
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 14 april 2005. 
Talmannen.
   – Det är en ära för parlamentet att välkomna en grupp parlamentsledamöter från den federala staten Mecklenburg-Vorpommern, som är på besök hos vår institution.
Talmannen.
   – Med de politiska gruppernas samtycke skulle jag vilja föreslå följande ändringar i föredragningslistan för den aktuella sammanträdesperioden som finns i den rättelse som har delats ut till er.
Kommissionens meddelande är struket från föredragningslistan.
Debatten om betänkandet av Carmen Fraga Estévez om hållbart utnyttjande av fiskeresurserna i Medelhavet skjuts upp till en senare sammanträdesperiod.
Efter debatten om betänkandet av Christa Klaß skall vi ha en debatt om betänkandet av Małgorzata Handzlik om den inre marknaden i de nya medlemsstaterna, som från början hade planerats till omröstningen.
Jag måste också meddela er att omröstningen har utökats med två förfrågningar om samråd med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén.
Om det inte finns några invändningar kommer föredragningslistan att godkännas.
I enlighet med de förhandlingar som hölls under trepartsmötet skulle jag slutligen vilja meddela er att jag just har mottagit en begäran från utskottet för utveckling om att senarelägga debatten om betänkandet av Gay Mitchell om finansiering av utvecklingssamarbete och ekonomiskt samarbete, som ursprungligen hade planerats till denna eftermiddag, till en senare sammanträdesperiod. Om det inte finns några invändningar kommer vi att godta denna begäran, och debatten om detta betänkande kommer att äga rum vid en senare sammanträdesperiod.
Med hänsyn till tidsplanen för vårt arbete måste jag påpeka att anförandena på en minut om frågor av politisk vikt som vanligtvis hålls i början av sammanträdet kommer att äga rum efter kommissionens uttalande om romerna i Europeiska unionen, eftersom rådet närvarar denna eftermiddag.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0086/2005) av Simon Coveney om EU:s årsrapport om de mänskliga rättigheterna 2004 och EU:s politik på detta område (2004/2151(INI)).
I detta syfte närvarar Joaquín Almunia som ersättare för kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, som befinner sig i Luxemburg. 
Simon Coveney (PPE-DE ),
    – Herr talman! Jag välkomnar det faktum att rådet och kommissionen närvarar. De är här för att lyssna på våra överläggningar om ett viktigt betänkande. Det har varit en fascinerande och utmanande erfarenhet för mig att framställa årsrapporten om de mänskliga rättigheterna 2004 och EU:s politik på detta område. Det är mitt första betänkande i parlamentet, och det gladde mig att få ansvara för något så betydande. Det var en ära för mitt parti att tilldelas rollen som föredragande.
Rubriken är mycket omfångsrik, och själva betänkandet motsvarar på samma sätt oerhört många frågor och enormt många länder. I detta betänkande, där vi belyser brott mot mänskliga rättigheter, behandlas sjuttio länder. I betänkandet tas 70 olika länder och åtta tematiska frågor upp. Därför var jag från början fast besluten att ge betänkandet en mycket snäv struktur, så att människor som intresserar sig för olika frågor om mänskliga rättigheter och teman för olika länder snabbt och effektivt skulle kunna lotsa sig igenom det, i motsats till ett längre betänkande utan rubriker, som kräver att människor läser en tredjedel, halva eller hela betänkandet för att finna det område som intresserar dem.
Förberedelseprocessen har varit noggrann. Vi debatterade detta betänkande i underutskottet för mänskliga rättigheter den 23 november 2004, och återigen den 31 januari 2005 samt den 17 mars – Sankt Patricks dag – 2005. Hela utskottet för utrikesfrågor har också haft mycket tid att diskutera och bidra till detta betänkande. Det gjorde utskottet den 17 januari, den 16 mars och återigen den 29 mars. Processen har därför varit grundlig. Det faktum att grupperna har samrått, i synnerhet skuggföredragandena, har varit konstruktivt och positivt, och jag skulle vilja tacka mina kolleger i de övriga grupperna för detta förfarande. Jag klargjorde ända från början att jag ville att detta betänkande inte bara skulle återspegla en enskild grupps farhågor, utan oron hos parlamentet som en helhet. Jag hoppas att vi har uppnått detta, och att det kommer att återspeglas genom ett starkt ställningstagande för betänkandet i morgon. Jag har ingen anledning att tro något annat.
Låt oss nu komma till den riktiga frågan: vad har allt detta arbete handlat om? Vilka användbara syften kan detta betänkande tjäna nu och i framtiden? Låt mig tala om vad jag anser att betänkandet huvudsakligen kan bidra till. För det första, och kanske allra viktigast, måste parlamentets program fastställas på grundval av detta betänkande, och det måste fungera som en vägledning för parlamentet då det försöker att påverka både kommissionen och rådet när det gäller vilken riktning de borde välja för tematiska frågor och den prioritet som Europeiska unionen ger mänskliga rättigheter.
Den första tematiska frågan är en svår politisk fråga. Den berör mänskliga rättigheter och kampen mot terrorism, som på många sätt verkar vara en motsägelse. Vi lever dock i en modern värld, där det finns ett faktiskt terrorhot, både mot EU och mot övriga delar av världen, som Europeiska unionen måste ta ställning till. Samtidigt måste vi vara uppriktiga mot våra värderingar angående mänskliga rättigheter och försöka finna rätt balans. Jag skulle särskilt vilja uppmuntra rådet att titta noggrant på den första tematiska frågan. Jag anser att det i betänkandet görs ett balanserat försök att svara på denna svåra politiska fråga.
Den andra tematiska frågan gäller barns rättigheter. En hel del lobbyverksamhet bedrevs mot mig i denna fråga, och vi ägnade den mycket uppmärksamhet. Det finns en stark känsla av att Europeiska unionen inte har svarat uttömmande och skulle kunna förbättra sin politik på detta område. I betänkandet uppmanas därför kommissionen att, så snart som möjligt, lägga fram ett utförligt meddelande om barns rättigheter, som kopplar frågan till EU:s utvecklingspolitik.
Det tredje området handlar om den inverkan som konfliktsituationer har på kvinnor och barn, som gång på gång får tragiska följder. Här behandlas frågor som exempelvis våldtäkt som ett medel i krigföringen. Många tusen kvinnor har utnyttjats på de mest fruktansvärda sätt vid konfliktsituationer, som ett medel i krigföringen. Man tar även upp frågan om barnsoldater. Tyvärr finns det fortfarande tiotusentals barn som har AK-47:or i händerna, och som sänds ut i krig för att döda andra människor. Det berör vilka psykologiska effekter detta får på dessa barn när de blir äldre. Jag skall kort hänvisa till Europeiska unionens svar på detta.
Nästa avsnitt handlar om dödsstraff, ett område där Europeiska unionen har haft en hel del framgångar när det gäller att påverka grannar med hjälp av grannskapspolitiken, och det har lett till ett moratorium för dödsstraffet i många länder. Vi arbetar faktiskt mot att uppnå ett förbud mot det.
I betänkandet behandlas också handel med människor, den internationella företagsamhetens roll och dess ansvar på området mänskliga rättigheter samt, det kanske allra viktigaste, frågan om straffrihet och Internationella brottmålsdomstolens (ICC) roll, som förtjänar Europeiska unionens stöd. Det är min övertygelse att straffrihet är den enskilt största bidragande faktorn till att brott mot mänskliga rättigheter fortfarande begås i många delar av utvecklingsvärlden, eftersom människor inte tror att de kommer att straffas eller hållas ansvariga för de hemska gärningar som de antingen sanktionerar eller själva utför. I detta betänkande kommer ett starkt stöd för ICC till uttryck. Europeiska unionen uppmanas också starkt i betänkandet att övertala inflytelserika länder som Förenta staterna att stödja ICC.
I betänkandet behandlas även många enskilda länder. Jag har inspirerats av det växande inflytandet som Europeiska unionen uppenbarligen utövar på många länder i världen. Många ambassadörer och företrädare från olika länder har kommit till mig med frågor …
Nicolas Schmit,
   . Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Simon Coveney till detta utmärkta betänkande. Som han just sade innehåller betänkandet en oerhört omfångsrik och mycket komplett bild av situationen för de mänskliga rättigheterna sett ur en mängd olika vinklar.
Mänskliga rättigheter står, mer än någonsin, i centrum av den internationella debatten. Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna har just avslutat sin 61:a session i Genève. I mars offentliggjorde FN:s generalsekreterare sin rapport med titeln ”In larger freedom: towards development, security and human rights for all” [”I större frihet: på väg mot utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter för alla”]. På ett sätt har han har följaktligen placerat frågan om mänskliga rättigheter i centrum av vår oro för vår världs fridfulla utveckling.
Ni gör något liknande i ert betänkande. Ni målar upp en bild av situationen för de mänskliga rättigheterna i världen, en obeveklig bild som visar att vi måste fortsätta att bekymra oss för mänskliga rättigheter. Den uppmanar också till ännu mer bestämda, ännu mer engagerade åtgärder i försvaret av mänskliga rättigheter.
Europeiska unionen har alltid varit ivrig att försvara och främja mänskliga rättigheter; det är en central del av vår utrikespolitik. Mot bakgrund av globaliseringens utmaningar och samtidigt med hänsyn till den fortgående försämringen av de mänskliga rättigheterna måste Europeiska unionen göra större ansträngningar för att främja och försvara mänskliga rättigheter, först och främst inrikes med regeringarna, men även med det civila samhället, icke-statliga organisationer, nationella parlament och internationella organ.
Något annat som måste stå i centrum av vårt försvar av mänskliga rättigheter är ett engagemang för att lösa konflikter, konflikter som ofta är den faktiska källan till förakt för människan. Ni fördömer ett antal fall i ert betänkande genom er tragiska granskning av brott mot mänskliga rättigheter i många delar av världen. I samband med detta anser jag att FN:s generalsekreterares rapport, reformen av FN-systemet, de mänskliga rättigheternas framträdande plats med en länk till FN-reformen samt större respekt för stadgan och förklaringen om mänskliga rättigheter är mycket viktiga.
Jag skulle helt enkelt vilja säga att Europeiska unionen främst är en värdegemenskap, en värdegemenskap som för övrigt är bättre rotad i utkastet till konstitution, särskilt genom stadgan om de grundläggande rättigheterna. Denna värdegemenskap som vi eftersträvar kräver av oss att vi försvarar demokratins principer och respekt för mänskliga rättigheter i världen. Dessa värden är och måste förbli vår vägledning när vi skall välja mellan de redskap som finns tillgängliga för att genomföra vår politik.
Herr Coveney! Ni förstår att jag inte kan svara i detalj på alla de frågor som lagts fram i ert betänkande eller på alla de oerhört praktiska och ytterst fylliga rubriker som det innehåller. Jag kommer därför att begränsa mig till några få av de frågor som ni tagit upp, men jag försäkrar er, på rådets vägnar, att våra enheter kommer att fortsätta studera detta dokument och ta hänsyn till de många förslag som ni lägger fram där.
Jag kommer därför att belysa ett antal aspekter vars betydelse berättigar mig till att mer specifikt uppehålla mig vid dem, och jag inleder med ämnet dialog. Vi försöker att ta upp frågan om mänskliga rättigheter överallt där vi har möjlighet och med alla våra förhandlingspartner. Det är också därför som mänskliga rättigheter alltid utgör en väsentlig del av varje avtal som vi sluter med våra partner, även om det i huvudsak är ekonomiska avtal. Vi har på detta sätt inlett en dialog om mänskliga rättigheter med Kina, där vi klargör att mänskliga rättigheter inte är en lyxartikel för rika industriländer, utan något som måste gå hand i hand med ekonomisk utveckling. Vi har också inlett förhandlingar om mänskliga rättigheter med Ryssland. Detta är en aspekt av strategin för ”fyra gemensamma samarbetsområden” som vi hoppas utnyttja vid nästa toppmöte med Ryssland den 10 maj. En EU-trojka diskuterar också för närvarande metoder för att återuppta dialogen om mänskliga rättigheter med Iran. Mänskliga rättigheter utgör också en väsentlig del av våra förbindelser med Teheran när det gäller andra viktiga frågor: respekt för mänskliga rättigheter kan egentligen inte avskiljas från de övriga grundläggande frågorna som vi arbetar med.
Det är ett långsiktigt arbete; det vet vi. Även om det är svårt, för att inte säga omöjligt, att kartlägga de resultat som uppnåtts i dessa dialoger om de mänskliga rättigheterna anser vi att de är nödvändiga redskap för att gå till botten med de mänskliga rättigheternas sak i de olika berörda länderna. Behovet att finna en gemensam grund med vår förhandlingspartner innebär naturligtvis inte att vi inte behöver göra regelbundna bedömningar av dessa dialoger. Vårt mål är att förbättra situationen på ort och ställe, och bestämda resultat som respekt för rättsstatsprincipen eller frisläppandet av politiska fångar är tecken på att vi har lyckats med sådana dialoger.
Jag skulle också starkt vilja betona det stöd som vi ger människorättsorganisationer i flera länder, liksom även ni gör i ert betänkande. Det är oacceptabelt att Europeiska unionens medel som är avsedda och avsatta för människorättsorganisationer i vissa länder skall blockeras av deras regeringar. Jag anser att parlamentets talman klargjorde detta tydligt under ett besök i ett av dessa länder.
Jag skulle också vilja säga några ord om ett ämne som ligger oss varmt om hjärtat: respekt för mänskliga rättigheter i kampen mot terrorism. Denna fråga handlar i första hand om moral och därefter om effektivitet. De som tror att de kan försvaga respekten för mänskliga rättigheter med kampen mot terrorism som förevändning ger på sätt och vis plats åt den fruktansvärda utpressningen från demokratins värsta fiender, terroristerna. Vi kan inte välja den vägen. Efter attackerna den 11 september 2001 har terrorism sannerligen blivit en av Europeiska unionens prioriteringsfrågor, men vi har sagt, och vi upprepade det nyligen inför FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève, att de ansträngningar som har gjorts för att bekämpa terrorismen måste ske med respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Dessutom konstaterade rådet den 21 september 2001 att kampen mot terrorism borde vara oskiljaktig från respekten för de grundläggande friheter som vår civilisation grundar sig på. Vid den senaste sessionen som FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna genomförde i Genève, spelade Europeiska unionen en aktiv roll i förhandlingarna om detta ämne och bidrog till godkännandet av en resolution om respekt för mänskliga rättigheter i kampen mot terrorism. I denna resolution föreskrivs utnämnandet av en särskild rapportör, och den kommer därmed att bidra till att stärka skyddet för mänskliga rättigheter i kampen mot terrorism. Det samarbete som ni hänvisar till i ert betänkande, mellan den särskilde representanten för mänskliga rättigheter, som nyligen utnämndes av rådets generalsekreterare/den höge representanten för GUSP, och EU:s samordnare för kampen mot terrorism stämmer helt med vår politik i frågan, och vi är ivriga att utveckla det.
Jag skulle vilja nämna några andra frågor som ni fäster stor vikt vid. För det första barns rättigheter. Vi talar alltid om människans rättigheter, men vi borde, som en prioriteringsfråga, uppmärksamma den ofta olyckliga situationen för barn som faller offer för konflikter, men också för fattigdom. Jag anser att Europeiska unionen har en särskild roll att spela här, och vi skall se hur vi kan trappa upp vår verksamhet när det gäller att stödja barns rättigheter. I samband med detta skulle jag också vilja påpeka att utkastet till konstitution innehåller en uttrycklig hänvisning till skyddet av barns rättigheter. Jag anser att vi borde utvidga våra aktiviteter till att omfatta detta mål, på nivån för vårt utvecklingsstöd och mot bakgrund av millennieutvecklingsmålen.
Sedan har vi också frågan om kvinnors rättigheter, kvinnor som faller offer för konflikter, och frågan om att stärka Europeiska unionens åtgärder för att förhindra alla former av handel med människor, en handel där kvinnor och barn i allmänhet drabbas svårast. Detta är ett område där Europeiska unionen måste trappa upp sina åtgärder.
Jag skulle också vilja ta detta tillfälle i akt för att understryka informationsfriheten och rätten till information. Ert parlament har gjort mycket för att stödja denna rättighet. Journalister blir ofta fängslade, torterade, trakasserade på alla möjliga sätt och vis, och nu för tiden tagna som gisslan. Detta är ett bra tillfälle att ägna de journalister som har hållits som gisslan i Irak i över 100 dagar en tanke.
En annan fråga som ni tar upp i ert betänkande är den framtida byrån för grundläggande rättigheter, och risken för dubblering som kan bli resultatet av att många organ arbetar med mänskliga rättigheter. År 2003 beslutade vi att ämbetsområdet för Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet borde granskas, och att vi borde överväga att omvandla det till en byrå. Sedan gav sig kommissionen in på ett storskaligt offentligt samråd. Det mycket stora antalet individer och organisationer som uttryckte sina idéer om övervakningscentrumets framtida roll och dess omvandling till en byrå för grundläggande friheter och mänskliga rättigheter visar tydligt i vilken omfattning som medborgarna känner att de påverkas av frågor om mänskliga rättigheter. Vi kan bara välkomna detta. Enligt detta samråd började kommissionen att skriva ett utkast till ett förslag om en förordning som skall grundas på många av de mottagna idéerna. Detta förslag kommer sedan att bedömas i enlighet med det normala förfarandet.
Även om det därför är förhastat att diskutera denna byrå här skulle jag ändå, med tanke på uppgiftens storlek, vilja betona att det aldrig kan bli för många av oss som är sysselsatta med att skydda och försvara mänskliga rättigheter. Vi är medvetna om problemen, och vi avser att förstärka samarbetet mellan de olika berörda organen. Vårt mål är att förstärka alla de instrument och organ som sköter mänskliga rättigheter genom samarbete och i samordning, så att våra åtgärder blir effektiva samtidigt som vi undviker dubblering, eftersom detta skulle vara ett oansvarigt slöseri med våra medel.
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att be om ursäkt på kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldners vägnar, som inte hade möjlighet att komma hit i dag, och också med att berätta hur det gläder mig att få ersätta henne för att diskutera en fråga som är grundläggande för vår samhällsmodell, för det politiska samhället och medborgarsamhället samt för vårt europeiska projekt.
Den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter inleds genom att man påpekar att ”erkännandet av det inneboende värdet hos alla medlemmar av människosläktet och av deras lika och oförytterliga rättigheter är grundvalen för frihet, rättvisa och fred i världen”. Vi alla är skyldiga att främja och skydda alla människors rättigheter överallt i världen, när vi utför våra plikter samt i vårt dagliga liv och privatliv.
Europaparlamentets betänkande om mänskliga rättigheter som vi diskuterar denna eftermiddag utgör ett oerhört viktigt bidrag, och jag skulle vilja börja med att varmt gratulera Simon Coveney till hans utmärkta arbete, som ännu en gång åskådliggör parlamentets starka engagemang i de mänskliga rättigheterna. Betänkande innehåller oerhört viktig näring för tanken och många användbara rekommendationer. Det finns för många för att jag skall kunna svara i detalj på alla de frågor som tas upp, men kommissionen kommer som vanligt att följa upp denna debatt genom att skriftligen svara på varenda en av betänkandets rekommendationer.
Trots detta skulle jag vilja ta tillfället i akt och fästa uppmärksamheten på några särskilda punkter som Simon Coveney tar upp i sitt betänkande. Jag skulle i synnerhet kort vilja kommentera tre frågor: först det första barns rättigheter, särskilt i väpnade konflikter, för det andra människorättsaktivister och slutligen Internationella brottmålsdomstolen.
När det gäller barns rättigheter gläder det kommissionen att denna punkt betonas i betänkandet. De senaste åren har Europeiska unionen genomfört en effektiv ram för att integrera barns rättigheter i sin politik och sina program, i samarbete med Unicef, vi har inlett ett särskilt utbildningsprogram om barns rättigheter och i september förra året inrättade vi en interinstitutionell grupp för denna fråga. Kommissionen spelar en aktiv roll när det gäller att tillämpa Europeiska unionens riktlinjer för barn och väpnade konflikter, som antogs 2003: vi tar regelbundet upp frågan i vår dialog med tredjeländer och företrädare för grupper som arbetar med väpnade konflikter. Under sitt besök i Sri Lanka i mars hade till exempel kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner tillfälle att särskilt betona vikten av att få bukt med användandet av barn i sådana konflikter. Kommissionen stödjer en lång rad projekt som behandlar de olika aspekterna av detta problem, och vi har, till följd av en djupgående analys, beslutat att anvisa medel från Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter till stöd- och utbildningsprogram i tredjeländer. Syftet med dessa program och dessa medel är att göra framsteg i tillämpningen av konventionen om barnets rättigheter och dess fakultativa protokoll.
Dessutom skulle jag vilja påpeka att gruppen kommissionsledamöter för mänskliga rättigheter särskilt betonar denna fråga. Mina kolleger har granskat kommissionens arbete på detta område och håller för närvarande på att överväga det bästa sättet att prioritera denna fråga; en av de möjligheter man överväger är godkännandet av ett meddelande, såsom Simon Coveney föreslår i sitt betänkande.
För det andra skulle jag också vilja hänvisa till människorättsaktivister. I sitt tal till Förenta nationernas generalförsamling hävdade FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter att människorättsaktivister är våra ögon och öron och att de företräder vårt gemensamma samvete. De är en nödvändig informationskälla när det gäller de händelser som sker i tredjeländer. Vi inom Europeiska unionen är därför beroende av dem, av människorättsaktivisterna, för att få uppgifter. Detta innebär att vi har ett enormt ansvar för att skydda dem; vi måste inrikta oss på att förbättra uppföljningen och informationsutbytet samt i detta avseende ha ett starkt engagemang för Europeiska unionens uppdrag och kommissionens delegationer i världen.
Kommissionen har bestämt sig för att spela en aktiv roll när det gäller att genomföra riktlinjerna för människorättsaktivister. I vår kampanj prioriteras i detta syfte att ”främja en kultur för mänskliga rättigheter”, som är en av de fyra nyckelfaktorerna i Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter. Dessutom betonar vi ett särskilt stöd till lokala människorättsorganisationer i tredjeländer. Programplaneringen för initiativet för i år och nästa år föreskriver att mer än 50 av Europeiska kommissionens delegationer skall genomföra en plan för mikroprojekt som kommer att motsvara mer än 30 procent av den totala budgeten.
Herr talman! Jag skulle slutligen vilja hänvisa till Internationella brottmålsdomstolen, en institution som är av yttersta betydelse för det internationella främjandet av fred och rättvisa. Kommissionen anser att domstolen är en av de grundläggande komponenterna för en reglerad internationell ordning. Tack vare denna domstol vet de som gjort sig skyldiga till brott i stor skala mot mänskligt liv och värdighet att världssamfundet kommer att ställa dem till svars, och vi hoppas alla att detta kommer att minska förekomsten av dessa brott, men på de platser där de äger rum och där nationella system inte vill eller inte kan agera har nu världssamfundet ett kompletterande straffrättsligt system, som upprätthålls med hjälp av domstolen, vilken måste sprida rättvisa på ett objektivt, genomblickbart och effektivt sätt. Detta är det enda sättet att säkerställa att den uppfattas som en legitim institution och att säkerställa att många andra stater undertecknar Romstadgan, genom vilken domstolen upprättades.
Europeiska unionen anser att det finns tre grundläggande principer som hör samman med domstolen. För det första principen om domstolens allmängiltighet, och i detta syfte driver vi en kampanj runt om i hela världen för att öka antalet ratificeringar av Romstadgan, och det gläder mig att 77 AVS-länder i mars gemensamt beslutade att inbegripa ett åtagande om att ratificera stadgan i det nya Cotonouavtalet, som snart kommer att undertecknas.
För det andra anser vi att principen om domstolens integritet, som vissa länder har angripit, är grundläggande. I de bilaterala immunitetsavtalen, som Förenta staterna föreslog, undergrävs till exempel själva konceptet med domstolen. Kommissionen oroar sig dessutom för det sanktionssystem som Förenta staterna har påtvingat de länder som vägrar att underteckna dessa avtal, och vi fortsätter att uttrycka vår oro om dessa frågor i vår dialog med Förenta staterna.
Den tredje principen för domstolen slutligen är komplementaritet med nationella rättssystem. Internationell rätt skall inte vara en ersättning för nationell rätt. Vi stöder därför återuppbyggnaden av rättssystem i de länder där den dömande makten inte har lyckats eller inte har haft viljan att hantera massbrott mot mänskliga rättigheter.
Antagandet av FN:s säkerhetsråds resolution om situationen i Darfur den 31 mars, som för första gången innehåller en hänvisning till Internationella brottmålsdomstolen, inger oss mycket hopp.
Herr talman, mina damer och herrar! Slutligen kan jag, på kommissionens vägnar, försäkra er om att det stora antalet länder och frågor som tas upp i betänkandet kommer att bli till oerhört stor hjälp när vi snart inleder vårt arbete om Europeiska unionens årliga rapport om mänskliga rättigheter. Jag skulle därför återigen vilja tacka, på min och kommissionens vägnar, Simon Coveney och Europaparlamentet som helhet för ert utmärkta arbete och ännu en gång påpeka att vi alltid står redo att samarbeta med parlamentet i denna uppgift.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden Simon Coveney till det outtröttliga arbete till försvar av mänskliga rättigheter som han visade prov på i sitt betänkande och även till hans outtröttliga sökande efter en överenskommelse för att övervinna de många problem och intressekonflikter som detta betänkande ger upphov till.
Denna rapport om mänskliga rättigheter i världen visar tydligt det ofrånkomliga och totala åtagande för de mänskliga rättigheternas sak hos Europeiska unionen i allmänhet och parlamentet i synnerhet, som inte får förkunnas till någon enskild region, något enskilt land eller någon enskild kontinent, utan som måste ges global eller universell betydelse.
Jag anser att vi inom EU måste visa intellektuell blygsamhet när vi ger oss i kast med denna uppgift, och att vi först måste se till att vi ser om vårt eget hus innan vi kastar oss in i uppgiften att ställa världen till rätta.
Genom att tillämpa denna hänvisning till mänskliga rättigheter, som Europeiska unionen gör med hjälp av den demokratiska klausulen i associerings- och samarbetsavtalen, får vi inte visa någon dubbelmoral, och vi måste tillämpa dem lika på alla länder, stora, medelstora eller små.
Jag anser att vi måste vara strikta i våra krav på respekt för mänskliga rättigheter, att vi måste vara exakta, att vi inte får hänge oss åt överdrifter, och, herr talman, vi måste anta en generös syn på de framsteg som görs i många utvecklingsländer när det gäller deras lagstiftning och deras faktiska situation. Herr talman! Det handlar om att Europeiska unionens åtgärder måste inriktas på att främja dessa processer, stimulera dem och ge uppmuntran för att säkerställa att de mänskliga rättigheterna till slut får ett grepp om alla världens regioner.
Herr talman! Jag skulle vilja hänvisa till tre av många viktiga aspekter som Simon Coveney presenterade i sitt betänkande, vilka särskilt har dragit till sig min uppmärksamhet. För det första hänvisningen till fallet med Somalí Mam och det arbete som har gjorts när det gäller att bekämpa barnprostitution och försvara de 91 flickor som kidnappades från en av de mottagningscentraler där hon utförde sitt sociala arbete. Det är också givande att koncentrera sig på vissa fall som rör tillämpandet av dödsstraff i länder som Filippinerna. Herr talman! Jag skulle också vilja utnyttja detta forum för att hänvisa till – och jag anser det vara passande mot bakgrund av denna diskussion om mänskliga rättigheter – den spanska medborgaren Carlos Ayala, en tjänsteman vid Europeiska kommissionen som var stationerad i Bogotá, där det verkar som om han har blivit kidnappat under märkliga omständigheter. Jag skulle vilja rikta kammarens uppmärksamhet på detta fall, samt uppmana till att följderna av och orsakerna till hans försvinnande utreds, samt naturligtvis kräva att han släpps fri.
Herr talman! Jag skall avsluta genom att gratulera föredraganden och uttrycka min förhoppning om att parlamentet kommer att rösta för detta betänkande i morgon bitti med den stora majoritet som det förtjänar.
Richard Howitt,
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja hänvisa till fyra punkter i detta heltäckande och övergripande betänkande. För det första, när det gäller barn och väpnade konflikter välkomnar vi betoningen på barns rättigheter. Vi har särskilt sökt att bredda definitionen av barns förmåga till att omfatta budbärare, spioner, kockar och bärare, eftersom barn i alla dessa roller utsätts för risker. När det gäller den fråga som delar kammaren insisterar vi på att våldtäkt är ett medel i krigföringen, och därför måste tillgång till fullständiga rättigheter på området reproduktiv hälsa vara en av de mänskliga rättigheter som vi försvarar i detta betänkande.
För det andra, när det gäller mänskliga rättigheter och företagsamhet, har ett stort misslyckande urskilts i våra diskussioner mellan främjandet av företagens eget ansvar och offentliga myndigheter som utnyttjar vårt ansvar för att garantera principen om företagens ansvarsskyldighet. FN:s normer för företagsamhet och mänskliga rättigheter utgör den bästa grundval på vilken vi utvecklar en rad globala standarder för transnationella företags ansvar på området mänskliga rättigheter, och vi måste stödja dem.
För det tredje gör man rätt i att fördöma terrorism i alla dess former i betänkandet, liksom att insistera på att alla åtgärder för att bekämpa terrorism skall genomföras med fullständig respekt för internationella mänskliga rättigheter och humanitär rätt. Men hänvisningarna i betänkandet till att uppställa den demokratiska processen och förhållandet mellan fundamentalism och terrorism som måltavla, är enligt vår uppfattning nästan som att likställa islam och de muslimska folken i världen med terrorism. Jag godtar att detta inte är Simon Coveneys personliga avsikt, men skulle vilja se att denna formulering dras tillbaka för att undvika förvirring. Muslimer är lika delaktiga i fred och icke-våld som alla övriga religioner – eller inga – på denna jord.
Slutligen har vi försökt säkerställa att man i punkterna 210–230 i betänkandet tar upp de särskilda instrument för att främja mänskliga rättigheter som vi har till hands som en europeisk union: dialogerna om mänskliga rättigheter, människorättsklausulen i vårt avtal med tredjeländer, våra representationer i Genève och New York, åtgärderna och genomförandet av riktlinjerna och Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Jag inbjuder övriga politiska grupper i kammaren att förena sig med oss nästa år för att mer uteslutande inrikta sig på att hålla rådet och kommissionen ansvariga för hur effektivt dessa instrument används. Jag inbjuder rådet att i sitt svar denna eftermiddag meddela att det kommer att överlämna sin egen årsrapport om mänskliga rättigheter till parlamentet, så att denna rapport nästa år kan bli ett svar på den.
Jag tackar Simon Coveney. Hans komplimanger till skuggföredragandena är mer än återgäldade. Han har gjort ett utmärkt arbete, och det är verkligen ett bra betänkande.
Johan van Hecke,
   . – Herr talman! Rapporten om de mänskliga rättigheterna för 2004 har visat sig bli ett sanningsenligt och balanserat dokument, och jag skulle vilja tacka föredraganden för hans insatser. Till att börja med fruktade jag att detta betänkande skulle fördärvas av samma brist på fasthet och sammanhållning som rådets och medlemsstaternas politik för mänskliga rättigheter, vilka så ofta kräver sanktioner mot fattiga länder från söder, men inte låtsas se brott mot mänskliga rättigheter i mer ekonomiskt intressanta länder. Det skulle ha varit oacceptabelt om parlamentet ännu en gång hade gått med på att mänskliga rättigheter skall underordnas ekonomiska eller kommersiella intressen. Tack vare föredragandens öppenhet och villighet att lyssna kringgår man emellertid inte de mer delikata punkterna i betänkandet, såsom det ser ut. Alla problem behandlas, utan hänsyn till det berörda landets storlek eller ekonomiska intresse. Det är hög tid, anser jag, att rådet och medlemsstaterna följer samma bana; om inte riskerar Europeiska unionen att snabbt förlora sin trovärdighet som beskyddare och väktare av mänskliga rättigheter runt om i världen. Det stod nyligen ännu en gång klart under det 61:a sammanträdet med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève, där inga resolutioner om Kina, Ryssland eller Iran lades fram. Det finns, enligt min mening, ett tydligt behov av bättre samordning, mer informationsspridande och mindre ambivalens. Det gläder mig att man i betänkandet uppmärksammar positiv utveckling, däribland i ett antal utvecklingsländer, särskilt i Afrika, trots de stora politiska och ekonomiska problem som den svarta kontinenten fortfarande har att kämpa mot. Den lyckade försoningsprocessen i Rwanda, Burundi och andra länder visar att det definitivt är möjligt att göra framsteg. Afrika står vid en vändpunkt, och Europeiska unionen måste fortsätta att stödja de bräckliga, första framgångarna på denna kontinent. Det är rätt att man i Coveneybetänkandet insisterar på närmare samarbete med Internationella brottmålsdomstolen (ICC) i kampen för att se till att brott inte begås ostraffat. När allt kommer omkring går demokrati och försoning hand i hand med rättvisa. Inte så få utvecklingsländer är dock föremål för oerhörda påtryckningar från Förenta staternas sida för att undergräva brottmålsdomstolens goda arbete. Om Europeiska unionen och medlemsstaterna verkligen menar allvar med ICC måste de ge de länder som vägrar att underkasta sig Förenta staternas hot ekonomisk och kommersiell ersättning genom att använda alla medel som står till deras förfogande. Under tiden har ICC inlett utredningar om situationen i Kongo och också i norra Uganda, där befolkningen fortfarande lider i händerna på Herrens motståndsarmé (LRA) och deras terroristverksamhet. Hela byar massakreras och bränns ned, barn rövas bort och utnyttjas som soldater eller sexslavar, ändå skulle det bara krävas en begränsad militär insats i liten skala för att sätta LRA ur funktion för gott och för att sätta stopp för de allvarligaste brotten mot mänskliga rättigheter i världen. Olyckligtvis för befolkningen, som dagligen har upplevt grymheterna, har norra Uganda inga oljetillgångar, coltan eller övriga råmaterial som skulle kunna föranleda världssamfundet att intressera sig för området.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har lagt fram ett begränsat antal ändringsförslag, varav ett betonar behovet att förstärka vapenembargot mot Kina till dess att den kinesiska regeringen visar att nya lagar om ”anti-separation” inte medför några angrepp mot den taiwanesiska befolkningen. Om detta ändringsförslag godkänns kommer min grupp att stödja Coveneybetänkandet med ännu större övertygelse.
Hélène Flautre,
    Herr talman! Det är brukligt att gratulera föredragandena i kammaren, där vi alla försöker överträffa varandra när det gäller att vara vänliga. Denna gång måste vi dock verkligen uttrycka vår beundran för Simon Coveneys utförda arbete; han har lyssnat mycket noga och arbetat minutiöst för att skapa vad som är ett fullständigt, tydligt och rättvist betänkande. Vi kan alla se att det inte är en enkel uppgift att framgångsrikt bedöma situationen för de mänskliga rättigheterna land för land. Jag skulle därför vilja lägga mina uppriktiga gratulationer till alla dem som har framförts till honom.
Detta betänkande innehåller ett oerhört stort antal positiva punkter, och min grupp är särskilt nöjd med den balans som uppnås när det gäller respekt för mänskliga rättigheter i kampen mot terrorism. Detta är ett ämne som jag anser drar till sig mycket uppmärksamhet internationellt, på EU-nivå och i kammaren, och det som vi upplever i dag – jag menar det som just har beslutats till följd av FN:s session – kommer, med föredragandens hjälp, förmå oss att göra mycket betydande framsteg i frågan. Min grupp välkomnar dessutom utvidgandet av civila och politiska rättigheter till ekonomiska och sociala frågor med ett viktigt kapitel om företagens sociala ansvar.
När vi överväger ändringsförslagen i morgon skulle jag vilja att vi kanske också erkänner rätten till utveckling som en omistlig mänsklig rättighet, vilket UNDP:s arbete om ekosystemens förstörelse och miljöförstöringens påverkan på vår förmåga, på världsomspännande nivå, för att nå millenniemålen bjuder in oss att göra och som fastställdes i en FN- deklaration 1986. På toppmötet i Johannesburg upprepades också den grundläggande respekten för miljörelaterade och sociala normer och mänskliga rättigheter. Jag kommer att uppmana er att överväga dessa frågor i morgon.
Mot bakgrund av detta anser jag att det viktigaste med detta betänkande förmodligen är förmågan att analysera Europeiska unionens instrument för att skydda och främja mänskliga rättigheter och demokrati i världen, en förmåga som vi kan fortsätta att utveckla under de närmaste åren. Jag anser att detta är ett oerhört viktigt kapitel. Alla kan i dag se till vilken grad som Europeiska unionens trovärdighet, människors förväntningar på den och vad den kommer att bli, tillsammans med förhoppningen om ett godkännande av konstitutionen, koncentreras omkring frågan om mänskliga rättigheter och demokrati, och jag tror inte att vi kommer att kunna vinna gehör för ett europeiskt sätt att göra saker på i dialog, i trovärdighet och rättvisligen om vi är inkapabla att göra tillräckliga framsteg internt, mellan våra institutioner. Om vi verkligen vill att alla våra mekanismer skall övervakas och utvärderas måste Europaparlamentet engageras och hållas uppdaterat om varje beslutad åtgärd i enlighet med riktlinjerna och de strukturerade människorättsdialogerna och vara engagerat i alla de åtgärder som vidtas av kommissionen och rådet. Vår politik kommer att bli mer effektiv och mer sammanhängande om vi för en bättre interinstitutionell dialog.
Vittorio Emanuele Agnoletto,
   . – Herr talman! Samtidigt som jag uttrycker min erkänsla för Simon Coveneys mycket omfattande ansträngningar, måste jag tyvärr tillägga att resultaten inte alls motsvarar förväntningarna. Det är i själva verket ett omfattande betänkande, fullt av uttalanden som vi kan hålla med om, vilka ibland är förenklade och markeras av en viss önskan att behaga. Samtidigt är man i betänkandet dock mycket noga med – och på denna punkt håller jag inte med Johan van Hecke – att undvika att göra Europeiska unionens ekonomiska och politiska partner missnöjda. Man kan hävda att detta betänkande är mycket svagt mot det starka och, alltför ofta, mycket försumligt mot det svaga.
Man kan citera många exempel: det kurdiska folkets tragiska situation i Turkiet omnämns inte. Turkiet är ett land som kommer att förena sig med Europeiska unionen, och följaktligen borde det ha införlivats i ett dokument av denna art. Det finns dock en ovillighet att rubba förbindelserna med Turkiet. När det gäller Irak finns det en motvillighet att peka ut Förenta staternas ansvar för behandlingen av fångar: så gott som ingenting sägs om ämnet Abu Ghraib. När det handlar om Colombia förs inte heller här någon kritik fram mot regeringens roll och dess förbindelse med de paramilitära styrkorna. Den israeliska regeringen uppmanas att stoppa byggandet av barriären, men den blir inte uttryckligen fördömd för det. Bortsett från detta finns det ingen hänvisning över huvud taget till bristen på respekt för informationsfriheten i Algeriet.
Jag skulle därför vilja säga att detta dokument i vissa avseenden inte har utnyttjat det givna tillfället på bästa sätt, och om det förblir i sitt nuvarande tillstånd kommer gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster inte att kunna ge det sitt stöd. 

Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Jag kan fullständigt ansluta mig till uppmaningen i punkt 22 i Coveneybetänkandet. Det nya palestinska ledarskapet måste få ett stopp på terrorhandlingar som riktas mot Israel. Rådet, kommissionen och parlamentet borde också sluta sig till denna brådskande uppmaning; om de inte gör det kan vi lika gärna ge upp hoppet om ett återupptagande av fredssamtalen. Under tiden innebär det kommande palestinska parlamentsvalet ett allvarligt och brådskande problem för EU-institutionerna i form av Hamas deltagande, den islamiska organisation som förekommer på EU:s terrorlista av goda skäl. Hamas förväntas faktiskt nå goda resultat i den slutna omröstningen. Hur planerar rådet och kommissionen att besvara detta? Israels primärminister Ariel Sharon fruktar att Europeiska unionen inte längre kommer att betrakta Hamas som en terrorrörelse efter parlamentsvalet, och han är beredd att fortsätta samtalen om ett fredsavtal endast om och när de palestinska militanta grupperna är helt avväpnade och nedrustade. Om jag minns riktigt ställde Europeiska unionen samma krav på den palestinska myndigheten för flera år sedan. Vad kommer rådet och kommissionen att säga till den israeliska premiärministern? Hur det än ligger till kan ni inte säga till kammaren att inbegripandet av politiska partier med en militär gren, med andra ord terrorenheter, skulle kunna vara till någon som helst nytta för den demokratiska processen i Mellanöstern, en region där jag skulle uppmana er att agera på ett konsekvent sätt. En tydlig EU-ståndpunkt med principer av detta slag kommer att hjälpa israelerna och palestinierna att nå en rimlig politisk lösning för mänskliga rättigheter och mänskliga liv i denna region. 
Konrad Szymański,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Många av aspekterna i detta betänkande får vårt godkännande. Trots detta anser vi att det finns delar av det som skulle kunna förbättras, och frågan om vapenembargot mot Kina hör otvivelaktigt till en av de senare. Men om jag får skulle jag vilja koncentrera mig på ett antal ändringsförslag till betänkandet som utskottet för utrikesfrågor förkastade, och som nu har lagts fram igen i plenum.
Vi har hört vissa ledamöter som åberopar rättigheter för reproduktiv hälsa under nästan varje debatt i kammaren under de senaste månaderna när det gäller frågor som åtgärder för att bekämpa aids, kvinnors rättigheter inom EU och runt om i världen och våra mål för humanitär politik. Med tanke på WHO:s definition av rättigheter för reproduktiv hälsa blir konsekvensen att vi blir ombedda att rösta om abort. Jag är beredd att tro att alla ledamöterna i kammaren, och naturligtvis alla vi inom EU, handlar i god tro, ändå finner jag det omöjligt att förstå att abort kan hänsyftas så ofta och med sådan lättvindighet, när det är något som många människor över hela världen anser vara något moraliskt oacceptabel och grymt. Detta är resonemanget bakom många av ändringsförslagen till detta betänkande. Även om inte alla av oss är säkra på att det förekommer något mänskligt liv vid befruktning och under de första stadierna av graviditeten, finns det säkerligen ingen som rationellt skulle argumentera att vi kan vara hundraprocentigt säkra att det inte förekommer något mänskligt liv under dessa första dagar, veckor, månader av graviditeten. Ingen kan vara säker på något. I denna dag och i detta tidevarv kan ingen utesluta möjligheten att abort är ett angrepp på oskyldiga och försvarslösa mänskliga liv. Det faktum att vi inte kan vara säkra innebär att vi borde fråga oss själva huruvida det är värt att ta risken när insatsen är så hög. Vill vi bli sedda på samma sätt av framtida generationer som vi nu ser på dem som var rasister eller som stödde slaveri? Vill vi bli sedda som ett samhälle som insåg att det var orättvist att diskriminera människor på grundval av deras ras eller ursprung, men att det helt har glömt det faktum att det självt diskriminerade människor på grundval av deras utvecklingsskede? För att förhindra risken att detta händer borde vi undvika att göra hänvisningar till abort eller reproduktiva rättigheter i våra dokument. Jag är helt säker på att vartenda ett av målen för vår humanitära politik skulle kunna uppnås utan att nämna abort eller reproduktiva rättigheter, och detta skulle också göra det möjligt för oss att agera med mycket större enighet och solidaritet. Jag tackar för er uppmärksamhet, och jag skulle vilja be er att betrakta mina kommentarer som ett uttalande av politisk konfrontation. Jag talar i god tro, som en person som tror på europeisk enhet och som anser att EU:s uppgift är att fortsätta en moralisk politik, som inte försöker påtvinga resten av världen lösningar på frågor som vi själva står delade inför inom EU.
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman! I flera år har kammaren – vilket bara är rätt och riktigt – intagit på en sympatisk linje när det gäller mänskliga rättigheter i världen. När det sedan i detta betänkande fastställs att Moldaviens konkurrerande partier inte hade lika tillgång till medierna i samband med det föregående valresultatet och inte kunde räkna med objektiv bevakning av kampanjen, gläder det mig att föredraganden oroar sig för sådana värden som åsiktsfrihet och en oberoende press. I länder som Algeriet och Saudiarabien förtrycks också dessa värden, enligt detta betänkande, i stor omfattning. Detta betänkande är dock mycket selektivt – när allt kommer omkring talar man inte om rep i det hus där en man har hängt sig. Det kunde faktiskt ha fallit föredraganden in att Belgien, som när allt kommer omkring är det land där parlamentet ligger, lider av samma krämpor som Moldavien, Algeriet och så många andra länder. I mitt land har VRT, det statliga radio- och TV-bolaget, som finansieras av alla flamländska skattebetalare, på ett totalitärt sätt bestämt att man inte kommer att bjuda in det största partiet i Flandern, , att framträda, vilket in i själva verket är detsamma som att censurera partiet. Det förhåller sig alltså på det sättet att Flanderns enda oppositionsparti formellt förnekas tillgång till det statliga radio- och TV-bolaget och tystas ned på det sätt som var bästa tradition i f.d. Östtyskland. Från och med nu kommer en politbyrå bestående av chefredaktörer från vänstern och extremvänstern, inte olikt Sovjetunionens tidigare folkkommissarier, att besluta om huruvida rapporter om mitt parti kan sändas, och bara de som framställer partiet i dålig dager kommer att sändas. Aldrig förr har en större inställsamhet eller mer bedrägligt smicker när det gäller en offentlig institution uppvisats inom EU av statligt betalda journalister. Yttrandefriheten och rätten till information från olika källor har blivit ett skämt i Belgien; detta är stämmer inte alls med den rättspraxis som utarbetats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och de principer som ingår i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag skulle vilja uppmana mina kolleger i parlamentet, oavsett deras partipolitiska lojalitet, att underteckna den skriftliga deklaration som vi i dag lade fram för att framföra sin oro för denna likriktning av medierna i mitt land och för att fördöma den belgiska radions och TV:ns totalitära inställning. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Simon Coveney till hans utmärkta betänkande. Jag har alltid stött de mest högtstående civila och politiska rättigheter samt god förvaltningssed för alla stater. Demokrati är den ideala regeringsformen, som tillåter fullständigt samtycke från de människor som är delaktiga.
Världen är trots detta en komplicerad plats, och ett antal frågor förblir relativa snarare än absoluta. En balans måste exempelvis nås mellan en stats rättighet att försvara sig själv mot terroraktioner och behovet att säkerställa civila rättigheter för fångar. Detta illustrerades av situationen i Guantánamo Bay. Förenta staterna upplevde att deras nationella säkerhet vad hotad efter attackerna den 11 september, och tvingades därför att fängsla ett stort antal misstänkta till dess att det kunde bevisas att faran var över. Nu har naturligtvis många frisläppts. Ett annat fall är hänvisningen till fördömandet av den säkerhetsbarriär som Israel har byggt, som drastiskt har minskat antalet palestinska självmordsbombare från att ta sig över till Israel för att döda oskyldiga israeler. Ändå anser många av mina kolleger här att barriären representerar en annektering av palestinskt territorium av Israel, trots att de slutliga gränserna kommer att fastställas endast genom ett avtal enligt principen ”land för fred”.
En annan fråga är straffrihet, som vi naturligtvis med rätta fördömer. Det är också en knepig fråga, som vi har sett i länder som Algeriet, eller tidigare, i Sydafrika. Algeriets parlament diskuterar för närvarande en amnesti för alla som är skyldiga till brott mot fångar, i fredens och försoningens namn och för att inleda ett nytt kapitel. Tyvärr är det kanske så att amnesti som morot är det enda sättet att garantera en bestående fred.
Jag har också varit engagerad i betänkandet om Uzbekistan och frågan om förhållningssättet med käppen och moroten när det gäller denna centralasiatiska republik, som inte har några traditioner vad gäller mänskliga rättigheter eller demokrati, och som nu tar bestämda steg i denna riktning, något som måste uppmuntras. I allmänhet måste kammaren också se närmare på människorättsklausuler i EU:s associeringsavtal i länder som Syrien, som fortsätter att vara enpartidiktaturer. I fallet med Syrien finns där också frågan om stöd för terroristgrupper som Hizbollah.
Till sist är jag fortfarande mycket skeptisk till behovet av en EU-byrå för mänskliga rättigheter inom eller utanför våra gränser. Detta skulle fördubbla arbetet för andra organ som Förenta nationerna, OSSE och Europarådet. 
Véronique de Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Hélène Flautre, som vanligtvis ger svidande kommentarer, har gratulerat föredraganden. Jag skulle därför inte våga göra annorlunda, och jag tackar honom i min tur.
Jag skulle emellertid vilja säga att betänkandet om mänskliga rättigheter i själva verket är en omöjlig uppgift. Det finns i själva verket åtminstone tre fällor som man kan falla i. Den första gäller att det inte finns någon överensstämmelse mellan en mänsklig rättighet och nästa. Jag skulle vilja tala om för Konrad Szymański att vi röstade för rätten till reproduktiv hälsa som en mänsklig rättighet förra året. Jag hoppas att vi kommer att göra samma sak i år. Den andra fällan är dubbelmoralen. Det förvånar mig till exempel att finna en hel punkt om Marocko, som har gjort konstruktiva ansträngningar när det gäller mänskliga rättigheter, men att bara hitta en rad om andra länder som uppenbarligen bryter mot mänskliga rättigheter. Historien upprepar sig. En tredje fälla är bristen på öppenhet. Vi har faktiskt kompromissat på vissa områden, och som de är skrivna föreslås det i vissa punkter att vi har varit mindre kritiska till stora makter än vi skulle ha velat. Jag tänker inte säga något mer om detta; det är rätt oundvikligt i en uppgift som en rapport om mänskliga rättigheter.
Allvarligare talat skulle jag vilja säga att det är tydligt att det finns vissa punkter som mitt parti inte godtar, särskilt punkt 78, där rådet fördöms för att ha hävt sanktionerna mot Kuba. Jag skulle vilja tala om för rådet att jag välkomnar denna öppenhetsåtgärd. Jag anser inte att ekonomiska sanktioner någonsin har bidragit till demokrati; tvärtom har de bara varit till skada och försvagat nationer. Det finns därför några punkter, vissa ändringsförslag, som min grupp kommer att vara särskilt känsliga inför och som kommer att avgöra hur den röstar när allt kommer omkring. Detta har dock inget att göra med föredragandens kvaliteter, som jag än en gång tackar. 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mina iakttagelser på i synnerhet två områden i detta betänkande. Det första är brott mot mänskliga rättigheter i Kashmir, och det andra är kampen mot terrorism.
Jag skulle vilja inleda med att diskutera punkt 49 om Kashmir. Först skulle jag uttryckligen vilja tacka Simon Coveney för hans tillvägagångssätt när det gäller att sköta detta ärende och det sätt på vilket han har varit öppen för att överväga framställningar som gjorts av min kollega Elisabeth Lynne och mig själv. Genom ett dialogförfarande mellan våra respektive kontor är nu punkt 49 ett tillfredsställande erkännande av ståndpunkten.
Jag välkomnar naturligtvis dialogen mellan Pakistan och Indien, men vi får inte glömma att folket i Kashmir också är parter i denna process. Vi kan inte förvänta oss en bestående fred i regionen om de inte lyckas inta sina fullständiga och riktiga roller i dialogen. Jag välkomnar på samma sätt erkännandet av den indiska militärens och polisens roll när det gäller utförda kränkningar och uppmanar den indiska regeringen att göra allt i sin makt för att få ett slut på sådana kränkningar omedelbart. Likaså uppmanar jag den övriga världen att erkänna att denna brännande fråga mellan två kärnkraftsmakter förtjänar idéer utifrån för att underlätta dialogen mellan parterna.
När det gäller frågan om kampen mot terrorism välkomnar jag punkterna 101–108, eftersom man direkt tar upp frågor som rör den aktuella situationen i många länder, inbegripet vissa EU-stater, där medborgarna som bekänner sig till den islamiska tron systematiskt blir måltavlor utan annan anledning än det faktum att de väljer att följa den islamiska tron eller att de uppfattas vara muslimer. Detta har explicit erkänts av regeringsministrar på nationell regeringsnivå, och det är något som vi måste ta ställning mot som ett parlament. Jag är därför uppmuntrad av ovannämnda punkter, eftersom vi tar ställning i frågan om det onödiga och oproportionerliga urholkandet av civila friheter som genomförs av regeringar mot deras egna medborgare under sken av att det handlar om att förhindra terrorism.
Slutligen skulle jag vilja betona punkt 111, att fästa uppmärksamheten på vissa staters användande av tortyr genom ombud och den eventuella tillförlitligheten hos bevismaterial som utverkats genom sådana medel. Jag beklagar att behöva säga att det finns rapporter om fångar som förs ut ur EU till utomliggande länder, för att bevismaterial skall pressas fram genom användning av tortyr. Som parlament är det vår skyldighet att förkasta sådana handlingar. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har alltid sagt att det viktigaste värdet av EU:s integrering är respekt för och främjande av mänskliga rättigheter. Jag skulle vilja tacka Simon Coveney för detta betänkande som behandlar ett känsligt ämne där Europeiska unionens trovärdighet står på spel.
Inom ramen för den spridning av handels- och associeringsavtalen som unionen främjar får vi därför inte tillåta de mänskliga rättigheterna att bli ett mindre krav, utan snarare borde de vara det innersta väsendet i dessa avtal.
Låt oss titta på några exempel. När det gäller Kina, och innan vi häver vapenembargot, måste vi utnyttja den dialog om mänskliga rättigheter som vi har upprättat med detta land för att främja inrikespolitiska förändringar som leder till större demokratisering och förbättringar inom institutionerna och rättssystemen, som särskilt betonar de så kallade tre t:na (Tiananmen, Tibet och Taiwan), och även avskaffandet av dödsstraffet.
När det gäller Marocko måste vi också utnyttja våra privilegierade förbindelser som grannar för att fördöma de upprepade brotten mot pressfriheten, som bland annat skulle inbegripa att Rabat häver de domar som utfärdats mot journalister som Alí Lmrabet, iakttar internationell rätt och främjar Bakerplanen som en ram för en rättvis och bestående lösning på konflikten i västra Sahara.
Mexiko är ett annat fall där vi måste insistera på att de mexikanska myndigheterna tar itu med våldet mot kvinnor med större beslutsamhet och politisk vilja, på grundval av associationsavtalet med landet. Dessutom måste vi uttrycka vår besvikelse över den ökande förföljelse som vissa inhemska grupper och antiglobaliseringsaktivister drabbas av till följd av deras offentliga kritik av regeringen.
När det gäller Colombia måste Europeiska unionen upprepa sin oro för de konstanta brotten mot mänskliga rättigheter i detta land och det växande hotet som dagligen möter människorättsaktivister. Vi måste därför uppmana de colombianska myndigheterna att skydda folket.
Slutligen måste Europeiska unionen främja en rad bindande förordningar för företag för att få dem att ta ansvar för den eventuella negativa påverkan som deras verksamhet har på miljön, människors sociala och anställningsrelaterade situation samt mänskliga och humanitära rättigheter i allmänhet. 
Miguel Portas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Med tanke på den betydelse detta betänkande har för parlamentets trovärdighet skulle jag vilja kommentera tre saker:
För det första börjar medmänsklighet hemma, och i de länder som en dag kommer att bli en del av detta hem. Det är därför fel att länder som ansöker om medlemskap i EU skulle undantas från bedömningen. Detta undantag välkomnas inte av de kurdiska och turkiska demokraterna.
För det andra tornar dubbelmoralspöket upp sig i betänkandet. I betänkandet välkomnas till exempel helt riktigt de framsteg som gjorts i Marocko, ändå utelämnas det faktum att journalister fortfarande kan sättas i fängelse för att de hänvisar till Sahrawi-folket i Tindouf som flyktingar och inte som gisslan.
Min tredje och sista punkt handlar om terrorism. Jag välkomnar det faktum att man i betänkandet anför hunger och fattigdom som bidragande faktorer till terrorism, och att kampen mot terrorism ofta har undergrävt just de värden som egentligen skulle ha kunnat bekämpa den. Resten förblir dock osagt. Det nämns inte ett enda ord om pågående militära och koloniala ockupationer eller det sätt på vilket de leder till våld mot oskyldiga människor. Kan det råda något tvivel om att Israels strävan efter både barriären och bosättningslånen är någon bestående lösning för fred och mänskliga rättigheter i regionen, eller att resultatet av idén om föregripande krig i Irak finns där för alla skall beundra det, tragiskt nog?
Det är därför som jag kommer att lägga ned min röst i morgon, trots att detta betänkande tar upp flera viktiga punkter. Vi har en skyldighet att göra mer och bättre. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Simon Coveney för hans utomordentligt heltäckande och välskrivna betänkande. Jag tilltalades i synnerhet av att han inte bara tydligt identifierade brott mot mänskliga rättigheter; han identifierade och berömde också ansträngningar för att få ett slut på sådana brott där dessa ansträngningar görs. Jag anser att detta betänkande kommer att få ett allmänt och välförtjänt godkännande. Kommer vi att ge ett lika positivt besked till de människor som, i mod eller förtvivlan, flyr från dessa brott mot mänskliga rättigheter och på laglig eller olaglig väg anländer till våra gränser? Jag hoppas det.
Jag vill säga till rådet att EU-ländernas svar till offren tyvärr ofta är att stänga dörren. Vi har fallet med två ukrainska läkare som riskerade sina liv för att avslöja lokala ukrainska företag som marknadsförde organvävnad från 20 veckor gamla babyar, som var köpta, födda och hölls vid liv under det smärtsamma förfarandet för att tillvarata vävnaderna. Efter att ha utsatts för flera mordförsök flydde läkarna till Irland i september förra året. De bor fortfarande på en uppehållsanläggning utan någon försäkran om att beviljas asyl, och de står inför möjligheten att möta förvisning och död.
Jag kommer inte att stödja föreslagna ändringsförslag som skulle förändra detta konstruktiva betänkande genom att införa ytterligare ett brott mot mänskliga rättigheter – abort – i den redan smädliga krigssituationen. Ett brott kan inte rättfärdiga ett annat. En kvinna som har utnyttjats av en våldtäktsman behöver hjälp och skydd, inte mer död och skadegörelse. 
Marcin Libicki (UEN ).
   –  Herr talman, mina damer och herrar! Som medborgare i de nya medlemsstaterna är vi lyckliga nog att kunna säga att vi inte längre direkt påverkas av problemet med mänskliga rättigheter, som är en viktig fråga och ämnet för dagens debatt. De mänskliga rättigheterna kränks inte längre i våra länder på det sätt som förekom för 50 år sedan, först under den tyska ockupationen och sedan under en kommunistisk regim. Vi kan likväl inte ignorera att mänskliga rättigheter fortfarande ständigt och på ett grovt sätt kränks över hela världen, och detta är något som vi borde skämmas ordentligt över. Motiven bakom dessa brott är mycket grundläggande, ändå är de oacceptabla och det borde inte finnas plats för dem i dagens värld. Ett av dessa motiv är religion, och många katoliker förföljs i många länder. I det moderna Kina till exempel har katoliker fråntagits sina rättigheter, och detsamma gäller i flera andra länder. Ni har säkert brännandet av kyrkor och relaterade händelser i Indonesien färskt i minnet. Ett annat motiv är nationalitet. Det förvånar mig att ett land som Kina kan förfölja människor som de kallar sitt eget folk, särskilt med tanke på att dessa människor faktiskt inte är kinesiska medborgare. Folket i Tibet är faktiskt berättigade till ett eget land. Det är lika förvånande att världen kan stå bredvid och titta på, och att man till och med har uppmanats att häva embargot mot Kina. Detta embargo har naturligtvis ingen verklig effekt, men det vittnar om våra moraliska övertygelser, och vi borde agera i enlighet med sådana övertygelser i det här fallet. När det gäller Tjetjenien finner jag det obegripligt att Ryssland nu kan anses vara en politisk partner som alla andra när det är ett land som inte bara mördade en moderat tjetjensk politiker, utan också agerade barbariskt genom att vägra lämna ut hans kropp, och sade att han hade begravts i en omärkt grav eftersom han inte förtjänade bättre. Liknade exempel på länder som handlar som fredlösa genom att förfölja sina egna medborgare kan ses i Kuba och Vitryssland. Det var också detta som hände i Darfur, och ändå gör världen i realiteten ingenting för att besvara händelser av detta slag, även om jag naturligtvis är medveten om att dessa frågor har diskuterats i kammaren. Förföljelse av detta slag är lika med att jaga pygméer med det enda syftet att behandla dem som allmänt vilt, och det är ett oerhört allvarligt problem. Under den koloniala eran tog länder mer eller mindre sitt ansvar och såg till att ordning rådde i deras kolonier. I dag ställs vi dock ständigt inför något som är liktydigt med konspirationer mellan mellanhänder. De sistnämnda korrumperar lokala härskare och får dem att utnyttja de tidigare kolonierna på ett sätt som till och med överträffar den exploatering som de drabbades av under kolonialtiden. Dessa mellanhänder blir inte föremål för någon slags kontroll från sina hemländer. I själva verket är det tvärtom, eftersom de har uppbackning av dessa länder. Mot bakgrund av detta skulle jag vilja uppmana till att en undersökning inleds i följande fall, som pressen har bevakat. Ett fall har ingivits till militärdomstolen i Paris om franska soldaters medverkan till folkmordet och brotten mot mänskligheten som begicks i Rwanda 1994. Institutioner som Europaparlamentet har en skyldighet att agera som väktare av de grundläggande mänskliga rättigheterna och övervaka världens största länder för att se till att de inte samarbetar i dessa grova brott mot de mänskliga rättigheterna. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   –  Herr talman, mina damer och herrar! Mänskliga rättigheter är en levande fråga inom EU, inte bara i Afrika, Asien och Latinamerika. Detta är en punkt som vi måste betona i samband med Ryssland, Vitryssland, Ukraina, Moldavien, Bosnien och Hercegovina, Serbien och Montenegro, eftersom de mänskliga rättigheterna kränks i länder som gränsar till EU. Dessa kränkningar pågår inte på avlägsna och exotiska plaster. De pågår nära oss, i precis samma Europa som vi lever i. En andra nyckelfråga är kampen mot terrorism, eftersom den senare är det största verkliga hotet mot världssamfundet. Det som krävs är solidaritet mellan EU:s medlemsstater; ändå saknas detta för närvarande när det gäller den ”svarta listan” över terrororganisationer till exempel. Detta är ett exempel på att det finns ett faktiskt behov av att det enade EU talar med en röst i stället för att stora medlemsstater från det gamla EU ser efter sitt eget hus.
Enligt min mening borde man i betänkandet ha betonat att religiösa minoriteter, och särskilt kristna, förföljs i vissa afrikanska och asiatiska länder. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka vår kollega, Simon Coveney, för allt hans hårda arbete med vår årsrapport om mänskliga rättigheter 2004. En anmärkningsvärd del av detta betänkande ägnas åt de länder i Östeuropa som kanske blir medlemmar av EU-familjen i framtiden, nämligen Ukraina, Moldavien och till och med Vitryssland.
Jag skulle vilja betona vissa punkter som är av stor vikt för att förbättra de mänskliga rättigheterna i denna region. Som deltagare i Europaparlamentets delegation hade jag tillfälle att observera parlamentsvalet i Moldavien. Även om valresultatet har erkänts av världssamfundet står det klart att valet inte uppfyllde vissa krav som kan ställas på en valprocess i fullständig konkurrens, särskilt när det gäller rättvis tillgång till medier och opartisk rapportering om valkampanjen. Gripanden av parlamentsledamöter som tillhör oppositionen och andra åtgärder mot fredliga demonstrationer utgör dessutom uppenbara kränkningar av grundläggande fri- och rättigheter såsom yttrandefriheten, förenings- och mötesfriheten. Till och med ett sammanträde mellan internationella observatörer och landets president samt ”nummer ett” på ett politiskt partis vallista användes i kampanjen för hans parti.
En annan viktig punkt är att uppmana Ukraina och Moldavien att ta i med hårdhandskarna mot smugglingen till, från och genom Transnistrien samt att ta fram antikorruptionsprogram för tull-, gränskontroll och skattemyndigheter samt för polisen. På valdagen hade vi valobservatörer från denna kammare inte tillstånd att komma in i Transnistrien, men det var uppenbart att framför allt människor i Moldavien och Transnistrien drabbades av alla negativa konsekvenser av denna situation.
Sist, men inte minst, borde vi återigen påminna Ryssland om att dra tillbaka sina så kallade fredsbevarande styrkor och sin ammunition från Moldavien, och särskilt från Transnistrien, eftersom våra rekommendationer för att bekämpa korruption, organiserad brottslighet och den illegala vapenexporten kommer att förbli gester för vår goda vilja, men inte verklighet utan denna förutsättning. 
Józef Pinior (PSE ).
   –  Mina damer och herrar! Vi bevittnar en ny våg av demokrati i Östeuropa, Mellanöstern, Kaukasus, Centralasien och Afrika. Valet i Ukraina bevisade det civila samhällets enorma potential i de länder som gränsar till EU och i de där Europeiska unionen fungerar som en basreferenspunkt i politiska, ekonomiska och kulturella frågor. Bevis på denna demokratisering är bland annat antagandet av en konstitution och genomförandet av val i Afghanistan, de fria valen i Palestina och i Irak samt de stora allmänna demonstrationerna i Libanon, liksom de steg som har tagits mot liberalisering i andra länder. I Vitryssland, som är en av EU:s grannar, gör allmänheten uppror mot auktoritära styrelsesätt, och ett demokratiskt genombrott kan förväntas även i detta land inom en snar framtid. En av Europeiska unionens aktuella prioriteringar borde vara att hjälpa civilsamhället i Vitryssland i dess kamp för grundläggande mänskliga rättigheter och demokrati.
Vi ser förbättringar i situationen för mänskliga rättigheter i ett antal länder. I december 2004 utfärdade Uzbekistan ett dekret som beviljade amnesti till 5 400 fångar. I augusti 2003 antog Uzbekistans parlament, Oliy Majlis, ändringar till strafflagen som innebär att tortyr och andra former av omänsklig behandling nu anses vara brott som individer kan åtalas för, oavsett under vilket skede av det brottsliga förfarandet som de begås. Samtidigt som man begär ett frisläppande av kvarvarande politiska fångar borde Europaparlamentet uppmana till att den oberoende dömande makten skall stärkas och till att ytterligare reformer skall genomföras på området mänskliga rättigheter, medan man erkänner de ansträngningar som Uzbekistan har gjort när det gäller åtgärder för att förhindra tortyr och förbättra de häktades situation. Vi borde också välkomna de framsteg som har gjorts för att stoppa presscensuren i landet. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min respekt till föredraganden för det betänkande som har givit oss en noggrann redovisning av situationen för de mänskliga rättigheterna i världen 2004, och Europeiska unionens ståndpunkt i frågan. I dag vänder sig många människor till viktiga globala institutioner som EU eller FN med förtröstan när de känner sig utsatta för eller blir vittne till övergrepp.
Låt mig dock betona att i de situationer där människors rättigheter kränks på de mest flagranta sätt saknar ofta offren den styrka eller de medel som behövs för att de skall kunna försvara sig själva och veta hur de skall göra det eller rikta uppmärksamheten mot sig själva. Det är därför som det är så viktigt att Europaparlamentet följer, i samarbete med sina olika utskott, inte bara utformningen av konventioner och deras ratificeringsstatus, utan också tillämpningen av dem.
Konventionen om barnets rättigheter undertecknades och ratificerades av nästan alla världens länder. Jag är trots detta övertygad om att det finns ett antal EU-länder där barnets rättigheter inte uppmärksammas tillräckligt.
I går vid sammanträdet med utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet gjorde jag ett försök att införliva en hänvisning till artikel 32 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i John Bowis’ betänkande om patientrörlighet, men mitt förslag fick inte stöd av mina ärade kolleger. Kan någon tala om för mig hur den verkliga situationen ser ut när det gäller tillämpningen av viktiga dokument? 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Simon Coveneys betänkande utstrålar styrka, är balanserat, och om EU vill bevisa sitt rykte i världen som exportör av mänskliga rättigheter vore det bra om unionen antog detta betänkande i dess helhet, eftersom denna rapport är dess nyckeltillgång inom utrikespolitik och också för den kommande konferensen i Genève. Jag skulle vilja nämna tre punkter i det: först av allt i min egenskap av vice ordförande för delegationen till Centralasien. Man gör rätt i att sätta fingret på ömma punkter i ett antal länder i betänkandet, i synnerhet Uzbekistan. Jag känner till att den uzbekiska regeringen hävdar att det inte finns några politiska fångar, men man kan också sätta politiker bakom galler för någon annan anklagelse, något som har inträffat och ännu inte har lösts. Detta framgår faktiskt också av både Europarådets rapport och de allra senaste parlamentsvalen i Uzbekistan. Den andra punkten, som belyser att internationella påtryckningar kan vara effektiva, är situationen i Kirgizistan. Det som betyder något nu är att regionen tas på allvar och att övervakningen fortsätter. Den tredje punkten är pressfriheten i Kazakstan. Helt nyligen låstes Irina Petrushova in med anledning av möjliga överträdelser som absolut inte har något att göra med hennes arbete, förutom att hon råkar vara den mest framstående journalisten för oppositionens tidning i Kazakstan. Vi i kammaren måste fortsätta att utöva påtryckningar mot länder som dessa, eftersom vi har mycket gemensamt med dem; de kan utvecklas, och vi kan hjälpa dem att uppnå detta. Min sista punkt rör situationen i Iran och landets sätt att behandla människor som inte ansluter sig till huvudreligionen, i detta fall islam. Nyligen stod det på nytt klart att Hamid Pourmand, en före detta arméöverste, hade dömts till döden; hans enda brott var att han är kristen. Av den anledningen borde han inte ha tjänstgjort i armén, trots att hans religiösa övertygelse var känd. En vädjan från kammaren är av yttersta vikt i detta särskilda fall då en dödsdom är överhängande. Jag skulle återigen vilja gratulera Simon Coveney, och jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att ta detta betänkande på största allvar som en tillgång i vår utrikespolitik på området mänskliga rättigheter. 
Tabajdi, Csaba Sándor (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom Europaparlamentet är huvudväktaren av de mänskliga rättigheterna, är det nödvändigt att undersöka vilka frågor som bedöms vara viktiga i betänkandet och värda att beakta. Jag välkomnar godkännandet av det ändringsförslag som säkerställer att frågor om mänskliga rättigheter på västra Balkan behandlas under en särskild rubrik.
Som ledare för den ungerska socialdemokratiska delegationen och som ordförande för den tvärpolitiska gruppen för historiska nationella minoriteter, konstitutionella regioner och regionala språk anser jag att brott mot nationella minoriteters rättigheter behandlas på ett ytterst bristfälligt sätt i betänkandet. De betonas inte tillräckligt trots att de är så viktiga. Även om brott mot nationella minoriteters rättigheter beaktas i några få exempel nämns de inte ens i fallet med västra Balkan. Det är absurt att föreställa sig att problemen i Kosovo, Bosnien och Hercegovina eller Serbien kan lösas utan att säkerställa de nationella minoriteternas rättigheter.
Jag ser två grundläggande problem: ett som avser uppfattning och tillvägagångssätt, vilket förenklar nationella minoriteters rättigheter till mänskliga rättigheter. Även om vi inte kan tala om minoriteters rättigheter utan mänskliga rättigheter garanterar inte säkerställandet av mänskliga rättigheter i sig självt nationella minoriteters rättigheter, vilket kräver tilläggsrättigheter liksom särskilda tillvägagångssätt och preferensbehandling. En annan besvärlig situation är att EU saknar skyddsnormer för minoriteter och ett lämpligt övervakningssystem, eftersom dessa inte utgör en del av gemenskapens regelverk. Det är en motsägelsefull ståndpunkt eftersom de nationella minoriteternas situation, när det gäller de nya medlemsstaterna, utgjorde en del av 1994 års politiska Köpenhamnskriterier för anslutning. Ständig övervakning av situationen för de nationella minoriteterna från unionens sida hade en mycket positiv effekt på frågor om nationell minoritet i de nya centraleuropeiska medlemsstaterna. Varför gör vi inte detsamma när det gäller detta betänkande? Varför finns det inte ett särskilt avsnitt för nationella minoriteter bland de tematiska frågorna? Jag föreslår därför att ett helt kapitel skall ägnas åt nationella minoriteter i nästa års årliga rapport. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   –  Herr talman! Europeiska unionen kan vara stolt över att den sätter så stort värde på att försvara mänskliga rättigheter över hela världen, och det är faktiskt ett av dess viktigaste visitkort. Förr i tiden, medan vi fortfarande befann oss bakom järnridån, var vi ivriga att få lyssna till den fria världens röst. Denna röst nådde oss genom radiovågorna tack vare radiostationer som Radio Free Europe, BBC, France International och Voice of America, och den ingav oss hopp om att vi en dag skulle få bevittna gryningen för frihet och medborgerliga fri- och rättigheter. På samma sätt är detta nu vår önskan för alla dem som lider av förföljelse på grund av sina åsikter eller sina religiösa övertygelser, och alla dem som hålls i dystra fängelser av diktatorer med hjälp av olika svepskäl, att de skall få höra att de inte har glömts bort av parlamentet, som ligger mitt i EU:s hjärta, och att vi kräver att de släpps fria och att förföljelserna upphör.
Jag skulle vilja tacka föredraganden för det arbete han har utfört. Samtidigt finns det dock några få kommentarer jag skulle vilja framföra om betänkandet. I punkt 12 uppmanas Moldavien och Ukraina att lösa frågan med Transnistrien, ändå står det klart att man inte kommer att finna någon slutlig eller komplett lösning på de problem som omger denna självproklamerade republik om inte Ryssland är involverat, eftersom Ryssland stöder Transnistrien.
Ett antal bulgariska sjuksköterskor och en palestinsk läkare har suttit i fängelse i Libyen i fem år till följd av absurda anklagelser om att de avsiktligt och medvetet infekterade 450 barn på ett sjukhus i Benghazi med hiv. Kommissionen måste kräva ett frisläppande av dessa fångar, som har dömts till döden och vars överklagande skall behandlas om en månad. Jag skulle också vilja uppmana kommissionen att ägna särskild uppmärksamhet åt den diskriminering som kristna och kristna kyrkor drabbas av i muslimska länder. Eritrea är det enda land som nämns i betänkandet som en plats där kristna förföljs, och inga hänvisningar alls görs till deras öde i Sudan.
Jag föreslår att kommissionen borde förbereda en detaljerad rapport om de kristna kyrkornas situation i Mellanöstern, Afrika, Kina och Turkiet. 
María Elena Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   –Herr talman! Jag instämmer med åsikten att detta är den svåra historien om ett omöjligt betänkande, som handlar om en fråga av ökande intresse, både för medborgarna och de internationella organen, och jag skulle uttryckligen vilja hänvisa till den ståndpunkt som FN:s generalsekreterare Kofi Annan framför i sin rapport ”In larger freedom: towards development, security and human rights for all” [”I större frihet: på väg mot utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter för alla”]. Detta är historien om ett omöjligt betänkande, och vi måste naturligtvis uttrycka vår tacksamhet till Simon Coveney. Det är omöjligt eftersom det alltid kommer att vara obalanserat – det behandlar hela världen – inkonsekvent – det räcker med att titta på punkten om Venezuela till exempel – och dessutom handlar det om en självständig version varje år – eftersom vi inte befäster någon av de ståndpunkter som parlamentet har antagit i tidigare betänkanden.
Herr talman! Betänkandets användbarhet är mycket relativ, men trots detta innehåller det några mycket viktiga saker. Jag anser att vi måste omdefiniera Europaparlamentets ståndpunkt i detta betänkande: flera av de ståndpunkter som parlamentet har antagit i andra betänkanden och resolutioner har inget samband med vår årliga rapport om de mänskliga rättigheterna. Vårt parlamentariska arbete måste huvudsakligen inriktas på att bidra till den rapport som rådet redan har framställt, och på så sätt skulle det vara möjligt för oss att effektivt påverka situationen för de mänskliga rättigheterna i världen.
Slutligen, och trots att vi har gått igenom en mycket lång och mycket komplicerad process för att nå enighet bland de politiska grupperna, skulle jag vilja vända mig till ledamöterna till höger i kammaren för att uppmana dem att visa fasthet och ansvar, eller om de vill, helt enkelt medlidande, och att stödja vår ståndpunkt när det gäller kvinnor och flickor som våldtas, faller offer för utnyttjande under tider av krigstillstånd eller konflikt, som behöver skydd före och efter angreppet, och varav många blir gravida och måste få tillgång till frivilligt avbrytande av havandeskapet. Anser ni inte det, mina damer och herrar? 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja göra några anmärkningar när det gäller dubbla normer och tvetydig praxis inom Europeiska unionens institutioner. EU-normer innebär en urholkning av normer som princip. I många viktiga fall är det svårt att avgöra vad som skall ges högre prioritet i vårt spektrum av gemensamma värderingar: faktisk respekt för mänskliga rättigheter eller billigare gas, gas som troligen kommer att urholka våra principer och, i slutändan, EU.
Som svar på de upprepade anmärkningarna från mina kolleger om att Ryssland är mycket viktigt vill jag svara: ja, men sanningen är viktigare. Jag tänker inte kritisera Simon Coveneys enorma arbete. Jag gratulerar honom. Jag oroar mig bara för att den gemensamma urholkningslusten har givit upphov till klyftor eller lugnande åtgärder i så många av våra dokument. Det finns ofta en medveten eller omedveten oro för att inte vara alltför tydlig, inte alltför hård, för att inte irritera folk, även om de har fel.
Oroar sig någon här för de 40 000 tjetjenska barn som dog under den ryska militäroperationen? Är kollegerna medvetna om den barbariska förnedring som den mördade legitima presidentens kropp utsattes för? Vi vågar inte framföra enkla fakta: att Ryssland ännu inte är ett land som delar våra värderingar, att det är ett land vars regering tillåter ohederliga affärsmetoder i sin önskan att ansluta sig till Världshandelsorganisationen.
För många av oss blev prioriteringen av freden i Kaukasus en princip som indirekt främjades av rysk diplomati: begravningsplatsens okränkbarhet. Vi är för att inte ge kandidater för begravningsplatsen någon möjlighet att undvika ett sådant framtvingat lyckligt slut. 
Jas Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nästan alla har framfört sina gratulationer till upphovsmannen till detta betänkande, och jag kan lägga till mina egna. I själva verket är det logisk att det inom ett sådant omfattande betänkande, som behandlar problem i 70 länder, kan finnas idéer som folk inte kommer att hålla med om till fullo. I motsats till vad som har sagts av en rad ledamöter från den europeiska högern skulle jag vilja peka ut några få modiga ställningstaganden som föredraganden har antagit när det gäller stora ekonomiska och politiska befogenheter, som parlamentet alltför ofta intar en tvetydig och diplomatisk inställning till, med en cynisk realpolitisk attityd, skulle man kunna säga, för att skydda utländsk handel.
Jag hänvisar till Kina: kommissionen och rådet har tillkännagivit sin villighet, om inte deras verkliga avsikt, att avskaffa vapenembargot. Det är sant att vissa framsteg har gjorts med hänsyn till mänskliga rättigheter, och det stämmer att Kina fortfarande har en framträdande plats i kampen mot terrorism, och att landet utövar nyttiga påtryckningar på Nordkorea för att stoppa utvecklingen av kärnvapen. Detta är emellertid inte nog, och det erkänns i betänkandet. Jag skulle framför allt vilja tillägga att det är onödigt att tillåta att Kina utnyttjar befintliga oenigheter mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i den frågan.
Jag hänvisar också till Ryssland, som, när det gäller krisen i Tjetjenien och styrandet av landet i allmänhet, inte kan motstå att vidta åtgärder som inte har mycket gemensamt med vår syn på demokrati. I betänkandet intas också en tydlig och exakt ståndpunkt i denna fråga.
Jag skulle vilja avsluta med att helhjärtat stödja den idé som, enligt min mening, ligger till grund för detta utmärkta betänkande: inga ekonomiska eller kommersiella överväganden får någonsin förmå Europeiska unionen att förneka eller tona ned förekomsten av brott mot mänskliga rättigheter. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman. Anledningen till att parlamentets betänkanden om mänskliga rättigheter är viktiga politiska uttalanden är inte att de är rättsligt bindande utan att de får politiska följder och att man kan dra slutsatser av dem. Mycket av det som finns i detta betänkande kan inte alls sägas handla om mänskliga rättigheter, och det är detta som är svagheten i betänkandet. Låt mig ge ett antal exempel.
Vi betraktar alla Kyotoprotokollet som en viktig fråga, men det har inte särskilt mycket med mänskliga rättigheter att göra. Sociala rättigheter är viktiga, men de tillhör en annan kategori. De är inte mänskliga rättigheter i ordets traditionella mening. Rätten till abort är inte en mänsklig rättighet; det är en kränkning av en mänsklig rättighet. För att tala klarspråk är det inte EU:s uppgift att tala om för något land vad det skall göra åt detta; det är subsidiaritetsprincipen som gäller. 
Låt mig gå ett steg vidare genom att citera Brecht. I sin pjäs ”Der aufhaltsame Aufstieg des Arturo Ui” skrev han: ”Det sköte han kom ut ur lever fortfarande.” Med detta menade han den antisemitism och det rashat som predikades av Hitler och Tredje riket. Vi får inte vara likgiltiga inför antisemitismen i Ryssland, i synnerhet inte när den sprids av den politiska klassen. När 20 ledamöter av duman kräver att judiska organisationer skall förbjudas i Ryssland måste vi reagera, och på samma sätt måste vi förstå att Ryssland också har legat bakom de fruktansvärda striderna och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien och att det ligger politik bakom mycket av det som är så skrämmande för oss i Beslan och på andra håll. Samtidigt som självmordsbombningar faktiskt är mord genomförs de också som ett svar på politiska omständigheter och orsaker. 
Vi får inte förvänta oss alltför mycket av betänkanden om mänskliga rättigheter, inte ens av de betänkanden som kommer från Europaparlamentet. Det är ett sorgligt faktum att enbart mänskliga rättigheter inte kommer att leda till de politiska lösningar som behövs. 
Bortsett från detta får vi inte heller tillämpa dubbla måttstockar. Det är inte acceptabelt att vi vägrar tillåta ett land som Kroatien att inleda förhandlingar med EU därför att landet beklagligt nog inte har gripit en general som är misstänkt för kränkningar av de mänskliga rättigheterna samtidigt som vi inleder förhandlingar med Turkiet, ett land där uppfyllandet av de politiska Köpenhamnskriterierna fortfarande går ytterst långsamt, vilket vi kan läsa om i pressmeddelanden. Jag vill inte ställa den turkiska regeringen till ansvar för att landets mest populära lektyr visar sig vara Hitlers ”Mein Kampf” – av alla böcker – men man undrar verkligen vad det är som pågår. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett beaktansvärt betänkande: brett i sin omfattning, genomträngligt och positivt i så många av sina iakttagelser. Det som är tragiskt är dess mycket vidsträckta bekräftelser på hur utbredda problem med mänskliga rättigheter fortfarande är i hela världen och hur livsviktigt det är att de av oss som är engagerade i sådana frågor måste se till att våra röster hörs och att de tränger igenom.
Jag skulle bara vilja belysa en fråga som tas upp i punkt 49 om mänskliga rättigheter i Kashmir. Jag gratulerar föredraganden till det sätt på vilket han har samarbetat med alla politiska grupper i detta känsliga ämne. Det gläder mig att kunna godta hans kompromissformulering, men jag skulle i alla fall ha velat se hänvisningar, inte bara till regionen Kashmir, utan också till folkets lidande i Kashmir. Detta är när allt kommer omkring en folkets fråga.
I den föregående punkten, nummer 48, klargörs det att världens största fungerande demokrati är Indien, ett land som jag beundrar mycket. Enligt min uppfattning borde detta uppmuntra Indien att ta på sig ett större moraliskt ledarskap på subkontinenten, och detta innebär inte bara att samarbeta med Pakistan, utan med alla aktörer för att säkerställa att brott mot mänskliga rättigheter snabbt blir lösta.
I går kom presidenten av Azad Kashmir till parlamentet för att öppna en utställning i samband med inledningen av veckan för EU och Kashmir, vilket var första gången som någonting sådant sker. Som vice ordförande för Kashmirgruppen med ledamöter från alla partier i Europaparlamentet sade jag då, och jag upprepar det nu, att folken av Jammu och Kashmir borde fatta mod utifrån det faktum att denna grupp verkligen är partiövergripande och verkligen företräder alla nationaliteter, och att denna kammare står fast vid att säkerställa att deras röster kan höras högt och tydligt här i parlamentet. Vi måste alla se fram emot den dag då, med vårt stöd, folkets röster kan höras lika högt och tydligt i deras fädernesland. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Jag vill rikta uppmärksamheten mot det stycke i betänkandet som handlar om Vitryssland, ett land som enligt betänkandet mer och mer liknar en ö mitt i Europa. Medlemmar av oppositionen har kidnappats och mördats, val har manipulerats, demonstranter har fängslats och pressen har tystats ned. Till råga på allt har myndigheterna nyligen förbjudit medborgarna att studera utomlands utan deras samtycke och infört restriktioner för dem som reser för att arbeta lagligt i andra länder. Polska medborgare får också möjlighet att uppleva ”välsignelserna” med denna kolchosliknande kommunism på nära håll eftersom åtskilliga av dem har fått sina lastbilar och bilar konfiskerade för att de har transporterat tre limpor med cigarretter. Jag tycker att det är mycket förvånande att vi kan stå som passiva åskådare och till och med föreslå EU-principer för gränsöverskridande samarbete, när det inte går en dag utan att vi hör talas om nya kränkningar av de mänskliga rättigheterna i ett land som är direkt granne till EU. Bara i går greps fler än 40 demonstranter därför att de försökte högtidlighålla årsdagen av Tjernobylkatastrofen. Kommissionens och rådets insatser har bara verkat återhållande på förändringsprocessen i Vitryssland eftersom det har gått nästan sex månader sedan parlamentets resolution i frågan och absolut ingenting har hänt. Projekt som är avsedda att främja det civila samhället har fastnat på ett stadium med analys, diskussion och beordrade debatter vid ett oändligt antal seminarier och toppmöten. Kommissionen anser inte att det skulle finnas något ytterligare värde i att ge ekonomiskt stöd till radiostationer för att sända från grannländerna. Med andra ord ser kommissionen ingen nytta med sådana värden som frihet för medierna eller med att tillhandahålla en annan informationskälla än den vitryska propagandan. Nu talas det om att tillsammans med Ryssland bedriva en gemensam politik gentemot Vitryssland. I detta sammanhang vill jag fråga vilket slags mänskliga rättigheter vi skulle kunna skydda i Vitryssland genom att samarbeta med Ryssland och hur vi skulle kunna skydda dem. Skulle detta innebära att vi måste vänta tills den hysteriske diktatorn har kränkt ännu fler av sina landsmän? Eller bör vi i stället låta amerikanerna komma med en lösning på problem i ett land som gränsar till EU bara därför att vi är mer intresserade av vad som pågår i Madagaskar? 
Nicolas Schmit,
   . Herr talman! I likhet med betänkandet bekräftar och illustrerar er debatt hur oerhört lyhört parlamentet är för problemet med de mänskliga rättigheterna. Debatten återspeglar faktiskt den stora lyhördhet för detta problem som finns hos de allra flesta européer. Många européer engagerar sig aktivt för att främja de mänskliga rättigheterna, i kampen för att försvara dem överallt i världen där de kränks. I synnerhet unga människor är särskilt intresserade av att främja mänskliga rättigheter. 
Jag anser därför att det budskap ni sänder genom detta betänkande, och även genom denna debatt, framför allt måste vara ett budskap till unga människor för att visa dem att det Europa som håller på att byggas är ett Europa som förmedlar sina värderingar i fråga om mänskliga rättigheter till världen. Jag tror att bilden av Europa i världen har ett nära samband med detta budskap om mänskliga rättigheter. 
Jag håller också med dem som har sagt att mänskliga rättigheter i sig inte ensamma kan vara svaret på alla politiska problem. En människorättspolitik kan inte ersätta en utrikespolitik. Men varje utrikespolitik värd namnet, en politik som bygger på värderingar, måste ge stort utrymme åt försvaret för mänskliga rättigheter. Som rådsordförande är det detta budskap jag tar med mig från Europaparlamentet, från ert betänkande, och jag tror att alla medlemsstaterna i likhet med rådet kommer att lyssna uppmärksamt på vad ni har att säga. Det är sant att det inte finns bara en lösning och att det inte finns någon lätt lösning. Vi kan inte behandla olika situationer på samma sätt, men det grundläggande budskapet är fortfarande detsamma överallt, och detta budskap, som parlamentet har uttryckt, måste också rådet föra fram i den politik det bedriver. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! På kommissionens vägnar vill också jag – i likhet med Nicolas Schmit på rådets vägnar – ännu en gång gratulera föredraganden och Europaparlamentet till denna debatt. För dem av oss som har varit närvarande och deltagit i debatten har den visat vilka enorma utmaningar vi står inför i dag när det gäller att försvara och skydda de mänskliga rättigheterna i världen. 
De frågor vi har behandlat har täckt ett stort område, från kampen mot terrorismen till kränkningar av minoriteternas rättigheter, och bland frågorna finns en hel rad kränkningar av de mänskliga rättigheterna på många nivåer. Ni har nämnt många länder och många regioner i världen, från praktiskt taget alla kontinenter, och vi är alla överens om att vi som företrädare för EU-institutionerna och EU-medborgarnas vilja har ett stort ansvar att göra vår plikt och förverkliga vår önskan att skydda de mänskliga rättigheterna och låta försvaret av dessa rättigheter ingå i all vår politik och i synnerhet i vår utrikespolitik, såsom rådsordföranden har sagt. 
Därför vill jag bekräfta kommissionens engagemang, och i synnerhet Benita Ferrero-Waldners engagemang, för att intensifiera dialogen med parlamentet och med rådet i syfte att befästa EU-politikens inriktning på detta område, som också stöds av de förslag och rekommendationer som parlamentet har uttryckt i sitt betänkande, och jag vill upprepa att kommissionen kommer att ge ett skriftligt svar på varenda fråga som kräver ett svar och att kommissionens svar kommer att vara tillgängligt för er så snart som möjligt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande innehåller en hel del hyckleri och ett antal osanningar. Det råder ingen brist på exempel. Man kan till exempel nämna det sätt på vilket man i betänkandet utelämnar förföljelsen av kurderna och turkarna och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Västra Sahara och det sätt på vilket Venezuela och Kuba omnämns. 
Jag vill särskilt rikta uppmärksamheten mot Venezuela och Kuba mot bakgrund av mina färska erfarenheter av dessa länder.
Jag reste till Venezuela vid två tillfällen förra året, och jag var där samtidigt med folkomröstningen om avsättning som resulterade i en jordskredsseger för president Hugo Chávez. Det stod klart för mig att Venezuelas regering hade haft svårigheter att få tillträde till medierna, i synnerhet till de olika privata TV-stationer som kontrolleras av oppositionen; delegationen från Europaparlamentet blev faktiskt offer för detta. Punkt 84 i betänkandet är oacceptabel med tanke på att det faktiskt är Venezuelas regering som söker samarbete med sina grannländer. 
Jag har också nyligen besökt Kuba tillsammans med en delegation med ledamöter från tre olika politiska grupper i parlamentet. Det är skrämmande att punkt 78 i betänkandet inte innehåller ett enda ord om Förenta staternas blockad mot Kuba och att man i denna punkt rekommenderar en särbehandling av just detta land och bortser från följderna av den permanenta blockaden från Förenta staternas sida. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om romernas situation i EU. 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade ledamöter! Kommissionen vill tacka Europaparlamentet för att det har tagit upp denna fråga på sin föredragningslista och erkänna den nyckelroll som parlamentet spelar för att skydda minoriteternas, däribland romernas, rättigheter. Att europaparlamentariker som tillhör den romska befolkningsgruppen är närvarande här i dag understryker hur viktig denna roll är. 
I de grundläggande rättigheter som Europeiska unionen bygger på ingår principen om icke-diskriminering. Romerna måste få en chans att bli fullt delaktiga i det ekonomiska, sociala och politiska livet, och därför måste vi arbeta tillsammans för att övervinna de fördomar, den diskriminering och den sociala uteslutning som de har lidit under i flera århundraden. Detta är en enorm uppgift, och den kommer att kräva att vi vidtar samordnade åtgärder på en rad områden, särskilt i fråga om utbildning, arbetsliv, bostäder och samhällsservice. Ansvaret för att finna en lösning på dessa frågor kommer huvudsakligen att ligga hos nationella organ och hos regionala och lokala myndigheter eftersom det är i de senare som det är mest sannolikt att romerna är representerade. Även om både det civila samhället och romerna själva har en viktig roll att spela är situationen för romerna en EU-fråga som kräver en EU-lösning. Denna lösning kan anta olika former.
Kommissionen övervakar aktivt romernas situation både i Europeiska unionen och i kandidatländerna. Som ett led i förberedelserna för anslutningen bedöms situationen för romerna och andra minoriteter utifrån de politiska kriterierna. Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, som har sitt säte i Wien, ägnar särskild uppmärksamhet åt denna fråga i sin forskning om yttringar av rasism och främlingsfientlighet i Europeiska unionen. EU har skapat ett rättsligt bindande regelverk i syfte att bekämpa diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung, och nu gällande gemenskapsförordningar förbjuder direkt eller indirekt diskriminering inom arbetsliv, utbildning, sociala trygghetssystem, äganderättsfrågor och tjänster. Kommissionen arbetar för att säkerställa att dessa förordningar införlivas i nationell lagstiftning, och den stöder också åtgärder på kultur- och utbildningsområdet, inbegripet särskilda åtgärder för organisationer som arbetar med romerna. 
Europeiska unionen anslår ganska stora summor till åtgärder för att främja integreringen av den romska befolkningsgruppen. Under förberedelserna för anslutningen anslogs över 100 miljoner euro inom ramen för Phareprogrammet till projekt med inriktning på romerna, och kommissionen hjälper aktivt nationella organ att utnyttja strukturfonderna för att främja integreringen av romerna och andra missgynnade grupper. Åtskilliga andra gemenskapsprogram uppmuntrar erfarenhetsutbyte och stöder specifika projekt på områdena arbetsliv, utbildning, yrkesutbildning och forskning i EU och i ett antal tredjeländer. 
Kommissionen är angelägen att se till att hänsyn tas till romernas situation i alla EU-program och på alla EU:s politikområden som kan vara betydelsefulla i detta sammanhang. I detta syfte har det inrättats en grupp som består av företrädare för alla generaldirektorat som berörs för att utbyta erfarenheter om de bästa metoderna, samordna de politiska insatserna och föra en dialog med deltagare utanför institutionerna. Vid gruppens senaste möte skedde ett informationsutbyte med en europaparlamentariker från den romska befolkningsgruppen. Kommissionen samarbetar också med andra internationella organisationer som arbetar för att främja integreringen av romerna, och den har regelbunden kontakt med Europarådet, OECD, Världsbanken och andra viktiga aktörer.
I Lissabonstrategin satte Europeiska unionen upp ambitiösa mål när det gäller att skapa fler arbetstillfällen, social sammanhållning och hållbar utveckling. Att ett stort antal av våra medborgare är socialt uteslutna därför att de tillhör den romska befolkningsgruppen är ett hot mot våra möjligheter att uppnå dessa mål. Att bekämpa den sociala uteslutningen av romerna för att värna om grundläggande rättigheter, social sammanhållning och EU:s sociala och ekonomiska utveckling är en uppgift för oss alla. Kommissionen vill tacka parlamentet för dess stöd och insatser i detta sammanhang. 
Lívia Járóka,
   . – Herr talman! Romer som bor utanför och inom EU:s gränser har varit utsatta för daglig diskriminering i århundraden. Omfattande anti-romska stämningar och daglig diskriminering hindrar oss från att fullt ut och på lika villkor bli delaktiga i det sociala och ekonomiska livet i EU och i de länder som vi anser vara våra hemländer. Åtskilliga internationella organisationer har inlett program under de senaste åren i syfte att minska diskrimineringen av romerna och bidra till romernas fullständiga integrering i samhället. Men det har inte funnits några enhetliga europeiska riktlinjer eller svar på dessa angelägna frågor. 
Europaparlamentets resolutionsförslag från fem politiska grupper och kommissionsledamot Vladimír Špidlas nuvarande ståndpunkt i ämnet innebär milstolpar i detta avseende. I resolutionen förenar sig olika politiska krafter i ett ömsesidigt engagemang för att gemensamt bekämpa den förhärskande anti-romska stämningen och den strukturella diskrimineringen, och vad som krävs i resolutionen är lika möjligheter på områdena arbetsliv, utbildning, bostäder, hälso- och sjukvård och delaktighet i det politiska livet.
Efter anslutningen till EU fortsätter diskrimineringen av romerna i de nya medlemsstaterna på samma sätt som i de tidigare medlemsstaterna. Redan detta utgör en bekräftelse på att EU-institutionerna måste fortsätta med sin uppgift att ständigt övervaka och granska situationen för de mänskliga rättigheterna. De kraftfulla manifestationerna för romernas rättigheter i Europa måste leda till att de politiska Köpenhamnskriterierna tillämpas på ett enhetligt sätt i de tidigare och i de nya medlemsstaterna och även i kandidatländerna. En av de mest angelägna frågorna för den missgynnade romska minoriteten är att finna arbete. En återintegrering av den romska arbetskraften är av stor betydelse, och det är nödvändigt att vidta introduktionsåtgärder på kort sikt för att hjälpa romerna att komma in på arbetsmarknaden. Femton procent av EU:s befolkning, som nyligen har vuxit, är drabbad av fattigdom, och 9 procent lever under långvarig och extrem fattigdom. Dessa indikatorer avslöjar en mycket värre situation när det gäller de nya medlemsstaterna. Det är också uppenbart att det finns ett betydande antal romer bland de människor som lever under långvarig extrem fattigdom, och andelen arbetslösa i den romska befolkningsgruppen uppgår ofta till 80 procent eller mer. 
Om de strategiska Lissabonmålen uppnåddes skulle det otvivelaktigt få en positiv inverkan på romernas liv, och en medveten, beslutsam politisk integrering skulle helt säkert också främja Lissabonstrategins framgång. Lissabonstrategin kommer inte att nå sina mål om man inte gör tydliga framsteg och verkliga ansträngningar för att främja romernas integrering i samhället som helhet. Europeiska kommissionens allt starkare politiska engagemang måste komma till uttryck i verklig handling som styrs av professionalism och även leder till att man skapar ett sammanhängande system för att skydda minoriteter, ett system som i alla avseenden främjar integreringen av den romska befolkningsgruppen i EU. Europaparlamentet måste vara en institution som arbetar för minoriteternas sak och såväl parlamentet som enskilda organisationer och regeringsorgan i medlemsstaterna måste arbeta i samverkan med kommissionen som sin främsta bundsförvant. Vi hoppas att Europaparlamentets resolution om romernas situation i EU kommer att tjäna som professionell utgångspunkt för Europeiska kommissionen och även för de nationella regeringarna när de vidtar åtgärder i detta avseende. Avslutningsvis vill jag tacka mina kolleger från alla de fem grupperna och våra rådgivare och enskilda organisationer för att de har medverkat aktivt vid utarbetandet av resolutionen. 
Martine Roure,
   .Herr talman, herr kommissionsledamot! Romerna har befunnit sig på europeisk mark i flera hundra år, eftersom de kom till Grekland redan på 300-talet. Även om ingen folkräkning av detta folk har genomförts uppskattas de till ca åtta miljoner, utspridda över hela Europa. Romerna utsätts för diskriminering, marginalisering och segregering inom alla offentliga och privata områden i livet, inbegripet tillträde till civilförvaltning, utbildning, arbete, hälsovård och bostad, för att inte nämna när det gäller att passera gränser och få tillgång till asylförfaranden. Den sortens diskriminering är inte längre enbart ett problem för romer utan en viktig fråga för alla européer, och vi måste visa solidaritet när det gäller att förbättra deras levnadsförhållanden. Vi måste självfallet starkt fördöma all diskriminering som romerna utsätts för, men vi måste också ge dem tillgång till anständiga bostäder, utbildning, sjukvård och social trygghet. Vi måste verkligen göra allt för att de inte skall tvingas att lämna sina länder på grund av de bedrövliga levnadsförhållanden de måste uthärda där, och som kan gå så långt som till förföljelse.
EU måste erkänna den romska minoriteten som sådan så att vi kan ge dem möjligheter att bekämpa alla former av diskriminering. Vi ber därför kommissionen om en handlingsplan som skall innehålla tydliga rekommendationer till medlemsstaterna och kandidatländerna om bättre ekonomisk integration, ja, men även social och politisk integration av alla romer i Europa. Vi har talat om detta länge, och det är hög tid att agera. Den här situationen har pågått tillräckligt länge. Romernas rättigheter måste gå längre än till att få tillgång till anständiga levnadsförhållanden. EU är det mångkulturellas vagga. Främjandet av romsk kultur kommer att spela en viktig roll i kampen mot diskriminering, rasism och främlingshat. De måste kunna stanna kvar i sitt land om de vill det; de skall inte jagas utefter vägarna. Det är viktigt och absolut nödvändigt för oss alla. Det är vår skyldighet att agera och agera snabbt. 
Viktória Mohácsi,
   . – Herr talman! Vi är på väg att bevittna ett historiskt ögonblick: För första gången i EU befinner sig Europaparlamentet i en situation där vi kan godkänna en sådan resolution, och vi skall i morgon avge våra röster. Europeiska unionen, Europaparlamentet och varje annat organ som kontrollerar, godkänner och ändrar förordningar kritiserar ofta de mänskliga rättigheterna utanför EU:s gränser. Å andra sidan är det ett historiskt tillfälle eftersom detta är det första dokument där mänskliga rättigheter inom EU kritiseras, med hänvisning till romerna. Denna typ av politiskt mod som visar sig för första gången i parlamentets historia är signifikant eftersom diskriminering av romer inom EU inte längre behöver vara en tabubelagd fråga.
I dag är handikappindex 60 procent i genomsnitt i de 25 medlemsstaterna. Det innebär att i genomsnitt 60 procent av de barn som bedömts som mentalt funktionshindrade är romer. Vi har inte bara förverkat barnets möjlighet till ytterligare utbildning utan även placerat honom eller henne i en situation som han eller hon aldrig kommer att kunna ta sig ur, och på så sätt avgör vi praktiskt taget barnets öde vid sju års ålder. Bostadsproblem, fördrivning, obligatorisk sterilisering, segregerade förlossningssalar och ett stort antal andra fall av diskriminering, som till och med tas upp i olika stycken i resolutionen, är inte alls förvånande inom EU, och jag avstår avsiktligt från att nämna något särskilt land här.
Att främja politiskt deltagande är en annan av unionens viktiga roller, och bristen på detta nämns särskilt i vissa stycken. I dag omfattar den romska befolkningen i EU ungefär 7-8 miljoner människor, men de har bara två företrädare här i parlamentet baserat på vårt etniska ursprung. Jag är mycket stolt över mitt land eftersom vi båda kommer från Ungern. Det finns emellertid ingen annan romsk politisk företrädare från något annat land i kommissionen eller i någon annan EU-institution.
Denna bristande delaktighet måste avhjälpas, inte bara i EU, vilket huvudsakligen är vår uppgift, utan också inom de nationella regeringarna så att de utöver EU-direktiv och riktlinjer där man fastställer den strategiska politiken för respektive land i den här frågan också känner att detta ansvar delas av alla delar av samhället i hela Europa. Det är inte det romska folket som skall lösa den här frågan eftersom det inte är de som anser att deras barn är funktionshindrade. Det är inte de romska kvinnorna som vill få sina äggstockar avlägsnade.
Enligt opinionsundersökningar känner sig romerna mest europeiska i EU. Detta uttalande är inte alls förvånande eftersom det romska folket inte längre kan tro på sin egen regering i något land, särskilt inte i Central- och Östeuropa. Period efter period fortsätter olika politiska partier att ersätta varandra, men inget av de styrande politiska partierna har kunnat åstadkomma en lösning på detta problem och exempelvis undanröja diskrimineringen. Romernas enda hopp finns inom Europeiska unionen och Europaparlamentet, där vi alla sitter och försöker få igenom en resolution i och med morgondagens omröstning. Jag är säker på att vårt beslut om romernas situation kommer att sätta en verklig norm för mänskliga rättigheter. 
Elly de Groen-Kouwenhoven,
   . – Herr talman! Med Europeiska unionens utvidgning har antalet romska medborgare ökat från 7 till 9 miljoner. Eftersom utvidgningen är en pågående process kommer EU att vara värd för uppemot 12 eller 15 miljoner romer i framtiden. I tusentals år har romerna levt i diaspora, men genom att förenas inom EU blir de våra medborgare. Europeiska unionen innebär ett slut på år av krig och början på samarbete. Men hur kan vi samarbeta när människor utesluts?
För det mesta sammanhänger frågan om romer med arbetslöshet och brist på utbildning, hälso- och sjukvård samt bostäder. Kärnfrågan är dock rasismen mot romer, och särskilt fientligheten mot zigenare och romer. Kan vi acceptera en situation där miljoner av våra medborgare saknar grundläggande mänskliga rättigheter och utsätts för polisövergrepp, där tusentals skolbarn inte lär sig läsa och skriva och arbetslöshetsgraden överstiger 70 procent, där försök till etnisk rensning görs genom att förgifta människor och handel med kvinnor och barn, bland annat i EU:s västländer, som i strid mot Genèvekonventionen från 1951 om flyktingar också utvisar romska flyktingar?
Romerna möter också brist på politiskt deltagande som ett resultat av att det inte finns tillräckligt med romska företrädare för att fästa uppmärksamheten på deras frågor. Dagens praxis är inte bara en mänsklig tragedi: romerna har förvandlats till ett politiskt redskap. Vad hände med de miljoner dollar och euro som donerades av Förenta staterna och EU till östeuropeiska länder för romska projekt?
Strukturer som upprättas i syfte att hjälpa romernas sak använder ofta denna sak som en förevändning. I verkligheten används den största delen av pengarna till löner, resor och att köpa medborgare, administratörer och politiker. Detta förfarande definieras som korruption, men i själva verket är det manipulering. Det finns människor i världen som inte vill ha ett dynamiskt EU; de utövar en åtskillnadspolitik och styr genom att upprätthålla fattigdom och ta kontroll över östeuropeiska länder. Romerna, EU:s största och mest sårbara minoritet, är mot sin vilja offer och deltagare i detta globala spel.
Det är därför nödvändigt från en ren politisk ståndpunkt att stärka den romska befolkningen. Deras politiska deltagande i val är viktigt. Vi måste göra romer till målgrupp som väljare och som kandidater på alla politiska nivåer. ”Rom-till-rom”-strategin, som utvecklades av OSSE, är ett annat effektivt sätt att befästa romernas ställning. Alla EU-organisationer borde börja anställa romer på arbeten med romsk och icke-romsk anknytning – jag har en romsk assistent.
Fientlighet mot zigenare är en skam och ett hot mot EU. 
Vittorio Emanuele Agnoletto,
   . – Herr talman! Samtidigt som vi diskuterar en mycket viktig resolution som kommer att gå till omröstning i morgon kom det för några timmar sedan nyheter om att en stuga i ett romskt läger i Neapelprovinsen fattade eld i går, vilket ledde till att en ung pojke dog och att hans far och en annan ung pojke skadades allvarligt. 
En delegation av romer från flera italienska städer – som har varit här i två dagar för att träffa ledamöter och öka deras medvetenhet – berättade nyheten för mig så snart de hade hört den: De var bedrövade, men konstaterade att sådant tyvärr fortfarande händer. Var händer det? I Italien, i hjärtat av det gamla Europa, där dessa människor – varav majoriteten under lång tid inte varit resandefolk – koncentrerats till läger utan vatten eller annan service. 
En av dem sade i dag: ”Första gången jag sov i en container var när jag kom till Italien; där jag kommer ifrån hade jag ett hus.” Europeiska unionens rättigheter slutar vid utkanten av resandefolkens läger, och den italienska regeringen fortsätter att göra sig av med – det är den term som måste användas – den romska befolkningen genom kollektiva utvisningar.
I en sådan situation är det omöjligt att uppfostra barnen och få dem att gå i skolan. Det finns unga människor på 20 år som är födda i Italien men som inte har något italienskt ID-kort. Nyligen har barn som fötts i Italien ansetts ha jugoslavisk nationalitet, utan att veta vilken av dem, eftersom landet inte längre finns. Många romska medborgare som bor i mitt land har ett ID-kort – om de över huvud taget har något – med adressen till resandefolkets läger och, inom parentes, ”romskt läger”. Det är uppenbart att de inte kommer att finna något arbete och att de i allt större utsträckning kommer att diskrimineras när de befinner sig i denna situation.
Jag vill avsluta med att säga att morgondagens omröstning är mycket viktig och att den kommer att bli ännu viktigare om den omsätts i praktiken av Europeiska kommissionen. Låt oss inte glömma bort att den kommissionsledamot som borde handha frågan, Franco Frattini, är italienare, även om han i mina ögon till stor del liknar den apa som brukade säga ”se inget ont, hör inget ont, säg inget ont”. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   –Herr talman! Jag talar för det nya italienska socialistpartiet (PSI) till stöd för de berättigade kraven från så många romer som jag haft lyckan att träffa under mina år av socialt och politiskt engagemang. De socialistiska ledamöterna i det nya PSI hoppas att den 8 april, som aviserats som internationella romadagen, inte bara skall bli ett tillfälle att fira utan framför allt en möjlighet att öka allmänhetens medvetande om de problem som Europas största etniska minoritet för närvarande möter.
Jag vill bara peka på en aspekt som enligt vår uppfattning är mycket viktig: trots kommissionens åtaganden, även de som nyligen gjorts, måste vi notera att i vissa medlemsstater och kandidatländer segregeras ofta unga romer i skolor för mentalt efterblivna eller skickas till klasser för barn med inlärningssvårigheter. Detta ökar självfallet deras känsla av obehag och social marginalisering. Åtgärder måste i stället vidtas för att de skall få fullständigt tillträde till det vanliga utbildningssystemet, eftersom skolorna är ett viktigt medel för att främja fullständig social integration. 
Den nuvarande situationen är ett omotiverat gap som fullständigt strider mot principerna om jämlikhet, tolerans och respekt som står i centrum för den medkänsla som EU främjar. Alla måste inom sitt eget sakområde sträva efter att gå från ord till handling. 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   – Den romska frågan hör till de mest komplicerade sociala och politiska frågorna inom Europeiska unionen. Trots olika koncept har man misslyckats med att finna en framgångsrik lösning på det s.k. romska problemet. Alla försök att ta sig an frågan som ett socialt problem har misslyckats på grund av kulturskillnader. Ansträngningarna för att integrera det romska samhället har ofta slutat med försök att assimilera det, vilket också misslyckats. Eftersom frågan om romerna är så komplex befinner den sig helt klart i skärningspunkten mellan sociala, etniska och/eller minoritetsrelaterade problem. Problemet är definitivt inte lika allvarligt i alla länder. Det finns således inga romer i de baltiska staterna, men i Europeiska unionens södra del och i de nya medlemsstaterna överstiger problemet ganska ofta ett ensamt lands möjligheter att hantera det. 
Det är uppenbart att övergången till marknadsekonomi i många länder inte har skapat någon situation för romerna som alla parter vinner på. En väsentlig del av denna minoritet har sällat sig till dem som inte lyckades och ansett det omöjligt att anpassa sig till de nya förhållandena. Deras ogynnsamma situation, extrema fattigdom och höga arbetslöshet kan inte enbart tillskrivas rasdiskrimineringen. Problemet är mycket ofta betydligt mer omfattande. Det börjar med bristen på utbildning. Situationen är uppenbart som värst för dem som lever på avlägsna platser, i segregerade kolonier, ofta utan tillgång till skolor, el eller rinnande vatten och i regioner med mycket hög arbetslöshet.
Slovakien nämndes för några månader sedan i anslutning till romerna – påstådd tvångssterilisering av romska kvinnor. Jag vill upprepa vad vår biträdande premiärminister sade inför utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, nämligen att en noggrann polisundersökning visade att dessa tvingande och olagliga händelser inte har ägt rum. Det visar sig emellertid samtidigt att lagstiftningen på området är omodern och brister i tydlighet. Avslutningsvis vill jag uttrycka mitt stöd för resolutionen eftersom det finns ett antal myter om romerna och deras situation, och kanske ännu fler fördomar, samt en brist på verklig förståelse.
Jag är övertygad om att det romska problemet går längre än enskilda staters gränser och att det måste hanteras som ett problem på EU-nivå, precis som kommissionsledamot Vladimír Špidla uttryckte det. Det är absolut nödvändigt att använda de bästa erfarenheterna i de olika länderna och att använda strukturfonder för att ta itu med problemet med romernas egen delaktighet – det är verkligen nyckelfrågan i detta hänseende. Jag anser att resolutionen är ett lämpligt och nödvändigt steg i den riktningen. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är mycket stolt över att många medlemmar i min grupp är så engagerade i att främja den romska saken och följa den senaste utvecklingen på området. Jag är också mycket glad över att vi har så många likasinnade vänner i de andra grupperna, vilket gör det möjligt för oss att i morgon gemensamt skriva ett nytt kapitel i historien om romernas integration.
Det som föranledde mig att trycka på för att vi skulle diskutera den här frågan var ett besök jag gjorde i Novi Sad, när jag ingick i en delegation från parlamentet, och där vi under våra undersökningar om situationen för den ungerska minoriteten i stadens utkant såg ett distrikt som fungerade som hem för romer som drivits ut från Kosovo och där förhållandena trotsar all beskrivning.
Det är ett olyckligt faktum att romerna i alla våra tidigare konflikter ofta varit de första offren. Även i avsaknad av sådana konflikter befinner de sig emellertid i en långtifrån tillfredsställande situation, och inte bara i de nya medlemsstaterna – där de är fler – utan även i många av de gamla länderna. Om vi vill peka ut andra länder och ge dem råd om hur de skall behandla sina minoriteter så är det mycket viktigt att vi i EU behandlar våra egna minoriteter i enlighet därmed – särskilt romerna som är den största minoriteten – genom att ge dem möjlighet att integreras och bryta den fruktansvärda onda cirkel som innebär att många av dem ses som mindre välutbildade och ibland tvingas in i segregerade skolor. Denna brist på utbildning leder till att de har sämre möjligheter att få arbete och att deras försörjningsförmåga försämras. Sämre inkomster innebär i sin tur mer hälsoproblem, och så fortsätter den onda cirkeln. Tillsammans måste vi bryta den.
För en tid sedan föreslog jag att en kommissionsledamot skulle utses med särskilt ansvar för minoritetsfrågor och för romernas problem i synnerhet. Även om inget har gjorts åt detta är jag övertygad om att den romska frågan är trygg i kommissionsledamot Vladimír Špidlas händer. Jag vill instämma med Martine Roure och be henne att i det meddelande från kommissionen som vi ber om innefatta inte bara en beskrivning av hur saker och ting är utan också av hur de skulle kunna vara, och vilka förbättringar som skulle kunna göras utan alltför mycket makt på EU-nivå.
Herr kommissionsledamot! Ni har helt rätt i att detta är ett problem på EU-nivå och att vi måste finna en lösning på EU-nivå på det, inte bara på EU-nivå utan självfallet även i nationalstaterna. Om vårt samarbete här i parlamentet, i morgon och tack vare denna resolution, hjälper oss att sätta lite fart på processen för att finna en lösning, då har vi tagit ett viktigt steg. 
Det är er hjälp, herr kommissionsledamot, och kommissionens, som kommer att göra det möjligt för oss att uppnå en verklig och märkbar förbättring under de kommande tio åren när det gäller att integrera romer och sinter i Europa.

Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Vladimír Špidla, mina damer och herrar! Hittills har vi tyvärr alltför lite uppmärksammat tragedin för Europas romer, sinter och andra stammar. Det var en gång möjligt för människor att röra sig fritt i Europa, och ha en livsstil och en kultur som de själva hade valt. Nittonhundratalet kännetecknades tyvärr av försöken att massutrota vissa folk. Under den tyska ockupationen av Böhmen och Mähren fanns två koncentrationsläger för romer, ett i Lety i Södra Böhmen och det andra i Hodonin, nära Kunstat i Mähren.
När det gäller mänskliga rättigheter, politik, moral och helt enkelt mänsklighet är det fullständigt ovärdigt att en grisfarm under de senaste 40 åren har varit inhyst i det tidigare koncentrationslägret i Lety. En plats där flera tusen människor, många av dem barn, led och där hundratals av dem dog, får inte längre tillåtas vara föremål för degradering på detta sätt. Av de ca 6 000 romer och sinter som levde i protektoratet Böhmen och Mähren under 1942 återvände endast ca 600 av dem från koncentrations- och utrotningslägren 1945. Det motsvarar en tiondel av dem.
Eftersom detta inte längre endast är ett problem för de tjeckiska myndigheterna, utan snarare ett problem för EU, kräver vi att denna svinfarm flyttas och att ett värdigt minnesmärke blir rest över nazismens offer på den plats där koncentrationslägret tidigare låg. Detta var temat för en utställning vi gjorde i ordning förra veckan i parlamentet. Jag har dokumentation i frågan med mig nu. Jag vill be er att stödja denna uppmaning och tacka alla grupper i kammaren för deras samarbete. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman! Jag ber om ert tålamod eftersom jag tänker säga något tvärtemot det som tidigare sagts. Precis som alla etnokulturella minoriteter i unionen – vare sig de är födda som minoriteter, såsom sardinare, korsikaner, basker eller gaeler eller lagliga invandrare – förtjänar den etniska gruppen romer all hänsyn. Precis som de nämnda grupperna måste emellertid den romska gruppen också omfattas av reglerna för social samexistens och för ömsesidig respekt för den sociala ordningen.
Jag vet inte, åtminstone inte av egen erfarenhet, huruvida och på vilket sätt zigenare är integrerade i Rumänien och Bulgarien. De är det i alla fall i mitt land, där polisen inte kan komma in i resandefolkets läger, där hälsovårdsmyndigheterna inte kan ge behandling eller genomföra inspektioner och där det är omöjligt att hantera frånvaro från skolan, genomföra en folkräkning av de boende, kontrollera barnens levnadsvillkor och föräldrars vårdnadsrätt eller se till att könsskillnader och mänskliga rättigheter respekteras, och jag skulle kunna fortsätta i timmar.
Kommissionen vill ha åtgärder för att ge arbetstillfällen till den romska gruppen. Dessa och andra oacceptabla privilegier stöds av fem förslag till resolutioner som lämnats in av samtliga grupper, alltifrån Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater till extremvänstern. Vi är säkra på att vi företräder åtminstone miljontals medborgare i Europeiska unionen i den här frågan, och vi avvisar därför kommissionens förklaring och resolutionsförslagen, som är idiotiska och fyllda av retorik och rasism gentemot Europas folk. Ni ledamöter som lämnade in dessa förslag borde förklara för människorna varför ni kräver att de uppfyller skyldigheter och bara därefter låter dem åtnjuta rättigheter. Ni borde förklara för dem varför ni inte prioriterar dem när det gäller bostäder eller arbete eller garanterar dem straffrihet.
På grund av de skatter som tas ur korrekt registrerade medborgares fickor uppmanas vi här att företräda först dessa EU-medborgares intressen och känslor och sedan, men först då, att docera om inbillade diskriminerande handlingar. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Herr talman! En av de brådskande frågorna på Europaparlamentets föredragningslista denna vecka har varit frågan om grundläggande mänskliga rättigheter, och särskilt situationen för den romska minoriteten i Europa. Jag anser att frågan om den romska minoriteten går långt utanför konstitutionella statsgränser, och deras situation måste lösas på EU-nivå.
I går eftermiddag ägde ett forum rum, Europaparlamentets romska forum, som besöktes av romer som regelbundet hamnar i underläge och möter diskriminering, som lever inlåsta bakom taggtråd eller inte har vatten, gas eller el i sina hem och som inte kan få utbildning för sina barn. Många ledamöter i Europaparlamentet och några företrädare för andra myndigheter, som anser att denna situation med kontinuerlig diskriminering måste lösas med gemensamma ansträngningar, deltog i detta extra europeiska romska forum. Vi beslutade att inrätta ett europeiskt system för övervakning och uppföljning av diskriminering och även inrätta en databas som innehåller exempel på fördomar mot romerna. Vi vill be kommissionsledamoten om hjälp med att inrätta ett sådant system för övervakning av diskriminering, så att detta forum kan påverka den allmänna opinionen i enlighet därmed.
Vi anser att EU, civila organisationer, privatpersoner och företrädare har gjort stora ansträngningar, men mycket ofta har många av dessa inte samordnats. Det är mycket viktigt att kommissionsledamoten och parlamentet samordnar dessa olika typer av ansträngningar, vilka inte nödvändigtvis är parallella, för att agera effektivare och skickligare, och för att tillhandahålla någon form av skydd för de mänskliga rättigheterna för Europas största minoritet på ett mer effektivt sätt. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Jag är stolt över att sitta i samma kammare som Lívia Járóka och Viktória Mohácsi i dag, även om jag inte är så stolt över att så få ledamöter av denna kammare eller institutionernas personal tillhör en etnisk minoritet. Detta står i skarp kontrast till denna debatt om romer. Vi har en situation där denna grupp med säkerhet kommer att utgöra den största minoriteten efter nästa utvidgning. Det finns samförstånd – bortsett från den sista talaren finns det möjligtvis något undantag – om att något måste göras.
Så vad måste göras? Edit Bauer talade om problemets djupa komplexitet. Faktum är att vi i kammaren redan kan peka på de saker som vi kan göra, men som medlemsstaterna inte vill göra. Vi har till exempel direktivet om jämlikhet mellan raserna. Jag har sett fall där romer driver mål som avser diskriminering i samband med anställning i sina egna länder, men de är för få så det blir meningslöst. Vi har redan lagt fram lagstiftning i denna kammare som inte genomförs av medlemsstaterna. Den genomförs sannerligen inte av de nya medlemsstaterna.
Jag mötte medlemmar av den romska gruppen i Italien tillsammans med Vittorio Agnoletto i morse. Precis som i fallet med mitt eget land, Förenade kungariket, lider romerna av diaspora i det så kallade gamla EU lika mycket, om inte mer, än i de nya länderna, eftersom de drabbas av en extra förnedring av att vara invandrare och rom.
Vi måste ta itu med båda dessa frågor. Detta är en förenad kamp – bortsett från en talare som jag och många med mig absolut inte håller med – och vill jag föra till protokollet att problemen är så komplicerade att det borde finnas ett gemensamt partiövergripande utspel när det gäller denna resolution, undertecknad och med stöd från alla partier, om att vi inte kan leva i en europeisk union där barn från en etnisk minoritet segregeras i skolan och sänds till skolor med personer som förmodligen har mentala funktionshinder. Detta är inte den europeiska union som jag vill bo i, och vi har instrumenten i denna kammare för att se till att medlemsstaterna börjar agera. Jag ser fram emot att höra huruvida kommissionen kommer att vidta brådskande åtgärder. 
Wiesław Stefan Kuc (PSE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Debatter och tal om romerna, som vanligen kallas zigenare i Polen, är något som jag har vant mig vid sedan jag valdes in i Europaparlamentet. Vilka är romerna och vad menar vi med den termen? Är de en etnisk grupp, såsom slås fast i förslaget till resolution, eller en statslös nation? Om vi instämmer i att de är en etnisk grupp som består av medborgare från EU:s alla medlemsstater, då är lösningen på dessa problem relativt okomplicerad. När allt kommer omkring måste varje medlemsstat se till att dess medborgare åtnjuter samma rättigheter och behandlas lika, utan att utsättas för diskriminering eller främlingsfientlighet. Vi bör emellertid komma ihåg att likaväl som medborgare har rättigheter har de också vissa skyldigheter, både gentemot det land de lever i och mot andra människor som lever där. Om vi uppfattar romerna som en statslös nation börjar det se betydligt värre ut, om än inte hopplöst. Vi måste fråga oss vem som skall försvara den här nationen, eftersom svaret på denna fråga skulle innebära en utgångspunkt för att finna en lösning på problemen. Debatten om den här frågan har nyligen blivit hetsigare eftersom två nya länder, Rumänien och Bulgarien, är på väg att bli medlemmar i Europeiska unionen. Rumänien betraktas i allmänhet som romernas huvudsakliga hemland även om de ursprungligen kommer från det avlägsna Indien. Under mer än 600 år har romerna antingen inte velat eller inte kunnat assimileras i samhället i de länder där de lever. Känslor av ömsesidig fientlighet har snarare blivit mer uttalade under denna tid, i stället för mindre. Trots att många olika åtgärder har vidtagits för att minska klyftan när det gäller utveckling, utbildning och levnadsstandard mellan romerna och resten av befolkningen blir klyftan faktiskt större. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Špidla, medborgare på läktaren och kollegor!
Som de andra välkomnar jag debatten om romerna i EU. Jag välkomnar också alla romer som medlemmar i EU.
Trots förbud mot diskriminering, FN:s första artikel, så lever 12-15 miljoner romer i en utsatt situation. De 7-9 miljonerna romer i EU, lika många som invånarna i Sverige, finns i flertalet av EU:s medlemsländer men inget land ger gruppen ett riktigt erkännande som sin största etniska minoritet. Oroande nog ökar också diskrimineringen. Sedan år 2000 då Sverige ratificerade Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter och Europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk är romska gruppen erkänd i Sverige och det romska språket romani är ett erkänt minoritetsspråk i Sverige, men det räcker inte för att bryta utanförskapet. Hela EU måste värna om romernas ställning och särskilt kvinnornas och barnens utsatta ställning. Vi måste tillsammans med de romska kvinnorna göra dem till en del av vår jämställdhetspolitik, i synnerhet i fråga om skydd av den reproduktiva och sexuella hälsan och främjande av familjeplanering, utbildning för barnen och flickorna samt ett ökat deltagande i det politiska beslutsfattandet.
Jag lyssnade på kommissionär Špidlas rapport – tack för den – och jag skulle vilja skicka med en frågatillkommissionär Špidla, som är ansvarig för jämställdheten i kommissionen, om det finns något mer som vi kan göra just för kvinnors och barns rättigheter och mot utanförskapet, för romernas sak är hela EU:s ansvar.
Bifall till resolutionen! 
Vladimír Špidla,
   . – Enligt min uppfattning var den debatt vi just hållit ovanligt omfattande. Den innehöll sådana frågor som romernas ställning som etnisk grupp, diskriminering av denna grupp och romernas sociala och politiska ställning ur ett antal vinklar. Jag anser att vi har hört ett mycket brett spektrum av uppfattningar, eller snarare synpunkter, och att det kommer att ge oss en bra grund för ytterligare överväganden om den resolution som kammaren lagt fram. De frågor som togs upp under debatten belyser hur viktigt och brådskande det är med åtgärder för att främja socialt införlivande av romerna på EU-nivå samt nationell och regional nivå. Parlamentets stöd – och jag ser ert initiativ som mycket viktigt – kommer att hjälpa oss att mobilisera alla berörda parter och samla den politiska vilja som krävs. Det faktum att medlemmar från det romska samhället är närvarande här i kammaren som parlamentsledamöter är till särskild nytta, eftersom det ger oss ett slags utgångsläge för en europeisk debatt om det verkliga livet och förhållandena i det romska samhället. 
Kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar för att se till att alla relevanta politikområden och program genomförs på ett enhetligt och effektivt sätt för att främja införlivandet av romerna och andra missgynnade grupper. Vi måste göra en djupare analys av både de verkliga behoven hos de olika grupperna och de områden där åtgärder på EU-nivå kan ge mervärde. Enligt min uppfattning skulle det vara till stor hjälp för kommissionen att få råd i sådana frågor från en grupp av ledande personer och experter, och jag skall fundera lite över det bästa sättet att inrätta en sådan grupp. Jag vill också föreslå ordförande José Manuel Barroso att en debatt om situationen för romerna skall hållas vid ett av de kommande mötena med gruppen av kommissionsledamöter för grundläggande rättigheter, icke-diskriminering och jämställdhet.
År 2007 kommer att utnämnas till det europeiska året för jämställdhet. Kommissionen kommer att inleda ett antal åtgärder, och frågan om romerna kommer uppenbarligen också att betonas vederbörligt.
Dagens debatt har givit upphov till ett antal historiska reflektioner och sidorepliker. Jag anser att vi bör påminna oss själva om att romernas historia i Europa har varit en historia av förföljelse, och att den ofta har varit ofattbart grym. Enligt ett dekret som utfärdades av den österrikiske kejsaren Leopold I i slutet av 1600-talet – och jag parafraserar – skulle varje rom som passerar gränsen till en by dödas, och detta gällde även barn. Bestraffning väntade den som misslyckades med att vidta sådana drastiska åtgärder. Europas historia är mycket grym i det hänseendet.
En av talarna sade att Europeiska unionen är romernas enda hopp. Jag tror inte att jag själv skulle ha använt ordet ”enda” eftersom det definitivt finns ett stort antal andra organisationer och politiska strävanden. Ändå kan vi vara stolta över att Europeiska unionen har statuerat exempel på området jämställdhet och mänskliga rättigheter, trots alla våra brister och all vår inkonsekvens, och trots allt arbete vi fortfarande har framför oss. 
Talmannen. 
   – Jag har mottagit fem resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Wojciech Roszkowski och jag krävde att parlamentet skulle hedra och erkänna de befäl som brutalt och avsiktligt mördades i Katyn i april 1940, vid en terrorhandling utförd av det sovjetiska NKVD, folkkommissariatet för inrikesfrågor. Vi fick ett svar från parlamentets talman som innebar att vi aldrig får glömma datum och tragedier av detta slag som är en del av våra historia, och jag är mycket tacksam mot honom för det. Samtidigt informerade han oss emellertid om att presidiet hade beslutat att inte hålla någon tyst minut för offren för detta brott, och jag tycker det är mycket beklagligt. Innan jag lämnar ett förslag till kammaren vill jag därför använda tio sekunder av min talartid till att hylla de befäl som dog i Katyn och deras familjer. Andra ledamöter kanske vill hålla denna tysta stund tillsammans med mig. 
 Herr talman! Jag föreslår att parlamentet utnämner den 5 mars till en dag för kampen mot alla former av totalitarism. Stalins gäng fattade detta barbariska beslut om folkmord den 5 mars 1940. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! De flesta vet att 1 maj är den internationella arbetardagen, men jag undrar hur många som vet att det är den internationella minnesdagen för döda och skadade arbetstagare i morgon, den 28 april? Det är den dag då vi minns dem som har dödats på sin arbetsplats eller avlidit av sjukdom orsakad av deras arbete. Arbetsmiljön har naturligtvis förbättrats under de senaste åren inom Europeiska unionen, delvis tack vare den lagstiftning som vi själva har antagit. Internationella arbetsorganisationen (ILO) uppskattar emellertid att det fortfarande sker ett dödsfall i arbetet var femtonde sekund i världen, vilket innebär att 6 000 människor dör varje dygn, och det sägs att det dör fler människor i arbete än i krig.
Genom att minnas dem som har dött kan vi göra mer för att förebygga arbetsolyckor. En lokal kampanj i min valkrets, som organiserades av Herbert Styles, syftade till att försöka övertyga regeringar att göra mer genom att formellt erkänna den internationella minnesdagen för döda och skadade arbetstagare. Därför ber jag kollegerna och vår talman, vars eget land Spanien erkänner den internationella minnesdagen för döda och skadade arbetstagare, att försöka få denna dag formellt erkänd, så att vi tänker på arbetsolyckor. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! För två dagar sedan dödades en fyraårig flicka i min valkrets efter att ha blivit påkörd av en bil inför sin mammas ögon. Den enorma sorg som en sådan katastrofal händelse kan förorsaka en familj är svår att förstå och omöjlig att beskriva. Tyvärr sker sådana tragiska olyckor varje dag och i stor omfattning i någon del av unionen. Trafikolyckor är faktiskt den vanligaste dödsorsaken hos barn inom EU i dag. Detta är en skamlig och helt oacceptabel statistik för ett civiliserat samhälle som vårt. Slakten av våra barn på vägarna måste stoppas. Herr talman! Får jag uppmana er att personligen ta kontakt med alla EU:s statschefer och använda er övertalningsförmåga för att få dem att förstå det brådskande behovet av att engagera sig i ett seriöst, fortgående och effektivt korståg för att förbättra trafiksäkerheten, särskilt för barn?
Jag föreslår också att ansträngningar skall göras för att inrätta en skammens svarta lista med bred spridning, på vilken de 25 medlemsstaterna rankas i enlighet med det antal barn som dör på vägarna per invånare och år. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som ordförande i delegationen för förbindelserna med länderna i södra Kaukasien hoppas jag innerligt att Europaparlamentet högtidlighåller 90-årsdagen av det armeniska folkmordet. Dessa 90 år representerar den tid då det armeniska folket har plågats av det förgångna och väntat på att få ett erkännande av att folkmordet ägt rum – ett erkännande av att världen var vittne till det, liksom Europaparlamentet erkände det 1987, och ett erkännande från förövarnas sida. Detta erkännande låter vänta på sig, eftersom vi har att göra med en värld av oblandade känslor och extrem känslighet. Men jag är övertygad om att det ögonblicket kommer, och det är Europeiska unionens ansvar att uppmana till det.
Inom ramen för anslutningsförhandlingarna med Turkiet måste EU hjälpa det turkiska folket och de turkiska myndigheterna att börja bearbeta sina minnen, som Tyskland gjorde när det sökte förlåtelse från det judiska folket. Vi måste övertala det turkiska samhället att erkänna folkmordet på armenierna 1919. Jag är förhoppningsfull, särskilt i dag tack vare att de armeniska myndigheterna har samtyckt till att delta i en mellanstatlig kommitté med Turkiet om folkmordet. Jag är helt övertygad om att armenierna och turkarna kommer att kunna finna en väg till försoning, så att de kan leva tillsammans som goda grannar. 
Vittorio Emanuele Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill bara uppmärksamma parlamentet på en mycket allvarlig fråga: 40 kurdiska medborgare har hungerstrejkat i 30 dagar eftersom de vädjar om att få stanna i Belgien efter att ha begärt politisk asyl. Vissa av dessa personer befinner sig i mycket dålig kondition.
Jag har sänt ett öppet brev till inrikesministern och bett honom ge dem extra skydd, och detta skydd skulle, delvis genom den tredje europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna av den 15 december 1980, kunna medge att dessa människor får stanna i Belgien för närvarande, också utan politisk asyl. En delegation från parlamentet kommer att gå till i morgon kl. 9.30 för att visa sin solidaritet med dessa 40 kurder som riskerar sina liv. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Också när mitt hemland Polen hade en kommunistisk regering fördömde man dem som uppmuntrade barn att dricka. De föräldrar som försåg sina minderåriga barn med alkohol, antingen för att få lugn och ro eller för att de var omedvetna om konsekvenserna, utsattes för stark kritik. Oftast gällde det familjer som hade det mycket dåligt ställt socialt, och som inte var medvetna om de skador som orsakades av alkohol och andra vanebildande ämnen. Det slutliga resultatet av missbruket blir alltid ett kretslopp av förstörelse och självförstörelse som orsakar enorma fysiska och mentala lidanden. Detta gäller alla åldrar, men särskilt unga människor. Jag anser därför att det är förkastligt och synnerligen motbjudande att företag tillverkar olika alkoholdrycker som riktar sig till barn, till exempel alkoläsk som ser ut som Fanta, eller alkopulver i små förpackningar. Under ett av sammanträdena med utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet fick vi höra att kommissionen tolererar sådana produkter i sin roll som väktare av den fria marknaden. Men det faktum att våra marknader har avreglerats får inte innebära att företagen har rätt att uppmuntra barn eller ungdomar att berusa sig. Vi uppmanar därför EU:s institutioner, bland andra, att efterkomma EU:s lagstiftning, och kräver att stränga straff skall ådömas alla som bryter mot bestämmelserna om minderårigas alkoholförtäring, eller som bryter mot förbudet om att tillverka påhittiga alkoholdrycker som riktar sig till barn och ungdomar i avsikt att göra dem alkoholberoende. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Den 21 april hölls en viktig omröstning i budgetutskottet. Den gällde de 90 miljoner euro som parlamentet enligt de dåvarande beräkningarna skulle erhålla ur EU:s budget. Ett muntligt ändringsförslag ingavs, vilket fick till följd att 60 miljoner euro av detta belopp skulle sättas in i reserven.
Jag är ledamot av utskottet och har rätt att rösta där, och jag röstade mot detta muntliga ändringsförslag. I enlighet med artikel 150 i arbetsordningen borde ingen omröstning om förslaget då ha skett, men det valde Janusz Lewandowski, som då fungerade som ordförande, att bortse från.
Jag uppmanar er nu att använda er makt som talman för att ogiltigförklara omröstningen och förhindra att det aktuella betänkandet når parlamentet. En liknande skriftlig begäran har redan sänts till presidiet. 
Pál Schmitt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under de närmaste veckorna kommer mediernas och olika konferensers uppmärksamhet att riktas mot de erfarenheter som har gjorts under det första året efter EU:s historiska utvidgning. För de 100 miljoner medborgare i de tio nya medlemsstaterna är första maj inte bara en arbetarnas dag, utan den markerar också vår återkomst till Europa och vår förening med EU, och det är vad vi kommer att fira i mitt hemland Ungern denna dag. Vi kom med enorma förväntningar, och jag måste medge att vi motsåg den dag då vi skulle få fullt medlemskap i EU med en viss skepticism. Detta enminutsinlägg medger inga utläggningar om vilka erfarenheter vi dragit under det första året efter utvidgningen. Men på de 106 nya företrädarnas vägnar vill jag ta detta högtidliga tillfälle i akt för att tacka de gamla ledamöterna för deras vänskap, hjälpsamhet, tolerans och solidaritet. Er hjälp har verkligen uppmuntrat oss att ta en aktiv och ansvarig del i vårt gemensamma arbete i dag till gagn för våra länder, partier och alla medborgare i EU. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
    Herr talman! Jag vill uttrycka min oro över bortförandet i Colombia av en EU-medborgare från Spanien, Carlos Ayala Saavedra, en tjänsteman vid kommissionens delegation i Bogotá.
Vi känner inte till omständigheterna kring hans försvinnande, men det förefaller som om han har bortförts, och eftersom vi talar om en tjänsteman från en av våra institutioner anser jag att det vore lämpligt om parlamentet visade sin solidaritet på något vis, både med den aktuelle medborgaren och hans familj samt med vår systerinstitution, Europeiska kommissionen. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag måste starkt protestera mot Europaparlamentets oroande censur när man hindrade visningen av filmen i pressrummet den 20 april.
Jag anser att detta är oacceptabelt. Samma film har i månad efter månad censurerats på grund av terror från islamiska fundamentalister, som är skyldiga till mordet på filmens regissör, Theo van Gogh. Jag uppmanar Europaparlamentets talman att lyfta detta förbud, som inte hedrar vårt parlament och som strider mot principen om yttrandefrihet. Det strider särskilt mot principen om frihet för konstnärliga uttryck, som jag anser att vår samlevnad och Europeiska unionens rättsordning grundar sig på. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Som företrädare för EU:s nya medlemsstater är vi något oroade över de senaste nyheterna om det luxemburgska ordförandeskapets förslag rörande EU:s budgetplan för 2007–2013. Dessa förslag kommer att innebära nackdelar för de nya medlemsstaterna, särskilt Tjeckien och Ungern, men också för mitt land, Polen. Detta är huvudsakligen ett resultat av förslag om att minska den andel av BNP som medlemsstaterna betalar till EU:s budget, och minska taket för stödet till under 4 procent av BNP, vilket skulle vara särskilt orättvist. Jag vill tydligt påpeka att detta skulle innebära inget mindre än unilaterala ändringar av de anslutningsfördrag som slutits med Polen och de andra nya medlemsstaterna. Är detta allt som återstår av den omskrutna europeiska solidaritet som vi hörde talas om före folkomröstningarna om anslutningen i våra länder? Är detta det bästa exemplet på europeisk sammanhållning? Det är frågor ni borde ställa till er själva, mina damer och herrar, och frågor som vi alla i parlamentet bör ge ett både hederligt och uppriktigt svar på. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Kära kolleger! Jag vill återigen ta upp de rumänska romernas historia. Nuet och dess problem är alltid förbundet med det förgångna, som vi måste känna till. Särskilt när det gäller de mänskliga tragedier, som följde på den största judiska tragedin, vilka emellertid har glömts eftersom det handlar om tragedier i mindre nationer, till exempel morden på romer eller på tjetjener och ingusjer under andra världskriget. Folkmordet på tjetjenerna förra året erkändes av Europaparlamentet. För en vecka sedan besökte jag en liten utställning här i parlamentet som jag blev starkt påverkad av. Det verkar som om den redan har diskuterats här. Det handlade om det tidigare romska koncentrationslägret Lety i nuvarande Tjeckien, som vid den tiden var ockuperat av nazisterna. Det var få föremål som ställdes ut, men man kan inte förbli opåverkad av dem. Till exempel den bild som finns här – tiotals små, förtjusande och glada barn, uppenbarligen svarthåriga och svartögda, som förmodligen är dömda att dö. Och i de tidigare lägerbyggnaderna finns det varken ett museum eller en minnesplats som respekt för lidandena, utan i stället en svinfarm. Ingen skulle våga behandla barackerna i Auschwitz på det sättet. Därför har vi också här ojämlika möjligheter, även om vi talar på olika sätt. Jag vädjar till mina kolleger från Tjeckien att göra sitt bästa för att ändra den nuvarande situationen i Lety. Tack så mycket. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman! Det är något som inte stämmer. Hur är det möjligt? Jag har förstått av Vittorio Agnoletto att ett mindre antal kurder här befinner sig i allvarliga svårigheter och begär asyl i Belgien. Men stämmer det inte att kurderna, liksom de överlevande armenierna – om det fortfarande finns några kvar – är en turkisk minoritet? Om de förföljs, hur kan då EU ha påbörjat anslutningsförfarandet med Turkiet när landet överträder grundvalarna i fördraget? Jag uppmanar kommissionen och talmannen att vara uppmärksamma och tills vidare inställa anslutningsförhandlingarna med Turkiet. 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag känner till att Europeiska unionen och vårt parlament sänder valobservatörer till olika delar av världen för att se att allt går rätt till. Jag vill uppmana parlamentets talman att fråga kommissionen och rådet om de inte anser att det är lämpligt att sända observatörer till det kommande valet till det italienska parlamentet, som kommer att hållas i maj 2006, eftersom vi är de första som bör iaktta de demokratiska reglerna.
Ni känner till att det senaste valet för tre veckor sedan i Italien enligt många italienska domstolar skämdes av oriktigheter och bedrägerier när röstlängderna togs fram. Jag vill inte att detta skall upprepas, och jag skulle verkligen uppskatta ett svar med tanke på att bedrägerierna förövades till nackdel för den nuvarande italienska regeringen. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ta upp ett brådskande ärende som rör en turkiskägd bank i Nederländerna, med namnet Finansbank, och dess verksamhet. Den har underlättat tvättning av upp till 30 miljoner euro från ett turkiskt byggföretag som ligger i Republiken Irland. Dessa pengar tillhörde de cirka 800 turkiska arbetstagare som arbetade för detta företag i Irland. Pengarna överfördes utan de berörda arbetstagarnas vetskap. De överfördes därefter av Finansbank till ett annat företag som kallas Ryder Investments. Som jag ser det är detta penningtvätt: den illegala överföringen av pengar som inte tillhör Gama till en annan bank i Nederländerna och därefter till ytterligare en bank.
Vi måste undersöka Finansbanks verksamhet; vi måste undersöka Gamas verksamhet, och vi måste meddela de turkiska myndigheterna att företag som har sitt säte i Turkiet måste följa europeisk lag när de verkar inom Europeiska unionen.
Jag är för ett turkiskt medlemskap i Europeiska unionen, men denna typ av verksamhet kommer att undergräva deras möjligheter till detta. Det är också viktigt att erkänna att Gama för närvarande håller på att försöka avskeda de arbetstagare som avslöjade denna svindel. Gama bryter, enligt min uppfattning, mot direktiven mot diskriminering. Företaget bryter också mot de direktiv som ålägger det att meddela arbetstagarna sina avsikter.
Jag skulle uppskatta om talmannen skulle kunna framföra mina kommentarer till kommissionens ordförande. Det gläder mig att kommissionsledamot Vladimír Špidla befinner sig i kammaren för tillfället, och jag hoppas att han har noterat mina anmärkningar, eftersom de är allvarliga: de framställs inte lättvindigt. Dessa undersökningar måste genomföras. 
Talmannen. 
   –Anförandena på en minut är avslutade. 
Talmannen. 
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0085/2005) av Milan Cabrnoch om modernisering av de sociala trygghetssystemen och utveckling av hälso- och sjukvård av god kvalitet (2004/2189(INI)). 
Milan Cabrnoch (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill redogöra för parlamentets förslag till resolution om kommissionens rapport om modernisering av de sociala trygghetssystemen och utveckling av hälso- och sjukvård samt omsorg av god kvalitet. Kommissionen lade förra våren fram denna rapport för Europeiska rådet, Europaparlamentet, Regionkommittén och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Huvudsyftet var att identifiera de huvudsakliga utmaningar som alla hälso- och sjukvårdssystem i alla medlemsstater måste få bukt med, och föreslå gemensamma mål som medlemsstaterna kan använda som riktlinjer när de utvecklar eller eventuellt reformerar dessa system. Den öppna samordningsmetoden används för att medlemsstaterna skall identifiera gemensamma utmaningar, åta sig gemensamma mål, utbyta synpunkter och erfarenheter och genomföra gemensamma utvärderingar av hur hälsovårdssystemen i de individuella medlemsstaterna har utvecklats.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, som båda har diskuterat kommissionens rapport, var mycket intresserade av den, vilket märks på det faktum att mer än 100 ändringsförslag till mitt förslag till resolution lades fram. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor diskuterade förslaget till resolution i slutet av mars och röstade om alla ändringsförslag som hade lagts fram, och det förslag som vi har framför oss i dag är slutresultatet av det förfarandet. Hur som helst har bara fem ändringsförslag lagts fram hittills, och i samtliga föreslås ändringar som hade lagts fram för och avslagits av utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Jag är helt övertygad om att parlamentet kommer att rösta för mitt förslag till resolution.
Låt mig nu göra några korta kommentarer om de frågor som vi har diskuterat. Problem som hänför sig till hälso- och sjukvård samt omsorg är av centralt intresse för alla EU:s medlemsstater, och en livlig debatt pågår om hälso- och sjukvårdssystemet och dess framtid i alla medlemsstaterna. Vidare kan jag utan tveka säga att reformer av hälso- och sjukvården antingen pågår eller förbereds i alla medlemsstater. Hälso- och sjukvården påverkar hela allmänheten, och det inkluderar uppenbarligen också politikerna. Att tillhandahålla hälso- och sjukvård av hög kvalitet som är tillgänglig för var och en som behöver den, oaktat ålder, status eller förmögenhet, ligger i allmänhetens intresse, och är därför en uppgift för politikerna. Något annat som ligger i allmänhetens intresse, och alltså också är en uppgift för politikerna, är att ett stabilt hälso- och sjukvårdssystem bibehålls, och med ”stabilt” menar jag inte bara ekonomiskt stabilt, utan också stabilt i andra avseenden, till exempel när det gäller personal, vilket är en av de viktigaste frågorna.
Kommissionen har identifierat tre viktiga utmaningar i sin rapport, nämligen den åldrande befolkningen, ny teknik för förebyggande, diagnostisk och terapeutisk vård och de stigande förväntningarna från en allmänhet som blir alltmer medveten om olika möjligheter till hälso- och sjukvård. Här kan också tilläggas den stigande åldern på dem som arbetar inom vården, det faktum att dessa arbetstagare lämnar vissa länder för att arbeta utomlands, EU-medborgarnas ökade rörlighet mellan medlemsstaterna och den tilltagande invandringen till EU från tredjeländer.
De viktigaste mål som kommissionen föreslagit är vård av god kvalitet, allas tillgång till vård och långsiktig ekonomisk hållbarhet, vilket skulle undanröja behovet av statlig finansiering som tas från andra budgetposter. När kommissionens rapport diskuterades i utskottet nådde man samförstånd om dessa utmaningar och om de gemensamma målen. En annan fråga som belystes var subsidiariteten. När det gäller hälso- och sjukvård samt omsorg spelar subsidiariteten en roll genom att nationella regeringar är helt ansvariga för att utveckla och reformera hälso- och sjukvården i medlemsstaterna.
Vi vill också betona att förebyggande åtgärder är det effektivaste sättet att förbättra folkhälsan. Patienternas roll som konsumenter av hälso- och sjukvårdstjänster är mycket viktig för parlamentet, eftersom patienterna har rätt att fritt bestämma om sin hälsa och om den vård de får. Därför har de också rätt att få detaljerad och lättförståelig information om hälsa och sjukdomar, samt om hälso- och sjukvården och dess resultat, möjligheter, alternativ och risker. Ny kommunikationsteknik utgör både en stor utmaning och en viktig möjlighet, eftersom information är mycket viktig när det gäller hälso- och sjukvård, och vi kommer att kunna få en ökad kvalitet på vården och bättre användning av allmänna medel om de enskilda patienterna och deras läkare kan dela denna information.
En annan fråga vi vill belysa är den nyckelroll som patienterna spelar, samt deras rätt att besluta och det ansvar de bär för sådana beslut. När ett beslut skall fattas är information väsentlig, och det är också samarbete med läkarna, även om de senare alltid kommer att ha fördelen av mer tillgång till information. Men detta ger dem inte rätten att fatta beslut för patientens räkning. Mina damer och herrar! Jag tror att mitt betänkande och det förslag till resolution som jag har lagt fram kommer att stödjas av en stor majoritet av ledamöterna. 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade ledamöter! Först vill jag tacka Milan Cabrnoch och hans kolleger för detta betänkande. Det innehåller många förslag och rekommendationer, och kommissionen kommer att ta vederbörlig hänsyn till dem alla. Det gladde mig särskilt att se att man i betänkandet förespråkar en gradvis ökning av samarbetet för att förbättra hälso- och sjukvården samt omsorgen för äldre medborgare i medlemsstaterna, och att man använder den öppna samordningsmetoden som grundval.
I slutet av året kommer kommissionen att anta ett meddelande med förslag som syftar till att rationalisera och förenkla den öppna samordningsmetoden i fråga om social trygghet. Som nämns i punkt 32 i betänkandet kommer dessa förslag att täcka hälso- och sjukvården, omsorgen samt den sociala integreringen och pensionerna. Vi betraktar hälso- och sjukvården som en av de viktigaste frågorna i de strategier som medlemsstaterna skall utveckla under de närmaste åren, i syfte att lösa problemet med det demografiska åldrandet, medan man samtidigt bibehåller en hög nivå på den sociala tryggheten.
Ert betänkande har därför kommit mycket lägligt, och det kommer att vara till stor hjälp för oss när vi sammanställer dessa förslag. Samma sak gäller de nationella rapporterna om hälso- och sjukvård samt omsorg som nu kommer in från medlemsstaterna. En viktig del av vårt arbetsprogram blir att finna möjligheter till samverkan med EU:s nuvarande och kommande strategier för folkhälsan och med gemenskapens hithörande handlingsprogram. Både kommissionsledamot Markos Kyprianou och jag samt våra avdelningar kommer att fortsätta vårt nära samarbete i detta syfte. Samtidigt kommer vi naturligtvis inte att förlora ur sikte att medlemsstaterna har det primära ansvaret för hälso- och sjukvården samt omsorgen, och att Europeiska unionens uppgift är att ge stöd till politiska organ med beslutsfattande makt på nationell nivå.
I ert betänkande diskuteras ett brett spektrum med frågor som gäller social trygghet och folkhälsa, samt frågor som rör fri rörlighet för personer och tjänster på den inre marknaden. Alla dessa grundläggande frågor måste behandlas genom de lämpliga instrumenten, vilket inkluderar den lagstiftande makt vi har i fråga om den inre marknaden och den fria rörligheten, samt handlingsprogrammet för folkhälsa och den öppna samordningsmetoden.
Kommissionen kommer att söka nå största möjliga sammanhållning mellan dessa enskilda instrument, medan vi samtidigt fortsätter att främja en integrerad förståelse för hälso- och sjukvården när det gäller insatser för att erbjuda alla medborgare en lämplig och rättvis hälso- och sjukvård, både i deras egna länder och i andra av EU:s medlemsstater.
Ärade ledamöter! Detta är ett synnerligen omfattande och djupgående betänkande, och jag vill bara gå in på en av punkterna i det. Enligt punkt 7 beklagar parlamentet att kommissionen huvudsakligen betraktar moderniseringen av de sociala trygghetssystemen när det gäller hälso- och sjukvård i termer av de krav som finns i stabilitets- och tillväxtpakten. Enligt min åsikt stämmer detta inte helt och hållet. Milan Cabrnoch har redan sagt att det trefaldiga målet med tillgänglighet, kvalitet och långsiktig ekonomisk hållbarhet är en kärnpunkt i alla diskussioner om modernisering. Det betyder att även om långsiktig ekonomisk hållbarhet är av stor vikt, så är det inte den enda ledande principen för alla våra beslut.
Som jag sade i början av mitt inlägg har detta betänkande kommit vid en mycket läglig tidpunkt, och de frågor som tas upp är sådana att vi utan tvekan kommer att beakta dem i vårt kommande arbete. Tack så mycket. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Milan Cabrnoch till hans betänkande, som är mycket bra. Riktmärkningen, och den spridning av bra lösningar som detta ger, bör absolut välkomnas som tillvägagångssätt, särskilt inom sektorn för hälso- och sjukvård.
Det är ett tillvägagångssätt som har kodifierats och institutionaliserats av den öppna samordningsmetod som föreskrivs i Lissabonstrategin, en metod som kräver att medlemsstaterna deltar i enlighet med kommissionens tidtabeller. Det bästa scenariot är att detta gör hela förfarandet mer dynamiskt. I det sämsta scenariot blir resultatet en lavin med uppgifter, som myndigheterna inte klarar av.
Tyvärr har vi ännu inte några erfarenhetsmässiga uppgifter, som samlats under många år, vilka skulle möjliggöra exakta bedömningar av detta mycket komplexa område. Det tycks vara ett faktum att sådana saknas, särskilt inom hälso- och sjukvårdssektorn. Skall vi vinna över de personer, vars arbete systemet är beroende av, för idén om ett utbyte inom hälso- och sjukvårdssektorn i EU anser jag att den öppna samordningsmetoden i första hand måste införas noggrant och progressivt.
Under inga förhållanden får sådana enorma mängder uppgifter samlas in att myndigheterna inte klarar av att behandla dem. Dynamiken i förfarandet i sin helhet förefaller göra en obligatorisk tidtabell till den absolut förnuftigaste möjligheten, även om insamling av datoriserade uppgifter inte kan påbörjas överallt samtidigt.
Inom hälso- och sjukvårdssektorn betraktar jag ett försiktigt och progressivt införande av statistiska svar, hand i hand med djupgående feedback från den berörda personalen, som den bästa vägen mot målet.
Det måste vara möjligt, med tanke på effektiviteten och den långsiktiga acceptansen av den öppna samordningsmetoden, att skapa en idealisk effektiv mapp med uppgifter genom att göra sig av med de mindre viktiga svaren. 
José Albino Silva Peneda,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vid en tidpunkt när EU:s socialmodell diskuteras – och när somliga faktiskt ifrågasätter den – undersöker parlamentet hur man kan modernisera det sociala trygghetssystemet och utveckla hälso- och sjukvård med god kvalitet.
Jag vill börja med att säga att jag fullständigt stöder rådets prioriteringar, som kommer att leda till att alla får tillgång till hälso- och sjukvård av bra kvalitet, med långsiktig ekonomisk hållbarhet. Även om den politik som rör hälso- och sjukvården samt det sociala trygghetssystemet faller under medlemsstaternas ansvarsområde, har EU helt riktigt tagit ett steg framåt genom att tillämpa den öppna samordningsmetoden på detta område, och stärker därigenom samarbetet mellan länderna och deras nationella politik. I detta avseende är den öppna samordningsmetoden utan tvekan det effektivaste instrumentet under de nuvarande förhållandena, även om vi är medvetna om att åtgärder av detta slag huvudsakligen är inriktade på medborgarna som konsumenter av hälso- och sjukvård. Om det saknas ett förtroendefullt klimat mellan medborgarna och dem som tillhandahåller hälso- och sjukvård kommer ingenting av detta att bli något annat än goda avsikter. Som i alla förbindelser mellan konsumenter och leverantörer är ett förtroendefullt klimat väsentligt, och det gäller särskilt inom hälso- och sjukvårdssektorn.
I vissa medlemsstater är medborgarnas förtroende för dessa tjänster mycket sämre än vad man skulle önska. För att systemet skall kunna fungera är det mycket viktigt att medborgarna har förtroende för de tjänster som står till buds, men för att detta skall bli verklighet får de som använder sig av hälso- och sjukvårdstjänsterna inte undanhållas någon information. Det måste stå helt klart att patienternas rättigheter är av största vikt. Det gäller i första hand deras rätt till information om sitt hälsotillstånd, om de möjligheter som de har till förfogande när det gäller hälso- och sjukvård samt omsorg, och om kvalitetsnivån på den vård som enskilda tjänsteleverantörer på marknaden erbjuder. Det främsta målet, som för ögonblicket fortfarande är en utopi, är att ge varje EU-medborgare obegränsad tillgång till tjänster av god kvalitet, oavsett ålder, kön, nationalitet och ekonomiska förhållanden. För att detta skall kunna ske måste medlemsstaterna emellertid acceptera att reformer måste genomföras för att systemets ekonomiska stabilitet skall kunna garanteras. Följaktligen behöver länderna införa principen att patienten betalar för vissa utgifter inom hälso- och sjukvården. Medlemsstaterna måste inse att alla tjänster har ett pris, men när det gäller patienternas betalning måste personens ekonomiska situation beaktas, och det är naturligtvis statens skyldighet att hjälpa de fattigaste i samhället.
Medlemsstaternas regeringar har den högsta makten på detta område, men initiativet måste betraktas som ett viktigt steg mot att utforma ett socialt EU. Jag välkomnar det därför helhjärtat. 
Harald Ettl,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig börja med att gratulera föredraganden till hans balanserade betänkande. Utvecklingen av högkvalitativ hälso- och sjukvård medför oundvikligen ökade kostnader, och om vi med vår politik inte tar hänsyn till detta kan vi inte undvika att hamna i ett läge med första och andra klassens läkemedel. Historien visar vem som får mindre sjukvård under dessa omständigheter. Vi kan förvänta oss att leva längre, och när jag säger att det är gynnsamt att de äldre blir allt fler är det i bemärkelsen att viktiga frågor alltid för med sig nya idéer och innovation. Därför skulle det mycket väl kunna bli så att EU:s 25 eller 27 länder därigenom omvandlas till mer humana samhällen, grundade på solidaritet. Det är skälet till att man i detta betänkande uttryckligen framhåller att man bör vara särskilt noga med att upprätthålla rättvisa villkor om samhällets fattigare medlemmar skall bära en ännu större del av kostnaderna för hälso- och sjukvården.
Inom EU – och nu menar jag EU med 27 medlemsstater – varierar hälsovården från den ena ytterligheten till den andra. Detta innebär kostnadsmässigt att ländernas utgifter för hälso- och sjukvård varierar från 4 procent till 9 procent av ländernas bruttonationalprodukt. Av de nya medlemsstaterna anslår det fattigaste landet minst och har också den sämsta hälsovården. Detta är ett faktum. Det innebär emellertid inte uteslutande att de som anslår mer presterar bättre. För att på lång sikt kunna finansiera vård och omsorg krävs en effektivare förvaltning och att särskild hänsyn ges till vårdens kvalitet och efterfrågan. Detta erfordrar ett riktmärke på EU-nivå och en öppen samordning.
Det sista jag vill påpeka när det gäller kostnader är att Förenta staterna anslår närmare 14 procent av sin bruttonationalprodukt till hälsovård, men de lyckas dåligt med att fördela den. Vi kan inte sträva efter något sådant, och det bör vi inte heller göra. Vi bör å andra sidan ta med i beräkningen att den medicinska kunskapen för närvarande fördubblas vart femte år. Även om det innebär ökade kostnader har alla samma rätt till vård, och det måste vi prioritera. Följaktligen finns det inte bara behov av riktmärkning, utan också av solidaritet.
Det råder ingen brist på problem att ta itu med. De nya medlemsstaterna håller fortfarande på att bekämpa korruptionen inom flera hälsovårdsområden. Där bristerna är som mest påfallande är korruptionen som värst och de äldre som fattigast, och denna fattigdom ökar mer än på andra platser. Det är i huvudsak dessa sociala utmaningar vi står inför. Tro mig, äldre människor är som mest rädda när de befarar att de inte kommer att få tillräcklig vård om de blir sjuka, eller att det inte längre kommer att vara möjligt att vårda dem. Det är i de nya medlemsstaterna som de offentliga medlen är mest osäkra, till följd av budgettrycket.
Även om jag bara har tagit upp några få problem finns det ytterligare andra som håller på att framträda; vårdpersonal förflyttas från de nya medlemsstaterna till de tidigare femton länderna för att dra nytta av de hälso- och sjukvårdssystem som finns där. Så låt mig upprepa att detta är en politiskt känslig fråga, och det är absolut nödvändigt att samordningen och samarbetet förbättras. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill betona behovet av att beakta detta betänkande ur ett vidare perspektiv, i anknytning till följande händelser och fakta:
För det första bör betänkandet beaktas inom ramen för det tryck som Lissabonprocessen utövar mot hälso- och sjukvården och socialförsäkringssystemen, för att de skall omvandlas till tjänster som kan saluföras över hela EU.
För det andra, när vi beaktar detta betänkande måste vi hålla i minnet att tjänstedirektivet kommer att göra hälso- och sjukvården till föremål för EU:s konkurrensbestämmelser och för principen om ursprungsland.
För det tredje, såsom betonas på flera ställen i betänkandet är en av befolkningsförändringens följder att sjukvårdssystemen i många länder betraktas som en oacceptabel börda för statsbudgeten, och detta har haft en påfallande skadlig inverkan på vårdpersonalens arbetsförhållanden.
Kommissionens senaste förslag stöder denna trend. Betänkandet spelar en avgörande roll i förberedelserna för det grundläggande valet mellan å ena sidan kommissionens och rådets förslag, och å andra sidan parlamentets förslag. Själva sakfrågan gäller huruvida hälso- och sjukvården och de sociala skyddssystemen uteslutande bör bibehållas inom området för tjänster av allmänt intresse, eller om de bör utsättas för den inre marknadens konkurrensbestämmelser.
Parlamentets svar på detta, i otvetydiga ordalag, är att hälso- och sjukvården även fortsättningsvis måste ses som en tjänst av allmänt intresse, och det måste garanteras att den är allmänt tillgänglig, oberoende av människors köpkraft. I detta betänkande klargör parlamentet att finansiella solidaritetssystem varken får överges eller förvandlas till tomma skal. Jag hoppas att kommissionen i sina följande förslag kommer att acceptera de detaljerade ändringsförslagen i detta betänkande, som utgör ett tydligt och alternativt svar på de utmaningar vi står inför. 
Jiří Maštálka,
   – Mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Milan Cabrnoch till hans betänkande. Även om jag anser att de huvudprinciper som gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster antagit återspeglas i hans resolutionsförslag har jag lagt fram ett antal ändringsförslag som belyser vår grupps prioriteringar.
För det första är jag glad över att föredraganden i sitt förslag betonar att EU:s medborgare bör tillhandahållas hälso- och sjukvård i enlighet med solidaritetsprincipen. Rätten till hälsa betraktas trots allt som en grundläggande rättighet i alla EU:s medlemsstater, och en rättighet som fördelas på grundval av solidaritet. Mitt ändringsförslag är avsett att säkerställa att detta verkligen sker. För det andra är det alldeles riktigt att samtidigt som vi bör skydda den fria rörligheten för arbetstagare bör vi också skydda deras rätt att få lämplig, högkvalitativ och tillgänglig hälso- och sjukvård i alla EU:s medlemsstater.
Av denna anledning har jag lagt fram ytterligare ändringsförslag som syftar till att förbättra vårdpersonalens utbildning, för att uppnå en jämförbar utbildningsnivå inom alla medlemsstater. Jag tror fullt och fast att denna utbildning måste finansieras genom EU:s utbildningsbudget, i stället för att man överlåter åt medlemsstaterna att själva ta itu med denna fråga.
För det tredje välkomnar jag föredragandens kommentarer som går ut på att hälso- och sjukvårdstjänster bör vara inriktade på att förebygga. Jag anser att kommissionen bör uppmuntra medlemsstaterna att gradvis öka sina förebyggande åtgärder, inte enbart när det gäller hälso- och sjukvård, utan också i fråga om arbetstider och en hälsosam arbetsmiljö. Vårt mål bör inte endast vara att öka arbetsstyrkans flexibilitet och konkurrenskraft, utan också att skydda arbetstagarnas hälsa.
För det fjärde instämmer jag med föredraganden när han säger att även om läkarvetenskapen erbjuder nya alternativ för diagnos och behandling måste hälso- och sjukvårdssystemen också vara ekonomiskt stabila. Enligt min mening kan hälso- och sjukvård inte enbart ses i redovisningstermer, och därför vore det beklagansvärt om en sådan hållning dominerade vår uppfattning av hälso- och sjukvårdsreformerna. Jag skulle inte kunna stödja en sådan hållning. 
Urszula Krupa,
   .Herr talman! Att garantera hälso- och sjukvård är en av statens viktigaste uppgifter, och det är en följd av individens grundläggande rättigheter. Det borde vara obligatoriskt för varje land att upprätthålla och finansiera grundläggande hälso- och sjukvårdstjänster. Den liberala hållningen, som består av att privatisera tjänster och belägga dem med marknadsvillkor genom olika delar ur lagstiftningen, kommer inte att garantera vård inom sådana områden som förebyggande hälsovård, mödra- och spädbarnsvård, civilisationssjukdomar, åldringsvård och palliativ vård. Även om alla dessa områden är förlustbringande är de oumbärliga och centrala för allmänhälsan. Det är ett välkänt faktum att en investering i hälsa är liktydigt med en investering i människor, så som är fallet med utbildning. Eftersom jag endast har några få minuters talartid vill jag fokusera på det jag anser vara de viktigaste frågorna. Det måste finnas en offentlig hälso- och sjukvårdstjänst, och denna tjänst måste fortsätta att utvecklas och förbli tillgänglig för alla, både för dem som har råd med behandling, och för dem som inte har det. Ännu har man inte funnit något idealiskt system för att vare sig organisera eller finansiera hälso- och sjukvårdstjänster. Det finns fördelar och nackdelar förbundna med varje system, och detta gäller både för de system som grundar sig på försäkringsavgifter och för de system som kan sägas vara statsfinansierade. Därför är ett blandat system förmodligen den bästa lösningen. Samtidigt måste emellertid vårdpersonalens och patienternas sociala rättigheter garanteras i vederbörlig ordning. Det måste finnas statsbidrag som är tillgängliga för de offentliga sjukhusen, den förebyggande vården och alla de övriga förlustbringande områdena. Man har gett uttryck för en hel del höga tankar, särskilt i EU-lagstiftningen, när det gäller frågan om att modernisera det sociala skyddet för att utveckla och förbättra hälso- och sjukvården, men ändå är dessa ofta oförenliga. Detta leder endast till att situationen för social omsorg och hälso- och sjukvård försvåras, även om den redan är tillräckligt svår i många länder, på grund av ökade kostnader, brutal kapitalism och ett misslyckat försök att efterleva moraliska principer. Ett belysande exempel på detta är de motsägelser som följer av det faktum att medlemsstaterna till synes har fått ansvaret för organisering och finansiering, men likväl har hälsovårdstjänster inkluderats i tjänstedirektivet. Om vi vill garantera en högkvalitativ hälso- och sjukvård kan vi inte betrakta hälsa som en produktiv sektor inom ekonomin, eller hälso- och sjukvårdstjänster som vanliga kommersiella tjänster. Som exempel kan nämnas att ett företag förväntar sig att tjäna så mycket som 13 miljarder schweiziska franc från försäljningen av ett läkemedel mot cancer, efter att ha fått tillstånd att sälja det inom EU.
Ibland har jag här i parlamentet hört det sägas att ett fattigt EU inte har råd att tillhandahålla långsiktig vård, och att vi i stället borde tillämpa eutanasi, eller med andra ord göra oss av med problemen genom att ta livet av människor. Detta torde inte vara liktydigt med att modernisera det sociala skyddet i syfte att utveckla och förbättra hälso- och sjukvården. Den enda lösningen på en allt äldre befolkning är att förändra vår attityd till tillvaron. Vi bör skydda det här livet och göra allt vi kan, och med detta menar jag också att iaktta moraliska principer, för att förbättra både kvaliteten på hälso- och sjukvårdstjänsterna och tjänsternas funktion. Vi kan därutöver inte förbättra hälso- och sjukvårdstjänsterna på något enda sätt genom en väldig administrativ apparat, korruption, byråkrati eller genom att offentliggöra ännu fler förordningar, betänkanden, yttranden, förklaringar och identiska eller likadana förteckningar. Detta leder endast till ökade kostnader och upptar tiden för både myndigheter och vårdpersonal, vars arbete är att hjälpa de sjuka. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Cabrnoch! Betänkandet påminner oss om att hälso- och sjukvården endast svarar för 10 procent av en individs hälsotillstånd. De övriga 90 procenten bestäms av många olika faktorer, såsom social situation, arbetsbrist och känslor av otrygghet bland dem som inte kan förtjäna sitt uppehälle. Även om medlemsstaterna är ansvariga för den offentliga hälso- och sjukvården anser jag att Europeiska unionen bör utstaka en rad miniminivåer för den sociala tryggheten. Detta skulle garantera ett minimum av socialt skydd i alla medlemsstater, och samtidigt göra det möjligt för de rikare länderna att tillhandahålla bättre välfärdsinrättningar och hälso- och sjukvårdssystem. Enligt min åsikt borde Europeiska unionen har rätt till upplysningar från de enskilda medlemsstaterna om socialbidragens miniminivåer. I Polen uppgår denna siffra för närvarande till 100 euro, även om vår dröm är att uppnå 250 euro. EU borde också informeras om situationen på hälso- och sjukvårdsområdet. Polska läkare tjänar i dagsläget 400 euro per månad, och är beroende av mutor för att komplettera sin inkomst. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rätten till hälsa är något fundamentalt, och det är medlemsstaternas ansvar att förverkliga denna rättighet hos medborgarna. De är fullständigt berättigade att välja den egna vården och omsorgen – överallt inom EU, och utan hänsyn till den egna inkomsten.
Det bör ändå påpekas att vårdens och omsorgens tillgänglighet och kvalitet i hög grad skiljer sig åt. Ett gemenskapsprogram för att främja allmänhälsan har funnits sedan 2003, och det utgör en god grundval för ett ökat samarbete mellan medlemsstaterna. Vi måste uppnå gemensamma mål, och sedan kan nationsspecifika strategier utarbetas för att ta itu med sådana utmaningar som rörligare patienter, ökade kostnader för nya behandlingar och – tack och lov – en ökad livslängd.
Men som föredraganden påpekade investerar man alldeles för lite i förebyggande vård, som i första hand hindrar människor från att bli sjuka. Hälso- och sjukvårdssektorn har väsentliga sysselsättningsmöjligheter. Denna sektor förutsätts med rätta bli ännu viktigare i framtiden, inte enbart i fråga om de ekonomiska medel som man kommer att anslå till den, utan också när det gäller sektorns innovationspotential. Jag tänker på sådana tjänster som vård i hemmet, vars efterfrågan ständigt ökar. Dessa tjänster gör det möjligt för de äldre och de sjuka att vårdas i välbekanta hemmiljöer, något som är psykologiskt viktigt och som spelar en betydande roll när det gäller att hjälpa människor att leva längre och mer hälsosamt.
En ökad livslängd ger människor tillfälle att ge ett personligt bidrag till samhället i form av den egna erfarenheten, som är så betydelsefull. Det ligger flera hinder i vägen för att skapa arbetstillfällen inom vårdsektorn, och de blir svåra att övervinna – man kan till exempel bara tänka på de höga kostnaderna för socialförsäkringarna i Tyskland, mitt eget hemland. Europeiska unionens hälso- och sjukvårdssystem måste organiseras på ett sådant sätt att allmänheten har råd med dem, och företagen bör befrias från orimliga kostnader för att därigenom uppmuntras att skapa nya arbetstillfällen.
Föredraganden betonar behovet av förebyggande vård, förbättrad långsiktig behandling och behovet att hjälpa patienter genom att förbättra det mycket välbehövliga informationsutbytet mellan medlemsstaterna, och jag håller med honom om detta. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman och herr kommissionär! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett utmärkt arbete.
År 2000 när betänkandet om modernisering av de sociala trygghetssystemen behandlades var jag själv föredragande. Då vi lade upp strategin var det var första gången som vi diskuterade den öppna samordningsmetoden och hälso- och sjukvården tillsammans med pensioner och andra frågor. I hälso- och sjukvården är organisationen och finansieringen en nationell fråga som i vissa länder behandlas på regional nivå, vilket den bör få göras även i framtiden. Frågan är om det finns ett europeiskt mervärde kring ett samarbete, och svaret är ja, därför att de utmaningar vi står inför är gemensamma. Nihar pekat på några av dem, av vilka jag vill ta upp två.
Den tekniska utvecklingen, som gör att vi kan utföra flera saker, är naturligtvis en positiv utveckling som gör att flerakan botas.Men den ställer också större krav på prioriteringar i framtiden. Likaså lever vi längre, vilket är lyckosamt men vilket också innebär en större påfrestning på hälso- och sjukvårdssystemen. Här kan vi ha ett erfarenhetsutbyte av , bästa metoder.
Det är viktigt, såsom många har påpekat, att satsa på den förebyggande vården. I detta sammanhang drev jag själv frågan om att vi bör ha en utvecklad företagshälsovård därför att många sjukdomar och andra problem uppstår i arbetslivet. Känner man till miljön och kan ingripa tidigt så är det viktigt för hälso- och sjukvården. Jag ser inte den som får ta del av hälso- och sjukvårdens tjänster i första hand som en kund utan som en patient. Det har att göramed synen att hälso- och sjukvården inte är en kommersiell tjänst utan en behovsstyrd tjänst som jag inte tycker hör hemma i tjänstedirektivet, en åsikt som några andra här också har uttryckt. Tjänstedirektivet handlar i första hand om kommersiella tjänster, medan detta är en allmännyttig tjänst och skall behandlas i det sammanhanget. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att i korthet kommentera det som Thomas Mann sade. Om han vill framhäva behovet av att minska kostnaderna inom hälso- och sjukvården bör han inte bortse från den roll som läkemedelsindustrin spelar. Jag ser det som en brist att man har försummat att ta upp detta i det betänkande vi diskuterar.
Jag vill ändå fästa er uppmärksamhet vid något annat, nämligen förbindelsen mellan bristen på läkare i EU:s medlemsstater, som man hänvisar till i betänkandet, och arbetstidsdirektivet, som för närvarande diskuteras. Läkare vid flera tyska sjukhus klagar på de dåliga arbetsförhållandena och de oacceptabla arbetstiderna, och den kritik som riktas från kvinnorna bland dem är att överlagd mobbning gör det ännu svårare för dem att hålla arbetet och familjen i jämvikt. Detta leder ofta till överarbetade och utbrända läkare som eventuellt flyttar till andra länder eller lämnar yrket helt och hållet.
De som bär ansvaret för de senaste årens missriktade hälso- och sjukvårdspolitik och personalpolitik försöker nu få arbetstagarna att stå för deras misstag. Detta gör de genom att dra en gräns mellan aktiv och inaktiv jourtid, samtidigt som de vägrar betala för den senare. De hävdar att det skulle krävas tusentals nya arbetstillfällen inom vården om de vore tvungna att betala för den inaktiva jourtiden. Arbetstagarorganisationen och enskilda ministrar inom de tyska distrikten har gett oss exempel på vad de menar med inaktiv jourtid: tid som läggs ned på allmänna besök, ombyte av kläder, tid utanför ordinarie arbetstid som går till infusioner, injektioner och rutinsysslor som t.ex. att ta hand om korrespondens.
Jag ser detta som en helt ny typ av utnyttjande, och jag uppmanar ledamöterna att inte bara stödja våra ändringsförslag, utan att också se till att kommissionens förslag i fråga om arbetstidsdirektivet inte förblir oförändrat.
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett utmärkt betänkande från en utmärkt föredragande. Det är ett perfekt exempel på en av utvidgningens fördelar – av vårt välkomnande av tio nya medlemsstater – att vi har företrädare som med sådan styrka och vishet förbättrar kvaliteten på våra diskussioner. Jag är säker på att både talmannen och kommissionsledamoten skulle hålla med om detta påpekande.
Jag välkomnar i synnerhet kommentaren om att vi trots allt kan lära oss en hel del av varandra, samtidigt som hälso- och sjukvård är en fråga för medlemsstaterna. Detta är helt riktigt, och ju mer vi kan lära, desto bättre för var och en av oss. Jag lovordar också kommentarerna om vikten av att ha ordentlig hälso- och sjukvård för äldre personer, som jag själv.
Jag har en kommentar till kommissionsledamoten, och jag skall be om hans råd och särskilt hans godkännande för den om ett ögonblick. Jag har skrivit till honom om en möjlig svindelhärva som uppträder i flera EU-länder. Turister som har oturen att bli sjuka körs plötsligt från sina hotell till privata sjukhus, där sedan får en saftig räkning i slutändan. Även om de råkar vara i medvetet tillstånd då de förs bort, och försäkrar att de har rätt till likvärdig gratis hälsovård, sänds de ändå iväg till ett privat sjukhus.
Jag godtar att detta är en fråga för medlemsstaterna, men jag frågar kommissionsledamoten om det finns något som han eller vi kan göra åt detta. Är han medveten om utbredningen av detta problem, och godtar han, som anges i detta betänkande, att medborgare har rätt till likvärdig hälso- och sjukvård i alla medlemsstater och att detta måste stärkas? Vad kan han göra för att stärka det? Jag skulle vilja be honom att vara så vänlig och svara på engelska när han talar om vad som kan göras, så att jag kan sända detta svar till min valkrets i West Midlands. 
Ole Christensen (PSE ).
   – Hälsa är en grundläggande social rättighet och en hörnsten i EU:s sociala modell. Att kunna lita på hälso- och sjukvårdssystemet är en nödvändig förutsättning för att individen i egentlig mening skall kunna fungera i samhället. Det ger trygghet. Därför behövs det insatser för att harmoniera och förbättra kvaliteten på den hälso- och sjukvård som européerna mottar. Den allt äldre befolkningen kommer att skapa problem när det gäller de nationella vårdsystemens förmåga att garantera tillgång och kvalitet i framtiden. Trots medlemsstaternas olika sjukvårdsinrättningar är detta ett problem som de alla står inför. Det krävs en modernisering. Resurserna inom vårdsektorn måste följaktligen utnyttjas bättre, men här är det viktigt att inte enbart avse rationalisering och ökad effektivitet. Vi måste komma ihåg att förebyggande är den effektivaste formen av hälso- och sjukvård.
I framtidens EU bör hälsa inte ses som en kostnad, utan snarare som något som främjar en konkurrenskraftig ekonomi. Halvtidsutvärderingen av Lissabonstrategin belyser också de behov som finns inom den sociala pelaren. Den sociala dimensionen är helt enkelt en nödvändighet om EU skall uppnå tillväxt och sysselsättning. Om vi skall fortsätta att sträva efter en välutbildad och skicklig arbetskraft måste vi kunna erbjuda effektiv och allmän hälso- och sjukvård. Medlemsstaterna måste således bli bättre på att använda den öppna samordningsmetoden och möjligheten att utbyta god praxis.
Det finns också behov av att göra mer för att förbättra våra arbetsmiljöer så att vi kan förhindra arbetsplatsolyckor och arbetsrelaterade sjukdomar. En förbättrad miljö kommer också att ha en generellt positiv inverkan på allmänhälsan och bidra till friskare människor, vilket återigen kommer att frigöra resurser till hälso- och sjukvården. Hälsa, tillväxt och sysselsättning är oupplösligt förenade. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För att kunna garantera social integration måste vi se till att det finns ett offentligt socialförsäkringssystem som bygger på principerna demokrati, solidaritet och allmän tillgänglighet, och ett hälso- och sjukvårdssystem som är lika offentligt och tillgängligt. Dessa system måste drivas på grundval av icke-diskriminering, gynnsamhet för låginkomsttagare, garantier för allas lika tillgång till offentliga tjänster av god kvalitet och värnandet om de mänskliga rättigheterna.
Vi motsätter oss därför de förslag som banar väg för en privatisering av offentliga tjänster på dessa väsentliga områden. Vi motsätter oss till exempel Bolkesteinförslaget till direktiv som syftar till att skapa en inre marknad för tjänster, och vi motsätter oss förslaget till direktiv om arbetstidens förläggning i vissa avseenden, vilket underminerar de hälso- och sjukvårdsanställdas arbetsvillkor samtidigt som det utgör ett hot mot hälsan för de människor som utnyttjar de aktuella tjänsterna.
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har själv en gång utarbetat ett betänkande i den här frågan, och jag är förstås särskilt nöjd med den betydande samstämmighet som fortfarande finns mellan Milan Cabrnochs betänkande och våra tidigare resolutioner. Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet gentemot honom för detta.
Rådet som slutligen i oktober förra året enades i en överenskommelse om användningen av öppen samordning i hälso- och sjukvårdsbestämmelser och äldreomsorg är en annan framgång som först skissades av detta parlament. Jag är övertygad om att Progressprogrammet – ett ärende i vilket jag är föredragande – snart kommer att ge oss ett instrument för att organisera det utbyte av bästa praxis som så väl behövs och för att föra en gemensam och ömsesidig process där vi lär av varandra. I sista led behöver medlemsstaterna hjälp med att genomföra reformer som skall modernisera och förbättra hälso- och sjukvårdssystemen, vilket är en process där särskild vikt måste läggas vid social sammanhållning och principen om solidaritet.
Om medlemsstaterna i framtiden vill garantera en fortsatt allmän tillgång till sina hälso- och sjukvårdssystem och äldreomsorg för att garantera dess kvalitet och trygga dess finansiering behövs det framför allt mer förebyggande arbete och större insyn. Insynen är i sig oundgänglig om kvaliteten skall kunna behållas och hälso- och sjukvårdens tillgängliga resurser användas på bästa möjliga sätt. Det måste bli lättare att bedöma sjukvårdstjänsternas kvalitet, och utbetalningarna av stora belopp för dålig service måste få ett slut. 
Patientorganisationerna har en mycket viktig funktion att fylla här, och de måste bli mer delaktiga i kommande beslut inom hälso- och sjukvårdspolitiken. Samtliga medlemsstater vill gå ett steg längre genom att anta en patientlag eller en patientstadga. De står också inför stora utmaningar i fråga om äldreomsorg och långtidsvård. Vi bör samfällt arbeta med att hitta strategier för att förbättra samspelet mellan tillhandahållandet av sjuk- och hälsovård och behandlingarna för att kunna förbättra vården av patienter i deras egen hemmiljö och erbjuda tillräckliga vårdresurser.
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Greklands kommunistiska parti kommer att rösta mot betänkandet som fått den vilseledande titeln ”Modernisering av de sociala trygghetssystemen och utveckling av hälso- och sjukvård av god kvalitet”, eftersom det innehåller reaktionära bedömningar och mål för att ytterligare kommersialisera hälso- och sjukvården, göda de privata företagskoncernerna som kontrollerar hälso- och sjukvårdssektorn och läkemedelsproduktionen samt öka deras vinster. Detta får smärtsamma konsekvenser för den offentliga hälso- och sjukvården och suger ut gräsrötternas inkomster. Patienten är en kund. I grund och botten finns det ingen hälso- och sjukvårdspolitik. Hälso- och sjukvården och bestämmelser om säkerhet på arbetsplatserna är primitiva. Räknat på årsbasis täcks 40 procent av samtliga tillhandahållna hälso- och sjukvårdstjänster av arbetarnas löner. Hälso- och sjukvården integreras i allt högre grad i Europeiska unionens generella antigräsrotspolitik. Ansvaret för hälsoskyddet individualiseras, och marknaden för hälso- och sjukvårdstjänster blir helt avreglerad, i linje med de övergripande förändringar som skett i förhållandet mellan arbetsmarknadens parter och i socialförsäkringshänseende, till exempel arbetstidens organisering, den höjda pensionsåldern, de lägre pensionerna och så vidare. Hälso- och sjukvården är ingen vara. Den skall vara en kostnadsfri tjänst av hög kvalitet som ges på samma villkor till alla av staten. Läkemedelsbransch och bioteknik, produktion och marknadsföring skall tillhöra staten och ligga under samhällets kontroll. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag ser visserligen positivt på de övergripande tankegångarna i betänkandet och anser att det mycket väl kan utgöra en godtagbar grund för en uppåtriktad harmonisering av EU-medborgarnas rättigheter i fråga om social trygghet i samband med hälso- och sjukvård. Men betänkandet har också några allvarliga brister. Det är alltför generellt, det saknar angivna tidtabeller och fokuseringen är otillräcklig. I den här frågan räcker det inte med besvärjelser. Låt oss ha ambitioner för det sociala Europa som vi alla vill ha och låt oss lyfta ut utgifter för hälso- och sjukvård och social trygghet ur stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom dessa utgifter inte utgör några kostnader, utan består av investeringar som skapar välstånd och effektivitet för samhället som helhet.
Två viktiga frågor som saknas i betänkandet är den om finansieringen av ett banbrytande socialt skyddssystem samt massarbetslösheten i Europa. Båda frågorna är av central betydelse. Det blir omöjligt att uppnå de önskade målen utan gemensam finansiering och utan ekonomiska inkomstbidrag i solidaritetens namn. Arbetslösheten utgör en långdragen prövning för de sammanlagda intäkter som krävs för att finansiera det sociala skyddet och hälso- och sjukvården.
Låt mig sammanfattningsvis foga dessa båda specifika svar till det europeiska folkets specifika behov. I vår alltför nitiska strävan efter ett lamt samförstånd som i sista hand inte leder någonstans ökar vi bara misstron mot EU. 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade ledamöter! Debatten har visat något som jag tror också kommer att utkristalliseras i kommande hälso- och sjukvårdsdebatter, nämligen att detta är en anmärkningsvärt komplicerad fråga. I viss mån ställer den saker och ting på sin spets, för när allt kommer omkring kan ingen stå oberörd inför förtvivlan, lidande och död – fenomen som ingår i hälso- och sjukvården.
Det framgick tydligt av debatten att den öppna samordningsmetoden anses vara ett lämpligt sätt att samordna hälso- och sjukvårdssystemen inom EU, vilket är något jag ser mycket positivt på. Talarna påminde också om att hänsyn måste tas till frågor kring administrativ och teknisk ledning när denna metod skall användas. Detta är onekligen sant, och jag har noterat dessa påminnelser. Jag är ingen vän av att samla in värdelös information och skapa system som inte ger några resultat.
Philip Bushill-Matthews som inte är kvar i kammaren ställde en fråga som jag antar rör en specifik händelse. Om jag uppfattade det som sades korrekt var kontentan av det skedda att någon hade haft någon form av sjukdom och tydligen behandlades på en klinik mot sin vilja, varefter kliniken begärde betalning för tjänster som inte täcktes av hans försäkring. Det är på intet vis kommissionens avsikt att den här sortens eventualiteter och händelser skulle bli vanliga eller sannolika, och jag skall titta närmare på händelsen för att få mer uppgifter om den.
Ärade ledamöter! Än en gång har vår debatt visat att betänkandet är ett oerhört värdefullt dokument, och jag tänker citera ett sista stycke ur det. Enligt punkt 9 anser parlamentet att den åldrande befolkningen är en utmaning som samtidigt skall ses som en möjlighet för människor med många års värdefulla erfarenheter att i aktivt åldrande knytas närmare till samhället och företagen. Jag anser att denna punkt visar att betänkandet både är genomtänkt och nyanserat. 

Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0092/2005) av Stephen Hughes för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2062/94 om upprättande av en europeisk arbetsmiljöbyrå (KOM(2004)0050 – C6-0014/2004 – 2004/0014(CNS)). 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade ledamöter! Jag skall börja med att påminna parlamentet om att Europeiska arbetsmiljöbyrån inrättades av EU 1994 för att bemöta det allt större behovet av information om hur arbetsplatsolyckor kunde förebyggas. Byråns uppgift var att förbättra människors arbetsliv och främja utbytet av tekniska, vetenskapliga och ekonomiska uppgifter mellan alla parter som arbetar med frågor som rör säkerhet och hälsa på arbetsplatsen, oavsett om det rörde sig om gemenskapsorgan, medlemsstater, anställda, arbetsgivare eller skyddsingenjörer.
Kommissionen lade 2004 fram sina förslag till ändringar av förordningen om inrättandet av byrån i Bilbao i avsikt att bemöta de behov som uppstått i den utvidgade unionen och rationalisera arbetsformerna för styrelsen med dess 78 medlemmar som företräder tre olika parter. Med den nya förordningen formaliseras byråns uppgifter samtidigt som trepartsstrukturen i styrelsen behålls och stärks; företrädarna kommer från kommissionen, regeringar, medlemsstater och arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer.
Genom det nya förslaget stärks också arbetsmarknadsparternas roll och banden mellan byråns uppgift och gemenskapens mål inom strategin för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen samtidigt som vikten av små och medelstora företag betonas.
Parlamentet har lagt fram ett antal ändringsförslag som syftar till att göra ursprungsförslaget tydligare och mer exakt, och har även lagt fram vissa ändringsförslag från rådet. Det faktum att förslag till ändringar har gjorts beträffande hur utnämningarna till byrån i Bilbao skall ske blev däremot något av en överraskning för kommissionen, eftersom dessa underförstått innebär att kommissionen borde ha mer kontroll över byrån. Sedan byrån inrättades har dess direktör utnämnts av styrelsen på grundval av en rekommendation från kommissionen. Med tanke på att samma förfarande för närvarande följs av flertalet byråer skulle det vara synd att ändra det. Jag vill ändå tacka parlamentet för att ha mottagit förslaget till förordning så positivt och för de nya bestämmelser det föreslagit för att göra det tydligare och mer exakt. Tack så mycket. 
Stephen Hughes (PSE ),
   . – Fru talman! Det är viktigt för mig att det i morgon, den dag då vi kommer att rösta om detta betänkande, är den internationella minnesdagen för döda och skadade arbetstagare. Det är den dag då man hedrar de 60 000 arbetstagare som årligen dör i världen av arbetsrelaterade skador eller sjukdomar samt de många miljoner därutöver som skadas. För Europeiska unionen med 15 medlemsstater har siffrorna stadigt förbättrats under det senaste årtiondet, men det finns fortfarande inget att vara stolt över. Ungefär 4 500 arbetstagare dör varje år till följd av arbetsolyckor och många fler av arbetsrelaterade sjukdomar. Över fyra miljoner drabbas fortfarande av allvarliga arbetsskador varje år. Detta är ett viktigt underlag för vår debatt i dag om Europeiska arbetsmiljöbyrån.
Som jag har sagt har siffrorna för EU-15 förbättrats under det senaste årtiondet, och jag är övertygad om att de nyckeldirektiv för hälsa och säkerhet som vi har genomfört, samt arbetsmiljöbyråns eget arbete, har bidragit till denna förbättring på ett betydande sätt.
Som kommissionsledamoten har sagt diskuterar vi granskning och modernisering av den förordning som styr arbetsmiljöbyråns verksamhet. Denna granskning var ett krav i den ursprungliga förordningen. Den sker något senare än den borde, men det beror på att det har skett en fullständig extern utvärdering och ett fullständigt samråd med alla aktörer, vilket har genomsyrat kommissionens förslag och framför allt rekommendationerna från rådet. Som kommissionsledamoten också redan har nämnt har Europeiska unionens utvidgning, som har inneburit att antalet styrelseledamöter har ökat från 48 till 78, i övrigt gjort det absolut nödvändig med förändring, och det har därför framtvingat en effektivisering av administrativa och förvaltningsmässiga förfaranden. 
De ändringsförslag som vi har lagt fram faller inom fyra huvudkategorier. Den första avser att klargöra byråns mål och uppgifter genom att förbättra kopplingen till gemenskapsstrategins prioriteringar, förstärka byråns kapacitet för informationsanalys, ökad inriktning på små och medelstora företags behov, samt att tillhandahålla tillgänglig och begriplig information till slutanvändare.
För det andra finns det ändringsförslag som syftar till att ta hänsyn till unionen utvidgning, klargöra och förbättra styrelsens uppgifter samt förstärka dess strategiska roll och byråns verkställande roll.
För det tredje finns det ändringsförslag som syftar till att förstärka arbetsmarknadsparternas roll i byråns nätverk i medlemsstaterna – en mycket viktig punkt – och andra som syftar till att förstärka samarbetet med andra gemenskapsorgan på det socialpolitiska området.
Vi har naturligtvis också lagt fram ändringsförslag för att försöka säkerställa en verklig jämställdhet mellan män och kvinnor i byråns förvaltningsstruktur. Jag skall välja ut ett eller två av de mer viktiga. För det första skulle jag vilja säga att jag känner tacksamhet mot Giovanni Berlinguer och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för ett utmärkt yttrande. Jag har tagit upp ett antal av deras ändringsförslag, till exempel ändringsförslag 2, där man understryker behovet av att arbetsbyrån inte bara samlar in och sprider information utan också analyserar denna information, kartlägger risker och god praxis samt främjar förebyggande åtgärder. Man betonar även byråns roll som ett riskobservatorium.
Ändringsförslag 4 berör jämn könsfördelning och byråns lednings- och förvaltningsstruktur. I ändringsförslagen 5, 6, 7 och 8 berörs på olika sätt det mervärde som byrån bör tillföra de uppgifter den samlar in och undersöker genom analys, utvärdering, kartläggning av bästa metoder och spridning av denna information och bästa metoder till dem som bäst behöver detta, särskilt små och medelstora företag. I ändringsförslag 7 understryks behovet av att främja harmonisering av statistik om arbetsrelaterade olyckor och sjukdomar, en avgörande punkt.
I en rad ändringsförslag går man sedan igenom ett antal tekniska och administrativa frågor om styrelsens och byråns sammansättning samt deras respektive roller och ansvarsområden, och den ömsesidiga förbindelsen mellan de två organen. Vi anser att dessa ändringsförslag kommer att göra byråns verksamhet mer effektiv och mer duglig.
Den sista punkten är den som kommissionsledamoten nämnde. Det är ändringsförslag 23, där utnämnandet av direktör tas upp. Jag vet att kommissionen inte är nöjd med detta, men det återspeglar det förfarande som följs av de övriga byråerna som ligger inom ansvarsområdet för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Kommissionsledamoten ingrep också nyligen vid utnämnandet av direktörer vid vissa byråer. Därför återspeglar kanske ändringsförslaget den rådande verkligheten bättre.
I korthet försöker man i betänkandet att förstärka byråns roll och uppgifter. Den har redan gjort ett utmärkt arbete. Jag rekommenderar kammaren detta betänkande. 
Giovanni Berlinguer (PSE ),
   . – Jag håller med om att föredraganden gjort ett utmärkt arbete, och jag välkomnar arbetsmiljöbyråns insatser. Föredraganden gav oss en del siffror, men faktum är att ett stort antal arbetsplatsolyckor och sjukdomar kan förebyggas och att de framför allt drabbar de mest utsatta: invandrare, tillfälligt anställda, illegala och outbildade arbetstagare. De drabbar dessutom människor som har ett sämre skydd från fackföreningarna, eftersom det är ett stort antal arbetstagare som inte nås av fackföreningarna.
Jag skulle vilja tillägga att det finns en viss risk för att situationen förvärras till följd av de politiska alternativ som EU står inför. Om konkurrensen mellan länder innebär en uppluckring av säkerhetsåtgärderna och en ökning av arbetstiden, snarare än en stimulans för säkerhet och innovation, skulle antalet olyckor och sjukdomar öka. Om Bolkesteindirektivet om tjänster öppnar dörren för social dumpning på grund av regeln om ursprungsland skulle antalet olyckor och sjukdomar ytterligare öka.
Det finns viktiga ändringsförslag i Stephen Hughes förslag, framför allt beträffande arbetsmarknadsparternas delaktighet, det vill säga arbetstagarna själva som å ena sidan är offer och å andra sidan är de som förespråkar säkerhet och hälsa på arbetsplatserna. 
Milan Cabrnoch,
   . – Jag skulle vilja börja med att uttrycka min beundran inför föredragandens arbete och i synnerhet inför det faktum att rätt förfaranden tillämpades när betänkandet och förslaget till resolution diskuterades i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. I egenskap av ny ledamot och företrädare för en ny medlemsstat anser jag att själva förekomsten av en arbetsmiljöbyrå är problematisk. Jag är fortfarande inte helt övertygad om att det finns ett verkligt och motiverat behov av ett separat EU-organ som arbetar med arbetsmiljö och säkerhet på arbetsplatserna med tanke på att detta är ett sådant smalt, om än viktigt, område.
Jag kommer att fortsätta att granska de argument som talar till förmån för att denna institution skall få finnas och de argument som går ut på att det vore bättre om problem som rör arbetsmiljö och säkerhet på arbetsplatserna hanterades enligt subsidiaritetsprincipen, det vill säga enbart på nationell nivå.
Som läget är just nu avser både det förslag till resolution som har lagts fram och föredragandens eget betänkande att skapa mer insyn i byråns arbete och jag kan därför ge mitt stöd till det förslag till resolution som utarbetats av föredraganden. Tack så mycket. 
Marian Harkin,
   . – Fru talman! Jag välkomnar betänkandet om Europeiska arbetsmiljöbyrån, och jag gratulerar föredraganden till ett väl utfört arbete.
Denna byrås centrala del är undersökning och spridning av bästa metoder till medlemsstaterna när det gäller normer för arbetsmiljön. Den lagstiftning som styr arbetsmiljön inom hela EU är ett utmärkt exempel på hur EU har bidragit och kan bidra på ett positivt sätt till att höja livskvaliteten för miljoner unionsmedborgare.
Men lagstiftning är bara en del av ekvationen; att genomföra lagstiftningen är en annan. Arbetsmiljö kan enbart upprätthållas där ordentlig övervakning genomförs på arbetsplatsen. Jag är visserligen inte bekant med situationen i övriga EU-länder, men jag känner till att vi i Irland inte har tillräckligt med inspektörer och övervakare för att se till våra arbetstagares arbetsmiljö. Ett anmärkningsvärt fall i Irland som nyligen inträffade var avslöjandet av det turkiska multinationella företaget Gama, som har förvägrat arbetstagare deras inkomster genom att betala avsevärt under minimilönen samt äventyrat deras hälsa och säkerhet genom att kräva att ett betydande antal av dess arbetstagare skulle arbeta upp till 80 timmar i veckan. Detta är oerhört skadligt för dessa arbetstagares arbetsmiljö. I den potentiellt farliga byggbranschen är det mycket troligare att olyckor sker om människor tvingas arbeta så många timmar.
Naturligtvis har inte bara företaget ett ansvar. Vi har lagstiftning i Irland, vi har minimilöner, men vi genomför inte denna lagstiftning på ett riktigt sätt. Detta är ett omtalat fall i Irland för tillfället, men det har förekommit ett antal fall under senare tid där man har trampat på arbetstagares rättigheter, särskilt invandrade arbetstagares rättigheter.
Turkiet ansöker för närvarande om medlemskap i EU, och jag stöder detta steg, men en del av förfarandet kommer att bli ett krav på att större företag, som Gama, respekterar och skyddar arbetstagarnas rättigheter inom EU. Jag anser att det åligger den turkiska regeringen att se till att så sker.
Så medan vi välkomnar detta utmärkta betänkande i dag, och verkligen lovordar byråns arbete, måste vi alla vara vaksamma i våra egna länder för att se till att arbetstagarnas rättigheter upprätthålls. Vi måste i synnerhet vara vaksamma där arbetstagare utsätts för faror och risker och där de är mindre väl företrädda av våra arbetstagarorganisationer. Det som vi talar om här är invandrade arbetstagare, minderåriga arbetstagare, tillfälliga arbetstagare, och så vidare.
Slutligen vill jag kommentera ändringsförslag 7, där man betonar behovet av tillförlitlig information och jämförande uppgifter samt behovet av en systematisk insamling av uppgifter från alla medlemsstater på arbetsmiljöområdet, med stöd av Eurostat. Vi behöver korrekt information från alla 25 medlemsstater, som samlas in på ett enhetligt sätt, så att vi får tillförlitlig och relevant information av god kvalitet för att underbygga alla politiska beslut. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Fru talman! Byrån är en viktig EU-institution. Under de drygt tio år den har funnits i Bilbao har den redan haft ett betydande och gynnsamt inflytande på arbetsvillkoren i Europa. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ger betänkandet sitt stöd, och jag vill framföra min uppskattning till Stephen Hughes som har utarbetat det. Vi anser det vara mycket viktigt att Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao i så stor utsträckning som möjligt har samma rättsliga status som Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor i Dublin och Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning i Thessaloniki, och att den bör få en ständigt förbättrad uppsättning instrument.
Europa behöver mer än någonsin uppgifter från dessa byråer i dag, eftersom det ofta framgår att två av EU:s tre pelare – sociala frågor och miljön – hotar att rämna. Andra talare har redan nämnt sådana saker som Bolkesteindirektivet och REACH, och jag inser vilken ostadig pelare det sociala Europa vilar på när jag hör arbetsgivare förlöjliga tanken på ett direktiv om skydd mot optisk strålning, där miniminivåer för arbetstagare skulle fastställas.
Säkerhet på arbetsplatsen, förebyggande av olyckor och förebyggande hälso- och sjukvård måste behandlas som ärenden av största vikt om arbetstagare skall bli mer än faktorer i kapitalisternas produktionskalkyler. Det räcker inte med fagra principuttalanden. Det behövs forskning och instrument, utvecklade av denna byrå, så att normer kan uppfyllas och rättsliga åtgärder utarbetas och för att det skall gå att övervaka huruvida de regler vi fastställer faktiskt följs eller inte. Vi inom gruppen De gröna förväntar oss därför att byrån i Bilbao tilldelas de resurser den behöver för att på ett effektivt sätt utföra detta arbete. 
Kathy Sinnott,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja tacka Stephen Hughes för hans betänkande, och jag skulle vilja gratulera byrån för minskningen av arbetsolyckor på 13 procent. Jag skulle dock vilja nämna att styrelsen anser sig vara överhopad med administration så till den grad att den inte kan koncentrera sig på strategisk planering. Detta är synd, eftersom jag skulle vilja att styrelsen planerade strategiskt för att kunna se på de arbetstagare som inte omfattas av byråns övervakning av arbetsmiljön. Jag hänvisar till dessa som ”hemvårdare”, och kommer att fortsätta med det resten av min tid här. De utgör den största arbetskraften inom EU; de lyfter ofta mer än sin vikt och arbetar dygnet runt, år ut och år in. Det finns ingen som övervakar deras arbetsmiljö.
Det kan ibland bli ganska löjligt: eftersom jag själv är hemvårdare hade jag under en kort period en person, som skickades av staten, för att ge mig några timmars hjälp i veckan. Denna assistent fick inte lyfta händerna ovanför huvudet, och kunde faktiskt inte göra något av det som en anhörigvårdare måste göra. Jag var tvungen att låta honom sluta eftersom han inte kunde ge någon hjälp, allt på grund av arbetsmiljö. Jag, däremot, fick göra allt, oavsett hur farligt det var eftersom jag var hemvårdare. 
Ashley Mote (NI ).
   – Fru talman! Jag underskattar inte alls vikten av arbetsmiljö, men jag måste fästa kammarens uppmärksamhet på det faktum att Europeiska unionens förordningar undergräver personligt ansvar och, i många fall, användningen av sunt förnuft.
Vi får nu till exempel höra att lärare måste skyddas från högljudda barn. Segelflygare får inte starta eftersom helt säkra vinschar inte längre uppfyller nya krav. Är det kammarens sak att tala om för en byggarbetare att han måste använda en byggnadsställning för att lägga taktegel? Det är verkligen på tiden att människor i Bryssel upptäcker hur irriterande dessa störande struntsaker kan vara.
Helt visst är att lastbilsförarnas arbetsmiljö kräver en ny förordning: att Bryssels alla kullerstensgator grävs upp och ersätts med asfalt. 
Proinsias De Rossa,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja be om ursäkt för att jag missade min tid förut. Jag sprang tyvärr ut från mitt kontor med fel pärm under armen och var tvungen att gå tillbaka och hämta den rätta. Det händer oss alla.
Jag skulle kort vilja hänvisa till Ashley Motes kommentarer: han skulle kanske vara aningen mer hoppfull när det gäller arbetsmiljöförordningen om han någon gång hade tvingats samla ihop kvarlevorna av en olycksdrabbad arbetstagare som halkat av ett tak och hamnat död på gatan nedanför på grund av att det inte fanns någon tillgänglig byggnadsställning under hans arbete, och sedan hade varit tvungen att gå hem till denna olycksalige mans familj och förklara varför han dött. Det finns inget i arbetsmiljöförordningen som är en orimlig börda för näringslivet. Den mänskliga kostnaden för dödsfall på byggarbetsplatser – som är rätt så skrämmande – och skadorna – som också är ganska skrämmande – kan när allt kommer omkring inte mätas med olägenheten att behöva uppföra en liten byggnadsställning.
Jag skulle vilja ta upp två punkter i samband med detta. Först och främst skulle jag vilja tacka Stephen Hughes för hans betänkande och för att verkligen försöka lyfta fram frågor om jämställdhet i arbetsmiljömyndigheternas styrelser. Jag skulle också kort vilja nämna Marian Harkins betänkande om en europeisk fond, som tyvärr inte diskuteras här i kammaren, men som vi också röstar om i morgon. Det tog kanske upp ett mer komplext problem på grund av personalsituationen där – det är en mycket äldre fond. Kommissionen och rådet försökte att förändra arbetstagarnas status i denna fond, och vi tvingades förhandla avsevärt för att försöka finna en lösning på detta.
Även om parlamentet bara rådfrågas i denna fråga anser jag att vi har funnit en gemensam nämnare mellan fondens personal, förvaltningen och parlamentet här. Jag vet att det irländska ordförandeskapet inledde diskussioner om detta under sin mandattid, och det bidrog till att uppmuntra det luxemburgska ordförandeskapet att ta till sig de rekommendationer som parlamentet framför. Jag hoppas att betänkandet antas utan svårighet här i morgon. 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade ledamöter! Inom ramen för den europeiska kol- och stålgemenskapen, som var ursprunget och utgångspunkten för Europeiska unionen, eftersträvades inte bara ekonomisk integration, utan det fastställdes också en rättslig grund för åtgärder om säkerhet och hälsa på arbetsplatsen. Huvuddelen av EU:s lagstiftningsverksamhet på detta område vilar på denna rättsliga grund.
Även om vi utan tvekan gjorde framsteg på detta område kan det aldrig bli aktuellt att vi upphör med våra insatser. Frekvensen av arbetsolyckor har minskat med 13 procent. Siffran är dock fortfarande alltför hög, och vissa arbeten är fortfarande onödigt farliga.
Jag är glad över att byrån i Bilbao har fått ett överväldigande positivt bemötande, och jag delar denna uppfattning. Jag förväntar mig att morgondagens debatt om de ändringsförslag som lagts fram blir kort och får en positiv utgång, eftersom de enskilda ändringsförslagen är ett logiskt och nyanserat svar på de förändringar som skett. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0087/2005) av Ieke van den Burg för utskottet för ekonomi och valutafrågor om läget gällande integrationen av de finansiella marknaderna i Europeiska unionen (2005/2026(INI)). 
Ieke van den Burg (PSE ),
   . – Fru talman! Jag vill börja med en ursäkt till mina nederländska kolleger för att jag inte kommer att tala nederländska utan engelska, som när allt kommer omkring är finansmarknadernas språk. Det finns också en fördel med att jag kan tilltala kommissionsledamoten på ett språk han förstår. 
 Fru talman! När kommissionsledamotens företrädare Frits Bolkestein inledde sin mandatperiod kom han med en rad väl förberedda, ambitiösa förslag för den inre marknaden för kapital. Han lade fram dem 1999 som handlingsplanen för finansiella tjänster (FSAP).
Herr kommissionsledamot! Jag har intrycket att ni är mindre lyckosam med det arv som rör den inre marknaden för tjänster som Frits Bolkestein lämnade till er när ni kom hit till Bryssel, och som bär hans namn, eller kanske ett olycksbådande smeknamn. Men det är inte vårt ämne för dagen; vi kommer att ha en massa tid att fortsätta denna diskussion.
Jag skulle vilja lovorda Frits Bolkestein för att nogsamt ha lotsat igenom handlingsplanen för finansiella tjänster under sin mandatperiod. Herr kommissionsledamot! Jag ser mycket fram emot den uppföljningsplan i grönboken som det är tänkt att ni skall presentera nästa vecka. I betänkandet som ligger framför er och i de debatter som vi har fört i utskottet för ekonomi och valutafrågor har vi en positiv inställning till det sätt på vilket man har hanterat handlingsplanen för finansiella tjänster, men vi är naturligtvis medvetna om att det fortfarande återstår att bevisa många av de avsikter som fastställts i reglerna i praktiken.
Det borde fästas stor uppmärksamhet vid genomförandet och tillämpningen av de närmare 40 uppsättningar regler som har antagits. Tyvärr skedde det några missförstånd angående mitt betänkande i den form som det har lagts fram i kammaren i dag. Även om en bred enighet nåddes i utskottet och vi genomförde bra kompromisser halkade några bristfälligheter in under omröstningen i utskottet. Eftersom det gäller betänkandets grunddrag skulle jag vilja diskutera dem först.
Det mest förargliga misstaget är punkt 2 i den text som ligger framför kammaren i dag. I den föreslås det att vi borde anamma vissa lobbyisters och journalisters vädjan om att Bryssels lagstiftare borde ta en paus i lagstiftningsarbetet. Men det var inte riktigt så jag hade tänkt mig det. Denna punkt 2 hör absolut inte hemma i ett betänkande där man pekar på så mycket utveckling på en dynamisk finansmarknad som kan skapa allvarliga systematiska risker och äventyra en säker och effektiv inre marknad för finansiella tjänster. Därför är jag helt klart emot att binda våra händer med ett moratorium för lagstiftning. Vi måste vara på alerten, och kommissionen måste agera mycket förebyggande. Denna nya lagstiftning borde naturligtvis bedömas noggrant vad gäller dess nödvändighet, kostnad och större påverkan, men mindre regelverk är inte alltid bättre regelverk.
Låt mig gå över till andra delar av betänkandet, som Lamfalussy-förfarandet. Med tanke på de välbekanta bestridanden som ni är vana vid från Europaparlamentets sida är detta betänkande ganska positivt när det gäller Lamfalussy-förfarandet. Jag lutar åt att se nivå 3-kommittéerna med tillsynsmyndigheter framför allt som allierade för det allmänna intresset och skydd för konsumenter och expertanvändare. Jag noterar att de blir mer och mer medvetna om sin betydelse när det gäller att harmonisera de tekniska reglerna och tillsynen mellan tillsynsmyndigheter i olika medlemsstater. I Himalayarapporten, som lades fram av Europeiska värdepapperstillsynskommittén (CESR), begär man förbättrade verktyg. Vi säger i det betänkande som i dag ligger inför kammaren att detta är en bra utgångspunkt för ytterligare debatt. Vissa viktiga frågor måste lösas under den kommande perioden.
Sedan har vi tillsyn på EU-nivå. I betänkandet talar vi i positiva ordalag om att ta ett steg i riktning mot att slå samman tillsynsmyndigheter. Industrin vill minska behovet av att rätta sig efter flera olika tillsynsmyndigheter, men å andra sidan kan jag förstå tvekan hos de ansvariga myndigheterna som innehar värdskapet att ge upp sin behörighet och helt förlita sig på utländska tillsynsmyndigheter. Därför insisterar jag på att ta ytterligare ett steg. När man ser tillväxten inom gränsöverskridande verksamhet och koncentrationen av stora aktörer på de finansiella marknaderna, är det tid för integrerad tillsyn på EU-nivå, möjligen genom ett system i två skikt med tillsyn på EU-nivå för stora gränsöverskridande aktörer utan att detta har någon negativ påverkan när det gäller lika villkor för gränsöverskridande och lokala aktörer. Alla håller inte med mig om detta, men vi är i alla fall överens i betänkandet om att detta borde vara ett alternativ som kommissionen borde överväga ytterligare.
Sedan har vi frågan om konsumentskydd och -deltagande. Här anser vi att konsumentskyddet och den garanterade tillgången till grundläggande finansiella tjänster för alla konsumenter borde förbli ett grundkrav. Jag anser inte att vi borde sikta mot total harmonisering när det gäller finansiella produkter och tjänster i detaljistledet, eftersom konsumentskyddet skiljer sig alltför mycket mellan olika medlemsstater. I betänkandet föreslår jag att man undersöker alternativet med en 26:e EU-bestämmelse för paneuropeiska finansiella produkter, som lån eller försäkringsprodukter. De kan täcka de behov som finns hos internationellt rörliga personer som vill arbeta med de leverantörer som de är vana vid i en annan medlemsstat.
Pervenche Berès, ordföranden för vårt utskott, kommer att tala om frågan om bättre samarbete i en global omgivning. 
Charlie McCreevy,
   . – Fru talman! Det står redan klart att nästa femårsperiod kommer att bli oerhört utmanade på detta särskilda område. Det är av avgörande betydelse att finansmarknaderna fungerar smidigt, vilket har ett enormt inflytande på välståndet för var och en av oss. Finansiella investeringar stärker sysselsättning och tillväxt, värdet på våra besparingar, våra pensioner, kostnaderna för våra lån. Djupa, flytande, dynamiska finansmarknader inom EU kommer att säkerställa den mest effektiva fördelningen och tillhandahållandet av kapital och tjänster i hela EU:s ekonomi, och där utöver på den globala kapitalmarknaden.
Under de senaste sex åren har vi upplevt stora framgångar. De flesta av de nödvändiga regler som angivits i stora drag i handlingsplanen för finansiella tjänster har man antagit i tid, och de håller nu på att genomföras. EU:s beslutsfattande och regleringsstrukturer har blivit mer rationella och effektiva. Fortsatt systematiskt samarbete har utvecklats mellan EU:s institutioner och marknadens parter. Alla institutioner och en stor majoritet av marknadens parter är överens om att vi behöver fortsätta våra ansträngningar, eftersom vårt arbete med att integrera EU:s finansmarknader är långt ifrån färdigt.
Vår viktigaste prioritering för de följande 12 månaderna är att fullfölja olösta frågor på området finansiella tjänster. Vi måste fortfarande ta itu med de kvarvarande delarna i förhandlingsfasen inför parlamentet och rådet, liksom de nyckelåtgärder som nu förbereds av kommissionen. Som exempel kan nämnas att det fortfarande återstår för oss att tillåta mer riskkänslighet i kapitalkraven för banker och värdepappersföretag (Basel II), stärka lagstadgad revision (det åttonde bolagsrättsdirektivet), bekämpa penningtvätt och finansiering av terroristverksamhet, skära ned kostnaderna för clearing och avveckling, inrätta en EU-ram för återförsäkring, modernisera regler för försäkringssolvens och skapa en rättslig ram på EU-nivå för betalningar.
Med andra ord är de regleringsåtgärder som för närvarande förbereds redan extremt krävande för oss alla. Jag är dock säker på att vi kan åstadkomma en hel del under de kommande åren.
På området finansiella tjänster berömmer kommissionen det goda arbete som gjorts i utskottet för ekonomi och valutafrågor under de senaste åren, och i synnerhet det betänkande som vi diskuterar i dag. Det finns en betydande grad av konvergens mellan vår egen åsikt och Europaparlamentets uppfattning. Många av de huvudteman som betänkandet omfattar, och som lades fram i dag av Ieke van den Burg för utskottet för ekonomi och valutafrågor, kommer också att återspeglas i kommissionens grönbok om dess framtida politik för finansiella tjänster. Vi tar upp liknande prioriteringar. På sätt och vis finns det inga överraskningar där, eftersom vi båda har varit mycket öppna i vårt tillvägagångssätt och förberedelsearbete. Jag vill inte uppehålla mig vid alla de rekommendationer som fastställts i betänkandet, men låt mig betona några som jag anser vara av särskild betydelse.
För det första finns det ett tydligt behov att samordna medlemsstaternas överföring, förstärka genomförandet och öka tillsynskonvergensen. Jag stöder i stort sett de åsikter som uttrycks i betänkandet. Jag anser särskilt att punkt 14 ger rätt nyans eftersom någon form av integrerad tillsyn endast kommer att vara till nytta om regelverket inte längre är fragmenterat. Konvergens kommer inte att uppstå om en integrerad tillsynsmyndighet fortfarande måste tolka och tillämpa 25 olika uppsättningar av regelverk. Därför ansluter sig kommissionen till ett tillvägagångssätt steg för steg, som bygger på EU:s tillsyns- och övervakningskommittéer på området finansiella tjänster.
För det andra är det viktigt med ett bättre regleringsprogram. Kommissionen håller med om att framtida åtgärder måste vara målinriktade och grundade på riktiga belägg; konsekvensbedömningar kommer att tillämpas till fullo. Grundläggande paneuropeiska ramregler behövs så att företag kan utveckla EU-strategier och så att konsumenter kan dra nytta av förstärkt integrering utan konstgjorda gränser. Överlappning, motstridiga och dubblerade krav skapar dock en börda och måste därför dras tillbaka.
För det tredje heter lösningen samråd. Vi har alla lyssnat mycket noggrant till alla olika aktörer: stora och små inom branschen, tillsynsmyndigheter, övervakningsmyndigheter, investerare, arbetstagare och konsumenter. Vi har tagit in deras konstruktiva idéer, och vi har lyssnat på varandra. Det finns ett brett stöd för vår gemensamma linje, ett mått av samförstånd som är så viktigt i början av en ny fas.
Jag hoppas personligen att denna konvergens i uppfattning, de goda kontakter som skapats och det öppna beslutsfattandet kommer att garantera en snabb lansering av vårt politiska ”konsoliderings”-program för de kommande fem åren. Mandatet för Europeiska kommissionen och Europaparlamentet måste bli att effektivt tillhandahålla vårt gemensamma program. Antagandet av Ieke van den Burgs betänkande denna vecka kommer därför att bli ett viktigt steg framåt. 
John Purvis,
   . – Fru talman! Jag vill uppriktigt tacka och gratulera Ieke van den Burg för hennes betänkande. Jag tycker att vi som utskott utförde ett bra arbete för att uppnå ett rimligt och balanserat system för de framtida finansiella marknaderna i EU. Branschen och samtliga tre EU-institutioner har genomgått fem stressiga år av lagstiftning på detta område. Det stressigaste skedet väntas dock komma, åtminstone för branschen.
Resultatet är förvisso inte perfekt, och det är självfallet inte heller tillfredsställande för alla. I vår grupp är vi dock överens om att det nu behövs ett andrum för att de över 40 direktiven skall genomföras ordentligt genom införlivning i nationell lagstiftning, och för att förvärva erfarenhet av direktiven när de är i kraft. Dessutom behöver branschen tid att ta till sig dessa förändringar, som oftast är väsentliga för det sätt de bedriver sin verksamhet på. Detta kommer oundvikligen att ta tid. Det vore nämligen dumdristigt att driva igenom ytterligare ändringar innan vi ser hur dessa fungerar i praktiken. Efter slutförandet av de få återstående frågorna i handlingsplanen för finansiella tjänster finns det eventuellt två andra områden som behöver lagstiftning, däribland kan förvaltning av tillgångar vara ett. Kommissionen och parlamentet måste dock noggrant överväga om en sådan lagstiftning verkligen behövs, rättfärdigad av kostnadsanalyser, och om den kan genomföras på lämpligt sätt. När det är möjligt vill vi genomföra förbättringar som inte innebär lagstiftning.
Lamfalussy-förfarandet har en nyckelroll när det att säkerställa att lagstiftning inom ramen för handlingsplanen för finansiella tjänster fungerar till förmån för både finansiella tjänsteföretag och deras kunder. Det är viktigt att införlivandet genomförs planenligt och riktigt. Vi förväntar oss också att kommissionen övervakar detta noggrant eftersom vi själva kommer att hålla ögonen på kommissionen. Om det skulle behövas tvekar vi inte att utnyttja vår rätt att ifrågasätta inom ramen för Lamfalussy-förfarandet.
Vi har gjort stora framsteg mot en integrerad EU-marknad för finansiella tjänster. Med tiden kommer detta att främja våra ekonomiska utsikter genom att tillgodose den konkurrenskraftiga kapitalmarknad som Europa behöver och som vi strävar efter att uppnå. Det finns inte så många andra projekt som bidrar så mycket till att uppnå Lissabonmålen. Nu är det vår uppgift att se till att dessa angelägenheter är finslipade och fulländade när de träder i kraft. Det är nu vår uppgift och kommissionens och medlemsstaternas uppgift att se till att branschen för finansiella tjänster ger sitt fullständiga stöd genom att tillhandahålla de oumbärliga komponenterna för en framgångsrik europeisk ekonomi. 
Pervenche Berès,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tror att vi också måste granska det här mötet mot bakgrund av vår övergripande strategi: Lissabonstrategin. Om vi vill att denna strategi skall bli framgångsrik fordras det faktiskt finansmarknader som kan erbjuda den finansiering som våra ekonomier behöver. Det är detta som är utmaningen. Det är därför som vi under de senaste fem åren har kämpat för att förverkliga denna handlingsplan för finansiella tjänster, och det är därför som vi anser att vi måste gå vidare.
Många har sagt det, och många fortsätter att säga det: vi behöver en paus i lagstiftandet. Herr kommissionsledamot! Jag är medveten om ert engagemang i den här frågan. Alla är dock överens om att det finns två eller tre saker som vi uppenbarligen måste vidareutveckla. En av dessa är förvaltningen av tillgångarna, som John Purvis just tog upp. Låt mig nämna två andra frågor som ni känner väl till. För det första frågan om databasen och alla svårigheterna med att införa en riktig databas med respekt för konsumenternas rättigheter. Detta är en av nyckelfrågorna om vi vill att våra ansträngningar på det här området skall krönas med framgång. När vi har lagstiftat om investeringar har vi sedan frågan om situationen på eftermarknaden, som jag förmodar kommer att hålla oss väldigt sysselsatta under de kommande månaderna.
Mot bakgrund av detta vill jag göra två påpekanden. Det första gäller parlamentets rättigheter. Vi har accepterat Lamfalussy-förfarandet. Om parlamentet skulle ha rätt att återkalla det kommer vi att kräva åtgärder för att använda denna rättighet på nivå 2. Dessutom kommer vi att behöva övervaka rörelserna på nivå 3, eftersom vi är väl medvetna om att situationen kan gå överstyr på den nivån. Om det blir så måste vi vid behov kunna påtala det.
Jag vill säga några ord om regleringsmyndigheternas situation, eftersom detta är en fråga som vi inte har löst helt i vårt utskott. Vi är på rätt väg och ökar farten i och med Himalayarapporten. Jag vill dock framhålla för er vad vi lärde oss när vi för första gången träffade Europeiska värdepapperstillsynskommittén (CESR) och dess tjänstemän officiellt i Paris. De sade mycket tydligt till oss att om vi vill att ett regelverk skall genomföras på EU-nivå så fordras det mer än bara riktmärkning mellan nationella myndigheter, eftersom denna ensam inte kan skapa en tillräcklig harmonisering mellan de olika nationella regleringsmyndigheternas befogenheter under den successiva process som vi befinner oss i. Detta är någonting som vi måste ta hänsyn till. 
Wolf Klinz,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Med några få undantag har åtgärderna i handlingsplanen för finansiella tjänster redan genomförts, eller är på god väg att genomföras. Så vitt jag kan se från dagens ståndpunkt kan handlingsplanen för finansiella tjänster betecknas som en framgång. Nu uppstår frågan om den behöver en uppföljare, det vill säga en ”efter-handlingsplan” för finansiella tjänster. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har tagit upp den här frågan i ett initiativbetänkande. Det är mycket viktigt att kammaren gör sin stämma hörd på detta tidiga stadium.
Den europeiska inre marknaden för finansiella tjänster är fortfarande långt ifrån färdig; den släpar efter den inre marknaden för tjänster ordentligt. Det vi vet är att det särskilt är på detaljhandelsmarknaderna som mycket återstår att göra, samtidigt som frågan om finansbranschen inte kunde ha rätt till en paus i lagstiftandet efter att ha gjort så stora ansträngningar har väckts upprepade gånger. Den tas också upp i initiativbetänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, även om föredraganden i dag besvarade den klart nekande.
Den text som utskottet för ekonomi och valutafrågor har kommit överens om är generellt sett balanserad, och därför stöder gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa den. 
Jag har dock kritiska kommentarer till två saker i den. Den första är att även om Europeiska värdepapperstillsynskommitténs (CESR) arbete på mycket omfattande områden utan tvivel skall välkomnas, så måste det ändå uppfylla klart definierade grundregler. Samrådet och interaktionen mellan CESR och det demokratiskt valda Europaparlamentet måste bli bättre. Eftersom CESR:s beslut får betydande konsekvenser bör den ha nära förbindelser med parlamentet och samråda med oss i god tid. För det andra måste det fortfarande klarläggas i vilken utsträckning som detta gäller alla sektorer i finansbranschen, även om storbankerna förfäktar en överlagd och långtgående harmonisering. Kommissionen bör tänka igenom detta. I det här sammanhanget stöder liberalerna och demokraterna det ändringsförslag som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram, och som kan tolkas på olika sätt. 
Överlag kan vi stödja de flesta av föredragandens ändringsförslag, och jag tackar Ieke van den Burg varmt för det arbete som hon har lagt ned.
Thomas Wise,
   . – Fru talman! ”Insyn” är ett ofta förekommande ord i betänkandet av Ieke van den Burg. Det finns dock ingen insyn i det stora virrvarret av utskott och förfaranden som hon också beskriver. Först och främst upprättades en oberoende expertkommitté om reglering av de europeiska värdepappersmarknaderna. Vad gav den för expertis? En regleringsmetod på fyra nivåer samt upprättandet av ytterligare två kommittéer! Kommissionen påbörjade sedan det första steget med handlingsplanens utvärderingsprocess genom att inrätta fyra expertgrupper. Detta var i oktober 2003, och långt innan den fullständiga handlingsplanen ens hade genomförts. Som om det inte räckte har en övervakningsgrupp och fyra andra kommittéer bidragit.
Vem var det som sade ”när ni tvekar, håll ett kommittémöte”? Det är bara ett betänkande från en EU-institution som så rättframt skulle uttrycka att detta är ett framgångsrikt recept, åtminstone när det gäller att utarbeta lagstiftning. EU är väldigt bra på att spotta fram lagar: är då något som framgår med all önskvärd tydlighet. Jag vill dock utfärda en varning till vanligt folk där ute i verkligheten, såsom dem på vår åhörarläktare. Som jag ser det är det tydligt att det kommer att bli tal om fler förordningar. Det kommer alltså att finnas fler lagar att bryta. Det kommer att förekomma mer inblandning i pensions- och försäkringsfrågor, finnas fler övervakningsorgan på EU-nivå som kommer att stå över de nationella, och fler bakdörrar som EU har för avsikt att använda för att ingripa i nationell skattepolitik. I betänkandet uppmärksammas förekomsten av överlappande direktiv som kan leda till motstridiga och dubbla krav. I verkligheten skulle detta kunna ses som ett skönlitterärt verk och inte som ett seriöst förslag.
EU vilseleder sig självt, men i denna vilseledning skulle jag vilja upprepa en tydlig visshet: om EU är svaret på frågan, måste frågan som ställdes ha varit mycket enfaldig. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – För några år sedan beklagade den amerikanske finansmannen George Soros de förluster på miljarder dollar som hans företag åsamkades via finansiella transaktioner och uppmanade regeringarna i världens mäktigaste länder att ta itu med att organisera världens finansmarknader och införa tydliga regler och ordning på dem. Transaktionerna på världens finansmarknader och särskilt derivathandeln har bokstavligt talat haft en explosiv tillväxt under de senaste åren. Volymerna och tillväxtdynamiken är många gånger större än för de klassiska finansiella transaktionerna, som avser verklig produktion, tjänster och konsumtion av produkter. Om så bara en del av dessa marknader upplever en fluktuation eller – än värre – en kollaps, kan detta få allvarliga konsekvenser för världens ekonomi, för att inte tala om att all negativ utveckling på finansmarknaderna får återverkningar på de vanliga medborgarnas personliga ekonomi och öden. Mot den bakgrunden betraktar jag det material som föredraganden Ieke van den Burg har lagt fram och hennes fina arbetsinsats som ännu ett bidrag till en begreppsmässig lösning på det här området, inte bara inom Europeiska unionen utan med ambitionen att ha en interkontinental strategi. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill också börja med att tacka föredraganden för hennes konstruktiva och goda samarbete. Hon har producerat en balanserad text i vilken hon granskar den europeiska inre finansmarknaden – som utskottet för ekonomi och valutafrågor har ägnat mycken uppmärksamhet under de senaste åren – och samtidigt som hon gör en god analys av dagsläget blickar hon också mot framtiden.
Visst är det så att vi nu måste konsolidera, efter en enorm störtflod av lagstiftning. Vi måste inte bara se till att den genomförs på rätt sätt, utan också att vi drar lärdom av våra första erfarenheter av den och att vi tar itu med nästa lagstiftningsprojekt steg för steg, och inte med samma iver som förra gången. Tvärtemot vad vissa aktörer på den europeiska marknaden vill bör vi också hantera frågan om maximal harmonisering med stor omsorg. Jag kan föreställa mig att de som för närvarande håller på och skriver till oss med krav på maximal harmonisering när det gäller konsumentskyddet – återigen – kommer att säga att vi går för långt med harmoniseringen i konsumentkreditdirektivet. Det är därför som de borde vara mycket försiktiga när de kräver någonting sådant.
Kammaren har under en tid varit mycket tydlig i fråga om sin syn på Europeiska värdepapperstillsynskommittén (CESR). Även om vi är för Lamfalussy-förfarandet vill vi ha öppenhet och delaktighet, och det finns mycket, mycket stort utrymme för mer av den varan i CESR. Vi förväntar oss att det som hände med ”clearing och avveckling” inte skall få upprepas. Jag uppmanar också kommissionsledamot Charlie McCreevy att lägga ned lika mycket energi på att verka för internationella normer på ett område där internationella organ hela tiden inför fler och fler normer för storföretagen, vilka sedan också tillämpas av små och medelstora företag. Det är här som vi behöver demokratisk kontroll, och det är här som kommissionen och parlamentet måste förena sina krafter och utveckla institutionerna i detta syfte.
Låt mig avsluta med en kommentar om EU-övervakningen. Jag anser att tillvägagångssättet i ”Basel II” – att hantera detta mycket omsorgsfullt – är det rätta i ett förslag. Vi bör akta oss för att förhasta oss när det gäller att skapa lika villkor för hela Europa, för vi får inte glömma bort de regionala och nationella områden med lika villkor som vi redan har. Det ena får inte gå ut över det andra. Därför anser jag att vi skall börja nedifrån och bygga upp dem långsamt, samtidigt som vi inriktar oss på EU:s lagstiftning och övervakning. Det är inte acceptabelt att detta skall vara någonting som påtvingas uppifrån. 
Manuel António dos Santos (PSE ).
   – Fru talman! Skapandet av en inre marknad för finansiella tjänster är avgörande när det gäller att fullborda den inre marknaden och främja vidare ekonomisk och social utveckling i Europa.
I det sammanhanget är handlingsplanen för finansiella tjänster (FSAP), som antogs 1999 och byggdes ut vid Europeiska rådets möten i Lissabon och Stockholm, ett oundgängligt verktyg. Det erkänns nu allmänt att FSAP har varit en framgång, mot bakgrund av att 39 av de 42 lagstiftningsåtgärderna har antagits. Det är dock för tidigt att avkunna en slutlig dom, eftersom många av dessa åtgärder ännu inte har genomförts.
Därför måste nu ansträngningarna inriktas på att se till att de erforderliga genomförandeåtgärderna införlivas med nationell lagstiftning och särskilt att detta övervakas på ett öppet och verksamt sätt under en viss tidsperiod.
Genom att övervaka FSAP kommer vi att kunna bedöma vilka konsekvenser som lagstiftningen får för Europas finansmarknaders funktionssätt och för utvecklingen av åtgärder som syftar till att främja och övervaka dem samt att motverka diskriminering. En sådan övervakning skulle vara en angelägen prioritering för kommissionen och medlemsstaterna.
Om ni tillåter vill jag framhålla en av de punkter som föredraganden tar upp, i enlighet med de föreslagna riktlinjerna, eftersom den är den viktigaste, nämligen uppmaningen till medlemsstaterna att snabbt och effektivt införliva direktivet om tjänstepensioner med sin lagstiftning, så att spararnas möjligheter och alternativ ökar och de får bästa möjliga avkastning på sina investeringar. Det övergripande budskapet i det här betänkandet är att medlemsstaterna måste anta ”principerna om bättre lagstiftning”, som kommissionen lämpligt nog har antagit och att det måste finnas en större konvergens mellan de nationella rutinerna för övervakning av de åtgärder som ingår i FSAP.
Jag vill också poängtera att alla framtida lagstiftningsåtgärder som syftar till att komma till rätta med missförhållanden på marknaderna måste innehålla en analys av vilka kostnader och intäkter som uppstår om man genomför dem, jämfört med om man inte genomför dem.
I Ieke van den Burgs betänkande behandlas hela frågan om finansiella tjänster på ett vettigt, konsekvent och intelligent sätt, och därför anser jag att parlamentet bör stödja det. 

Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Tack, herr talman. När vi talar om integrering av finansmarknaderna måste vi ha åtskilliga aspekter i åtanke.
För det första är parlamentets rekommendationer om förbättringar av dessa marknader viktiga inte bara för dem som är verksamma där, utan också för alla medborgare i Europeiska unionen. Det glömmer vi ofta bort. På ett eller annat sätt deltar vi alla på finansmarknaden, när vi tecknar försäkringar eller använder oss av banktjänster. Om vi skulle ta hänsyn till investeringarna på pensionsfondsmarknaden skulle vi dessutom förledas att tro att livskvaliteten under den senaste tiden i allt högre grad beror på vad som händer på finansmarknaden. Om en eller flera institutioner inte fungerar som de skall kan tusentals eller till och med hundratusentals medborgare åsamkas förluster. Det går dock inte att få till stånd en effektiv administration av finansmarknaden genom att genomföra någon viss åtgärd. Mitt lands erfarenheter visar att en sådan administration är kostsam, svår att införa och i slutändan inte skyddar investerarna, utan bara hämmar marknadens utveckling.
För det andra kan vi inte förvänta oss framgång på den europeiska inre marknaden om de olika nationerna har olika lagstiftning. Vi måste skapa förutsättningar för ett inflöde av kapital till den europeiska marknaden från olika länder i världen. Detta kapital kommer inte in på grund av de nationella barriärerna på den europeiska finansmarknaden. Därför måste vi vara mycket observanta på den nationella lagstiftning som inverkar på finansmarknaderna. Vi måste också uppmuntra de olika arbetsgruppernas verksamhet.
För det tredje är det nuvarande regelverket för finansmarknaden fragmentariskt och osammanhängande, och jag stöder inte förslaget att sätta stopp för ny lagstiftning som skall reglera finansmarknadens funktionssätt. Jag anser att det är viktigt att ersätta fragmentariska lagar med allomfattande och väl utformade direktiv. Annars kommer lokala institutioner att inleda rättsliga förfaranden, som i fallet med clearing och avveckling. Således måste vi skapa gynnsamma förutsättningar för inte bara de stora aktörerna i Europa, utan lämna lite utrymme för nationella företags (små företags) verksamhet och för enskilda medborgare på nationell nivå. Tack. 
Lars Wohlin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill göra några kommentarer till den resolution som nu ligger framför oss.
Det har varit en mycket hög lagstiftningsaktivitet de senaste åren – enligt min mening nästan alltför hög. Jag skulle vilja säga att kostnaderna för den finansiella sektorn att omsätta alla dessa nya lagar är ganska höga och växande. Bara att föra in hela Basel II-direktivet kostar bankerna väldigt mycket pengar. Jag vill alltså begränsa lagstiftningsambitionerna framöver och bromsa upp processen något. Jag välkomnar t.ex. att vi inte kom med lagstiftningsförslag på clearing- och avvecklingsområdet Låt konkurrensen verka, det finns ingen risk för monopol. Den tekniska utvecklingen går så snabbt att konkurrensen av nya spelare bryter ned de gamla monopolen.
På en punkt där jag vill se ny lagstiftning är området . Det är ett område som behandlar bolagsstyrning. Låt marknaden här vara självreglerande. Vill Tyskland ha sina regler för bolagsstyrning, får de ha det, vill England ha sina regler, får de ha det. Finansmarknaden kommer på sikt att avgöra vilket system som vinner störst förtroende. Den kommer att dra till sig investerarnas intresse. Jag tror på institutionell konkurrens. Skapa ingen gemensam kod som regleras av något direktorat i EU-kommissionen.
För mycket lagstiftning kommer att leda till förstelning i systemet. Det som en gång har blivit lag blir nästan omöjligt att ändra. Risken är stor att vi får en finansmarknad som kommer att fyllas med juridiska tvister, processer, vägledande domstolsutslag och ännu fler lagstiftningsåtgärder för att begränsa de hål som finns i lagstiftningen. Orden harmonisering och , lika villkor, har blivit inkörsport till ett förkvävande legalistiskt system. Öppna dock möjligheterna för ömsesidigt godkännande av varandras system.
Ansvaret för att övervaka finansmarknaden bör inte koncentreras till EU, det behövs i stället bättre samarbete mellan de lokala nationella övervakningsorganen. Jag vill inte se en ny superfinansinspektion i EU. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Tidigare var de finansiella instrumenten förbehållna en mycket liten elit, men under de senaste åren har ett relativt stort antal människor ur medelklassen fallit för deras lockelser. Människor tror att de kan öka sitt välstånd snabbt, men uppvaknandet blir mycket bittert.
Jag har två förslag. Här är det första: Är det inte möjligt för EU-institutionerna att på ett mycket lättfattligt sätt förklara för den europeiska allmänheten exakt vilka sådana instrument som för närvarande finns tillgängliga, och samtidigt göra en bedömning av vilka risker de medför? För det andra: Kan vi inte följa exemplet från USA, där man nu åtminstone skapar insyn i och en smula kontroll över hedgefondernas värld? Det har Europa ett trängande behov av. Hedgefonderna är de som driver utvecklingen. Det är de enorma hävstångseffekter som de skapar som kan leda till stora vinster, men också till stora förluster, och det är de som i själva verket om och om igen styr hela Europas ekonomiska struktur åt sitt håll. Detta anser jag vara någonting som vi bör ta itu med som en prioriterad fråga. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Betänkandet om handlingsplanen för finansiella tjänster kommer vid en läglig tidpunkt för integreringen av finansiella marknader i Europa. Som ni har hört är parlamentet enigt i denna fråga, och utskottets omröstningsresultat var nästan enhälligt.
De senaste åren har präglats av mycket lagstiftning. Marknaden visar nu tydliga tecken på att den behöver tid för att smälta alla beslut. Som lagstiftare bör vi vara mycket lyhörda för denna farhåga och lägga våra krafter på det som är viktigt och fördelaktigt.
För kommissionens del hoppas jag att den antar den dubbla strategin. När det gäller dess befogenhet som främsta upphovsman till gemenskapslagstiftning är det viktigt att kommissionen där det är möjligt koncentrerar sig på att använda andra lösningar än lagstiftning för att vidta åtgärder på finansiella marknader. Bortsett från lagstiftning som är på gång nu skall stelbenta lagar endast övervägas när det är nödvändigt, med andra ord efter det att en heltäckande konsekvensbedömning visar att de avsedda målen inte kan uppnås genom lösningar som inte innebär lagstiftning. Inom ramen för detta tillvägagångssätt bör vederbörlig hänsyn tas till marknadspraxis och subsidiaritetsprincipen.
För det andra borde kommissionen, i sin funktion som EU:s verkställande organ, ha en sträng inställning till genomdrivandet. Av de 42 åtgärderna för handlingsplanen för finansiella tjänster har 39 antagits. Flera genomförandeåtgärder har dock inte det, och införlivandet i de nationella lagstiftningarna har bara påbörjats. Kommissionen borde inleda en riktmärkningsgranskning av införlivandet i medlemsstaterna, med syfte att fullborda EU:s överenskomna finansstruktur.
Integrationstakten på finansiella marknader har fungerat mycket bättre än på många andra områden. En stor del av detta beror på den inneboende lämpligheten och flexibiliteten i Lamfalussy-förfarandet. Går vi bortom handlingsplanen för finansiella tjänster borde man inom själva förfarandet dock ta hänsyn till den nya miljön för att kunna säkerställa att den lämpliga balansen mellan lagstiftningsåtgärder och övergripande åtgärder, insynsstruktur, parlamentarisk kontroll och samråd med berörda parter förbättras ytterligare. Till exempel skulle en strukturerad dialog mellan EU och Förenta staterna och andra globala kapitalmarknader hålla processen vid liv. Därmed stärks både Europas finansiella spelplan såväl som dessa förbindelser.
I fråga om konvergens mellan olika former av tillsynsrutiner måste vi vara realistiska. I betänkandet framför er dras riktlinjer upp för en användbar strategi som skall skapa vägledande tillsynsrutiner i EU. I ett perspektiv på längre sikt, och förutsatt att man garanterar parlamentarisk ansvarsskyldighet för alla nya organ som upprättas, ser vi fördelarna med övergången till ett mer enhetligt övervakningssystem för finansiella marknader. Ett alternativ är en 26:e EU-bestämmelse för övervakning av globala aktörer. Alla dessa alternativ borde vara möjliga och utnyttjas om kommissionen anser det vara nödvändigt. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig börja med att säga att vi är säkra på att både tjänstedirektivet och den inre marknaden för finansiella tjänster vilar trygga i kommissionsledamotens händer, tack vare det goda samarbetet mellan kommissionen och parlamentet.
Låt mig sedan säga att handlingsplanen för finansiella tjänster för perioden fram till 2005 är en framgång. I och med att 39 av 42 åtgärder redan har antagits är den en framgång på vägen mot en inre finansmarknad, och dess framgång beror på det arbete som parlamentet har gjort. Trots att dessa åtgärder är nödvändiga är det alltför många människor som betraktar det stora antalet nya och nödvändiga bestämmelser som överdrivet stort. Det är fel av dem, för åtgärdspaketet måste genomföras under en mycket kort tidsperiod, och den inre marknaden är ännu inte fullbordad.
Så låt oss konsolidera i stället för att överreglera, genomföra i stället för att ställa för höga krav. När vi sedan utvärderar hur dessa regelverk förverkligas måste vi ställa oss tre frågor: Vilket mervärde har den europeiska handlingsplanen gett Europeiska unionen? Vilka problem har kommit i dagen? Vilka åtgärder behöver vi vidta? Svaren på den sista frågan är självklara: i dagsläget har inte alla Europeiska unionens medlemsstater euron som gemensam valuta, och detta försvagar den inre marknaden. Skattepolitiken sköts på nationell nivå och kräver enhällighet – detta försvagar den inre marknaden. De gränsöverskridande betalningsöverföringarna är ännu inte fullt utvecklade. Basel II har ännu inte trätt i kraft, och ”clearing och avveckling” väntar i kulisserna. Vårt problem är att övervaka de nationella övervakningsmyndigheterna och få dem att samarbeta med oss.
Även om vi är för Lamfalussy får det inte tillåtas leda till mindre demokratisk kontroll, demokratisk legitimitet och tydlighet när det gäller att komma fram till beslut och bilda opinion. När åtgärder skall vidtas beror på när vi har fullbordat genomförandet och exakt vet vilka steg som vi därefter måste ta tillsammans. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Som jag tidigare påpekade markerar detta betänkande början till en ny era inom finansiella tjänster. Jag tackar Ieke van den Burg för hennes mycket stimulerande betänkande och det gedigna arbete som har lagts ned under arbetet med det.
Med utgångspunkt från detta betänkande och vårt samråd med andra berörda parter har jag nästa vecka, den 3 maj, för avsikt att lägga fram en grönbok för kommissionen om politiken för finansiella tjänster för de kommande fem åren. Jag kommer att presentera detta dokument mer detaljerat för utskottet för ekonomi och valutafrågor den 9 maj. Kommissionens grönbok kommer att vara öppen för offentligt samråd till den 1 augusti. Våra slutliga politiska slutsatser, som kommer att bli resultatet av allt detta arbete, är planerade till slutet av året.
Ett antal frågor togs upp, och jag skall försöka svara på några av dem. Ieke van den Burg och Piia-Noora Kauppi hänvisade till Himalayarapporten. Kommissionen anser att integrationen måste åtföljas av övervakningsstrukturer som är anpassade till den. Ju mer integrerade marknader, desto mer integrerade och konvergerade måste också övervakningsstrukturerna vara. För närvarande anser jag att Lamfalussy-strukturerna är tillräckliga. De måste dock övervakas och anpassas noggrant och oavbrutet, eller utvecklas ytterligare om så krävs. Det är endast efter noggrann bedömning som det kan bli nödvändigt med initiativ i framtiden, med strikt tillämpning av subsidiaritetsprincipen.
Ett antal talare, inklusive Ieke van den Burg och Piia-Noora Kauppi, nämnde också den så kallade 26:e EU-bestämmelsen. I dess enkelhet kan bestämmelsen låta lockande, men i praktiken kräver den en viss harmonisering inom hela unionen, antingen rättslig eller i fråga om skatt, språk och så vidare. Det återstår att bevisa fördelarna med dessa system inom ramen för den 26:e EU-bestämmelsen, och det kommer att vara svårt att komma överens om alternativa europeiska normer som utformats endast för vissa produkter. Jag noterar emellertid den nuvarande diskussionen och kommer att tillmötesgå kravet på att undersöka sådana system inom ramen för den 26:e EU-bestämmelsen närmare, vilket anges uttryckligen i Van den Burg-betänkandet.
Både Ieke van den Burg och Pervenche Berès nämnde privatmarknader. Vi håller med om att det existerar betydande hinder för att integrera marknaden för tillhandahållandet av finansiella tjänster till enskilda konsumenter. Integreringen av privatmarknader är komplicerad och krävande. Detta får dock inte vara slutsatsen utan vår utgångspunkt. Produktegenskaper, distributionssystem, konsumentskydd, avtalsrätt, skillnader i konsumtion och kulturella eller andra ekonomiska eller strukturella realiteter har en framskjuten roll på privatmarknadsområdet och skapar avsevärda komplikationer för gränsöverskridande utbud och efterfrågan. Av historiska skäl härrör emellertid dessa hinder från uppsplittringen av den europeiska marknaden. Kommissionen godtar inte argumentet att denna uppsplittring finns där för gott, i och med att den europeiska integreringen ökar. Om tio år kommer privatmarknaden att se helt annorlunda ut jämfört med marknaden i dag. Vår uppgift är att påskynda och underlätta denna utveckling och inte rygga för nya initiativ.
John Purvis och Pervenche Berès tog upp frågan om kapitalförvaltning. Vi kommer att agera först efter det att frågorna har identifierats och det finns potentiella lösningar till hands. Där det är möjligt att uppnå målen utan att tillgripa åtgärder som kräver lagstiftning, kommer vi naturligtvis att välja den strategin. Vi kanske också måste ta upp frågan om ändring av lagstiftning om det är det enda sättet att säkerställa friheten på den inre marknaden när det gäller området för investeringsfonder.
Alexander Radwan tog upp flera frågor, inklusive en om de standarder som tillämpas för clearing- och avvecklingssystem. Jag måste påpeka att kommissionen inte på något sätt är bunden av ECBS-CESR-standarder, och alla politiska beslut som kan komma att skrivas in i ett framtida direktiv om clearing- och avvecklingssystem kommer att gå före ECBS-CESR-standarder.
Radwan tog också upp frågan om demokratisk styrning och politisk ansvarsskyldighet för dem som utarbetar reglerna. I förra veckan var jag i Förenta staterna. Ni kommer att märka att vi arbetar hårt för att påverka den reformprocess som pågår inom IASB (internationella organisationen för internationell redovisningsstandard). Vi undersöker noggrant de föreslagna planerna för IAASB (International Auditing and Assurance Standards Board), som kommer att utarbeta nationella standarder och revisionsförfaranden. Under vårt besök i Förenta staterna nyligen gjorde vi stora framsteg på några av dessa områden.
Lars Wohlin tog upp frågan om en ny ram för kapitalkrav. Det finns många olika strategier som kan tillämpas. Förändringarna från de existerande standarderna för Basel I kommer inte att vara så stora för de banker som skall gå över till de enklaste strategierna, och därför kommer kostnaden för genomförandet att vara relativt liten. Banker som går över till mer sofistikerade strategier tvingas spendera mer, men det kommer de bara att göra om detta är ett förnuftigt affärsbeslut och fördelarna uppväger kostnaderna.
Några ledamöter tog upp andra punkter, som jag hoppas kommer att bli föremål för diskussion under den närmaste tiden.
Sammanfattningsvis hänvisar jag till det jag sade tidigare, nämligen att det finns en hög grad av konvergens mellan tankegångarna hos Europaparlamentet, rådet, branschen, konsumenterna och kommissionen. Jag är övertygad om att de följande fem åren kommer att innebära en oerhört stor utmaning. Eftersom grunderna för ett bra samarbete mellan institutionerna har etablerats är jag säker på att vi kommer att vara framgångsrika.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0065/2005) av Henrik Lax för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 539/2001 med avseende på ömsesidighetsmekanismen (KOM(2004)0437 – C6-0097/2004 – 2004/0141(CNS)). 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Låt mig först av allt tacka föredraganden för hans betänkande och för att han i stort stöder kommissionens förslag.
Upphovet till det här förslaget är en tudelad iakttagelse. Å ena sidan är ömsesidighet en viktig princip i fråga om viseringar. Å andra sidan är inte den mekanism som infördes i och med förordning 539/2001 i syfte att garantera att ömsesidigheten respekteras lämplig, huvudsakligen på grund av att den är oflexibel och automatisk till sin natur. Som ett resultat av detta har mekanismen inte använts på över tre år, faktiskt inte sedan förordningen trädde i kraft, trots att det har funnits fall av bristande ömsesidighet mellan de gamla medlemsstaterna och att antalet fall av bristande ömsesidighet ökade i en anmärkningsvärd takt i och med att de nya medlemsstaterna kom in.
Därför har kommissionen föreslagit en mer flexibel och realistisk mekanism, som därmed är mer trovärdig och verkningsfull. Alla fall av bristande ömsesidighet skall anmälas. Kommissionen kommer att spela en aktiv roll i förhållande till tredjeländer som ställer visumkrav. Den kommer att sammanställa en rapport till rådet om den bristande ömsesidighet som därmed uppstår och om nödvändigt föreslå att visumtvång för medborgare i berörda tredjeländer återinförs.
De ändringar som Henrik Lax föreslår har tre olika mål. Det första målet är att utöka mekanismen till att omfatta en uppsättning situationer som inte bara har med viseringsfrihet att göra, utan också med villkoren för när visum utfärdas. Denna utvidgning stöter på patrull i form av förordningens rättsliga grund. Eftersom syftet är att inkorporera en hel rad frågor som egentligen är av mindre vikt finns också risken att ömsesidighetsmekanismen försvagas. Denna måste vara inriktad på en grundläggande fråga, som medborgarna har utpekat som sådan, nämligen fortsatta visumkrav från tredjeländer som själva inte har detta krav på sig från våra medlemsstaters sida. Haagprogrammet bekräftar att detta är en fråga som behöver lösas i prioriterad ordning.
Det andra målet är att förhindra att situationer med bristande ömsesidighet fortgår i all oändlighet och att införa en möjlighet att reagera med åtgärder inom ramen för de yttre förbindelserna. Jag tycker att det är viktigt att påpeka för föredraganden att jag delar den allmänna inställningen till detta ändringsförslag, och jag måste också berätta för er att den politiska inriktning som blev resultatet av rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte den 24 februari följer denna linje. Jag kan dock inte acceptera att kommissionens initiativrätt begränsas till förslag till provisoriska åtgärder, eller att kommissionens initiativrätt i dess nuvarande sammanhang utvidgas till att omfatta förslag till åtgärder på andra områden än visumområdet av skäl som har med den rättsliga grunden att göra. 
Det tredje målet slutligen: att Europaparlamentet skall vara delaktigt i processens alla skeden. Den erforderliga öppenheten måste naturligtvis garanteras, men ömsesidighetsmekanismen måste förbli ett flexibelt instrument som vi snabbt kan använda, och den måste – och detta är det avgörande – möjliggöra provisoriska åtgärder. Ett tillfälligt återinförande av visumkrav på tredjeländer ligger faktiskt på ett annat plan än att överföra ett tredjeland till en lista med länder som berörs av visumkrav, vilken finns med som bilaga till förordning 539/2001. En sådan överföring innebär en ändring av förordningen och skall därmed naturligtvis beslutas av rådet, i samråd med Europaparlamentet.
Slutligen kommer en förstärkt ömsesidighetsmekanism att göra det möjligt för kommissionen att svara på Europeiska rådets formella inbjudan till den 4-5 november: det handlar om att fortsätta med våra ansträngningar för att se till att medborgare i alla medlemsstaterna så snart som möjligt kan göra korta resor utan visum till alla de länder vilkas medborgare reser utan visum inom unionen. 
Henrik Lax (ALDE ),
   . – Herr talman, bästa kolleger, bästa kommissionär!
Utvidgningen av den europeiska unionen har lyft upp frågan om unionens visumpolitik på ett nytt sätt, som vi just hörde. Medborgarna i flera av de nya medlemsländerna avkrävs visum för att resa till USA trots att amerikanska medborgare inte behöver visum för att resa till de nya medlemsländerna. I dessa fall bryts ömsesidigheten mellan länderna. Det är lätt att förstå att medborgarna förutsätter att unionen med kraft skall arbeta för att främja den fria rörligheten, i synnerhet som visumpolitiken är harmoniserad och helt ligger inom kommissionens kompetensområde. Därför skall kommissionen agera isbrytare.
För några månader sedan övernattade Polens f.d. president Lech Wałęsa i ett tält utanför Vita Huset i Washington i protest mot det amerikanska visumtvånget – ett bra exempel på hur laddad frågan är. EU har ett vapen för fall som dessa, nämligen ömsesidighetsmekanismen. Polen och Grekland t.ex. kan göra en anmälan till kommissionen om att ömsesidigheten i deras fall inte respekteras i förhållande till USA. Finland kan göra likadant i fråga om Venezuela, osv. En anmälan skall leda till att hela unionen inför krav på visum för medborgare från respektive tredje land, men mekanismen har inte använts en enda gång eftersom följderna har ansetts bli för omfattande och svårhanterliga.
I mitt betänkande, som godkänns av det ansvariga utskottet, föreslås att kommissionen skall få en utdrygad verktygslåda. EU skall kunna tillgripa andra sanktioner och inte bara automatiskt införa visumtvång. Betänkandet ger de enskilda medlemsländerna en längre tid, tre månader, att förhandla med det tredje landet, än vad kommissionen hade föreslagit. Dessutom föreslår jag mera stringens efter det att kommissionen tagit över ärendet. Beslut om sanktioner skall inte kunna förhalas. Medborgarna i det berörda medlemslandet måste ha en garanti för att deras ärende förs upp på högsta nivå och att det utmynnar i ett beslut. En mycket bred majoritet i utskottet omfattade denna linjedragning. Några medlemmar föredrog dock den nuvarande mekanismen och ansåg att den ger bättre resultat. Själv anser jag att betänkandets linjedragningar kommer att leda till bättre effektivitet och resultat, stärka kommissionens förhandlingsposition gentemot tredje land och ge medborgarna bättre insyn genom Europaparlamentets medverkan.
Betänkandet har också ett nytt element, ett element som jag anser att kommissionen och rådet bör begrunda noggrant. Det finns otaliga fall, främst vid unionens östra gräns, där ett tredje land med mycket kort varsel skärpt villkoren för att utfärda visum. Det finns exempel på att resenärerna avkrävts reseförsäkringar i endast ryska försäkringsbolag. Litauiska bilresenärer har avkrävts särskild bilförsäkring för att få köra över till Kaliningrad och resenärerna måste registrera sig hos de lokala myndigheterna inom tre dagar. Samma vecka som ett rederi skulle inleda färjetrafik till Sankt Petersburg lades visumreglerna om så att rederiet måste dra sig ur trafiken. Våra studerande i ryska universitet får inte automatiskt ett års visum och blir man bestulen på sitt visum råkar man in i en överdrivet dyr byråkratikarusell. Även små barn måste visa upp ett hiv-test för att få ett ryskt långtidsvisum, .
Från ett Brysselperspektiv kan dessa frågor förefalla små, men de förorsakar mycket krångel och ekonomiska förluster för dem som berörs. En mycket stor majoritet i utskottet ansåg att medlemsländerna måste ha en möjlighet att anhängiggöra dylika fall hos kommissionen om de krav som införs medför avsevärda begränsningar i medborgarnas resmöjligheter. I själva verket handlar dessa fall nästan alltid om brist i ömsesidighet. Eftersom EU skall arbeta våra invånare är det av yttersta vikt att dessa problem tas på allvar, också om de kan förefalla mindre än huvudfrågan, dvs. om det föreligger krav på visum eller inte, som kommissionär Frattini gör gällande.
När parlamentet nu antagligen med klar majoritet godkänner betänkandet är det en tydlig signal till kommissionen och ministerrådet att börja skissa på en mekanism som beaktar medborgarnas vardagsbehov då visumkrav föreligger. I mitt betänkande ingår ett förslag som kan tjäna som utgångspunkt. Om detta ärende hade blivit anhängiggjort i början av året hade medbeslutandeförfarandet gällt. Trots att samrådsförfarandet nu tillämpas har rådet och kommissionen anledning att besinna betydelsen av att parlamentets ändringsförslag beaktas. Viktigt är också att kommissionen snabbt inleder en översyn av de konsulära anvisningarna så att tillämpningen av de gemensamma visumreglerna sker på samma sätt i alla medlemsländer. Stormen kring utrikesminister Joschka Fischer i Tyskland understryker detta behov.
Med dessa ord vill jag ännu tacka alla som hjälpt till under arbetets gång, mina kolleger, kommissionens och parlamentets tjänstemän. Jag ser fram emot den debatt som nu följer. 
Barbara Kudrycka,
   . –  Herr talman! Den ömsesidighetsmekanism som hittills har gällt i Europeiska unionens visumpolitik har betytt att ytterst hårda sanktioner har kunnat åläggas tredjeländer om ett land har anmält att obligatoriska visumkrav är till nackdel för det. Den 7 juli 2004, när tio nya medlemsstater hade gått med i EU, mildrade kommissionen reglerna i denna förordning för att avskaffa den ömsesidighetsmekanism som fanns med i förslaget till förordning. Detta ledde till en absurd situation där 9 av de 10 nya medlemsstaterna var tvungna att släppa in medborgare i tredjeländer, till exempel USA, utan visum, medan medborgarna i medlemsstaterna i fråga behövde visum för att resa in i dessa tredjeländer. Jag anser att Henrik Lax på det hela taget har sammanställt ett utmärkt betänkande, men trots att man i detta betänkande inför ett antal nya förfaranden och tidsfrister som kan genomdrivas på diplomatisk väg tvingar man inte rådet eller kommissionen att införa hårdare sanktioner. Enligt det här betänkandet är det kommissionen som skall besluta om det skall införas visumkrav för medborgare i ett tredjeland eller om andra, mycket mindre verkningsfulla, åtgärder skall vidtas. Enligt min åsikt tyder det på bristande målmedvetenhet att låta kommissionen besluta på det här sättet, och det skulle innebära att medborgarna i de nya medlemsstaterna inte får ett fullgott skydd. En sådan strategi skulle sända ut ett klart budskap om att det har varit ont om ömsesidig solidaritet mellan EU:s medlemsstater och gentemot tredjeländer sedan de nya medlemsstaterna anslöt sig. Sedan de kom med i EU har man använt sig av dubbla standarder, med en mekanism för de 15 gamla medlemsstaterna och en annan, med ett mycket mindre inslag av solidaritet, för de 25 EU-länderna. Slutresultatet är att statusskillnaden mellan medborgarna i de nya och gamla EU-länderna har blivit ännu större, eftersom de nya medlemsstaterna drabbas av flera restriktioner när de reser utanför EU. Mot bakgrund av allt detta tycker jag att det är förvånande att man kan tala om ett nytt slags europeiskt medborgarskap, när en del av EU:s medborgare kommer att ha helt andra rättigheter och skyldigheter än de övriga, som betraktas som mindre värda.
Ur de nya medlemsstaternas synvinkel har kostnaderna för utvidgningen uppvägt fördelarna med råge. Vi tvingades harmonisera vår lagstiftning med EU:s visumpolitik, vilket visade sig vara mycket dyrt, och införa visumkrav för våra grannar i öster. De fördelar som vi har fått har dock varit tunnsådda. Vi kan fortfarande inte utfärda Schengenvisum, och vi kan inte räkna med EU:s hjälp i fråga om ömsesidighet på visumområdet. Dessutom är de EU-medlemsstater som kräver att vi skall genomföra den gemensamma visumpolitiken precis desamma som själva har problem att genomföra denna politik, till exempel Tyskland.
Kommissionsledamot Frattini! Jag vill göra det klart att om den ändrade mekanismen träder i kraft så kommer vi att insistera på att kommissionen fullgör sina skyldigheter. Jag skulle också vilja ha ett tydligt svar på frågan om vi kan förvänta oss att kommissionen lägger fram en handlingsplan med klart definierade tidsfrister för när mål som har med avskaffande av visum för resor till USA skall nås, med Schengenbedömningarna av de nya medlemsstaterna som referensram. Detta skulle verkligen vara av stort intresse för alla medborgare i de nya medlemsstaterna. 
Marie-Line Reynaud,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först vill jag tacka särskilt Henrik Lax för vårt utmärkta samarbete.
Parlamentet håller på att ta ställning i en avgörande fråga: ömsesidighetsmekanismen i visumfrågor. Bakom de torra tekniska termerna finns det nämligen ett mycket trängande reellt behov: att ge samarbetet mellan medlemsstaterna substans och öka det på ett påtagligt och positivt sätt, trots de komplicerade förbindelserna mellan en utvidgad union och tredjeländer i visumfrågor.
Det här handlar om någonting som är centralt för det som är Europas rikedom, nämligen respekt för lagen i alla dess former i en återupptäckt fred och harmoni. Vi försöker att bygga ett harmoniskt område mellan Europa och resten av världen, där gränser inte är murar mellan olika parter, som splittrar människor och nationer. Vi måste se till att Europa blir ett erkänt område, där man kan komma och gå obehindrat, med goda relationer till nära och fjärran tredjeländer. Det handlar också om förtroende för våra 420 miljoner medborgare. Vidare har det blivit nödvändigt att helt se över en metod som leder till en för oflexibel linje när vi rör oss i den här riktningen.
Mina damer och herrar! I det betänkande som jag uppmanar er att anta ser man på de ändringar som måste göras av den förordning som gäller sedan 2001 med nya ögon. I det sammanhanget tycker jag att principen att lägga alla sanktioner som för närvarande tillämpas mellan Europeiska unionen och berörda tredjeländer, om den ena eller andra sidan gör ett misstag, åt sidan är mycket intressant. Dessa repressalier härrör ofta ur antingen tekniska, eller till och med administrativa, problem, eller ur olämpliga politiska beslut, som det är viktigt att först och främst försöka lösa genom diplomatiska insatser. Som det ser ut i dag är det varken önskvärt eller lämpligt med ömsesidiga sanktioner som svar på ofta komplicerade problem som uppstår från en dag till en annan. I sista hand är det nämligen våra medborgare som betalar ett högt pris för detta genom att de inte får resa fritt, för att inte nämna de mycket kostsamma olägenheter som detta medför. Det är därför som vi behöver skapa ett diskussionsforum i vilket parlamentet är en fullvärdig deltagare, i enlighet med en vettig plan.
Vår legitimitet som valda företrädare för medborgarna är också central i det här betänkandet, varvid vi under arbetet i utskottet nådde ett mycket stort samförstånd om den nya metod som diskuteras. Vi måste speciellt lyckas med att garantera alla europeiska medborgare att röra sig fritt och obehindrat utanför unionens gränser. Följaktligen måste parlamentet vara intimt involverat i denna process, eftersom det klart och tydligt är den legitima garanten för öppenhet när det tar på sig det demokratiska ansvar som det rätteligen har fått av väljarna. Detta inkräktar inte på något sätt på kommissionens privilegier. Dess roll blir betydligt större, så att den kan framstå som en trovärdig förhandlare för de berörda tredjeländerna.
Mina damer och herrar! Av dessa skäl uppmanar jag er att rösta för den här texten i morgon. Den är en lyckad kombination av de roller som de europeiska lagstiftande och verkställande makterna har när de förenas i medborgarnas tjänst och i de projekt som ligger oss varmt om hjärtat: att bygga en solid Europeisk union på värdena frihet, säkerhet och rättvisa. 
István Szent-Iványi,
   . – Herr talman! Ömsesidighetsmekanismen infördes för fyra år sedan, men har inte använts en enda gång sedan dess. Bara det är skäl nog för att vi skall överväga att förnya och ändra den. Å ena sidan var systemet för stelbent, men å andra sidan har det inte använts eftersom ingen medlemsstats intresse faktiskt har kränkts. Saker och ting har dock förändrats betydligt i och med utvidgningen. Ömsesidighetsmekanismen används inte för nitton länder. Mina kolleger har nämnt Förenta staterna, men det finns också andra länder, däribland Kanada, Australien och Nya Zeeland, där ömsesidigheten inte gäller.
Diskriminering mellan EU-medborgare är helt enkelt inte acceptabel. Den här mekanismen – liksom hela EU – bygger på solidaritet, men denna solidaritet har inte fungerat hittills. Vi hoppas att den nya förordning som vi skall anta kommer att bidra till att göra solidariteten mer verksam i praktiken. Om man talar med medborgare i de nya medlemsstaterna, och då menar jag inte politiker, eftersom det inte direkt är de som drabbas av detta problem, utan vanliga medborgare, märker man vilken administrativ och ekonomisk börda detta är och hur mycket tid och energi som slösas bort på att erhålla visum till Förenta staterna – om sökanden har tur och får det. Det finns tusentals exempel på människor som får nej utan några faktiska skäl – deras ansökningar avslås bara.
Det är hög tid att kommissionen agerar på ett bestämt sätt på gemenskapens vägnar på grundval av solidaritet mellan medlemsstaterna, och jag hoppas att Franco Frattini kommer att ta det här tillfället att vidta lämpliga åtgärder. Detta betänkande fungerar som en läglig utgångspunkt för detta. Jag vill gratulera Henrik Lax till hans utmärkta betänkande och betona tre av de viktiga förslagen i det som måste antas. Ett förslag är att utsträcka underrättelsetiden från 10 till 90 dagar för att möjliggöra direkta förhandlingar mellan de enskilda medlemsstaterna, men efter 90 dagar måste ömsesidighetsmekanismen träda i kraft. Det är också viktigt att parlamentet dras in i den här processen, inte bara för att detta framhåller parlamentets makt och betydelse, utan också för att det ökar den demokratiska insynen. En annan viktig punkt är att det inte bara talas om visumkrav i betänkandet, utan också om andra förfaranden som hindrar den fria rörligheten. Vi hoppas att kommissionen när den nya mekanismen och ändringarna antas kommer att använda hela sin makt i fall där medlemsstaternas grundläggande intressen kränks, och i dag kränks de nio nya medlemsstaternas grundläggande intressen. Vi hoppas att kommissionen kommer att kunna föra framgångsrika förhandlingar på grundval av denna nya resolution. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Vi är för ömsesidighet som en grundläggande princip inom visumpolitiken, och vi anser att en gemensam EU-politik om visumfrågor alltid skall bygga på principen om solidaritet. Det vi behöver är en mekanism som är utformad för att se till att europeiska medborgare inte behöver söka visum för att komma in i de tredjeländer vilkas medborgare inte behöver visum för att resa in på EU:s territorium. Ett antal tredjeländer kräver dock visum av EU-medborgare, och detta strider mot principen om ömsesidighet. Den befintliga mekanismen har inte använts sedan den infördes 2001, och Franco Frattini tillstod med rätta att den är för stelbent och opraktisk. Bortsett från att mekanismen bara kan åberopas på begäran av en drabbad medlemsstat har det nästan automatiska återinförandet av visumkrav haft en avskräckande effekt, både externt på grund av den höga risken att orsaka en kris i förbindelserna med tredjeländer och internt på grund av bristen på solidaritet om rådet stoppar processen. Drabbade medlemsstater, såsom mitt land, Portugal, har alltid låtit bli att använda den.
Situationen har förvärrats sedan utvidgningen. Det har redan nämnts att till exempel Förenta staterna kräver visum av nio av de tio nya medlemsstaterna och Kanada av sju. Därför håller vi med om att det behövs en mer flexibel mekanism för att skapa större kompatibilitet och ett effektivare genomförande, så att solidariteten mellan medlemsstaterna ökar. Kommissionen kommer också att ha en avgörande roll på grundval av sina befogenheter på visumområdet.
Således stöder jag det här förslaget och de förslag som föredraganden Henrik Lax har lagt fram, och gratulerar honom till hans utmärkta arbete. 
Jan Jerzy Kułakowski (ALDE ).
    –  Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Henrik Lax för hans arbete, som har gjort det möjligt för oss att diskutera ömsesidighetsmekanismen och fatta beslut i ärendet. Jag vill bara fästa kammarens uppmärksamhet på en fråga som Barbara Kudrycka tog upp och som Henrik Lax faktiskt också nämnde nyss. Det finns en risk att de olika medlemsstaterna och deras medborgare inte kommer att behandlas lika, särskilt när det gäller beviljandet av visum för inresa i Förenta staterna.
I princip är det en utomordentligt god idé att ge kommissionen och rådet befogenheter på det här området. Samtidigt bör dock också medlemsstaternas befogenheter utökas något, eftersom de annars troligen kommer att känna sig överkörda. Jag vill återigen ta upp en punkt som ett antal andra talare har nämnt, nämligen att detta är ett av många fall, och kanske faktiskt det viktigaste, där vi bör åkalla en av Europeiska unionens grundprinciper. Jag tänker på principen om solidaritet och likabehandling för alla medlemsstater och deras medborgare. De senare är när allt kommer omkring alla medborgare i Europeiska unionen och därmed likställda med varandra. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot! Konceptet ömsesidighet är lika gammalt som de internationella förbindelsernas historia. Det härstammar ur traditionen med ömsesidig respekt och likabehandling av medborgare i olika länder. Fram till den 1 maj 2004 var detta en självklar princip för de gamla medlemsstaterna, som inte fick ifrågasättas. När de 10 nya medlemsstaterna gick med i EU började dock människors inställning till principen plötsligt att ändras. De började bedriva realpolitik, vilket i huvudsak innebär att man vattnar ur sina principer så att de motsvarar verkligheten, snarare än förändrar verkligheten så att den stämmer överens med ens principer. Enligt min åsikt är förslaget till rådets förordning om ändring av förordningen om ömsesidighetsmekanismen ytterligare ett exempel på realpolitik. Dessa ändringar är oacceptabla för polska medborgare av flera skäl. För det första har polackerna alltid ansett att bristen på ömsesidighet i viseringsförfarandena gentemot vissa länder, särskilt Förenta staterna, är orättvis. För det andra hade de i och med att vi anslöt oss till Europeiska unionen all rätt att förvänta sig att unionen, som är en gemenskap av nationer, skulle ta på sig en del av ansvaret för att försvara Polens intressen i enlighet med subsidiaritetsprincipen i dess vidaste mening. Återigen grusades dock deras förhoppningar och musketörernas storstilade stridsrop ”en för alla och alla för en”, som jag är säker på att vi alla har hört tidigare, förvisades till sagans värld. Detta är ännu ett skäl som gör att jag inte kan rösta för det här betänkandet, trots att, eller kanske just på grund av, att jag både har polskt och amerikanskt medborgarskap. Med anledning av detta kan jag inte låta bli att undra vad som har hänt med Europeiska unionens politiska integritet. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten och talmannen hur den internationella europeiska gemenskapen kan förväntas utöva någon makt på världsscenen om vi gör så omfattande eftergifter i en fråga som denna, som framstår som mycket okomplicerad.
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla dem som har deltagit och, än en gång, föredraganden.
Kommissionen är helt medveten om att dagens fråga är ett verkligt problem för medborgarna och att problemet orsakar slöseri med tid, kostnader och framför allt en känsla av orättvisa. Detta är en politisk fråga som vi tar på mycket stort allvar, och kommissionen kommer absolut att väga in de beslut parlamentet fattar.
Vi är övertygade om att det krävs snabbhet och effektivitet. Om initiativet godkänns – vilket jag hoppas på – och efter det att medlemsstaterna har underrättats, överlämnas ärendet som ni vet automatiskt till kommissionen för förhandling, snabbare och effektivare än vad som är fallet nu. Solidaritetsprincipen kommer att tillämpas, och det är också en viktig politisk punkt. Det krävs politiska och diplomatiska lösningar, vilket Carlos Coelho uttryckte så väl, och den vägen planerar kommissionen att följa.
Jag kan försäkra er om att vi redan har etablerat förbindelser och kontakter på politisk nivå med just de länder utanför EU som ni nämnde – Förenta staterna, Kanada, Australien och Nya Zeeland – för att åstadkomma ett system som skall garantera alla medlemsstater, gamla som nya, fri rörlighet utan visumkrav. Vi kommer att föreslå konkreta åtgärder, vilket har efterfrågats, och dessutom fasta tidsfrister. Vi arbetar dessutom för att varje ny medlemsstat skall kunna ansluta sig till Schengenområdet senast 2007. Ni vet att det kommer att behövas en enskild prövning av varje fall, men vi strävar efter att hjälpa alla nya medlemsstater att vid den tidpunkten ha nått så långt att de kan ansluta sig till ett EU-område utan inre gränser. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0084/2005) av Carlos Coelho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna vad gäller tillgången till Schengens informationssystem för de organ som ansvarar för att utfärda registreringsbevis för fordon i medlemsstaterna (14238/1/2004 – C6-0007/2005 – 2003/0198(COD)). 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Vi vill alla bekämpa bilstölder och olaglig handel med stulna bilar. Detta är en växande form av brottslighet: varje år stjäls mer än en miljon bilar, och mindre än 40 procent återfinns.
Problemet är alarmerande, inte bara ur ekonomisk synvinkel utan också på grund av kopplingarna till andra former av brottslighet, som handel med narkotika, vapen och människor. Det är också en högst lukrativ verksamhet som har blivit mycket attraktiv för organiserade brottsliga nätverk, eftersom den inte medför så stora risker. Det krävs därför friska tag för att bekämpa brottslighet av det här slaget. I ett EU där de inre gränskontrollerna har skrotats måste lösningen involvera effektiva åtgärder på EU-nivå. Syftet med detta förslag är att ge de organ som ansvarar för att utfärda registreringsbevis för fordon direkt tillgång till vissa kategorier av uppgifter som finns i Schengens informationssystem (SIS), och att se till att privata fordonsregistrerande organisationer endast får indirekt åtkomst via en allmän myndighet med tillgång till SIS. Syftet är således att skapa förutsättningar för att SIS skall kunna bli ett ännu viktigare instrument i brottsbekämpningen. Det är nödvändigt att snabbt och effektivt kunna kontrollera om fordon som önskas bli registrerade har stulits, bortförts eller anmälts försvunna.
Vi har också förbättrat den inre marknadens funktion genom att stärka principen om fri rörlighet och därmed främjat det gradvisa inrättandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa, vid sidan av genomförandet av den gemensamma transportpolitiken.
Direkt informationstillgång skall garantera att bilar som stjäls i ett land inte kan registreras – och därmed göras lagliga – i ett annat land, ett förfarande som ibland tar mindre än 24 timmar. Det finns två skäl till att införa denna åtgärd: för det första effektivitet. Det finns miljoner fordon registrerade i EU, och med direkt informationstillgång blir det möjligt att snabbt och enkelt kontrollera ett fordons lagliga status. För det andra öppenhet. För närvarande har medlemsstaterna olika metoder att kontrollera huruvida ett fordon är stulet vid registreringstillfället. Alla dessa metoder är mer eller mindre oklara och komplicerade. Den föreslagna lösningen, som går inom ramen för Schengenkonventionen, medger insyn och erbjuder fler garantier i förhållande till den nuvarande situationen.
Vi vill slå vakt om uppgiftsskyddet och medborgarnas privatliv. Vi har därför infört begränsningar för vilka uppgifter som blir tillgängliga och föreslagit att inte ge tillgång till uppgifter om identitetshandlingar och officiella blankodokument, enligt den gemensamma tillsynsmyndighetens yttrande. Vilka uppgifter de behöriga fordonsregistrerande myndigheterna skall få tillgång till fastställs tydligt och begränsas med hänsyn till vad som är nödvändigt och lämpligt.
Jag vill också påpeka att direktiv 95/46 om skydd av personuppgifter är tillämpligt i det här fallet, liksom Schengenkonventionens särskilda bestämmelser om uppgiftsskydd. Vi vill vara säkra på att dessa bestämmelser verkligen tillämpas och att tillämpningen övervakas. De myndigheter som ansvarar för uppgiftsskydd måste därför ha tillräckliga resurser för att utföra sitt arbete, och medlemsstaterna måste verkligen åta sig att upprätthålla den grundläggande rätten till uppgiftsskydd.
Mitt betänkande, som innehöll tio ändringsförslag till kommissionens ursprungliga förslag, godkändes vid första behandlingen i april 2004, och rådets gemensamma ståndpunkt antogs i december 2004. Jag välkomnar helhjärtat denna gemensamma ståndpunkt och gläder mig åt att rådet i hög grad lyssnade till parlamentets rekommendationer genom att godta sju av de tio framlagda ändringsförslagen. När det gäller de tre ändringsförslag som inte godtogs skall jag först nämna ändringsförslag 4. Jag har låtit det ändringsförslaget falla bort eftersom det inte längre är relevant. Den 24 februari 2005 godtog rådet nämligen äntligen Spaniens initiativ inför antagandet av rådets beslut om införande av ett antal nya funktioner för Schengens informationssystem, särskilt för kampen mot terrorism. För det andra ändringsförslag 11, som är ett försök att ändra bestämmelserna om uppgiftsskydd för SIS, men jag håller med om att denna fråga bör behandlas i samband med lagstiftningsförslaget om SIS II, den andra generationen av SIS. För det tredje ändringsförslag 10, med kravet på en årlig rapport om genomförandet av förslaget om informationstillgång för de berörda myndigheterna.
Jag måste understryka att parlamentet inte kan fullgöra sina skyldigheter som lagstiftande organ och budgetmyndighet om det inte får en rapport som ger parlamentet möjlighet att utvärdera systemet. Jag föreslår en något annorlunda ordalydelse, som jag efter ett informellt möte med det luxemburgska ordförandeskapet förmodar att rådet kan godta.
Nu är således förutsättningarna på plats för att vi slutligen skall kunna anta denna rättsakt och vidta denna viktiga åtgärd. Herr talman! På det här sättet kan vi bidra till att bekämpa brottsligheten och få medborgarna att känna sig säkrare. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden Carlos Coelho för hans betänkande. Vårt syfte är att förhindra och bekämpa illegal handel med stulna fordon och förbättra den inre marknadens funktion. Förslaget vi diskuterar här i dag erbjuder också en bättre användning av Europas största databas över stulna fordon, Schengens informationssystem (SIS).
Som föredraganden också har påpekat är de ekonomiska intressen som står på spel enorma eftersom miljontals bilar registreras varje år, och det stjäls en bil var 10:e eller 15:e sekund. Eftersom fordonsstölder är ett av de främsta brotten som direkt påverkar medborgare kommer vårt samarbete för att minska brottsligheten att ha en ovärderlig effekt på medborgarnas säkerhet.
Vi föreslår att under vissa villkor skall nationella fordonsregistrerande myndigheter ha tillgång till SIS:s dataregister över stulna fordon och stulna fordonsregistreringshandlingar före registrering av ett fordon som redan är registrerat i ett annat Schengenland. Denna information kommer att försvåra försäljning av stulna fordon i andra Schengenländer. Samtidigt kommer det att öka offrens chanser att kräva tillbaka förlorad egendom. Detta är ett utmärkt sätt för Europa att tjäna sina medborgare på och främja konkret operativt samarbete.
Vårt förslag kommer också att göra strategin för bekämpning av fordonskriminalitet mer hanterlig genom att underlätta tillgången till information. Jag instämmer med föredraganden att den nuvarande situationen är långt ifrån tydlig. Med tanke på de miljontals bilar som registreras varje år saknar myndigheterna resurser för att kontrollera alla bilar i enlighet med rådande krav. Vårt förslag innebär att denna tillgång kommer att medges på grundval av en rad tydliga och allmänna regler och principer för skydd av uppgifter. Efterlevnaden av reglerna kommer att övervakas på ett sätt som liknar andra sökningar i SIS. Med hänsyn till skydd av uppgifter har vi gjort en åtskillnad i fråga om tillgång till systemen för fordonsregistrerande myndigheter mellan offentligägda fordon och privatägda fordon.
Avslutningsvis välkomnar kommissionen Europaparlamentets ändringsförslag, särskilt ändringsförslag 3, som gör det möjligt att inrätta ett rapporteringssystem för insamling av tillförlitliga uppgifter. När SIS II är inrättat kommer kommissionen självklart att säkerställa ett systematiskt rapporteringssystem. 

Martine Roure,
   . – Herr talman! Jag vill först framhålla vårt allmänt produktiva arbetsförhållande med Carlos Coelho. Det ville jag verkligen ha sagt.
Det förslag som vi i dag tar upp till andra behandling ger nationella fordonsregistrerande myndigheter tillgång till särskilda kategorier av uppgifter i Schengens informationssystem. Det tydliga syftet med denna bestämmelse är kampen mot organiserad fordonsrelaterad brottslighet, som vi alla ser som en av våra prioriteringar. Vi är däremot mer betänksamma mot obegränsad tillgång till europeiska databaser. Vi måste försäkra oss om att personuppgifter skyddas strikt. För att nå en jämvikt mellan kampen mot organiserad brottslighet och skyddet av EU-medborgarnas privatliv måste varje beslut dessutom följa principerna om proportionalitet och ändamål. Enligt min mening är vi i stort sett överens i den här frågan.
Jag beklagar att rådet inte kunde införliva alla våra ändringsförslag från första behandlingen i sin gemensamma ståndpunkt. Registrering av de personer som gör en sökning och den person som sökningen avser skulle enligt min mening ha förhindrat missbruk. I en vilja att kompromissa stöder vi föredragandens ställningstagande att endast framföra ett av de ändringsförslag som inte inkluderades i den gemensamma ståndpunkten. En årlig rapport från rådet till Europaparlamentet om genomförandet av denna förordning är en nödvändig förutsättning för att EU-medborgarnas företrädare skall kunna se till att principen om ändamål verkligen följs. 
Till sist vill jag påpeka att min grupp motsatte sig, vid första behandlingen, att någon annan myndighet än rättsvårdande organ skulle få direkt tillgång till Schengens informationssystem. Jag måste tillägga att vi håller fast den principen inför de kommande fortsatta diskussionerna om Schengens informationssystem II, som kommer att omfattas av medbeslutandeförfarandet.
Samtidigt som europeiska databaser kan visa sig användbara i kampen mot den organiserade brottsligheten måste de i praktiken stå under noggrann kontroll. Vi prioriterar en effektiv kamp mot organiserad brottslighet i Europa med respekt för EU-medborgarnas fri- och rättigheter, vilket tål att upprepas. 
Ole Krarup,
   – Jag framförde ett antal sarkastiska synpunkter på det här förslaget vid första behandlingen, och som jurist invänder jag mot att detta definieras som en del av transportpolitiken när det i själva verket handlar om ett arrangemang som utvidgar vad som i grunden är en farlig tillgång till mycket omfattande informationssystem och det mest heltäckande system för polisövervakning och kontroll vi har, nämligen Schengensystemet. Om det gällde tillsynsmyndigheternas tillgång till dessa system som ett led i att förhindra brottslighet inom det här området skulle det vara värt att överväga. Men även om så var fallet finns det så stor anledning att oroas över en utvidgning av tillgången till systemen i fråga att vår grupp kommer att rösta mot förslaget, alldeles oavsett att vi verkligen uppskattar föredragandens berömvärda ansträngningar att få igenom en skyldighet till rapportering om huruvida systemet gör nytta. Vi är tveksamma till ett tillsynssystem eftersom vi ser det som en förlängning av ett system för polisövervakning och kontroll, som med all sannolikhet inte kommer att få några effekter över huvud taget. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0042/2005 – B6-0171/2005) till kommissionen från Karl-Heinz Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om kommissionens strategi för den första konferensen om långlivade organiska föroreningar (POP). 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Med er tillåtelse kommer jag också att företräda Karl-Heinz Florenz, ordförande i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Han skulle ha företrätt PPE-DE-gruppen, men kan inte närvara i kväll och har därför överlåtit sin tid till mig utöver min egen tid. Jag vill därför tacka för ert tålamod.
Den muntliga fråga som ligger framför oss lades fram av min kollega Karl-Heinz Florenz, och utöver den muntliga frågan har vi också ett förslag till resolution från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om EU:s strategi för Punta del Este-konferensen om långlivade organiska föreningar. För att undvika missförstånd, nästa vecka kommer den första partskonferensen för Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (POP) att hållas i Punta del Este i Uruguay. POP är organiska ämnen som bryts ned mycket sakta i miljön och som lagras i våra kroppar. De finns i kroppsvävnaderna hos alla människor på denna planet. De sprids genom luften och genom livsmedelskedjan långt ifrån ursprungskällorna. De sprids även till områden där de aldrig har använts eller producerats.
De består av bekämpningsmedel såsom DDT, som kanske är den mest kända långlivade organiska föroreningen, industrikemikalier såsom PCB och dessutom oavsiktliga biprodukter från industriprocesser, såsom dioxiner och furaner. Så fort POP släpps ut i miljön är det nästan omöjligt att förutspå var de kommer att hamna. Därför måste vi tillämpa försiktighetsprincipen, men framför allt vidta åtgärder för att på det hela taget begränsa bruket av dem och försäljningen av dem på marknaden.
Det är dock viktigt att utvecklingsländernas behov tas med i beräkningen och att vårt gensvar är proportionellt och att vi tillåter undantag under kontrollerade former. Det är först och främst bruket av DDT mot malaria jag har i åtanke. Trots forskares engagemang och deras intensifierade försök att hitta ett effektivt vaccin kommer det fortfarande att dröja många år innan ett sådant finns tillhands. Vår strategi måste således vara proportionell, särskilt när vi får klart för oss att två barn i Afrika dör av malaria varje minut. Varje dag dör över 3 000 barn av malaria i Afrika. Myggan som överför malaria har visat sig ha mycket lätt att återhämta sig efter alla de metoder som använts att bekämpa den under årens lopp. Hittills är användning av DDT den enda effektiva metoden för att döda myggan. Fastän det är ett mycket giftigt ämne väger fördelarna fortfarande tyngre än risken, vilket innebär att det är mindre sannolikt att ens barn kommer att dö av långlivade organiska miljögifter än av malaria. Om vi kan rädda ett barns liv måste vi tillåta kontrollerat bruk, tills vi har hittat ett annan metod att bekämpa problemet och döda malariamyggan. Vi måste dock göra en kraftansträngning för att hitta ett alternativ till DDT. Det orsakar nämligen stor skada på människor, eftersom det är bioackumulativt, och på vår miljö eftersom vi måste ta hand om barnen som lever i dag. Vi har ingenting som kan ersätta DDT för att utrota malaria och malariamyggan.
Jag skulle vilja ställa några specifika frågor till kommissionsledamoten. Herr kommissionsledamot, ni känner säkert till resolutionen som lagts fram. Jag vill att ni uppmärksammar punkt 9. Där står det att parlamentet anser att ledamöterna i Europaparlamentet som ingår i EG-delegationen har ett viktigt bidrag att komma med och förväntar sig därför att de får tillträde till EU:s samordningsmöten i Punta del Este med åtminstone observatörsstatus. I förslaget står det vidare ”med eller utan rätt att yttra sig”. Jag skulle vara ganska nöjd med observatörsstatus utan rätt att yttra sig. Herr kommissionsledamot, jag säger detta utan hänsyn till prejudikat och utan att citera interinstitutionella avtal. Jag vill nämligen föra till protokollet att ni vid klimatkonventionens partskonferens i Buenos Aires, COP 10, gjorde stora framsteg i fråga om att inkludera Europaparlamentets ledamöter när det gäller fullständiga genomgångar, både före och efter olika sammanträden, och detta skedde bara några veckor efter er utnämning till kommissionsledamot. Ni frågade till och med efter våra åsikter om olika frågor. Det uppskattades mycket av oss alla i kammarens olika grupper. Jag vet att ni inte kan delta i Punta del Este. Jag vill dock be er klargöra för de ärade personer som kommer att företräda er där att ni skulle vilja att den praxis ni utarbetade i december förra året skall fortsätta att gälla.
Det är ett steg mindre än vad vi skulle vilja ha, för vi vill nämligen ha observatörsstatus, och det begär vi. Det tjänar inte så mycket till att skicka parlamentsledamöter över halva jordklotet för att ingå i en kommissions-/råds-/parlamentsdelegation, en gemenskapsdelegation, om en tredjedel hålls utanför, även om vi får delta vid genomgångar då förhandlingarna är över. Låt oss ta ett steg i taget. Låt oss åtminstone få observatörsstatus på samordningsmötena och på de möten där det riktiga arbetet utförs, och naturligtvis delta på alla presskonferenser och pressgenomgångar som kanske avslutar veckan. Detta är den första konferensen mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar (COP), vilket jag godtar. Vi kanske inte heller har så mycket att framföra som vi skulle vilja eftersom vi fortfarande håller på att utveckla strukturer och strategier för att hantera denna ytterst viktiga fråga.
Detta är mina åsikter. Vid den här tidpunkten på kvällen finns det ingen mening med att återigen påpeka hur viktigt arbete som måste utföras inom ramen för Stockholmskonventionen.
Avslutningsvis skulle jag vilja fråga er, herr kommissionsledamot, om målen och tidsplanen för tillägget av extra organiska ämnen till listan över långlivade organiska föroreningar, som angavs inom ramen för konventionen och som diskuterades i augusti förra året. Kommissionen föreslog att sju nya ämnen skulle läggas till listan för att eventuellt uteslutas. I samband med rådets slutsatser den 10 mars hade de sju ämnena av någon anledning minskat till högst tre ytterligare ämnen under hösten, julen och nyåret. Vi gick från den aktningsvärda ambitionen i augusti att inkludera sju till högst tre, plus Penta BDE naturligtvis, som är Norges förslag och som kan bli ett fjärde. Men upp till tre skulle likväl kunna vara noll, ett eller två såväl som tre. Skulle jag kunna få höra kommissionens ståndpunkt i detta sammanhang? Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna vill lägga fram en omfattande lista för övervägande, om möjligt före klimatkonventionens första partskonferens nästa vecka, men hur som helst i tid före det första möte med granskningskommittén för långlivade organiska föroreningar. Kommer den att vara klar före nästa vecka? Varför har det inte skett? Vad har hänt med de mål och den tidsplan som så tydligt utstakades? Herr kommissionsledamot, ni kanske kan berätta vad som har hänt mellan den 10 mars och i dag? Det är verkligen en besvikelse att våra ambitioner förra sommaren om att lägga till sju ämnen nu har minskat till högst tre. Det låter, som jag ser det, som om den brådska och den ambition som fanns inledningsvis har gått upp i rök. Entusiasmen skulle nästan kunna liknas vid ett trasigt däck vars luft pyser ut. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag håller med om nästan allt som Avril Doyle sade, och jag vill påpeka att tolv av de farligaste ämnena i världen kommer att avskaffas gradvis när Stockholmskonventionen träder i kraft. Men för att konventionen skall motsvara våra förväntningar måste den tillämpas korrekt och få slagkraft genom att nya ämnen tillförs efter hand. Många viktiga frågor kommer att diskuteras och beslutas vid den första partskonferensen, där man också kommer att lägga grunden för konventionens framtida utveckling. Det allmänna syftet är att se till att de beslut som fattas vid den första konferensen skapar förutsättningar för en effektiv tillämpning och vidare utveckling av konventionen.
Skall vi lyckas måste emellertid granskningskommittén för långlivade organiska föroreningar först inrättas, så att den kan börja behandla nya förslag om att lägga till andra organiska föroreningar på listan. Kommissionen har redan fastställt fler ämnen – som Doyle sade är de begränsade till tre, och såvitt jag vet har detta inte ändrats. Debatten fortskrider hur som helst enligt tidtabellen och förfarandet för att lägga fram förslag, och jag tror och hoppas att Europeiska unionen kommer att lägga fram bra förslag vid den första partskonferensen.
Det andra och viktigaste är att det krävs större framsteg med att gradvis avveckla användning och frigörande i miljön av tolv långlivade organiska föroreningar på den nuvarande listan, särskilt DDT, som ni med rätta sade fortfarande behövs för att bekämpa malaria i vissa utvecklingsländer. Vid den första konferensen måste man emellertid försöka bidra till att begränsa användningen av DDT, till exempel genom att främja forskning om alternativa metoder samt ge tekniskt och ekonomiskt stöd. Vid den första konferensen måste man också ta initiativ till ytterligare åtgärder för att dels försöka begränsa riskerna med användningen och tillgången till PCB, dels minska och förhindra frigörande i miljön av avledda organiska föroreningar, särskilt klorerade dioxiner och furaner.
Det tredje grundläggande målet som har avgörande betydelse för den första konferensen är att fullborda det institutionella regelverk som krävs för att konventionen skall kunna tillämpas i praktiken. Det krävs särskilt stora framsteg med att utveckla lämpliga mekanismer och förfaranden som skall garantera att bestämmelserna följs. När det gäller punkt 9 i resolutionen anser jag att det är kommissionens skyldighet att låta ledamöter från Europaparlamentet ingå i sådana delegationer. Låt mig personligen säga att vi har samarbetat utmärkt i två fall, en gång i Buenos Aires och en gång vid konferensen om hållbar utveckling i New York förra veckan, där även ledamöter från Europaparlamentet närvarade. Vi utbytte inte bara ståndpunkter utan även råd, åsikter och framför allt politiska omdömen i vissa frågor och lyckades därmed främja de frågor som konferenserna handlade om. Samtidigt lyckades vi, med de tre institutionerna, att föra fram en mycket bra och enad bild av Europeiska unionen för omvärlden, framför allt genom att använda oss av presskonferenser där vi framträdde gemensamt och uppträdde med enade ståndpunkter, vilket därmed bättrade på Europeiska unionens anseende. Med andra ord nådde vi både positiva konkreta resultat och resultat på kommunikationsområdet. Därför anser jag att det är mycket viktigt att ledamöter från Europaparlamentet deltar; jag tycker alltid att det är absolut nödvändigt, och detta rekommenderar jag också för mina kolleger i kommissionen. 
Edite Estrela,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Världsopinionen har långsamt vaknat upp till de nya problem vi ställs inför. En miljö med kvalitet är ingen lyx – det är en nödvändig förutsättning för hållbar utveckling och bör vara en politisk prioritering. Regeringarna har mer eller mindre börjat inse att världen har förändrats och att politiken måste förändras med den. De har alla börjat inse att angrepp på miljön äventyrar framtiden för dagens och kommande generationer och att de oåterkalleligen skadar människors livskvalitet. Miljö- och hälsoproblem måste hanteras som akuta frågor. Gårdagens okunskap och dagens nonchalans har ett högt pris – miljökostnader, ekonomiska kostnader och kostnader i människoliv. Det är nödvändigt att råda bot på den nuvarande situationen, men att vidta förebyggande åtgärder är en ännu mer angelägen prioritering.
Kemikalieindustrin producerar för närvarande mer än 1 000 föreningar, varav vissa är mycket långlivade, dvs. starkt resistenta mot nedbrytning i miljön. Somliga är bioackumulerande, vilket betyder att de ackumuleras i levande organismers vävnader. De är också giftiga. De mest utbredda bland dessa giftiga föreningar är långlivade organiska föroreningar (POP), som har satts i samband med olika hälsoproblem som cancer, endometrios, kognitiva störningar och inlärningssvårigheter. POP kan också förklara reproduktiva störningar och hormonella funktionsrubbningar. Eftersom de är resistenta förs POP vidare från generation till generation och förorenar den mat vi äter, den luft vi andas och det vatten vi dricker. Och eftersom de är bioackumulerande ackumuleras POP i miljön och levande varelsers organismer. Dessa kännetecken gör att långlivade organiska föroreningar kan färdas långa sträckor och påträffas på platser så långt ifrån varandra som Antarktis, i pingviner, och Arktis, i isbjörnar. Det är därför meningslöst om Brasilien stoppar produktionen av mirex om inte Argentina gör detsamma. På samma sätt finns det ingen anledning för EU att förbjuda DDT om Kina fortsätter att producera och använda DDT. Därför – och detta vill jag understryka – måste insatserna samordnas över hela världen. Det är också viktigt att komma ihåg att många av dessa ämnen inte existerade för 50 år sedan.
År 1995 inleddes förhandlingar för kontroll av användning, produktion och frigörande av långlivade organiska föroreningar. Tolv förorenande ämnen identifierades. I samband med upprättandet av Stockholmskonventionen 2001 fastställdes en rad mål och åtgärder som inte bara syftade till en bättre hantering av den här typen av ämnen, utan också till att eliminera dem och främja ren teknik. Mot bakgrund av de beslut som fattades i samband med Stockholmskonventionen, som sagt 2001, och med hänsyn till syftena och dagordningen för konventionens första partskonferens i Uruguay den 2–6 maj, vill vi fråga vilka syften kommissionen har med denna konferens. Jag vill också fråga vad kommissionen hoppas åstadkomma och hur stora framsteg den tror på. Och med tanke på att allting har ett pris skulle jag också vilja veta, herr kommissionsledamot, hur stora ekonomiska resurser som kommer att göras tillgängliga för att hjälpa de länder som har störst behov av att förbjuda långlivade organiska föroreningar.
Jag åker inte till Punta del Este för att närvara vid konferensen, men jag vill säga att jag instämmer med Avril Doyle och håller med om allting hon sade i fråga om parlamentets delegation, som bör delta med observatörsstatus. Det skulle vara meningslöst om valda ledamöter från Europaparlamentet inte kunde delta i alla initiativ, konferenser och möten. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Med hänsyn till millennieutvecklingsmålen och de fördelar detta leder till skulle vi naturligtvis kunna främja finansiering.
I fråga om långlivade organiska föroreningar var kommissionens förslag ambitiöst, men rådet har ännu inte accepterat det. Vi ville ha ett rådsbeslut enligt artikel 300 i fördraget, det vill säga med kvalificerad majoritet. De dåliga resultaten som följde av rådets slutsats av den 10 mars beror på att dessa antogs på ett annat sätt, genom enhällighet. Kommissionen beklagar detta tillvägagångssätt. Processen kommer dock att bli utdragen. Det finns politiska, ekonomiska och sociala faktorer som skall tas med i beräkningen, men vi kommer att gå vidare med våra argument. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 

