck inom unionen är inte så många, och motiverar inte att ett särskilt direktiv inrättas. Kommissionens intresse är ett annat: det handlar om att förstöra samstämmigheten i ett system som bygger på den nationella suveräniteten för att införa ett annat slags maskineri som är överstatligt.
Denna dogmatiska övning kommer inte att tillföra något mer till dagens prioritet, att kontrollera flyktingströmmarna och säkerheten. Den riskerar i stället att skada den genom att leda till brister och motsägelser.
Betänkande (A5-0016/2002) av Katiforis

Fatuzzo
Herr talman! Innan jag avreste till Strasbourg träffade jag på flygplatsen min gode vän och medarbetare Giuseppe Italia - han heter precis så, som vårt Italien - och Giuseppe Italia, som bor i Cremona, sade till mig: " Jag vet att du skall rösta om detta betänkande. OK, jag instämmer. Jag är en inbiten rökare och jag är beredd att gå utomhus för att röka, om det är någon inne i huset som inte tål röken. Men jag är sextiotvå år gammal. Jag dricker inte, jag går inte längre till kvinnor eftersom ..." - och här avbröt han sig - " men tillåt mig åtminstone nöjet att röka en cigarett. Jag har inga andra nöjen kvar, och jag stör ingen" . Därför röstade jag för. Jag är för att man röker på särskilda platser, men jag är emot att man höjer skatten på cigaretter.

Andria
Herr talman! Efter Fatuzzos trevliga inlägg skulle även jag vilja lägga till något när det gäller Katiforis betänkande. Dessvärre kommer jag från södra Italien och flygbolagen fortsätter i vanlig ordning att bestraffa oss. Jag hade behövt vara i kammaren för ett av mina betänkanden - jag är medföredragande - men det gick inte. Under alla omständigheter vill jag få sagt att den koppling som man fortsätter att utnyttja i resolutioner, såväl när det gäller punktskatter som när det gäller det statliga stödet till tobaksindustrin, är olämpligt. Naturligtvis finns det ett samband mellan hälsa och rökning, men detta är inte rätt sätt att lösa problemet. Vi har i våra områden i södra Italien, i Neapel framför allt, en smuggling från dörr till dörr, på gatorna, och om vi vill öka denna smuggling skall vi fortsätta vår hårdhänta behandling av denna produkt. Jag måste också påpeka att i vissa mycket fattiga områden med hög brottslighet, som i Caserta, är det tobaken som håller hungersnöden, jag upprepar, hungersnöden - från dörren för tretusen familjer, som annars skulle utsättas för stora risker. Katiforis dubbla resolution är intelligent eftersom den ger kammaren en möjlighet till ett nästan enhälligt godkännande.

Maes
Herr talman! Jag skulle vilja säga något om Katiforis-betänkandet. Jag vill ansluta mig till oron över de mindre gynnade regionerna. Jag har intrycket att vissa stater - jag tänker då till exempel på Frankrike, men jag utesluter inte att det finns andra också - utnyttjar hela frågan om punktbeskattning av tobaksvaror för att själva ställa in sig i utlandet genom att driva en framåtsträvande politik, det vill säga en politik för främjande av hälsan och mot tobaken, medan de egentligen bryr sig för litet om kompenseringsåtgärder för de regioner som måste leva av det. Ett liknande klagomål som det från vår kollega hörde jag även i Korsika. Jag tycker alltså att man i Paris inte bryr sig så mycket om hur regionerna lider för att göra oss friskare. Inte genom mindre sex utan genom att röka mindre, herr Fatuzzo!
Betänkande (A5-0464/2001) av Van den Berg

Maes
Herr talman! I går följde jag med stort intresse debatten om reformen av utvecklingssamarbetet och debatten med kommissionen angående övergångsområdet mellan katastrofbistånd och utvecklingssamarbete. Jag ansluter mig helt till betänkandet av Van den Berg. Jag skulle vilja betona att överallt dit jag kommer så hör jag klagomål från lokala kvinnor om bristen på engagemang och bristen på bestämmanderätt i det praktiska genomförandet av återuppbyggnaden. I Somalia till exempel är kvinnorna på plats, men männen fattar besluten i Kenya, långt från verkligheten. Jag tror alltså att verbal oro över könsaspekter inte räcker. Vi måste yrka på att kvinnorna ute på fältet verkligen engageras; de är tillräckligt myndiga för att se och vara med och bedöma hur återuppbyggnaden skall gå till i praktiken.

Fatuzzo
Stöd, återställning och utveckling: pensionärerna och Pensionärspartiet är positiva. Jag är faktiskt så positiv till detta att även jag blev försenad, käre Andria, när jag flög hit. Varför? Jo, därför att jag måste lugna ner hundratals pensionärer - läkare, advokater, arkitekter, ingenjörer - som, när de fick höra talas om detta betänkande, omedelbart ville resa till utvecklingsländerna för att hjälpa till, gratis, utan någon ersättning, i hopp om att detta dokument skulle göra det möjligt, med stöd, uppmuntran och hjälp till dessa gamla, pensionärer som vill fortsätta vara till nytta i de många utvecklingsländerna även efter sin pensionering. Det var inte lätt att hålla dem tillbaka, men jag hoppas att de nästa gång skall kunna applådera Europaparlamentet för att det accepterar att ta emot deras hjälp.

Bordes och Cauquil
. (FR) Vi röstade för betänkandet av den enda anledningen att om Europaparlamentet avvisar texten får det inte fungera som förevändning för att ytterligare minska de olika brådskande ingripandena vid naturkatastrofer i de fattiga länderna, ingripanden som redan är nesligt svaga.
Genom att kritisera enbart samordningsproblemen döljer man i betänkandet emellertid den skriande bristen på medel.
Men utöver detta sägs i betänkandet ingenting om det faktum att om naturkatastroferna får så dramatiska konsekvenser i de fattiga länderna, om dessa länder är fullständigt oförmögna att bemöta till och med de minsta konsekvenserna, beror det på att de inte har materiella och mänskliga medel, inga sjukhus, inga läkare och inga transporter, och att de utarmats av både tidigare och pågående plundringar från stormakternas kapitalistiska koncerner.
Att tala om " brister" i det " internationella stödet" är rent skandalöst när det handlar om stormakterna som nöjer sig med symboliska gester för att hjälpa de fattiga länderna vid en naturkatastrof, men som samtidigt gör av med astronomiska belopp för att dränka ett land som Afghanistan i bomber (och många andra länder dessförinnan).
Betänkande (A5-0392/2001) av Olle Schmidt

Blak, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Vi har röstat för betänkandet på grund av dess miljö- och öppenhetsprofil. Vi vill dock klargöra att vi motsätter oss dess punkt 22 som vill göra ECB till EIB:s tillsynsmyndighet.
Betänkande (A5-0011/2002) av von Wogau

Fatuzzo
Herr talman! Min vän von Wogau kan inte undvika att få en positiv röst från Fatuzzo och från Pensionärspartiet när det gäller detta viktiga dokument om de finansiella tjänsterna i Europa, de offentliga finanserna och finansmarknaderna. De äldre och pensionärerna är naturligtvis uppmärksamma när det gäller pengar, för de känner till pengarnas värde efter att ha handskats med pengar ett helt liv. Låt mig också ta tillfället i akt och framföra den stora glädje med vilken de äldre i hela Europa har mottagit införandet av euron, den nya valutan. Det verkar nästan som om de kommit in i ett sagoland, i en vacker drömvärld där det finns mer pengar än tidigare. Jag är övertygad om att finanspolitiken i Europa kommer att leda till att de äldre och pensionärerna får högre pensioner, mer pengar, högre välstånd och att Europa kommer dem ännu närmare.

Andria
. (IT) Innan jag deklarerar min röst till stöd för det anförda betänkandet vill jag understryka det viktiga bidrag som vår kollega von Wogau har gett till arbetet i parlamentet som ledamot av utskottet för ekonomi och valutafrågor och det bidrag han fortsätter att ge i utskottet för konstitutionella frågor. Mina livligaste gratulationer!
Processen för integrering av de finansiella marknaderna går via en omstrukturering av alla de system som stöder de finansiella tjänsterna. I det sammanhanget blir en undersökning av de erfarenheter som gjorts även på utomeuropeiska marknader när det gäller organisation, funktionssätt och utformning av kontrollåtgärder allt viktigare. Framför allt kommer detta att kräva införandet av ny IT-teknik för att öka effektiviteten på värdepappersmarknaderna.
Genom att medge en ökad konkurrens mellan olika operatörer på värdepappersmarknaden och hanteringen av stora volymer när det gäller handel med en hastighet och på ett sätt som för bara ett par år sedan var omöjliga att uppnå, har utnyttjandet av dessa nya instrument faktiskt bidraget till att höja " priskvaliteten" på de marknaderna och minska kostnaderna för mäklartjänster.
Effektiviseringen och integreringen av marknaderna för värdepapper måste emellertid komma till stånd genom en beslutsprocess som är effektivare - enligt Lamfalussy - och som bevarar den institutionella balansen i respekt för alla de olika demokratiska kontrollnivåer som upprättats och som fortfarande är i funktion.
Med de förutsättningarna blir det första som skall göras att effektivisera och påskynda lagstiftningsprocessen genom att de lagar som föreslås godkänns i första behandlingen, i den mån det är möjligt. För det andra skall insynen och informationen förstärkas, en avgörande plattform för att skapa en integrerad europeisk värdepappersmarknad. För det tredje måste vi ha konsekvens och bestämda regler till vägledning för konsumenter och investerare.
Det är med andra ord nödvändigt med ett effektivt informationssystem som stöd i samband med att affärer görs upp, från det att en beställning läggs och fram till själva avslutet.
Slutligen är det nödvändigt med en reglering av mäklarnas funktion i samband med värdepappershandel. Den måste utformas som regler för mäklarna som individer och för själva verksamheten, förutom att nya resurser avsätts när det gäller övervakning, där parlamentet skall ha samma befogenheter som kommissionen.

Berthu
. (FR) Von Wogaus betänkande om " kommittéförfarandet" inom ramen för finansiella tjänster - dvs. om kommissionens genomförande av åtgärder för att verkställa lagstiftningen på detta område - väcker ett antal mycket intressanta frågor, utan att för den skull enligt oss tillföra det rätta svaret.
Utgångspunkten för diskussionen är den nuvarande skrivningen av artikel 202 i fördraget om Europeiska gemenskapen som ger rådet ensamt i uppgift att delegera verkställandebefogenheter till kommissionen, vilket Europaparlamentet opponerar sig mot: parlamentet anser att när det gäller utvidgningen nyligen av medbeslutandeförfarandet borde det numera inte bara medbesluta om reglerna utan även om åtgärderna för genomförande.
Med von Wogaus betänkande lägger Europaparlamentet fram utmärkta idéer, såsom systematiskt införande i lagstiftningsakterna av en " upphävandeklausul" (sunset clause) enligt vilken varje delegering av befogenheter till kommissionen i syfte att anta genomförandebestämmelser skulle avskaffas efter fyra år så att det blir möjligt att granska lämpligheten. Parlamentet går däremot utanför sin verkliga roll när det vill granska alla genomförandebestämmelser, och till och med " delta i värdepapperskommitténs sammanträden i egenskap av observatör" . Rådet har traditionellt " två roller" , en verkställande och en lagstiftande. Det är på grund av den lagstiftande rollen som det genom artikel 202 har en särskild roll när det gäller genomförandebestämmelser. Detsamma gäller inte Europaparlamentet som genom tillämpning av fördragen enbart har en " lagstiftande" roll, och som alltså inte skall blanda sig i allt.
Emellertid uppstår ett tydligt problem när det gäller att kontrollera kommissionen i anslutning till inrättandet av genomförandebestämmelser. Europaparlamentets roll är kanske inte helt lämplig, men den har en verklig orsak. Den kommande regeringskonferensen borde bemöta detta genom att förstärka rådets roll i genomförandekommittéerna och genom att förstärka den demokratiska kontroll som utövas på dessa kommittéer: Europaparlamentets kontroll över kommissionens företrädare, kanske, men även kontroll över branschsammanslutningar som består av nationella parlamentsledamöter och som skulle utövas över rådets företrädare.

Talmannen
Jag förklarar röstförklaringarna avslutade.
(Sammanträdet ajournerades kl. 13.08. och återupptogs kl. 15.00.)

Läget i Mellanöstern
Solana
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Det är inte bara min plikt, utan även min önskan att i början av detta inlägg gratulera talmannen å det hjärtligaste till hans utnämning förra månaden till denna mycket viktiga post, en grundläggande pelare för Europeiska unionens institutioner.
Herr talman, jag har sagt det till er privat, och låt mig nu att säga det offentligt. Det kommer att vara ett stort nöje att arbeta med er, med ordförandeskapet och med parlamentet och ni kan vara säkra på, ärade ledamöter, att i den mån min fullbokade agenda gör det möjligt, skall det bli mig ett nöje att komma till parlamentet för att informera om de viktiga åtgärder som Europeiska unionen företar på områdena säkerhet och utrikespolitik.
Ärade ledamöter! Jag har kallats till dagens sammanträde för att framför allt tala om Mellanöstern och jag kommer att koncentrera mig på den frågan, även om jag även vill ta tillfället i akt för att utbyta några korta ord med er om situationen i Afghanistan och på Balkan, eftersom vi inte får glömma att vi har mycket viktiga åtaganden där.
Ärade ledamöter! Det ord som passar bäst för att beskriva hur jag känner inför situationen i Mellanöstern är frustration. För dem som, liksom jag själv, under många år har försökt att finna en lösning på problemen i Mellanöstern, kan den situation som vi befinner oss i nu endast karakteriseras som en stor frustration, såväl ur personlig synvinkel som parternas synvinkel. Jag började att arbeta med problemen i Mellanöstern vid Madridkonferensen, där det klart framstod att det var nödvändigt att finna en lösning, vars grundläggande faktor och drivkraft var " fred-för-land, land-för-fred" och som senare bidrog till att Osloprocessen inleddes, en process som gav resultat även om det inte blev som vi önskade och som påverkades allvarligt av mordet på premiärminister Rabin, en stor tragedi.
Ärade ledamöter, i dag kan man tyvärr inte tala om en fredsprocess, det finns varken en process eller ens fred. Därför är min första tanke, ärade ledamöter, att berätta för er hur jag känner mig som berörd person och hur de personer känner sig som får utstå konsekvenserna av att det inte finns något fredsavtal, såväl på den ena sidan som den andra. Måste vi vara pessimistiska? Nej, säger jag. Trots all frustration, trots allt som händer, måste vi fortsätta att vara optimistiska och tro på att det finns möjligheter inför framtiden. Jag anser att Europeiska unionen gör rätt när vi inte kastar in handduken. Vi måste enträget och envist bevara våra principer och vårt åtagande i den här processen.
Ärade ledamöter! Det är inte bara på grund av värden som vi måste värna om fredsprocessen i Mellanöstern, vi skall inte bara hjälpa för att det är en principfråga för Europeiska unionen, utan även för att Mellanöstern och Medelhavsområdet i denna globaliserade värld är vårt hem. Vi kan inte tänka oss ett stabilt Europa som utvecklas utan att Medelhavsområdet och Mellanöstern utvecklas. Det kommer att bli mycket svårt att uppnå ett stabilt och fredligt Europa som har den tyngd det bör ha som viktig världsaktör om vi inte är i stånd att skapa ett fredligt, lugnt och välmående Medelhavsområde och Mellanöstern.
Låt mig säga er att sedan jag fick möjligheten och förmånen att delta i utarbetandet av Mitchellrapporten för nästan ett år sedan nu, har många, för många tillfällen gått förlorade. Allt för ofta har man kunnat göra något och inte gjort det. För många gånger har man kunnat göra framsteg, men man har inte gjort något.
Vi, Europas medborgare och de legitima företrädarna från parlamentet, måste tillsammans lova att se till att inget tillfälle skall gå förlorat igen. För närvarande finns det en möjlighet som jag vill nämna för er. Låt mig dock tala om en annan sak först, inte om hela historien, eftersom vi har haft tillfälle att diskutera den här i kammaren vid flera tillfällen, utan om de händelser som ligger närmare i tiden. Jag talar om december månad förra året.
I december, den 10 december, befann jag mig i Mellanöstern. Jag fick då tillfälle att tala med alla de politiska ledarna. Jag sammanträdde även med general Zinni, Förenta staternas sändebud i området. Det var en svår tid, som ni kommer ihåg, men det fanns även stunder av hopp. Det måste tillstås att det var tack vare Miguel Ángel Moratinos, Europeiska unionens särskilda sändebud in situ, ansträngningar som vi runt den 10 december lyckades nå den viktigaste fredsperioden på många år, som varade till mitten av januari. Det fanns en möjlighet under dessa dagar som tog sig tydligast uttryck i det tal som president Arafat höll den 16 december.
Ärade ledamöter, ni kommer säkert ihåg att president Arafat höll ett tal på sitt eget språk den 16 december och som sändes i televisionen, vilket Europeiska unionens företrädare hade begärt. I talet uppmanade president Arafat till eld upphör och talade om fred. Han uppmanade även å den palestinska myndighetens vägnar terroristgrupperna att upphöra med sina våldsaktioner. Det fanns några dagar - som sagt - av fred och hopp i samband med julhelgen. Lugnet skingrades inte ens när själve president Arafat inte fick tillstånd att resa till Betlehem för att fira julen.
Olyckligtvis, ärade ledamöter, är situationen sedan den 10 januari likadan som förut. Först utlöstes våld från den palestinska sidan i en av bosättningarna, och sedan mördade Israels styrkor en viktig person inom en av Al Fatah-grupperna och därefter inträffade incidenten med fartyget Karine A. Jag vill mycket kort ta upp båda dessa händelser.
Det är en stor tragedi att våldet ännu en gång bröt ut under dessa dagar i januari. Det hade ju varit fullständigt lugnt i över en vecka, men parterna utnyttjade inte detta för att nå en avgörande förändring av situationen. Jag minns, och jag kommer aldrig att glömma det, hur jag och Förenta staternas sändebud general Zinni sent på kvällen den 6 december på Tel Avivs flygplats redan funderade på en plan för att inleda Tenetplanen och Mitchellplanen. Vi hade redan avtalat ett trepartsmöte mellan Palestinas, Israels och Förenta staternas säkerhetstjänster och därefter ett bilateralt möte mellan palestiniernas och Israels styrkor. Terrorismen och våldet från den ena eller den andra parten gjorde slut på den möjlighet vi hade under dessa dagar. Läget komplicerades ytterligare - som jag sade tidigare - på grund av episoden med fartyget Karine A. Låt mig stanna till här ett ögonblick och förklara vad händelsen med det berömda fartyget Karine A har inneburit.
Fartyget, som ni vet ärade ledamöter, medförde vapen av större kaliber än dem som vanligtvis används av palestinierna, och hade dessutom ett strategiskt värde för Israels ledare och även för Förenta staterna. Det var inte definitivt bekräftat men högst troligt att det var början på en förbindelse mellan " någon" från den palestinska myndigheten och Iran. Ärade ledamöter, förbindelserna mellan den palestinska myndigheten och Iran har varit praktiskt taget obefintliga i många år. Om denna förbindelse går att bevisa innebär detta en förändring av viss vikt av vad vi kan kalla Mellanösterns landskapsbild. Jag har inte sett några avgörande fysiska bevis, men något i den här stilen har utan tvivel inträffat.
Ärade ledamöter, som ni kan tänka er har allt detta lett till att det redan stora misstroendet mellan de båda parterna nu har ökat ytterligare. Om Camp David innebar att parterna förlorade förtroendet för varandra har situationen de första dagarna i månaden utlöst en omätlig ökning av misstroendet.
Vad kan vi göra nu? Hur kan vi försöka lösa situationen?
Kom ihåg Europeiska unionens berömda förklaring från Laeken de sista dagarna i december. Där ställde man tydliga krav på de båda parterna och jag anser att den är en av de bästa förklaringar som Europeiska unionen har kommit med. Vi måste fortsätta på den linjen, vilken är samma linje som rådet (allmänna frågor) har intagit.
Förutom denna förklaring sände rådet mig även till Förenta staterna för att jag skulle försöka att samordna Europeiska unionens och Förenta staternas ståndpunkter till en gemensam ståndpunkt, framför allt när det gäller situationen med den palestinska myndigheten. Som ni säkert minns, ärade ledamöter, är president Arafat praktiskt taget fånge i Ramallah och de israeliska myndigheterna fortsätter att hävda att den palestinska myndigheten har förvandlats till något onödigt eller ovidkommande.
Ärade ledamöter, ni vet att Europeiska unionen inte är av samma åsikt, vi vill upprätthålla kontakterna med den palestinska myndigheten och dess president, detta av flera olika anledningar: för det första för att han har valts av det palestinska folket och för det andra för att vi är fast övertygade om att den här konflikten inte kan lösas militärt och att den enda möjligheten följaktligen är dialog. För att föra dialoger behövs det samtalspartner och den samtalspartner som det palestinska folket har valt är den palestinska myndigheten som leds av president Arafat.
(Applåder)
Därför, ärade kolleger, står vi fast vid denna ståndpunkt. Under de senaste dagarna har jag haft tillfälle - jag har varit i New York hela veckan och talat med generalsekreterare Kofi Annan och med vicepresident Cheney, utrikesminister Powell och med president Bushs säkerhetsrådgivare Condoleezza Rice i Washington -att försöka se hur vi än en gång gemensamt skall kunna lösa den fruktansvärda situation vi har i Mellanöstern.
Jag anser att dessa besök har gett konsekvenser. Jag vill inte tala om vilket inflytande den ena eller den andra personen har, eller om Europeiska unionens inflytande, jag begränsar mig till att beskriva faktum.
I onsdags natt förra veckan då jag redan befann mig i Förenta staterna tog premiärminister Sharon, efter att ha förklarat att han aldrig mer skulle ta kontakt med den palestinska myndigheten, för första gången emot tre mycket viktiga palestinska ledare: Abu Ala, talmannen för det palestinska parlamentet, den person som anses vara nummer två inom den palestinska myndigheten, Abu Mazen och Mohamed Rachid, som anses vara ett av de viktigaste namnen i finansvärlden och inom den palestinska myndigheten. För första gången tog premiärminister Sharon emot dessa personer i sitt hem. Jag kan dessutom tillägga att utrikesminister Powell tog emot Abu Ala, det palestinska parlamentets talman, i går och i dag i Washington.
Detta innebär att vi ännu en gång kanske kommer att se en liten ljusning av situationen. Målet med hela den här ansträngningen är att ännu en gång försöka återfå ett politiskt perspektiv. Vi kan och måste fortsätta kämpa mot våldet. Vi måste fortsätta att fördöma terroristattackerna, men vi måste även vara i stånd att ge konflikten ett politiskt perspektiv. Detta är andan i Mitchellrapporten, andan i att jag deltar som företrädare för Europeiska unionen och den anda som måste driva oss alla.
Det är i detta läge vi befinner oss nu, ärade ledamöter. Jag kan inte säga att jag är särskilt hoppfull just nu. Jag har lite hopp. Jag började mitt inlägg med att säga att jag känner en stor frustration, men jag ser även vissa möjligheter till att vi kan göra framsteg. Det är värt att försöka alla möjligheter i rätt riktning, hur små de än är. Ärade ledamöter, jag vet inte hur många av er som varit i området under den senaste tiden, men människornas situation är verkligen mycket kritisk. Det tar mig normalt 20 minuter att ta mig från Jeriko till Ramallah. För närvarande kan samma sträcka ta tre timmar på grund av polis- och militärkontrollerna.
Ärade ledamöter, jag anser att Europeiska unionen gör allt den kan för att försöka göra situationen hoppfullare. Jag anser att Europeiska unionen bör fortsätta arbeta tillsammans med våra vänner från Förenta staterna samt med Jordaniens kung och president Mubarak.
Jag träffade Jordaniens kung för några timmar sedan och har även talat med president Mubarak på telefon för några timmar sedan och jag har talat med president Arafat denna vecka och det finns som sagt en aning hopp. Jag kan inte säga er att vi är särskilt hoppfulla. Vi har fortfarande resten av veckan på oss för att fortsätta arbeta. Som ni vet kommer utrikesministrarna att sammanträda i Gymnich och de kommer nästan uteslutande att tala om Mellanösternfrågan.
Vilka politiska initiativ bör vi lägga på förhandlingsbordet? Ärade ledamöter, jag vill delge er min åsikt om hur vi bör agera nu: vi bör stödja och bidra till att den dialogprocess som har inletts mellan talmannen för det palestinska parlamentet och utrikesministern, Simon Peres, kan komma i hamn. Som ni vet är målet för de förhandlingar som nu har inletts följande: att den palestinska staten erkänns så snabbt som möjligt, innan de definitiva gränserna fastställs. Tanken med detta är att grunden för förhandlingarna bör vara gränserna från år 1967, med utbyten av territorier om det är nödvändigt för att kompensera för de eventuella svårigheter som kan uppstå. Vi måste försöka undvika att gå in på de svåraste frågorna just nu, det vill säga Jerusalem och flyktingarnas återvändande, och börja arbeta med ömsesidigt förtroende mellan de två staterna som nu erkänner varandra även om en av dem inte har fastställts definitivt.
Detta är grundtanken i vårt arbete. Jag kan inte garantera några framgångar. Jag måste även uppriktigt säga er att premiärminister Sharon sade till mig att detta inte är den perfekta lösningen för honom, men att han kommer att låta sin utrikesminister fortsätta förhandlingarna. Det vill säga, vi kan inte vara säkra på att premiärminister Sharons regering till slut kommer att godta detta. Men jag anser att vi bör fortsätta arbeta i den här riktningen.
Om läget inte förändras, om det bara är en parentes i den nuvarande situationen, kommer våldet att fortsätta dominera diskussionerna. Vi måste vara i stånd att förhindra att våldet står i centrum för diskussionerna, eftersom det är politiken som måste vara huvudsaken. Jag upprepar återigen: detta problem kan endast lösas politiskt, genom dialog, och om det skall finnas plats för politiken måste vapnen och våldet försvinna ur bilden förr eller senare - vi hoppas att det blir förr. Det finns ingen annan lösning.
Ärade ledamöter, för bara några dagar sedan talade Simon Peres inför de femton ministrarna vid rådets möte (allmänna frågor) som hölls bakom lyckta dörrar, och han sade dem en sak som gjorde mig djupt rörd på grund av det sätt han uttryckte sig på och den känsla han lade i sina ord. Han sade ungefär följande: " jag kommer aldrig att sitta i en regering som inte har två stater som mål: Palestina och Israel. För en drömmare som jag själv, Simon Peres, som nu är gammal och som alltid har arbetat för att uppnå fred, är det omöjligt att tänka sig att det inte skulle finnas två stater. Om det inte fanns två stater skulle två negativa saker hända: för det första skulle Israel inte vara en demokratisk stat eftersom vi skulle tvinga oss på palestinierna, och för det andra skulle den palestinska befolkningen vara större än den israeliska och staten skulle inte vara en judisk stat" .
Av dessa djupgående skäl, som jag känner varmt för, måste vi fortsätta att kämpa för två stater, snabbt, på grundval av avtal som slutits med Förenta nationernas säkerhetsråd, de två resolutionerna och på grundval av de förslag som jag tog upp tidigare.
Kommer vi att nå omedelbar framgång? Det kan jag inte lova er. Är vi alla villiga att anstränga oss till det yttersta för att nå framgång? Det kan jag däremot försäkra er om att vi är. Men, ärade ledamöter, varken Europeiska unionen eller någon annan har någon mirakellösning. Att fortsätta arbeta med Förenta nationerna, Egypten och Jordanien är - anser jag - det bästa sättet att försöka gå framåt i den här riktningen.
Följaktligen, ärade ledamöter, är detta vad vi gör för närvarande. Ni kan vara säkra på att såväl Miguel Ángel Moratinos som jag själv kommer att fortsätta arbeta intensivt, den tid som krävs, för att försöka lösa den här konflikten som djupt angår oss européer. Vi talar inte om ett avlägset problem, det är ett problem som finns fysiskt och geografiskt närma oss, som rör våra hjärtan och vår intelligens. Därför är det vår skyldighet att fortsätta arbeta.
Ärade ledamöter, herr talman! Låt mig mycket kort gå in på två frågor som jag har blivit ombedd att ta upp. Den första är Afghanistan. Kommissionär Patten kommer att ha mer upplysningar att ger er, eftersom det var han som företrädde Europeiska unionen vid konferensen i Tokyo, vilket han gjorde på ett utmärkt sätt. Jag har en personlig företrädare på plats i Kabul och jag kan säga er en sak med viss stolthet, som vi ibland har svårt för att erkänna: de militära styrkor som för närvarande försvarar Kabul, som stöder den regering som godkändes vid Bonnkonferensen - även det en europeisk stad - utgörs till största delen av europeiska styrkor.
Tretton länder i Europeiska unionen har sina styrkor placerade där. Jag anser att vi måste säga detta med mycket hög röst: vi bör vara stolta över att det framför allt är medborgare från våra medlemsstater som genomför freds- och stabiliseringsprocessen i Kabul.
För det andra vill jag säga er att vi måste fortsätta vårt arbete. De politiska arbetsförhållandena kommer att vara mycket svåra under tiden fram till juni då, som ni vet, det provisoriska rådet återigen skall samlas för att välja den beslutande församling som skall föreslå en regering, vilket inte kommer att bli lätt. Den nuvarande regeringen är relativt välbalanserad. Att ändra på denna balans kommer inte att bli lätt, men det är högst troligt att det måste göras. Under tiden fram till juni måste vi därför arbeta mycket intensivt med Afghanistans företrädare och även med de andra tre viktigaste länderna.
För det första med Pakistan. I går träffade Chris Patten och jag Pakistans utrikesminister. Jag anser att de utför ett mycket viktigt arbete och detta skall de ha heder för.
För det andra med Iran, det andra landet som spelar en grundläggande roll för stabiliteten i regionen. Det måste erkännas, vad man än säger eller kan säga om Iran, att landets företrädare uppförde sig på ett mycket konstruktivt sätt, såväl vid konferensen i Bonn som i Tokyo. Jag anser att vi måste arbeta tillsammans med dem.
För det tredje med Ryssland. Dessa tre länder utgör Afghanistans externa stabilitet. Vi samarbetar med dessa länder för att försöka se till att den process som kommer att inledas i juni och som redan inleddes i och med Bonnkonferensen kommer i hamn.
Herr talman, jag vill även ta upp Balkanfrågan. Jag kommer att koncentrera mig på tre punkter som, enligt min åsikt, är de känsligaste eller möjligen känsligaste. Den första handlar om f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Skopje. Efter de avtal som undertecknades i Ohrid anser jag att den politiska situationen är utmärkt för tillfället. Hela författningen ändrades och för bara några dagar sedan antogs lagen om lokala regeringar, som är en grundläggande faktor för att polismyndigheterna skall kunna återvända till eller kunna komma in i områden som de kördes ut ifrån för några månader sedan. Därför går händelserna i rätt riktning. Situationen är inte perfekt än, men jag tror att vi kommer att få en fredlig och lugn vår.
Natos militära styrkor som leds av Tyskland finns fortfarande kvar i området. Regeringen har godtagit en förlängning på ytterligare tre månader, som kan bli sex. Europeiska unionen överväger möjligheten att till och med ta ansvar för de militära styrkorna i framtiden. Det har inte fattats något beslut än, men unionen överväger frågan och utan att jubla i förtid när det gäller Skopje, anser jag att situationen utvecklas i rätt riktning. Jag tror att givarkonferensen, som Chris Patten kommer att ta upp, kommer att fungera och att den kan bli ett viktigt bidrag ur ekonomisk synpunkt.
För det andra hölls val i Kosovo som ni vet, och vi bör alla vara nöjda med hur dessa val förlöpte. Valen genomfördes lugnt, utan våldsyttringar och även den serbiska minoriteten deltog. I dag är den serbiska minoriteten den andra maktfaktorn i den nationella församlingen.
När vi nu går in i februari månad är situationen sådan att de fortfarande inte har kunnat komma överens, och som ni minns genomfördes valen i november. De har fortfarande inte kommit överens, varken när det gäller att välja president, vilken logiskt sett borde vara president Rugova, eller att bilda en regering.
En företrädare för en europeisk Unmik, som kommer att fortsätta vara europeisk, var tvungen att ge sig iväg av personliga skäl och vi har haft ett tomrum där några veckor. Jag reste dit för att försöka ge drivkraft till dessa absolut nödvändiga förhandlingar, för att Rugova, som inte fick egen majoritet, skulle kunna regera tillsammans med de övriga. Vi hoppas att den nationella församlingen samlas under de närmaste dagarna för att bilda regeringen och välja president och att den är i stånd att ta itu med de problem som denna regering måste lösa.
Den sista punkten jag vill ta upp berör Förbundsrepubliken Jugoslavien. Som ni vet, ärade ledamöter, avbröts samtalen mellan Podgorica (Montenegro) och Belgrad den 24 oktober. Jag kallades dit av Kostunika och Djukanovic för att försöka få samtalen att fortsätta. Vi lyckades med det och vi fortsätter vårt arbete genom att förhandla och underlätta dessa samtal från Europeiska unionens håll. Jag reser dit så ofta jag kan för att träffa de båda. Vi kommer att träffas ännu en gång nu på söndag, då vi kommer att ha ytterligare ett möte för att se om det finns möjligheter till att genom en konstitutionell reform undvika folkomröstning och att Montenegro skiljs från Belgrad. Vi arbetar så intensivt vi kan med detta: Europeiska unionens medlemsstater är fullständigt överens om att vi skall göra alla ansträngningar vi kan för att nå detta mål.
Det fanns vissa tvivel om Förenta staterna skulle gå på samma linje eller inte. Efter att ha sammanträffat med landets ledare nu i veckan kan jag säga er att de är inne på samma linje och är beredda att hjälpa oss att uppnå en reform av förbundsrepublikens författning.
Ärade ledamöter, jag vill avsluta med att säga - och jag tror, ärade talman, att jag nästan har överskridit den talartid som jag fick tilldelad, jag fick 30 minuter och jag har nu talat i 27 minuter - med att än en gång ta upp den första punkten: Mellanöstern. Mellanösternfrågan bör vara den främsta punkten och bör även fortsätta vara det. Europeiska unionen har ett mycket stort ansvar och vi måste fortsätta arbeta i den riktningen. Det kommer inte att bli lätt, men vi kan inte slänga in handduken och vi måste fortsätta att arbeta enträget och envist. Vi kommer att vinna den kampen.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Detta är första gången jag talar i en debatt under ert ordförandeskap. Det är inte bara den halva av mig som är irländsk som välkomnar ert ordförandeskap - det gör hela jag. Jag hoppas att ni får en mycket framgångsrik period som talman. Jag är övertygad om att vi kan räkna med att den inte bara blir framgångsrik, utan också anmärkningsvärt vältalig.
Jag vill göra ett möjligt erkännande: Om jag måste smyga iväg några minuter under debatten, är det bara därför att jag skall göra min demokratiska plikt på ett annat ställe där en av unionens stora institutioner sammanträder för att diskutera viktiga frågor som har att göra med bl.a. konkurrenspolitik. Jag kommer bara att göra det om jag blir tvungen, och jag kommer att återvända direkt till debatten.
Hela parlamentet vet hur outtröttligt min vän och kollega Solana har arbetat för att bygga upp ett litet hopp av de blodiga spillror som utgör fredsprocessen i Mellanöstern, och för att hålla uppe den utveckling som unionen utan tvekan har skapat genom att ge stabilitet och hopp till sydöstra Europa, i synnerhet till västra Balkanområdet.
Jag har ett tal fyllt av beundran, som tar upp alla frågor som den höge representanten täckte på ett så fantastiskt bra sätt. För att inte förolämpa parlamentets intelligens och se till att så många ledamöter som möjligt kan delta i debatten, kommer jag inte bara att ta upp de frågor som Solana har täckt med en sådan kunskap och passion. Jag kommer bara att understryka styrkan i min enighet med allt som den höge representanten har sagt. Han har pekat på de förlorade tillfällena - det ena efter det andra - som har fört med sig så mycket brutalitet och våldsamhet i regionen, vilket började med misslyckandet att genomföra Mitchellrapporten, och fortsatte med misslyckandet att svara med lämpligt tillmötesgående på Arafats tal den 16 september. Han har berört en del av de fruktansvärda misstag som har vanställt regionens historia, däribland Karineleveransen. Det vi har bevittnat är ett förnedrande anammande av våld: mord som ger upphov till fler mord, våld, förtryck, en meningslös förstörelse. Som den höge representanten sade, har vi inte längre någon Mellanösternprocess, utan - för att använda en fras som stod i en New Yorktidning för några veckor sedan - en blodig strid. Vi måste fortsätta att vara engagerade för att kunna skapa litet hopp, och den höge representanten angav vissa av de åtgärder som Europeiska unionen vidtar för att främja freden och politiska överenskommelser.
Det finns en sak som jag vill koncentrera mig på - som Europeiska unionen har gjort och som i bland fördöms. Vi har stött den palestinska myndigheten, och vårt stöd till den palestinska myndigheten har framför allt klargjort att det fortfarande finns en livskraftig förhandlingspartner för den israeliska regeringen. För det andra har stödet medfört att det inte blivit anarki i de palestinska territorierna, därför att - låt oss vara tydliga på den punkten - alternativet till den palestinska myndigheten är palestinsk anarki.
Vad är alternativet till det betydande engagemang som vi har visat? Under de senaste två åren har vi använt ca 400 miljoner euro från gemenskapsbudgeten i de palestinska territorierna, och dessa pengar har noga prövats månad efter månad, i synnerhet de bidrag vi ger till den palestinska myndigheten, för att se till att de inte används på ett sådant sätt som detta parlament inte skulle godkänna. Jag måste säga att om Enrons revisorer bara hade varit en hundradel så försiktiga som IMF är, varje månad, när det gäller att granska hur våra pengar används i de palestinska territorierna, skulle många fler fortfarande ha arbete och pensioner att se fram emot.
(Applåder)
När man tittar på detta engagemang och ser i vilken grad som projekt vi har inlett och andra som vi har investerat pengar i har förstörts, med berått mod, är det tillräckligt för att man bokstavligt talat skall börja gråta. Vi har fått se en förstörelse av projekt värda omkring 17 miljoner euro som Europeiska unionen har investerat, dvs. strax över en tiondel av den totala förstörelsen av infrastruktur som fastställts av Världsbanken. Världsbanken anser också, även om detta måste vara en mycket ungefärlig siffra, att den palestinska nationalinkomsten har minskats med ca 2,4 miljarder US-dollar som ett resultat av det som har skett under de senaste månaderna.
Jag frågar mig själv, och jag frågar parlamentet: Var finns bevisen på att någonting av detta ökar säkerheten?
(Applåder)
Var finns bevisen på att det ökar säkerheten i territorierna om man återvänder två gånger för att förstöra det rättsmedicinska laboratorium som vi ombetts att tillhandahålla den palestinska säkerhetstjänsten? Var finns bevisen på att förstörandet av en avloppspump ökar säkerheten för Israel och de israeliska medborgarna - någonting som jag helt och fullt förstår varför de är så oerhört måna om? Var finns bevisen på det ökar säkerheten för Israel, om man tar bulldozrar till Gazaflygplatsens landningsbana?
Vi vet alla att denna typ av förstörelse av infrastruktur, sjukvårds- och utbildningstjänster, folks levebröd och arbeten, förstör hoppet och alla utsikter till politisk stabilitet och säkerhet.
Den höge representanten hänvisade till vad vi gör i Afghanistan och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Varför tillför Europa 600 miljoner euro till Afghanistan i år - 200 miljoner euro från gemenskapsbudgeten? Vi har inte bara humanitära motiv för detta, utan vi försöker också att få till stånd en stabilare och säkrare framtid för det afghanska folket. Vi vet att ekonomisk utveckling och sociala framsteg bidrar till politisk stabilitet och till större säkerhet. Detta är skälet till varför vi gör denna investering i Afghanistan och varför Europeiska unionen, medlemsstaterna och kommissionen hittills har utlovat ca 45 procent av vad Världsbanken och UNDP säger kommer att behövas i Afghanistan under de kommande fem åren.
Varför avsätter vi så mycket som vi har gjort i Balkanområdet, t.ex. i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien? Under de senaste månaderna, i och med att byrån för återuppbyggnad har börjat göra ett lika bra jobb i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som i resten av regionen, har vi hunnit att reparera 400 hus - senast i april kommer vi att ha reparerat ytterligare 300 hus; elektriciteten fungerar återigen i Aracinovo; vattenförsörjningen och elektriciteten fungerar återigen i Kumanovo. Vi har gett ett avsevärt bidrag för att få Makedonien att fungera normalt igen, och vi kommer att fortsätta att övervaka läget. Men återigen: varför då? Inte bara av humanitära skäl, utan också därför att vi vet från de erfarenheter vi har fått i Europa, att det finns en koppling mellan ekonomisk stabilitet och politisk stabilitet och säkerhet. Jag framhåller inte detta som en slags heltokig revisor. Jag lägger fram dessa argument, eftersom de är så uppenbart sanna. Vi vet att de är sanna genom vår erfarenhet. Om man gör folk arbetslösa, om man förstör infrastruktur som är nödvändig för folks sociala välbefinnande, så gör man inte bara deras liv till ett elände, utan man ser också till - med all säkerhet - att deras livssituation blir våldsammare.
Jag hoppas att fler i de palestinska territorierna och i Israel, även under rådande förhållanden, är beredda att lyssna på de moderata krafterna, på dem som på ett så djärvt sätt före jul gjorde sina åsikter kända i Kalandrias gränskontrollstation. Jag hoppas att man kommer att lyssna på fredsrörelsen, eftersom dessa människor som argumenterar på detta djärva sätt för fred, är de enda som verkligen kan leda utvecklingen framåt i Mellanöstern, för den framtida palestinska staten och för Israel. Alla som inte tror på detta bör fråga ledamöterna av detta parlament; bör fråga någon som Hume vad som hjälpte till med att skapa fred i Nordirland. Det var de moderata krafterna som var beredda att försvara sina åsikter, det var de moderata krafterna som hade mod och anständighet att ställa sig upp och argumentera för det som vi alla vet är det enda sättet på vilket man kan få ett slut på våldet och göra det möjligt att slå in på den väg som leder till fred och säkerhet.
Se på vad som hänt i Sydafrika, som Voice of Peace-rörelsen från Mellanöstern nyligen har besökt - exakt samma process ägde rum där.
Genom att stödja allt som den höge representanten har sagt, ville jag bara ställa denna fråga: Hur många fler måste dö innan medborgarna i de palestinska territorierna och i Israel faktiskt lyssnar på de moderata krafter som finns kvar?
(Applåder)

Poettering
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär, kära kolleger! Händelserna den 11 september, det som skett i Afghanistan och det som sker nu i Mellanöstern, har förträngt en sak som både Solana och Patten har talat om, nämligen en reglering av freden i Makedonien. Jag vill säga ett hjärtligt tack både till den höge representanten Solana och till kommissionär Patten, men också till alla andra som har medverkat, för att det i dag råder fred i Makedonien. Det är en enorm framgång för Europeiska unionen! Ni har oförtröttligt arbetat för detta. Detta tackar Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna er för!
(Applåder)
Vi blickar i dessa dagar och veckor mot öster. Om några år förväntar vi oss nya länder i Europeiska unionen. Men jag säger eftertryckligen, och jag understryker det som den höge representanten sagt: För vår säkerhet i Europa är det viktigt att vi får fred i Mellanöstern och att vi som européer samarbetar fredligt och bra tillsammans med alla länder i Medelhavsområdet.
Vi säger också att vi, när vi talar om dessa problem, först måste ställa människorna i centrum. Vi säger mycket tydligt att en kristens och en icke-kristens liv och människovärde i Europa, en judes liv, en israels liv i Jerusalem eller i Tel Aviv och en palestiniers och en muslims liv i Ramallah eller i Gaza har samma betydelse, och det får inte göras någon skillnad mellan människovärdet i Europa, i den islamska världen eller var det nu än gäller på denna jord.
(Applåder)
Vi håller fullständigt med både Solana och Patten när vi säger att vi behöver dialog och partnerskap. Hit hör också att vi säger sanningen och att vi inte heller kan vara införstådda med oförsvarliga ord. När exempelvis Israels ministerpresident Ariel Sharon i torsdagsutgåvan av MAARIV säger - jag citerar ordagrant: " I Libanon" - alltså 1982 - " överenskoms att Arafat inte skulle elimineras. För att säga sanningen beklagar jag att vi inte eliminerade honom." - är detta ett oförsvarligt tal. Detta är ett tal som leder till krig; detta är inget språk som leder till försoning!
(Applåder) Det är svårt för mig, även med min nationalitet - jag är född efter kriget - att säga detta här. Jag anser att det är cyniskt när Israels ministerpresident på grund av vår kritik av hans hållning talar om en tilltagande antisemitism i Europa. Nej, vi är inte antisemiter! Vi vill att Israel skall leva i fred, inom säkrade gränser. Här står vi på alla israelers sida. Detta har överhuvud taget ingenting att göra med antisemitism! Vi tillbakavisar beslutsamt denna beteckning!
(Applåder)
Men vi ställer naturligtvis också krav på Yassir Arafat. Han skrev för några dagar sedan i New York Times en anmärkningsvärd artikel. När han där säger att han vill öka sina ansträngningar mot terrorn från palestinsk sida, säger han ju därmed också att han kanske hittills ännu inte gjort det som krävs. Därför uppmanar vi också Yassir Arafat att nu göra mer där han har inflytande, även om vi vet att han inte har kontroll över alla grupper i Palestina.
Solana talade också om vapenleveranserna med " Karine-A" . Vi vill också ha information om detta, vad de var avsedda för. Vi uppmanar Arafat att ge den information som behövs om detta!
Jag tror att vi som européer tillsammans med amerikanerna har en stor uppgift framför oss. Men amerikanerna måste också förstå att de måste behandla Israel och Palestina på likvärdigt sätt, att båda sidor har samma värde. Utrikesminister Powell talade för några dagar sedan i en intervju också om rätten till existens, om rätten att vara en stat, om Palestina. Det är vi positiva till. Vi tror att det är en gemensam uppgift för oss, européerna och amerikanerna, att bidra till freden i denna region.
Naturligtvis är Yassir Arafat Palestinas valde president. Om vi inte accepterar honom som samtalspartner, så kan det inte bli någon fred och ingen dialog! Därför uppmanar vi Ariel Sharon och Yassir Arafat att påbörja freden, att tala med varandra, så att människorna i regionen, i Mellanöstern, får en människovärdig framtid. Alla de som stöder detta, exempelvis Javier Solana, Chris Patten och andra, har fullt stöd från vår grupp!
(Applåder)

Sakellariou
Herr talman, herr höge representant! Jag vill också hälsa kommissionären, som snart kommer att vara i kammaren igen. Jag vill först ansluta mig till det som kollegan Poettering sade för sin grupp, och å min grupps vägnar även uttala vårt tack för den framgångsrika politik som den höge representanten och kommissionären förra sommaren förde i Makedonienfrågan. Tyvärr är vår press alltid full av det som inte går bra i Europa, men den framgångsrika politiken nämns nästan aldrig.
Jag vill huvudsakligen tala om Mellanöstern. Jag är bestört över de siffror som kommissionen har tillkännagett om den förstörelse, som bara ägt rum under den senaste tiden av projekt som finansierats av Europeiska unionen. Här handlar det inte så mycket om att något förstörs, utan snarare om varför det förstörs. Den israeliska regeringen försöker knäcka varje infrastruktur i en kommande palestinsk stat. Och det är det som vi inte kan acceptera.
Herr höge representant, ni sade i dag att det som vi har där inte är någon fredsprocess. Det ger jag er fullständigt rätt i. Jag har talat i ett och ett halvt år i detta parlament om att vi inte längre borde använda ordet fredsprocess. Det är ett krig med låg intensitet, men det är ett krig. Det är vår uppgift att stoppa detta krig och försöka initiera en kommande fredsprocess. Men vi är fortfarande långt därifrån.
Jag stöder er fullständigt, herr Solana, när ni säger att EU måste fortsätta. Vi har inte något annat alternativ. Men Israel vill inte ha oss som förlikningsmän, det har man ju sagt upprepade gånger. Kanske kommer ni än en gång att accepteras och välkomnas där för att lägga fram vår politik och våra förslag, det får vi mycket sällan göra. Skall vi till slut bara finansiera projekt som den israeliska regeringen med sina stridsfordon sedan förstör igen? Erkännandet av en palestinsk stat anser jag också är viktigt; det kommer också att vara den enda möjligheten, som kollegan Poettering har sagt. Det finns en vald president för denna palestinska stat, och den kommer varken vi eller Sharon förbi. Det är bara med honom man kan förhandla. Jag tror inte att det finns särskilt många andra samtalsparter på palestiniernas sida.
Jag beklagar, herr höge representant, att jag inte ens kan dela er försiktiga optimism. I ett och ett halvt år har vi tittat på hur två helt ojämna motståndare för ett krig. Vi tittar på när israeliska stridsfordon förstör hus och dödar palestinska civilpersoner, och vi tittar också på när palestinska självmördare också drar med sig fullständigt oskyldiga israeliska medborgare in i döden. Vi fördömer naturligtvis utan vidare allt våld och alla terroraktioner. Men vad tjänar det till? Vi kommer inte längre på det viset. Därför måste vi, herr höge representant, och även kommissionen tänka på att också använda de medel, som vi har tack vare associeringsavtalet med Israel, ända fram till ett upphävande.
(Applåder)

Watson
Höge representant, herr kommissionär! Ni har den tveksamma turen att leva i en intressant tidsålder, som kineserna kanske skulle ha sagt. Ni kanske är arkitekterna bakom unionens uppvaknande intresse för utrikespolitik. Jag välkomnar samtalen i förra veckan mellan Sharon och de palestinska ledarna. Jag beklagar att det är första gången sedan han kom till makten som han direkt har samtalat med palestinierna, och jag hoppas att det inte bara är en tillfällighet att samtalen ägde rum strax innan hans resa till Washington D.C. Det kommer emellertid inte att vara tillräckligt att bara tala om eldupphör. Man måste diskutera ett israeliskt tillbakadragande och ett slut på förstörelsen av palestinsk infrastruktur till ett värde av 17 miljoner euro, som finansierats av EU.
Höge representant! Om vi vill ha fred rekommenderar jag att vi inte anger något startdatum. Nyheterna om att vissa israeliska reservare sägs vägra att tjänstgöra utanför 1967 års gränser, är emellertid en välkommen utveckling.
(Applåder) Det var trots allt liknande påtryckningar från reservare som resulterade i Israels tillbakadragande från Libanon och - tillsammans med Arafats påstående att palestinierna vill få ett slut på konflikten, och behovet av att hitta nya, kreativa lösningar - denna spirande optimism måste vårdas och uppmuntras för att den skall kunna växa sig stark.
Höge representant! Ni talade om Mitchellrapporten och ljus i slutet av tunneln. Jag hoppas inte att det är strålkastaren på ett framrusande tåg. Ibland har Förenta staternas vänner - eller så kallade vänner - i Mellanöstern varit lika bra för fredsprocessen som de så kallade lojalisterna i Nordirland visat sig vara lojala mot den brittiska regeringen. Unionen befinner sig i ett allvarligt dilemma om den anser att Förenta staternas Mellanösternpolitik är skadlig för Västs intressen i sin helhet. Jag hoppas att ni visar förnuft och mod i era diskussioner med våra vänner på andra sidan Atlanten.
Höge representant! Ni talade också om Afghanistan. Min grupp oroas av rapporterna om strider inom grupper i norra och östra Afghanistan, som resulterat i att tusentals pashtuner flyr från sina byar, och man har rapporterat att 50 personer eller fler har dödats i Gardez. Dessa rapporter är ett illavarslande tecken, och stöder idén med en internationell, fredsstabiliserande styrka för att hindra att ett inbördeskrig blossar upp. Vår prioritet måste vara att slutföra elimineringen av terroristnätverk, men i detta avseende anser vi att vilka frågor det än finns rörande ställningen för de kombattanter som hålls kvar av Förenta staterna i Afghanistan och i Guantanamo Bay, måste de behandlas i enlighet med Genèvekonventionen från 1949.
(Applåder)
Konventionen var den fjärde av denna typ genom vilken man fastställde principerna för behandling av fiendesoldater och civila under krig. Jag hoppas att ni stöder min uppmaning att en kommitté från Förenta nationerna skall granska saken, för att besluta om det krävs ytterligare ändringar när det gäller beväpnade rebeller och terrorister som inte faller under de gängse definitionerna och, om så inte är fallet, åtminstone uppmana amerikanerna att underteckna 1977 års ändringar för utvidgning av skyddet till att omfatta gerillor och kombattanter; ändringar som Förenta staterna hittills har vägrat att underteckna.
I sitt tal om tillståndet i landet, uppvisade president Bush en chockerande stridslystnad. Precis som hans miljöpolitik leder till global uppvärmning, leder hans diplomati och militära politik till ett nytt kallt krig i världen. Under detta årtionde kommer förvisso varje skott som Förenta staterna avlossar, för att använda poeten Emersons ord, att " ljuda över hela världen" , och om man inte kan vädja om, och vårda, en bredare princip när det gäller det amerikanska egenintresset, riskerar vi att ställas inför hotet om ett nytt militärt årtusende.
(Applåder)

Cohn-Bendit
Herr talman, herr höge representant! De galenskaper som sedan länge pågår i Mellanöstern följer oss. När det gäller politiken talade ni om frustration: vi kan lägga till cynism. För folken betyder det melankoli, sorgsenhet, bedrövelse, rädsla, ångest och förtvivlan.
Vi skulle kunna fortsätta med att säga: israelerna har inte gjort vad de skulle, det stämmer. Sharons strategi är att förstöra de palestinska strukturerna eftersom han inte tror på den palestinska staten, han vill inte ha någon palestinsk stat: han har i hela sitt liv slagits mot en palestinsk stat. Man måste alltså få honom att förstå att det bara är med en palestinsk stat som det kan bli fred och säkerhet hos honom. Och därför måste vi börja tala om politisk inblandning i Israel. Vi måste få det israeliska samhället att förstå att det bara är med en palestinsk stat som man kan uppnå säkerhet, det finns ingen annan möjlighet till säkerhet för den israeliska staten än en palestinsk stat.
Redan 1972 försvarade jag denna uppfattning och jag var nära att bli lynchad vid ett stort möte vid Jerusalems universitet. Jag vet vad det vill säga att slåss för denna fråga i Israel, men det finns ingen annan lösning. På samma sätt finns det ingen annan lösning än att säga i de palestinska territorierna att inte alla palestinier kommer att återvända till den israeliska staten. Återvändandet blir begränsat, det måste man våga säga: en israelisk stat är en israelisk stat, en palestinsk stat är en palestinsk stat. Man kan inte blanda ihop dem.
Priset som måste betalas är att det finns en europeisk styrka som mellanhand mellan palestinierna, och som garanterar säkerheten i Jerusalem, Tel-Aviv och Jaffa men som också garanterar säkerheten i Ramallah, i Gaza och andra palestinska städer. Nu kommer ni att säga: " Men vilka är vi?" Och Sakellariou kommer att säga: " Europa är ingenting. Ingen lyssnar på oss." Man måste först vilja att någon skall lyssna på en, vilja ingripa, och ha lust att säga: " Nej det är inte amerikanerna som skall bedriva politik i hela världen!"
Vi i Europeiska unionen är medvetna om att konflikten i Mellanöstern kommer av en grundläggande europeisk kris. Det är vårt ansvar, tyskarnas ansvar, de andras ansvar, de som orsakat den situation vi har i dag i Mellanöstern. Det är därför vi inte kan sluta. Det betyder att i dag måste vi bryta president Arafats isolering. Inte för att jag tror att president Arafat inte har något ansvar. Han är en lika stor hycklare som Sharon. Det är två gamla herrar som slagits i tiotals år i det här området och där vi vet att hyckleriet är ett av deras gemensamma vapen. De känner varandra mycket väl, de gör samma sak. Det är inte det som är problemet. Det handlar inte om moral. Som vi har sagt i dag finns det en vald president och det är Arafat. Det finns också en annan och det är Sharon. Jag kan inte göra något åt det, även om jag sannolikt inte skulle ha röstat på vare sig Arafat eller Sharon. Demokrati är inte det som jag bestämmer, utan det som en majoritet av folket bestämmer. Det är inget att göra åt, man måste rätta sig efter det.
Jag återkommer nu till att det är nödvändigt att bryta Arafats isolering. Det är anledningen till att vår grupp kräver att Europaparlamentet bjuder in Arafat och Peres hit för att diskutera med oss. De har båda fått Nobels fredspris, de vet alltså vad fred är. Låt oss därför bjuda in två nobelpristagare till att diskutera freden med oss här i Strasbourg. Och låt oss utöva påtryckningar på Israel så att Arafat kan komma ut. Det är skandalöst att det är Sharon som beslutar om Arafat har rätt att delta i ett möte i Bryssel eller Strasbourg eller någon annanstans. Det är vår uppgift att agera politiskt för att bryta denna isolering.
Vi bör betala, organisera och stödja alla icke-statliga organisationer som slåss inom det civila samhället för att det skall finnas nya kontaktytor, för att allt inte skall rasa mellan israeler och palestinier, för det har skett beundransvärda saker i regionen. De som ofta varit i Palestina och Israel vet det. Det är anledningen till att vi har ett grundläggande ansvar att motsäga den centrala fras som ni hör i Israel: " Det finns ingen annan lösning."
Det är inte sant, det finns alltid en annan lösning. Jag vet, Patten sade det, att de som i dag talar om fred inte får så stor uppmärksamhet, men om vi lyckas visa att de initiativ vi föreslår hörs på andra sidan, kommer initiativ som de från soldater som säger: " Vi vill försvara säkerheten i Israel, men vi vill inte ockupera de palestinska territorierna eller palestinierna" att bli allmänna.
Jag hoppas därför att parlamentet har mod att gå till botten med vår beslutsamhet att påverka det civila israeliska och palestinska samhället och ge en stark signal genom att bjuda in Arafat och Peres hit till Strasbourg för att bryta Yassir Arafats isolering.
(Applåder)

Wurtz
Herr talman, herr höge representant! Jag gläder mig åt ett antal ståndpunkter som ni tydligt erinrat om, herr Solana, särskilt när det gäller den palestinska myndigheten och dess president. Jag vet också att ni genomför kreativa och nyttiga åtgärder med era många samarbetspartner för att bidra till bättre framtidsutsikter.
Jag tackar också Patten för hans starka och rättvisa ord när det gäller förstörelse av den infrastruktur som symboliserar embryot till den palestinska staten. Jag tror emellertid att medlemsstaternas attityd i allmänhet skiljer sig alltför mycket från den extremt allvarliga situationen i Mellanöstern.
Jag tror det finns en stor risk att majoriteten palestinier förlorar sitt sista hopp om en värdig fred. Ett folk som utsatts för så mycket förödmjukelse dagligen från den ockuperande makten skall inte i något fall ha intrycket av att hela världen låter detta fortgå. Vi måste alltså göra oss hörda.
Poettering tog med rätta upp det faktum att det inte hör till vanligheten att en regeringschef säger sig beklaga att han för tjugo år sedan inte dödat en man som hela det internationella samfundet erkänner som ledare för ett folk och en nation.
Vad tycker vi om det? Hur reagerar Europa på den farliga klarsignalen från George Bush till Ariel Sharons värsta politik? En medbrottslighet som i sig innehåller våld, på samma sätt som ovädersmolnet innehåller åska.
Och omvänt: hur bedömer vi de ökande tecknen bland den israeliska befolkningen på att man tar avstånd från Sharons politik på grundval av detta grundläggande krav: den militära ockupationen av de palestinska områdena måste upphöra?
Jag tänker på de modiga uttalandena från Knessets talman Avraham Burg, för vilken, jag citerar, " ett ockuperande folk till slut förändras av den belastning ockupationen innebär" . Jag tänker på de 300 kvinnor och män som i helgen kom från Israel till Ramallah för att lämna ett fredsbudskap till Arafat. Jag tänker på uppropet från 52 israeliska officerare och soldater att inte längre, jag citerar: " acceptera att kämpa med uppdraget att ockupera, deportera, förstöra, blockera, döda, svälta ut och förödmjuka ett helt folk" .
De senaste opinionsmätningarna visar en djup misstro mot Sharons politik när det gäller säkerhet och en i stort sett total majoritet är för fred med palestinierna.
Ger inte sådana fakta mer marginal än dem som vi använder för att avsevärt höja tonen mot det bristande ansvaret hos den nuvarande israeliska regeringschefen? Vad tänker ni göra, herr höge representant, i det hänseendet, för att stödja fredsstyrkorna i Israel?
Hur viktiga än de rätta orden är inom diplomatin så är det när allt kommer omkring konkreta handlingar man för närvarande förväntar sig av Europa. Ett av dessa stora initiativ skulle, som jag föreslog i ett öppet brev till er förra veckan, och vars idéer Daniel Cohn-Bendit delvis övertagit, kunna vara att bjuda in president Arafat, eventuellt tillsammans med Shimon Peres, till Europeiska rådet och till vårt parlament, och om Sharon skulle våga utmana unionen genom att med tvång hindra vår gäst från att komma hit, skulle vi kunna arrangera ett gemensamt besök för de femton utrikesministrarna i Ramallah, där de tydligt kan uttala sig om vilka villkor Europa har för en återgång till freden.
Jag tycker att vi snarast på det ena eller andra sättet måste erbjuda dem på båda sidor som tror på dialog och fred den framtidsutsikt de verkligen behöver. Det innebär att ni samtidigt tar itu med en uppgift som är nivå med deras högsta ambitioner och jag vet att det är just vad ni vill.
(Applåder)

Välkomsthälsning
Talmannen
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar Rodrigo Samayo Rivas, talman i det centralamerikanska parlamentet, och Manuel Gamero Durón, vice talman, vilka har tagit plats på åhörarläktaren. Jag hälsar dem varmt välkomna till vår debatt om Mellanöstern.
(Applåder)

Läget i Mellanöstern (fortsättning)
Collins
Herr talman! I likhet med tidigare talare är även jag mycket bekymrad att läget i Mellanöstern sedan december blivit allt sämre, och nu har nått en ny bottennivå. Förlusterna av liv har varit fruktansvärda, konflikten i regionen mellan de israeliska och palestinska folken har fördjupats, och hoppen om att kunna återuppta fredsprocessen har tyvärr dämpats. Mellan den 15 och 25 januari skadades över 45 personer bara av bomber, samtidigt som tio personer dödades under samma period. Detta är en överväldigande nivå av våld och hat, hur man än räknar. Hundratals palestinier har blivit hemlösa som ett resultat av förstörelsen av nästan 100 hus av den israeliska militären i ett flyktingläger i Gazaremsan. Jag välkomnar verkligen att det spanska ordförandeskapet har skrivit till den israeliske utrikesministern och uttryckt vår djupaste oro över de skador som åsamkats projekt som finansierats av Europeiska unionen som ett direkt resultat av israeliska angrepp på palestinska institutioner.
Herr talman! Våldet har varken gett det palestinska folket en större frihet eller en större säkerhet för det israeliska folket. I båda fallen har resultatet av de senaste månadernas våld blivit det omvända till vad man ursprungligen ville uppnå. Våldet har bara resulterat i en intensifiering av hatet och motbeskyllningarna mellan de israeliska och palestinska folken. Israelerna och palestinierna måste återigen börja sträva efter fred, och de två sidorna måste agera gemensamt och sida vid sida. Genom Mitchellprinciperna har man tydligt angett de breda parametrarna för ett övergripande fredsavtal. Alla framtida avtal måste både erkänna Israels rätt att få fred och säkerhet, och se till att det palestinska folkets legitima rättigheter skyddas och främjas. Detta innebär ett upprättande av en livskraftig och demokratisk palestinsk stat, och ett slut på ockupationen av de palestinska territorierna.
De israeliska och palestinska myndigheterna måste se till att få till stånd ett visst säkerhetssamarbete som syftar till att stoppa denna fruktansvärda våldsspiral. Personer som varit inblandade i de fruktansvärda terroristangrepp som har ägt rum, måste arresteras och ställas inför domstol, detta gäller även terrorister inom de islamiska organisationerna Hamas och Jihad.
Den senaste tidens diskussioner mellan företrädare för den palestinska myndigheten och premiärminister Sharon måste betraktas som ett positivt steg, men förhandlingarna måste vara meningsfulla och får absolut inte ses som en kosmetisk övning. Vi måste alla komma ihåg att Yasser Arafat är det palestinska folkets demokratiskt valda ledare, och att han just nu har den politiska behörigheten och det politiska mandatet att företräda det palestinska folkets intressen. Yasser Arafat är en livskraftig fredspartner för Israel och han förtjänar att få stöd inte bara av sitt eget folk, utan också av det internationella samfundet i stort. Jag välkomnar den artikel han nyligen fick införd i New York Times, i vilken han skrev att palestinierna var beredda att avsluta konflikten med Israel. Denna uppmaning till försoning och samexistens måste välkomnas av alla berörda parter.
Jag anser absolut att EU måste fortsätta att spela en så aktiv roll som möjligt när det gäller att mäkla fred mellan de båda sidorna. President Bush och premiärminister Sharon kommer att träffas i veckan och jag hoppas att detta kommer att signalera en större beredvillighet från Förenta staternas sida att återigen intensifiera sina ansträngningar att nå en politisk överenskommelse i regionen. Jag tror verkligen att Europeiska unionen och Förenta staternas regering har lika viktiga roller att spela när det gäller att få ett slut på våldet i regionen och att på nytt få igång meningsfulla fredssamtal.
Till sist: Israelerna och palestinierna måste också skapa en lugnare situation och trappa ned konflikten. En fortsättning på de israeliska angreppen på den palestinska myndigheten och dess säkerhetstjänst och byggnader är fullständigt missriktad och felaktig. Den israeliska militärens intrång i de palestinska territorierna måste omedelbart stoppas, och man måste också upphäva de restriktioner som ålagts det palestinska folket. Låt oss alla komma ihåg, som tidigare talare sade, att alternativet till den palestinska myndigheten är palestinsk anarki.

Belder
Tack så mycket, herr talman! Det spirar en aning hopp igen i Mellanöstern. Det finns det två tecken som talar för. Jag tänker allra först på samtalet mellan premiärminister Sharon och framstående företrädare för den palestinska myndigheten i mitten på förra veckan. Dessutom har en regelbunden fortsättning varannan vecka tillkännagivits. Vid sidan av detta har vi Yassir Arafats offentliga försäkran i den amerikanska pressen att han vill få ett slut på de terroristiska attackerna mot israeliska medborgare. Jag hoppas verkligen, herr talman, att mötet mellan president Bush och premiärminister Sharon på torsdag kommer att främja en nedtrappning av den så blodiga palestinsk-israeliska konflikten. Hur många döda och hur många ödeläggelser finns det inte att beklaga på båda sidor! Ett lidande, särskilt ett personligt lidande, kan inte innefattas i kalla siffror eller avvägas rationellt.
Ett konsekvent förkastande och bekämpande av terrorism fortsätter dock vara villkoret för skapandet av någon politisk jämförelse mellan staten Israel och dess grannar. Det får diverse länder i området direkt ta åt sig av eftersom de med vett och vilja gjuter olja på den palestinska och libanesiska terroristelden. Därför förtjänar den tydliga varningen från president Bush till dem i sitt the State of the Union-tal i onsdags förra veckan allt stöd från Europeiska unionens medlemsstater.
Den här politiska realismen brister dock i vår del av världen, just nu när de europeiska bristerna i Nato visat sig på ett så skriande sätt. EU:s medlemsstater stöder pacificeringen av Mellanöstern, främst genom ett trovärdigt effektivt bidrag till dagens strid mot terrornäten där. Det är bra för israeler och för palestinier. Det uppmanar jag därför också medlemsstaterna i form av deras höge representant, Solana, till.
Herr talman! Förra veckan skickade en ung pojke i min bostadsort Apeldoorn ett rörande e-postmeddelande om fred i Mellanöstern. Hans uppmaning löd: ingen våldsspiral utan en bönespiral. Med psalmisten säger jag sannerligen: bed om fred i Jerusalem.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär! Jag tycker att kommissionär Pattens förslag är absolut oacceptabla - och jag är ledsen att han inte är här för närvarande. Att tala om absurditet - en punkt där vi självfallet är överens med honom - när det gäller förstörelse av palestinsk infrastruktur, att tala om selektiv eliminering av palestinier utan att med ett ord nämna de israeliska offren tycker jag är fullständigt oacceptabelt. Men det är också symptomatiskt för den politik som sedan flera månader bedrivs av kommissionär Patten gentemot Israel.
Jag är glad att den höge representanten Solana är här, eftersom han åtminstone höjer vår debatt jämfört med vad vi är vana vid här i kammaren. Jag tror inte, herr Cohn-Bendit, att man kan lösa konflikten mellan Israel och Palestina genom att bara be den ena och sedan den andra parten att anstränga sig lite, eller genom att be båda parterna att anstränga sig mer. Barak har lämnat förslag som alla känner till och dessa förslag accepterades inte. Den palestinska myndigheten fanns och utifrån denna palestinska myndighet har vi sett och ser fortfarande varje dag självmordsattacker mot Israel. Det är dagens verklighet.
Jag tror att Europeiska unionens verkliga generositet inte består i de turistresor som Wurtz erbjuder oss. Europeiska unionens verkliga generositet skulle bestå i att säga till sin allmänna opinion, till de europeiska medborgarna, att man måste våga integrera Israel fullständigt i Europeiska unionen, att det är det enda sättet att garantera Israel dess säkerhet: att äntligen ge fem miljoner israeler känslan av att de kan leva i fred vid sidan av palestinierna, men inom Europeiska unionen. Detta förslag finns. Det kunde kanske vara på tiden, kära kolleger, att vi börjar fundera lite mer över det.

Galeote Quecedo
Herr talman! Jag har känslan av att vi under den senaste har upprepat ungefär samma saker i varje debatt om Mellanöstern. Det enda som förändras är krisnivån och jag har en känsla av att krisen tyvärr alltmer förvärras alltmer i regionen för varje dag.
Sedan den senaste resolutionen vi antog i Europaparlamentet som stöddes av de flesta av de parlamentariska grupperna har den civila befolkningen i Israel utsatts för ännu fler terroristattacker. Jag tror att det är fem under de senaste 10 dagarna.
Men vi har även sett hur Israels armé har trängt in den palestinska befolkningen och de palestinska institutionerna i en allt snävare cirkel med mycket stora personliga och materiella skador som följd, något jag anser vara fullständigt oförsvarligt.
Inom detta våldspanorama, en mycket kontroversiell fråga i och utanför området och även här i Europaparlamentet, måste vi kunna komma överens om några punkter. För det första anser jag att det inte finns någonting som rättfärdigar terrorhandlingar, vilka leder till att freden blir än mer avlägsen och bara orsakar smärta och indignation. För det andra förefaller det uppenbart att den palestinska nationella myndigheten inte är i stånd att bromsa denna terrorvåg. För det tredje är inte alla medel tillåtna i kampen mot terrorismen: i en rättsstat måste man alltid agera inom lagens riktmärken och man måste samvetsgrant respektera de mänskliga rättigheterna. För det fjärde måste parterna i konflikten inse att våldshandlingar inte kommer att förbättra deras ställning. För det femte kan vi inte stå bredvid med korslagda armar, tvärtom, Europeiska unionen måste vidhålla sitt politiska tryck och ständigt vara närvarande i regionen.
De ansträngningar rådet och kommissionen gör är välkomna, men jag gläder mig ännu mer över att höra att en ljusglimt kan skymtas i horisonten. Jag instämmer i det som sägs i rådets förklaring om att vårt främsta syfte måste vara att få ett slut på båda folkens lidande. Jag anser att det är fullständigt meningslöst att försöka leta efter skyldiga. Tvärtom anser jag att vi måste försöka finna lösningar och Europaparlamentet skulle till exempel kunna främja och sponsra en internationell konferens för fred i Mellanöstern, en andra version av den konferens som hölls i Madrid för tio år sedan. Solana skulle utan tvivel kunna bidra med sin stora erfarenhet.
Jag hoppas att vi tillsammans kan bidra till att det blir fred, vilket enligt min mening är det enda som verkligen är viktigt för närvarande.

Napoletano
Herr talman, herr Solana! Dagens diskussion känns som en äkta diskussion. Jag uppskattar talmannens tolerans när det gäller tiderna: Om talmannen vill återföra politiken till detta parlament, så kanske det är bra att vara lite tolerant mot oss. Jag skulle vilja säga att vi befinner oss i en fruktansvärd paradox: När de israeliska väljarna valde Sharon trodde de att de skulle få större säkerhet, och i stället befinner de sig i en mycket dramatisk situation. När Bush drog slutsatserna, även de mycket bittra, från attentatet mot de båda tornen, verkade det som om han verkligen ville utrota källan till detta hat och att verkligen ta itu med denna dramatiska situation. Men om Amerika i dag stöder Sharon, så är risken att man inte längre spelar den medlande roll som Clinton gjorde. För närvarande verkar det inte som om Arafat kontrollerar situationen, för terrorismen från Hamas dominerar fortfarande. Men om Arafat skulle avsättas kan vi tänka oss hur situationen skulle bli i Palestina.
Det ankommer alltså på oss, på Europa. Jag vill inte provocera mer än nödvändigt, men jag anser att skapandet av en palestinsk stat - och detta har många av våra kolleger sagt - är den enda vägen för att skapa säkerhet åt Israel. Låt oss alltså genast börja med att säga att vi är beredda att erkänna staten Palestina och, för det andra, att vi har behov av en särskild relation med staten Israel och med staten Palestina. Jag tänker inte, i likhet med Dupuis, börja tala om ett inträde i Europeiska unionen, för det kanske skulle verka stötande för vissa. Men om Europa verkligen vill göra upp räkningen med 1900-talshistorien, så kan vi inte enbart begränsa oss till utvidgningen utan att ta ansvar fullt ut för konsekvenserna av den europeiska historien.
(Applåder)

De Clercq
Herr talman! Den senaste tidens palestinska självmordsattacker, Israels hårda reaktion på dessa och bland annat premiärminister Sharons uttalanden om Arafat har på nytt drivit den palestinsk-israeliska konflikten till sin spets. Det är nu hög tid att bryta den här spiralen av våld. Den internationella gemenskapen måste hos båda parter yrka på en hållbar lösning och att terrorn upphör. En ljuspunkt är i alla fall förhandlingarna mellan premiärminister Sharon och några palestinska officiella företrädare förra helgen.
När det gäller Europeiska unionen så vore det välkommet med ett mer resolut agerande. Vi måste förstärka vår ställning i fredssamtalen, med tanke på de särskilda intressen - och i första hand de humanitära intressena - som står på spel. De europeiska ledarna får nu inte längre stå vid sidlinjen och titta på med risk för att det uppstår en mycket större och mer omfattande konflikt i Mellanöstern. Fredsprocessen kommer att bli en långvarig och besvärlig process, men jag är övertygad om att vi med den förtröstan som krävs, den oundvikliga politiska viljan och den nödvändiga ihärdigheten kan nå vårt mål, nämligen ett fredligt och välmående Mellanöstern.

Morgantini
Även jag har en liten förhoppning. Jag tycker i själva verket det verkar som om det fanns en större grad av medvetande i detta parlament om den tragedi som pågår, men även om ansvaret för den uppkomna situationen, inte minst vårt eget ansvar.
Herr Solana har sagt det flera gånger: Vi har låtit många möjligheter gå förlorade. Och jag fruktar att vi kommer att förlora fler, men jag tycker det är viktigt att denna medvetenhet har uppkommit.
Jag tycker uppriktigt sagt att det är oansvarigt, äventyrligt och även omänskligt att Bush stöder Sharons politik, för det rör sig inte om en brist på förtroende mellan de båda parterna, det handlar om ett konkret och medvetet politiskt val - Sharon bekräftar detta uttryckligen i sina inlägg i Knesset - nämligen att det inte skall finnas någon palestinsk stat, annat än i form av ett bantustan, och att det ockuperade territoriet inte skall återlämnas. Jag förstår inte varför vi inte tror på denna politik och agerar därefter. Samtidigt har Arafat naturligtvis också ett ansvar, och det är en fruktansvärd tragedi för palestinier och för israeler att det utförs terrorattacker.
Jag sätter mitt hopp till orden från kommissionär Patten, från herr Solana, till handlingar och symboliska gester, men jag skulle vilja berätta för er om det stora hopp jag sätter till det israeliska samhället. I lördags, tillsammans med 300 israeler - unga, färgade, pojkar som vägrat göra militärtjänsten på ockuperat område, kvinnor, universitetslärare - gick vi genom en gränskontroll vid Kalandia, vilket var mycket riskabelt för man sade till de israeler som gick igenom att det var förbjudet för dem att gå in på ockuperat område. Vi var 300 som gick igenom gränskontrollen vid Kalandia för att besöka Arafat. De unga israelerna sade till honom: " Vi vill ha fred. Vi är det andra Israel" . Och Arafat omfamnade dem. Men det viktigaste var att under eftermiddagen träffade vi palestinier och de palestinska organisationerna och även de förklarade sin vilja till fred. Jag tror med andra ord absolut att vi måste tro på dessa krafter och handla därefter.
Liksom Cohn-Bendit skulle även jag vilja provocera. Om Arafat lämnar territoriet är risken att vi inte ens kommer att kunna se till att han får komma tillbaka. Jag tror det är viktigt att arbeta för att Abu Ala och Burg kommer hit. Jag tror att det internationella skyddet för den palestinska befolkningen är av avgörande betydelse. Jag tror dessutom - och här håller jag med Sakellariou - att det är absolut nödvändigt med konkreta åtgärder för att Israel skall respektera de mänskliga rättigheterna, även ett tillfälligt upphävande av associeringsavtalet.

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! Palestinas tragiska situation illustrerar två politiska verkligheter, som bara är bitter för utopisterna. För det första vill alla stater vara suveräna, dvs. fullständigt förfoga över ett eget territorium där de kan organisera sig som de vill. För det andra är det alltså inte gränserna som skapar konflikter utan avsaknaden av säkra och erkända gränser. Det är inte uppdelningen mellan länder som skapar krig utan sammanblandningen av dem. Överallt i världen har mångetniska och mångkulturella samhällen gjort svidande misslyckanden, och ändå finns här ett stort antal utopister som skulle vilja omvandla våra europeiska samhällen till sådana experimentfält. Jag beundrar mycket Cohn-Bendits realism när det gäller Mellanöstern, en realism som fullständigt motsäger infallen från hans vänner och hans egna, exempelvis när det gäller situationen i Frankrike.
De dramatiska men begränsade incidenterna - de blodiga attentaten, vapenhandeln, de ömsesidiga anklagelserna om mord, terrorism, de upprepade misslyckandena med vapenvilan, den oacceptabla förstörelsen - är sorgliga effekter, som ändå inte skall blandas ihop med situationens djupa orsaker. Det grundläggande problemet är att det bara kommer att bli fred om israeler och palestinier förfogar över ett territorium som avgränsas av erkända gränser och inom detta territorium möjligheten att styra fritt, utan hot eller iblandning. Den israeliska staten förfogar i dag över tre fjärdedelar av det gamla palestinska territoriet under brittiskt mandat. Den bör låta palestinierna leva fria och i fred på den sista fjärdedelen.
Hur känsliga vissa platser som är av stor betydelse i den religiösa historien än är för den judiska själen och för andra troende måste koloniseringen av de områden som varit ockuperade sedan 1967 upphöra. Resolutionerna från FN:s säkerhetsråd måste beaktas och den militära ockupation som pågått i nära 35 år, vilket är ett absolut rekord i historien, måste också upphöra. Israel har förvisso rätt att få seriösa garantier i utbyte mot detta tillbakadragande. Dessa garantier kan beviljas inom ramen för FN och särskilt av Amerikas förenta stater. De bör vara seriösare än dem som inte kunde förhindra konflikten 1967. Men vi skriver inte längre 1967. Israel måste därför ha modet att höja sig över sina segrar och dra sig tillbaka från de ockuperade områdena. Bara då kan freden återkomma till Mellanöstern.

Brok
Herr talman, herr kommissionär, herr höge representant! Med de bombattentat som sker nu i Mellanöstern, som riktar sig mot israeliska civilpersoner, förstörs koalitionsförmågan bland de moderata krafterna. Jag ser en skillnad mellan om man godtyckligt mördar civila, om eventuella attentatsmän förföljs eller om man å andra sidan sätter en sjudagarsfrist, som rentav inbjuder de radikala till att noggrant förstöra de många möjligheterna till samtal.
Vi ser till exempel detta i den israeliska bosättningspolitiken, som man fortsätter med, liksom i att man på den arabisk-palestinska sidan fortsätter att låta flyktingar leva utan framtidsutsikter och använder dem som vapen, och att man fortsätter att leka med tanken att de skulle återvända till sina ursprungsorter, och därmed ifrågasätter staten Israels existensförmåga. Vi ser detta också i att infrastrukturen på palestinskt område förstörs, och detta på områden som ingenting har att göra med bekämpning av terrorismen, utan där man - som kommissionär Patten med all rätt sagt - förstör möjligheterna till framtida utveckling.
Av dessa skäl måste vi tydliggöra att vi från Europeiska unionens sida måste försöka på nytt, och, herr höge representant, det är kanske inte heller rätt att ni med seriöst engagemang reser dit om en vecka och att den amerikanske företrädaren reser dit följande vecka. På så vis gungar det fram och tillbaka, och vi kommer inte längre. Varför åker ni inte dit tillsammans samma vecka, för att klargöra att det är ett gemensamt europeiskt och amerikanskt initiativ, och tydligt påpekar att vi inte kan låta dem fortsätta på detta vis? Båda måste åka dit tillsammans, med ekonomiska möjligheter för att kunna lämna både framtidsutsikter och säkerhetsgarantier.
Här måste man finna en ny utgångspunkt. Vi kommer inte att klara av det med den hittillsvarande metoden, men - och detta riktar jag till Sakellariou och andra - vi kommer inte heller att uppnå det genom att anta resolutioner som innehåller ensidiga skuldtillvitelser, eftersom vi då nämligen också förstör möjligheten att agera som förlikningsmän.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! De rapporter som ni i dag har lagt fram var visserligen varken optimistiska eller positiva, men de har gett en realistisk bild av situationen.
Jag är mycket glad över att Europeiska unionen efter ett kort ögonblick, möjligen ett skräckens ögonblick, klart har visat att man inte är villig att acceptera åtgärder som skulle förstöra den palestinska strukturen, som dessutom Europeiska unionen har lämnat ekonomiskt bidrag till. Här handlar det inte om att ifrågasätta Israels rätt att försvara sig mot terrorn, utan om att vi på det skarpaste måste fördöma och tillbakavisa överdrivna åtgärder, som verkligen inte har något att göra med terrorbekämpning. Jag är mycket glad över att båda företrädarna klart och otvetydigt har gjort detta, utan att bli alltför emotionella, men tydligt har förklarat denna ståndpunkt.
Det är viktigt därför att fredsivrarna i Israel och Palestina - och sådana finns på båda sidor - otåligt väntar på att Europa skall göra sin stämma hörd. Jag stöder alla ansträngningar för att agera tillsammans med USA. Men där detta inte är möjligt måste vår europeiska röst göra sig hörd, och höras tydligt.
Det andra påpekandet jag också skulle vilja göra beträffande Balkan kan understryka allt det som sagts här. Jag vädjar bara om att man dessutom i särskild utsträckning iakttar situationen i Albanien, där vi nu har en utveckling som inte är särskilt positiv. Jag vill klart och tydligt säga att jag inte kan föreställa mig att vi skulle välja ett associeringsavtal med Albanien, om man inte själva i Albanien ser till att man får någon stabilitet i landet. Det som hänt under de senaste veckorna bidrar tyvärr inte till stabiliteten. Vi vill ha denna stabilitet på Balkan, vi har gjort mycket, med stora ansträngningar, för att uppnå denna stabilitet, och nu får ingen kraft på Balkan själv åter förstöra denna stabilitet. Jag ber därför er båda att observera utvecklingen i Albanien med stor uppmärksamhet och tydligt och klart iaktta våra ståndpunkter.

Van der Laan
Tack så mycket, herr talman!. Efter flera månaders förkrossande meningslöst våld i Mellanöstern måste vi nu ta vara på varje liten gnutta hopp och stimulera det. President Arafat har angivit att han vill förhandla med vilken israel som helst och även vill hjälpa till att hitta en kreativ lösning för flyktingarnas återvändande. Det är två modiga steg framåt som förtjänar vårt stöd och omedelbart borde besvaras med ett generöst bud från premiärminister Sharon. Dessutom ser vi att det skett en förskjutning i den allmänna opinionen i Israel när det gäller ett av kärnproblemen i konflikten, nämligen den illegala ockupationen av palestinska områden. 110 reservister i den israeliska armén har nu skrivit under en petition i vilken de vägrar fortsätta delta i den här ockupationen. Dessa tappra soldater förtjänar ett kraftigt och öppet stöd från Europeiska unionen eftersom de väljer den internationella rätten och de mänskliga rättigheterna i stället för sina order och för det minsta motståndets väg. De slår i stället in på fredens väg, bort från ockupation, bort från terror och statsterror men mot förhandlingsbordet och förhoppningsvis på lång sikt mot fred. Jag skulle gärna vilja höra om Solana och Patten är beredda att uttala det stödet.

Morillon
Det är med djup sorg vi instämmer i er frustration, herr höge representant, och i att situationen på fältet i Mellanöstern kontinuerligt försämrats under de senaste månaderna, trots att vi efter den 11 september var övertygade om att en politisk lösning snabbt måste uppnås.
Jag skulle här bara vilja erinra om slutförklaringen från det särskilda mötet i Medelhavsforum som arrangerades i Bryssel i november, före omröstningen, den 13 december, om våra rekommendationer som föregick den bestämda förklaringen från Europeiska rådet i Laeken. I denna förklaring uppmanade man till, jag erinrar om det, ett omedelbart och villkorslöst genomförande av Tenetplanen och rekommendationerna från Mitchellkommittén, och man upprepade, herr Cohn-Bendit, vår övertygelse om att inrättandet av en opartisk övervakningsenhet skulle tjäna båda parters syften.
Man måste nu konstatera att allt detta förblev utan betydelse och att de senaste händelserna i stället tycks ha stängt dörren för varje seriöst försök att återuppta förhandlingarna. Även om jag som Wilhelm av Oranien tror att det inte är nödvändigt att hoppas för att göra något, eller att lyckas för att framhärda, tror jag ändå att vi måste glädjas, herr höge representant, över att ni, såsom ni just redogjort för oss, fortsätter att använda alla tillgängliga möjligheter för att på nytt ge Israels och Palestinas folk det hopp som nu i stor utsträckning saknas där.
Vi kan bara uppmuntra er att fortsätta med alla initiativ till överläggning mellan Förenta nationerna, Förenta staterna och de mest berörda arabiska staterna, för att tillsammans med dem föreslå de åtgärder som krävs för att återupprätta förtroende och ömsesidig respekt, vilket är en förutsättning för att den nuvarande våldsspiralen skall kunna brytas.
Jag är därför inte positiv till att vårt parlament i dag framstår som bannlysare. Såsom kommissionär Patten förklarade för oss i sitt senaste inlägg i kammaren: " What is past, is past" . Det som intresserar oss är framtiden och den omedelbara framtiden. Jag tror mig för övrigt tolka uppfattningen hos en majoritet av våra kolleger när jag upprepar att vi är beredda att själva i parlamentet ta vår del av initiativet genom att - varför inte, talman Cox? - framföra en ny inbjudan till företrädare på högsta nivå i de två länderna - varför inte till Arafat själv? - så att de kan förklara sina intentioner för oss på samma sätt som ordföranden i palestinska lagrådet och talmannen i Knesset gjorde i september 2000.
Vi vill också uppmuntra er att tillsammans med rådets tjänstgörande ordförandeskap positivt beakta möjligheten att inleda en ambitiös fredskonferens som inspireras av andan i den konferens som hölls i Madrid där ni deltog, herr höge representant, vilket ni också erinrade oss om. Vi bör i vårt eget intresse och för att vara konsekventa med andan i vårt förbehållslösa engagemang i kampen mot terrorismen, vara så aktiva som möjligt när det gäller att rädda fredsprocessen, och respektera de legitima rättigheterna för folken i regionen.

Poos
Herr talman! Den europeiska reaktionen, lite tydligare än i vanliga fall, kommer i rättan tid.
Det har nu tydligt visat sig att Sharons politik leder rakt ut i intet. I brist på framtidsutsikter leder receptet från Gamla testamentet " öga för öga, tand för tand" , direkt till fasa och kaos. Blod kräver blod. Det är en återgång till medeltiden eller till och med förhistorien.
Det är därför hög tid att Europeiska unionens råd, kommissionen och alla regeringar säger det högt och tydligt, oavsett vad Förenta staternas president tycker. Det är Sharon, och inte Arafat, som har makten att sätta stopp för konflikten. Hur? Helt enkelt genom att respektera internationell rätt, genom att sätta stopp för repressiv ockupation av Palestina och genom att dra sig tillbaka från de internationellt erkända gränserna i Israel.
Det bästa sättet att skydda både de israeliska och de palestinska medborgarna är att återupprätta en verklig gräns mellan de två folken. Man kan inte lämna hatets återvändsgränd genom att förödmjuka och destabilisera Arafat. Det sker via uppdelning av marken och ett erkännande av den palestinska nationella realiteten, inte på medellång sikt utan genast.
Herr Solana, herr Patten! Det måste sägas utan tvetydighet. Det är det brådskande budskap Europas företrädare borde framföra.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! Jag vill också gratulera den höge representanten, Solana, och kommissionär Patten till deras outtröttliga arbete. Vi delar er frustration över bristen på resultat.
Är tiden nu inne för oss att gå vidare från samtal och ingå partnerskap, och bortse från de religiösa olikheterna för att kunna ta itu med de gemensamma mänskliga gisslen fattigdom, dålig hälsa och analfabetism? Platsen i dag för samtal måste vara inom islam, mellan muslimer, för att komma fram till hur man skall kunna lägga de falska krigen åt sidan, förkasta de förvridna tolkningarna av Koranen som oundvikligen leder till missriktade martyrskap och terroristangrepp. Islam är en tro som förespråkar fred, jämlikhet och ett tryggt liv.
Under tiden bör vi ta itu med bristen på demokrati i de oljerika staterna. Vi kan här hjälpa till med att bygga upp det civila samhället och använda medel som t.ex. vårt associeringsavtal med Egypten för att utöva tydliga påtryckningar.
Höge representanten Solana nämnde Islamiska republiken Iran. Han delar min åsikt. Jag anser att vi bör öppna ett kommissionskontor i Teheran så snart som möjligt. Detta är en islamisk stat, och samtidigt en demokrati; den tillämpar sharialagstiftningen, och har samtidigt ett parlament. Det är naturligtvis så att Iran är en del av lösningen, inte en del av problemet - ett fridfullt samhälle i en våldsam region. Jag tackar vår kommissionär och vår höge representant och deras personal för allt deras arbete.

Cushnahan
Herr talman! Den israeliske premiärministern Ariel Sharons uttalande nyligen om att han beklagar att han inte dödade Yasser Arafat i Libanon 1982, är oförlåtligt. Men jag antar att vi inte bör vara förvånade: Sharons eget terroristbeteende i Libanon, när han tillät massakrerna i flyktinglägren i Sabra och Shatila, fördömdes sedan av Israels Kahane-undersökningskommission. Med tanke på detta, är det beklagligt att han sedan blev vald till Israels premiärminister, eftersom detta är roten till många av de rådande problemen.
Den nuvarande israeliska politiken är löjeväckande och motverkar sina egna syften. Hur kan de ställa krav på att Arafat skall uppträda som om han var ledare för en normal stat, samtidigt som de på samma gång gör honom till en faktisk fånge i sitt eget hem, förstör hans flygplats och hans radiostation och förödmjukar honom? Vem vill de ersätta honom med? Efter händelserna den 11 september har Europeiska unionen varit överkänslig i sitt förhållningssätt till Mellanöstern. Vi är faktiskt en ärlig mäklare, och vi bör vara kraftfulla i detta sammanhang. Det faktum att amerikanerna har en skuld till oss p.g.a. den solidaritet och det stöd vi visade när de behövde det, borde innebära att vi har rätt till ett motsvarande gensvar från deras sida. Och i stället för att vara Israels nickedocka borde de precis som vi föra en neutral politik i samband med tragedin i Mellanöstern. Om inte detta är att vänta, bör vi handla på egen hand. Det är frustrerande att Förenta staterna genom sin nuvarande hållning i allt högre grad håller på att bli en del av problemet, i stället för en del av lösningen.

Menéndez del Valle
Herr talman! Jag tackar Solana och Patten för att de trots allt fortsätter med sina nu alltför långvariga ansträngningar för att nå fred i Mellanöstern.
Vi står uppenbarligen inför ett frustrerande, grymt och - om jag får uttrycka det så - surrealistiskt panorama. Det är surrealistiskt eftersom situationen är sådan att Israels nuvarande premiärminister inte stöder sin utrikesministers konstruktiva slutsatser. Det är även surrealistiskt på grund av att Sharon - som beklagar att man inte dödade Arafat i Beirut år 1982, karakteriserar Arafat som irrelevant och kallar den palestinska myndigheten för ett terrororgan - nu sammanträffar med de tre mest framträdande företrädarna för detta påstådda terrororgan. Det är även surrealistiskt för att man kräver att Arafat skall bekämpa terrorismen och Israel samtidigt - och vi tillåter detta - bombarderar och förstör de medel som den palestinska myndigheten har för att bekämpa terrorismen.
Denna surrealism är dock välkommen om den kan leda till att vi närmar oss fred och utveckling i området, inte bara i Palestina. Jag vill dock säga - jag hoppas att jag har fel - att jag hoppas att Sharons åtgärd att samtala med dessa påstådda terrorister från ett påstått terrororgan inte bara är ännu ett försök att vinna tid inför sitt möte med president Bush i morgon i Washington.
Jag skulle vilja ställa en fråga till den höge representanten Solana om det berömda bordade fartyget Karine A: jag sluter mig till att de personer som har konstaterat att bevisen för att Iran är inblandat är tillförlitliga grundar detta på något mer än att man påträffar vapen made in Iran, eftersom vi alla vet att om man påträffar vapen som har tillverkats i ett visst land, betyder detta inte nödvändigtvis att dessa vapen tillhandahålls av regeringen i det landet.
Herr talman, jag säger det - och med detta avslutar jag - eftersom förhållandet mellan de tre parterna nu är katastrofalt och situationen har förvärrats i och med att man vill sprida misstankar åt alla håll, att det kan vara ytterst oklokt att sprida misstankar av det här slaget om Bush osynliga fiender.

Van Orden
Herr talman! Denna debatt har främst handlat om läget i Mellanöstern. Jag är inte säker på att det i stort sett ensidiga tonläget i kammaren är till hjälp över huvud taget. Jag stöder Broks uppmaning till ett mer balanserat förhållningssätt, men som begärt vill jag också ta tillfället i akt att kort ta upp ett annat krisområde som blivit allt mer aktuellt, och där Europeiska unionen har förmåga att utöva vissa påtryckningar.
Jag avser alltså Zimbabwe. Även om valobservatörerna tillåts resa in i landet, måste vi upprätthålla trycket på Mugabe att hålla fria och rättvisa val. Vi vill inte hamna i en situation där vi bara konstaterar att valet var uppgjort i förväg och sedan drar oss tillbaka och tar oss för pannan. Vi vill att observatörernas närvaro skall avskräcka från våld och valfusk, så att det zimbabwiska folket kan göra ett verkligt fritt val. Många av oss fortsätter att oroas av rapporter från Zimbabwe om läget på olika platser. Jag hänvisar till det faktum att fem MDC-anhängare har dödats under den gångna veckan, att MDC-demonstrationer och -möten splittrats av polisen, att man infört begränsningar för den oberoende pressen; Basildon Peta, korrespondent på tidningen Independent, arresterades tidigare i dag med stöd av lagen om allmän ordning och säkerhet, och den australiska journalisten Sally Sara har vägrats tillträde. Om man betraktar dessa frågor tillsammans, kan man tycka att de redan utgör en överträdelse av EU:s villkor.
Jag vill ställa några frågor till Solana. Vilka påpekanden görs till Sydafrikas regering för att denna skall utöva större regionala påtryckningar på Mugabes regering? Har åtgärderna för tillämpningen av så kallade smarta sanktioner trätt i kraft? Hur mycket måste läget försämras för att dessa sanktioner skall tillämpas? Samordnas Europeiska unionens gensvar helt och fullt med Förenta staternas gensvar?

Wiersma
Tack så mycket, herr talman! När man talar om konflikten i Mellanöstern så står man inför det avgörande dilemmat att hitta en jämvikt mellan rätten till säkra gränser för Israel och en livskraftig palestinsk stat. Det verkar som om vi nu vore längre bort från det målet än någonsin. Ingen känner sig längre säker, varken i Israel eller i den palestinska staten. Ingen verkar vara i stånd att spela en objektiv roll för att få tillbaka fredsprocessen på spåret. Extremisterna bestämmer dagordningen och amerikanerna verkar tolerera premiärminister Sharons hårda linje. Hur man än definierar president/ordförande Arafats ställning så tycker jag att utan honom så skulle det uppstå kaos i de palestinska områdena.
Vad kan Europeiska unionen göra? Först och främst fortsätta samtalen, tror jag. Jag stöder de kolleger som säger att vi måste fortsätta samtala med båda parter och pressa Israel att acceptera den palestinska myndigheten som den enda relevanta förhandlingsparten och på det sättet hitta tillbaka till förhandlingarna. Vi måste dock fortsätta uppmana Arafat att göra något åt terroristerna i det egna huset.
Europeiska unionen borde vara beredd att i det här sammanhanget skjuta upp ett visst slag av samarbete med Israel men inte heller utesluta det gentemot den palestinska myndigheten, om det skulle visa sig att kampen mot terrorismen inte tas på allvar.
Det för mig till en annan sak som jag gärna skulle vilja ta upp med Solana. Konflikten i Mellanöstern handlar också om förhållandet mellan EU och Förenta staterna och den frågan är samtidigt viktig i kampen mot terrorismen. Jag skulle också gärna vilja veta hur han reagerar på president Bushs uttalanden när han talar om djävulsaxeln och de tre länder han då avser. Hur reagerar Europeiska unionen på det? Leder det till ett nytt avståndstagande mellan Europeiska unionen och Förenta staterna? Jag skulle särskilt vilja veta vilka konsekvenser de uttalandena av president Bush har för Europeiska unionens politik, särskilt med avseende på Iran. Jag skulle vilja veta hur rådet bedömer Iran och andra länder som av amerikanerna beskylls för att ge statligt stöd till terrorismen. Det tror jag kommer att bli en viktig sak i framtiden, även i samband med den nya debatten om Förenta staternas militära överlägsenhet och Europeiska unionens militära svaghet.

Souladakis
Herr talman! När jag nu från parlamentsledamöternas sida avslutar dagens debatt, konstaterar jag att det råder en sällsynt enighet och samtidigt en viss oro och en vilja att det skall bli ett positivt resultat. Befinner vi oss verkligen i Palestinaproblemets värsta fas, eller har vi nått tragedins kulmen, är det nu katharsis kommer, är det nu upplösningen kommer?
Utan att vara domare måste vi inse att Sharons politik har gjort t.o.m. israelerna till offer: en fullständigt utsiktslös politik. Drömmer månne Sharon om något slags slutgiltig lösning av Palestinafrågan, som kan sättas i samband med en mycket ond epok i Europa? Men även Amerika har ett ansvar, eftersom amerikanerna inte förstår att de genom att stödja en utsiktslös politik i själva verket undergräver sin egen politik och sin egen roll.
Är vi som européer bara iakttagare av vad som sker? Nej. Jag anser att såväl förslagen från kommissionär Patten och den höge representanten Solana som allt annat vi har diskuterat här har ett ytterst seriöst innehåll och ger goda möjligheter att bedriva politik. Och jag anser inte att vi, när vi följer händelserna från Europeiska unionens sida, är utsatta för Sisyfos kval, dvs. att vi rullar upp stenen för berget och att andra sedan kastar ner den igen.
Vi måste emellertid beakta vissa andra omständigheter, för nu har krisen och det spända läget i Mellersta Östern fått en motsvarighet inom Europeiska unionens gränser. Vi har inom unionen en annan kris. Krisen på Balkan. Mot denna bakgrund framhöll Solana med all rätt att situationen är labil i Albanien, i Kosovo, i Montenegro och i kringliggande områden. Där är det inte fråga om en bräcklig balans. Där är det fråga om en instabil balans, vilket är mycket värre. Vi måste se till så att de insatser som framför allt Europeiska unionen har gjort på Balkan leder till framgång, och utifrån detta måste vi se till att det också där kommer till en reell politisk lösning, för det är faktiskt där man kommer att kunna bedöma vår förmåga att hantera kriser med fredliga medel och att åstadkomma politiska resultat.

Talmannen
Jag vill bara uttrycka vår tacksamhet till den spanske tjänstgörande ordföranden i rådet, Ramón de Miguel, för att han varit här under hela eftermiddagen för att lyssna på denna debatt. Det är inte så vanligt att detta sker under dessa debatter.
(Applåder)

Solana
. (ES) Herr talman! Jag skall försöka att fatta mig kort, och börjar med att tacka er alla - ni som är här, och ni som har gått - väldigt mycket för ert stöd till våra initiativ att skapa fred i ett område som, som jag sade inledningsvis, geografiskt ligger mycket nära oss, och som också ligger nära oss när det rör förbindelser, tankesätt och värderingar.
Jag vill återigen betona att problemets svårighet inte ligger i frånvaron av en mekanism för krislösning. Vi har redan Mitchellrapporten, som innehåller de åtgärder som skall vidtas, och den har godtagits av båda sidor. Problemet är inte att vi inte har järnvägsspår för tåget, utan att vi inte har lyckats att få tåget att lämna stationen. Tåget kan inte lämna stationen förrän kravet på en sjudagarsperiod av fullständigt lugn har uppfyllts. Vad händer då? När man anger sju dagar av fullständigt lugn som ett villkor, kan man alltid hitta någon som inte stöder fredsprocessen och som, i sista stund, ställer till med en katastrof. Sedan är man tillbaka på ruta ett. Detta har hänt vid ett par tillfällen. Detta sätt att sköta saker och ting ger initiativet till de mest radikala grupperna, och tar bort det från de moderata krafterna. Det är detta problem vi har för tillfället.
Låt oss hoppas att de blygsamma, inledande samtalen - jag skulle inte vilja kalla dem förhandlingar mellan de två parterna - som sker just nu, i går, i morgon, kanske i övermorgon, kanske i början av nästa vecka, åtminstone kommer att föra med sig en förändring av sättet på vilket de hanterar krisen, genom att inte lägga lösningen i händerna på dem som inte vill se en utveckling av fredsprocessen.
Jag har fått många frågor. Jag kommer därför inte att svara på era mycket intressanta kommentarer. Minst 90 procent av dem har varit positiva.
Två frågor har ställts på ett mycket tydligt sätt, och jag vill besvara dem innan jag gör mina slutliga kommentarer.
När det gäller frågan från Menéndez del Valle om Karine A, har jag inte tillgång till den information som flera länder har grundat sina uttalanden på. Flera länder - en del är medlemmar i Europeiska unionen - meddelar att deras underrättelsetjänster har upprättat en länk. Huruvida det är en länk mellan stater eller en länk mellan grupper av stater är en öppen fråga. Men det råder ingen tvekan om att det finns någon form av länk mellan det iranska folket och vissa palestinier.
Den andra frågan som jag vill besvara ställdes av Brok - han har emellertid lämnat kammaren. Denna gemensamma insats utförs varje dag på platsen av företrädare för Europeiska unionen, Förenta staterna, FN:s generalsekreterare och Ryssland. De arbetar tillsammans varje dag. Jag vill också påminna er om att vi, dvs. jag, Powell, Ivanov och Kofi Annan, sammanträder regelbundet för att gemensamt ta itu med denna fråga.
Vi måste vara ihärdiga och uthålliga. Vi behöver också få en förändring i båda samhällena, och inte bara i myndigheterna som leder länderna. Dessa samhällen har verkligen förändrats i grunden under de senaste åren. Israel har förändrats. Det starka, breda fredslägret i landet har inte försvunnit, men det har minskat.
Samma sak har skett på andra sidan. Frustrationen har skapat en känsla att fredslägret inte kan få till stånd fred under en överskådlig tid. Denna brist på förtroende mellan de båda sidorna fanns inte tidigare. Jag kommer mycket tydligt ihåg den relativa vänskapen i Oslo mellan Arafat och Peres och mellan Rabin och Arafat. Denna har försvunnit. Vi måste göra någonting för att återuppbygga samhälle gentemot samhälle, och vi, som européer, har oerhört mycket arbete att utföra på denna punkt, när det gäller att föra samman dessa samhällen, eftersom de måste leva sida vid sida. Vi måste göra allt vi kan genom detta parlament, genom institutionerna, genom de icke-statliga organisationerna.
Jag vill berätta två små anekdoter, en från en mycket god vän till mig som fanns i fredslägret i Jerusalem. Häromdagen sade han till mig att han inte skulle våga låta sin dotter och sin son åka i samma buss till skolan. Detta är en dramatisk och djupgående känslomässig förändring hos någon som annars skulle ha kämpat för fred. På den andra sidan, på den palestinska sidan, kan man åka till ett sjukhus och tala med en barnläkare som säger på vilket sätt en liten pojke har dödats. Detta är ett fruktansvärt slag mot folkets förtroende. Vi måste därför också samarbeta med samhällena. Vi måste engagera samhällena, universiteten, skolorna, läkarna, etc., för att få dem att förstå att de måste leva sida vid sida, och att Europa kommer att stödja denna försoning. Detta är någonting som vi måste göra.
Jag avslutar med att påminna om en vacker fras från Yitzhak Rabin som, utan tvekan, var arkitekten bakom Osloprocessen, tillsammans med Shimon Peres. Han brukade säga något som fortfarande gäller. Vi måste bekämpa terrorismen som om det inte fanns några förhandlingar, och vi måste förhandla som om det inte fanns någon terrorism. Det är detta förhållningssätt som vi måste diskutera i dag. Det är nödvändigt att fortsätta förhandlingarna, att fortsätta samtalen, att fortsätta att utveckla den politiska scenen - allt måste röra sig kring ett centrum som består av politik. Fram till dess så blir fallet att det kommer att bli mycket svårt att föra processen framåt.
Vi kan vara stolta över vad vi gör, i egenskap av européer. Vi har inte förmåga att lösa problemet, men vi kan se till att föra utvecklingen i rätt riktning så snart som möjligt, och ha freden som mål. Detta är inte bara en fråga om värderingar. Det är en del av vår historia, det råder ingen tvekan om det, men det är också en del av vår framtid, framtiden för denna europeiska union, för länderna i en utvidgad europeisk union, och för länderna kring Medelhavet och i Mellanöstern, som ingår i vår familj.
(Applåder)

Talmannen
I enlighet med artikel 37.2 har jag mottagit sju resolutionsförslag för att avsluta debatten
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Flera kolleger - Cohn-Bendit, general Morillon och vissa andra - lade fram en rad förslag när det rör vilka initiativ parlamentet kan ta. Jag är mycket villig att samarbeta med talmanskonferensen och kollegerna kring dessa. I förra veckan hade jag ett mycket givande enskilt sammanträde med ambassadör Moratinos, för att få hans råd om hur vi bäst utvecklar vissa av dessa idéer. Vi kommer att diskutera detta i lämpligt forum.

Vertikala avtal och samordnade förfaranden inom bilindustrin
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från kommissionen om vertikala avtal och samordnade förfaranden inom bilindustrin.

Monti
. (IT) Herr talman! Det är ett nöja att få redogöra för förslaget till förordning om gruppundantag för motorfordon som kommissionen antog i dag, även om det sker kortfattat. Parlamentet känner väl till de allvarliga begränsningarna när det gäller den konkreta funktionen för den nuvarande förordningen om gruppundantag som upphör att gälla i september. Fördelarna för konsumenterna är inte tillräckligt stora, framför allt när de vill utnyttja sin rättigheter på en inre marknad. De regler som gäller hindrar dessutom utvecklingen av nya metoder, inklusive distribution via Internet. Slutligen måste även tillgången på teknisk information från fristående verkstäder förbättras. Vi har därför utarbetat, och kommissionen har i dag antagit, detta förslag till förordning om gruppundantag, som jag nu helt kort skall presentera huvuddragen i.
Grundtanken är att det nya systemet skall vara striktare i förhållande till befintliga bestämmelser och medge en större konkurrens på marknaderna för försäljning och för service efter försäljning. Vilka är då huvuddragen? När det gäller försäljningen av nya bilar är flexibilitet och valmöjligheter nyckelbegrepp i förslaget. När fordonstillverkarna bygger upp sina system med egna återförsäljare kan de välja mellan ett selektivt distributionssystem eller ett system som bygger på territoriell ensamrätt och de skall inte längre kunna kombinera de båda systemen. Med båda systemen skall fordonstillverkaren kunna garantera att återförsäljarna i det egna systemet är kvalificerade och att nätverket av återförsäljare täcker alla områden i Europa, vilket således garanterar en fullständig täckning av territoriet.
I båda fallen kommer de rättigheter som hänger samman med den inre marknaden att vara mycket, mycket bättre skyddade än i dag. Genom systemet med ensamrätt kommer återförsäljarna att tilldelas ett visst geografiskt område, till exempel en stad, i vilket ingen annan återförsäljare har rätt att öppna en utställningshall eller genomföra aktiv försäljning. Återförsäljaren med ensamrätt kan under alla omständigheter sälja till vem som helst som kommer till återförsäljarens lokaler. Detta gäller även de fristående återförsäljarna, de så kallade grå återförsäljarna, grey resellers. Sådana återförsäljare skulle kunna vara till exempel bilvaruhus och de skulle kunna utnyttja prisskillnaderna för att köpa in bilar i de länder där priserna är som lägst för att sedan sälja dem i den medlemsstater som har högre priser, vilket på så vis skulle bidra till att skapa en äkta inre marknad.
Om biltillverkarna i stället väljer systemet med selektiv distribution, skulle återförsäljarna kunna göra reklam genom att skicka personligt utformade brev och e-brev till konsumenterna i hela Europa, eller också söka upp dem. Konsumenterna skulle ändå kunna få svårigheter i sina förbindelser med en försäljare från en annan medlemsstat, framför allt när det gäller att enkelt ta direkt kontakt med försäljaren utomlands, betala fakturor och träffa avtal om leverans av fordonet. Vi har därför sett det nödvändigt med en mer radikal strategi för att erhålla en bättre integrering av marknaderna, genom att ge konsumenten en reell möjlighet att köpa fordonet utomlands.
En återförsäljare av personbilar borde kunna öppna försäljningslokaler eller leveransställen närmare konsumentens hemort, även om denna ligger i en annan medlemsstat. Rent praktiskt innebär detta att till exempel en återförsäljare av Volkswagen från Amsterdam skulle kunna öppna en bilsalong i Förenade kungariket och sälja Volkswagen Golf där till det nederländska detaljhandelspriset, som ligger 23 procent under priset i Storbritannien. Detta skulle helt klart skapa marknadsförutsättningar för att minska de avsevärda prisskillnader som finns för bilar inom Europeiska unionen.
Det finns också ett krav från konsumenterna att få återförsäljare som säljer flera olika bilmärken, multibrand. Förslaget till förordning gör det betydligt enklare att sälja flera olika bilmärken. Det enda villkoret är att bilar av olika märken visas upp på olika platser i samma utställningshall för att undvika förvirring hos konsumenterna. Denna typ av utställningar förekommer redan på de stora bilsalongerna till allmän belåtenhet.
Förslaget till förordning avser dessutom att ändra den befintliga kopplingen mellan försäljning och service efter försäljning och medge en specialisering. Distributörerna skall kunna välja om de själva vill tillhandahålla service efter försäljning, som återförsäljarna gör för tillfället, eller om de vill lägga ut detta på entreprenad till en eller flera auktoriserade verkstäder. Dessa verkstäder måste uppfylla alla de kvalitetskriterier som bestäms av fordonstillverkaren.
Gruppundantaget underlättar dessutom avsevärt bilförmedlarnas arbete. Ett exempel är Virgin Cars, som köper in bilar för konsumenternas räkning och som enligt förslaget lättare kommer att kunna hitta det bästa erbjudandet för konsumenterna.
Alla dessa faktorer ger distributörerna ett större manöverutrymme när det gäller att organisera den egna verksamheten på grundval av marknadsvillkoren. De kan utnyttja nya kommersiella möjligheter och deras oberoende gentemot tillverkarna förstärks.
Ett annat sätt att göra återförsäljarna mer oberoende gentemot tillverkarna är skyldigheten för de senare, dvs. tillverkarna, att utförligt motivera en annullering av ett återförsäljaravtal. Om distributören inte accepterar de motiv som angetts kan vederbörande vända sig till en skiljenämnd eller till domstol. Kommissionen har dessutom i detta förslag till förordning beslutat att tillverkaren skall lämna en rimlig uppsägningstid i samband med annullering av återförsäljarkontrakt. Denna period är normalt två år.
Tillsammans garanterar dessa åtgärder att distributörerna till fullo skall kunna utnyttja de möjligheter som förslaget till förordning erbjuder.
Låt mig så säga ett par ord om frågan om service efter försäljning, också den mycket viktig. Det nya förslaget till förordning syftar till att garantera att konsumenterna skall kunna göra ett verkligt val och att de skall kunna vända sig till såväl auktoriserade verkstäder som fristående operatörer. För att kunna garantera säkerhet och pålitlighet för samtliga motorfordon - detta är ett mål som vi har understrukit kraftigt - måste vi kunna garantera att samtliga operatörer kan konkurrera inbördes inom samtliga sektorer utan att detta skall äventyra kvaliteten på de tjänster som erbjuds, som måste bibehållas på en mycket hög nivå.
Den nya förordningen tillåter samtliga fordonstillverkare att bestämma de kvalitetskriterier som skall respekteras av de verkstäder som önskar bli auktoriserade. Tillverkarna kan med andra ord garantera att de verkstäder som ingår i deras nätverk uppfyller högt ställda kvalitetskrav. På så vis undviks att nya operatörer utestängs från marknaden, operatörer som nu skulle kunna erhålla auktorisering, naturligtvis under förutsättning att de är beredda att respektera de kriterier som ställs upp av fordonstillverkarna.
Förslaget medför dessutom den fördelen för de återförsäljare vilkas kontrakt avslutats att de kan fortsätta sin verksamhet som officiella verkstäder för sitt bilmärke så länge de uppfyller kvalitetskraven. Den allmänna nivån för den tekniska kompetensen höjs med andra ord och ett finmaskigt nätverk av officiella verkstäder upprätthålls i hela Europa, vilket kommer att bidra till en hög kvalitet på tjänsterna och ökad säkerhet på vägarna. Det är dessutom troligt att förslaget kommer att få positiva effekter på sysselsättningen och de små och medelstora företagen.
När det sedan gäller de fristående operatörerna på marknaden för service efter försäljning avser förslaget att öka deras möjligheter att konkurrera. Med tanke på att bilarna blir allt mer komplicerade är det viktigt att de fristående verkstäderna får bättre tillgång till den nödvändiga tekniska informationen, inklusive diagnosapparatur, specialverktyg och utbildning. All form av diskriminering mellan de officiella verkstäder som ingår i nätverket och de fristående verkstäderna är med andra ord oacceptabelt. De föreslagna ändringarna främjar dessutom användningen av mer ekonomiska reservdelar av likvärdig kvalitet, och därmed kommer reparationerna att bli mindre dyrbara.
Låt mig avsluta, herr talman, ärade ledamöter, med ett par ord om förfarandet. Nästa steg i förfarandet är rådfrågningen av Europaparlamentet och medlemsstaterna och offentliggörandet av förslaget till förordning i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. På så sätt kan kommissionen få in synpunkter från alla berörda parter innan det slutgiltiga förordningen antas. Hela processen borde vara avslutad före nästa sommar.
Jag är dessutom särskilt glad över att kunna redogöra för förslaget till förordning inför parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor den 19 februari och att fortsätta den givande dialog som redan inletts med parlamentets ledamöter, framför allt med Konrad, som är er föredragande i frågan, och med utskottsordföranden Randzio-Plath.
Detta, herr talman, har enligt min mening varit en komplicerad fråga, men en fråga av mycket stor betydelse, konkret och även av ett stort generellt värde. Om vi vill att de europeiska medborgarna skall känna igen sig i den union som växer fram i Europa, så kan vi inte tillåta att en så viktig del när det gäller den inre marknaden som marknaden för personbilar skall få fortsätta att vara splittrad till skada för konsumenterna.

Konrad
Herr talman, kommissionär Monti, kära kolleger! Till att börja med tack så mycket, herr Monti, för att ni lägger fram detta förslag för parlamentet. Att er väg med detta förslag först förde er hit till Strasbourg är vi mycket positiva till, och vi vet att uppskatta det!
Jag välkomnar - det har också tydligt framgått av diskussionerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor - många punkter i detta förslag. Jag kan nämna flermärkesförsäljning, jag kan nämna originalreservdelar, jag kan nämna tillgången till teknisk information, jag kan nämna avregleringen när det gäller att skilja service och försäljning, men jag har en fråga när det gäller etableringsfriheten på den inre marknaden. Vi har en reglering som heter GVO (förordning om försäljning av motorfordon), och det är rubriken. Det innebär att det även i fortsättningen skall finnas rambestämmelser med en tidsmässig begränsning. Det välkomnar jag. Men det handlar om avreglering, såvida det även i fortsättningen är så att varje försäljare visserligen är nationellt begränsad, men kan etablera sig på EU:s inre marknad hur mycket han vill. Genom detta kullkastas och relativiseras dessa bestämmelser. Det innebär problem för oss, det måste vi diskutera. Det är min första viktiga fråga i detta sammanhang.

Whitehead
Herr talman! Det finns mycket som skall välkomnas i kommissionärens uttalande, särskilt hans erkännande av den gråa marknadens roll när det gäller att få ned priserna, användningen av Internet, stormarknader för bilar och reservdelar och service.
Det finns en fråga som jag måste ställa. Det ser ut som ensamrättsavtal på olika nationella marknader kan bli skadliga för konkurrensen. Hur omfattande - på en given nationell marknad - kan dessa försäljningsavtal med ensamrätt vara?

Harbour
Herr talman! Jag vill också tacka kommissionär Monti för att han kommer till parlamentet i dag och gör ett mycket tydligt uttalande om en mycket komplicerad fråga. Det skulle ha varit mycket till hjälp om vi hade kunnat få texten i förväg, men jag förstår och hoppas att den kommer att finnas tillgänglig mycket snabbt.
Jag vill ta upp två frågor med honom. Det som intresserar de brittiska konsumenterna - och mycket av det tas upp i hans förslag - är naturligtvis prisfrågan. Ser kommissionären någon anledning att föra in förbud mot prissamverkan och prisgarantier i förordningen, så att den ses över efter en viss period för att se till att priserna närmar sig varandra? Detta skulle ge en tydlig signal om den riktning han vill gå i.
Den andra frågan rör handlarnas frihet och deras förmåga att investera. Han har i det stora hela gått i rätt riktning, men jag oroar mig, i det exempel som han gav, om en nederländsk handlares förmåga att investera i och etablera affärsverksamhet i Förenade kungariket. Hur kommer detta att skydda handlare som redan har gjort avsevärda investeringar? Skulle det inte vara mycket bättre för dem att kunna åka och köpa bilar i Nederländerna och sälja dem till konsumenter där, i stället för att få vad som kan bli en slumpartad lösning som faktiskt kan splittra effekterna av det handlaroberoende som han vill åstadkomma?

Monti
. (EN) Jag hoppas att det kommer fler tillfällen, t.ex. i utskottet för ekonomi och valutafrågor, att gå närmare in på detaljerna. Det som jag anser vara gemensamt i de två första talen, är en oro som förvisso kunde uttryckas om det fanns en lokaliseringsklausul. En bestämd punkt i dagens kommissionsbeslut om förslaget till förordning, är att lokaliseringsklausulen inte finns på någon procentuell nivå. Detta kan räcka långt för att dämpa denna oro.
När det gäller att se till att priserna närmar sig varandra, är detta ett av målen med det övergripande förslaget. Som ni vet övervakar vi regelbundet utveckling av priserna i detta sammanhang. Vi utarbetar en rapport två gånger per år om priset på olika modeller i olika medlemsstater. Detta kommer att vara ett kraftfullt medel för att, bl.a., mäta konsekvenserna av denna nya förordning.
Vi har motstått frestelsen att bli prisreglerare och sammanlänka specifika konkurrensarrangemang för distribution till prisskillnadernas storlek. Det är inte vår uppgift att säga att en viss prisskillnad är godtagbar, men att densamma plus ett inte är det. Vi håller på att arbeta med roten till fenomenet, för att utveckla priskonvergens.
När det gäller det engelsk-nederländska exemplet, är mitt kortfattade svar att båda sätten skulle vara tillåtna, dvs. att arrangera utförsäljningar i andra länder och en obegränsad handel, utan att behöva ändra handlarnas lokalisering.

De Rossa
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga: innan ni bad den första talaren att uttala sig, visade jag att jag ville vara med på listan.

Riis-Jørgensen
Herr talman! Jag har en kort fråga till kommissionären. Jag var föredragande för sju och ett halvt år sedan, när vi diskuterade detta projekt för första gången. Det gläder mig att kommissionen har kommit så långt, men jag har fortfarande en fråga. Kanske är jag för cynisk eller för liberal, men varför måste vi ha bestämmelser? Varför kan vi inte bara använda fördraget som det är? Varför måste vi ha särskilda bestämmelser för bilhandlare och bilförsäljningar? Vad mig anbelangar, tycker jag att vi kan använda de gängse konkurrensbestämmelserna.

Cushnahan
Herr talman! Jag stöder kommissionär Montis initiativ och det gläder mig att hans kolleger i kommissionen också stöder honom. Saken är den att de rådande bestämmelserna främjar biltillverkarna och bilhandlarna, och är till nackdel för konsumenterna. Jag ser detta specifika förslag som ett upprätthållande av principerna för den gemensamma marknaden, och jag är övertygad om att det kommer att leda till billigare bilar för EU-medborgarna.
Det finns bara en sak som oroar mig betydligt, och det rör mitt hemland. Känner kommissionären till att registreringsavgiften för motorfordon i Irland kommer att höja priset på bilar med mellan 50 och 100 procent? Ett initiativ som detta kommer alltså i princip att vara meningslöst om inte kommissionen kan övertala de irländska myndigheterna att sänka registreringsavgiften för motorfordon. Jag vet att skatter och avgifter ligger inom nationernas behörighetsområde, men vi rör oss mot en harmonisering av skatter och jag vill därför ödmjukt be kommissionären att kontakta de irländska myndigheterna för att försöka få till stånd en sänkning av registreringsavgiften för motorfordon, så att de irländska medborgarna kan få samma fördelar som sina kontinentala motsvarigheter.

McCarthy
Jag vill gratulera kommissionären till att ha lotsat detta paket, som inte var helt enhälligt, genom kommissionen på ett så skickligt sätt. Det råder samma problem i Förenade kungariket: 52 modeller som har granskats i Förenade kungariket är fortfarande dyrare. Jag ställer samma fråga som Riis-Jørgensen. Om vi får de partiella reformer som kommissionen föreslår i dag, och vi genomför dessa genom att öppna marknaden för stormarknader i den gråa zonen, i synnerhet Internethandel, blir då inte gruppundantagen obsoleta, och när kommer den dag då vi verkligen gör oss av med dessa bestämmelser?
Till sist, herr kommissionär: Jag ställde en fråga till er 1999, och som svar sade ni att bilarna i Förenade kungariket skulle bli billigare om Förenade kungariket deltog i eurosamarbetet. Är detta fortfarande er åsikt, och vilken skillnad tror ni att detta skulle göra när det handlar om priser?

Monti
. (EN) Jag konstaterar, inte utan en viss lättnad, att jag inte är den kommissionär som är ansvarig för varken skattefrågor eller för frågor som rör Ekonomiska och monetära unionen, utan att jag bara är den kommissionär som i all anspråkslöshet ansvarar för konkurrenspolitiken, som dock har en roll att spela och som försöker att göra det på ett kraftfullt sätt - med stöd från parlamentet, som återigen blivit uppenbart i dag.
När det gäller en lämplig konkurrens, varför inte vara ännu mer liberal och avhålla sig från att tillämpa områdesspecifika bestämmelser? Vi har faktiskt undersökt detta, och en detaljerad analys har fått oss att dra följande slutsatser. Om vi inte hade specifika konkurrensbestämmelser för denna bransch, skulle den falla under förordningen om undantag för grupper av vertikala avtal. Detta skulle få två huvudsakliga nackdelar. Det skulle göra det möjligt att använda distributionsavtal inom branschen som i mångt och mycket liknar de avtal som är tillåtna för närvarande, och som fick ganska negativa omdömen i vår utvärderingsrapport. Inte heller en tillämpning av det allmänna systemet skulle vara ett bra medel för att förbättra konkurrensen när det gäller service efter försäljning. Oberoende serviceföretag skulle kunna utestängas från marknaden som ett resultat av detta. Detta är uppenbarligen inte något som kan godtas.
Man skulle dessutom förmodligen fortsätta att distribuera alla motorfordon genom samma typ av selektiva och exklusiva distributionssystem, om inte ett nytt kontrollsystem infördes.
Sist, men inte minst: Det allmänna systemet tillhandahåller inte några bestämmelser som säkrar konsumentens fördelar, vilket är nödvändigt på bilområdet. Så är fallet med den så kallade tillgänglighetsklausulen, som t.ex. gör det möjligt för en brittisk konsument att köpa en högerstyrd bil i ett land som har högertrafik.
Så, även om vi i princip är emot områdesspecifika bestämmelser, som ni har sett i och med telekommunikationspaketet med min kollega, Liikanen, har vi förflyttat oss en aning i riktning mot antagandet av allmänna konkurrensbestämmelser. Men situationens specifika karaktär har fått oss att tro fullt och fast att det skulle vara lämpligare med en områdesspecifik bestämmelse.
När det gäller t.ex. stormarknader, kan jag bara säga att, under det långa samrådförfarande som genomförts av kommissionen, ingen stormarknad eller sammanslutning som uttalat sig på dess vägnar, direkt har uttryckt en önskan om att få sälja bilar under ordnade former.
Å andra sidan skulle det inte vara sant att påstå att det förslag till förordning som antagits i dag inte ger några affärsmöjligheter för stormarknaderna. En stormarknad kan bli säljare av ett eller flera märken, om den uppfyller de kriterier som anges av tillverkaren. På samma sätt kan den fungera som mellanhand för konsumenterna.
Till sist: När det gäller de två frågor som inte har att göra med konkurrens, utan snarare handlar om priser, skatter och euron, kommer jag inte att utvidga det svar som jag gav om frågan rörande Förenade kungariket, bilar och euron. När det gäller skatter och avgifter underströk ledamoten att ansvaret för dessa ligger hos nationen, och det är frestande, men kanske inte helt konsekvent, att säga att det kan betraktas som att man avundsjukt skyddar detta som ett nationellt prerogativ och trots detta samtidigt uppmanar kommissionären att aktivt verka för en harmonisering. Jag kommer emellertid att vidarebefordra detta budskap till min kollega Bolkestein.

Caullery
Herr talman, herr kommissionär! Alla vet i dag att bilen är en komplex och mycket sofistikerad produkt.
Men om ni hädanefter låter återförsäljaren vara underleverantör när det gäller underhåll och reparationer kommer en hel kedja av ansvar att brytas. Man kan därför oroa sig för konsumenten. Hur skall enligt er, herr kommissionär, biltillverkarna kunna genomföra sina garantier, få sina kvalitetsnormer respekterade och i förekommande fall återkalla fordon om de bara har en indirekt kontakt med underleverantören?

Naranjo Escobar
Herr talman, herr kommissionär! Enligt min åsikt handlar inte debatten om de slutliga målen eller om kommissionens principer med detta förslag, utan om de möjliga oönskade konsekvenser som genomförandet av den framtida regleringen av sektorn kan få.
Eftersom bestämmelsen om lokalisering skall tas bort frågar jag er, herr kommissionär, om ni inte anser det vara lämpligt att införa en övergångsperiod för de små distributionsföretagen med tanke på de investeringar som har gjorts eller skall göras inom denna sektor, vilken har stort inflytande på sysselsättningsnivån.

Berenguer Fuster
Herr kommissionär! Jag gratulerar er till er presentation av detta dokument som sätter punkt för arbetet med att skapa en regelsamling för vertikala begränsningar.
Jag vill komma med ett påpekande. Ni tog upp exemplet på distributören i Amsterdam som skulle kunna öppna en filial i London. Vi måste tänka på att distributörerna - alltid, men i det här fallet ännu mer på grund av den mängd investeringar som de måste göra - är beroende av fabrikanterna och att avtalen inte har så lång varaktighet. Om vi får en resolution är det sant att man kan gå till domstol, men jag anser att en förlängning av processerna på obestämd tid skulle - åtminstone i ert land, herr kommissionär, och i mitt eget - leda till att distributörerna går i konkurs.
Under förutsättning att selektiv distribution kommer att tillåtas frågar jag er om det inte skulle vara lämpligare att till exempel begränsa förbudet om att selektiva distributörer endast får sälja till slutkunden eller andra återförsäljare för att nå samma prissättning i de olika länderna. På så vis skulle parallella importörer som kan bidra till prissänkningar gynnas.

Monti
. (EN) Motorfordon är förvisso, som Caullery säger, komplicerade och sofistikerade.
Som ni påpekar handlar det mycket riktigt om en mycket komplex och sofistikerad produkt. Det är en av anledningarna till att vi beslutat att ha särskilda branschregler i stället för de allmänna reglerna för vertikala begränsningar.
Men jag skulle vilja betona följande.
Enligt vår mening förbättrar - inte undergräver - förslaget förutsättningarna för en säker och pålitlig bilservice. Det gör det inte svårare för biltillverkarna att uppfylla sina skyldigheter. Den verkstad som handlaren kan sluta kontrakt med om service, om han eller hon så önskar, måste ha tillverkarens förtroende när det gäller att kunna utföra de tjänster som handlarna tillhandahåller i dag. För att säga det rent ut: Den enda skillnaden mellan en officiell handlare som i dag tillhandahåller service efter köpet och en officiell verkstad i morgondagens föreslagna system, är att den senare kanske inte har någon bilhall från vilken denne säljer bilar. Den tekniska kunnigheten, utbildningen, verktygsuppsättningen och servicestandarden kommer fortfarande att bestämmas av tillverkaren och tillämpas i hela dennes nätverk. Under dessa förhållanden befinner sig förvisso tillverkarna i en ställning som gör att de kan uppfylla sina skyldigheter.
Naranjo Escobar frågade om det inte kommer att bli oönskade konsekvenser och om det inte skulle vara tillrådligt att ha en övergångsperiod, samtidigt som man behåller lokaliseringsklausulen för tillfället. Tidsramen är redan tillräcklig eftersom den slutliga kommissionsförordningen efter samråd kommer att antas före sommaren i år. Den kommer förmodligen att innehålla en klausul som säger att den kommer att träda i kraft fullt ut fr.o.m. oktober 2003, och vi har också tagit hänsyn till situationen för de befintliga handlarna genom att i förslaget till förordning införa ett uttryckligt meddelande om avtalets upphörande. Det är emellertid tydligt att det som vi har antagit i dag är ett mycket välgenomtänkt och strukturerat förslag till förordning, men det kommer att ske ytterligare samråd, och om vi ser att det uppkommer viktiga och övertygande argument under samrådet, kommer vi naturligtvis att ta vederbörlig hänsyn till dessa.
Som svar till Berenguer Fuster, tillåter kommissionen selektiva system för många produkter i linje med den politik som man tillämpar: Förslaget till förordning varken ålägger ett specifikt distributionsformat eller föreskriver i detalj hur avtalen skall utformas. Man tar upp att andra vertikala avtal mellan parterna kan ge upphov till ekonomisk effektivitet som resulterar i optimala investeringsnivåer genom tillverkare, officiella nätverk och oberoende verkstäder.
Låt mig avsluta med en något mer allmän fråga; i och med detta förslag gör vi två saker. Å ena sidan låter vi konkurrensen komma till tals på ett kraftfullare sätt. Detta är en injektion av ytterligare konkurrens. Å andra sidan luckrar vi upp valet av förfaringssätt, genom färre stelheter och mer flexibilitet.

Manders
Jag tackar kommissionären för den tydliga förklaringen och jag anser att det som föreslås kan leda till en optimering och förbättring den gemensamma marknadens principer. Så långt står jag bakom det här.
Det engelsk-nederländska exempel som kommissionären tog upp har bland annat samband med de kompletterande skatter som tas ut i varje medlemsstat. Jag vet att de skatterna omfattas av nationella behörigheter men jag tror att kommissionen kan ingripa om konkurrensen och reglerna för den gemensamma marknaden hindras. Ni säger att ni själv inte har behörighet för skatterna, men det är alltid kommissionen som talar. Om jag alltså talar till kommissionären så tar jag för givet att jag formellt talar till kommissionen och inte specifikt till kommissionären. Jag utgår alltså från att ni kan ta med er det budskapet, som min irländska kollega sade.
Vidare skulle jag vilja fråga varför det inte går att ta med sig en registrerad bil från en annan medlemsstat till det land där man själv bor. På det sättet skulle ju den inre marknaden kunna optimeras ännu bättre.

Garriga Polledo
Herr talman! Ni har redan hört att många ledamöter anser att pristillnärmningen snarare bör genomföras med hjälp av skatteharmonisering än genom denna förordning.
Den nuvarande förordningen omfattar 100 procent av distributionsavtalen. Emellertid fastställer ni vissa mycket hårda bestämmelser om begränsningar av definitionen av detaljhandlare.
Tror ni inte, herr kommissionär, att denna nya förordning skulle kunna leda till en stor rättslig osäkerhet som samtidigt kan riskera kontinuiteten i de investeringar som generalagenter gör och till en viss grad till och med påverka sysselsättningsnivån hos dessa generalagenter i hela Europeiska unionen, som sysselsätter över en miljon personer? Fruktar ni inte att de stora distributionsområdena gynnas av denna politik för att öppna konkurrensen till nackdel för de små generalagenterna?

De Rossa
Jag kommer att fatta mig kort. Jag välkomnar kommissionärens meddelande. Vi får vänta och se hur det verkligen fungerar i praktiken. De företag det handlar om här är ganska inflytelserika.
Har kommissionären kommit överens med medlemsstaterna om att de inte skall späda på sin fordonsskatt för att på så sätt återvinna intäkter som förlorats som ett resultat av lägre priser, vilket utraderar konsumenternas ekonomiska fördelar?
Kommer det dessutom att bli möjligt att göra det obligatoriskt för handlarna att visa priserna före skatt tillsammans med priserna efter skatt? Vanligen visas priserna efter skatt.
Slutligen: Vilka konsekvenser, om några, skulle detta få för att på en EU-omfattande grund garantera vilken bil som kan köpas i en annan stat?

Rübig
Herr talman! För utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är det viktigt vilka effekter det får på den tekniska lagstiftningen, nämligen just när det gäller fordonsburen diagnos eller när det gäller de olika gränssnitten. Och hur vill man egentligen åstadkomma att företagsstandarderna och normerna också faktiskt iakttas? Räknar man här med ett slags certifiering av tredje part, alltså att en neutral tredje part kontrollerar att standarderna faktiskt iakttas?

Monti
. (EN) Vissa åtgärder rörande beskattningen är viktiga på detta område. I detta sammanhang har kommissionen en roll att spela. Låt mig påminna er om att kommissionens ståndpunkt inför regeringskonferensen i Nice, var att det skulle bli en växling till kvalificerade majoritetsbeslut på de skatteområden som är viktiga för den gemensamma marknadens funktionssätt. Jag skulle inte tro att medlemsstaterna späder på med högre skatter. De skulle i så fall drabbas av begränsningar.
Kommer det nya systemet att skapa rättslig osäkerhet för handlarna? Jag anser inte det - tvärtom. Vi är också säkra på att undvika de av vissa fruktade ekonomiska konsekvenserna för handlarna och sysselsättningen. Genom förslaget till förordning erbjuds före detta handlare att bli officiella verkstäder i tillverkarnas nätverk, och att lokalisera verksamheten till valfri plats. Vi vet i vilket fall redan att, bortsett från förslaget till förordning, åtskilliga tillverkare planerar att omstrukturera och minska antalet officiella nätverkshandlare i sina system.
När det gäller den europeiska garantin, finns den kvar i förslaget. Nätverken måste ge garantier, utan hänsyn till var bilen har köpts.

Talmannen
Tack så mycket för att ni fattade er kort och för ert engagemang, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0002/2002).
Vi kommer att behandla frågor till kommissionen.
Vi kommer att ändra ordningsföljden för de två första frågorna med ledamöternas och kommissionärernas samtycke.
Första delen

Talmannen


Antonios Trakatellis
Fråga nr 39 från (H-0030/02):
Angående: Bulgariens underlåtenhet att följa partnerskapsavtalet med EU och överenskommelserna om avvecklande av reaktorerna vid Kozloduj Inför avvecklandet av enheterna 1 och 2 vid kärnkraftverket Kozloduj har Bulgariens energiminister Kovachev förklarat (den 8 januari 2002) att landet inte kommer att uppfylla förpliktelserna om att stänga och avveckla de farliga reaktorerna av gammal typ i enlighet med bestämmelserna i det reviderade partnerskapsavtalet mellan Europeiska unionen (EU) och Bulgarien samt i det Sofiamemorandum som landet tillsammans med kommissionen undertecknade 1999.
På vilket sätt kommer kommissionen att se till att de förpliktelser som ingåtts genom partnerskapet faktiskt följs när det gäller avvecklandet av enheterna 3 och 4? I vilket skede befinner sig avvecklingen av enheterna 1 och 2, med tanke på att alla fyra enheter är farliga och inte kan repareras och uppgraderas till rimliga kostnader? Kan landet i fråga, inom ramen för det anslutningsförberedande förfarandet, begära att förhandlingarna återupptas för energikapitlets del, eftersom det vägrar att uppfylla de förpliktelser som ingåtts med EU beträffande kärnsäkerhet, och eftersom det inte har utformat en ny energistrategi i enlighet med reglerna för den inre marknaden (produktion och prissättning) och ett öppnande av marknaden för konkurrens?

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen kan inte bekräfta informationen enligt vilken den bulgariska regeringen lär ha tillkännagett att den inte vill hålla sig till de överenskommelser som träffats när det gäller stängningen av kärnkraftverket Kozloduj. Vi kan inte heller tillskriva den bulgariske energiministern Kovatjev ett sådant yttrande. Faktiskt har det framförts olika åsikter inom politiska kretsar i Bulgarien i den offentliga debatt som nu pågår om att stänga kärnkraftverket Kozloduj - nämligen reaktor 1-4.
Enligt den information som kommissionen fått nämnde den bulgariske energiministern den 10 januari 2002 i ett uttalande om en tidigareläggning av stängningen av de fyra reaktorerna i Kozloduj år 2008, respektive 2010 som stängningsdatum för reaktor 3 och 4. Den bulgariske energiministerns uttalande gällde inte reaktor 1 och 2.
Situationen är sådan att vi vid den överenskommelse som jag gjorde med den bulgariska regeringen år 1999 hade enats om att reaktor 1 och 2 skulle stängas år 2002, alltså i år, och att vi skall komma överens med den bulgariska regeringen om att stänga reaktor 3 och 4 i samband med omarbetningen av landets energistrategi, och att detta beslut skall fattas före den tidpunkt som ursprungligen avsetts. Kommissionen har klargjort att som man förstår det skall stängningen av reaktor 3 och 4 ske senast år 2006. Men jag måste klart säga att Bulgariens formella beslut i denna fråga fortfarande inte fattats. Det betyder att vi i förhandlingarna med Bulgarien om energikapitlet naturligtvis inte kan komma fram till ett avslut, så länge vi inte har något obligatoriskt fastlagt stängningsdatum även för reaktor 3 och 4.
Den överenskommelse som jag då träffade med den bulgariska regeringen är en del av Europeiska unionens gemensamma förhandlingsposition i energikapitlet när det gäller Kozloduj. Därför är det klart att detta kapitel inte kan avslutas om inte också innehållet i denna överenskommelse har uppfyllts. Såtillvida finns det alltså klarhet, och jag vill här upprepa även för kommissionen: Det är ett oeftergivligt villkor för slutförandet av anslutningsförhandlingarna med Republiken Bulgarien att stängningen av reaktor 1-4 i kärnkraftverket Kozloduj sker i enlighet med den gjorda överenskommelsen.
Arbetet med att stänga reaktor 1 och 2 har påbörjats, och motsvarande administrativa och tekniska förutsättningar har skapats. Det finns en internationell fond för att finansiera dessa uppgifter, och jag utgår från att det kommer att förlöpa enligt planen. Jag delar inte den oro som uttryckts för att stängningen av reaktor 1-4 skulle skapa avsevärda ekonomiska problem, särskilt konkurrensproblem. Enligt kommissionens beräkningar har Bulgarien en rejäl överkapacitet när det gäller energiproduktion, och eftersom ju ett nytt och modernt kärnkraftverk håller på att byggas så balanseras den förlust som Bulgarien gör, och vi anser att man absolut kan komma till rätta med problemen.
Jag vill sammanfatta: Det finns absolut ingenting som tyder på att Bulgarien vill dra sig undan det åtagande man gjort. Och jag vill uttryckligen påpeka att vid mitt senaste möte med den bulgariske ministerpresidenten bekräftade denne uttryckligen att hans regering inte kommer att svika de förpliktelser som föregående regering har påtagit sig.

Trakatellis
Herr kommissionär! Jag tackar så mycket för ert svar, där ni försäkrar att reaktorerna 1 och 2 kommer att stängas i år, 2002, och att förberedelserna redan har inletts; vidare att reaktorerna 3 och 4 kommer att stängas senast år 2006 enligt den ursprungliga överenskommelsen. Detta har också kommissionens ordförande Prodi framfört i en skrivelse, och ni har framhållit detta upprepade gånger.
Jag skulle vilja vädja om att vi noga följer den här frågan, för det finns alltid en osäkerhet när det gäller garantier om tillräcklig energi, och jag skulle vilja veta exakt vilka åtgärder ni har vidtagit i fråga om det enhetliga sammankopplade system som skulle möjliggöra utbyte av energi, så att det inte skall finnas några stater som frågar hur det skall gå nu, när man skall stänga reaktorerna 1 till 4 i Kozloduj, dvs. får vi kanske brist på energi?
Den andra fråga jag skulle vilja ställa till er gäller ett bulgariskt lån för uppgradering av reaktorerna 5 och 6 till västeuropeisk säkerhetsnivå. Vad har hänt med reaktorerna 5 och 6?

Verheugen
Herr ledamot! För att undvika missförstånd måste jag än en gång tydligt säga följande: Det finns hittills inte något bindande löfte från den bulgariska regeringen om att reaktor 3 och 4 skall stängas till år 2006, utan det finns en överenskommelse att beslutet om stängningen av dessa reaktorer skall fattas tidigare än den bulgariska regeringen ursprungligen tänkt sig. Kommissionen har i denna kommuniké sagt att man räknar med att stängningen inte skall ske senare än 2006. Till detta krävs det också en formell notifikation från den bulgariska regeringen, som säkert kommer. För övrigt, herr ledamot, måste jag säga er att energiförsörjningen i Bulgarien är en fråga för den bulgariska regeringen.
Inte heller frågan om energieffektiviteten på Balkan och Bulgariens situation på energimarknaden är något som direkt hamnar under kommissionens ansvarsområde. Jag kan bara än en gång upprepa vår bedömning att det på grund av stängningen av reaktor 1-4 inte kommer att uppstå någon brist på energi i Bulgarien, utan att det finns en avsevärd överkapacitet.
Jag håller fullständigt med er om att det är absolut nödvändigt att noggrant informera den bulgariska allmänheten om nödvändigheten med stängningen och även om åtgärderna i samband med det, eftersom i själva verket - och det vet ni säkert mycket väl - stora delar av den bulgariska allmänheten inte har någon förståelse för detta krav från det internationella samfundet. Vi uppträder alltid som om det vore självklarheter, och jag är tacksam mot er för att ni har tagit upp det. Den övervägande majoriteten av befolkningen i Bulgarien anser inte på något sätt att det är självklart att det viktigaste och största kraftverket i landet skall stängas på grund av påtryckningar från det internationella samfundet.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle gärna vilja veta på basis av vilka tekniska normer och standarder kommissionen egentligen slår fast vilka reaktorer som är farliga och som måste stängas?

Verheugen
Herr ledamot, det har kommissionen överhuvud taget inte gjort, och det kan den heller inte. Detta var ett politiskt villkor som medlemsstaterna ställde för att förhandlingar skulle få påbörjas med Bulgarien. Till grund för detta politiska villkor som formulerats av medlemsstaterna ligger en bedömning som gjordes av industristaterna redan i början av 90-talet, där säkerheten för kärnkraftverken i Östeuropa underkastades en granskning. Därvid definierades de kärnkraftverk som enligt de västliga industristaternas uppfattning inte kan upprustas till rimliga kostnader. Det undandrar sig för ögonblicket min vetskap vilka normer staterna då tillämpade. Om det intresserar er är jag dock gärna beredd att undersöka detta. Kommissionen har här inte gjort några som helst undersökningar, utan den har gjort det som var dess politiska uppdrag, nämligen att komma fram till ett resultat med den bulgariska regeringen om uppfyllandet av ett politiskt villkor för att förhandlingarna skall kunna påbörjas.

Flemming
Herr kommissionär! Jag gratulerar er till att ni alltid får ta ställning till så lysande frågor, än är det Temelin och än är det Kozloduj. Ni måste vara riktigt lycklig. Får jag fråga: Vad kostar en sådan stängning? Vad sker med det förorenade materialet? Vem betalar allt detta? Hur lång tid tar en sådan stängning? Vad sker egentligen om det inträffar någon incident före 2006? Vem betalar då? Vem ansvarar för kostnaderna?
I anslutning till ert svar på frågan från kollegan Rübig: Tror ni inte också att det än en gång visar sig hur absolut nödvändigt det är att vi har gemensamma europeiska normer och inte alltid höftar till någon sorts stängningsdatum? Vi har nu sagt: reaktor 3 och 4 år 2006. Borde man kanske inte säga redan 2004 eller 2003? Vad kommer att ske, om något inträffar år 2005?

Verheugen
Fru ledamot, jag beklagar verkligen, men kommissionen har inte något ansvar för säkerhetsnormerna för några som helst kärnkraftverk i världen, inte heller i Bulgarien. Även om jag kunde besvara er tekniska fråga, så får jag inte göra det. Ansvaret för driften vid kärnkraftverket Kozloduj, för alla säkerhetsproblem som har att göra med det och även för de driftstörningar som kan inträffa, ligger uteslutande hos det företag som driver kraftverket, alltså i detta fall hos Republiken Bulgarien.
Jag måste också klart säga att kommissionen inte är i stånd att ta på sig något som helst ansvar, eftersom vi inte heller är i stånd att på något sätt påverka det sätt som detta kärnkraftverk drivs på. Jag kan personligen inte bedöma hur farligt eller ofarligt detta kärnkraftverk är. Hur allt detta sker tekniskt skall jag gärna ge er detaljerad information om så snart jag själv har tillgång till den. Vi måste utgå från att den tid som åtgår för att avsluta ett dylikt projekt med stängning av ett kärnkraftverk inte kan beräknas i år, utan i decennier. Det betyder att det här handlar om en mycket långsiktig uppgift, som eventuellt också kommer att medföra långsiktiga förpliktelser eller belastningar för gemenskapens budget.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga 38.
Vi ber herr Liikanen att ta plats i en bänk i första raden.
Andra delen Frågor till herr Liikanen

Talmannen


Concepció Ferrer
Fråga nr 41 från (H-0054/02):
Angående: Förbättrad lagstiftning för små och medelstora företag Den inre marknaden utgör en privilegierad ram för samverkan mellan de europeiska företagen. Det finns dock fortfarande ett antal allvarliga hinder mot den fria rörelsen för varor och tjänster, som motverkar denna samverkan.
Behovet av bättre lagstiftning, som uppmärksammades vid Europeiska rådets möte i Lissabon och i den europeiska stadgan för små och medelstora företag, kräver att denna fråga följs upp. Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit i denna riktning?

Liikanen
. (FI) Herr talman! Den inre markanden har varit till enorm nytta för företagen, men man kan göra ännu mer. Framsteg på detta område följs upp inom ramen för kommissionens strategi för tjänster på den inre marknaden, vilken godkändes i november 1999. Kommissionen granskar årligen strategin för den inre marknaden för att bedöma resultaten och föreslå förbättringar. Den senaste uppskattningen gjordes i april. En av målsättningarna är att förbättra företagens verksamhetsmiljö, och i flera åtgärder som hänför sig till denna målsättning beaktar man speciellt stöd till små företag.
Kommissionen följer även upp utvecklingen av verksamhetsbetingelserna för små företag med hjälp av den årliga rapporten som hänför sig till den europeiska stadgan för småföretag. Rapporten för år 2002 offentliggörs under de närmaste dagarna och där utvärderas sådana stödåtgärder för små företag som medlemsstaterna och kommissionen har meddelat att man skall gå in för. Slutsatserna av redogörelsen för år 2002 rapporteras på konferensen för de europeiska ministrar som ansvarar för politiken som berör små och medelstora företag den 23 februari i Aranjuez i Spanien, och de överlämnas till Europeiska rådet som sammanträder Barcelona.
I det här skedet kan jag säga att man har gjort framsteg. Man har till exempel gjort framsteg när det gäller tillgång på finansieringar och utbyte av goda tillvägagångssätt. I december utnämnde man dessutom ett sändebud för små och medelstora företag, som har till uppgift att effektivera förbindelserna mellan små och medelstora företag och de organ som företräder dem. Denna person arbetar vid Generaldirektoratet för näringsliv och har som uppgift att fungera som kontaktperson i ärenden som hänför sig till exempelvis små och medelstora företags möjligheter att få finansiering och utnyttja innovationer, liksom även i frågor förknippade med konkurrenskraft, förbättrande av regleringar, genomförandet av den inre marknaden och deltagande i EU:s program, samt på vilket sätt man kan förbättra samrådsförfarandena.
I fjol startade kommissionen en kampanj för att uppmuntra digitaliseringen av små och medelstora företag. Målsättningen är att göra små och medelstora företag medvetna om vilka möjligheter datanäten erbjuder. För detta år har man planerat in sex evenemang i olika medlemsstater och en stor konferens i Bryssel.
Det sker även framsteg när det gäller kommissionens åtgärder för att förbättra reglerna. Såväl i vitboken om styrelseformerna i EU som i förklaringen från Laeken gällande en förbättring och förenkling av de rättsliga förhållandena har man föreslagit flera åtgärder för att förbättra situationen. Förslagen berör alla skeden i gemenskapens rättsakt. På dagordningen står bland annat behovet att göra hörandet av intressegrupper och det civila samhället effektivare, en utvärdering av gemenskapens verksamhet och kostnader samt en förenkling av nuvarande lagar. Kommissionen ger senast i juni ett förslag till en enkel handlingsplan för att förenkla och förbättra de rättsliga förhållandena efter det att man hört gemenskapens organ och övriga intressegrupper. Generaldirektoratet för näringsliv deltar aktivt i utarbetandet av denna handlingsplan och drar nytta av de erfarenheter man fått från utvärderingarna av effekterna på företag samt försöksprojektet i anslutning därtill. Slutsatserna från detta projekt blir klara redan i februari.

Ferrer
Herr kommissionär! Ni har gett mig ett så komplett svar att jag inte har så mycket mer kvar att fråga om. Emellertid vill jag enträget be er om att de åtgärder ni talade om verkligen förverkligas, framför allt när det gäller förenkling av reglerna, och att de genomförs så snabbt som möjligt.
Storslagna förklaringar, stora ord och storslagen politik är mycket bra för de företag som redan finns, men det är mycket viktigt att de personer - som har inspirerats av den företagsanda som vi vill så gärna vill främja - och som bestämmer sig för att bilda ett nytt företag inte finner hinder och svårigheter i vägen som hindrar dem från att gå vidare.
Om denna politik verkligen skall bli effektiv är det nödvändigt att informationen om de åtgärder som kommissionen genomför når de mindre företagsledarna, som behöver mycket stöd.

Liikanen
. (FI) Herr talman! Jag är av samma åsikt med ärade ledamoten om att ord bara är ord och att det är handling som betyder något. När nu vår rapport gällande stadgan för små och medelstora företag offentliggörs denna vecka, kommer den att ge en uppfattning om vad som har gjorts i medlemsstaterna. För kommissionens del är det synnerligen viktigt att vi under detta år kan lägga fram en grundlig analys av effekten av alla nya lagstiftningsförslag, så att vi vet vilka egentliga kostnader som kommer att drabba företagen och att vi alltid funderar på vilken lösning som är den enklaste. Jag är beredd att återkomma mera detaljrikt till denna fråga tillsammans med ärade ledamoten. Men jag är av samma åsikt: det är handlingarna som är viktigast, orden räcker bara under en mycket kort stund.

Harbour
Jag vill ta upp kommissionärens senaste svar, och det gläder mig att han talar om grundliga konsekvensbedömningar. Jag vill nämna för honom att de konsekvensbedömningar som vi för närvarande får, som bifogats kommissionens förslag, i många fall inte har genomförts på ett grundligt sätt; man har inte bedömt alla konsekvenser, och de har inte nödvändigtvis utförts av en oberoende aktör.
Håller han med mig om att det är viktigt att ha ett interinstitutionellt arrangemang för oberoende konsekvensbedömningar, så att förslagen som går igenom denna kammare - och då kollegerna lägger till bördor för företagen - är korrekt kostnadsbestämda? Och även att rådets bestämmelser, som det lägger till kommissionens förslag genom den gemensamma ståndpunkten, bör vara korrekt kostnadsbestämda? Delar han inte min åsikt att det är denna typ av djärva förslag som vi vill se? Jag måste säga att de förslag som vi har sett hittills från kommissionen om rättslig bedömning, är alldeles för timida.

Liikanen
. (EN) Jag håller med Harbour om att det finns mycket att förbättra när det gäller konsekvensbedömningarna. När jag började på min post satte jag därför igång ett projekt för att skapa fastare metoder för konsekvensbedömningen för näringslivet. Detta arbete är klart nu i februari.
Vid sidan om detta påpekade kommissionen vid toppmötet i Göteborg, att det finns behov av hållbara konsekvensbedömningar, vilket innebär konsekvensbedömningar som omfattar ekonomiska, sociala och miljömässiga faktorer. Detta arbete fortgår nu inom kommissionen, och det leds av generalsekreteraren.
Jag håller fullständigt med om att vi måste ha förutsägbara och godtagbara metoder, så att alla kan bedöma hur vi har dragit våra slutsatser. Kommissionen är beredd att öppna diskussionen om dessa frågor och inställa sig vid respektive utskott, t.ex., för att diskutera våra erfarenheter av konsekvensbedömningen för näringslivet. Kommissionen förstår vikten av både konsekvensbedömningar för näringslivet och hållbara konsekvensbedömningar, och behovet av att snabbt slutföra dem.
För det andra innebär naturligtvis inte detta att man inte vidtar åtgärder om det uppstår kostnader, men vi bör åtminstone försöka att bedöma kostnaderna på ett ärligt sätt, för att sedan kunna fatta ett väl underbyggt beslut.

Talmannen
Herr Crowley kom precis innan jag gav honom ordet. Om han vill ställa sin fråga kommer kommissionären att besvara den.
Fråga nr 40 från Brian Crowley (H-0025/02):
Angående: Förbättring av näringslivsklimatet 2002 och skapandet av ett elektroniskt samhälle för alla
Kan kommissionen redogöra för sina förslag 2002 för att förbättra näringslivsklimatet, inklusive för små och mycket små företag? Kan kommissionen ange vilken tidsplan den har för att lägga fram de utlovade nya initiativen för att befästa riktningen mot ett elektroniskt samhälle för alla?

Liikanen
. (EN) Europeiska kommissionen kommer inom en vecka att offentliggöra årsrapporten om Europeiska stadgan för småföretag.
Genom årsrapporten övervakar vi utvecklingen av miljön för småföretag.
I årsrapporten 2002 utvärderas åtgärder som rapporterats av medlemsstaterna och kommissionen som vidtagits till förmån för småföretag. Slutsatserna i rapporten kommer att redovisas för de europeiska ministrarna som är ansvariga för småföretagarpolitiken, vid en konferens den 23 februari och överlämnas till Europeiska rådet.
Som jag redan har sagt visar rapporten tecken på ett ökat politiskt engagemang, och man har gjort stora framsteg när det rör tillgång till finansiering och krediter. Man har också gjort framsteg när det gäller utbytet av bästa metoder, t.ex. rörande en minskning av byråkratin vid företagsbildning.
När det gäller små och medelstora företags initiativ att anpassa sin verksamhet till den globala kunskapsbaserade ekonomin, inledde kommissionen i fjol " GoDigital" -initiativet för små och medelstora företag, som en del av handlingsplanen e-Europa. I vissa länder har denna rapport fått ett mycket positivt välkomnande. Vi håller för närvarande på att organisera kampanjer i de europeiska länderna.
Före slutet av 2002 kommer en Internetportal att upprättas, genom vilken man kan få rättslig information, vägledning och rådgivning.
Kommissionen har också just i dag antagit ett meddelande om riktmärkning inom ramen för initiativet e-Europa, där man kan följa hur små och medelstora företag sammanlänkas och i vilken omfattning de använder sig av elektronisk handel.
I detta meddelande från kommissionen belyses de nya utmaningarna i samband med Internetanvändningen: bredband behövs för att stimulera till nya tjänster; skolor är uppkopplade, men Internet är ännu inte i tillräcklig grad en del av den pedagogiska processen; regeringar på Internet måste utveckla sina webbplatser. Indikatorerna visar, bl.a., graden av Internetanvändning i företagen och den procentuella andelen av företag som säljer via Internet.
Samtidigt som det har skett en bra utveckling, har övergången till elektronisk handel inte skett så snabbt som väntat. Detta bekräftar relevansen av åtgärder som t.ex. " GoDigital" , men visar också på det akuta behovet av att fastställa hinder mot elektronisk handel, särskilt bland småföretag och konsumenter. e-Europa bör fortgå efter 2002, och byta fokus i riktning mot en effektiv Internetanvändning och -tillgänglighet för alla medborgare och företag.
Meddelandet om effekterna av den elektroniska ekonomin på europeiska företag innehåller förslag om hur man kan fördjupa samarbetet mellan alla relevanta intressenter för att utveckla en politisk dagordning för maximering av fördelarna med den elektroniska ekonomin för europeiska företag, med hänsyn tagen till de små och medelstora företagens behov. Rådet (industri) stödde detta förslag i december 2001, och uppmanade kommissionen och medlemsstaterna att intensifiera diskussionen om den elektroniska ekonomin.
Det spanska ordförandeskapet har beslutat sig för att inleda en strategisk diskussion med medlemsstaterna för att komma fram till framtida prioriteringar när det rör främjandet av den elektroniska ekonomin i Europa, och att ta upp detta ämne vid rådets möte (industri) i början av juni.
För att nå detta mål kommer det att bli nödvändigt att fastställa strategiska ändringar på nationell nivå och gemenskapsnivå, för att det skall ske en anpassning till den elektroniska ekonomins behov. Denna verksamhet kommer att utvecklas i nära samarbete med de idéer och det förberedande arbete som har att göra med framtiden för handlingsplanen e-Europa.

Paasilinna
Herr talman, ärade kommissionär! Projektet ett elektroniskt Europa drabbades av stora motgångar när man började hålla frekvensauktioner. Resultatet har varit konkurser, som fortfarande inträffar, och arbetslöshet. Vad tänker ni göra för att något sådant inte skall ske framöver: att vissa medlemsstater mot e-Europa-projektets allmänna syften kammar in pengar - och samtidigt leder in branschen i en våldsam spiral - och andra inte?

Liikanen
. (FI) Herr talman! I december i fjol godkändes - tack vare Europaparlamentets snabba agerande - den nya lagstiftningen som gäller all elektronisk kommunikation. Den innehåller för första gången en rättslig grund även för frekvenser. Utgående från den skapar man nu organen: en kommitté som begrundar långsiktiga frågor och en arbetsgrupp som begrundar den nuvarande förvaltningen. När vi har en gemensam rättslig grund och gemensamma organ är det möjligt att på förhand fundera över gemensamma målsättningar och samordna åtgärderna. Detta garanterar självklart inte att alla till slut väljer samma tillvägagångssätt, men jag hoppas att vi i varje fall på ett öppet och genomblickbart sätt kan komma överens om tillvägagångssätten och att alla känner till spelreglerna innan den första staten börjar dela ut frekvenser. Marknaden kan handla på ett klokare sätt när man åtminstone vet hur man avancerar inom olika områden i Europa. Jag tror att en sådan cirkus som vi hade senast inte kommer att upprepas, men man kan inte alltid garantera att allt sker på ett förnuftigt sätt.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 42.

Malcolm Harbour
Fråga nr 43 från (H-0042/02):
Angående: Initiativet e-Europa 2002 I sitt offentliggjorda arbetsprogram noterar det spanska ordförandeskapet att initiativet e-Europa 2002 måste lanseras på nytt med nya mål. Kan kommissionen förklara varför en strategi som drogs igång för bara två år sedan är i behov av en nylansering, ange orsakerna till den ursprungliga strategins misslyckande samt ange vilka den nya strategins mål är?

Liikanen
. (EN) Jag vill först och främst tacka herr Harbour för att han sätter initiativet e-Europa högt på den europeiska dagordningen.
När vi ser tillbaka på år 2000, kan vi se att handlingsplanen e-Europa verkligen omformulerade den europeiska politiska dagordningen. Avsikten var att fastställa tydliga mål för EU och medlemsstaterna, tydliga tidsfrister och att följa upp detta. Har denna avsikt fungerat? Jag tycker det. För att ge er ett par exempel: telekommunikationspaketet och tillträdet till accessnätet. Vi skulle aldrig ha kunnat föreställa oss dessa snabba förfaranden, om man inte hade gett hög prioritet till informationssamhället.
Internetanvändningen har ökat. Den var 18 procent i mars 2000 och 38 procent i december 2001 - mer än en fördubbling. Nästan 90 procent av skolorna är nu uppkopplade mot Internet. I dag har 90 procent av de europeiska företagen tillgång till Internet. Vi har numera det snabbaste forskningsnätverket i världen. När det gäller regeringarnas närvaro på Internet har utvecklingen varit bra. En heltäckande översikt finns nu tillgänglig. Den godtogs av kommissionen i dag. Det gläder mig att kunna överlämna den till parlamentsledamöterna.
Vilka är de nya utmaningarna? Först och främst har Internetanvändningen ökat kraftigt, men den är fortfarande mycket ojämnt fördelad i Europa. De flesta skolor är uppkopplade, men fortfarande varierar antalet elever per uppkopplad dator väldigt mycket. Vi måste få fler datorer per elev i skolorna.
Även om företagen kopplar upp sig i allt högre grad, har omorganisationen av företagens praxis bara börjat. Den elektroniska handelns andel av den totala handeln är fortfarande ganska liten.
Regeringarna har på ett entusiastiskt sätt börjat att göra sig tillgängliga på Internet. Normalt sett är det en fråga om att presentera sin verksamhet på sin webbplats. Faktisk interaktivitet är fortfarande sällsynt. Interaktivitet ger bättre service till medborgarna och höjer den offentliga sektorns produktivitet.
Kommissionen har ännu inte slutfört sina åtgärder, eftersom tekniken utvecklas snabbt. Internet via bredband är nu ett faktiskt alternativ. Bredband är kunskapssamhällets nödvändiga fysiska infrastruktur. Utan bredband kan vi inte få till stånd de strävanden som formulerades i Lissabon.
Andra nationer har redan gjort sina val när det gäller bredband. I sin rapport till toppmötet i Barcelona skrev kommissionen: " Tillgång till Internet via bredband kommer att bli en avgörande faktor för att kunna förbättra resultaten i ekonomin. Bredbandsnätverk kommer att utgöra ryggraden i ett allt mer sammanlänkat och integrerat samhälle. e-Europa bör fortgå efter 2002 och byta fokus i riktning mot en effektivare Internetanvändning och -tillgänglighet."
Kommissionen är särskilt glad över att det spanska ordförandeskapet instämmer i denna analys, och har satt upp sjösättandet av initiativet e-Europa 2005 på sin dagordning. De inledande diskussionerna om en möjlig ny handlingsplan kommer att äga rum under rådets informella möte (telekommunikation) i Vitoria i Spanien den 22 och 23 februari 2002. Kommissionen är också beredd att föra en inledande dialog med Europaparlamentets behöriga utskott.

Harbour
Jag vill tacka kommissionären för ett omfattande svar, och jag noterar att två av de viktigaste prestationerna är de som parlamentet har stött mycket kraftfullt. Jag vill emellertid inte ta upp det arbete som han har gjort - för vilket jag verkligen måste berömma honom - utan i stället, t.ex., de förseningar och problem som medlemsstaterna upplever i samband med införlivandet av direktivet om elektronisk handel, som denna kammare antog mycket snabbt. På samma sätt ser jag, när det rör upphovsrätten i informationssamhället - en annan grundläggande programpunkt i lagstiftningen som han inte nämner - att denna diskussion fortsätter om idéer för nya skatter på datorskivor och andra frågor som i grunden kommer att hämma utvecklingen av det elektroniska samhället.
Delar han min betydande oro över att medlemsstaterna inte verkar ta de grundläggande principer som han har formulerat på tillräckligt allvar, och kan han ge oss något tecken på att han kommer att ge ett positivt uttryck för dem vid de kommande sammanträdena? Kommer kommissionen att offentliggöra utvärderingsrapporter om båda dessa frågor, så att vi i denna kammare kan utöva vissa politiska påtryckningar på medlemsstaterna för att dessa skall gå vidare?

Liikanen
. (EN) De två direktiven om elektronisk handel och upphovsrätt är oerhört viktiga. Det är kommissionens plikt att se till att medlemsstaterna införlivar dem i sin lagstiftning. De ligger båda två inom min kollega Bolkesteins behörighetsområde, men vi samarbetar här och jag är beredd att kontakta honom efter frågestunden.
När det gäller upphovsrätten är kommissionen i färd med att organisera en arbetsgrupp under de kommande veckorna om teknik för förvaltning av digitala rättigheter. När man säljer material via Internet är det mycket viktigt att kunna garantera ett system där upphovsrättsinnehavaren kan erhålla lämplig ersättning för sina alster. Ny teknik som förvaltning av digitala rättigheter är användbar i detta sammanhang.
Min personliga önskan är att denna teknik kan resultera i mer riktade metoder som kan ge lämplig ersättning till upphovsrättsinnehavaren, så att medlemsstaterna inte behöver gå in för dessa mycket breda, icke-riktade lösningar som t.ex. upphovsrättsavgifter.
Till sist: När det rör medlemsstaternas uppföljning, är det ofta ett problem att utvecklingen sker gradvis och att det inte finns en tillräckligt omfattande samordning i medlemsstaterna för att se till att utvecklingen sker inom alla områden. Detta är en av de frågor som vi kommer att ta upp vid nästa informella rådsmöte, och vi kommer att föra denna utmaning vidare till Europeiska rådet i Barcelona.

Paasilinna
Herr talman, ärade kommissionär! Vad ämnar kommissionen göra åt att den digitala klyftan hotar att växa, eftersom den berör människor som även ekonomiskt sett är fattiga. För det andra har vi en låg användning av Internetanslutningar i Europa. Vad tänker kommissionen göra åt detta? För det tredje är utvecklingen av innehåll här i Europa också mycket långsam. Den utgör dock nyckeln till en mera omfattande verksamhet i andan av e-Europa. På vilket sätt tänker ni ingripa i detta?

Liikanen
. (EN) Alla dessa frågor är oerhört viktiga. Jag har bara ett par kommentarer.
Skolorna befinner sig i ett bra läge för att överbrygga den digitala klyftan. Genom dem kan vi garantera utbildning för alla. I Europa fungerar fortfarande grund- och gymnasieskolsystemet. Vi kan garantera att alla får en utbildning. När Internet kommer till hemmen via barnen, kan vi undvika uppdelningen från första början. Men vi måste också rikta in oss på de äldre åldersgrupperna. Här ger de kombinerade initiativen från den offentliga sektorn inom fortbildning och offentliga tillträdesplatser - som kan drivas av kommuner, postkontor och den privata sektorn - ett oerhört viktigt stöd. Jag hoppas att alla medlemsstater kommer att vara aktiva i detta sammanhang.
När det gäller användningen, diskuterar vi nu i allmänhet enhetstaxor. I Förenta staterna förklaras ofta den högre användningsgraden med det faktum att det finns fler erbjudanden om fast avgift på marknaden, inte bara för bredband, utan även för smalare band. Vi har ännu inte dragit några definitiva slutsatser om detta, men frågan är nu aktuell, eftersom vi har sett en försvagning av efterfrågan på bredband i form av ADSL och kabel. Kan detta vara en lösning? Jag kommer att svara på detta när vi har gjort litet mer internt arbete.
När det gäller innehåll: Om Internet inte är på ditt modersmål, kommer det inte att bli Internet för alla. Kommissionen är nu i färd med att genomföra sitt program " e-Content" , som koncentreras på flerspråkiga och mångkulturella plattformar när det rör innehållet. Man sammanför olika operatörer från olika medlemsstater. Intresset har varit enormt stort, och programmet fungerar bra.
Inom programmet om teknik i informationssamhället håller man på att börja inrikta sig på tillämpningar. I framtiden kommer användaren att stå i centrum. Vi har ofta ställt tekniken i centrum, men vi måste nu i stället se till att placera användaren där. Användarna vill inte ha teknik, utan innehåll, tjänster och tillämpningar. Av detta skäl börjar nu forskningen att rikta sin uppmärksamhet åt detta håll. Kommissionen stöder dessa initiativ.

Rübig
Herr talman! UMTS-licenserna auktionerades ut till mycket höga belopp. Vilken effekt får det nu på digitallicenserna för TV? Jag tror nya arbetstillfällen har skapats just tack vare dessa initiativ, som också omfattar mycket stora investeringar. Hur ser ni egentligen på utvecklingen av riskkapitalet för detta område?

Liikanen
. (EN) Herr Rübig! För att vara ärlig, var inte föregående år något lätt år för riskkapitalmarknaden. Denna marknad utvecklades mycket hastigt under 2000, sedan kom svårigheterna och marknaden krympte ihop. På EU-nivå investerade de europeiska investeringsfonderna i riskkapitalfonder i olika medlemsstater. Dessa investeringar gjordes vid en lämplig tidpunkt, på grund av bristen på riskvilligt kapital. Vi har också använt budgetmedel från gemenskapen, tillsammans med krediter från det fleråriga programmet som överförts till investeringsfonderna.
Genom dessa initiativ har den offentliga sektorn spelat sin roll. Samtidigt är det mycket viktigt att färdigställa lagstiftningen om en faktisk inre marknad för finansiella tjänster och riskkapital. I detta avseende hoppas vi att de slutsatser som dras i samband med Lamfalussy-rapporten kommer att vara till stor hjälp.
Jag såg några goda nyheter på Internet i dag: Man har slutfört vissa nya satsningar på trådlös kommunikation. Det värsta kanske är över, men marknaden har fortfarande ett svårt läge i jämförelse med den tidigare situationen. Alla dessa åtgärder, en aktiv finansmarknad och stödåtgärder från offentliga sektorn, kommer alltså att behövas om marknaden kollapsar.

Talmannen
Tack så mycket för ert samarbete, herr kommissionär.
Frågor till fru Diamantopoulou

Alexandros Alavanos
Fråga nr 44 från (H-0951/01):
Angående: Kommissionens rekommendationer till Grekland när det gäller arbetsmarknadspolitiken Kommissionens rekommendationer till Grekland om vilken arbetsmarknadspolitik landet skall driva har i princip inte ändrats sedan 1998. Grekland kritiseras för att ha en låg sysselsättningsnivå och hög arbetslöshet bland ungdomar och kvinnor, och kommissionens förslag till lösningar ser inför 2002 (KOM(2001)0512/slutlig) i stort sett ut på samma sätt som tidigare. Den grekiske arbetsmarknadsministern har dessutom nyligen sagt att Grekland inte har möjlighet att uppnå de sysselsättningssiffror som sattes som mål vid mötena i Lissabon och Stockholm. Är medlemsstaterna förbundna att uppnå de mål som sattes i Lissabon och Stockholm? Har de mål som Grekland satte för åtgärder som finansierats inom den andra gemenskapsstödramen för bekämpning av arbetslösheten uppnåtts? Om så inte är fallet, varför har de inte uppnåtts?

Diamantopoulou
Alavanos fråga gäller målen från Lissabon och möjligheten att förverkliga dem i Grekland. Först måste jag säga att målet full sysselsättning, som uppställdes i Lissabon, är ett politiskt åtagande från statsledningarnas sida, och det är inte av juridiskt bindande karaktär. Men även ett politiskt åtagande har stor betydelse, och alla de nationella handlingsplanerna för sysselsättning har utformats och framlagts som en följd av detta åtagande.
Gemenskapens andra stödprogram, som genomförts i Grekland under den senaste femårsperioden, avslutades i december 2001, och därför är det svårt att göra en fullständig utvärdering av det. Det är naturligtvis uppenbart att man under tiden för gemenskapens andra stödprogram har genomfört reformer på arbetsmarknaden och byggt upp strukturer och mekanismer för yrkesutbildning och för aktiva sysselsättningspolitiska åtgärder. Det som är ett problem är arbetsmarknadsmyndigheterna, som man började reformera mot slutet av gemenskapens andra stödprogram.
När det gäller gemenskapens tredje stödprogram, är Grekland en av de få medlemsstater som har uppställt kvantitativa nationella mål i den nationella handlingsplanen, där man siktar mot 61,5 procent för år 2005. Gemenskapens tredje stödprogram förfogar över en mycket betydande summa, 2,9 miljarder drachmer, för att stödja en aktiv sysselsättningspolitik och genomföra reformer. Genomförandet av gemenskapens tredje stödprogram är en stor utmaning, för att Grekland skall kunna bygga upp de mekanismer som krävs för sysselsättningspolitiken, som t.ex. individanpassade lösningar, vilket innebär en total omorganisation av det grekiska OAED och en effektivisering av yrkesutbildningen, som måste ha ett direkt samband med de regionala utvecklingsmålen.
Kommissionen har ett nära samarbete med alla medlemsstaterna och upprepar, som ni vet, varje år riktlinjerna, för att medlemsstaterna skall ta hänsyn till de europeiska överenskommelserna om genomförandet av sysselsättningspolitiken.

Alavanos
Fru kommissionär! Jag vet att ni stöder engelska som vårt officiella språk, så jag ställer min fråga på engelska. Av en tillfällighet har jag här Eurostats arbetsmarknadsstatistik. Den totala arbetslösheten i Europeiska unionen 1990 var 7,7 procent; 2000 var den 8,4 procent. Den grekiska arbetslösheten var 6,3 procent 1990, vilket är lägre än den genomsnittliga arbetslösheten i gemenskapen. 2000 var den 11,1 procent, den näst högsta siffran efter Spanien. I Irland var arbetslösheten 13,1 procent 1990; 2000 var den 4,4 procent. Både Irland och Grekland är sammanhållningsländer. Hur förklarar ni detta, och vilken kritik skulle ni rikta mot den grekiska regeringens åtgärder under den andra ramen för gemenskapsstöd?

Diamantopoulou
Först vill jag tacka er för ert stöd. Jag var övertygad om att en progressiv person med era erfarenheter skulle hålla med om att det är mycket viktigt med engelska och studier i detta språk i Grekland. Beträffande de uppgifter ni lämnat är det viktigt att man analyserar den grekiska arbetslöshetens struktur. Sysselsättningsgraden för män är exakt densamma som genomsnittet i de europeiska länderna, och det är en utomordentligt stor skillnad i fråga om sysselsättningsgraden för kvinnor, som i Grekland är 40 procent, i jämförelse med ett genomsnitt på 56 procent i gemenskapen som helhet.
Ett annat allvarligt problem är ungdomsarbetslösheten. Också här är arbetslösheten bland de unga i Grekland mycket större än i de övriga länderna, den uppgår till 29 procent, framför allt därför att de typer av deltidsanställning som förekommer i väldigt många länder, även i det land ni nämnde, räknas med som ordinarie anställningar.
I enlighet med kommissionens rekommendationer måste den grekiska regeringen nu framför allt satsa på den politik som gäller kvinnor och ungdomar och även den politik som gäller äldre arbetstagare, eftersom även dessa har en mycket låg sysselsättningsgrad på arbetsmarknaden.
Detta är alltså de tre viktigaste problemen för arbetsmarknadspolitiken, och den grekiska regeringen har, enligt den handlingsplan som framlagts, inriktat sina ansträngningar på just dessa problem. Kommissionen kommer naturligtvis, liksom i september i fjol och även i september nästa år, att fortsätta med sina rekommendationer på de punkter där den grekiska regeringen inte har gjort tillräckliga framsteg i den politik den har förbundit sig att föra.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 45 från (H-0008/02):
Angående: Sysselsättningen i Grekland Enligt rådets rekommendation (KOM(2001) 512/slutlig) till medlemsstaterna om genomförandet av medlemsstaternas sysselsättningspolitik räknas Grekland fortsättningsvis bland de EU-länder som har de lägsta sysselsättningstalen, samtidigt som arbetslösheten i landet har stabiliserats till 11 procent, vilket ligger rätt mycket över medeltalet. Dessa uppgifter visar på en situation där arbetsmarknaden kämpar med strukturella problem, en bild som också återkommer i kommissionens meddelande om strukturindikatorer. Enligt detta meddelande är de grekiska indikatorerna för företagens satsning på forskning och utveckling, tillgången till Internet, livslångt lärande och offentliga utbildningsutgifter de lägsta i EU, i jämförelse med de övriga medlemsstaterna.
Kan kommissionen upplysa mig om Grekland med anledning av rådets rekommendation och kommissionens meddelande vidtagit några särskilda kompletterande åtgärder eller tagit några initiativ inom ovannämnda områden, för att främja sysselsättningen och förbättra landets ställning?

Diamantopoulou,
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja utgå från de indikatortabeller som kommissionen presenterat i sitt senaste meddelande, vilket kommer att behandlas i Barcelona. När det gäller dessa indikatorer är det alldeles riktigt som parlamentsledamoten påpekar i sin fråga att Greklands indikatorer är mycket låga i jämförelse med andra länders i fråga om företagens kostnader för forskning och utbildning, tillgången till Internet, det livslånga lärandet, de offentliga kostnaderna för utbildning.
Jag skulle emellertid vilja framhålla den filosofi som ligger bakom kommissionens årliga publicering av dessa indikatorer. Vår filosofi är inte bara att jämföra situationen i medlemsländerna, som inte alltid har samma referenspunkt, utan framför allt att se vilka framsteg medlemsstaterna har gjort från ett år till ett annat. Därför skulle jag vilja ge er den indikator som gäller tillgången till Internet. I fjol var denna indikator i Grekland 4,5 procent, medan den i år är 11 procent.
Företagsprogrammen för 2000-2006 har framför allt dessa mål. Dvs., det finns företagsprogram som gäller systemen för utbildning, yrkesutbildning, främjande av livslångt lärande, informationssamhället och utbyggandet av det såväl inom den offentliga förvaltningen som på företagen. Här finns en av de stora utmaningarna för den grekiska regeringens nationella handlingsprogram men också för gemenskapens stödprogram. Jag måste säga att det i dessa program visserligen finns betydande gemenskapsresurser men att dessa inte är tillräckliga. Det krävs mycket betydande nationella resurser och faktiskt mycket effektiva och brådskande politiska insatser, i synnerhet på informationssamhällets område, för att dessa indikatorer skall kunna uppvisa en påtaglig förbättring nästa år.

Papayannakis
Tack, fru kommissionär, och jag vill säga att ni har rätt. Vad som räknas är framstegen från det ena året till det andra, och just därför skulle jag vilja fråga er: ni nämnde Internet, finns det någon förbättring i fråga om de andra indikatorerna? För det andra, när det gäller gemenskapens tredje stödprogram, som innehåller alla de stora anslag ni nämnde, har några pengar börjat betalas ut? Vi befinner oss nu i stort sett i slutet av programmets andra år. För det tredje, jag skall ställa en fråga som jag ständigt brukar upprepa, fru kommissionär, eftersom jag inte har kunnat få något svar på många år. Har någon någonsin räknat ut - inte förra året eller förrförra året, eftersom det inte går - men låt oss säga för fem år sedan, har någon räknat ut hur många arbetstillfällen som skapats genom de anslag som gått till detta ändamål under en viss period, så att vi någon gång kan få veta något om effektiviteten.

Diamantopoulou
. (EL) Jag nämnde just denna indikator, därför att skillnaden är väldigt stor. Vi har alltså en utveckling i storleksordningen 150 procent. Det finns också en ökning av kostnaderna för utbildning, forskning och teknik, men det finns andra indikatorer som är stabila och inte har förändrats.
Beträffande era frågor om gemenskapens tredje stödprogram kan jag tala om att de första förskottsutbetalningarna har expedierats, och om jag minns rätt, rör det sig om ungefär 10 procent. När det gäller uträkningen av antalet arbetstillfällen genom gemenskapens andra stödprogram, skulle jag vilja säga att det är omöjligt att ge några sifferuppgifter, eftersom dessa antagligen inte återspeglar de faktiska förhållandena. Vad menar jag med detta? Dels finns de direkta arbetstillfällen som skapas genom de grekiska programmen, de s.k. stages, dels finns också de indirekta arbetstillfällena, som skapas genom yrkesutbildningen och efter yrkesutbildningen genom utnyttjande av de lokala utvecklingsresurserna inom såväl offentlig som privat sektor. Dessa arbetstillfällen räknas emellertid inte, dvs. OAED har inte möjlighet att ange resultaten av yrkesutbildningen, och detta är ett av de viktigaste kraven i gemenskapens tredje stödprogram, för att man skall kunna följa utvecklingen.

Talmannen


Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
Fråga nr 46 från (H-0035/02):
Angående: Svartarbete i Grekland Kommissionen utfärdade 1998 ett meddelande i syfte att sätta i gång en diskussion bland medlemsstaterna om bekämpning av svartarbete. I detta meddelande uppskattades svartarbetet svara för ca 15 procent av EU:s bruttonationalprodukt och i Grekland och Italien uppgick dess andel till över 20 procent av bruttonationalprodukten.
Av kontroller som nyligen utförts, liksom av övriga tillbuds stående källor, framgår det att 10,5 procent av företagen inte var registrerade hos Greklands socialförsäkringsinrättning och att de oregistrerade arbetstagarna svarade för mellan 21 och 30 procent av det totala antalet arbetstagare, vilket åsamkar statskassan och framför allt försäkringskassorna förluster på flera miljarder.
Vilka åtaganden har medlemsstaterna gjort som ett resultat av dialogen 1998? Hur bedömer kommissionen de framsteg som gjorts i det sammanhanget? Vilka åtaganden har Grekland gjort och vilka av dess rekommendationer har följts? Vilka åtgärder mot svartarbetet tänker kommissionen vidta som ett led i sin politik för arbetets kvalitet och som ett led i sin plan för öppen samordning med syfte att trygga pensionssystemens livsduglighet?

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja säga till parlamentsledamoten att Europeiska kommissionen helt och hållet delar hennes oro över följderna av det som kallas olaglig invandring, följderna i form av uteblivna skatteintäkter, följderna för arbetsmarknaden, följderna för pensionssystemet.
I de riktlinjer för 2002 som kommissionen utfärdade 2001 uppmanas medlemsstaterna att vidta åtgärder mot svartarbetet och att verka för en legalisering eller att vidta en rad olika åtgärder, som regleringar, stimulansåtgärder, reformering av skattesystemet, bidrag, samarbete med arbetsmarknadens parter, speciella projekt som gäller relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare.
Jag skulle kunna säga att gensvaret från Grekland lovar gott för framtiden. De grekiska myndigheterna har nämligen vidtagit en rad åtgärder som framför allt gäller yrkesinspektionen, de kontroller som yrkesinspektionen genomför och kontrollorganen i de olika försäkringskassorna har förstärkts, och enligt uppgifter jag fått skall ytterligare 120 inspektörer komma ut på arbetsmarknaden. Den grekiska regeringens åtaganden i den nationella handlingsplanen innefattar också en rad andra åtgärder, som har att göra med bidrag, incitament för att anmäla de lågavlönade arbetstagarna, men resultatet av dessa åtgärder kommer att visa sig först i framtiden, när de väl har genomförts.
Den 26 februari kommer kommissionen att lägga fram en undersökning, som påbörjades efter det meddelande 1998, som ni nämner, och vid den konferens, där undersökningen skall läggas fram, kommer experter från alla medlemsländerna att medverka. De kommer att diskutera effektiva åtgärder mot svartarbete, åtgärder som i vissa länder har lett till betydande resultat. När det gäller effekten på pensionssystemet, måste jag betona att en av parametrarna för att lösa problemen med pensionsfondernas hållbarhet är just en ökning av sysselsättningen. Men inte vilken ökning som helst utan en ökning av sysselsättningen som sker parallellt med inbetalning av skatter och sociala avgifter, som lagen föreskriver. Endast på detta sätt kan en ökning av sysselsättningen lämna ett väsentligt bidrag till fonderna och öka deras finansiella stabilitet.
I enlighet med den öppna metoden för samordning som inletts mellan medlemsstaterna vill jag upprepa att det inte är fråga om juridiskt bindande åtaganden för medlemsstaterna. Däremot finns det politiska åtaganden, och medlemsländerna skall i september 2002 presentera förslag till reformering av sina respektive pensionssystem.

Kratsa-Tsagaropoulou
Tack för ert svar, fru kommissionär. Jag kan nog inte dela er optimism om framstegen, för i Grekland och i Italien - jag nämner särskilt Grekland, eftersom det är mitt hemland - där kan vi ju se att det inte görs några framsteg. De oregistrerade arbetstagarna är till 25 procent utlänningar, och då finns det väl ingen anledning att tillåta en massinvandring till vårt land av utländsk arbetskraft, som saknar yrkesutbildning osv.
Tror ni verkligen att Europeiska kommissionens ambitiösa mål kan uppnås under dessa omständigheter eller borde ni kanske söka finna andra metoder utöver medlemsstaternas politiska åtagande att arbeta vidare med frågan? Följderna drabbar nämligen inte bara pensionssystemet, de drabbar också den fria konkurrensen och, naturligtvis, arbetarskyddet, för det är ju inte fråga om kvalificerade arbeten. Jag frågar er uppriktigt: anser ni att de medel ni just nu har till ert förfogande räcker för att bekämpa denna företeelse med dess mångfaldiga konsekvenser?

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja betona att kommissionen inte är någon överstatlig institution och att den inte kan bedöma den politik som är en helt och hållet en nationell angelägenhet, där varje medlemsstat vidtar de konkreta åtgärder som den anser nödvändiga. Vad som sker på europeisk nivå och i just den här frågan gäller samarbetet mellan medlemsstaterna, inom ramen för riktlinjerna, där svartarbetet är en prioriterad fråga, och jag måste naturligtvis säga att man har gjort vissa framsteg även i länder som Italien, som har haft betydande problem. Man har gjort framsteg när det gäller att öka incitamenten för att anmäla arbetstagare och för att integrera invandrare.
Min bedömning av den grekiska regeringens åtgärder - och det är därför jag har varit försiktig och sagt att reaktionerna lovar gott för framtiden, eftersom man redan har satt i gång en rad institutionella åtgärder, såsom integreringen av invandrarna - är att stimulansåtgärderna för företagens lågavlönade arbetstagare, och genomförandet av dessa institutionella reformer måste få positiva resultat. Som ni vet, görs det varje år en utvärdering av varje regerings åtgärder, och i riktlinjerna ger vi uttryck för kommissionens inställning.

Papayannakis
Fru kommissionär! Ni vet att där det förekommer svartarbete, där finns det också svarta företag. Därför anser jag att den viktigaste frågan inte är hur många som är inskrivna i socialförsäkringen utan hur många företag som inte är registrerade någonstans, varken på industridepartementet eller hos polisen. Ingenstans. Det finns branscher i Grekland där den här situationen gäller för de flesta av företagen. Och villkoren för deras ekonomiska existens är att de inte är kända.
Naturligtvis ingriper kommissionen inte i staternas inre angelägenheter, och detta är alldeles rätt. Men jag ställer mig hela tiden frågan: är det lagligt utifrån gemenskapsrätten att dessa företag inte är registrerade? Är inte detta något olagligt, som kommissionen skulle ha rätt att beivra?

Diamantopoulou
. (EL) Som ni sade, är det en fråga där det är mycket svårt för Europeiska unionen att ingripa. Registreringen av företag är en mycket angelägen uppgift för ett land med tanke på dess skattesystem, dvs. dess inkomster, men också dess socialförsäkringssystem, dvs. pensionerna. Detta är uppenbarligen något som medlemsstaterna måste prioritera, och jag anser inte att det behövs några rekommendationer i denna riktning.
Utifrån de informationer jag har fått vill jag gärna tro att moderniseringen av den grekiska försäkringskassan IKA, lagen som tillåter regionala företag och vissa reformer i denna riktning kommer att leda till resultat.

Talmannen


Armonia Bordes
Fråga nr 47 från (H-0015/02):
Angående: Överföring av arbetslöshetsförmåner Enligt rådets förordning (EEG) 1408/71 har arbetstagare från EU:s medlemsstater rätt till arbetslöshetsförmåner oavsett vilken medlemsstat de bor i.
Enligt denna förordning har arbetstagare som invandrat från ett land utanför EU och som vill erhålla arbetslöshetsförmåner i en annan medlemsstat än den som de är bosatta i inte rätt till detta, eftersom de inte har rätt att överföra sina rättigheter.
Hur motiverar kommissionen att arbetstagare från länder som inte ingår i EEG inte har rätt att erhålla arbetslöshetsförmåner då de flyttar till ett annat land, trots att de betalat samma skatter och avgifter som alla andra arbetstagare?
Varför får de inte använda blanketterna E301 och E303 som rör överföring av arbetslöshetsförmåner?

Diamantopoulou
. (EN) Genom förordning 1408/71 och förordning 574/72 skyddas arbetstagarnas rättigheter när det rör social trygghet, genom att man samordnar de olika nationella systemen för social trygghet i medlemsstaterna. Det finns två huvudsakliga rättigheter som arbetstagarna får genom dessa förordningar. För det första har de rätt till arbetslöshetsersättning; för det andra att söka arbete i en annan medlemsstat och fortsätta att få arbetslöshetsersättning under högst tre månader.
Denna förordning är emellertid tillämplig på arbetstagare som är gemenskapsmedborgare. 1997 lade kommissionen fram ett förslag till rådet om att utvidga räckvidden för denna förordning till att omfatta arbetstagare från tredjeland. Samma utvidgning hade inkluderats i den större satsningen genom förslaget från 1998 att modernisera och förenkla förordning 1408/71.
Det ägde rum många diskussioner under många år. Man förde en mycket komplicerad diskussion i ministerrådet. Det fanns mycket som medlemsstaterna inte kunde komma överens om. Det huvudsakliga hindret för framsteg, har varit bristen på enighet om den rättsliga grunden. Det är inget rättsligt eller tekniskt problem, det är ett politiskt problem. Men meningskiljaktigheterna om den rättsliga grunden rörde först och främst kommissionens förslag, vilket grundades på tillämpningen av artiklarna 42 och 308, och vissa medlemsstater som ansåg att grunden för detta förslag kunde vara artikel 63. De politiska meningskiljaktigheterna består i att det enligt den sista artikeln finns vissa medlemsstater som har rätt att välja bort genomförandet av förordningen.
Under det belgiska ordförandeskapet kom rådet den 3 december 2001 enhälligt fram till att den grund som måste användas är artikel 63. Kommissionen kommer alltså inom kort att lägga fram ett nytt förslag till utvidgning av förordning 1408/71 till att omfatta medborgare från tredjeland, med stöd av denna nya rättsliga grund, dvs. artikel 63.
När det gäller innehållet, måste jag betona att kommissionen stöder er idé.

Bordes
Bara en kommentar: det är arbetsgivarna och cheferna som tar in dessa arbetare på de nationella territorierna. De är bra för att betala skatt, de är bra för att slita ihop till vinsten, men de är inte bra för att få ett minimum av vad de har rätt till. Det är verkligen inte normalt.

Talmannen
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna 48, 49 och 50 från Fitzsimons, Korakas och Thors respektive, att besvaras skriftligen.
Frågor till herr Patten

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 51.

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 52 från (H-0960/01):
Angående: Återuppbyggnaden av Afghanistan och kvinnornas omänskliga situation Vilka åtgärder eller specifika program förbereder kommissionen för att förbättra situationen för de afghanska kvinnorna? Hur tänker den se till att hjälpen och stödet verkligen når fram till kvinnorna?

Patten
. (EN) Kommissionen är mycket medveten om behovet av att förbättra situationen för kvinnorna i Afghanistan, när talibanväldet nu har fallit. Våra inledande 57 miljoner euro till återuppbyggande av Afghanistan omfattar särskilda åtgärder för detta. Kommissionens tjänsteenheter håller för närvarande på att slutförhandla avtal med icke-statliga organisationer och FN-biståndsorgan, i syfte att genomföra 18 projekt till ett värde av 25 miljoner euro och program för att stödja afghaner och flyktingar som fördrivits i landet.
Könstillhörighet är en övergripande fråga i alla projekt som finansieras genom budgeten för bistånd till folk som tvingats lämna sin hembygd. Under 2001 hade fler än hälften av projekten som omfattade hälso- och sjukvård, utbildning och flyktinghjälp särskilda och betydande delar som tog hänsyn till könstillhörighet. Kommissionen håller för närvarande på att utvärdera projektförslag för 2002 års budget för bistånd till folk som tvingats lämna sin hembygd. Det planerade beloppet är 24 miljoner euro.
I den nya politiska situationen i Afghanistan, planerar kommissionen att öppna ett kontor i Kabul i februari eller mars i år. Detta kontor kommer ytterligare att förbättra kommissionens förmåga att övervaka resultatet och leveranserna av sitt bistånd till Afghanistan. ECHO öppnade återigen sitt kontor i början av förra månaden.
När det gäller det humanitära bistånd som ges genom ECHO, så omfattas kvinnor av olika typer av projekt; alla medicinska och näringsinriktade projekt som finansieras genom ECHO syftar till att behandla undernäring hos barn som är yngre än fem år, såväl som att övervaka kvinnors hälsotillstånd, i synnerhet ammande och gravida kvinnor. I allmänhet är det icke-statliga organisationer som organiserar grundläggande hygienutbildning för kvinnor. De icke-statliga organisationerna har tillgång till alla biståndsmottagare, däribland kvinnor, och kan anställa kvinnor som lokal personal i sina organisationer inom medicinskt inriktade program. Medicinskt inriktade icke-statliga organisationer spelar en stor roll när det rör utbildningen av kvinnor.

Izquierdo Rojo
Herr kommissionär! Jag vill ställa en följdfråga med speciell inriktning på två aspekter.
Första aspekten: Kommer kvinnorna att handlägga en del av detta ekonomiska stöd?
Andra aspekten: Eftersom kvinnorna löper särskilda risker - i dag till exempel såldes en flicka på sju år av sin familj till äktenskap för att stilla familjens hunger och behov - skulle jag vilja veta om kommissionen har planer på att avsätta särskilda medel för att förhindra detta slags kränkningar av kvinnornas rättigheter.
Inför en sådan situation som jag beskrivit, som kommer att upprepas i morgon och dagen därpå, skulle jag vilja få ett konkret svar från kommissionen.
Det är även mycket viktigt att veta om kvinnorna själva kommer att handlägga dessa medel.
Det faktum att det finns många beväpnade män sätter mycket stora hinder i vägen för arbetet för att förbättra kvinnornas situation.

Patten
. (EN) Det enkla svaret på den mycket viktiga första fråga som ledamoten ställde, är ett otvetydigt ja. Vi hoppas inte minst att kvinnor kommer att delta i stora delar av vår utvecklingsverksamhet, och det finns kvinnor i den tillfälliga förvaltningen. Jag hoppas att de också kommer att finnas i övergångsförvaltningen. Kvinnor spelade en viktig roll - låt oss inte glömma det - för Bonnsamtalens framgång i december, och vi kommer att göra allt vi kan för att stödja det afghanska departementet för kvinnofrågor, som jag hoppas kommer att bli ett gott exempel på kvinnor som leder program för att hjälpa till med att utveckla samhället och försvara kvinnornas roll i ett samhälle som tryckt ned dem under alltför lång tid.
Ledamoten ställde en fråga om den specifika säkerheten för kvinnor och flickor. Mot bakgrund av den senaste tidens väldokumenterade händelser, förstår jag detta fullständigt. Jag hoppas att den övergripande förbättringen i säkerhetssituationen och den tillfälliga myndighetens allt fastare kontroll med vår hjälp kommer att förhindra att sådana saker sker. Men efter den våldsamma talibaniseringen av det afghanska samhället under de senaste åren, och med tanke på landets läge, där krigsherrar fortfarande är mycket vanligt förekommande, kommer det att ta en viss tid innan vi kan stödja den typ av kraftfull könspolitik som vi skulle vilja se. Vi kommer emellertid att göra allt vi kan. Jag känner mig mycket sporrad av det som ledamoten sade.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 53.

Gary Titley
Fråga nr 54 från (H-0965/01):
Angående: Reform av stabilitetspakten Vad gör kommissionen, med hänsyn till det gemensamma uttalandet av Patten och Solana om reformen av stabilitetspakten, för att se till att programmet blir effektivare när det gäller tillhandahållande av dess tjänster och rationalisering av dess personal?

Patten
. (EN) Den höge representanten och jag skrev till ministrarna i november och gav förslag till stabilitetspaktens framtida arbete. Vårt huvudsakliga syfte var att ta chansen - efter två och ett halvt års arbete inom pakten, och i och med ankomsten av en särskild samordnare - att bygga på dess resultat genom att förstärka komplementariteten mellan stabilitetspaktens arbete och EU:s stabiliserings- och associeringsprocess genom att koncentrera paktens verksamhet så mycket som möjligt och genom att särskilt betona ett främjande av regionalt samarbete.
Rådet (allmänna frågor) godkände rekommendationerna i vår skrivelse den 19 november, och uppmanade den nye, särskilde samordnaren, dr Buseck, som tog över den 1 januari, att utvärdera den rådande verksamheten och paktens arbetsmetoder, och fastställa fem eller sex mål som skall uppfyllas före slutet av detta år. Rådet uppmanade honom att avge rapport vid rådets sammanträde den 11 mars. Kommissionen har nu ett nära samarbete med den särskilde samordnaren i utarbetandet av denna rapport. Ingående samråd äger rum i den informella samrådskommitté som inrättades till följd av den höge representantens och mina rekommendationer för att förbättra samordningen mellan pakten och stabiliserings- och associeringsprocessen. Två sammanträden har redan ägt rum: den 11 och den 31 januari.
Sammanfattningsvis så sker arbetet helt enligt planerna. Stabilitetspakten och kommissionen har ett mycket nära samarbete för att få till stånd de förbättringar som ledamoten hänvisar till. Jag är övertygad om att rapporten som dr Buseck kommer att överlämna till rådet den 11 mars, kommer att innehålla en rad praktiska förslag om hur man skall uppnå dessa förbättringar.

Titley
Jag vill tacka kommissionären för hans svar. Jag är litet oroad över att det verkar ta så lång tid att ta itu med denna fråga. Som vi just hörde kommer vi inte att se någon ny utveckling före den 11 mars.
Jag vill först och främst fråga kommissionären vilka åtgärder man kommer att rekommendera för att öka lokalbefolkningens egendomsrätt på platsen, inom ramen för stabilitetspakten. Det har betraktats som avlägset och, om vi inte får en korrekt egendomsrätt, kommer det uppriktigt sagt att fortsätta att vara avlägset.
För det andra, ett av de områden som har gett upphov till oro har varit kvaliteten på genomförandet i stabilitetspakten. Gläder han sig över att vi rör oss i rätt riktning när det gäller genomförandet?
För det tredje finns en åsikt att det var en ständig brist på information om stabilitetspakten på platsen. Är man i färd att anta en strategi för att ta itu med detta?

Patten
. (EN) När det gäller den första punkten, är dr Buseck mycket medveten om det problem som ledamoten hänvisade till. De förslag som han lägger fram den 11 mars kommer att återspegla hans kännedom om sakernas tillstånd. Ledamoten skall veta att han är oerhört erfaren när det gäller att ta itu med problemen i regionen, och i synnerhet att mobilisera stöd från den privata sektorn. Jag ser verkligen fram emot att få arbeta med honom. Han kommer att utföra ett utmärkt arbete och han kommer att vilja samarbeta med andra som arbetar med liknande uppgifter på ett entusiastiskt och öppet sätt.
När det gäller genomförandet, är det rättvist att säga att kommissionen i det stora hela har utfört sin uppgift på ett imponerande sätt, och den har gjort vad den utlovat i västra Balkanområdet och sydöstra Europa. Det som vi har åstadkommit i Serbien, i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och i andra länder, är imponerande. Jag hoppas att vi kan garantera att vi i de fall där det uppkommer några flaskhalsar som påverkar infrastrukturprojekten inom ramen för stabilitetspakten - och ibland är dessa flaskhalsar resultatet av problem i de biståndsmottagande länderna - skall kunna komma till rätta med dessa. Dr Buseck och jag försöker att koncentrera oss på dessa problemprojekt, och ta tag i dem så snabbt som möjligt.
När det gäller information om vad som händer på platsen, är detta en fråga som dr Buseck är väl medveten om. Vi skall hjälpa honom att ta itu med den, och försöka att se till att publiciteten för resultaten krediteras pakten, i stället för olika enskilda personer.
Det är tillfredsställande att arbeta tillsammans med dr Buseck. Jag tror att han kommer att göra ett fantastiskt bra arbete, och han kan verkligen räkna med vår förståelse och vårt stöd och - vilket jag är säker på - parlamentets förståelse och stöd i samband med de initiativ han tar framöver.

Talmannen


Richard Howitt
Fråga nr 55 från (H-0002/02):
Angående: Bistånd till Asien och Latinamerika Europaparlamentet föreslog en ändring i 2002 års budget som gick ut på att 35 procent av EU:s externa bistånd skulle gå till social infrastruktur, främst grundutbildning och hälsovård. I kommissionsledamot Pattens skrivelse från december 2001 till ordföranden för utskottet för utveckling och samarbete påpekas att kommissionen är beredd att genomföra budgeten i överensstämmelse med detta förslag, förutsatt att parlamentet lägger fokus på EU:s samlade bistånd snarare än på stödet från alla enskilda biståndsgivare. Vilka konkreta åtgärder tänker kommissionen vidta för att förverkliga detta beslut när det gäller de regionala budgetposterna för bistånd till Asien och Latinamerika? Kan kommissionen ge information om dialogen med dess delegationer, om mekanismen för avtal om landstrategirapporter, om kvalitetsstödgruppens verksamhet, om dialogen med partnerna och om alla andra frågor?

Patten
. (EN) Inom ramen för 2002 års budget, har kommissionen stött ett riktmärke som innebär att 35 procent av medlen till ländergrupp 1, inom ramen för kommittén för utvecklingsbistånd, däribland makroekonomiskt bistånd med inriktning på det sociala området, fördelas till social infrastruktur - i huvudsak utbildning och sjukvård. Detta betyder att gemenskapsbiståndet måste ses som en del av det samlade biståndet i ett givet land, och att det måste finnas en viss flexibilitet. Kommissionen har för avsikt att ta hänsyn till detta riktmärke för bistånd till de sociala områdena i alla dess program, däribland programmen för Asien och Latinamerika.
I syfte att uppfylla detta åtagande, kommer en rad initiativ att tas. Dessa kommer för det första särskilt att omfatta större betoning på det sociala området i alla kommissionsprogram i enlighet med prioriteringarna i gemenskapens utvecklingsstrategi. För det andra att man under 2002 inrättar - och jag vet att detta är en fråga som ligger ledamoten varmt om hjärtat - en solid statistisk grund som tillåter sektorsvis klassificering av program och projekt inom ramen för kommittén för utvecklingsbistånd fr.o.m. 2002.
En omklassificering av alla åtaganden från 2001 kommer att ske, i syfte att se till att det blir möjligt att göra jämförelser.
För det tredje vill vi göra alla godkända landstrategirapporter tillgängliga för parlamentet, däribland fleråriga program och tillhörande finansiella referensbelopp.
Till sist: Det fortsatta arbetet under 2002 om fastställandet av internationellt avtalade resultatindikatorer och genomförandet av områdesomspännande program på det sociala området. Kommissionen diskuterar, som ledamoten känner till, med parlamentets utskott för utveckling och samarbete, anordnandet av ett seminarium i vår, där kommissionen kommer att rapportera om utvecklingen som skett på dessa områden och, hoppas jag, även fortsättningsvis kommer att dra nytta av utskottsledamöternas - och naturligtvis även den ärade ledamotens - erfarenhet, entusiasm och engagemang.

Howitt
Den senaste gången jag diskuterade denna fråga med kommissionär Patten i utskottet, beskyllde han mig för att vara överfylld med testosteron. Det gläder mig att han inte upprepade detta i kväll. Uthållighet är vad som krävs i samband med denna fråga. Han har rätt när han säger att det finns ett antal avtalsområden mellan kommissionen och parlamentet, inte minst när det rör rapporteringen inom ramen för kommittén för utvecklingsbistånd, där framstegen har skett på ett mycket välkommet sätt. Vi välkomnar också deras samarbete i samband med seminariet.
Det bekymrar mig att betoningen i hans svar låg på definitioner, rapportering och statistik - dvs. analys - i stället för på de tuffa beslut som krävs i samma grad för att växla resurser. Det är viktigt att vi inte bara talar om processen som om det endast gällde tillgång till information - även om detta är viktigt, och vi är överens i denna fråga - utan att kommissionären faktiskt talar om för oss, på samma sätt som dessa landstrategirapporter antas, på samma sätt som kvalitetsstödsgruppen utvärderar nya program, på samma sätt som delegationer (och han svarade inte på frågan om delegationernas roll i detta sammanhang) fattar sina beslut, på samma sätt som ny personal rekryteras, hur han kommer att se till att faktiska resurser fördelas i större volymer till grundläggande sjukvård och grundläggande utbildning. Vi måste få en viss resursväxling under innevarande år. Ge oss litet hopp om att detta kommer att ske.

Patten
. (EN) För det första är jag inte emot testosteron om det hjälper till med att skapa litet utveckling på detta område. Vi måste uppvisa mycket energi och engagemang.
För det andra, när det gäller delegationernas roll, känner ledamoten till att jag särskilt betonar decentraliseringsförfarandet, som är ett synnerligen olycksaligt, europeiskt pladdrande sätt att försöka förvalta våra program på området så nära de personer som vi vill hjälpa som möjligt. Delegationerna kommer att spela en viktig roll vid utarbetandet av landstrategirapporterna, som kommer att återspegla prioriteringarna i vår utvecklingsfilosofi och utvecklingsstrategi.
Ledamoten ber oss att ge honom hopp om att få se en verklig växling. Syftet med att ge en bättre statistisk grund för analys och planering av vår verksamhet, är att visa att vi satsar på att uppfylla de mål som både ledamoten och jag strävar efter, och som även min kollega, dvs. kommissionär Nielson, strävar efter. Det skulle alltså inte vara någon mening med, t.ex., CRIS (Informationssystem för Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser), som vi engagerar oss i, om vi inte ville att det skulle påverka politiken. Jag tror att ledamoten godtar att man vill se fasta trender, i stället för att vara alltför fastnaglad vid specifika siffror under specifika år i specifika länder. Vi vill se en växling av betoningen och en tydlig indikation på att kommissionens program har lika mycket att göra med lindringen av fattigdomen som andras program.
Jag vill ta upp ytterligare en fråga, som jag försökte att göra i går förmiddag i det brittiska parlamentet. När folk granskar vår verksamhet finns det fortfarande en tendens att de jämför äpplen med päron. Det är mycket ofta så att andra länder eller medlemsstater verkar ge en mycket högre andel utvecklingsbistånd som inriktas på lindring av fattigdom än vi, eftersom de tittar på vad vi gör i Balkanområdet, i Ryssland, i de nya oberoende staterna, i delar av Medelhavsområdet, och jämför det som om det vore exakt det samma som våra mer direkta utvecklingsbiståndsprogram. Eftersom vi har ansvaret på dessa områden, visserligen med medlemsstaternas pengar, behöver de inte göra så mycket där som de förmodligen måste göra av politiska skäl, och därför ser siffrorna i bland bättre ut för dem, på vår bekostnad. Detta är en del av det pris vi betalar för att ha en budget för åtgärder som riktas mot tredjeländer, i vilken utvecklingsbiståndet är en central del, men där det också finns andra prioriteringar.

Titley
Kan kommissionären tala om för mig om det han sade resulterar i en garanti om att det kommer att bli en bättre balans mellan åtaganden och betalningar i Asien och Latinamerika, och att vi kommer att få ett bättre utnyttjande av de medel vi röstat för i budgeten?

Patten
. (EN) Jag skulle också kunna - om jag inte var en så försiktig person - peka på de framsteg som redan gjorts avseende ökningen av den procentuella andelen betalningar i förhållande till åtagandena. Föregående års siffra för Medelhavsområdet var 56-57 procent, vilket är mycket högre än någon tidigare siffra, men lägre än vad jag skulle vilja se.
Om man tittar på EuropeAids resultat - vars personal jag nämnde i går - börjar man kunna uppvisa en förbättring i förhållande till åtagandena. Man har uppvisat avsevärda framsteg när det rör minskningen av vilande åtaganden, så reste à liquider har fallit ganska betydligt. Vi gör alltså framsteg. Det kommer att ta en viss tid innan vi uppnår det resultat som vi alla vill se, men vi är på väg i rätt riktning. Jag hoppas verkligen att jag - innan jag sjunger min svanesång i denna fullpackade, halvcirkelformade kammare - skall kunna redovisa ännu större prestationer av EuropeAids utmärkta personal.

Talmannen
Detta är den sista frågan till herr kommissionären.
Fråga nr 56 från Olivier Dupuis (H-0007/02):
Angående: Internationell brottmålsdomstol
Sedan flera år tillhör inrättandet av den Internationella brottmålsdomstolen för krigsförbrytelser, folkmord och brott mot mänskligheten ett prioriterat område inom EU:s utrikespolitik. Nyligen bekräftade EU genom det belgiska ordförandeskapet än en gång sitt engagemang att arbeta för att snarast uppnå målet på de 60 ratificeringar som krävs för att brottmålsdomstolen skall kunna starta sin verksamhet. För närvarande har 48 länder redan ratificerat Romstadgan, inklusive alla EU:s medlemsstater med undantag av Portugal (som emellertid redan har avslutat sin interna behandling), Grekland och Irland. Tre kandidatländer - Polen, Ungern och Slovenien - har redan ratificerat stadgan, medan Estland har meddelat att ratifikationsinstrument kommer att deponeras inom kort. Det är av central betydelse för EU att detta första steg mot internationell rättsskipning tas snabbt, inte minst med beaktande av de tragiska händelser som har präglat den internationella scenen under de senaste åren och månaderna. Anser inte kommissionen att ratificeringen av Romstadgan uttryckligen borde betraktas som en del av gemenskapens regelverk och ett nytt Köpenhamnskriterium nödvändigt för all framtida anslutning till EU? Anser inte kommissionen att en ratificering av Romstadgan borde utgöra ett villkor för undertecknande och ratificering av alla associerings- eller samarbetsavtal mellan unionen och tredjeländer?

Patten
. (EN) För det första vill jag be ledamoten om ursäkt för att jag tidigare inte var närvarande, så att jag kunde höra hans - säkerligen vältaliga, men inte nödvändigtvis stödjande - tal, under denna utmärkta debatt om Mellanöstern. Han vet att jag inte ville vara ohövlig, utan jag befann mig av demokratiska skäl en trappa upp. Jag är säker på att vi kan drabba samman om några av dessa oerhört viktiga frågor vid andra tillfällen.
När det rör hans fråga, tillmäter Europeiska unionen ratificeringen av stadgan för den internationella brottmålsdomstolen stor betydelse. Antagandet av den gemensamma ståndpunkten den 11 juni 2001, som syftar till att främja en tidig ratificering av stadgan av 13 medlemsstater, understryker vårt engagemang för att nå detta mål. Arbetet i samband med ratificeringen i de två återstående medlemsstaterna, har kommit långt.
Europeiska unionens engagemang i denna fråga återspeglas i den volym gemenskapsmedel som ges till icke-statliga organisationer som arbetar för en ratificering. Sedan 1995 har medlen uppgått till nästan 7 miljoner euro, inom ramen för det europeiska initiativet för demokratisering och mänskliga rättigheter.
Med hänsyn till utvidgningsprocessen, är Europeiska unionens ståndpunkt att stödja den internationella brottmålsdomstolen som en del av regelverket för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som kandidaterna uppmanas att stödja. Dessutom, i linje med den gemensamma ståndpunkten, tar Europeiska unionen regelbundet upp frågan om ratificering inom ramen för de politiska samtalen med ansökarländerna.
De central- och östeuropeiska länder som är associerade med Europeiska unionen och de associerade länderna Cypern och Malta stödde EU:s förklaring vid FN:s generalförsamlings sjätte kommittés sammanträde i november 2001, som syftade till att främja en snar start för den internationella brottmålsdomstolens verksamhet.
I januari 2002 förklarade de också att de stödde målen i EU:s gemensamma ståndpunkt om den internationella brottmålsdomstolen, och försäkrade att de skulle se till att deras nationella politik överensstämmer med denna gemensamma ståndpunkt.
Europarådet har också uppmanat alla sina medlemmar att så snart som möjligt ratificera eller följa stadgan för den internationella brottmålsdomstolen.

Dupuis
Herr talman! Inte heller jag skall komma till frågans kärnpunkt, en fråga som fanns på föredragningslistan denna eftermiddag. Jag skulle bara till kommissionär Patten vilja säga att jag visste att han hade sagt att han skulle vara borta en stund från debatten. Jag är därför ledsen, som jag sade nyss i kammaren, att han inte kunde vara här. I sakfrågan, politiskt sett, är vi inte överens, men jag tror vi får tillfälle att tala om det igen senare.
När det gäller svaret på denna exakta fråga, är jag fullt tillfredsställd med kommissionens ståndpunkt. Jag tror att införlivandet av den i gemenskapens regelverk är grundläggande, som kommissionär Patten sade, och det kommer säkerligen att hjälpa kandidatländerna att påskynda ratificeringsförfarandet.

Patten
. (EN) Jag vill verkligen inte förringa regelverket som den berörda ledamoten och jag upptäckt tillsammans, men jag önskar bara att vissa av våra övriga partner i internationella sammanhang också kände engagemang i samband med inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen. Det fortsätter att vara en fråga som vi med avsevärd kraft kommer att diskutera med våra transatlantiska vänner. Vi gjorde det med den förra administrationen, och vi kommer att göra det med den nuvarande administrationen. Det handlar inte om att administrationen har ändrat sin politik. Jag trodde att den senaste tidens händelser - däribland händelserna i Afghanistan - skulle ha talat för ett inrättande av en internationell brottmålsdomstol. Det kanske tar litet längre tid för budskapet att slå igenom.

Talmannen
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna nr 57-83 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden med frågor till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.30 och återupptogs kl. 21.00.)

Mervärdesskatt/Direkt och indirekt beskattning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0466/2001) av Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor
1. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt (KOM(2001 294 - C5-0269/2001 - 2001/0133(COD))
och
2. om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 77/799/EEG om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning (KOM(2001) 294 - C5-0270/2001 - 2001/0134(COD)).

Kauppi
. (FI) Herr talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Mervärdesskattebedrägerierna är ett vitt utbrett problem inom Europeiska unionen, vilket tyvärr blir allt vanligare hela tiden. Enligt tillförlitliga uppskattningar upptäcktes till exempel under förra hälften av år 1998 250 fall av så kallade karusellbedrägerier i medlemsstaterna. Det sammanlagda värdet av dessa bedrägerier var 500 miljoner euro. Till detta måste man naturligtvis tillägga övriga bedrägerier och sådana bedrägliga transaktioner som inte upptäcktes. Vi kan alltså beräkna att mervärdesskattebedrägerierna kostar EU och dess medlemsstater hundratals miljoner euro per år.
I allmänhet är det fråga om just karusellbedrägerier. Karusellbedrägeri innebär att man skaffar varor utan att betala den mervärdesskatt som reglerna för den inre marknaden kräver. Typiskt är en räcka fakturor över en eller flera gränser med eller utan varor. Kärnan i bedrägeriet är att en eller flera av kedjans länkar inte betalar den fakturerade mervärdesskatten till skattemyndigheterna, samtidigt som de övriga länkarna får återbetald moms på basis av ifrågavarande fakturor. Karusellbedrägerier gäller i allmänhet små värdeföremål såsom datorer och mobiltelefoner.
Det effektivaste sättet att bekämpa dylika bedrägerier är ett intensivt administrativt samarbete mellan medlemsstaterna. Generellt sett vet man att den nuvarande rättsliga ramen i detta avseende inte fyller sin uppgift. För att göra den nuvarande rättsliga ramen mer strömlinjeformad har kommissionen nu därför givit ett förslag till förordning, vilken på ett betydande sätt skulle effektivera och förbättra de nuvarande samarbetsformerna i det administrativa momssamarbetet. Jag stöder även kommissionens förslag till direktiv, dessutom föreslår jag i mitt betänkande åtgärder som gör det direkta samarbetet mellan myndigheterna ännu effektivare och mer ändamålsenligt.
Den viktigaste punkten i kommissionens förslag är att tillåta direkta kontakter mellan lokala och regionala myndigheter som ansvarar för bedrägeribekämpning. All information måste nuförtiden gå via centrala kontaktbyråer, varvid all begäran går igenom ett lands förvaltningsmaskineri från den lokala byrån till den nationella kontaktbyrån och samma väg ner i ett annat land. Begäran om stöd kommer då ofta för sent fram. Skattesmitarna kan redan ha försvunnit i det skedet, när de lokala tjänstemännen i det land som mottagit begäran bara börjat bekanta sig med ärendet.
Jag delar kommissionens mening om att man med samarbete på lokalplanet förbättrar det ömsesidiga samförståndet när det gäller informationsbegäran, ökar motiveringen hos skattekontrollanterna och förhindrar slöseri med knappa resurser. Därför stöder jag förbehållslöst kommissionens förslag, vilket man måste se som ett betydelsefullt framsteg i kampen mot bedrägerier. Brottslingarna kan alltför ofta direkt utnyttja sig av de allra modernaste och mest utvecklade kommunikationsmedlen, medan myndigheterna är tvungna att stappla bland byråkratiska och klumpiga regler, vilket fördröjer spårandet av brottslingarna och förbrukar alldeles för mycket av förvaltningens resurser.
Kommissionen hade dock kunnat gå ännu längre för att påskynda samarbetet och öka flexibiliteten. Jag stöder kommissionens förslag om att i mån av möjlighet förmedla informationen i elektronisk form. Därutöver föreslår jag att den elektroniska informationen för att påskynda informationsflödet skall utgöra huvudregeln, och den traditionella brevväxlingen i pappersformat skall utgöra undantaget från denna huvudregel. Av samma skäl, det vill säga för att påskynda informationsutbytet, borde man i språkpolitiken lämna större spelrum för de lokala myndigheterna. Skyldigheten att översätta en begäran om stöd myndigheter emellan måste bli flexiblare. Varför måste man kräva en obligatorisk översättning av begäran till ett annat lands officiella språk, om till exempel en finländare och en grek i gott samförstånd beslutar att sinsemellan sköta ärendet på franska?
Det finns dock en punkt där kommissionens förslag går för långt. Kommissionen föreslår att medlemsstaterna skall vara skyldiga att begränsa flera av de rättigheter som ingår i direktivet om datasekretess, om medlemsstaterna anser det nödvändigt när det gäller tryggandet av viktiga intressen som rör ekonomi eller finansiering. Det finns anledning att påpeka att detta inte är en skyldighet i ifrågavarande datasekretessdirektiv, utan enbart en möjlighet man berett medlemsstaterna. Därför vore det ändå bättre att behandla denna synpunkt genom att ändra datasekretessdirektivet och i detta skede enbart ge medlemsstaterna en möjlighet att överväga ett dylikt förfarande.
Slutligen finns det skäl att behandla den rättsliga grunden. Kommissionen grundar sitt förslag på artikel 95 i EG-fördraget, vilket för parlamentets del innebär medbeslutande. Jag förenar mig med kommissionens ståndpunkt däri att detta förslag gäller administrativt samarbete och måste behandlas i enlighet med förfarandet i artikel 95. Rådet har tidigare alltid förkastat detta synsätt och ändrat den rättsliga grunden till artikel 93 eller 94, vilka endast kräver hörande av parlamentet. Nu har kommissionen dock beslutat att stämma rådet inför EG-domstolen för ett annat förslag till direktiv, vilket gäller indrivningen av fordringar. Den juridiska situationen håller alltså på att klarna inom en nära framtid. Jag önskar därför kommentarer av den ärade kommissionären även beträffande valet av denna rättsliga grund och eventuell ny information till parlamentet om hur detta fall som gäller den rättsliga grunden för förslaget till direktiv om indrivande av fordringar framskrider i EG-domstolen.

Karas
Fru talman, herr kommissionär, fru föredragande, kära kolleger! Jag vill först tacka föredraganden, min kollega Piia-Noora Kauppi, för betänkandet, som en mycket bred majoritet i det ansvariga utskottet röstade för. Det innebär att kommunikationen mellan alla parter har fungerat på ett utmärkt sätt. Betänkandet är ett nytt bevis för den kompetens som vår unga kollega har skaffat sig under denna korta tid i utskottet för ekonomi och valutafrågor, och för den flit, som framgår av kvaliteten på hennes arbete. Ett hjärtligt tack för detta!
För det andra är betänkandet ett bevis på att vi i många fall behöver mer Europa. Endast gemensamt kan vi utforma bedrägeribekämpningen så att den blir effektivare och därmed mer framgångsrik. Å ena sidan behöver vi i detta sammanhang en bättre samordning i fråga om samarbete och informationsutbyte, och å andra sidan en förbättrad mer professionell rättslig ram, som gör att denna information och samordning blir lättare att uppnå.
PPE-DE-gruppen säger " ja" till ett bättre samarbete mellan myndigheterna mot mervärdesskattebedrägerier, även om vi naturligtvis betonar att vi inte bara är mot dessa, utan mot varje form av bedrägerier. Hur som helst upptäcktes 1998 under det första halvåret 250 bedrägerifall som orsakade skador på över 500 miljoner euro.
Jag kan bara ansluta mig till det föredraganden sagt: Vi behöver inte något översättningstvång när det begärs information över gränserna, utan vi behöver mer flexibilitet i samband med direktivet om skydd av uppgifter, avbyråkratisering så att det blir enklare, rationalisering och flexibilitet så att bearbetningen går snabbare, så att vi kommer bedragarna på spåren och skapar mer säkerhet i Europa.

Pérez Royo
Fru talman! Jag vill uttrycka mitt fullständiga stöd för de förslag som föredraganden, Kauppi, kommer med och följaktligen även för kommissionens förslag, som Kauppi stöder praktiskt taget utan förbehåll i sitt betänkande. Även vi socialister stöder kommissionens förslag utan förbehåll.
Förslaget handlar om två frågor av stort intresse. För det första om skattebedrägeriet, speciellt inom ett konkret område, nämligen gemenskapsintern omsättning och omsättning som omfattar tredje part av mervärdesskatt. Den andra frågan, som anknyter till den föregående - handlar om samarbete mellan skattemyndigheter för att komma till rätta med - eller åtminstone minska de bedrägerier vi talade om innan. Kauppi förklarade förslagen alldeles utmärkt under sitt tidigare inlägg och jag instämmer fullständigt.
Jag vill även påpeka ytterligare två saker som anknyter till betänkandets innehåll. För det första vill jag ta upp det faktum att det så kallade provisoriska systemet för mervärdesskatt är i kraft än i dag, ett system som infördes år 1993 när den inre marknaden slutfördes, och som skulle gälla provisoriskt. Man fastställde till och med en tidsfrist för systemets upphörande, vilket har förlängts och därmed inte har följts, vilket ni mycket väl känner till, ärade kolleger.
Jag vill fästa er uppmärksamhet på detta faktum, eftersom vi i dag talar om Kauppis betänkande och om de bedrägerier som tas upp i det, vilka i stor utsträckning beror på att vi fortfarande har kvar ett provisoriskt system för mervärdesskatt - vilket används för att fastställa gemenskapsinterna omsättningar - som belastar en rad transaktioner i destinationslandet, dock utan den gränskontroll som fastställdes enligt det förra systemet för genomförande av den inre marknaden.
Vi skulle antagligen inte tala om den här frågan om vi hade ett permanent system för mervärdesskatt som är utformat för den inre marknaden, med skatt som dras av vid källan, eftersom bedrägerierna till största delen skulle kunna undvikas på så vis. Detta är den första påpekande som jag ville göra i anslutning till detta betänkande.
Det andra påpekandet handlar om en mycket viktig punkt som Kauppi tog upp: den rättsliga grund som kommissionen har valt för detta förslag till direktiv. Enligt min åsikt är kommissionens tolkning av fördraget lovvärd, eftersom den anser att den rättsliga grund som är tillämplig i det här fallet är artikel 95, det vill säga, att kommissionen tolkar det som så att skattefrågorna endast faller inom den grundläggande skatterätten, men inte berörs av bestämmelserna i sekundärrätten - som vi talar om nu - , skatteförvaltning av skatterna och samordning av samarbetet mellan skattemyndigheterna. I dessa fall handlar det inte om fiskalrätt eller skatterätt i ordets verkliga bemärkelse, som är de nationella parlamentens ansvar och följaktligen kräver enhälliga beslut i rådet, utan om en fråga som nu är öppen för behandling genom medbeslutandeförfarandet.
Fru talman, jag avslutar med en varning angående mitt förra påpekande, nämligen att det skulle vara önskvärt om man slutgiltigt bestämmer vilka områden som skall innefattas inom skattefrågorna och att man vid det kommande konventet och revideringen av fördragen fastställer exakta gränser för harmoniseringen på skatteområdet. Naturligtvis skall inte hela skatteområdet harmoniseras, det finns vissa områden som till exempel inkomstskatt, som aldrig kommer att harmoniseras fullständigt, men andra - och jag tänker framför allt på beräkningsgrunder för företagsvinster - bör ses som ett område som är möjligt att harmonisera och som därmed undantas regeln om enhällighet i rådet, vilket även skulle leda till att parlamentet får en mer dominerande roll på så viktiga områden som det som vi behandlar nu.

Ilgenfritz
Fru talman! Unionen blir fortfarande lurade av professionella bedragare, och tyvärr gynnas detta också av det alltför komplexa mervärdesskattesystemet.
På grund av våra delvis svårförståeliga skatteregler öppnar vi faktiskt dörrarna för bedragarna och främjar indirekt skattebedrägerier. Men för att höja skattemoralen och skatteintäkterna behöver vi inte bara en effektiv kontroll och ett effektivt samarbete mellan skattemyndigheterna, utan, som en grundförutsättning, också enklare, förståeliga texter. Den skattepliktige medborgaren vägrar ofta att uppfylla skatteplikten när han anser att den är orättvis. Obegripliga skattelagar, och skattebelastningar som grundar sig på dem, bedöms dock alltid, automatiskt, som orättvisa av de skattepliktiga personerna.
Vi behöver därför snarast en reform av det komplexa mervärdesskattesystemet som är alltför komplicerat och inte längre begripligt ens för experterna. Det går inte an att omsättningen inom företagarkedjan är skattefri mellan medlemsstaterna, men däremot skattepliktig på nationell nivå. Den avdragsgilla mervärdesskatten inom företagarkedjan möjliggör detta skattebedrägeri och måste därför avskaffas.
Genom denna åtgärd skulle vi dra undan basen för bedragarna, förenkla systemet och undvika onödiga kontroller, men även trakasserier, som åter belastar våra små och medelstora företag. Vi bör därför i första hand inte bara överväga hur vi skall kunna förbättra samarbetet mellan myndigheterna, utan också hur vi skall kunna förenkla det system som till att börja med möjliggör bedrägeriet. Detta vore ett steg i rätt riktning. Men vi kommer trots detta att stödja Kauppis betänkande, eftersom vi också anser att samarbetet naturligtvis måste förbättras och att man måste se till att få en avbyråkratisering i Europa.

Doyle
Fru talman! Jag ifrågasätter inte om de befintliga arrangemangen för samarbete på området för mervärdesskattebedrägeri är otillräckligt inom ramen för den förändrade gemensamma marknaden. Mervärdesskattebedrägerierna kostar EU och dess medlemsstater flera hundra miljoner euro varje år. Trots att man vidtagit åtgärder under de senaste åren för att komma till rätta med saken, är mervärdesskattebedrägerierna fortfarande ett stort problem.
Jag håller med om att det bästa sättet att tackla dessa allt mer förekommande bedrägerier, är att ha ett nära administrativt samarbete mellan medlemsstaterna. Genom att möjliggöra direktkontakter mellan lokala myndigheter, kommer kampen mot bedrägerier att bli mindre byråkratisk och mer effektiv.
Låt mig emellertid uttrycka en varning i samband med initiativen i kommissionens förslag om att grunda denna åtgärd på artikel 95 i fördraget. I artikel 95 står det uttryckligen att den inte skall användas för bestämmelser om skatter och avgifter. Kommissionens åsikt är att detta förslag bara handlar om administrativt samarbete och inte har att göra med faktisk skatteuppbörd eller åtgärder på skatteområdet.
Med all respekt så håller jag inte med om - mitt hemland håller inte heller med - att den nuvarande ståndpunkten bör urholkas på detta sätt. Jag anser inte att Ständiga kommittén för administrativt arbete - den befintliga kommittén för administrativt arbete på skatteområdet - skall få ansvar för fler av dessa funktioner. Det är bara en första början. Detta förslag har att göra med skatteinstrument som medlemsstaterna använder, och det bör förvisso antas, men det bör antas med den korrekta rättsliga grunden, dvs. artikel 93, i vilken anges att det skall fattas enhälliga beslut i rådet. Den förordning som förslaget syftar till att ersätta, grundas på artikel 93, och den bör helt enkelt detta förslag också grundas på.
Kauppi har hänvisat till frågorna rörande den rättsliga grunden i sin bifogade motivering. Tidigare när det uppstått konflikter om den rättsliga grunden, har rådet alltid förkastat kommissionens ståndpunkt och ändrat den rättsliga grunden till artikel 93 eller 94. Som min kollega påpekade, gjorde den det helt nyligen om förslaget till direktiv om ömsesidig hjälp vid indrivning av fordringar. Kommissionen har beslutat att dra rådet inför domstolen i detta fall, och Irland kommer också att finnas med på rådets sida.
Samtidigt som jag välkomnar syftet med detta förslag, kommer jag och mina irländska kolleger, av de skäl som jag redovisat i förhållande till den rättsliga grunden, att rösta emot betänkandet.

García-Margallo y Marfil
Fru talman! De säger att man skall vara tacksam för en lycklig födsel och jag vill därför börja mitt inlägg med att gratulera kommissionär Bolkestein till den skicklighet han har visat när han under denna morgon lyckades lösa den konflikt som parlamentet, rådet och kommissionen under så lång tid har kämpat med, vilket har hindrat oss från att komma vidare med arbetet med en inre marknad för finansiella tjänster.
Jag vill även gratulera fru Kauppi till hennes betänkande och för att hon lyckats få de flesta av kammarens politiska krafter att sluta upp kring betänkandet.
Jag vill göra få men konkreta kommentarer. När föredraganden nyligen sammanträffade med ordförande Duisenberg för att förbereda den monetära dialogen, gav hon oss en rapport i vilken det klart framgick att införandet av euron kommer att medföra att prisskillnaderna mellan Europas länder blir mer påtagliga, vilket bland annat beror på skillnader i beskattningssystemen. Detta leder till krav på att momsen skall harmoniseras och dras av vid källan som Pérez Royo framhöll, men innan vi kommer dit är det uppenbart att dessa prisskillnader kommer att uppmuntra till bedrägerier.
Därför är mer Europa, som betyder ökat decentraliserat samarbete inom Europeiska unionen, alltid välkommet. Jag har arbetat som finansinspektör och vet i vilken grad det faktum att man är tvungen att vända sig till högre instanser lamslår förfarandet. De formella kraven måste undanröjas. Jag anser inte att det är nödvändigt med översättning: ingen skulle få för sig att först begära översättning av upplysningar som gör det möjligt att gripa Jack Uppskäraren och jag förstår inte varför vi måste göra annorlunda med skattefrågorna.
När det gäller den rättsliga grunden är jag dock av en annan åsikt än den ledamot som talade före mig och jag håller i stället med Pérez Royo, eftersom skillnaden mellan materialrätt (där de grundläggande faktorerna i beskattningen fastställs) och de formkrav som fastställs för att garantera att dessa skyldigheter uppfylls, är väl känd. Om bestämmelserna i materialrätten har artikel 93 som grund, vilket innebär att det krävs enhällighet i rådet, har de bestämmelser som handlar om formkrav, administrativ rätt och tillämpning av rätten sin grund i artikel 95, eftersom detta bland annat gör att vi slippa undan enhällighet i rådet och även underlättar, vilket vi har sett nu under morgonen när det gäller finansiella tjänster, det fortsatta utvecklandet av vad det spanska ordförandeskapet benämner mer Europa.

Bolkestein
. (EN) Låt mig börja med att säga att det är mycket glädjande att i dag kunna föra en diskussion med parlamentet om ett förslag till förordning om administrativt samarbete mellan medlemsstaterna för att stärka mervärdesskattekontrollen.
Jag vill verkligen tacka fru Kauppi för hennes betänkande. Det är oerhört konstruktivt. Jag kan bara upprepa vad som sades av Karas, som hänvisade till Kauppi som sin " unga och effektiva kollega" . Hon är inte min kollega, men jag vill upprepa Karas uppskattande ord.
Kauppi, tillsammans med andra parlamentsledamöter, talade om den rättsliga grunden till detta förslag. Det handlar om administrativt samarbete. Det handlar inte om att ändra systemet för mervärdesskatt. Jag önskar att kommissionen kunde göra det. Det har vi velat göra under många år, men inte haft möjlighet till detta. Men nej, det handlar om administrativt samarbete. Det är inte utformat för att på något sätt ändra skattebetalarnas skyldigheter eller bestämmelserna som styr tillämpningen av den aktuella lagstiftningen, utan i stället för att anpassa det administrativa samarbetet till de utmaningar som finns på den inre marknaden. Detta är skälet till varför kommissionen lägger fram förslaget i enlighet med artikel 95 i fördraget. Genom att använda denna artikel som rättslig grund, tar kommissionen hänsyn till sitt förslag till förordning nr 218/92, såväl som till sitt förslag att ändra direktivet om indrivningar. Kommissionen gör rätt i att välja artikel 95 som grund för detta förslag. Som García-Margallo y Marfil helt tydligt sade, ger det parlamentet tillgång till medbeslutandeförfarandet, och detta är vad många parlamentsledamöter vill. Jag tar tillfället i akt och tackar García-Margallo y Marfil för hans vänliga ord om mig. Jag tillägger också att kommissionen är oerhört nöjd att vi har avslutat frågan rörande det så kallade Lamfalussy-förslaget, och att vi nu kan gå vidare med det arbete som ligger framför oss.
Kommissionen menar alltså att detta förslag är en viktig del av den nya mervärdesskattestrategin för att förbättra mervärdesskattesystemets funktionssätt inom ramen för den inre marknaden. Det utgör också ett gensvar på rådets uppmaning till kommissionen att lägga fram förslag i kampen mot mervärdesskattebedrägerier.
Den gemensamma marknaden påverkas i dag på ett allvarligt sätt av organiserade mervärdesskattebedrägerier, genom att professionella bedragare missbrukar undantagsmekanismen i mervärdesskattesystemet. För att kunna tackla denna typ av bedrägeri krävs ett snabbt och effektivt samarbete mellan skatteförvaltningarna i de olika medlemsstaterna. Men för närvarande är den rättsliga ramen för svag för att stödja ett verkligt effektivt samarbete, i huvudsak därför att den är vag, alltför centraliserad och att informationsutbytet inte är tillräckligt intensivt. Samarbetet är dessutom komplicerat, p.g.a. att det finns två rättsliga instrument på detta område, med olika räckvidder och olika bestämmelser.
Genom detta förslag upprättas en enda rättslig ram som slår samman - i mervärdesskattesyfte - förordningen och direktivet, och ändrar de rådande arrangemangen på tre sätt: För det första anger man genom förslaget tydliga och bindande bestämmelser som styr det administrativa samarbetet mellan medlemsstater, t.ex. för närvaron av utländska tjänstemän under kontroller, eller för organisering av multilaterala kontroller; för det andra utvecklar förslaget samarbetet och ger möjlighet till fler direkta kontakter mellan skatteinspektörer från olika medlemsstater. Detta är också en fråga som Kauppi gjorde oss uppmärksamma på. Hon sade att när, t.ex., franska och spanska kontrollanter i ett gränsområde vill kommunicera, måste denna kommunikation för närvarande ske via Madrid och Paris. Det är uppenbart att direkt kommunikation mellan tjänstemännen kommer att göra samarbetet snabbare och effektivare. För det tredje syftar förslaget till att öka informationsutbytet mellan skatteförvaltningarna, för att dessa skall kunna bekämpa bedrägerierna på ett effektivare sätt.
Det gläder mig verkligen att detta förslag får stöd av alla talare i kväll, förutom av Doyle, som jag inte längre kan övertyga, eftersom hon inte längre är närvarande i kammaren. Kommissionen gläder sig oerhört över detta stöd. Jag vill därför i synnerhet välkomna föredragande Kauppis positiva bidrag.
Men med tanke på att rådet håller på att granska detta förslag, och med tanke på kommissionens starka önskan om att ta upp frågan på ett lämpligt sätt, menar jag att det bästa kommissionen kan göra i detta läge, är att inte formellt godta parlamentets ändringsförslag, utan försöka införliva dem - så mycket som det går - under förhandlingarna med rådet.
Jag är emellertid rädd att det inte kommer att bli möjligt att ta fullständig hänsyn till vissa av dessa ändringsförslag.
Jag vill särskilt, när det gäller frågan om elektronisk kommunikation, betona att mycket av den information som omfattas av denna förordning inte finns tillgänglig i elektroniskt format, och kan därför, i praktiken, inte utväxlas med elektroniska medel.
När det gäller översättningarna, delar jag argumentet att medlemsstaterna i så hög grad som möjligt bör sträva efter att avstå från sådan översättning det handlar om. Men kommissionen menar att de förfaranden enligt vilka medlemsstaterna bör avstå från sådana översättningar, bör fastställas i en tillämpningsföreskrift som är bindande för alla medlemsstater, och inte fastställas på egen hand av respektive medlemsstat.
Till sist: När det gäller skyddet av personuppgifter, menar kommissionen att om direktiv 95/46/EG tillämpas fullt ut, kommer bedragarna att informeras om att de är misstänkta, och följaktligen kan man förvänta sig att de slutar med sin bedrägliga verksamhet och gör sig av med bevisen för bedrägeri. Detta skulle hindra kampen mot mervärdesskattebedrägerier på ett allvarligt sätt.
Jag är personligen övertygad om att vi kommer att nå en överenskommelse mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om dessa frågor. Rådet har redan inlett en ingående diskussion om förslaget. Det kommer att göra sitt bästa för att få till stånd en överenskommelse så snart som möjligt, och vi gör goda framsteg. Men ert stöd för förslaget är viktigt för att vi skall kunna nå detta mycket önskvärda resultat. Jag rekommenderar därför mycket varmt att parlamentet godkänner förslaget. Jag tackar parlamentet för dess mycket konstruktiva intervention.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Statligt stöd
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0002/2002) av Rapkay för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens nionde översikt över statligt stöd i Europeiska unionen.

Rapkay
Fru talman! Herr kommissionär, i dag har ju än en gång världens - nåja, låt oss inte säga världens, utan Europas - ögon riktats på er person, på ert verksamhetsområde, även om det rörde en annan fråga än den vi behandlar i kväll. Den tycks inte vara så intressant. Hur som helst får jag, har jag just hört, tala i åtta minuter, eftersom min grupp inte har intresserat sig särskilt mycket för detta. Men jag ser kollegan Evans, kollegan Riis-Jørgensen, och därför kan vi än en gång göra det som vi hur som helst redan gjort i utskottet, nämligen utbyta åsikter på detta område. Men skämt åsido ...
... har vi ju gemensamt bestämt oss för - det är en ambitiös plan - att Europeiska unionen inom de närmaste tio åren skall bli världens mest konkurrenskraftiga region. Om Europeiska unionen vill bli världens mest konkurrenskraftiga region, så innebär det att dess företag måste bli de mest konkurrenskraftiga företagen i världen. Det innebär också att vi behöver en konkurrensvänlig, men också konkurrenskraftig miljö i Europeiska unionen. Det stämmer därför att det måste vara vår uppgift att så långt som möjligt minska det statliga stödet till företag, och det måste också vara vår uppgift - om vi nu måste lämna stöd - att i ökad utsträckning lägga den på övergripande mål.
Därför kan också tillbakagången i stöd under åren 1997-1999 välkomnas - och det är det som det handlar om, det är tidsperioden för kommissionens nionde stödrapport. Naturligtvis uppmanas kommissionen fortfarande att uppfylla sin roll som väktare mot stöd som snedvrider konkurrensen.
Å andra sidan bör man dock undvika att bara betrakta stödpolitik genom ideologiska glasögon och bedriva den med ideologiska aspekter. Ibland görs detta av den ena eller andra här i kammaren, och jag vill också senare lämna ett exempel. Faktum kvarstår - vare sig man vill det eller inte: Stöd är ett medel för den statliga politiken, eftersom man då med hjälp av stimulans möjliggör en styrning som är anpassad till marknaden, och eftersom man därmed kan undvika ingrepp i form av påbud eller förbud. Det kan man inte alltid göra. Ibland är det förnuftigare att uppnå något genom lagstiftning, men ibland är det säkert också meningsfullt att uppnå något via en styrning - som då är anpassad till marknaden.
Stöd är en viktig del av de politiska handlingsinstrumenten, eftersom man därmed korrigerar misslyckanden på marknaden och minskar skillnaderna i välstånd mellan regionerna i Europeiska unionen. Det vi åstadkommer med hjälp av den europeiska regional- och strukturpolitiken är ju också stöd, även om det inte är det statliga stöd, som vi i kväll skall diskutera, och den är ett politiskt handlingsinstrument för att stödja små och medelstora företag samt miljöskydd, liksom forskning och utveckling.
Jag välkomnar uttryckligen, herr kommissionär, att ni, respektive kommissionen, förutom det register över statligt stöd som nu finns, på senare tid också har en resultattavla över statligt stöd. Det var ett gemensamt krav från parlamentet. Denna resultattavla, som befinner sig i initialskedet, kan enligt min åsikt utvecklas till ett instrument som möjliggör att man kan urskilja tendenser och bedöma stöd enligt kvalitativa kriterier, så som jag också just har nämnt.
Det fäster jag stor vikt vid. Inte bara den kvantitativa volymen av det statliga stödet får tas med för en omfattande bedömning, utan vi behöver också kvalitativa kriterier och mål, som också måste beaktas. Som sagt, jag har nämnt dem. Ibland rättfärdigas också tidsbegränsade styråtgärder, och ibland kan man med hjälp av stöd på medellång sikt rentav undanröja befintlig snedvridning av konkurrensen.
Jag tror att kommissionen är betydligt öppnare och har kommit längre - tillåt mig, herr Evans och fru Riis-Jørgensen - än den nuvarande konservativ-liberala majoriteten här i kammaren.
Jag konstaterar att stöd alltid har avvisats fullständigt i de allmänna debatterna. Det är helt enkelt vansinnigt. När man frågar de politiska specialisterna så betraktar dessa det nog helt annorlunda på den ena eller andra punkten. I det konkreta fallet vill de inte heller höra något om en sådan generalisering.
Jag vill nämna det exempel som jag nämnde tidigare: Sedan någon tid tillbaka håller kommissionen glädjande nog på att undersöka i vilken mån otillåtet stöd ges på grund av olika trick vid företagsbeskattningen. Detta gör kommissionen på eget initiativ, eftersom det är riktigt, men det gör den också eftersom den uppmanats till det. I utskottet har jag nu i mitt förslag till betänkande formulerat ett stycke som kommissionen rentav ger sitt bestående stöd till, och som den vill fortsätta med på detta sätt. Detta stycke har majoriteten av utskottet tagit bort vid omröstningen.
Nu vill jag i morgon ge er tillfälle att rätta detta fel. Min grupp kommer att åter lämna in detta stycke, liksom ett par andra, genom ändringsförslag. Var vänliga och kom ihåg att det är gemensam politik som vi kommit överens som. Alltså kan ni i morgon åter rätta felet från utskottet, eller också måste ni inför allmänheten klargöra att ni egentligen ändå inte menar så mycket med stödpolitiken i detalj. Det måste ni nog fundera på.
Avslutningsvis vill jag också säga att alltför mycket beröm åt kommissionen ju inte heller är bra. Vi vill begränsa det lite grand. Och här vill jag hänvisa till en punkt, herr kommissionär, som jag redan har påpekat en eller två gånger i utskottet. Det hänger också samman med frågan om kvalitativa kriterier, kvalitativ bedömning och kvantitativ bedömning. Det finns ett område, där man med all rätt kan konstatera att det regionala stödet som lämnas i medlemsstaterna utgör en ganska stor del av det totala stödet, långt mer än hälften, 56 procent eller mer tror jag, om jag nu minns rätt. Härav kan ni se att detta är det betänkande med vars hjälp man på bästa och snabbaste sätt kan komma längre när det gäller att minska stödet. Men det är ett ganska schablonartat sätt att se på det, och här skulle jag ändå än en gång rekommendera att man tänker över om inte just det regionala stödet är ett område där man verkligen utan tvekan måste inrikta sig på kvalitativa kriterier. Om vi nästa år kunde föra en diskussion om detta, då skulle vi komma en bra bit längre.

Evans, Jonathan
Fru talman! Jag skulle vilja utmana en del av de påståenden som Rapkay har gjort. För det första är det verkligen mycket mer som förenar oss i utskottet för ekonomi och valutafrågor, än vad man kan tro när man hör de påståenden han just har uttryckt. Vi kan se det genom det betänkande som vi håller på att diskutera. Det finns 22 punkter i detta betänkande. Rapkay hade bara sex områden på vilka hans betänkande ändrades i betydande grad. Vi skall diskutera sex ändringsförslag i morgon.
Låt oss se på det som förenar oss. Jag anser verkligen inte att statligt stöd är djävulens verk. Detta var på sätt och vis övertydlig retorik från Rapkays sida. Vi tror egentligen båda två på ett konkurrenskraftigt Europa. Vi stöder idén om att göra vår ekonomi vänligt inställd till konkurrens. Rapkays utmärkta betänkande - som jag kommer att stödja i dess nuvarande form i morgon - är ett konsekvent betänkande som bygger på det som utarbetades av utskottet i fjol. Det kommer naturligtvis att finnas vissa betoningsskillnader oss emellan. Vi delar inte alla samma politiska synsätt. Men det finns en trend i förhållande till de åsikter som främjats av utskottet för ekonomi och valutafrågor, som är själva kärnan i Rapkays betänkande och som jag gratulerar honom till.
Ja, jag tror verkligen på en sträng tillämpning av statligt stöd. Jag gratulerar kommissionär Monti till den inställning han har inom detta område. Denna återspeglar i stort sett vår inställning i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Vårt utskott är fast beslutet att föra Lissabonprocessen vidare. Att skapa ett konkurrenskraftigt Europa måste vara en del av detta, så det är viktigt att vi har en lämplig kontroll av det statliga stödet.
En del av denna sker genom den öppenhet som redovisas genom resultattavlan för statligt stöd, som Rapkay ivrigt har förespråkat. Han har ständigt tagit upp frågan. Det gläder oss att kommissionär Monti har gjort framsteg på detta område. Det finns mer att göra när det gäller att utveckla resultattavlan. Jag är inte helt säker på att generaldirektoratet för konkurrens ligger i frontlinjen när det gäller dess webbplats Internetvänliga karaktär. Jag är fullständigt övertygad om att det kommer att ske fler framsteg. Jag sökte på Internet häromdagen, för att se när man planerar att anordna konkurrensdagen. Det var ingen särskilt användarvänlig webbplats.
Jag vill nämna gemenskapsbestämmelserna för stöd till stålindustrin. Jag har alltid sagt till kommissionär Monti att industrin vill ha riktlinjer i detta sammanhang. Vi vill behålla det rådande systemet i en eller annan form. Jag hoppas att kommissionär Monti anser att detta, efter moget övervägande och med tanke på svårigheterna med Amerikas förenta stater, är någonting som han kan stödja.

Riis-Jørgensen
Fru talman! Som Rapkay sade kan vi tala med varandra som vi brukar nu när vi är samlade " i familjens sköte" . Först vill jag än en gång tacka Monti för hans stora insats på detta område, och även tacka Rapkay så mycket. Vi är inte alltig helt eniga, men jag är mycket glad över betänkandet även om det finns en del saker vi får diskutera med hänsyn till hur vi skall rösta i morgon.
Det finns ett par konkreta saker jag gärna vill kommentera. För det första finns det en sak som jag personligen har sysselsatt mig en del med. Det är kommissionens förslag kring varvsindustripaketet. Vi hade en diskussion här i parlamentet i höstas. Jag var väldigt negativ till det föreslagna varvsindustristödet och vill därför fråga kommissionen hur det går med denna fråga. Jag har med glädje kunnat konstatera att man på industriministrarnas möte i rådet i början av december inte kunde få fram den nödvändiga majoriteten för att kunna anta kommissionens förslag. Kommissionen var inte omedelbart villig att ändra sitt förslag som byggde på de resultat man hade kommit fram till i den så kallade TBR-rapport (TBR: Trade Barriers Regulation (handelshinderförordningen)) som kommissionen upprättar en gång i halvåret. Naturligtvis är jag oroad över att kommissionens nästa TBR-rapport på passande sätt skall komma att visa att det finns behov av stöd till fler fartygstyper än de som nämns i kommissionens ursprungliga förslag. Jag vill därför be kommissionär Monti svara på följande fråga: Är en ny TBR-rapport på väg från kommissionen, och kan kommissionären i så fall tala om vilka slutsatser som kommer att dras i rapporten?
I morgon kommer vi i parlamentet att rösta om ett förslag som vi inte har fått tid att diskutera före omröstningen. Det är förvisso ett förslag som inte hör till ert område herr Monti, för det handlar om att flygbolagen på exceptionellt vis fått behålla ankomst- och avgångstider på flygplatserna som de enligt normalt gällande bestämmelser inte har utnyttjat tillräckligt mycket för att få behålla. Vi genomför alltså en särskild gemenskapslagstiftning som vi hastar oss igenom och som naturligtvis kommer att innebära att mindre bolag som vill komma in på marknaden med konkurrenskraftiga priser inte kan erbjuda denna service till oss konsumenter som i stället måste dras med bolag som inte ger någon service eller som när de gör det håller alldeles för höga priser. Det är ju i själva verket också ett statligt stöd herr Monti, för det främjar i hög grad de gamla nationella monopolföretagen. För mig är detta ett exempel på att våra fina ord om att skära ned på det statligt stödet i alltför liten utsträckning följs upp av konkret och handfast agerande. Därför tillåter jag mig också att ställa er en fråga herr Monti: Hur går detta förslag ihop med vår allmänna önskan att skära ned på det statliga stödet och skapa en jämlik och rättvis konkurrenssituation för oss alla?

Kauppi
Herr talman, ärade kommissionär! Det är lätt att instämma i de berömmande ord som man har hedrat kommissionär Monti och föredraganden Rapkay med. Omfattande, ofta av kortsiktiga politiska skäl beviljade statliga stöd har redan länge belastat den europeiska skattebetalarens plånbok samt fördröjt saneringen av våra medlemsstaters ekonomiska strukturer. Fastän det statliga stöd som beviljas av medlemsstaterna kan tänkas vara berättigat särskilt under exceptionella förhållanden, snedvrider direkta stöd och olika skattelättnader konkurrensen och står i strid med den inre marknaden. Därför stärker en minskning och effektiv övervakning av de statliga stöden konkurrenskraften i den europeiska ekonomin och främjar på detta sätt den ekonomiska tillväxten och skapandet av arbetsplatser. Medlemsstaterna förnyade även vid Europeiska rådets möte i Stockholm sina åtaganden att minska de statliga stöden i förhållande till BNP. Man lovade även rikta de statliga stöden till horisontella målsättningar som gagnar hela unionen. Detta åtagande måste man hålla fast vid.
Enligt den allmänna översikt som vi nu behandlar har man lyckats minska de statliga understöden under åren 1997 - 1999. Man bör dock inte nöja sig med de framsteg som gjorts hittills. I parlamentet har vi gång på gång krävt åtgärder med vilka man garanterar en större öppenhet på detta område. I medlemsstaterna finns det fortfarande inget kontrollinstrument som är jämförbart med övervakningen på gemenskapsnivå. Information om statligt stöd ges fortfarande endast i klumpsummor. För att möjliggöra en noggrann analys behöver vi mera detaljerad information om hur stöden skall användas och om de branscher och företag som erhåller stöd.
Liksom många kolleger före mig ser jag också positivt på kommissionens meddelande om registrering av de statliga stöden och ibruktagandet av resultattavlor. Jag uppmanar även kommissionen att fortsätta på den tidigare linjen som går ut på att sanera unionens ekonomi och produktionsstrukturer, speciellt när det gäller statligt stöd till vissa sektorer och tillfälligt stöd. I det här avseendet instämmer jag fullständigt med kollegan Riis-Jørgensen när det gäller varvsindustrin, som ur mitt hemland Finlands perspektiv även är en viktig bransch. Där har det på den senaste tiden skett en positiv utveckling i rådet.
Utvecklingen av Europa till världens mest konkurrenskraftiga ekonomiska område kräver att man avstår från gångna tiders praxis. Det är dock klart att man inte skapar bestående och nya arbetsplatser genom att upprätthålla murkna konstruktioner.

Monti
. (IT) Fru talman! Låt mig först av allt tacka utskottet för ekonomi och valutafrågor, och framför allt ledamot Rapkay, som har lagt fram detta utmärkta resolutionsförslag.
Det gläder mig mycket att detta betänkande garanterar utskottets stöd för en sträng kontrollpolitik när det gäller statligt stöd.
När jag lyssnade på denna korta men intressanta debatt, så tyckte jag mig märka en stor samsyn, något som dessutom märktes bland de olika partier som är företrädda i detta parlament. Jag tyckte mig även kunna notera att det fanns en icke-ideologisk attityd, och jag anser att ju mer vi lyckas utarbeta konkreta instrument desto lättare blir det att undvika att föra resonemang utifrån enbart ideologiska utgångspunkter, för att därmed, förutom de rent kvantitativa aspekterna, kunna bedöma även de kvalitativa när det gäller frågan om statligt stöd.
Jag gläder mig åt att kunna konstatera att utskottet sporrar medlemsstaterna att uppfylla de åtaganden man gjorde under rådet i Stockholm, något som Kauppi nyligen hänvisade till, om att sänka de statliga stödens andel av BNP.
Trots den positiva utvecklingen under de senaste åren anser även jag att det nu borde finnas utrymme för ytterligare nedskärningar av det statliga stödet i medlemsstaterna. Jag instämmer i huvudsak när det gäller att sambandet mellan regionalpolitiken och konkurrenspolitiken på nytt borde undersökas noggrant för perioden efter 2006.
Jag delar dessutom oron som framkommer i resolutionsförslaget när det gäller en åternationalisering av regionalpolitiken, eftersom det från vissa ekonomiskt starka medlemsstaters sida höjs röster för att en sänkning av strukturfondernas utbetalningar borde kompenseras av större tolerans när det gäller det statliga stödet. Detta tror jag skulle vara en mycket olycklig utveckling.
Jag är mycket glad över den positiva reaktionen från utskottet och i Rapkays betänkande när det gäller de två instrument som kanske ännu inte är så användarvänliga som vi skulle vilja att de vore, och, vad på oss anbelangar, så kommer vi alltid att försöka förbättra ramverket när det gäller utvärdering av statligt stöd och registret över statligt stöd som för närvarande finns tillgängligt via Internet. Det finns inte längre något behov av att jag beskriver dessa båda instrument - ni känner väl till dem - och redan i dag är det möjligt att framför allt via utvärderingsinstrumentet ta del av användbar information tack vare uppkopplingar via Internet med andra medlemsstater och, från och med andra versionen, även med Europaparlamentet.
Registret över statliga stödåtgärder integrerar dessutom utvärderingsramen med mer detaljerad och utförlig information om alla de olika fallen av statligt stöd, med uppgifter om de sektorer och företag som berörs.
Låt mig, när det gäller stålindustrin, påminna parlamentet att kommissionen redan har uttryckt sin avsikt att behålla de stränga bestämmelserna om statligt stöd till denna sektor efter Parisfördragets upphörande. Europaparlamentet, medlemsstaterna, EKSG:s rådgivande kommitté, såväl som stålföretagen och deras sammanslutningar har också krävt stränga bestämmelser om statligt stöd till stålindustrin. Kommissionen bedömer att detta mål kan uppfyllas genom att man koncentrerar sig på de typer av statligt stöd som, från tidigare erfarenheter och genom att man tar hänsyn till stålindustrins särskilda karaktär, har haft de mest snedvridande effekterna på konkurrensen inom denna sektor. Så är fallet med investeringsstöd samt undsättnings- och omstruktureringsstöd.
Det är kommissionens avsikt att behålla det rådande förbudet mot dessa typer av stöd efter Parisfördragets upphörande den 23 juli 2002, och denna fråga planeras att tas upp för diskussion i kommissionen mycket snart.
Riis-Jørgensen nämnde skeppsbyggeri, och ert intresse av detta tycker jag inte är särskilt överraskande. Ni känner mycket väl till vilka slutsatser som drogs, eller snarare inte drogs, under rådets möte (industri) i december. Man är emellertid i färd med att utarbeta en rapport om läget i ett annat marknadssegment, för vilket ett förfarande har inletts. Jag kan inte rapportera något nytt i detta sammanhang.
När det gäller flygbolag vill jag bara påpeka att kommissionen rörande händelserna den 11 september har beslutat att de förvisso var av exceptionell karaktär, i enlighet med artikel 87.2 b i fördraget. Detta innebär att man kan godta statligt stöd som ges för att mildra skador som uppstått - även om detta, som ni vet, har tillämpats av kommissionen på ett mycket strängt, försiktigt och restriktivt sätt - när det rör de fyra dagarna efter den 11 september, som ett resultat av stängningen av Förenta staternas luftrum, och åtgärder för att täcka merkostnaderna för försäkring av flygtransporter under en månad, eller, om det krävs, till slutet av året.
Låt mig, sammanfattningsvis, återigen betona hur tacksam kommissionen är för parlamentets intresse av politiken om statligt stöd. Detta uppmuntrar oss till att handla allt effektivare inom detta känsliga och viktiga område.

Riis-Jørgensen
Fru talman! De kunde inte flyga på fyra dagar efter den 11 september, och nu vill de ha ett monopol i mer än ett år. Allt kan skyllas på den 11 september. Tänk om man kunde få en marknadsekonomi.

Monti
. (EN) Jag förstår att Riis-Jørgensen säger " de vill" . Såvitt jag vet, är detta inte en kommissionsståndpunkt eller ett beslut av kommissionen, även om min kollega de Palacio är ansvarig kommissionär på detta område.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Övervakning av BSE-krisen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0467/2001) av Olsson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om övervakning BSE-krisen - angående folkhälsa och livsmedelssäkerhet (2000/2321(INI)).

Olsson
. Fru talman! Låt mig börja med att tacka alla som har hjälpt till med detta betänkande - kolleger från andra partigrupper, inte minst Roth-Behrendt, som tidigare var ordförande i den tillfälliga undersökningskommittén om BSE, samt kommissionen och Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin.
Globaliseringen ökar för varje dag som går. Det är positivt att vi handlar alltmer över gränserna. Vi behöver ett fritt flöde av varor inom Europeiska unionen och också ett allt friare flöde av varor i världen. Det är dock viktigt att detta inte leder till att vi får ett friare flöde av smittämnen. När det gäller galna-kosjukan känns det som om Europeiska unionen har " gått med ändan före" in i den fria marknaden. Först skapades en fri marknad, och därefter började vi undersöka om reglerna var tillräckliga för en fri marknad.
Under de senaste åren har ett antal glädjande åtgärder vidtagits. Vi har t.ex. skapat den europeiska livsmedelsmyndigheten. Dessutom har livsmedelslagstiftningen setts över och kommer att leda till en bra lagstiftning när alla rättsakter har trätt i kraft. Men erfarenheterna skrämmer! En blick bakåt visar att många medlemsländer varit dåliga på att följa lagstiftningen. Det är alltså inte bara den bristande lagstiftningen utan också den bristande efterlevnaden som har resulterat i det nuvarande läget. Det är väldigt viktigt att vi nu råder bot på detta och blir bättre på att följa lagstiftningen.
Om vi ser på sambandet mellan dessa olika sjukdomar kan vi konstatera att skrapie, som är den äldsta TSE-sjukdomen, upptäcktes redan för flera hundra år sedan, medan BSE, som angriper nötkreatur, inte upptäcktes förrän 1986. Det är uppenbart att vi befinner oss i ett skede då mycket händer. Livet har inte stannat upp - inte heller dess negativa sidor. Vi måste därför vara beredda på att vi ständigt kan upptäcka nya problem.
Under hösten fanns en oro för att BSE också skulle kunna angripa får. Det är förmodligen bakgrunden till att punkt 11 om att man skall kontrollera får har införts i betänkandet. Jag anser att denna punkt är felaktig och uppmanar ledamöterna att inte rösta för den. I den undersökning som skulle ha gjorts på får rörde det sig nämligen inte om fårhjärnor utan sannolikt om kohjärnor. Även vetenskapsmännen gör ju ett och annat fel.
Problemet med BSE är att denna sjukdom går över artbarriärerna. Det betyder att det finns en risk för att också människor smittas; vi vet att Creutzfeldt-Jacobs sjukdom är ett stort bekymmer i detta sammanhang.
Jag vill peka på några av de åtgärder som vi föreslår inför framtiden i betänkandet. För det första vill jag slå fast att idisslare av etiska skäl självklart aldrig skall utfodras med köttmjöl. De är inte av naturen köttätare och skall därför inte heller tvingas äta kött. Det är emellertid rimligt - det återkommer vi till i andra betänkanden - att råvaror som duger för mänsklig konsumtion också skall kunna användas som foder. Problemet är att om ett djur äter djur av samma art innebär det en risk för att sjukdomen uppstår. Därför bör ett så kallat kannibalismförbud införas som förbjuder utfordring av djur med foder tillverkat på djur av samma art.
Smittorisken är stor, och efterlevnaden har varit svag. Därför måste vi nog konstatera att det inom överskådlig framtid inte kommer att vara möjligt att häva förbudet när det gäller att utfodra allätare med kött- och benmjöl. På sikt, när efterlevnaden blivit bättre, kan det kanske bli möjligt att göra det.
Beträffande den viktiga frågan om sanktioner vill jag ställa en direkt fråga till kommissionär Byrne, som gäller följande: Om enskilda medlemsstater inte fullföljer sina fördragsenliga skyldigheter, måste EU ha befogenheter att ingripa genom att vidta sådana åtgärder att livsmedelssäkerheten kan säkras, vilket vi också tar upp i flera punkter i betänkandet. Vi anser dessutom att det måste finnas en möjlighet för kommissionen att utfärda sanktioner mot medlemsländer som brustit i tillämpningen av denna typ av lagstiftning. I fråga om detta skulle det vara särskilt intressant att höra kommissionärens synpunkt.
Avslutningsvis vill jag återigen nämna det som jag egentligen inledde mitt anförande med. Forskning är nödvändig både inom detta område och inom andra angränsande områden, för att vi skall kunna vara vaksamma på uppkomsten av nya problem och nya sjukdomar. Det är oerhört viktigt att vi från EU:s sida anslår tillräckliga medel för att hålla kampen på en hög nivå mot denna typ av sjukdomar som är farliga för både djur och människor.

Graefe zu Baringdorf
Fru talman, kommissionär Byrne! Under det femtonde året efter att de första BSE-fallen uppträtt kunde man tro att vi hade vidtagit alla nödvändiga åtgärder och fått grepp om BSE. När vi i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling sammanställde vårt yttrande och än en gång påpekade att alla medlemsstater nu ändå borde genomföra sina kontroller korrekt, tänkte vi att, nåja, det måste också betonas än en gång. Att det sedan skulle bli så aktuellt som vi nu fått erfara från tyska delstater, från Bayern huvudsakligen och från Rheinland-Pfalz, att man här slarvat med testerna, att provningen överlåtits åt privata företag som inte lämpade sig för detta, hade vi inte kunnat ana. Man slår sig verkligen för pannan! Man kan naturligtvis återigen säga: Ni i kommissionen måste sköta den högsta kontrollen bättre! Men det kan man ju knappast längre kräva, ty de där nere vet ju också vad det gäller. BSE är nu en gång en farlig sjukdom! När man sedan tänker på att djuren fortfarande bara testas från och med 30 månaders ålder - även detta är ju egentligen en skandal! De flesta djur som kommer in i slaktkedjan blir inte testade.
Låt oss ta Storbritannien: Här testas det fortfarande överhuvud taget inte, eftersom inga djur över 30 månader är tillåtna i näringskedjan. Men det är naturligtvis också nödvändigt att göra tester för att överhuvud taget få grepp om förekomsten av BSE hos de djur som inte kommer in i näringskedjan. När det gäller blamagen bland forskarna när de undersökte får, vars hjärnor sedan visade sig vara hjärnor från nötboskap, får man naturligtvis nu inte säga: Ja, då finns det uppenbarligen inga risker hos får. Denna risk finns hos får, alltså måste vi även här genomföra tester!
Vad beträffar spridningen av kött- och benmjöl: Uppenbarligen flyter fortfarande tusentals ton infekterat eller eventuellt infekterat kött- och benmjöl omkring i världen, så att BSE kan fortsätta att breda ut sig och sedan uppträda i områden där vi inte hade förväntat oss det. Man ser alltså även här, kommissionär Byrne, att ett förbud mot utfodring uppenbarligen inte räcker. Man måste också säga var skräpet skall förvaras och hur det skall förintas.
Som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling också har klargjort gäller samma sak för utfodring med skulor, med matrester, som ju om och om igen har gett oss både mul- och klövsjuka och pest, när de utan behandling använts för utfodring. Det betyder att vi inte heller här kan uträtta någonting enbart med ett förbud, utan vi måste säga vart man skall förpassa skräpet. Om vi hade röstat om den s.k. halvtidsrapporten - behandling av animala biprodukter - redan för tio år sedan, då skulle trycket från BSE naturligtvis inte ha varit så starkt. Och om vi alltid hade haft detta, så skulle det inte ha funnits någon BSE. Samma sak säger jag beträffande skulorna, respektive matresterna: Om vi hade haft en förnuftig behandling av dessa matrester, så hade det inte funnits någon smitta med mul- och klövsjuka eller pest.
Vi måste komma dithän att detta föreskrivs i ett system för alla länder. Vi måste ge licenser till dem som har ett ekonomiskt intresse av att framställa detta, och bestraffa dem genom att ta ifrån dem licenserna om de inte uppfyller det som står i lagen. Den som bryter mot lagen får yrkesförbud, eftersom det här handlar om hälsan för människorna i vårt land! Vi måste våga vara stränga, annars kommer det alltid - fortfarande om tio år - att diskuteras att man om igen har handlat felaktigt.
Herr Byrne, jag vill uttryckligen bekräfta att kommissionen inte har någon skuld i dessa senaste resultat. Det ligger inom medlemsstaternas ansvarsområde. Kommissionen har också arbetat bra med framtagningen av halvtidsrapporten respektive förslaget.

Grossetête
Fru talman! Jag skall försöka att fatta mig kort, men jag skulle vilja säga till föredragande Olsson att detta betänkande kommer vid en tidpunkt när man har intrycket av att man rör sig med snigelfart när det gäller BSE-krisen. Medlemsstaterna har visat ett mycket stort antal gånger att de har svårt att hantera denna kris. Europeiska unionen måste därför ta sitt ansvar i frågan, särskilt med tanke på den förestående utvidgningen.
Det är i dag nödvändigt att bättre samordna vars och ens ansträngningar för att få stopp på denna epidemi och för att förebygga andra kriser i framtiden. Vår målsättning är livsmedelssäkerhet. Den kan bara uppnås genom bättre samordning av den politik som tillämpas i respektive stat, liksom genom större harmonisering av förfaranden för att upptäcka och bekämpa sjukdomen.
Min grupp är emellertid splittrad när det gäller de åtgärder som skall vidtas på området, även om jag personligen är positiv till Olssons betänkande. I sin helhet stöder mina kolleger fullständigt dessa åtgärder, som skall göra det möjligt att uppnå målsättningen med livsmedelssäkerhet. Det är synsätten som skiljer sig åt. Jag beklagar det, eftersom denna skyldighet till folkhälsa inte skall tillåta oss att tumma på den stramhet vi åtagit oss inom ramen för försiktighetsprincipen. Det handlar inte om att ställa jordbrukare och miljöaktivister mot varandra, eller jordbrukare och dem som vill skydda hälsan. Jordbrukarna vill producera och garantera säkerhet för sina produkter; miljöaktivister och de som vill skydda hälsan vill bidra till en hållbar utveckling, men målsättningarna är desamma för alla.
Denna skyldighet till folkhälsa tillåter alltså inte att vi drar ned på försiktigheten: tillämpning av försiktighetsprincipen, principen med nolltolerans, respekt för förbudet att mata djur med köttmjöl, förstörelse av befintliga lager med detta mjöl. Jag erkänner att våra brittiska kolleger har vissa svårigheter och att de vill finna alternativa metoder för att förstöra hela hjordar, men allt detta får inte göra att vi tillåter oss att tumma på stramheten som vi vill ha när det gäller uppföljningen av BSE-krisen.
Fru talman! Jag skulle vilja avsluta med att erinra om att det är grundläggande att kommissionen på detta område kan införa ett antal sanktioner och säkerställa den kontroll som krävs med kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor. Gemenskapslagstiftningen måste tillämpas mer systematiskt och det måste ske på samma sätt i alla medlemsstater. Sanktionerna måste följas upp, man måste kunna garantera konsumenterna största möjliga säkerhet så att våra landsmän åter känner förtroende för sina jordbrukare och sina politiskt ansvariga.

Whitehead
Fru talman! Det finns en risk att kommissionen får höra samma tal många gånger på olika språk. Detta är den engelska versionen. Jag talar på Roth-Behrendts vägnar, eftersom hennes far dog i går, och hon blev tvungen att återvända hem. Jag är säker på att hela kammaren vill uttrycka sin medkänsla tillsammans med mig.
Jag vill säga följande saker. För det första vet vi fortfarande för litet om BSE och om hur sjukdomen sprids. Vi vet verkligen inte tillräckligt om dess förekomst i alla medlemsstater i gemenskapen. Vi vet att den fortfarande finns i Förenade kungariket, och ändå kan det bli så att andra medlemsstater får fler fall än vi under året; detta är inte tillfredsställande för oss, utan vi känner i stället medömkan med dem som håller på att upptäcka hela den hemska bild av vad detta kan innebära för dem. I Förenade kungariket har vi haft över hundra fall av den mänskliga formen av sjukdomen, dvs. Creutzfeldt-Jakobs sjukdom. Vi ber en bön om att andra medlemsstater inte heller skall behöva gå igenom detta lidande.
Kommissionären har rätt att säga till oss, när vi talar om otillräcklig provtagning, att kommissionen gång efter annan har sagt att den verkliga sanningen bakom BSE doldes, eftersom det inte fanns några effektiva provtagningsmetoder. Om denna diskussion åtminstone gör en sak, som Graefe zu Baringdorf och andra har sagt, så kan den inskärpa vikten hos oss att medlemsstaterna måste kunna få möjlighet att utveckla sådana effektiva metoder.
Det gläder mig att Olsson godtar att det råder en liknande effektivitet mellan sättet på vilket Förenade kungariket plockar bort 30 månader gamla djur och slakten av drabbade djurbesättningar och provtagningen av enskilda djur innan de ingår i livsmedelskedjan i övriga europeiska länder. Jag vill inte att det skall råda några missförstånd om detta. Jag anser att vi behöver effektivare smittkontroller. Det finns viss aktuell, oroande statistik i Förenade kungariket och på andra håll, om djur som fötts efter kontrollernas införande och som fortfarande visar symptom på BSE. Det finns tydliga misstankar när det gäller lagringen av kött- och benmjöl, och när det gäller var och hur provtagningen påverkas.
Olsson vill att kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i själva verket skall vara tillsynsmyndighet. Jag har inget att invända mot detta, men jag anser att ingenting bör minska de enskilda medlemsstaternas ansvar när det gäller att se till att deras provtagnings- och yttre kontroller är effektiva och att de genomförs.
Sedan har vi frågan om djuravfall till växtätande djur. Vi skall diskutera detta när Paulsens betänkande återkommer för sin andra behandling. Jag vill helt enkelt bara säga att jag tillhör dem i denna kammare, tillsammans med Olsson, som anser att vi bör förbjuda foder av djuravfall från alla idisslande djur. Det är hög tid att detta sker.
Till sist: När det gäller får vill jag bara säga till Olsson, att när vi tittar på det bedrövliga misstaget vid provtagningen av vad som visade sig vara kohjärnor, säger detta bara att det var en förfärande inkompetens. Det säger inte att vi har faktiska bevis på att BSE inte återigen har flyttat sig mellan arter och numera finns bland får. Jag vill höra kommissionärens åsikt om detta, och jag ber om ursäkt för att jag upprepat vissa andra utmärkta kommentarer som gjorts under debatten.

Wyn
Fru talman! Jag välkomnar betänkandet, eftersom det tar upp många viktiga frågor när vi nu arbetar för att få en heltäckande och säker livsmedelspolitik i EU.
Kontroll av smittsamma sjukdomar går hand i hand med en lämplig övervakning. Man bör noga undersöka hur smittsamma sjukdomar övervakas av Europeiska unionens institutioner. Vi måste på samma sätt ifrågasätta metoderna i länder utanför EU och införa strängare importkontroller, liknande dem som sker i Australien och i Nya Zeeland.
Vi måste emellertid komma ihåg att om man utarbetar föreskrifter, är det viktigt att tillämpa påföljder för medlemsstater som inte lyckas att följa gemenskapslagstiftningen om djurfoder och livsmedel, i annat fall är föreskrifterna inte värda papperet de skrivs på.
Jag uppmanar medlemsstaterna att låta det sunda förnuftet segra. Vi måste naturligtvis testa om djur har fått BSE, men låt och grunda testerna på sund, vetenskaplig praxis. Det finns inga bevis på att provtagning på djur vid 24 månaders ålder är idiotsäkert. Tvärtom kan djur utveckla BSE efter 24 månaders ålder. Jag har inte fått några tillfredsställande svar på vad denna beräkning grundas på. Den tröskel för djur som är 30 månader gamla som används för tillfället, verkar fungera. Prognoserna säger att Förenade kungariket kommer att vara kvitt BSE senast 2005, och detta kommer att förverkligas genom tillämpning av 30-månaderströskeln. Kött som är yngre än 30 månader kan nu exporteras från Förenade kungariket, och det stämmer om man säger att det har visat sig vara en säker produkt för konsumenterna.
En annan sak är den obligatoriska provtagningen på får. Jag uppmanar återigen till försiktighet och att man tar hänsyn till sunda vetenskapliga bevis. Man tog nästan kål på hela det brittiska djurbeståndet i fjol, p.g.a. upptäckten av BSE hos får. Lyckligtvis ifrågasatte någon värdet av resultaten, och man upptäckte sedan att provet faktiskt tagits på en kohjärna. Denna episod gjorde litet för att återställa jordbrukarnas förtroende för forskarna. Vi måste utveckla en heltäckande strategi för djurhälsan, och fråga oss själva vad vi har lärt oss av BSE. Framför allt måste detta vara att av etiska skäl inte mixtra med naturen. Växtätare skall inte tvingas att äta kött- eller fiskmjöl. Vi måste nu emellertid koncentrera oss på framtiden, och utarbeta en politik och en strategi för att komma till rätta med skadan på livsmedelskedjan.
Till sist: Jordbrukarna har lidit mycket stor skada under de senaste åren. Låt oss nu samarbeta för att få till stånd en livsmedelssäkerhetspolitik och en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, som för oss bort från en så kallad konsumentledd politik, som resulterade i intensifiering - men låt oss inte i stället få en konsumentledd politik som grundas på oprövade teorier. Vi måste återvinna konsumenternas förtroende genom att utveckla en politik som omfattar alla aspekter.

Fiebiger
Fru talman! I många länder, ehuru inte i alla länder i Europeiska unionen, ger kränkningar av de allmänna principerna i livsmedelslagstiftningen mycket material för förstasidesstoff. Även om det funnits mycket av snedvriden framställning och skrämselpropaganda med i bilden, så har skildringarna väsentligt bidragit till att sådana händelser inte glöms bort.
De överträdelser som framkommit under de senaste dagarna när det gäller undersökning av BSE innebär ett misslyckande för alla dem som har arbetat för en hög nivå på hälsoskyddet för konsumenten inom livsmedelstillverkningen, och jag tror att det även fanns sådana.
Just därför att befolkningens intresse i frågan är så stort och för att de senaste händelserna som äventyrar den mänskliga hälsan hade kunnat undvikas, är det befogat att införa stränga sanktioner, så som begärs i betänkandet, för att man därigenom nu äntligen skall förhindra att nya BSE-fall blossar upp.
För Europeiska unionen bör den högsta standarden gälla inom livsmedelsproduktionen. Det är det viktigaste uttalandet i vitboken om livsmedelssäkerhet. Den härtill nödvändiga rättsliga ramen måste, såvitt jag förstår, kombineras med ett erkänt system för tidig varning i alla länder, där man vid misstanke om hälsorisker för människor offentligt namnger produkterna och deras tillverkare.
I regel krävs det alltid offentliga varningar, framför allt när misstanken är kopplad till en bred spridningsstruktur, vilket alltid torde vara fallet i den oändliga kedjan med livsmedelstillverkning.
Offentliga varningar i framtiden mot vissa namngivna djurfodertillverkare redan vid misstanke om risker på grund av orena tillverkningsmetoder eller råvaror anser jag är meningsfulla. Så lyder principen, som ju också har lovordats allmänt: Djurfoderkontroller utgör förstadier till livsmedelskontroll.
Man går ganska långt i sina krav i betänkandet. Huruvida därigenom förtigande av information, där man inte uppfyller en specifik plikt, får samma följder som bedrägeri som drabbar Europeiska gemenskapens ekonomiska medel, kommer att visa sig i praktiken. Med nödvändighet hänvisar man alltid till - och det visar hela omfattningen av betänkandet - att redan befintliga förbud och påbud skall iakttas.
Avslutningsvis kan jag konstatera att Olssons betänkande ligger rätt i tiden och i förhållande till den aktuella situationen. Att det kommer att utgöra ett bekämpningsprogram för nästa BSE-kris tror jag inte.

Bernié
Fru talman! BSE kristalliserar rädslan och tvivlet såväl hos konsumenterna som producenterna: förbrukningen av nötkött har minskat kraftigt och produktionspriserna har sjunkit med över 20 procent.
Europa som till stor del är ansvarigt för denna dramatiska hälsokris måste ta lärdom av det, särskilt när det gäller bristande funktion. I stället för att ge kommissionen och kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor ökade befogenheter skulle det vara bättre att harmonisera åtgärderna och sedan genomföra dem effektivt. Hur kommer det sig exempelvis att förteckningen över riskmaterial skiljer sig från en medlemsstat till en annan? När det gäller politiken utanför gemenskapen måste Europeiska unionen, den största konsumenten av jordbruksprodukter, ställa krav när det gäller livsmedelssäkerhet, dvs. tillämpa liknande regler såväl för importen som för den europeiska produktionen.
När det gäller forskningspolitiken måste alla medel användas: forskning om sjukdomen, hur den smittar, hur den kan förebyggas, utformning av tester på levande djur, etc.
När det gäller bearbetning av avfall måste man titta på hur animaliskt mjöl lagras och hur det skall behandlas.
Krisen är också ekonomisk och social, och hela områden inom jordbrukssektorn äventyras. Det minskade antalet jordbruk illustrerar tydligt krisen bland de unga jordbrukarna. Hur skulle de lugnt kunna tänka sig framtiden om kvalitetsprodukter, som anpassats till konsumenternas nya förväntningar, är svåra att avsätta?
Andra yrken i senare led av livsmedelskedjan påverkas också. Det gäller slaktare och charkuterister som vägrar att acceptera att man tar ifrån dem rätten att bena ur kött, trots att de bara arbetar med friska kroppar.
Jordbrukarna har redan gjort stora ansträngningar för att garantera kvalitet, märkning och spårbarhet och de har ännu inte fått någon ersättning för detta. Bland de stora butikskedjorna fortsätter man att främja inköp till låga priser även om man måste importera från tredje land.
Om samhället har valt kvalitet, vilket man påstår, måste uppfödarna få sällskap på den vägen. Det har blivit nödvändigt att genomföra informationskampanjer för att återuppta dialogen och äntligen återupprätta förtroendet mellan konsumenter och producenter. Det är en punkt vi absolut måste ta oss förbi för att ta oss ur en kris som stagnerar.

Souchet
Kära kolleger! Det första vi bör komma ihåg när vi i kväll inleder denna nyttiga och nödvändiga debatt om uppföljningen av nötköttskrisen som utlöstes av BSE-krisen, är förvirringen, sorgen, lidandet och ilskan hos uppfödarna, som både drabbats när det gäller avsättning, priser och moral av en verklig jordbävning som kullkastat deras värld, som undergrävt stora urvalsansträngningar och goda tillämpningar och som orsakat en misstro från konsumenterna som de tycker är mycket orättvis.
I ett stort antal jordbruksregioner noterar man att många uppfödare som fortfarande är unga försvunnit, det vet ni fru talman, eftersom de inte längre kan bemöta konsekvenserna av en kris som de inte är ansvariga för, och de känner sig tvingade att upphöra med sin verksamhet. I vissa fall tvingar deras förtvivlan dem till våldsamma handlingar eller till och med självmord.
Kommissionen reagerade svagt och sent i början av krisen, genom att till att börja med förneka den och sedan förringa den, och den försöker i dag, genom att visa sig mer generös när det gäller förordningar än finansiering och sannolikt för att rentvå sig, att förlänga krisen genom att inrätta rader av åtgärder som upprätthåller oron bland konsumenterna, riskerar att få destabiliserande effekter på marknaderna och fördyrar förädlingskostnaderna i branschen. Ett exempel är det europeiska programmet för test av skrapie som skall börja användas denna månad. Är det verkligen lämpligt när varje test kostar lika mycket som en fårkropp och för närvarande inte skiljer mellan den patogena prionen för skrapie, som är ofarlig för människan, och den patogena prionen för BSE, som kan överföras till människan? Importen av argentinskt kött har för övrigt återupptagits. Är det verkligen rätt tidpunkt när vissa provinser i detta land fortfarande är smittade av mul- och klövsjukan? Programmet för särskilda inköp som inrättats av kommissionen är för övrigt på väg att avskaffas den 31 mars, och enligt Agenda 2000 borde åtgärdssystemet för nötkött försvinna den 30 juni 2002.
Jag ber kommissionen att tydligt avisera att dessa tidsfrister kommer att skjutas upp, eftersom ett bibehållande av dessa köttyxor för nötköttsbranschen skulle vara detsamma som att bryta tillförseln av syre till en skadad som håller på att återupplivas. Det förefaller oss i stället som att när BSE-epidemin befinner sig i mycket olika stadier i de olika medlemsstaterna är det deras vaksamhet som ger de bästa resultaten. På de brittiska öarna, varifrån sjukdomen kommer och där man upplevt 99 procent av de kliniska fallen, bär åtgärderna nu frukt, även om de antogs sent och tillämpades effektivt först ännu senare. Antalet BSE-fall sjunker hela tiden med 40 procent per år till under 1 000 förra året, medan det fanns 36 000 fall 1992. I Frankrike, där epidemin uppstod senare och där den systematiska upptäckten de senaste arton månaderna till att börja med uppenbarligen ledde till att antalet fall ökade, är nedgången tydlig sedan slutet av 2000. Övriga drabbade länder har en lägre andel förekomst och tycks också ha kontroll över situationen. Som ni vet är det nu Japans tur att smittas av den farsot vi upplevt.
I Europa är det nu alltså lämpligt att låta medlemsstaternas myndigheter göra sitt jobb så att konsumenterna på nytt får fullt förtroende för uppfödarna, samtidigt som man beslutsamt fortsätter nödvändiga ansträngningar inom unionen för att verkligen uppnå spårbarhet. När det gäller bibehållandet av det franska embargot mot brittiska djur och brittiskt kött har EG-domstolen i Luxemburg erkänt - domen måste läsas i sin helhet - att det till stora delar var motiverat, på grund av en spårbarhet som fortfarande var otillräcklig för branschen i detta land. Det är också nödvändigt att genom systematiska och rigorösa kontroller verkligen införa samma krav på kvalitet och säkerhet och ge konsumenterna samma garantier för importerat kött från tredjeland som för kött inom gemenskapen.
I punkt 25 i förslaget till resolution som lagts fram för oss insisterar man lägligt på betydelsen av denna fråga, genom att betona det ansvar som kommissionen har att se till att skyddsbestämmelser som är tillämpliga på gemenskapsprodukter också tillämpas på import från tredjeland, bl. a. när det gäller tester för att upptäcka BSE, förbjuda animaliskt mjöl och dra tillbaka riskmaterial. Kommissionen måste också redogöra för resultaten av dessa kontroller för oss och för medlemsstaterna. Fru talman! När allt kommer omkring kommer konsumenternas förtroende, som är nödvändigt för att våra uppfödare åter skall kunna hoppas, bara att återvända fullständigt när de kan konstatera att i Europeiska unionen går skyddet av folkhälsan före frihandelsdogmen.

Ayuso González
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! För det första vill jag ge mitt bifall till Olsson för hans arbete och för den mottaglighet han har visat genom att ta med många av de förslag han har fått från oss alla i sitt betänkande.
Motiveringen i detta betänkande är verkligen en perfekt sammanfattning av de problem BSE-krisen medfört sedan den bröt ut i Förenade kungariket under åttiotalet.
180 000 smittade nötkreatur i Förenade kungariket och 1 325 i övriga Europa till och med år 2000, förutom de 101 mänskliga fallen av den nya varianten av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom har lett till att utfodring med animaliskt mjöl har ifrågasatts och har även visat på den skadliga effekt som animaliskt mjöl har på livsmedelskedjan.
I dag kan vi som tur är gratulera oss själva till de vetenskapliga framsteg som gjordes i och med att man upptäckte sjukdomens etiologi och de ansträngningar som kommissionen och medlemsstaterna gör för att utrota den en gång för alla. Dock finns det fortfarande oklarheter kvar innan dessa undersökningar slutförs och vi kan börja genomföra de åtgärder som är absolut nödvändiga, eftersom de åtgärder som har vidtagits är oerhört kostsamma för de statliga och privata kassorna och vi därför inte får kräva något i onödan, även om det inte kostar något att kräva och be.
Följaktligen vidhåller jag att vi varken bör vädja om eller sänka åldern på de djur som obligatoriskt skall testas innan vi har vetenskapliga bevis som underbygger en sådan åtgärd eller utöka förteckningen över riskmaterial. En helt annan sak vore att de veterinärerna rekommenderar att vi skall göra det på vetenskapliga grunder, men det har de inte gjort än så länge.
När det gäller slutsats 27, där man kräver en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken för att komma till rätta med detta problem, vill jag säga att den gemensamma jordbrukspolitiken omfattar andra frågor än livsmedelssäkerhet och att BSE-frågan är tillräckligt komplicerad i sig, vilket innebär att det inte är bra att ta upp den inom reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta har kommissionen förstått mycket väl och därför har den utarbetat vitboken om livsmedelssäkerhet, den europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och hela lagstiftningen om hygien i livsmedel och djurfoder som vi kommer att se över under denna lagstiftningsperiod.
Det är inom den ramen som de tekniska och regelmässiga åtgärder måste utvecklas för att livsmedelssäkerheten i hela livsmedelsproduktionskedjan tryggas och inte inom den gemensamma jordbrukspolitiken, även om denna fråga kan medföra sidoeffekter för vissa aspekter inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Slutligen anser vi, vilket har sagts ofta, att det faktum att vi inte har lyckats hejda krisen tidigare inte beror på att man inte har genomfört undersökningar, studier eller obligatoriska regler. Det beror på att reglerna inte följs och på grund av fel i kontroller av genomförandet. Det är här vi måste inverka i framtiden.

Blokland
Tack så mycket, fru talman! Hur är det möjligt att vi efter så många stränga åtgärder fortfarande har BSE? På grund av den långa inkubationstiden ger de vidtagna åtgärderna resultat först på lång sikt. Det är därför möjligt att det uppstår ytterligare fall av den allvarliga sjukdomen Creutzfeld-Jacobs sjukdom som vi nu inte kan göra någonting alls mot. Det måste vi ärligt erkänna.
Å andra sidan får vi också säga att det genom det obligatoriska borttagandet av specifikt riskmaterial finns en garanti att sjukdomsbäraren inte längre hamnar i näringskedjan.
Nu när det inte längre är tillåtet att utfordra med kött- och benmjöl förväntar jag mig att det på sikt inte skall finnas så mycket BSE-smittad nötboskap. En gång hoppas vi att med provtagningar kunna se att vi är tillbaka på samma nivå som före BSE-krisen, nämligen ett par fall per år.
Tyvärr har genomförandet av dessa BSE-prover en förödande bieffekt. Om en enda ko visar sig vara smittad så slaktas hela hjorden. Det är dock meningslöst. BSE är ingen mul- och klövsjuka! Smittan sprids genom fodret och förs vidare till avkommorna, därför bör födsel- och fodersammanhanget spåras upp och provas och inte tillfälliga stallkamrater. Det är oansvarigt att offra friska djur för ett falskt konsumentförtroende.
Fru talman! Vi har mot Guds skapelse gjort idisslare till kannibaler. Vi kan inte dölja våra brister med ändamålslösa åtgärder. Dessutom förstör vi Guds skapelse igen om vi slaktar och förintar djur i onödan.

Klaß
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Med Olssons betänkande tar vi i Europaparlamentet inte bara ställning till den nuvarande situationen när det gäller BSE, utan vi blickar framför allt framåt. Vårt mål är att garantera livsmedelssäkerhet. Detta mål kommer vi aldrig att uppnå så länge våra kunskaper om denna sjukdom inte är kompletta.
Därför stöder jag i synnerhet kravet att kommissionen skall ställa nödvändiga resurser till förfogande för att fortsätta forskningen om TSE-sjukdomar. Vi måste få veta mer om dessa hittills okända sjukdomar och epidemier, för att kunna bekämpa dem effektivare. Hysterin i samhället, och särskilt i Tyskland, ger efter. Människorna äter återigen kött, och de köper återigen billigt.
Det måste klargöras vem inom Europeiska unionen som skall ta på sig kostnaderna för extra ålägganden som tester och undersökningar. Här måste samma villkor råda i medlemsstaterna. Likaså måste vi se till att föreskrifterna åtlyds på samma sätt i alla medlemsstater. Föreskrifterna i TSE-förordningen skall tillämpas strikt, och om de ignoreras, eller i händelse av bedrägerier, skall stränga straff utdömas. Detta gäller för tillverkning av och utfodring med djurfoder liksom för tester, för slaktföreskrifter och för hantering av riskmaterial.
Djurfoder kritiseras fortfarande och kommer att kritiseras tills vi får en öppen deklaration, och med hjälp av kontroller slutligen kan garantera att fodret bara innehåller det som står i märkningen. Det får på sikt ändå inte vara så att vi på grund av rädsla för bedrägerier och olämplig behandling och förväxling förstör värdefullt material, och å andra sidan importerar ämnen eller djurfoder exempelvis från andra sidan havet, där vi inte har något inflytande på produktionen eller sammansättningen. Därför måste för mig ansträngningarna som gäller öppenhet, kontrollerbarhet och sannfärdighet ha högsta prioritet - först då kan vi uppnå trovärdighet och förtroende. Så länge måste förbudet mot utfodring av allätare med kött respektive kött- och benmjöl också gälla.
Detta får dock till resultat att kommissionen snarast måste utveckla innovativa avfallshanterings- och återanvändningsmetoder, exempelvis också tillverkning av biodiesel från talg eller fett. Det måste åtminstone klarläggas att slaktavfall som inte förädlas, spillvatten, fett och talg ändå måste behandlas.
Vi vill med detta betänkande öka medvetandet om sjukdomen och uppmana medlemsstaterna att inte ge efter i sina ansträngningar att komma till rätta med denna sjukdom.

Parish
Fru talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, dvs. Olsson, till hans utmärkta arbete med att sammanställa detta betänkande. Eftersom jag själv är jordbrukare, och jag har också haft köttdjur, kan jag vittna om den totala skada och förstörelse som skett i samband med BSE - inte bara inom köttdjursbranschen i mitt hemland, utan också i medlemsstater över hela unionen. Jag välkomnar alltså hans initiativ i kampen mot BSE.
Denna är ett gissel som vi måste övervinna i hela Europa. Jag välkomnar alla åtgärder som stärker de ansträngningar som redan gjorts i Förenade kungariket och av kommissionen för att utrota BSE. I betänkandet tar man emellertid också upp vissa viktiga frågor som måste hanteras om vi skall kunna gå vidare med initiativen för en förbättring av livsmedelssäkerheten.
För det första anser jag inte att politiken som förespråkar en totalslakt av köttdjursbesättningarna har någon vetenskaplig grund. BSE är ingen sjukdom som smittar och den kan inte spridas bland boskapen. Som vi har sett i samband med mul- och klövsjukan gör antagandet av sprängbombsmetoden och en politik med sjukdomskontroll genom masslakt ingenting för att återställa konsumenternas förtroende, utan tjänar bara till att sprida ytterligare oro. Det är faktiskt så att om en jordbrukare förlorar hela sin besättning p.g.a. ett BSE-fall, kan han vara mindre benägen att rapportera sjukdomen till myndigheterna, och i stället kanske han begraver djuret. Jag uppmanar kommissionär Byrne att se över hela slaktpolitiken för BSE i EU.
För det andra har det nyligen varit oroande fall i Förenade kungariket av nötkött som importerats olagligt från Irland, vilket är ett brott mot Förenade kungarikets mycket stränga föreskrifter. För närvarande har vi i Förenade kungariket ett system som förbjuder nötkött som är äldre än 30 månader att ingå i livsmedelskedjan. I ett aktuellt fall transporterades nötkött som var äldre än 30 månader från en anläggning i Cork, för att bearbetas och sedan säljas i Förenade kungariket. Det är ett tecken på de hårda kontroller som tillämpas i mitt hemland, att denna specifika överträdelse följdes upp så snabbt och effektivt. Men jag uppmanar kommissionen och de övriga medlemsstaterna att se till att deras egna myndigheter är lika vaksamma i samband med denna farliga handel.
Till sist: Det har varit alltför många fall av kött som innehåller specificerat riskmaterial som exporterats till Förenade kungariket. Det växande antalet fall och det faktum att de härrör från så många medlemsstater - Tyskland, Nederländerna, Belgien, Spanien och Irland, för att bara nämna några - måste vara djupt oroande för oss alla. Jag försöker inte på något sätt att fördela skulden, men om vi vill att jordbruket - i synnerhet köttdjursbranschen - skall blomstra i Europa, måste vi alla axla ansvaret för att tillämpa föreskrifterna.
Det jag efterlyser är en förmåga att komma igen och en iver att vilja tillämpa EU-föreskrifterna och de hårda kontroller som vi har, och att vi samarbetar för att förbättra tillsynssystemen i alla medlemsstater. Jag uppmanar kommissionen att visa en mer bestämd inställning till genomförandet av denna förordning.
I Förenade kungariket har vi kommit fram till att vägen till återuppbyggandet av köttdjursbranschen går via ett återskapande av konsumenternas förtroende. Vi kommer bara att kunna göra det genom att garantera allmänheten en säker produkt som de kan lita på.

Müller, Emilia Franziska
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Folkhälsa och livsmedelssäkerhet är tyngdpunkterna i föreliggande betänkande. Fortfarande anses utfodring med infekterat kött- och benmjöl eller djurfett vara det som huvudsakligen utlöser BSE. Med tanke på de dåliga erfarenheterna när det gäller iakttagandet av förbudet mot utfodring av idisslare med kött- och benmjöl är det oförsvarligt att man nu överväger att upphäva det generella förbudet mot kött- och benmjöl över hela EU. Dessutom skulle det vara oförståeligt för alla konsumenter.
Alla förråd av kött- och benmjöl som fortfarande finns i lager, liksom djurfoder som innehåller kött- och benmjöl, måste omgående förstöras, för att man i framtiden också skall kunna undvika korskontamination mellan djurfoder. En särskild risk utgörs i detta sammanhang även av det delvis infekterade kött- och benmjöl som finns lagrat i andra stater. Minsta mängd av detta material är tillräckligt för att framkalla infektioner. Ännu en anledning till att avvisa upphävandet av utfodringsförbudet över hela EU.
Ett fungerande strängt kontrollsystem i medlemsstaterna är helt visst också en grundförutsättning för att garantera säkerhet för människor och djur. Jag välkomnar den strikta föreskriften att effektiva BSE-tester skall genomföras i alla medlemsstater, liksom kravet att man skall sänka teståldern till 24 månader. Kommissionen måste dessutom arbeta för att en öppen deklaration av alla beståndsdelar i djurfodret skall göras i alla stater. Parallellt med detta måste man i de central- och östeuropeiska länderna redan före anslutningen inrätta fungerande system för att övervaka livsmedelssäkerheten och djurfodret.
Särskilt brådskande är det att sanera slakthusen, så att undanröjande och avfallshantering när det gäller riskmaterial i enlighet med de europeiska direktiven omgående kan garanteras. Importerade livsmedel måste vara precis lika säkra som livsmedel som producerats i Europeiska unionen. Därför måste också BSE-tester föreskrivas obligatoriskt i länder utanför EU redan nu. Livsmedelssäkerhet, också för importerade livsmedel, är en grundläggande förutsättning för de konsumenter som vill äta sunt. Detta måste vi ordna!

Santini
Fru talman! Under den föregående mandatperioden var det framför allt utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling som ägnade sig åt detta problem, medan det numera är utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Och det är rätt att det är på det viset, för i denna tragedi - en tragedi som är likadan för alla - finns det i själva verket två offer, också de lika hårt drabbade: konsumenterna och uppfödarna.
Vi minns alla de långa timmarna med diskussioner, inspektioner och utredningar som gjordes först av undersökningskommittén och därefter av kommissionen som skulle kontrollera undersökningskommittén vilken tillsattes eftersom parlamentet inte ens litade på de uppgifter som lämnades av kommissionen och som i själva verket visade sig ha allvarliga brister i många avseenden.
I dag vet vi mer jämfört med då, för även forskningen har gett oss ett par svar, bidragit med vissa förtydliganden när det gäller de största frågetecknen. Vi upptäcker nu att det som har brustit i denna dramatiska händelse är framför allt staten, politiken. Det finns vissa medlemsstater som under de gångna två åren verkar ha sänkt ribban när det gäller att vidta förebyggande åtgärder och framför allt när det gäller att upprätthålla de förbud som gäller. Andra medlemsstater verkar än en gång, på samma sätt som tidigare, ha slagit in på tystnadens väg, kanske i ett förkastligt försök att dölja, att förringa effekterna av denna tragedi eller - ännu mindre - detta problem. Redan tidigare har just denna attityd av bristande öppenhet allvarligt skadat uppfödarna, för de drabbades av konsumenternas misstankar, misstro och rädsla. Därför anser jag att den viktigaste delen i Olssons betänkande är just den kraftfulla vädjan till regeringarna om att fullt ut tillämpa de regler som gäller för att därigenom återfå medborgarnas förtroende, oavsett om de är konsumenter eller uppfödare, genom en lämplig informationskampanj, men framför allt genom ett kraftfullt stöd även till dem som drabbats direkt av tragedin, dvs. uppfödarna.

Keppelhoff-Wiechert
Fru talman, herr kommissionär! Jag tror att det är obestridligt: Folkhälsa och livsmedelssäkerhet är för oss alla en mycket viktig fråga, både för producenterna och konsumenterna. Vi talar alla om förebyggande konsumentskydd. Jag anser dock att det, såvitt jag förstår, inte heller är en uppgift för oss som politiker att ge ny fart åt emotionella diskussioner, som också nu förs här och i samband med den fortsatta behandlingen av BSE-krisen.
För min del vill jag inte bidra till att vi kommer haltande efter i den aktuella diskussionen om BSE. Jag är för de strängaste kontroller i hela livsmedelskedjan, särskilt med tanke på de aktuella händelserna i Tyskland. Likaså behöver vi naturligtvis också de strängaste sanktioner vid överträdelser. Jag vädjar nu om BSE-tester för alla djur från och med 24 månader.
När kan vi nu verkligen förvänta oss några obligatoriska forskningsrön när det gäller insjuknande av enstaka djur? Ty om det skulle visa sig vara på det viset, då tror jag att vi snarast skulle kunna upphöra med att klubba ned hela djurbestånd. Fram till dess är metoden med att döda hela besättningar det enda alternativet.
Utfodring av allätare med kött respektive kött- och benmjöl kommer säkert, av flera skäl, att vara förbjuden under överskådlig tid. Så länge ingen obligatorisk öppen deklaration av djurfodret införts och så länge förädling av slaktavfall av friska djur inte kan genomföras på ett betryggande sätt, så länge kommer vi säkert att upprätthålla det nuvarande förbudet mot utfodring med kött- och benmjöl. Men jag vill nämna formuleringen i Olssons betänkande: Han säger också " för överskådlig framtid" . " För överskådlig framtid" betyder för mig att det kanske i framtiden ändå återigen kan finnas en metod som är bättre för oss alla.
Låt mig avslutningsvis säga att vi lätt kan förklara för varje kritisk konsument att friskt kött med friska köttben är bra näring. Däremot lär det bearbetade friska köttbenet i kött- och benmjölet utgöra en risk för allätaren. Förstå det, den som vill. Dessa sakförhållanden kan vi fortsätta att skildra med otaliga exempel. Jag anser att vi som ansvariga inom politiken måste gå tillbaka till en sakligare diskussion.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Man vet fortfarande mycket lite om BSE-sjukdomen som skakat hela Europas jordbrukssektor. Vi är i omedelbart behov av ny forskning om sjukdomens uppkomst- och smittomekanismer. Det saknas hållbara prov på screeningtestets kvalitet. Kravet på att sänka åldern för djur som skall undersökas från trettio månader till tjugofyra månader är inte relevant. De flesta iakttagelserna av sjuka djur görs fortfarande med blotta ögat efter att djuret börjat uppträda onormalt.
Det eventuella sambandet mellan kalvarnas föda och BSE-sjukdomen måste undersökas. Orsakerna till de enskilda BSE-fall som dykt upp på sista tiden är inte klarlagda. Man bör ändå stödja förstörandet av benmjöls- och talglagren. Man får inte ens av misstag låta sjukdomen sprida sig genom kontaminerat foder. Foder som är avsett som djurföda måste vara försett med entydig varudeklaration; vid inköp av djurfoder måste en ansvarsfull boskapsuppfödare kunna göra rätt val på basis av tillförlitlig information. Man måste trygga djurens välbefinnande och hälsa.
I samband med utvidgningen kan man för de nya medlemsstaterna inte acceptera övergångsperioder beträffande livsmedlens hygien och kvalitets- och varudeklarationer, eftersom de nya medlemsländerna kommer med på den verkliga inre marknaden. Kandidatländerna bör ges tekniskt och ekonomiskt stöd i förebyggandet av BSE-risken. Man måste garantera att åtgärderna fortsätter även efter utvidgningen.
Under det senaste året har det gjorts mycket för att besegra BSE, vilket har givit resultat, bland annat börjar konsumenterna återfå förtroendet för nötkött. I detta skede är det klokt att hålla huvudet kallt, stärka redan befintliga åtgärder och invänta nya forskningsresultat.

Jeggle
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka herr Olsson för hans bra och kritiska betänkande, som verkligen visar på några svåra punkter. Grundfrågan för oss alla är utan minsta tvekan bästa möjliga säkerhet för våra livsmedel, men våra livsmedel bör nog också se bra ut och smaka bra.
För att producera dessa födoämnen behöver vi nu en gång jordbrukarna, vi behöver jordbruket och vi behöver livsmedelsindustrin. Det är fortfarande så. Detta faktum visar på den spännvidd inom vilken vi arbetar just med detta initiativbetänkande. Betänkandet pekar med all rätt på en rad brister. Den väl mest graverande bristen är den avsevärda skillnaden när det gäller att genomföra gemenskapens lagbestämmelser, och därför finns det naturligtvis inte någon gemensam skyddsnivå. Här bör och måste kommissionen enligt min åsikt kunna ingripa. Det måste göras allt för att försiktighetsprincipen skall beaktas.
Hur viktigt det är med ansvarsfulla kontroller visar sig just i dessa dagar i Bayern och Rheinland-Pfalz. Därför kan man klart konstatera: Överträdelser av obligatoriska bestämmelser skall beläggas med stränga sanktioner. Men där det hittills inte finns någon som helst vetenskaplig motivering, vill jag råda till ett mer försiktigt betraktelsesätt. Därför kan jag inte rösta för följande punkter: BSE-tester i framtiden redan från och med 24 månader. Förbudet mot utfodring med matrester, även om dessa har behandlats enligt dagens vetenskapliga rön. Likaså avvisar jag dödandet av hela besättningen i händelse av ett BSE-fall.
För en omfattande livsmedelssäkerhet behövs det absolut mer forskning. Vi behöver välutbildade, motiverade och - mycket viktigt! - av samhället erkända jordbrukare, med fungerande företagsekonomi, och dessa jordbrukare behöver få ett rättvist pris för sina produkter!

Schierhuber
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill först tacka herr Olsson så hjärtligt för att han har tagit på sig det mycket svåra arbetet med att utarbeta detta betänkande. Efter att det första BSE-fallet uppträdde har Europaparlamentet hela tiden mycket noga iakttagit och diskuterat de åtgärder som skall vidtas både på europeisk och på nationell nivå för att komma till rätta med krisen.
Just för oss jordbrukare i hela Europa är det viktigt att man vidtar alla åtgärder för att undvika livsmedelskriser i framtiden. Försiktighetsprincipen måste, som många av mina kolleger redan nämnt, beaktas, och man måste ta hänsyn till de senaste medicinska rönen. En svårighet är framför allt den avsevärda skillnaden mellan medlemsstaterna när det gäller att följa EU:s föreskrifter, och att uppgifter delvis saknas om hur och i vilken utsträckning gemenskapens bestämmelser genomförs. Men framför allt bör - och här är jag också i gott sällskap - mycket strängare åtgärder vidtas i händelse av att dessa inte följs, även när det gäller avlägsnande av riskmaterial.
Jag tror inte att det är meningsfullt att räkna med en obligatorisk sänkning av teståldern till 24 månader i hela EU. Jag anser att detta skulle orsaka obefogade kostnader. För att få säkra resultat bör teståldern även i fortsättningen ligga på 30 månader. Jag stöder därför även de ändringsförslag där detta föreslås. Det största skyddet får man även i fortsättningen om slakten och avlägsnandet av riskmaterial går rätt till, som jag redan en gång har sagt.
Jag vill ta upp ytterligare en punkt: Jag skulle verkligen vilja påpeka att det i den gemensamma jordbrukspolitiken säkert redan nu tas hänsyn till målet med livsmedelssäkerhet. Det som enligt min åsikt inte obetingat har samband med den fortsatta behandlingen av BSE är behandlingen av matrester. Som vi vet utlöstes BSE-krisen av att kött- och benmjöl producerades på ett olämpligt sätt och gavs till idisslare. Problematiken med bearbetning bör behandlas i ett annat betänkande.
En annan fundering är att vi verkligen bör överväga om inte frågan om djuren, som egentligen äter allting, också borde behandlas på annat ställe, nämligen i ett eget betänkande och inte i detta betänkande, som egentligen bara gäller den fortsatta behandlingen av BSE-frågan för idisslare.

Byrne
. (EN) Fru talman! Jag känner mig mycket uppmuntrad av rekommendationerna i Olssons betänkande och hans stöd till kommissionens förhållningssätt. Jag vill tacka honom för detta betänkande. Hans omfattande erfarenheter på detta område är tydliga när man ser vilket djup och vilken hög kvalitet betänkandet har, och jag tackar honom för det.
Det finns för litet tillgänglig tid för att hinna ta upp de rekommendationer som kommissionen kan stödja. Jag skulle därför i stället vilja koncentrera mig på de rekommendationer som vi inte kan stödja, och som inte heller verkar få stöd från hela parlamentet. Rekommendationen att sänka åldern på djur som skall testas för BSE till 24 månader, är ett exempel på detta. Man utförde i fjol nästan åtta miljoner tester på friska djur som var äldre än 30 månader. Det yngsta positiva fallet av dessa djur var 41 månader gammalt. Detta antyder att det inte finns något akut behov av att sänka den nuvarande åldersgränsen. Vi kommer emellertid att fortsätta att övervaka situationen.
Ytterligare en fråga där det råder en viss förvirring har att göra med kommissionens åtgärder vid fall av dåligt genomförande av BSE-åtgärder av medlemsstaterna själva. Jag har sagt upprepade gånger att de befintliga genomförandemekanismerna, dvs. överträdelseförfarandena, inte är tillräckligt kraftfulla.
Kommissionen har för avsikt att inom kort lägga fram ett förslag till rådet och parlamentet om livsmedels- och djurfoderkontroller. Genom detta förslag görs en grundlig översyn av tillsynssystemen i medlemsstaterna. Samtidigt kommer den också att föreslå mycket kraftfullare åtgärder, däribland kraftfullare sanktioner, som många av er anser att Olssons betänkande innehåller.
Vi håller i detta sammanhang på att bedöma frågan om ekonomiska påföljder vid bedrägeri eller allvarliga brister i ett nationellt kontrollsystem.
Förekomsten av BSE i gemenskapen ger blandade signaler. Det totala antalet fall under 2001, om man bortser från Förenade kungariket, är förmodligen omkring 1 000. Detta är ungefär en fördubbling av de 482 fall som registrerades under 2000. Det mesta av denna ökning beror emellertid på effekterna av den allmänna testningen av friska djur och av djur som befinner sig i riskzonen, med de nyligen tillgängliga snabbtesterna.
Dessutom, uppriktigt sagt, har medlemsstater som inte tidigare letade särskilt mycket efter BSE, numera lärt sig sin läxa och gjort stora förbättringar när det rör övervakningen. Det finns trots detta fortfarande utrymme för förbättringar av genomförandet, som ständigt betonas i rapporterna från kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor.
En annan fortsatt svårighet är det problem som medlemsstaterna har med att klara av den stora volym kött- och benmjöl som måste förstöras. Kommissionen har på ett aktivt sätt påmint medlemsstaterna om deras skyldigheter att ta hänsyn till gemenskapslagstiftningen i detta avseende, och jag hänvisar till en rad bidrag från kammarens ledamöter i denna fråga och riktar er uppmärksamhet mot det faktum att det finns lagstiftning i kraft på detta område, som medlemsstaterna måste följa.
Till sist: Den fortsatta osäkerheten när det rör den möjliga förekomsten av BSE i får är också av intresse, och många av er tog upp detta. Man fattade ett beslut så sent som i förra veckan för att avsevärt öka testnivån för TSE hos får. Detta kommer att ge en mycket bättre bild av det möjliga problem som gemenskapen ställs inför om förekomsten av BSE hos får under naturliga förhållanden någonsin bekräftas.
Jag välkomnar alltså varmt detta tillfälle att få svara på parlamentets initiativ i betänkandet. Det är bara litet mer än ett år sedan vi såg toppen av den senaste krisen. Under tiden har vi gjort stora framsteg. Jag borde nu sammanfatta de viktigaste åtgärderna som vi har fått till stånd. För det första har användningen av kött- och benmjöl i djurfoder förbjudits. Testning för BSE har införts för alla friska djur som är äldre än 30 månader, för djur som befinner sig i riskzonen och för slaktade djur som är äldre än 24 månader. Förteckningen över specificerat riskmaterial har utökats, i synnerhet för att inkludera ryggradskolumnen och alla inälvor hos nötkreatur, och maskinurbenad köttmassa från benen från idisslare har förbjudits.
Det har också gjorts mycket viktiga framsteg på lagstiftningsfronten. Man antog till sist förordning nr 999/2001 om TSE, och den trädde i kraft den 1 juli 2001. Det har också gjorts goda framsteg rörande förslaget om djurbiprodukter, då frågan om hur man skall hantera köksavfall är det största hindret för en slutlig överenskommelse. Avtalet om den öppna förklaringen för djurfoder och om myndigheten för livsmedelssäkerhet, kommer också i hög grad att stärka den övergripande ramen i förhållande till TSE.
När det gäller import från tredjeländer, har man redan vidtagit en heltäckande rad av åtgärder i enlighet med TSE-förordningen och dess genomförandebestämmelser. FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) har utfört en rad inspektionsuppdrag i kandidatländerna under de senaste veckorna och månaderna. Argentina, Brasilien och Uruguay kommer också att besökas inom kort.
Rapporterna om dessa uppdrag kommer nu i en jämn ström. Samtidigt som det gjorts en del framsteg, verkar det som att det krävs fler viktiga initiativ för att nå fullständig efterlevnad i dessa länder. Jag är mycket mån om att de inte upprepar medlemsstaternas misstag i sitt hanterande av BSE-problemet.
Kommissionens kommer aktivt att uppmana de berörda länderna att snabbt vidta korrigerande åtgärder. Jag har också för avsikt att ta upp frågan under rådets möte (jordbruk) med kandidatländerna som planeras äga rum nästa månad.
Låt mig avsluta med att tacka herr Olsson för hans betänkande. Jag försäkrar parlamentet att kommissionen fortfarande är starkt engagerad i TSE-frågan. Jag håller fast vid att vi inte skall bli mindre vaksamma. Jag vet att parlamentet, med all rätt, kommer att fortsätta att noga följa utrotningen av denna sjukdom.
Det fanns en rad punkter som ledamöterna tog upp, som jag vill hänvisa till.
I Förenade kungariket testas nu alla nötkreatur som är födda mellan augusti 1996 - tiden för förbudet av kött- och benmjöl - och slutet på 1997. Det yngsta positiva testet gjordes på ett djur som var 41 månader gammalt. Det har gjorts åtta miljoner tester på friska djur.
Jag vill betona att det inte är fråga om att någonsin upphäva förbudet om utfodring av kött- och benmjöl till idisslare. Förbudet gäller och det kommer det även att göra fortsättningsvis. Det förs ingen diskussion om denna fråga.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.

Olsson
. Fru talman! Först vill jag tacka kommissionär Byrne. Det glädjer mig mycket att han svarade så klart på min direkta fråga när det gäller sanktionerna, och att det är en fråga som är under behandling i kommissionen. Jag ser verkligen fram emot att vi i denna kammare skall få ta ställning till kommissionens förslag om hur detta skall hanteras. Jag ser det som ett stort steg framåt både när det gäller denna fråga och när det gäller livsmedelskontroll överhuvudtaget.
Jag kan också säga till kommissionären att jag delar hans uppfattning om förslaget att sänka åldern på djur som skall testas för BSE till 24 månader. Det var inte mitt förslag, utan det kom från annat håll. Jag kommer därför att medverka till att detta förslag i morgon röstas ned, med samma argument som kommissionären använde.
Jag vill passa på att tacka mina kolleger för alla vänliga ord. Det har varit roligt att arbeta med detta betänkande. Jag vill emellertid avslutningsvis understyrka att faran inte är över. Som vi sett under 2001 har nya fall upptäckts i många nya länder, inte bara inom EU utan också i kandidatländerna Slovenien och Slovakien, samt i Japan. BSE är fortfarande ett problem. Jag delar den uppfattning som Whitehead uttryckte i fråga om den BSE-undersökning som visade sig vara gjord på kohjärnor i stället för på fårhjärnor. Det innebär att det enda vi vet i många av dessa situationer är att vi egentligen inte vet någonting, eller att vi inte vet tillräckligt mycket. Därför behövs det forskning.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Klimatförändringar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0025/2002) av Moreiro da Silva för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets beslut om godkännande på Europeiska gemenskapens vägnar av Kyotoprotokollet till Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, och gemensamt uppfyllande av åtaganden inom ramen för detta (KOM(2001) 579 - C5-0019/2002 - 2001/0248(CNS)).

Moreira da Silva
Fru talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Vi har väntat i tio år på detta ögonblick, sedan Riokonferensen. USA:s frånvaro gör Kyotoprotokollet mindre omfattande än önskvärt. Protokollet är också mindre ambitiöst än det som utformades inledningsvis. Men alternativet till detta lilla steg är ojämförligt värre: utan ett avtal i Marrakech hade vi än en gång förlorat tio år på förhandlingar för att utforma ett nytt protokoll.
Det är därför med tillfredsställelse som vi i morgon godkänner Kyotoprotokollet och vi hoppas att det kan träda i kraft redan i år. Men det finns en sak som oroar mig angående rådets beslut. Jag talar om Danmarks påstådda vilja att åter börja debattera överenskommelsen om fördelning av bördan som godkändes 1998. En sådan omförhandling är omotiverad, oacceptabel och skulle kasta ett löjets skimmer över Europeiska unionens internationella hållning. Kom ihåg att vi nyligen besvarade Rysslands försök att göra exakt samma sak.
Men förutom detta miljöbudskap som kräver att vi agerar, skickar också godkännandet av Kyotoprotokollet andra politiska signaler som är viktiga att betona. För det första bevisar det att det är möjligt att reglera globaliseringen. För det andra har Europeiska unionen visat sin ledarförmåga och här vill jag särskilt gratulera Margot Wallström till hur hon på ett utmärkt sätt har skött detta ledarskap. För det tredje har det gett upphov till en ny ekonomisk paradigm, kolekonomin. Från och med nu kommer varje ton kol att få ett värde på marknaden och utsläppen av koldioxid kommer att utgöra en kostnad som måste beaktas vid prissättningen av alla produkter och tjänster. Den som kan framställa samma produkt men genom att använda renare teknik blir en vinnare.
När vi nu sett på resultaten, låt oss tala om framtiden. Europeiska unionen har redan minskat sina utsläpp av växthusgaser med fyra procent mellan 1990 och 1999. Arbetet i de allra flesta medlemsstaterna lämnar dock fortfarande mycket i övrigt att önska och det finns sektorer där situationen är mycket oroande, som i transportsektorn, där man förutspår att utsläppen under de närmaste tio åren kommer att öka med över 50 procent. Mot denna bakgrund är det glädjande att se de gemenskapsinstrument som kommissionen har lagt fram, främst det europeiska klimatförändringsprogrammet och det europeiska systemet för handel med rättigheter för koldioxidutsläpp som Europaparlamentet kommer att yttra sig om under detta halvår.
Men vilken roll bör medlemsstaterna spela utifrån denna gemenskapsstrategi? Jag anser att medlemsstaterna inte får hamna i den lätta frestelsen att bara genomföra de minskningsåtgärder som också innebär låga ekonomiska och politiska kostnader. Detta skulle i grund och botten handla om att försöka lösa problemet genom att minska utsläppen från industri och energiproduktion, utan att röra transporter och byggnation. Ett sådant tillvägagångssätt vore såväl fel ur miljösynpunkt som oekonomiskt. Om medlemsstaterna skulle låta bli att bedriva en politik för vissa sektorer skulle de inte bara låta bli att utnyttja möjligheter till teknisk omställning, utan även få mycket högre kostnader för utsläppsminskningar senare. Strategin måste därför bestå av en ny inriktning på den ekonomiska politiken och en internalisering av miljökostnaderna till följd av växthuseffekten inom alla ekonomiska sektorer.
Detta är dock bara möjligt om vi inför vissa åtgärder där det råder samförstånd, som i produktion av förnybar energi, energieffektivisering, kollektivtrafik, jämsides med uppenbart impopulära åtgärder, till exempel att subventionerna till industrin för fossila bränslen avskaffas och att man inför skatter på energi och koldioxidutsläpp inom transportsektorn. Jag vill avsluta med att tacka för samarbetet och engagemanget hos skuggföredragandena i alla politiska grupper.

Liese
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill först tacka föredraganden för att han lagt fram betänkandet, men också för hans engagemang redan under de senaste åren när det gäller klimatskyddet. Jag vill också tacka kommissionen, särskilt kommissionär Wallström, som har gjort allt för att vi nu konkret skall kunna diskutera ratificeringen av Kyotoprotokollet, så att man nu, lyckligtvis, kan ta itu med det.
Vi kan i morgon bara säga " ja" eller " nej" till Kyotoprotokollet, men att vi har möjlighet att säga " ja" till ett omfattande avtal, det har kostat mycket arbete. Jag tackar alla som har medverkat till detta. Kyotoprotokollet har starkt kritiserats, och kommer även i fortsättningen att kritiseras starkt.
Till sist - föredraganden har berört det - har burden sharing än en gång råkat ut för omfattande kritik. Jag säger här helt öppet att burden sharing bör kritiseras, och att var och en som säger att fördelningen av ansvaret är orättvis, har rätt. Men ingen reducerar för mycket, utan alla medlemsstater reducerar för lite. Forskarna säger helt entydigt att vi, om vi vill stoppa klimatförändringen, måste minska växthuseffekten med 50 procent över hela jorden. Och om vi utgår från att industriländerna måste göra minskningar med mer än 50 procent, för att utvecklingsländerna överhuvud taget skall ha en chans att skaffa sig ett visst välstånd, då visar detta på uppgiftens omfattning och på småaktigheten i diskussionen mellan medlemsstaterna om detta ändå mycket anspråkslösa första steg.
Indien producerar ett ton koldioxid per capita, medlemsstaterna i Europeiska unionen ligger i genomsnitt på cirka 10 ton. Mot denna bakgrund är det verkligen illa att vissa medlemsstater i EU får öka sina utsläpp, och att medlemsstaterna, exempelvis den stat jag kommer från, som förorenar väldigt mycket, beklagar sig över att de nu också måste åstadkomma relativt stora minskningar.
Kyotoprotokollet är bara ett första steg, och det måste komma många fler. Därför bör man nu inte småskuret diskutera decimalerna, utan energiskt eftersträva en hållbar ekonomi, skona resurserna och spara energi.

Hulthén
Fru talman! Jag vill även välkomna kommissionären i denna sena timme. Jag kan inte låta bli att undra om det är så att det är utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som alltid sammanträder på tisdag natt under sammanträdesperioden i Strasbourg, eller om vi anses vara något slags " suspekt fundamentalistisk sekt" som man alltid placerar längst ner på föredragningslistan. Det skulle i så fall vara ganska märkligt med tanke på att vi ändå har ansvar för en av de viktigaste frågorna i parlamentet, nämligen miljöfrågan. Jag skulle vilja be både talmannen och kommissionären undersöka om det vore möjligt att ändra på detta, dvs. om det vore möjligt att åtminstone ibland höja statusen på miljöfrågan genom att behandla den på dagtid och inte alltid efter mörkrets inbrott.
Jag hade egentligen tänkt inleda med en travesti på en känd konservativ, svensk politiker som en gång sade att han inte bara var hallänning utan också europé. Jag skulle i dag vilja säga att jag inte bara är en stolt göteborgare utan också en stolt europé. Jag är stolt över att kunna säga att parlamentet nu avslutat sin behandling av Kyotoprotokollet, och jag ser fram emot att rådet också skall kunna ratificera det i mars.
Särskilt stolt är jag dock över att ha fått delta i den lilla delegation som besökte USA i förra veckan. Vi fick möjlighet att diskutera klimatfrågan med både kongress och representanthus. Jag får en känsla av att det inte bara är en fysisk ocean som existerar mellan kontinenterna utan också en mental ocean, med tanke på hur man i USA betraktar klimatfrågan och anser att den skall hanteras. Visserligen har klimatfrågan numera blivit erkänd som problem i USA, eftersom de egna forskarna har konstaterat att det är ett problem. Lösningen på detta problem anser man dock fortfarande kunna finna i USA. Det är denna syn som skiljer oss mest. USA betraktar ett globalt miljöhot som ett inhemskt problem som endast berör amerikaner, medan det europeiska förhållningssättet är att behandla frågan gemensamt.
Jag vill därmed tacka kommissionären för att hon har varit så aktiv, och även föredraganden i miljöutskottet, Moreira Da Silva, som har hållit ihop oss och sett till att vi har haft en gemensam uppfattning och ståndpunkt utanför Europas gränser.
För framtiden krävs inte bara att vi håller ihop i teorin utan också i praktiken. Det kommer att sättas på prov efter ratificeringen. Likaså kommer denna sammanhållning att sättas på prov när vi skall behandla Europeiska klimatförändringsprogrammet och handeln med utsläppsrätter lite längre fram i vår. Det är bara att beklaga att vissa i rådet skall behöva bråka om bördefördelningen. Det är väl närmast patetiskt att det skall vara ett skandinaviskt land som gör det. Svarta får finns dock överallt. Hursomhelst är jag glad för att vi kan avsluta behandlingen av Kyotoprotokollet i dag.

de Roo
Tack så mycket, fru talman! Kyoto-avtalet är ett historiskt avtal.
År 1992 i Rio lades grunden till det. Fader Bush tvekade om han verkligen skulle åka till Rio men han gjorde det till slut och han undertecknade Rioavtalet. I Haag i slutet av år 2000 lyckades det inte att sluta ett avtal med Clinton/Gore-regeringen. Det var förfärande att behöva att uppleva hur Bush sedan kastade Kyotoavtalet i papperskorgen. Lyckligtvis kom genombrottet i Bonn i juli förra året, ett stort genombrott, och det är för min partigrupp av stor betydelse att kärnkraften inte spelar någon roll, varken i CDM eller i Joint Implementation. I morgon skall parlamentet ratificera avtalet. Utskottet för miljö gav redan en försmak: 33 röster för, 0 mot, 0 nedlagda. I morgon kommer vi också att få se liknande siffror. Vi uttalar oss enhälligt. Förhoppningsvis gör rådet det också även om det den 4 mars först måste få bort litet dansk smuts, men jag har förtroende för det. Europa har gått i spetsen och även jag vill tacka kommissionär Wallström för hennes otyglade insatser.
Vad innehållet angår: minus 8 procent i Europa och minus 5 procent i den industrialiserade världen är långt ifrån tillräckligt bra. Kyoto är dock det enda internationella avtal vi har för att motverka uppvärmningen av Jorden. Precis som ozonavtalet så måste det också förbättras flera gånger. Först måste dock Kanada, Japan, Australien och Ryssland ratificera avtalet. Förhoppningsvis sker det före toppmötet Rio plus 10 i Johannesburg. Bush den yngre tvekar precis som sin far om han verkligen skall åka till Johannesburg. Förhoppningsvis beslutar han precis som sin far att komma ändå. Förra veckan var vi med en liten delegation i Washington och det finns antydningar om att Förenta staterna ändå står under tryck att ändra sin inställning. Demokraterna skämdes över att deras land inte deltar i Kyoto-protokollet och flera republikaner har också sett ljuset. Antagligen kommer Bush inom kort att tillkännage en nationell klimatpolitik: en blygsam, delvis frånkoppling av den ekonomiska tillväxten och energiförbrukningen. Inte tillräckligt bra men mycket bättre än det som han sade för ett år sedan. Vi har klargjort att de ekonomiska kostnaderna för en sådan politik kommer att bli större för amerikanerna än om de deltar i Kyoto. Det är också glädjande att flera stora företag i Amerika vill att Amerika deltar i Kyotoprotokollet. Frågan är inte längre om utan när Förenta staterna kommer att gå med.
Då återstår tre stora frågor. För det första genomförandet: det blir nu allvar av att uppnå minus 8. Vidare diskussionen om målsättningen efter den första perioden: minus 1 procent per år är en mycket bra början och jag hoppas att kommissionen kan bekräfta det. Slutligen det allra viktigaste och det allra svåraste: övertyga utvecklingsländerna om att gå med på sikt.

González Álvarez
Fru talman, fru kommissionär! Som föredraganden påminner oss om, har det gått tio år sedan toppmötet i Rio de Janeiro ägde rum år 1992. Jag hoppas att vi i september kan fira att Kyotoprotokollet har genomförts. Vi måste nog fundera över om dessa tio år har gått förlorade.
Om vi tänker tillbaka på hur man har fabricerat rapporter under de år som gått för att bevisa att klimatförändringar inte existerar, som framför allt betalades av nordamerikanerna och hur de vetenskapsmän som betonade de problem som klimatförändringarna kunde medföra råkade i vanrykte, märker vi att vi har vunnit mycket när det gäller den medborgerliga medvetenheten. Det vill säga, kanske har vi förlorat tid i genomförandet av åtgärder, men vi har vunnit när det gäller medborgarnas medvetenhet om problemet.
Vi vet alla vid det här laget vad Kyotoprotokollet innebär, vad klimatförändringar och de bieffekter som dessa medför betyder, som till exempel att öar försvinner, kuster förstörs, massförflyttningar av miljoner personer och förlorad biologisk mångfald. Därför anser jag att man har vunnit på ett håll, även om man har förlorat på det andra.
Det är sant att utsläpp av växthusgaser i Europa har minskat från år 1990 till 1999, men det är även sant att detta har skett i två enskilda länder och av mycket konkreta anledningar. Det finns många länder, som mitt eget, där utsläppen har ökat - i allt för hög grad enligt min åsikt. Spanien ligger på 23 procent, även om man även måste välkomna möjligheten att den spanska regeringen kommer att fatta beslut om att ratificera Kyotoprotokollet under nästa ministerrådsmöte, vilket sägs i pressen i dag, detta är en god nyhet. Det är ett exempel som andra länder borde följa så att vi till i september får med de 55 länder som står för mer än 55 procent av de samlade koldioxidutsläppen.
Jag anser, vilket även andra kolleger har sagt, att det slutliga resultatet inte är så ambitiöst som vi tänkte oss för några år sedan, men, som föredraganden även sade, det andra alternativet skulle vara mycket värre. Vi måste arbeta för att länderna ratificerar protokollet, men även för att de genomför konkreta åtgärder, främst inom de sektorer som förorenar mest, som till exempel transportsektorn. Föredraganden påminner mycket riktigt om att utsläppen från transporten kan öka 50 procent under de kommande tio åren. De prioriterade åtgärderna måste vara direkta åtgärder inom de viktigaste ekonomiska sektorerna.
Jag håller även med föredraganden om att man inte skall rubba den jämvikt som har uppnåtts, eftersom, vilket andra kolleger har sagt mycket bra, Wallström och parlamentet har arbetat hårt med den här frågan, och även om utvecklingen är blygsam, är den viktig.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Kyotoavtalet är mycket viktigt, vi kan alla vara nöjda över att det äntligen kan godkännas. I klimatförhandlingarna har EU visat prov på häpnadsväckande ledarskap. Utan det hade man inte kunnat rädda hela protokollet.
Europeiska företag har varit tvungna att gå med på stränga åtgärder med vilka man strävar efter att uppnå en minskning på åtta procent från 1990 års nivå fram till år 2012. Konkurrenterna i USA har inte denna belastning. President Bush har också ogenerat påpekat att han på detta sätt skyddar industrin och produktionen i USA.
EU kan inte ensamt bära ansvar för hela världen. USA, Ryssland och Kina - alla måste förbinda sig att uppnå det gemensamma målet. Under WTO-förhandlingarna måste man hålla hårt fast vid detta. Det är inte enbart fråga om en handelspolitisk angelägenhet, utan frågan gäller vårt gemensamma jordklot och vår framtid.
Man har redan fördelat bördorna inom EU. Nu diskuterar man handel med utsläppsrätter. Vi får inte låta handeln med utsläppsrätter övergå i auktionshandel; Vi har enbart dåliga erfarenheter av UTMS- och andra auktionsförsäljningar. Jag är särskilt oroad för industrins branscher och de företag som redan har gjort enorma investeringar för att minska utsläppen. Dessa ansvarsfulla företag får inte än en gång bli de som betalar dyrt. Ingen har väl för avsikt att spela ut framgångsrika miljömedvetna företag från marknaden?
Oberoende av besparingarna ökar unionens energibehov alltmer i takt med den ekonomiska tillväxten. För att uppnå målsättningarna i Kyotoavtalet måste vi spara ännu mer och ta förnybara energikällor i bruk. För att garantera tillgången på basenergi är dock kärnkraft det enda realistiska alternativet.

Linkohr
Fru talman! Det är verkligen anmärkningsvärt hur enig man är i Europaparlamentet över landsgränserna, över gruppgränserna i denna fråga, och även kommissionen och rådet är ju av samma åsikt: Vi skall ratificera Kyoto. Jag hoppas att vi i morgon vid omröstningen kan åstadkomma en så stor majoritet som möjligt, kanske rentav enhällighet i denna fråga.
Det har en kulturell betydelse, ty för första gången - om jag ser det rätt - efter andra världskriget skulle Europa ta på sig ett kulturellt ledarskap i en viktig fråga. I det förflutna har vi alltid följt amerikanerna, med 5-10 års avstånd. Denna gång skulle faktiskt Europa gå först. Det välkomnar jag.
Nu är det dock bara några få som är medvetna om vad denna ratificering innebär. Undertecknandet är snabbt gjort, men genomförandet är utomordentligt svårt. Några har redan påpekat detta. Desto mer beklagligt anser jag att det är att vi i denna fråga - vi, Europaparlamentet som valts direkt av befolkningen - bara rådfrågas. Det handlar faktiskt om en stor ekonomisk omvälvning - och vi blir bara rådfrågade! Det anser jag vara utomordentligt beklagligt, även om jag måste säga att även vid ett medbeslutande från parlamentets sida skulle jag säga " ja" till Kyoto, och jag antar att mina kolleger också skulle göra det.
Jag vill dessutom erinra om att vi agerar på grundval av försiktighetsprincipen, som nu har införlivats i vår rättspraxis. Om vi inte agerade kunde vi eventuellt rentav dras inför EG-domstolen därför att vi inte agerat, och tvingas att ratificera Kyoto.
Detta avtal har också fördelar. Vi sätter nämligen press på vår industri och oss själva för att utveckla så energieffektiva produkter och processer som möjligt, och när allt kommer omkring gör vi oss själva konkurrenskraftiga, även om jag inte vill förtiga att det också kommer att innebära svårigheter för vissa industrigrenar.

Hautala
Herr talman! Europaparlamentet hade kunnat kräva att man vid ratificeringen av Kyotoprotokollet skulle tillämpa det så kallade samtyckesförfarandet, varvid man inte hade kunnat verkställa detta rättsliga instrument utan Europaparlamentets godkännande. Vi har nu trots allt mot vissa juridiska råd nöjt oss med att vår åsikt hörs, och detta därför att vi har konstaterat hur viktigt det är att äntligen kunna ratificera protokollet. Parlamentet gör verkligen nu sitt bästa för att Kyotoprotokollet skall vara i kraft under toppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september. Det är också synnerligen viktigt.
Jag instämmer i allt det beröm som man här har givit såväl föredraganden som även kommissionären. Det är säkert att den här processen, som för gemenskapens del nu avslutas med godkännandet av Kyotoprotokollet, inte förblir det sista beviset för att Europeiska unionen verkligen kan påvisa ledarskap på ett globalt plan, även bevisar för medborgarna - liksom föredraganden har konstaterat - att man kan kontrollera globaliseringen, man kan förse den med rättvisa spelregler.
I den här diskussionen har man även talat om ekonomin. Det är viktigt att påpeka att en stor del av företagen redan har insett vilka stora möjligheter klimatpolitiken erbjuder även företagsverksamheten. Detta måste vi också förlita oss på med tanke på USA:s deltagande. Precis som kollegan de Roo sade i sitt eget inlägg hoppas en stor del av företagen i USA på att USA skall delta i denna process. Det kan verkligen hända, såsom mitt lands miljöminister i det här sammanhanget har sagt, att USA kommer att bli det sista friluftsmuseet för gammal teknik om landet inte deltar i dessa ansträngningar.
Framför oss har vi nu uppgiften att verkställa Kyotoavtalet i gemenskapen. Vi kan tacka kommissionen för den snabbhet med vilken den inför mötet i Marrakech lade fram direktivet om handel med utsläppsrätter och även det omfattande klimatförändringsprogrammet. Europaparlamentet kan under vårens lopp på ett mycket avgörande sätt delta i utarbetandet av spelreglerna för direktivet om handel med utsläppsrätter. Jag tror att vi häri kommer att agera uttryckligen så att de företag som redan har avklarat sin del även kommer att bli belönade för det, och att alla övriga företag lockas med.

García-Orcoyen Tormo
Fru talman, fru kommissionär! Som föredraganden upplyste oss om kommer Kyotoprotokollet att läggas fram för ratificering vid rådet (miljö) den 4 mars. Jag noterar att det spanska ordförandeskapet är fast beslutet att övervinna de sista svårigheter som kan uppkomma för att nå ett tillfredsställande resultat som medför att Europeiska unionen tar ännu ett steg längre fram i täten när det gäller att leda arbetet med bekämpning av klimatförändringar.
Denna kväll har vi återigen kunnat konstatera att Förenta staterna kritiseras starkt för att landet vägrar att gå med på den åtagandenivå som krävs i protokollet. Detta ställer alla Europeiska unionens medlemsstater, och i ännu högre grad om vi lyckas få Förenta staterna till förhandlingsbordet, i ett läge där behovet av att alla uppfyller villkoren i protokollet är absolut tvingande, åtminstone om vi vill undvika att göra oss skyldiga till löjeväckande misstag och få ett dåligt anseende inom den internationella politiken.
Att nå målen i Kyotoprotokollet är möjligt, men det är inte lätt. Detta visar de uppgifter som anges i resolutionen i Moreira da Silvas betänkande på. Vi måste nå ett samhälle med låga koldioxidutsläpp och med utbredd användning av ren teknik och vi måste optimera energieffektiviteten.
Vi vet att marknaden är oumbärlig för att nå dessa mål, men vi tvekar fortfarande när det gäller att genomföra konkreta åtgärder, framför allt när vi låter oss påverkas av trångsynta visioner där man fortfarande ser förlorad konkurrenskraft och sysselsättning när man borde se, för det finns där, raka motsatsen.
Vi måste agera när det gäller efterfrågan på gemenskapsnivå i aspekter som internalisering av kostnader, handeln med utsläppsrätter och förändring av vissa politikområden, som till exempel transport-, energi- och jordbruksområdena. När det gäller efterfrågan måste vi lägga tonvikten på att utbilda och motivera Europas konsumenter, vilka fortfarande är mycket likgiltiga och dåligt informerade i de här frågorna.
Jag anser att Moreira da Silva har lagt fram ett förslag som innebär ett åtagande för hållbar utveckling och som tydligt och exakt visar var vi måste agera. Därför förtjänar betänkandet, och jag tror att det har det, parlamentets gratulationer och fullständiga stöd. Tack, herr Moreira.

Wallström
. Fru talman! Ärade ledamöter! Först och främst vill jag säga att jag välkomnar Europaparlamentets utkast till resolution om rådets förslag till beslut om ratificering av Kyotoprotokollet på Europeiska gemenskapens vägnar. Jag vill först och främst tacka Moreira Da Silva för betänkandet och för att denna politiskt så viktiga fråga har kunnat avgöras genom omröstning i parlamentet på ett tidigt stadium.
Jag vill också ta tillfället i akt att understryka hur mycket jag uppskattar samarbetet med Europaparlamentet rörande Kyotoprotokollet. Era insatser, inklusive besök i USA och kontakter med parlamentsledamöter i olika länder, har varit utomordentligt viktiga. Det samarbete som vi har haft under förhandlingarna, inte minst under Moreira Da Silvas ledning, har bidragit till att vi har kommit så här långt på hemmaplan. Jag vill vidare säga att jag anser att det är självklart och mycket viktigt att parlamentet är fullt involverat i det arbete som vi nu gör med det europeiska klimatförändringsprogrammet och förslaget om handel med utsläppsrätter.
EU har ju under några års tid förespråkat att Kyotoprotokollet borde träda i kraft vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september i år. För att detta mål skall kunna uppnås borde EU föregå med gott exempel. Liese och Linkohr har rätt: Även om vi kan gräla om bördefördelningen, är detta bara ett första steg om vi vill ta klimatexperterna på allvar. Det kan bara ses som ett första försiktigt steg på vägen.
Jag är särskilt glad över parlamentets stöd för att förslaget skall antas så snart som möjligt, så att vi kan ratificera hela förslaget senast den 1 juni, när medlemsstaterna har klarat av de nationella förfarandena.
Jag vill kort kommentera det så kallade danska problemet. Det är att betrakta som en teknisk komplikation. Det är också som en sådan som vi försöker lösa frågan. Vid rådets möte i december kom miljöministrarna överens om att vi skall försöka hitta en sådan teknisk lösning, och att ett beslut bör tas under rådssammanträdet den 4 mars. Jag hoppas att vi skall kunna göra det. Om detta beslut antas vid miljörådets möte i mars, innebär det en klar signal att unionen är fast besluten att fullfölja Kyotoprotokollet, vilket förstärker EU:s trovärdighet och ledarroll i fråga om att bekämpa klimatförändringarna. Det kommer dessutom att öka pressen på övriga parter, t.ex. Japan och Ryssland, att följa vårt exempel. Utsikterna för detta är tämligen goda som det ser ut i dag, i synnerhet i Japan. Samtidigt kommer vi att fortsätta dialogen med USA och försöka övertyga USA om att återuppta Kyotoförhandlingarna eller åtminstone vidta motsvarande nationella åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser.
Om vi skall bli trovärdiga måste vi sopa framför egen dörr först. I klartext innebär det att vår första prioritet måste vara ratificering och ett effektivt genomförande av protokollet från EU:s sida. Tack för era synpunkter och för denna debatt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utbildningssystem
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0017/2002) av Martens för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens meddelande om utkast till detaljerad arbetsplan för att följa upp rapporten om utbildningssystemens konkreta framtidsmål (KOM(2001) 501 - C5-0601/2001 - 2001/2251(COS)).

Martens
. (NL) Fru talman! Utbildning är ett viktigt ämne och jag är glad att det spanska ordförandeskapet valt det till en av spjutspetsarna i sin verksamhet.
Det här betänkandet handlar om utarbetandet av de målsättningar som kommissionen lagt fram inom området allmän utbildning och yrkesutbildning.
Vid toppmötet i Lissabon sades att Europeiska unionen måste bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. Det är en viktig målsättning som även är brådskande om vi vill placera Europa på en bra plats på den ekonomiska och kulturella världskartan. Utbildning betraktas helt riktigt som ett viktigt instrument för att uppnå detta mål. Inte mindre riktigt är det att för det ändamålet använda all befintlig tankekraft och erfarenhet. Därför, fru talman, är det inte bra att Europaparlamentet inte är inblandat i fastställandet av dessa målsättningar, inte har rådfrågats och nu alltså endast kan reagera på det program som kommissionen planerat för utarbetandet av målsättningarna.
För övrigt är jag överens med de målsättningar som kommissionen lägger fram: skapa bättre kvalitet och effektivitet i Europeiska unionens utbildningssystem, underlätta tillträdet för alla till allmän och yrkesinriktad utbildning samt öppna utbildningssystemen mot världen.
Fru talman! Toppmötet i Lissabon ville alltså att Europa skulle göra mer för att främja kunskapsekonomin, en hållbar utveckling och socialt sammanhang. I kommissionens rapport hänvisas dock tyvärr främst endast till de första två. Vikt läggs på ny teknik, på IT-kunskap, intressera pojkar och flickor för undervisning och teknik och så vidare. Det är viktigt när det handlar om yrkesutbildning som förbereder människor för yrkesinsatser i samhället. Den allmänna undervisningen är bredare, där handlar det inte bara om en förberedelse för det yrkesverksamma livet, den måste också förbereda människor på att fungera som personer, som medborgare, i samhället. Den dimensionen saknar jag i kommissionens meddelande. Kommissionen riktar in utbildningen för mycket endast på ekonomi och arbetsmarknad. Egentligen vill den främst utbilda människor i deras roll som ekonomisk faktor.
Om vi talar om ett framtida Europa, om vi talar om ett stabilt Europa, ett Europa med ett socialt sammanhang, då har utbildningen en uppgift även inom det området. Desto mer då utbildningen, särskilt allmänbildningen, i många länder har fått en mycket kompletterande funktion i förhållande till familjen.
Fru talman! I mitt eget land, Nederländerna, ser jag en kris i utbildningen. Det finns för få lärare. Kvaliteten på utbildningen sjunker, det förekommer klagomål över elevernas kunskapsnivå när de börjar en universitetsutbildning, det finns för många regler och så vidare. Det är också för dålig finansiering. Det finns problem i andra länder också. Därför är jag glad att man nu även på europeisk nivå funderar över utbildningssystemens målsättningar och att konkreta kontrollkriterier läggs fram, med respekt för subsidiaritet.
I mitt betänkande yrkar jag på att, när det handlar om socialt sammanhang och ett stabilt Europa, indikatorer skall formuleras och hanteras som är inriktade på färdigheter som är viktiga för att människor skall kunna fungera i samhället. Då tänker jag på kommunikativa och sociala färdigheter. Då tänker jag på kunskap om och förståelse för andra kulturer, på en utvecklad känsla för medborgarskap. Utbildning ger som sagt naturligtvis även en förberedelse för det yrkesverksamma livet men måste även bidra till formandet av människor som har känsla för demokrati och känsla för rättsstaten, bidra till formandet av människor till aktiva medborgare som inte bara tänker på sitt eget bästa utan även på det allmännas bästa.
Fru talman! Självklart måste betänkandet ses i samband med andra program som gäller utbildning, såsom livslångt lärande, rörlighets- och språkprogram och så vidare. Livslångt lärande är viktigt när vi talar om förbättrad tillgång till utbildning för alla, inte bara för ungdomar, även för äldre personer, inte bara för friska utan även för personer med ett handikapp, inte bara för infödda personer utan även för invandrade personer.
Avslutningsvis, fru talman, en anmärkning till med avseende på språkundervisningen. Med en växande öppen inre marknad, med ett samhälle som blir allt mer multikulturellt, blir det också allt viktigare med språkkunskaper. Av den anledningen, fru talman, understryker jag i mitt betänkande att var och en i slutet av sin grundutbildning, skall kunna minst två andra europeiska språk förutom sitt modersmål.

Zrihen
Fru kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja betona betydelsen av detta betänkande där man understryker det faktum att utbildningens roll inte bara består i att förbereda för sysselsättning - även om samhället också uppstår ur sysselsättningen som är en garanti för införlivande och ekonomisk och social reproduktion. Man säger i allmänhet att yrkesutbildning består i att fylla en brist. Detsamma gäller utbildning. Det handlar alltså om att verkligen här fastställa - vilket inte är fallet i dag - vad dessa termer täcker. Vi måste därför ifrågasätta definitionen av de brister vi vill åtgärda genom vår politik för utbildning och yrkesutbildning. I det hänseendet är definitionen inte entydig; man skulle till och med kunna säga att det myllrar av definitioner och att detta myller till och med är ett uttryck för vår politiska känslighet och de värderingar vi individuellt och kollektivt försvarar.
För min del är den stora utmaningen under detta decennium den sociala sammanhållningen. I en värld där allt bara går fortare och där rörelsens hastighet har blivit en produktionsfaktor när det gäller rikedom, är det alltfler som upplever att dörrarna till arbete, kultur och kunskap stängs. Jag vågar påstå att utslagningen ökar och att denna tendens skadar våra olika strategier för social sammanhållning, ett koncept som vi ändå här i Europaparlamentet är begivna på. Avståndet ökar därför oavbrutet mellan ett ökande antal europeiska medborgare och det som jag skulle kalla världen av värderingar. Detta avstånd visar inte bara på avståndet mellan individen och marknaden, utan förvirringen, förlusten av känslan för ett kollektivt system där det finns två grupper: den för vilka sanningen är bestämbar och den för vilka den bara är begriplig.
Jag tror därför att vi snarast måste ta upp frågan om ett kontinuerligt godkännande av vår europeiska sociala modell och det pris vi är beredda att betala för att åstadkomma denna sociala sammanhållning, detta medborgarskap. Därför måste allt göras för att beslutet vid Europeiska rådet i Lissabon, som bekräftades av Europeiska rådet i Stockholm - som, på det strategiska planet, likställer ekonomisk tillväxt, ökad sysselsättning och större social sammanhållning -, blir verklighet för alla och för att slutligen alla, utan något som helst undantag, skall få tillträde såväl till social kompetens i egenskap av medborgare, som yrkeskompetens i egenskap av ekonomisk producent. Jag uppmanar därför kommissionen att ta fullständig hänsyn till mitt inlägg och inrätta den politik som krävs för att den sociala sammanhållningen inte längre skall vara slutresultatet av andra strategier, utan bli en prioriterad inriktning fullt ut, för att på så sätt garantera det allmänna bästa, dvs. en harmonisk och respektfull utveckling av medborgarna i vårt europeiska samhälle.

Wyn
Fru talman! Jag välkomnar betänkandet om kommissionens meddelande om utkast till detaljerad arbetsplan för att följa upp rapporten om utbildningssystemens konkreta framtidsmål. Jag vill tacka föredraganden för hennes samvetsgranna arbete. Det är viktigt att vi i linje med de mål som fastställdes vid Europeiska rådets möten i Lissabon och Stockholm, gör det möjligt för generationen av unga européer att välja europeiska forskningskarriärer och europeiska vetenskapliga discipliner.
Jag håller också med om att företagen måste spela en nyckelroll när det gäller utbildningen av studenter och fortbildningen av anställda. Innan vi antar betänkandet, bör vi emellertid uppmärksamma följande punkter. Det verkar finnas en lucka mellan förslagen i betänkandet och de framsteg som kommissionen och dess expertgrupp hittills har gjort. Jag har förstått att kommissionen redan har inlett sitt arbete om socialt deltagande och omformulerat sina mål för Leonardo da Vinci-programmet, genom att, t.ex., inkludera äldre och handikappade inom dess ram.
Detta är välkommet. Vi ser fram emot Europeiska handikappåret 2003. Man bör dessutom inte glömma kommissionens initiativ för samarbete med kandidatländerna på alla nivåer.
Samtidigt som jag inte vill undergräva kommissionens utmärkta arbete, måste jag säga att man kan göra mer. Vi bör också betona vikten av att främja en ökad integration av initiativ från Europeiska unionen, medlemsstaterna och regionerna, för att använda den relativt lilla budget för utbildnings- och fortbildningssystemen på ett effektivt sätt.
I detta avseende skulle jag vilja föreslå ett bättre samarbete mellan de olika finansieringsformerna och ett informationsutbyte om bästa metoder, tillsammans med en bättre dialog mellan övernationella, nationella och regionala beslutsfattare inom gemenskapen.
Till sist: Jag skulle vilja se att man riktade mer uppmärksamhet på bristen på lika möjligheter för alla individer, för att skapa en bättre europeisk integration under deras yrkesverksamma liv. Det finns möjligheter att inom ramen för budgeten underlätta informationsutbyte om erfarenheter av yrkesutbildningssystem i de olika medlemsstaterna. Jag vill uppmuntra till detta. Europa kan erbjuda bättre utbildning till alla. Man bör inte glömma bort att betona detta i parlamentets betänkande.

Zorba
Fru talman! Jag vill gratulera både kommissionen och Martens till hennes betänkande, även om jag måste tillstå att det enda jag tänker på, precis som eleverna i aftonskolan förr i tiden, är att komma i säng och få sova. Jag vill säga att det är en detaljerad arbetsplan, som jag finner föredömlig, därför att den på ett mycket systematiskt sätt sammanställer målen, indikatorerna och tidsplanen, vilket gör att man får en jämförelsemodell. Man borde kanske ställa sig frågan vad det är för slags jämförelsemodell, när vi i själva verket undviker en reell politisk konvergens på europeisk nivå i fråga om utbildningen. Vi bortser från de stora skillnaderna, vi vill inte beröra dem, vare sig det nu beror på vår oförmåga eller på våra prioriteringar, och genom Bologna-metoden beslutar man om mål som det kommer an på varje medlemsstat att söka förverkliga. Jag har vissa tvivel, som jag har framfört till Reding. Trots allt anser jag att det är en jämförelsemodell, och om några år kommer det att visa sig hur stränga de uppställda målen är för vissa och i vilken utsträckning andra lyckats uppnå målen. Jag anser i alla fall att det är nödvändigt med en dialog, inte bara på parlamentets nivå. Vi borde söka finna ett sätt att komma fram till en uppfattning, innan vi ställs inför fullbordat faktum. Det måste också finnas en dialog på den enskilda skolans nivå.
Invändningarna från lärarhåll mot indikatorerna är väldigt kraftiga, åtminstone i Grekland. Indikatorerna är i mycket hög grad kvantitativa och i långt mindre grad kvalitativa. Den bild vi kommer att få blir därför inte alltid den mest exakta, vilket är vad vi behöver. Jag delar också Martens uppfattning att vi måste ha flera indikatorer för systemen för allmän utbildning och inte bara för systemen för yrkesutbildning. Och här är kommissionens förslag faktiskt orättvist. Jag vet vilken oro vi alla hyser över arbetslösheten, jag vet att vi vill avsluta skolan inte som arbetslösa utan som blivande arbetstagare, men den allmänna utbildningen som ungdomar måste få är precis lika viktig.

Wallström
. Fru talman, ärade ledamöter! Jag vill först och främst rikta ett stort tack till Europaparlamentet, framför allt till Martens och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, för det stöd, de synpunkter och förslag som kommit fram under uppföljningen av detta betänkande.
Efter Lissabon, och i och med genomförandet av den strategi som fastställdes där, har vi satt ny fart på det europeiska utbildningssamarbetet. Resultatet är positivt, eftersom rådet och parlamentet är eniga i denna fråga.
Vi har enats om följande gemensamma mål: För det första att öka kvaliteten på våra utbildningssystem, för det andra att göra det lättare att få tillträde till utbildnings- och yrkesutbildningssystemen, och för det tredje att öppna utbildningssystemen mot världen utanför.
Trots att det innebär ett mycket komplicerat arbete, läggs nu sista handen vid det förslag till ett detaljerat arbetsprogram som Europeiska rådet bad om i Stockholm. Förslaget kommer att diskuteras vid rådets möte den 14 februari. Däri preciseras de viktigaste punkterna för hur de uppställda målen skall uppnås, och med hjälp av den öppna samordningsmetoden identifieras hur man skall kunna mäta de framsteg som görs. De instrument som används skall på begäran inte bara jämföra de olika EU-länderna med varandra, utan de skall också användas för jämförelser med andra högpresterande länder.
De synpunkter och förslag som Martens lagt fram i sitt betänkande kommer i möjligaste mån att tas i beaktande vid utarbetandet av det slutliga dokumentet. Kommissionen är helt överens med parlamentet om utbildningens dubbla mål, nämligen att främja den personliga utvecklingen genom att man tillägnar sig kompetens som man har nytta av under hela sitt liv, och att lägga den grund som behövs för att ungdomar skall kunna integreras i samhället och på arbetsmarknaden. Rapporteringen om målen och det detaljerade arbetsprogrammet tar hänsyn till dessa frågor som hänger ihop.
Kommissionens ordförande Prodi uttalade nyligen att utbildning, yrkesutbildning och forskning är nyckeln till ekonomisk förnyelse, hållbar utveckling och nya arbetstillfällen. Det går inte att skapa ett kunskapssamhälle utan kunskap. Det är således nödvändigt att dessa olika delar kompletterar varandra. En förutsättning för att detta skall kunna uppnås är att vi arbetar tillsammans. Arbetet mot gemensamma mål har bara börjat. Vi kommer att få tillfälle att också fortsättningsvis arbeta mer med parlamentet och andra EU-institutioner, samt med internationella organisationer såsom OECD och Europarådet. Tillsammans måste vi självklart också se till att kandidatländerna kommer med i samarbetsprocessen, vilket förbereds inför Europeiska rådets nästa möte i Barcelona. Rent konkret kommer vi att få arbeta med alla dessa länder i juni i Bratislava vid de 36 utbildningsministrarnas möte. Jag vill avslutningsvis tacka för denna debatt och för er uppmärksamhet.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.10.)

