

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0164/2005) av Rosa Díez González för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om EU:s handlingsplan för bekämpande av terrorism (2004/2214(INI)),
ett betänkande (A6-0166/2005) av Jaime Mayor Oreja för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förebyggande arbete, beredskap och insatser i samband med terroristattacker (2005/2043(INI)),
ett betänkande av Stavros Lambrinidis (A6-0161/2005) för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om skydd av viktig infrastruktur i kampen mot terrorismen (2005/2044(INI)),
ett betänkande (A6-0159/2005) av Mario Borghezio för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kampen mot finansiering av terrorism (2005/2065(INI)),
tre betänkanden (A6-0162/2005, A6-0160/2005 och A6-0165/2005) av Antoine Duquesne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förenklat uppgifts- och underrättelseutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna i Europeiska unionens medlemsstater, särskilt i fråga om grova brott, inbegripet terroristdåd (10215/2004 – C6-0153/2004 – 2004/0812(CNS)),
om uppgiftsutbyte och samarbete mot terroristbrott (beslut) (15599/2004 – C6-0007/2004 – 2004/0069(CNS))
och om uppgiftsutbyte och samarbete mot terroristbrott (2005/2046(INI)),
ett betänkande (A6-0174/2005) av Alexander Nuno Alvaro för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förebyggande, utredning, upptäckt och lagföring av brott och straffbara gärningar, inklusive terrorism (8958/2004 – C6-0198/2004 – 2004/0813(CNS))
och två muntliga frågor (B6-0243/2005 och B6-0244/2005) av Karl-Heinz Florenz till rådet och kommissionen om EU:s möjligheter att bemöta hotet mot folkhälsan på grund av bioterrorism. 
Rosa Díez González (PSE ),
   . Herr talman, det är en betydelsefull dag i dag. Denna globala debatt placerar återigen Europaparlamentet i förgrunden i kampen mot terrorism. Vi är en politisk kammare, och detta är en politisk debatt om vilka åtgärder Europa bör vidta för att försvara mänskliga rättigheter och bekämpa terrorism, och det är en debatt som även är avsedd att ge en lektion i demokrati.
Vi är övertygade om att Europa, för att vara effektivt i kampen mot terrorism, måste bedriva en gemensam politik även på detta område för att nå utanför det allt närmare och mer effektiva samarbetet mellan unionens medlemsstater – vilket Spanien och Frankrike är ett bra exempel på – och mellan unionen och tredjeländer, en politik som svarar mot medborgarnas oro och som kan främjas som en modell också i resten av världen.
För att bekämpa terrorism krävs först och främst en tro på demokratins överlägsenhet. För att bekämpa terrorism krävs att vi är beredda att använda alla rättsstatsprincipens instrument, alla, men inte fler än dem som rättsstatsprincipen tillåter. För att bekämpa terrorism krävs att vi bekämpar straffrihet och berövar terroraktioner all legitimitet. För att bekämpa terrorism krävs att vi håller minnet av dess offer levande i våra hjärtan.
Terrorism, mina damer och herrar, är en form av totalitarism, av fanatism. Terrorism syftar till att förgöra fria och pluralistiska samhällen. Terrorism är oförenligt med demokrati. Jag vill därför framhålla att endast en stark, livskraftig och övertygad demokrati kommer att kunna bekämpa den.
Denna kammare har vid fler än ett tillfälle stått i förgrunden på detta område. Den 6 september 2001, bara några dagar före attacken mot tvillingtornen, antogs två rekommendationer här: arresteringsordern och den gemensamma definitionen av brottet terrorism, vilka kunde antas av rådet i december samma år tack vare att vi, Europaparlamentet, hade slutfört vårt arbete enligt tidsschemat. Det stämmer att några av unionens medlemsstater ännu inte har införlivat dem i sin lagstiftning, och det finns andra som inte har gjort det på ett fullgott sätt. Det är därför angeläget med en utvärdering av det betänkande för vilket jag är föredragande, men dessa två beslut är exempel på i hur hög grad EU:s medborgare behöver ett parlament som kan stå i förgrunden när det gäller politiska beslut.
Europa är en förebild för demokrati och respekt för mänskliga rättigheter. Det är vår kallelse; det är syftet med vår politiska union. Vi bekämpar därför terrorism för att försvara och främja demokrati och för att garantera respekt för mänskliga rättigheter, eftersom vi vet att terrorism är demokratins fiende. Av den anledningen föreslår vi en europeisk politik för bekämpning av terrorism för att garantera respekt för kollektiva och individuella mänskliga rättigheter, rätten till liv, yttrandefrihet, fri rörlighet, ideologisk frihet och religionsfrihet: en europeisk politik som bekämpar terrorism för att göra kollektiv säkerhet förenlig med individuell frihet och värdighet.
Jag skall inte tråka ut er med detaljerna i varje rekommendation i betänkandet. De är alla banbrytande, men de är alla möjliga. De kräver bara politisk vilja, och de är alla nödvändiga. De sträcker sig från att förstärka rollen för EU:s samordnare för kampen mot terrorism till att främja inrättandet av den europeiska åklagarmyndigheten.
Jag skulle vilja betona rekommendationen att institutionalisera ett europeiskt erkännande av offren för terrorism. Av stor politisk betydelse är också vårt åtagande att främja en internationell definition av brottet terrorism, något som blir alltmer nödvändigt om vi vill att upphovsmännen till dessa brott skall jagas och straffas runt om i hela världen, som Kofi Annan föreslog i Madriddagordningen.
Slutligen vill jag uppmärksamma en verkligt ambitiös rekommendation: begäran att medlemsstaterna inte skall tillåta att terroristbrott preskriberas, för att därigenom återspegla världssamfundets fördömande och dess betraktande av dessa brott som bland de allvarligaste och mest oacceptabla mot mänskligheten.
Jag vill avsluta med, mina damer och herrar, att säga att jag vet att det är ett litet steg som vi tar i dag, men det är ett viktigt steg. Och jag är stolt över att ha bidragit till att återigen ha placerat Europaparlamentet i förgrunden i kampen mot straffrihet för brottslingar och i spetsen för försvaret av mänskliga rättigheter. Jag skulle vilja tacka alla mina kolleger och alla politiska grupper för deras bidrag till denna långa debatt. Tack vare alla dessa kommer denna kammare att föreslå rådet förebyggande initiativ som kommer att förändra det förflutnas dynamiska kraft. Denna serie initiativ syftar till att utforma en europeisk politik som är förmögen att förebygga terrorism i så hög grad som möjligt.
Som socialdemokrat, som baskiska, som spanjorska och som europeisk medborgare är jag stolt över att parlamentet ännu en gång uttrycker sitt erkännande av offren för terrorismen.
Den spanska regeringens ordförande, José Luis Rodríguez Zapatero, återbekräftade i lördags sitt engagemang vid en examensceremoni vid Guardia Civil, där han sade att samtliga offer för alltid kommer att bevaras i våra minnen. Detta engagemang, att minnas offren, måste göra sådana samhällen som terroristerna strävar efter att skapa med sina brott omöjliga för varje demokrat.
Europa vet vad totalitarism är, och man känner till vikten av att hålla minnen levande för att kunna förhindra att historien upprepas. Primo Levi förklarade det på ett mycket bra sätt i en storartad bok: ”Att förstå är en omöjlighet, men att veta är en nödvändighet och att minnas är en skyldighet.” 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja välkomna vår före detta kollega, Gijs de Vries, som följer debatten från rådets bänkar. 
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ),
   . Herr talman! Jag vill först och främst tacka kommissionsledamot Franco Frattini och rådets samordnare i kampen mot terrorism, Gijs de Vries, för att de är närvarande den här morgonen. Jag vill också tacka alla parlamentsledamöter som har arbetat med och samarbetat omkring detta betänkande om förebyggande av och svar på terroristattacker, ibland utifrån skiljaktigheter och ibland utifrån enighet, och jag vill i synnerhet tacka mina goda vänner Rosa Díez och Antoine Duquesne för deras samarbete och deras bidrag till detta betänkande.
Jag kommer att vara mycket kortfattad under det fåtal minuter som har tilldelats mig, och framför allt sammanfatta de skäl och mål som har inspirerat mig att lägga fram detta betänkande i Europaparlamentet i dag. Vad har jag velat bidra med genom det här betänkandet i denna kammare i dag? Helt enkelt det lilla jag har kunnat lära mig utifrån min begränsade och blygsamma erfarenhet av vad det har inneburit att bekämpa en terroristorganisation under mer än tjugofem år i mitt hemland Spanien, och i Baskien.
Jag tror därför att det viktigaste i dag är att göra Europeiska unionens traditionella tillvägagångssätt för bekämpning av terrorism, som vanligtvis har inneburit en uttömmande lista över åtgärder, till vad jag tror måste vara ett europeiskt politiskt projekt.
Ni kanske undrar vilken skillnaden är mellan en uttömmande lista över åtgärder och ett politiskt projekt. Ett politiskt projekt är mycket mer ambitiöst än en lista över åtgärder. Ett politiskt projekt är alltid resultatet av en prioritering, av en betoning, och, framför allt, av ett träffande och korrekt tänkesätt. Ett politiskt projekt har framför allt också kapaciteten att bedömas och förstås simultant av en allmän opinion som uppskattar en politikers ansträngning att göra listan över åtgärder till ett politiskt projekt.
Låt mig påpeka att de senaste resultaten i Europa bekräftar att vi behöver ett begränsat antal politiska projekt, för det kan inte finnas oändligt många. Vi måste ha endast ett fåtal politiska projekt som de europeiska medborgarna är införstådda med och som kan användas för att hantera deras problem. Och jag är övertygad om att ett av dessa är terrorism.
Terrorism kan inte bekämpas på ett generellt sätt. Säkerhetsstyrkorna kan inte ta till rätt tänkesätt om vi bekämpar terrorism på ett generellt sätt. Vi måste bekämpa en särskild sorts terrorism, en specifik organisation. Jag håller med om att den alltid måste bekämpas utifrån samma frihetsprinciper, utifrån respekt för mänskliga rättigheter, utifrån de åsikter som Europa grundas på, men vi måste kunna skapa ett särskilt, konkret politiskt projekt för varje fall, och vi måste alltid kunna specificera, fastställa och bedöma den organisation som bekämpas, bland annat för att, som jag sade tidigare, det är det enda sättet att stimulera säkerhetsstyrkorna till att anstränga sig till det yttersta för att bekämpa en viss organisation.
Vilken är en terroristorganisations främsta bundsförvant? Det är dess förmåga att sprida sig: vi kan aldrig veta var den börjar och slutar; vi vet inte vilken social struktur som bär upp den eller vilka stater som, i vissa fall, står bakom gruppen. Men den har alltid socialt stöd, och ett av medlen vid bekämpningen av fenomenet terrorism är att vara medveten om organisationens omfattning och om vilka sociala skikt som stöder den.
Av den anledningen – och jag beklagar vissa ändringsförslag i detta syfte – beklagar jag att vi inte har haft modet att kalla den organisation som européerna står inför, vilket är en radikal, islamistisk organisation, eller en som påstår sig försvara islam, det vill säga al-Qaida, vid namn. Det är viktigt att kalla den vid dess namn, för det är det enda sättet att bekämpa en organisation: vi måste kunna uttala det vi för närvarande står inför inom Europeiska unionen.
Den största risken Europaparlamentet står inför är paralysering, brist på handling, en övertygelse om våra principer och värderingar och en delad generell uppfattning men med avsaknad av ett gemensamt europeiskt politiskt projekt för att hantera denna stora fråga som kommer att påverka vår nutid och framtid, och med ett förhållningssätt som ger intrycket av att man anser att det är någon annans problem: som om det var något som drabbade amerikanerna den 11 september för några år sedan, eller som drabbade just Spanien den 11 mars av någon särskild anledning, men jag anser inte att detta bör vara vår inställning.
Sammanfattningsvis vill jag uppmärksamma offren och säga att de alltid måste finnas i centrum av vår debatt, att vi måste fokusera på dem, och jag vill upprepa att vi alla i grund och botten måste visa moralisk styrka tillsammans med dem i den här frågan för att hantera detta, vilket är av största vikt för vår framtid. 
Stavros Lambrinidis (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! I kampen mot terrorism är rädsla den värsta fienden och förespråkaren. Den paralyserar folket och påverkar dess känsla av säkerhet, och på det sättet vinner terroristerna. Det minskar också folkets motstånd och skapar oro hos regeringar över undertryckande åtgärder, som ofta gör intrång på grundläggande friheter. Här vinner terroristerna återigen. Det bästa sättet att begränsa denna rädsla är därför att vi från Europas sida är beredda både på att förebygga terroristattacker och deras återverkningar och – om en terroristattack ändå inträffar – är beredda att hantera återverkningarna av attacken på bästa möjliga sätt, med andra ord genom att mildra deras verkan för folket som helhet och för offren.
Varför bör vi göra detta tillsammans hellre än att vi gör det var och en för sig?
Först och främst för att terrorism inte har några gränser och våra viktiga infrastrukturer nu ofta inte heller har några gränser. Vi kan inte var och en hantera en fråga som endast har alleuropeiska återverkningar.
För det andra för att vi har ett åtagande gentemot detta Europa, inte enbart genom ekonomiska band, utan också genom band av solidaritet. I fråga om terrorism i synnerhet förklarade vi i den nya europeiska konstitutionen den 25 mars 2004 att vi helt klart måste agera tillsammans. Men vad bör vi göra tillsammans? I förebyggande syfte och för skydd av viktiga infrastrukturer skulle jag vilja säga att det är mycket viktigt att det finns ett förslag från kommissionen som godkänts av parlamentet till ett program för att skydda dessa infrastrukturer. Medlemsstaterna måste var och en i samarbete med infrastrukturoperatörerna, som till största delen är privata operatörer, definiera dessa viktiga infrastrukturer genom att använda en harmoniserad europeisk metod. Vi måste analysera utsattheten och bedöma hoten, vilket innebär att vi måste utbyta information om dessa system. Mitt land skulle exempelvis kunna ha information om ett möjligt hot mot ett annat land. Vi måste finna lösningar för att skydda dessa infrastrukturer och för en adekvat reaktion om en attack äger rum. Samtidigt måste vi garantera sekretessen, så att ägarna till dessa infrastrukturer kan utbyta information i förväg. De måste med andra ord kunna varna varandra för möjliga attacker. Vi måste trygga finansiering. Vi måste framför allt trygga skyddet av grundläggande friheter i den här processen. Målet helgar inte medlen. Vi måste trygga en allmänt erkänd och realistisk tidsplan och en oberoende övervakning på EU-nivå vad gäller stöd för denna tidsplan för fastställande av infrastrukturer. Vi kan inte bara punga ut med pengar utan att ha en tidsplan.
Vad kan vi göra med avseende på krishantering? Här måste vi skapa en europeisk räddningstjänst och trygga EU-finansiering för dess aktiviteter. Detta är den största kostnaden. Man kan ha en databas så att man har möjlighet att samordna inom hela Europa – om ett land drabbas av en katastrof, vilka andra länder skall bistå med hjälp och med vilka styrkor – men det kostar pengar. Vi måste ha ett samarbete med icke-statliga organisationer och lokala myndigheter. De är alla involverade i händelse av en katastrof, vare sig det är fråga om en terroristattack eller om en naturkatastrof. Alla system för snabb varning måste vara förenade inom ramen för Argus. Det måste finnas ett centrum för krishantering, samordning och övervakning och informationsbehandling i Europa.
Vi måste också från EU:s sida rådfråga de nationella myndigheter som har erfarenhet. Jag nämner detta eftersom vi med Olympiska spelen i Grekland 2004 organiserade vad som förmodligen var den största operationen för civilskydd och infrastrukturskydd i världshistorien. Europeiska kommissionen kan inte organisera ett sådant storskaligt program utan att rådfråga myndigheter som dessa.
Vad bör vi inte uträtta tillsammans? Vi vill inte sända ut signaler om grön, röd eller orange larmberedskap till världen. Vi får inte skapa ett klimat av panik. Om vi gör det har vi skapat det terroristerna vill att vi skall skapa: den rädsla som jag nämnde i början. Vi vill inte heller ha något förebyggande krig mot terrorism. Sådana skulle endera vara krig mot nationalstater eller krig mot grundläggande rättigheter. I ett flertal länder runt omkring i världen finns för närvarande en stor frestelse att begränsa grundläggande rättigheter, efter vad som påstås för att vi skall kunna bekämpa terrorism. Vi bör inte heller referera till terrorism som enbart en polisiär angelägenhet. Det är inte och bör inte heller vara sättet att föra kampen på. Vi bör inte heller svärta ned enskilda terrorister, för på det sättet förvandlar vi dem till hjältar, eller får offren att bli ignorerade. Vi måste minnas dessa människor. Terroristerna vill uppnå det motsatta; de vill att vi skall ignorera dem.
Tack för att ni har lyssnat, och tack till alla mina ärade vänner för att ni enhälligt antagit detta betänkande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag hoppas att vi skall kunna uppnå mycket tillsammans i framtiden. 
Mario Borghezio (IND/DEM ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! De åtgärder som listas i Haagprogrammet, som huvudsakligen rör penningtvätt, finansiering av terrorism och informationsutbyte mellan medlemsstaterna, måste genomföras snabbt och effektivt. Det är ett av de mål som föreslås i mitt betänkande. Ett sådant mål måste uppnås på ett sätt som är förenligt med skydd av personuppgifter – en punkt som många ledamöter har insisterat på under debattens gång – med syfte att stärka friheten, säkerheten och rättvisan i Europeiska unionen, som är allvarligt hotade av internationell terrorism.
Terrorism finansieras huvudsakligen genom handel med vapen och narkotika, och det är tydligt att transaktioner som görs av grupper som kontrollerar den här sortens handel involverar officiella institutioner inom bank- och finansväsendet. Åtgärder för att förebygga och motverka finansieringen av terrorism måste därför koncentreras på dessa institutioner. Utifrån denna ståndpunkt välkomnar vi varmt Franco Frattinis åtagande för kommissionens räkning – som vi tackar för hans rapport – att omedelbart lägga fram ett förslag till ett regelverk för spårbarhet av finansiella transaktioner inför Europaparlamentet. Vi tror att detta initiativ, som vi tackar kommissionen för, är praktiskt, snabbt och effektivt.
Det finns dessutom en annan lika väsentlig fråga, som rör rättsligt samarbete. Hur är det möjligt för en enskild domare – och i Italien finns många sådana som är starkt engagerade i kampen mot terrorism – att agera utan adekvata instrument för samarbete och utbyte av information? Det är ett problem som återstår att lösa.
Jag har inte för avsikt att underskatta den oro som har uttryckts av många ledamöter angående frågan om skydd av personuppgifter, men ett behov måste prioriteras: att krossa de terroristhögkvarter som hotar medborgarna. Det är därför nödvändigt att noggrant överväga behovet av samarbete vad gäller utbyte av information och kravet på ett instrument som ger oss möjlighet att stoppa terrorismen i realtid genom effektiva åtgärder och ingripanden, för att förhindra krokodiltårar vid ett senare tillfälle över de hundratals döda offren i attackerna eller, ännu värre, bioterrorattacker.
Det är tydligt att organisations- och verksamhetsutvecklingen inom terroristnätverk kräver konstant nyutvecklade metoder och tekniker, vilket också innefattar infiltration. Utifrån denna ståndpunkt, och samtidigt som jag hyser den högsta aktning för det arbete som utförs av välgörenhetsorganisationer och den osjälviskhet som kännetecknar dem, kände jag behovet att betona den stora faran för att välgörenhetsorganisationer infiltreras av terroristgrupper, vilket redan har dokumenterats i många undersökningar. Dessa organisationer måste säkerställa maximal insyn när de hanterar sina medel, de måste uteslutande använda officiella bankkonton och de normala finansiella kanalerna, och de måste publicera sina budgetplaner – detta skyddar också välgörenhetssektorn, som är en källa till stolthet för det civila samhället i Europa.
Låt oss heller inte glömma genomförandet av rekommendationerna från FATF (arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt), som får stor betydelse vid utformningen av nya regler för banköverföringar. Dessa regler är en absolut förutsättning för att göra det möjligt för oss att skilja ut källan och mottagarna av överföringarna, som inte får gömma sig bakom icke-existerande företag. Jag vill avsluta med att påminna om den fortfarande helt olösta frågan om och finans- och skatteparadis, såväl inom som utanför Europeiska unionen, som ännu i dag kan erbjuda en skyddande slöja för de internationella terroristorganisationer som utgör ett hot mot freden och säkerheten för de europeiska medborgarna. 
Antoine Duquesne (ALDE ),
   Herr talman! Terrorismen är ett amorft och mångfasetterat fenomen som har drabbat Europa hårt och som, olyckligtvis, kommer att fortsätta att innebära ett betydande hot mot våra demokratier om vi misslyckas med att nå en omfattande överenskommelse för att bekämpa den, om det inte finns ett fast stöd för samarbete mellan oss och om vi inte antar en överordnad strategi för att undanröja den.
Det räcker inte att reagera; vi måste föregripa och ligga före i spelet. Framför allt måste terrorism enhälligt fördömas på en politisk nivå, och för att göra det måste Europa utrustas med effektiva medel för detta ändamål.
Därför är jag mycket glad över de fem betänkanden som vi skall rösta om i dag, eftersom vart och ett av dem för fram mycket specifika åtgärder gentemot detta gissel i vår värld, och jag känner mig lugnad av den övertygelse som jag delar med Rosa Díez González, Jaime Mayor Oreja, Stavros Lambrinidis och Mario Borghezio. Jag hoppas att dessa betänkanden kommer att antas, om inte enhälligt – vilket vore det idealiska – så åtminstone med stor majoritet.
Utbyte av information har en nyckelroll i förebyggandet av det hot terrorism utgör och i ett effektivt bekämpande av allvarliga brott. Men om ett sådant informationsutbyte skall vara riktigt effektivt måste vi omedelbart införa något slags system och samstämmighet för de kontroller som redan gäller och med hjälp av en noggrann bedömning se till att de ger ett riktigt mervärde. Vi måste undvika att offra säkerheten på effektivitetens altare, och samtidigt inte låta effektiviteten undermineras av menlösa plattityder.
Det är inget tvivel om saken: när det gäller kriget mot terrorism har vi ingenting att frukta av att föra det demokratiskt och med beslutsamhet samtidigt som vi respekterar lagen. Faran ligger i att inte reagera alls. Jag anser därför att förslaget till rådets beslut är till hjälp, eftersom det stärker vertikalt samarbete genom innefattande av Europol och Eurojust och sörjer för en analys. Det svenska förslaget är till hjälp för att det erbjuder snabba, bilaterala utbyten som en del av horisontellt samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter. Enligt min uppfattning kompletterar dessa förslag varandra.
De ändringsförslag som har antagits i utskottet tjänar till att göra dessa åtgärder effektivare, framför allt genom att möjliggöra att information om tidigare fällande domar blir tillgänglig, genom underlättande av spontant utbyte av användbar information, genom tidsfrister för utbyte av information, genom att föreskriva ett krav på att all vägran att ge information skall motiveras, genom att sörja för att en årlig rapport läggs fram för parlamentet och genom att ge EG-domstolen tolkningsrätt. Vidare föreslår vi för första gången att det bör finnas en sammanhängande uppsättning kontroller för att fastställa en gemensam standard för skydd av uppgifter inom ramen för den tredje pelaren som motsvarar dem som finns inom ramen för den första pelaren, huvudsakligen genom att skapa ett nytt gemensamt övervakningsorgan. På det här sättet kommer det slutligen att vara möjligt att meddela polisen på ett mycket enkelt och specifikt sätt, möjligen med hjälp av en kod, vilket är likvärdigt med god sed. Detta skulle åsidosätta sådana invändningar som ofta används för att rättfärdiga brist på handling.
Även om vi bara tillfrågas om att ge ett yttrande tar vi initiativet genom att formulera precisa förslag. Om omröstningen ger ett övervägande antal röster för, vilket var fallet i utskottet, kommer det att vara omöjligt för rådet och kommissionen att slå dövörat till och ignorera förslag som jag anser vara välbalanserade. Vi har en mycket viktig politisk roll att spela i detta sammanhang, och jag är övertygad om att Franco Frattini och Gijs de Vries kommer att fästa avseende vid vad vi säger och framföra våra åsikter.
Vi måste också reagera akut när det gäller andra ytterst viktiga ärenden, såsom det europeiska kriminalregistret och kampen mot finansiering av terrorism, för terrorismen är beroende av pengar. Det är anledningen till att det är så viktigt med regelverk för att förebygga penningtvätt och identifiera innehavare av bankkonton som finansierar allvarliga brott.
Mina damer och herrar! Som jag redan sagt, det finns många aspekter av terrorism. Det allvarligaste hotet vi står inför i dag är det våld som begås av amorfa terroristgrupperingar som felaktigt gör anspråk på rätten att åberopa islam. Men det finns också andra hot. När vi för kriget mot terrorismen måste vi vara säkra på att vi identifierar våra olika mål korrekt. Vi måste vara medvetna om kopplingarna mellan terrorism och allvarliga brott. Vi måste också upprätta ett system för tidig varning genom att stärka samarbetet mellan informationstjänster och genom att erbjuda bättre skydd för de platser som är mest hotade.
Det finns också mycket att göra i fråga om förebyggande. Vi får inte låta oss luras av de ursäkter som terrorister använder sig av för att rättfärdiga det orättfärdiga. De relaterar dock till problem som ofta verkligen existerar och behöver tas upp och som representerar en grogrund för människor som drivits till desperation och som därför är mottagliga för terrorismens vansinne. Förebyggande innefattar också att informera människor om faran med vissa uttalanden och kräver att vi förmedlar vikten av demokrati i fråga om toleranta debatter och respekt för andras åsikter.
Vi måste också ha kapaciteten att reagera på rätt sätt när det värsta händer. I sådana fall måste solidaritet stå överst på dagordningen: särskild politisk solidaritet som samlar alla våra resurser och all vår energi både för att ge bistånd och för att slå ned på sådana handlingar.
Vi måste tänka ännu mer på offren för terrorismen. De måste innefattas i processen, inte bara så att vi kan ge respons på deras oro, utan också så att vi kan visa dem att vi bemödar oss om att sådana katastrofer inte skall kunna hända igen.
Herr talman, mina damer och herrar! Vårt starkaste vapen gentemot barbariska handlingar är vårt passionerade engagemang för frihet och demokrati, som vilar på mänskliga rättigheter. Jag upprepar, om vi är aktiva och eniga kan vi bekämpa dem vars dröm är att förgöra de ideal som ligger till grund för Europa. 
Alexander Nuno Alvaro (ALDE ),
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, herr de Vries, mina damer och herrar! Antoine Duquesne har redan givit en ingående förklaring av behovet att agera för att sätta stopp för, bekämpa och förebygga terrorism i Europa och runt omkring i världen.
Inom ramen för de betänkanden som lagts fram här, och i synnerhet för det jag själv ansvarar för, betänkandet om bevarande av uppgifter, vill jag påminna kammaren om vad EG-domstolen har sagt beträffande kriget mot terrorism, nämligen att regeringarna oavbrutet måste överväga om alla de resurser som de sätter in och alla de åtgärder de utför, hur legitima de än är, egentligen äventyrar det de syftar till att skydda. I vissa fall kan det gälla det fria samhällets existens, i andra fall rätten till ett skyddat privatliv.
Jag instämmer helt och fullt med skuggföredragandena, och jag vill ta tillfället i akt att framföra mitt tack till dem och säga att vi i grunden inte motsätter oss de förslag som lagts fram av Förenade kungarikets, Irlands, Frankrikes och Sveriges regeringar. Vi insisterar dock på att åtgärder som innefattar betydande inskränkningar av grundläggande rättigheter, vilket – som alla juridikstuderande vid varje universitet i Europa lär sig under den första terminen – alltid måste rättfärdigas grundligt och skall baseras på en behovsbedömning som stöder de aktuella åtgärderna. Denna bedömning bör inte inskränkas till att fastställa behovet av åtgärder, utan bör även ange fördelarna med att på ett självklart sätt bevara uppgifter från offentliga kommunikationsnät – Internet, landkablar, mobiltelefoner och SMS – som skulle kunna beröra vem som helst bland 450 miljoner människor.
Det huvudsakliga problem som jag skulle vilja se över mot denna bakgrund gäller proceduren. Jag är tacksam för de meddelanden som vi mottagit. Jag kan emellertid inte med den bästa vilja i världen låtsas som att det inte skulle finnas en hel del kvar att förbättra när det gäller proceduren. Betänkandet som ni kommer att rösta om i dag grundas på ett utkast från april förra året. Under tiden har rådets förslag genomgått ett flertal ändringar. Det senaste förslaget är från den 24 maj. Sedan dess har kommissionen tagit initiativet till en presentation av sina egna förslag. Eftersom parlamentet inte är à jour med dessa, då vi inte varit involverade i de senaste diskussionerna så långt att vi mottagit ett nytt dokument på officiell väg, kan man knappast förvänta sig att vi skall uttrycka en ohämmad entusiasm över samarbetet från de andra institutionernas sida i denna fråga. Kanske är ett övervägande av hur det interinstitutionella samarbetet skulle kunna förbättras nödvändigt om vi vill lyckas i kampen mot terrorism.
För att kort tala om själva betänkandet, den gamla versionen – och liknande problem kan mycket väl förekomma även i den nya – har vi identifierat tekniska defekter beträffande tillämpningen. Det handlar om att skapa databaser avsedda att förvara så mycket data som är möjligt och nödvändigt att bevara; det handlar om att fastställa hur lätt man kan finna sätt att kringgå de föreskrifter som finns i det nuvarande förslaget och hur lätt eller svårt det kan och måste vara för den berörda branschen att verkställa de nödvändiga strukturella förändringarna – och detta är den ekonomiska svårigheten i frågan – utan behov av kompensation. Några av de nya förslagen kanske innehåller andra regler beträffande den sista punkten, men det fanns verkligen ingen bestämmelse om kompensation i den version som vi varit tvungna att grunda våra överväganden på.
En andra fråga som vi måste undersöka är en som rör lagstiftning: i vilken grad är det föreslagna systemet förenligt med rätten till respekt för privatlivet och familjelivet som det definieras i artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna? I vilken grad är det förenligt med de grundläggande rättigheter som står inskrivna i våra nationella konstitutioner, såsom rätten att besluta om utlämning och användning av ens egna personuppgifter, som i Tyskland, och rätten till telesekretess, som förmodligen existerar i alla medlemsstater, att förvara uppgifter om alla europeiska medborgare? I vilket land kommer rambeslutet först att förklaras grundlagsstridigt, om det antas över huvud taget?
En annan aspekt är det politiska meddelande som förmedlas i godkännandet av det första dokumentet, som innebär att systemet avsiktligt bör utformas för att innefatta personer som aldrig har varit misstänkta, i syfte att uppnå målet att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet på ett så heltäckande och effektivt sätt som möjligt. Kanske skulle en alternativ lösning kunna sökas bland de andra tillgängliga valmöjligheterna. Vi har konventionen om IT-relaterad brottslighet, som innehåller olika sätt att skapa en rimlig balans mellan lagring och skydd av uppgifter, såsom användande av frysning av uppgifter eller ett system för bevarande av uppgifter. I denna konvention föreslås flera lösningar som ännu inte har genomförts i ett enda land. I det här läget börjar man undra om önskan att agera snabbt inte segrade över förnuft och eftertanke i detta fall, i synnerhet med tanke på att rådet fick sitt mandat den 25 mars förra året, exakt två veckor efter de fruktansvärda grymheterna i Madrid.
Jag hoppas att den signal vi sänder ut härifrån tolkas på rätt sätt. Vi är villiga att samarbeta, men vi vill också att rätt tillvägagångssätt skall väljas. Som betänkandet visar anser vi, och även rättstjänsten, att denna fråga skall utgöra en del av den första pelaren i EU-fördraget, med andra ord ett av de områden där vårt parlament engagerar sig i ett gemensamt beslutsförfarande och inte enbart rådfrågas. Kanske kan detta accepteras, och kanske kommer vi då att få åtnjuta samma respekt som vi visar de andra institutionerna inom ramen för vårt arbete. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr kommissionsordförande! I det här sammanhanget skulle jag gärna vilja veta i vilken grad Europeiska unionen i allmänhet och rådet i synnerhet fokuserar på frågan om bioterrorism. Jag tvivlar inte på att en bra och välfungerande utrikespolitik är den bästa förebyggande mekanismen. Detta har olyckligtvis inte hela EU:s väljarkår varit fullständigt införstådd med de senaste veckorna, och en del av ansvaret för detta ligger naturligtvis hos oss.
Hur det än ligger till med den saken kan vi inte blunda för att vi riskerar att konfronteras med problemet bioterrorism. Vi hoppas att det inte kommer att inträffa, men jag skulle vilja fråga kommissionen och rådet hur de förbereder sig för en sådan händelse. Jag skulle också vilja veta hur dessa förberedelser har utvecklats under det senaste året och under de senaste månaderna, efter utnämnandet av en gemensam europeisk samordnare. Om ryktena är sanna – vilket jag hoppas att de inte är – att samarbetet har varit en katastrof i hela området runt omkring mitt land så skulle jag vilja veta vilka steg kommissionen och rådet tar för att hantera denna fråga med bestämdhet. Det är ingen tvekan om att detta är ett uppdrag för Europa och att den europeiska dimensionen tillför mervärde. Jag väntar ivrigt på kommissionens kommentarer. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall svara på en gång på alla de många känsliga frågor som har tagits upp av föredragandena, som jag har lyssnat till med stor uppmärksamhet och som jag verkligen vill tacka för att de har riktat uppmärksamhet mot frågor av största intresse för unionsdemokratin.
Jag anser att terrorism verkligen är 2000-talets nya tyranni, ett tyranni som syftar till att begränsa våra friheter och attackera människors grundläggande rättigheter – rätten till liv och fysisk hälsa – och jag delar därför er inställning. Det behövs ett gensvar som innefattar ett ingripande från Europeiska unionens sida och ett starkt internationellt samarbete. Det är inte fråga om en nödinsats: vi måste betrakta terrorism som ett bestående hot, som därför kräver framför allt en strategi och, som många har sagt, konkreta åtgärder.
Så sent som i fredags antog rådet på denna grund i Luxemburg den handlingsplan som lagts fram av kommissionen, som innehåller några nya och, enligt min uppfattning, effektiva förslag. Dessa kommer att genomföras redan inom de kommande månaderna, och kommer att läggas till de åtgärder som vi redan beslutat om. Som Jaime Mayor Oreja helt riktigt konstaterade har vi att göra med aspekter av en enda strategi, inte med en lista av åtgärder. Det kommer att vara fråga om en politisk plan som parlamentet, rådet och kommissionen naturligtvis måste och kan samarbeta kring.
Jag anser att en av de grundläggande principerna ligger i det faktum att kampen mot terrorism inte innebär att begränsa människors rättigheter, utan raka motsatsen! Det största politiska misstaget skulle vara om också människors grundläggande friheter skulle falla offer för terrorism, i betydelsen att offras eller, till och med, förintas. I alla betänkanden ligger därför fokus på balansen mellan förebyggande åtgärder och tvångsåtgärder å ena sidan och att värna om grundläggande rättigheter och friheter å andra sidan.
Jag skall nu kort kommentera de betänkanden som lagts fram. Rosa Díez González gör verkligen rätt i att betona vikten av en tillgänglig handlingsplan som i synnerhet gör det möjligt för oss att ha uppsikt över medlemsstaternas handlande vid genomförandet av de åtgärder som vi beslutar om. Det skulle vara i sanning motsägelsefullt om det efter beslut om en strategi inte skulle finnas någon mekanism för att övervaka genomförandet av de åtgärder som skisseras i denna strategi. Handlingsplanen och dess genomförande kommer därför att vara något som kommissionen prioriterar. Som många av er redan känner till var en av de huvudsakliga faktorerna i den handlingsplan som antogs i Luxemburg i fredags just skapandet av ett permanent övervakningsinstrument.
Kommissionen föreslår ett regelbundet utsändande av rapporter – halvårsvis, tror jag. Dessa kommer naturligtvis att offentliggöras, och de kommer att behandla metoderna för och kvaliteten av genomförandet av alla medlemsstaternas åtgärder. I fråga om några specifika punkter som tas upp i Rosa Díez González’ betänkande arbetar vi exempelvis med ett meddelande om sprängämnen, sprängkapslar och skjutvapen, och med ett meddelande som rör radikalisering och rekrytering av terrorister. Utöver dessa åtgärder skall vi snabbt och tydligt lägga fram ett antal förslag beträffande frågan om finansiering av terrorism – jag kommer att återkomma till detta – särskilt vad beträffar vissa organisationer som hjälper och stöder terrorism. Vi kommer naturligtvis att arbeta mot att uppnå genomförandet av Argussystemet, som många av er är bekanta med. Jag är övertygad om att detta system kommer att ge oss möjlighet att skapa ett nätverk av alla system för akuta ingripanden inom kommissionen. Syftet är att skapa ett europeiskt nätverk som möjliggör omedelbart utbyte av information – jag skulle säga i realtid – mellan alla medlemsstater i händelse av en terroristattack.
I Jaime Mayor Orejas betänkande betonas med rätta vikten av att förstärka informationsutbytet, samarbetet med tredjeländer, dialogen med civilsamhället – vilket är en grundläggande aspekt – och hjälpen och stödet till offren för terrorism, som är en annan aspekt som kommissionen kommer att arbeta hårt med. Jag tror att vi under denna arbetsperiod, som parlamentet har inlett i dag när betänkandena läggs fram, alltmer måste fokusera på offren för terrorism, liksom naturligtvis på de gärningsmän som ligger bakom terroristattacker.
Jag anser att nyckeln till framgång för denna strategi ligger i principen att inte utesluta någon: alla aktörer i samhället, såväl offentliga som privata, måste få möjlighet att delta i den demokratiska debatten om terrorism. Jag tror att ett lugnande gensvar kan vara att ge folket lämplig information, som varken är hotfull eller överdriven utan i stället klar och tydlig. Om vi informerar medborgarna om att det förekommer praktiska åtgärder och att vi gemensamt håller på att finjustera dem, tror jag att medborgarna kan känna sig lugnade av att EU:s stora institutioner arbetar aktivt med detta och kommer att fortsätta med det.
Vad gäller skydd av viktiga infrastrukturer välkomnade jag verkligen Stavros Lambrinidis’ betänkande. Ett av de största hoten från terrorismen avser utan tvekan infrastrukturer, och det är just inom den här sektorn som det är nödvändigt med samarbete mellan offentliga institutioner, varje förvaltningsnivå och den privata sektorn. Kommissionen siktar på att i slutet av året lägga fram ett förslag för parlamentet till ett europeiskt program för skydd av viktig infrastruktur. En av punkterna i programmet behandlar möjligheten att ge tillgång till omedelbar och läglig information – en sorts tidig varning – i händelse av fara för en terroristattack.
Jag kan meddela att ett viktigt seminarium som behandlar denna fråga äger rum i Bryssel i detta nu, med 150 företrädare från de 25 medlemsstaterna närvarande. Detta möte svarar för ett positivt gensvar: det finns en bred enighet beträffande de huvudsakliga faktorerna i detta framtida program. Vi kommer att organisera ett andra europeiskt offentligt seminarium i september för att sedan kunna lägga fram ett konkret program i slutet av året. I detta sammanhang kommer vi att ha en summa på 1,5 miljoner euro tillgänglig för studier rörande bästa metod för informationsutbyte mellan medlemsstater om säkerhetsnormerna för viktiga infrastrukturer. Varje medlemsstat måste naturligtvis investera i de strukturer som finns inom det egna territoriet.
I fråga om finansiering av terrorism, vilket är det ämne som tas upp i Mario Borghezios betänkande, instämmer jag i de centrala punkter som skisseras i betänkandet. Vad gäller välgörenhetssektorn arbetar kommissionen på en sorts europeisk uppförandekod med syfte att hantera denna sektors sårbarhet som i vissa fall – vilket har upptäckts – lett till direkt eller indirekt stöd av terroristorganisationer. För att detta skall vara möjligt kräver vi dock ett storskaligt samarbete från denna sektor själv och från det civila samhället som, i likhet med oss, är angelägna om att leta fram alla som på något sätt stöder terroristverksamhet. Dessutom har vi givetvis ett bättre utbyte av information mellan nationella myndigheter beträffande finansiering av terrorism i åtanke. Vi håller på att bedöma denna fråga, och kommissionen förbereder ett meddelande.
Det finns ytterligare en fråga, en mycket känslig sådan: spårbarheten av finansiella transaktioner. Det är uppenbart att vi genom avsaknaden av nödvändiga instrument för att undersöka spår av finansiella transaktioner är berövade ett effektivt instrument för att kunna slå ned på finansiering av terrorism. När det gäller den här frågan siktar vi därför på att under sommaren lägga fram ett förslag till en förordning för parlamentet och rådet om information och de instrument som kommer att användas för att spåra finansiella transaktioner.
Sedan har vi Antoine Duquesnes tre betänkanden, som berör ett ämne som ligger mig särskilt varmt om hjärtat: sambandet mellan kampen mot terrorism och skydd av personuppgifter. Jag anser att de ändringsförslag som har lagts fram beträffande komplettering och förbättring av det svenska förslaget måste godkännas. Det är ändringsförslag som tar hänsyn till den betydelsefulla konferensen som hölls för några dagar sedan i Polen och som understryker vikten av var människas rätt till skydd av personuppgifter, även då vi ställs inför terrorism. Det innebär att fastställa en balans: ingen kan tänka sig att frångå ett förebyggande av och en kamp mot terrorism, men individers grundläggande rättigheter måste skyddas.
Jag instämmer med Antoine Duquesnes åsikter om Europols och Eurojusts roll. Det är viktigt att ge dessa organ tillträde till ett vitt spektrum av information, så att de effektivt kan utföra det utbyte och det samarbete som är Europols roll, vilket visas tydligt genom organisationens nya befogenheter som tillkännagavs för några dagar sedan av dess nya chef.
Principen om respekt för grundläggande rättigheter är ett ämne som tagits upp av Alexander Nuno Alvaro, och det är ett ämne som jag själv har talat om många gånger. Principen om skydd av personuppgifter måste uppfylla verkliga behov. Personuppgifter kan inte skyddas om skyddet inte motsvarar de fastställda målen och en särskild tidsperiod, och tillträde till dessa uppgifter kan inte heller beviljas andra än behöriga polis- och utredningsmyndigheter som har tillträde till dem enligt lag. Vi förbereder en stadga i detta avseende, som baseras på en rättslig grund som, enligt min uppfattning, är mer passande än den nuvarande och som jag skisserade för rådet (rättsliga och inrikes frågor) i fredags. Jag kommer att lägga fram den faktiska texten i slutet av sommaren.
Det sista ämnet, som jag skulle vilja ta upp helt kort, är bioterrorism. Föredraganden är medveten om att kommissionen har en viss makt, men inte hela makten. Den kan ta ansvar för livsmedelssäkerhet, handel med läkemedel, samarbete mellan medlemsstaterna, civilskydd och finansiering av forskning. Det är inte lite. Däremot är det medlemsstaternas ansvar att anta praktiska åtgärder för effektiva förebyggande arrangemang och eventuella reaktiva arrangemang i händelse av en terroristattack. Som ni känner till bildades en högnivågrupp för folkhälsosäkerhet efter bioterrorattacken 2005, där spår av anthrax användes, med ett effektivt samarbetsprogram för förebyggande och akuta ingripanden. Det samarbete som nu pågår fungerar, och vi kan meddela er att det finns ett system som kan tillhandahålla snabbt informationsutbyte i händelse av en biologisk, kemisk eller radiologisk attack, 24 timmar om dygnet, sju dagar i veckan. Många av de steg som tagits av kommissionen kommer att förbättra graden av förberedelse och förebyggande: vi håller på att utveckla simuleringsövningar för potentiella bioterrorattacker, av vilka två kommer att genomföras i år för att tillhandahålla en praktisk bedömning av standarden på förebyggandet och akuta ingripanden.
Vidare håller vi på att utarbeta riktlinjer för hanteringen av medicinska diagnoser i händelse av att bioterrorister sprider ut smittämnen; vi förbereder utbildningskurser i samarbete med Europol, och vi stöder nationella beredskapsplaner som syftar till att tillräckligt med vacciner och katastrofbistånd skall finnas tillgängligt. Som ni vet presenterade Markos Kyprianou det viktiga Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar för knappt en vecka sedan. Vi kommer att fortsätta att uppmuntra medlemsstaterna i dessa frågor.
Det återstår två praktiska förslag som jag skulle vilja framhäva. Först och främst förslaget till ett nytt EU-program för hälsa och konsumentskydd, där vi strävar efter att höja den finansieringsnivå som anslås till förebyggande och akuta ingripanden i händelse av folkhälsokatastrofer. Vi har också föreslagit en återbetalning av kostnader för folkhälsokatastrofer inom ramen för Solidaritetsfonden, upp till en summa av 1 miljard euro. För det andra – och detta är den sista punkten – vill jag nämna ett viktigt initiativ som vi har utformat som ett ramprogram. Det är ett program som planerats och godkänts för nästa gemenskapsbudget, och som fokuserar på beredskap och förebyggande när det gäller säkerhet. Detta kommer naturligtvis att innefatta finansiering som anslås i händelse av potentiella bioterrorattacker.
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ),
    Herr talman! I detta mycket korta anförande vill jag betona betydelsen av uppgiftsutbyte i kampen mot den typ av terrorism som vi diskuterar.
Antoine Duquesnes betänkande är så lämpligt därför att han i detta lägger tonvikten på denna oerhört viktiga fråga. Vi måste ha mod att kalla den organisation som vi bekämpar vid dess rätta namn, och det råder ingen tvekan om att vi står inför en rad fundamentalistiska grupper som inte företräder islam, utan som påstår att de bedriver verksamhet i islams namn.
Skälet till att jag anser att det är så viktigt med information är att det är ett framväxande fenomen som vi inte har någon egentlig kunskap om, och när det gäller denna typ av fenomen är det nödvändigt med information. Vi känner sannerligen inte till hur de handlar, och framför allt förstår vi inte deras tidsuppfattning. De är inte som andra organisationer som har samma tidsuppfattning som vi. Det är därför det är så viktigt att vi kan arbeta för att förstå det sociala stödet för dessa organisationer, i vetskap om att de är beredda att dö, att offra sina liv i dessa angrepp, vilket är något som inte händer när det gäller andra typer av organisationer.
Det är därför det är så viktigt att vi kan lägga tonvikten på informationsutbytet från de nationella polisstyrkorna och inte bara med Europol. Det europeiska projektet måste ha tillräcklig kapacitet för att främja informationsutbytet mellan de nationella polisstyrkorna, som är organ som särskilt arbetar med detta fenomen.
Rådet, kommissionen och parlamentet måste därför skapa fler forum för informationsutbyte mellan de polisstyrkor som arbetar med denna känsliga och svåra fråga. 
István Szent-Iványi (ALDE ),
   . Den internationella terrorismen är en av de största och mest komplicerade frågorna som de liberala demokratierna måste ta itu med. Terrorismen slår först och främst mot vår säkerhet, men den äventyrar också vår frihet i grunden. Vi måste hitta sätt att försvara oss mot terrorism och skydda vår säkerhet samtidigt som vi ser till att våra medborgerliga och mänskliga rättigheter och vår frihet inte offras. I sitt betänkande tar Antoine Duquesne upp detta dilemma, och jag gratulerar honom till detta eftersom han å ena sidan vet att ett snabbt och effektivt informationsutbyte är nyckeln till hela detta problem, samtidigt som det är just detta informationsutbyte som väcker oro när det gäller skydd av personuppgifter. I detta sammanhang lägger Antoine Duquesne fram ett bra förslag – som jag stöder – dvs. inrättandet av ett organ för övervakning av utvecklingen under hela processen. Men fram till dess vi har vidtagit dessa nya åtgärder måste vi först och främst använda de lagstadgade bestämmelser som används i länderna med det starkaste skyddet för medborgarnas personuppgifter.
För andra gången föreslår vi att länder som ännu inte är medlemmar, men som är kandidatländer, skall delta i detta informationsutbyte – låt oss åtminstone överväga denna möjlighet – med andra ord länder som snart kommer att bli medlemmar i den europeiska familjen och grannländer som påverkas i detta sammanhang. Slutligen rekommenderar och uppmanar vi EU:s medlemsstater att så snart som möjligt ratificera de olika internationella avtal och fördrag som har att göra med bekämpande av terrorism. Många medlemsstater har tyvärr ännu inte ratificerat många av dessa internationella avtal, och vi har därför inga enhetliga medel till vårt förfogande för att kunna bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Vid denna tidpunkt måste kampen mot terrorismen, att stoppa den och utplåna den från jordens yta, vara det viktigaste politiska målet för EU.
Vi får inte glömma att Spanien och Europa den 11 mars angreps på ett grymt och fegt sätt därför att man representerar en frihetsmodell som vi i denna kammare alltid försöker att skydda. Denna dag, den 11 mars, ändrades Spaniens historia, Europas historia och därmed Europeiska unionens historia. Från detta ögonblick blev det nödvändigt att erkänna att terrorism inte är en enhetlig, homogen eller monolitisk verklighet.
Detta angrepp visade tvärtom att det finns många typer av terrorism. Medlen för bekämpande av dessa olika typer av terrorism kan därför inte vara allmänna, utan ganska specifika och utformade för var och en av dem. Från denna synvinkel kan inte al-Qaidas terrorism bekämpas på samma sätt som ETA:s eller IRA:s terrorism. Och den kan naturligtvis inte bekämpas om vi förnekar dess existens, som vissa ledamöter här i Europaparlamentet vill göra, genom att ta bort alla formuleringar om al-Qaida från våra antiterroristhandlingar. Om det är något som vi har lärt oss av historien, så är det att vi är dömda att upprepa den om vi nonchalerar den.
Om denna kamp skall bli effektiv måste vi grunda våra ansträngningar på förebyggande mekanismer, och jag håller fullständigt med kommissionsledamoten. Kampen kan inte bara grundas på reaktiva mekanismer. Det bästa sättet att bekämpa terrorism är att förhindra den. Jag håller fullständigt med Jaime Mayor Oreja när han säger att förebyggande måste grundas på ett snabbt och bilateralt informationsutbyte mellan de specialiserade enheterna i medlemsstaterna, på att underlätta den systematiska informationsöverföringen till Europol och Eurojust samt på upprättandet av register, som t.ex. registret över europeiska brottslingar, för att underlätta undersökningar.
Inga svårigheter får hindra ett effektivt skydd av friheten och rätten till liv. Försvaret av liv och frihet måste alltid prioriteras i denna kamp. 
Angelika Niebler (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag utarbetade yttrandet om lagring av personuppgifter för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och jag vill också begränsa mig till detta ämne.
Innan jag börjar vill jag emellertid tacka föredraganden och alla som har deltagit i arbetet. Det är utan tvekan så att demokratierna i EU måste ta itu med hotet från brottslighet och terrorism och anstränga sig för att vinna kampen. Kommissionens förslag om lagring av uppgifter kan bidra till att man når detta mål, men inte i dess nuvarande form. Förslaget om ett rambeslut har helt riktigt lagts fram under tung partiövergripande eld i denna kammare. Låt mig belysa ett fåtal av frågorna.
I förslaget misslyckas man med att besvara nyckelfrågan om hur nödvändig och brådskande frågan om uppgiftslagring faktiskt är. Det innehåller dessvärre inga godtagbara bevis på att de föreslagna uppgifterna faktiskt kommer att bidra till att förbättra vår gemensamma förmåga att bekämpa brottslighet och terrorism. Utan dessa bevis är det emellertid helt omöjligt att berättiga de djupgående konsekvenser som denna typ av uppgiftslagring får för folk och företag.
Jag vet att kommissionen för närvarande arbetar med ett eget förslag. Jag uppmanar emellertid kommissionen – och jag har faktiskt skrivit ett personligt brev till kommissionsledamot Franco Frattini om denna fråga – att låta genomföra en oberoende konsekvensbedömning med hänsyn till att fastställa om nyttan med de planerade åtgärderna berättigar deras kostnader.
Låt mig också säga några ord om den rådande processen. När det gäller förfarandebestämmelserna skulle jag ha velat se en annan typ av parlamentariskt deltagande i denna känsliga fråga. Uppgiftsskydd, som verkligen påverkar varje enskild individ och företag, kräver ett lämpligt lagstiftningsförfarande. Enligt EG-fördraget omfattar detta Europaparlamentets fullständiga deltagande.
Allt detta gör att jag kan dra slutsatsen att förslaget till ramdirektiv noggrant måste ses över mot bakgrund av den kritik som har uttryckts av Europaparlamentet.

Manuel Medina Ortega (PSE ),
   . Herr talman! Detta är en mycket viktig debatt, och jag skulle vilja börja med att gratulera föredragandena, särskilt mina kolleger Jaime Mayor Oreja och Rosa Díez González, för deras betänkanden. Särskilt Díez González-betänkandet är mycket ambitiöst, och det är avsett att ge medborgarna ett mycket starkt skydd mot terrorism.
Jag anser att en av den moderna statens prestationer har varit skyddet för medborgarna mot brott av olika slag. Vi står just nu inför en mycket specialiserad typ av brott, dvs. terrorism, och detta kräver åtgärder inte bara av staten utan även samarbete på ett internationellt plan.
Vi anser att samarbete inom ramen för EU-institutionerna är grundläggande, och jag skulle vilja, i detta sammanhang, betona vikten av en snabb ratificering av konstitutionen för Europa, eftersom man genom denna upprättar en ram för bekämpande av terrorism som inleds med erkännandet av folks rätt till liv och fysisk integritet, som en grundläggande rättighet, och går vidare med att inbegripa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Man borde läsa dessa texter – det verkar som att vissa medborgare i unionen ännu inte känner till dem.
I solidaritetsklausulen i artikel I-43 i konstitutionen för Europa står det att ”Unionen och dess medlemsstater skall handla gemensamt i en anda av solidaritet om en medlemsstat utsätts för en terroristattack eller drabbas av en naturkatastrof eller en katastrof som orsakas av människor”.
Man kan sedan läsa följande: ”Unionen skall mobilisera alla instrument som står till dess förfogande, även militära resurser som medlemsstaterna tillhandahåller, för att
a) - förhindra terroristhot på medlemsstaternas territorier,
- skydda de demokratiska institutionerna och civilbefolkningen vid en eventuell terroristattack,
- bistå en medlemsstat på dess territorium på begäran av dess politiska myndigheter vid en terroristattack,
b) - bistå en medlemsstat på dess territorium på begäran av dess politiska myndigheter vid en katastrof”.
I konstitutionen för Europa fastställs dessutom en mekanism för samarbete mellan medlemsstaterna.
Herr talman! Min slutsats är sålunda att EU:s medborgare just nu förväntar sig att vi, EU-politikerna, skall främja ratificeringsprocessen av konstitutionen för Europa, så att vi snart skall kunna få de lämpliga instrumenten för att bekämpa detta gissel. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra,
   . Herr talman! Jag vill börja med att gratulera sex föredragande som har genomfört en del mycket komplicerat arbete om det svåra jobbet när det gäller bekämpande av terrorism, utarbetande av en gemensam utvärdering för bekämpande av terrorism på grundval av laglighet, respekt för mänskliga rättigheter och uppgiftsskydd. Jag vill gratulera följande personer: Rosa Díez, Jaime Mayor, Stavros Lambrinidis, Antoine Duquesne, Mario Borghezio och Alexander Nuno Alvaro.
Mitt anförande har att göra med ett dokumenterat engagemang, ett ödmjukt men grundligt dokumenterat engagemang i kampen mot terrorism och stöd och skydd för dess offer. Herr talman! Vi måste lyssna på offren, de måste respekteras och de måste skyddas, och det måste finnas tillräckligt med resurser för att göra allt detta.
Man kan aldrig godta terrorism. Terroristbrott kan aldrig rättfärdigas, och utövarna måste förföljas i alla delar av världen.
Herr talman! Inspirerad av min medkänsla med offren har jag i alla fall lagt fram ett ändringsförslag till Borgheziobetänkandet: ändringsförslag 4, som har att göra med olika former av finansiering av terrorism.
I mitt hemland har vi den s.k. revolutionsskatten som utkrävs av terroristorganisationen ETA. Det är den värsta formen av utpressning i EU. Det är en form av utpressning som går ut på att ETA skriver till personer i det baskiska näringslivet och ber dem att finansiera den brottsliga verksamheten. Man har beräknat att denna finansiering uppgår till mellan 12 och 15 miljoner euro per år. Om denna finansiering stoppas och omöjliggörs kan inte terroristgruppen överleva.
Det finns tre typer av reaktioner på detta fenomen: vi har dem som betalar, dem som lämnar landet och dem som inte betalar men som får betala ett mycket högt pris för att de inte gör det. Högsta domstolen har den lagstiftning och de processer som krävs för att kunna ta itu med dessa brott. Jag vädjar därför denna förmiddag särskilt till Martine Roure att ta hänsyn till det jag säger, därför att stödet från den näst största gruppen i kammaren och de övriga grupperna här är mycket viktigt. Jag vill vördsamt be er att godta och stödja detta ändringsförslag och att stödja ett ändringsförslag i vilket man använder mer godtagbara termer, som t.ex. ”typ av utpressning som terroristorganisationen ETA kallar revolutionsskatt”, eftersom jag talar om solidaritet med det baskiska och spanska näringslivet som drabbas av denna typ av utpressning.
Slutligen, herr talman, vill jag rikta mig till Gijs de Vries: hotet finns kvar. Gijs de Vries, som vet att hotet finns kvar, måste få tillräckligt med resurser för att inte bara kunna utarbeta strategiska rapporter, utan även för att kunna driva en byrå som kan bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt.
Martine Roure,
   Herr talman! Jag vill först gratulera föredragandena och alla ledamöter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som har gjort en särskilt viktig insats i detta arbete och under denna debatt. 
Vi måste visa vår beslutsamhet genom ett gemensamt gensvar i kampen mot terrorismen, eftersom terroristorganisationer inte tar hänsyn till nationsgränser när de genomför sina brott. Detta är skälet till varför det enda effektiva gensvaret på terrorism, för oss, är ett gensvar på EU-nivå.
Den europeiska handlingsplanen mot terrorism måste vara EU:s grundläggande politiska verktyg på detta område. Vi måste på samma sätt vara ambitiösa när det gäller att fastställa specifika gensvar på de problem som ligger bakom terrorism och fundamentalism. Vi kan alltså inte bara begränsa oss till säkerhetspolitik, eftersom terrorism innebär ett förnekande av våra medborgares friheter.
Det är därför vi först och främst bör bekämpa terrorism genom att skydda och aktivt främja de grundläggande rättigheterna. Denna prioritering enligt Haagprogrammet bör också betonas i vår politik. Vi måste främja demokratins och solidaritetens värderingar om vi skall kunna bekämpa orsakerna till terrorism. Vi måste ta itu med situationer där det råder extrem fattigdom och social utslagning, som alldeles för ofta är en grogrund för extremistiska synsätt. Inom EU måste vi kämpa mot diskriminering, rasism och främlingsfientlighet. På samma sätt skulle det emellertid vara oacceptabelt att i samband med kampen mot terrorism gynna nya former av diskriminering.
Vi behöver också ett sätt att samordna EU:s inre och yttre politik för bekämpande av terrorism. Vi måste uppmuntra till en dialog med icke-medlemsstater, särskilt med tanke på att stimulera gemensam utveckling. Ingen bör kommenderas att vidta desperata åtgärder p.g.a. sin prekära situation.
Det råder dessutom ingen tvekan om att transportsäkerheten har en viktig roll att spela i kampen mot terrorism, men detta måste åstadkommas samtidigt som man respekterar våra medborgares rätt till privatlivets helgd och skydd av deras personuppgifter. Mot denna bakgrund måste vi fortsätta vårt arbete med att anta lämpliga lagstiftningsåtgärder och operationella åtgärder, däribland den europeiska arresteringsordern, som är ett grundläggande instrument.
Genom det tredje direktivet om penningtvätt, som också omfattar finansiering av terrorism, kommer vi att få medel för att bekämpa nätverk som stöder terrorism. Vi uppmanar därför till att Europol och Eurojust skall stärkas, så att de verkligen skall kunna samordna kampen mot terrorism och organiserad brottslighet i Europa.
Vi måste likväl också ge allmänheten garantier om skyddet av deras privatliv. Detta kommer bara att bli möjligt om uppgiftslagring blir ett instrument enligt den första pelaren, för att därmed garantera skyddet av personuppgifter. Denna process har tyvärr fördröjts p.g.a. brist på politisk vilja i medlemsstaterna att göra EU:s beslut verkligt effektiva.
Jag vill sammanfattningsvis säga att förnuftet alltid har fallit offer för hat, våld och rädsla. Vi lever i fundamentalismens tidevarv, som åtföljs av fanatism och terrorism. Världen verkar ha blivit politiskt och ekonomiskt inflammerad, och det är viktigt att vi i EU skapar ett förnyat förtroende för demokratin och att vi kämpar mot alla orättvisor som skapar en grogrund för våld. 
Ignasi Guardans Cambó,
   . Herr talman! Jag är inte säker på om jag talar på ALDE-gruppens vägnar eller på mina egna vägnar – jag tror nästan att jag talar på mina egna vägnar.
I vilket fall som helst är det tydligt att detta är en viktig debatt. Det har lagts fram flera betänkanden i kammaren i dag, och vart och ett av dessa har följt sin egen väg genom utskottsstadiet, och tillsammans visar de på ett mycket tydligt sätt vilken betydelse parlamentet fäster vid denna debatt.
Föredragandena för dessa betänkanden förtjänar våra gratulationer, och vi bör också glädja oss över att de har förstått behovet att godta många ändringsförslag som har förbättrat dem och klargjort en del av formuleringarna i de ursprungliga texterna – i en del fall på ett mycket betydelsefullt sätt. I vilket fall som helst kommer parlamentet i dag att mycket tydligt visa sitt engagemang för en oerhört kraftfull kamp mot terrorism genom politiska beslut och rättslig effektivitet. Men i denna kamp kommer man samtidigt att ta mycket stor hänsyn till de mänskliga rättigheterna, till uppgiftsskydd, till de garantier utan vilka denna kamp mot terrorismen inte blir begriplig, en kamp i vilken man tar hänsyn till offren för terrorism, på grundval av respekt – man lägger naturligtvis inte politiska beslut i deras händer, det skulle inte vara lämpligt, men det är logiskt att de bör ha en röst och att de kan höras direkt – och som, utan att rättfärdiga terrorism eller dem som offrar sig själva eller är kapabla att utföra urskillningslösa mord, utan att under några omständigheter rättfärdiga detta, är en politik mot terrorism som hanterar de möjliga skäl till varför någon kan bli terrorist.
Vi kan inte betrakta terrorism som om den just hade kommit från mars. Det finns situationer som leder fram till varför folk är beredda att döda, och detta ursäktar inte de individer som gör det, men det förpliktar oss, som politiker, att undersöka varför och vilka specifika situationer som ligger bakom detta beteende.
Avvägningen mellan denna kraftfulla kamp, denna undersökning av verkligheten som den ter sig, och respekten för de mänskliga rättigheterna, är därför i själva verket en faktisk avvägning som, om den omvandlas från dessa betänkanden till politiska åtgärder, kan få betydande resultat.
Vissa ändringsförslag förblir levande, och vissa av dem lade jag fram själv på min grupps vägnar – i detta fall var det på min grupps vägnar. Jag skulle vilja belysa två av dem.
För det första talar vi om terrorism från många källor och att nämna islam, även om vi bara säger ”vi anser att islam är bra i grunden, men vi är bekymrade över islamistiska terrorister”, skulle därför vara att blanda ihop terrorism med islam. Vi föreslår därför ett avlägsnande av alla hänvisningar till islam i detta dokument, därför att vi i annat fall hade kunnat utarbeta en förteckning över dem som är möjliga terrorister. Vi har inte gjort det, och det skulle vara mycket farligt att göra det eftersom vi alltid skulle missa någon. Låt oss därför inte blanda ihop terrorism med islam, även om detta bara innebär införandet av en klausul som säger att ”islam är bra i grunden”, vilket man tydligen avser att göra i och med dessa betänkanden om inte detta ändringsförslag antas. 
För det andra föreslår vi avlägsnandet av alla hänvisningar till Internationella brottmålsdomstolen. Vi menar att denna domstol just har inlett sitt arbete, och att komplicera dess verksamhet genom en diskussion om dess befogenheter på området för terrorism skulle bara försvåra dess arbete. Låt oss därför inte ta upp detta i samband med den fråga som vi diskuterar i dag. Det finns andra sätt att hantera saken, och i dag bör vi diskutera det som redan är funktionsdugligt.
Jag vill slutligen säga till Gijs de Vries, som hedrar oss med sin närvaro i dag, att det viktiga är att förvandla allt detta till politiska åtgärder och konkreta handlingar. 
Johannes Voggenhuber,
   . Herr talman! I och med dagens sju betänkanden försöker parlamentet att nå en heltäckande gemensam ståndpunkt om terrorism och att organisera kampen mot denna terrorism.
Detta är en gigantisk uppgift. Låt mig specificera vad den innebär. Uppgiften är att vinna en kamp mot motståndare som förkastar alla mänskliga egenskaper, bryter mot alla regler och alla lagar, struntar i nationella och moraliska gränser, inte har några hämningar och som på ett fanatiskt och brottsligt sätt försöker att avskaffa människors frihet. Vårt mål är att vinna detta krig utan att offra vår egen anständighet, förkasta vår mänsklighet, förråda vår egen lagstiftning eller äventyra den personliga friheten inom vårt eget territorium.
Detta är uppgiften, och den är oerhört svår. Till och med när det gäller krig så har gemensamma regler utvecklats under årens lopp, men här står vi inför motståndare som gömmer sig i skuggorna och korsar alla gränser. Detta gör det nödvändigt med en fast beslutsamhet och en gemensam metod, men det kräver också att vi förstår att vi inte får låta vår egen känslighet för vårt eget folks behov och rättigheter trubbas av när vi hör ordet ”terrorism” eller ger klartecken för användning av vilka medel som helst i kriget mot terrorismen. Alexander Nuno Alvaro, en av föredragandena, tog upp denna punkt. Jag anser att det är särskilt viktigt att betona att de grundläggande rättigheterna, demokratin och rättsstatsprincipen inte verkar skyddas på ett lämpligt sätt genom bestämmelserna i detta utkast.
Det finns emellertid en annan aspekt som ställer oss inför en helt ny situation. Hela Gonzálezbetänkandet grundas på antagandet att konstitutionen för Europa kommer att träda i kraft. Den bygger på grunderna för stadgan för de grundläggande rättigheterna, parlamentariskt medbeslutande, ett öppet lagstiftningsförfarande, solidaritetsklausulen, rätten att själv bestämma om man vill avslöja och använda sina personuppgifter, parlamentarisk granskning, kontroll av lagenligheten och upplösning av pelarstrukturen till fördel för ett förenat Europa. Detta är inte önsketänkande eller en dröm som kan smulas sönder inför våra ögon. Nej, det är ett absolut, nödvändigt och oundgängligt villkor för detta åtgärdspaket och dess laglighet och för försvaret av grundläggande rättigheter.
Utan detta villkor, utan konstitutionen för Europa, kan vi inte godkänna detta åtgärdspaket, eftersom det inte finns några garantier att balansen mellan rättvisa, säkerhet och frihet kommer att bevaras. När det gäller frågan om att omvandla Europol till en byrå och överföra antiterroristsamordnaren till kommissionens personal, lägg till det faktum att det fortfarande inte finns mer på bordet än vår begäran – inget samförstånd, ingen förklaring – och det börjar bli tydligt att vi löper risken att rubba balansen här och äventyra våra medborgares frihet. 
Giusto Catania,
   . Herr talman, mina damer och herrar! I den första meningen i det strategiska dokumentet om nationellt försvar som godkändes av Förenta staterna i mars 2005 står det följande: Förenta staterna och världen utkämpar ett krig. Det är denna ideologiska premiss som under de senaste åren har gett upphov till teorin om förebyggande krig, överträdandet av den enskildes friheter, slutet på personuppgiftsskydd och fixeringen vid säkerhet.
Terrorism är ett oerhört allvarligt brott som måste fördömas och bekämpas. Den går emellertid inte att bekämpa med militära medel, och jag anser därför att EU måste fjärma sig från detta förhållningssätt. Vi måste noggrant analysera krigs- och terrorismspiralen, eftersom det militära gensvaret har stärkt terrorismen, och vi kan inte bortse från denna fråga. I Afghanistan har den militära ockupationen gett upphov till en exponentiell tillväxt av opiumproduktionen, som finansierar al-Qaida-nätverket. I Irak har kriget ökat terroristgruppernas styrka, av vilka alla inte är religiöst motiverade, och detta är skälet till varför vi måste avlägsna anti-islam-fixeringen från en del betänkanden som håller på att granskas här i parlamentet.
En sådan fixering avslöjar också en kulturell underkastelse gentemot Förenta staterna. President George W. Bush har faktiskt uppmanat alla islamiska regimer att begränsa, kontrollera och registrera alla välgörenhetsdonationer som görs av muslimer. Vi kan emellertid inte betrakta välgörenhetsorganisationer som den huvudsakliga källan till finansiering av terrorism, som vissa föredragande i parlamentet gör. Vi måste undvika att göra förenklade ekvationer i linje med att terrorism är lika med invandring eller att terrorism är lika med islam.
Terrorismen måste bekämpas och besegras: syftet är ädelt, men metoderna är allt för ofta olämpliga och ibland brottsliga. Terrorism är ett brott mot mänskligheten, men jag anser inte att det är nödvändigt att välja en internationell brottmålsdomstol som forum för att pröva sådana brott, delvis därför att det samtidigt är oacceptabelt att ingen dömer massakrerna på civila under militära operationer.
Allt för ofta friar suveräniteten fursten från straffansvar. En inflytelserik juridisk expert sade en gång att västvärldens rättshistoria handlar om att ingjuta idén om dess oskuld vid brottsliga handlingar. För att kunna bekämpa terrorismen anser jag att vi på nytt måste granska det gamla rättsliga talesättet som säger att kungen aldrig har fel. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! I denna debatt om terrorism välkomnar jag att IRA-medlemmen Terry Davidson förra lördagen åtalades i Belfasts domstol för mordet på Robert McCartney, och att ytterligare en IRA-medlem, Jim McCormick, åtalades för mordförsöket på Robert McCartneys vän, Brendan Devine.
Jag skulle vilja gratulera polisen i Nordirland för att ha besegrat en pågående skrämselkampanj som iscensatts av IRA för att inleda processen med att uppnå rättvisa i det här beryktade fallet. Jag hoppas på att många fler åtal kommer att följa, eftersom det är det enda sätt att hantera terrorismens metoder.
Demokratiernas syfte måste vara att bekämpa terrorismen, och inte endast att hålla tillbaka och kuva den. Terroristerna stöder nätt och jämnt försiktig medling, för att sedan begära mer och mer. Vi har upplevt det i Nordirland, där vår regering dåraktigt tillät förbjudna områden för sina egna säkerhetsstyrkor, en godkänd våldsnivå, politisk status för fångar, hemliga förhandlingar, uppgörelser i skymundan, omstrukturering och omdöpning av polisen, den långsamma utvecklingen av organiserad paramilitär brottslighet, och den ultimata skymfen genom tidig frigivning av terrorister inom ramen för det dåligt formulerade Belfastavtalet. Ingenting av det fungerade, eftersom den senaste rapporten från den internationella övervakningskommittén visar att det fortfarande existerar ett rekryterande, utbildande, hotande och aktivt IRA som arbetar som hand i handske med sin yngre kompanjon, Sinn Féin, vars medlemmar som alltid är påfallande frånvarande när vi diskuterar terrorism här i kammaren.
Jag vill enträget be övriga Europa att dra lärdom av läxorna. Lär er kvickare än den brittiska regeringen gjorde, och lär er läxan att terrorismen inte kan kuvas eller rekonstrueras. Den måste med beslutsamhet omintetgöras, och verksamheten måste fördrivas, inklusive alla dess kriminella sidogrenar. 
Frederika Brepoels (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först och främst tacka de sex föredragandena för deras betänkanden. Som skuggföredragande för min grupp har jag försökt att ge ett praktiskt bidrag till Borgheziobetänkandet för att hjälpa till med att bekämpa finansieringen av terrorism. Av alla anföranden att döma är det tydligt att det finns ett allmänt samförstånd om behovet av samordnade åtgärder för att bekämpa internationellt organiserad brottslighet och de sätt på vilka den finansieras. Allmänheten förväntar sig ett kraftfullt gensvar från EU:s sida. Nyttan med ett EU-samarbete i detta sammanhang är trots allt oomtvistlig. Att spåra och bekämpa finansieringen av terroristnätverk och/eller angrepp är ingen lätt uppgift eftersom det ofta rör sig om små belopp. 
Förutom missbruken genom den normala finansiella sektorn är det främst välgörenhet som är den populäraste jaktmarken för internationella terrorister. Färsk belgisk polisstatistik visar följaktligen att ett allt större antal icke-vinstdrivande organisationer utnyttjas i brottsligt syfte. Efter angreppen den 11 september 2001 fick alla plötsligt en tankeställare, och inte mindre än 86 mål inleddes i mitt hemland. Alla inblandade organisationer hävdar att de sysslar med välgörenhet, men deras enda är emellertid att samla in och kanalisera pengar till terroristorganisationer. Sådan statistik, men också resultatet av undersökningen av mordet på Theo van Gogh i Nederländerna, till exempel, visar att vi så snabbt som möjligt måste anta förebyggande strategier som grundas på informationsutbyte, bättre spårbarhet för finansiella transaktioner och större öppenhet inom juridiska personer. Det är därför vi stöder de specifika rekommendationerna i detta betänkande, inbegripet upprättandet av gemensamma ramar för gränsöverskridande undersökningar, utvecklingen av ett nät för strukturerat informationsutbyte, förbättrat samarbete med Sustrans och utarbetandet av minimistandarder för bekräftelse av klienters identiteter. 
Slutligen vill vi också ge välgörenhetsorganisationer nödvändiga medel för att garantera ett mer effektivt skydd mot missbruk av terroristorganisationer. Vi hoppas därför att detta betänkande kan ge en inledande impuls för bekämpande av terrorism i EU på ett strukturellt och hållbart sätt. 
Wolfgang Kreissl-Dörfler (PSE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Vi håller med om att vi måste vidta resoluta åtgärder mot internationell terrorism och organiserad brottslighet. Jag skulle emellertid i dag återigen vilja betona att vi måste vidta de rätta åtgärderna.
Jag och min grupp anser att förslaget om lagring av uppgifter inte är rätt instrument för att klara av saken. Vi gjorde detta kristallklart i och med vår omröstning i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag vill också gratulera min kollega Alexander Nuno Alvaro till hans betänkande.
Skyddet av enskilda individers personuppgifter garanteras inte genom rådets förslag. Det skulle innebära enorma kostnader för den europeiska telekommunikationsbranschen, och nyttan med lagring motsvarar inte i tillräcklig grad de insatser det handlar om. Det finns för många möjligheter till kringgående som rådets förslag inte erbjuder något skydd mot. Hur ligger det till med avtal med enhetlig taxa och användning av utländska mobiltelefoner från Brasilien och Asien, till exempel?
Till och med BDK, den fackförening som företräder den tyska kriminalpolisen, har betonat att det är kvaliteten på uppgifterna som är avgörande, inte nödvändigtvis kvantiteten eller lagringsperioden. I detta fall har vi en reflexartad reaktion som bara skapar en illusion av god säkerhet. Vi kan väl ändå inte på allvar ha för avsikt att lagra uppgifter om över fyra miljoner personer som inhämtats genom användning av Internet, telefonsamtal och textmeddelanden. Om vi tvekar behöver vi bara kasta en blick över havet mot landet som väldigt ofta överskrider förnuftets gränser i sina åtgärder mot terrorism.
Den amerikanska kongressen förkastade ett liknande lagförslag om lagring av uppgifter på grundval av att – tro det eller ej – de föreslagna åtgärderna var för långtgående. Man gjorde i stället en överenskommelse om ”snabbfrysningsmekanismen”, som kanske är en lämplig lösning. Varför kan inte samma sak ske i Europa? Den tyska förbundsdagen har förkastat rådets förslag. I Finland har man också varnat för lagring av uppgifter. Vad som verkligen irriterar mig och gör mig rasande är att de europeiska justitieministrarna planerar att gå emot rekommendationen från vårt utskott och genomföra rådets planer för lagring av uppgifter vad som än händer, utan parlamentariskt medbeslutande.
Mot bakgrund av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna är det orealistiskt att försöka tränga bort parlamentet från beslutsprocessen. En sådan åtgärd är helt enkelt farlig. Det handlar inte här om en enstaka åtgärd för att bekämpa terrorism, utan om skydd av allmänheten och av de rättigheter som varje enskild individ har i EU. Om rådet i detta sammanhang säger att man kommer att fatta ett ensidigt beslut, så kommer detta inte att föra EU framåt. 
Faktum är att mycket av det som har gått snett i EU och som har rubbat mångas förtroende för unionen beror på den politik – som ofta drivs av egenintresse – som förs av ministrarna i de nationella regeringarna. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med att kommentera EU:s åtgärder för rättsliga och inrikes frågor. Kritiken av Haagprogrammet för att man lagt orimlig tonvikt på säkerhetsaspekterna, på bekostnad av respekt för de grundläggande rättigheterna, är berättigad. Det är inte en anmärkning från någon agitator på vänsterkanten, utan en saklig bedömning av det brittiska parlamentets övre kammare – det aktade överhuset.
Självfallet är hot mot vår säkerhet också hot mot vår frihet, men motsatsen gäller också. Otillbörliga överträdelser av våra medborgerliga friheter gör oss mer sårbara som individer. Jag stöder helt och hållet det arbete som utförts de sista fyra åren för att säkerställa att våra brottsbekämpande myndigheter lägger bort sina fördomsfulla och byråkratiska vanor, och att våra rättssystem kan interagera, så att terroristmisstänkta inte kan smita undan. Vid mötet med de europeiska datatillsynsmännen för ett par veckor sedan sades dock följande: ”Terrorism används som ett rättfärdigande för nya initiativ, där många behandlar en rad överträdelser, varav några är betydligt mindre allvarliga. Det är viktigt att inse att avvikelser från de grundläggande rättigheterna som kan rättfärdigas för att bekämpa terrorismen inte nödvändigtvis är motiverade i fråga om andra brott och handlingar.” I likhet med mig ser de fram emot ett genomförande av det förslag som kommissionsledamot Franco Frattini lade fram när han talade inför ett möte med de gemensamma tillsynsmyndigheterna. Förslaget innebär att kommissionen på förhand skall överväga en proportionalitetsbedömning vid åtgärder som det kan bli aktuellt att införa i framtiden, genom att undersöka förslagets effekter på de grundläggande rättigheterna och frågan om skydd av personuppgifter.
När det gäller informationsutbyte är den vägledande norm som antogs i Haagprogrammet tillgänglighetsprincipen. Det är fullständigt rimligt, så länge det innebär ett slut på den form av oförsvarlig rivalitet mellan intressegrupper och avundsjuka mellan byråer som förhindrar samarbete. Det får dock inte misstolkas till att betyda att man överger den stränga kontrollen av bevarande, överföring och tillgång till personuppgifter.
Jag är bekymrad över möjligheten att framställa personer som potentiella terrorister på grund av deras ras, religion eller politiska åsikter. Datatillsynsmännen står fast vid att det normalt sett skall vara förbjudet att bearbeta sådan information.
Det andra området som vållar allvarliga bekymmer är frågan om terroristmisstänktas rättigheter. Europarådets riktlinjer för att anhålla misstänkta utan rättvisa rättegångar har bestämt överträtts i Förenade kungariket och antagligen också i andra EU-länder. Det har funnits tendenser till att lita på uppgifter som har kommit fram under tortyr och överlämnande till de länder som bryter mot förbudet mot avvisning.
Medlemsstater utför extern expertgranskning av varandras åtgärder mot terrorism och säkerhetsåtgärder, men de har fortfarande inte lyckats få alla medlemsstater att ens genomföra rambeslutet om terrorism från 2002 – lagen som förpliktigar att kriminalisera terrorism. När det fortfarande är så att medlemsstater inte tillämpar sina lagar finner jag det verkligen oacceptabelt att vi skall fortsätta kränka personliga friheter. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
    Herr talman! Vi är i ett svårt dilemma och i en som vi skulle kunna kalla ”höna eller ägg-situation”. Borde vi ha fått ordning på demokratin och infört demokratiska och rättsliga kontroller, eller borde ett effektivt beslutsfattande sättas främst för att man skall kunna få ett starkt stöd från allmänheten för en europeisk demokrati? Svaret är naturligtvis att vi behöver båda två. Som Jaime Mayor Oreja redan har sagt är terrorismen och kampen mot den enastående exempel på transnationella frågor, och det är därför vi bör arbeta effektivare tillsammans. Det är emellertid lättare sagt än gjort, eftersom 25 länder har 25 vetorätter. Beslut dras i långbänk, vilket resulterar i flummiga kompromisser eller, helt enkelt, att man inte vidtar några åtgärder alls. Jag anser att länderna nu bör se till det gemensammas bästa.
Samtidigt måste vi också erkänna att rådet måste fatta beslut om mycket viktiga frågor som får konsekvenser för de medborgerliga rättigheterna. Detta är ett annat skäl som har angetts till varför beslutsprocessen bör vara så pass hemlig. Jag anser att rådet skall börja med offentliga möten och omröstningar. Ingen av dessa förändringar skulle kräva några ändringar i fördraget. Det handlar helt enkelt bara om att öppna dörrarna. Jag hoppas att parlamentet vidtar gemensamma åtgärder för att inleda samråd med rådet om denna fråga.
Mycket har sagts om att terrorism är ett angrepp på våra grundläggande friheter och att vi därför inte bör göra misstaget att undergräva dessa medborgerliga rättigheter. Privatlivet är ett annat mycket ofta citerat exempel. Privatlivet är naturligtvis inte helgat i sig självt, men ingrepp bör alltid vara proportionerliga, nödvändiga, effektiva och kontrollerbara. Förslaget att lagra uppgifter från kommunikationstrafik är alltså därför helt oproportionerligt. Om rådet antar det bör parlamentet gå till domstolen. Att rådet dessutom försöker att kringskära den demokratiska kontrollen genom att fatta detta beslut enligt den tredje, i stället för den första, pelaren ger oss lite tröst. Återigen är det alltså så att om vi vill skydda demokratin från terrorism får vi först och främst inte förvanska den. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill tacka alla föredragande för deras betänkanden, men när vi talar om terrorism måste vi vara särskilt noga med att presentera en tydlig ståndpunkt om termens innehåll.
Vägledande för de faror som lurar när vi gör äventyrliga definitioner är de svårigheter som världssamfundet självt och FN erfar när det gäller att nå en fullständigt objektiv tolkning av terrorism.
Terrorism är ett brott som vi fördömer utan förbehåll under förutsättning att termen inte missbrukas för att bedriva befrielserörelser och radikala idéer. Överdrifterna i de åtgärder som håller på att antas enligt åtgärdsplanen gör det tyvärr möjligt för konservativa krafter att rättfärdiga antagandet av åtgärder som gör allt utom att försvara en miljö av säkerhet. Samtidigt måste vi vara mycket försiktiga i samband med den lagstiftningsram inom vilken vi försöker att passa in terrorism för att se till att den inte utgör grund för militär intervention, vilket inte skulle vara förenligt med internationell rätt och FN:s grundstadga.
Den mångfald av åtgärder som EU har vidtagit i sin kamp mot terrorismen grundas huvudsakligen på behovet av att det skall finnas en miljö av säkerhet. Det är i huvudsak denna prioritering som man har fastställt. Vidtagandet av åtgärder som kommer att säkra en fredlig samexistens och en känsla av säkerhet mellan EU:s medborgare är inte mindre viktigt. Under inga villkor kan de emellertid säkras på grundval av storföretagens intressen, kuvande av medborgares samveten och stärkande av rädsla och osäkerhet som är resultatet av överdrivna kontroller av och minskning av det, t.ex. inom området för mänskliga rättigheter.
Åtgärdsplanen är i huvudsak ett gensvar på en given tolkning av terrorism, och den syftar inte till att lösa dess djupare orsaker. Den är främst ett gensvar på befintliga hegemoniska tendenser, och man tar inte upp, som vi tycker att man borde, de underliggande orsakerna, dvs. svält, fattigdom, sociala orättvisor, misslyckande med att respektera medborgerlig och nationell värdighet, diskriminering, rasism, nedtryckande av mänskliga rättigheter rent allmänt och statsterrorism. Ansträngningarna att stärka denna plan i den riktning och mot de mål som den tjänar oroar oss följaktligen, och vi anser inte att den, i sin nuvarande lydelse, kan utgöra en lösning för upprättandet av ett område med verklig frihet och säkerhet. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag har drabbats av terrorism. Den TV-station som jag är chef för i Aten har utsatts för två bombattacker. Stationen brändes ned till grunden, och det är fruktansvärt att se människor som försöker att ta sig ut mitt bland eldsflammorna. Jag har också attackerats i mitt hem. Jag kör en pansarförstärkt säkerhetsbil. Jag sover med en uzi under kudden. Det är fruktansvärt att veta att man kan bli angripen när som helst.
Vi måste emellertid erkänna att terrorismen redan har vunnit sina första segrar mot demokratin. Vilka är dessa segrar? De TV-kameror, den telefonavlyssning, de försämrade mänskliga rättigheterna och de biometriska pass som gör intåg i våra liv. Allt detta är segrar för terrorismen genom att vi försämrar demokratin.
Folk använder terrorism för att få global kontroll. De föder den. När vi säger att terrorister vanligen är islamiska fundamentalister och folk sedan går och urinerar och spottar på Koranen, föder de då inte den islamiska fundamentalismen? Vi måste därför betrakta den från andra sidan. Det duger inte att betrakta terrorismen från Europaparlamentets bänkar. Vi måste göra det inifrån grottorna i Afghanistan och utifrån hur någon där ser på saken, så att vi någon gång kan få ett sätt att kommunicera och lösa frågan. Varför bor inte en förmögen prins i Londons kasinon, varför bor han inte på Bahamas och tillsammans med, t.ex., vackra kvinnor, utan väljer i stället att bo och dö i en grotta? Vi måste se verkligheten såsom den är. Är det fanatism? Det är det enkla svaret. Men vad är det som föder denna fanatism? Var vi alltid så ärliga förr i tiden? Förslavade vi inte dessa områden på planeten under åratal? Gjorde sig inte vår allierade i jakten på terrorister skyldig till den värsta etniska rensningen på flera hundra år när den krossade en hel ras, de nordamerikanska indianerna? Grundade den inte sina framsteg på tortyr och förslavande av negrerna?
Vi kanske inte heller är så perfekta. Hur ser vår ståndpunkt ut i dag? Har vi inte en ensidig ståndpunkt i Mellanösterfrågan? Vad vinner vi på det? Muammar Gadaffi, som lät skjuta ned ett amerikanskt flygplan och dödade dussintals människor, är vår vän eftersom han har ändrat sin politik. Samtidigt hetsar vi Fidel Castro som inte har låtit skjuta ned några flygplan. Vi säger att diktatorn i Pakistan är god eftersom han är vår vän, men vi säger att en annan diktator är dålig och vi för krig mot honom. Vi måste därför titta på hur ärliga vi är när det gäller terrorism. Vi måste titta på vad som händer. Vi måste hålla våra öron öppna, därför att så länge som vi tar aspirin kommer vi att ha huvudvärk. Vi måste titta på vad det är som orsakar huvudvärken. Vi måste alltså öppna våra ögon och stoppa denna ensidiga politik. Vi måste skapa fler incitament, fler möjligheter för dessa nationer för att kunna minska fundamentalismen, för att kunna minska terrorismen. Detta är lösningen. 
Frank Vanhecke (NI ).
    Herr talman, mina damer och herrar! På den korta tid som jag har blivit tilldelad skulle jag vilja säga tre saker om ämnen som är av grundläggande betydelse.
För det första är det självklart en stor skam att det än i dag är så krångligt och kämpigt att uppnå konkret samarbete och informationsutbyte i kampen mot terrorism, inte bara mellan två medlemsstater utan även mellan EU:s medlemsstater och andra fria västländer. Trots att jag är en välinformerad EU-skeptiker anser jag att det åtminstone inom detta område aldrig kan finnas för mycket samarbete. Det är våra medborgares säkerhet som står på spel.
Vi vet nu att attackerna den 11 september åtminstone delvis planerades i Hamburg. Vi vet att det efter bombattentaten i Madrid har avslöjats terroristceller över hela Europa. Det är uppenbart att terrorismen går över nationsgränser, och därför borde detsamma gälla för kampen mot den.
För det andra är det fel tidpunkt för ett nervsammanbrott; vi måste tala rent ut. Terrorismen i Europa har nästan uteslutande blivit islamisk. I dag varnar amerikanska experter oss om vedergällningen från Irak, och andra oroscentrum, från militanta islamister som har blivit radikalare där borta och som har lärt sig terroristernas tekniker. Intoleranta islamister är på frammarsch i Europa och är i stora drag en grogrund för terrorism. Alla muslimer är inte terrorister, men nästan alla terrorister är muslimer.
För det tredje vill jag också göra er uppmärksamma på att EU:s stöd till palestinierna under flera år nu inte bara har använts till att låta Yasser Arafats fru leva lyxliv i Paris, utan även till att finansiera terrorism i Israel. Vi kan inte bekämpa terrorismen i Europa och samtidigt finansiera den i Israel. Om inte användningen av medlen till Palestina blir tydligare och insynen ökar borde bidragen dras in. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har lyssnat till en mängd bra synpunkter och förslag från föredragandena i dag, och jag gratulerar både dem och kommissionens vice ordförande Franco Frattini för de program som han har lagt fram mot terrorismen.
Terrorism är en abstrakt term, men den har en särskild politisk grundval. Terrorister är specifika personer som finns men som samtidigt är osynliga och okända. Därför kommer den globala strategin mot terrorism inte att lyckas förrän vi antingen har utplånat alla – och jag menar verkligen alla – terrorister, eller förrän det politiska stöd som ligger till grund för terrorismen försvinner. Det första är omöjligt. Det andra går att uppnå.
Terrorismen är den mest avskyvärda formen av krigstaktiker eller politiska taktiker. Det går inte att på något sätt, eller av något skäl, försvara eller motivera inhumana terroristhandlingar. Men de som tillämpar barbariska terroristiska metoder åberopar särskilda religiösa och/eller ibland sociala skäl, och de får moraliskt och politiskt stöd från ett antal samhällen. Det är dessa samhällen vi måste vända oss till. Europeiska unionen är i stånd att tränga sig in i dessa samhällen och agera som pådrivare. Europa anses inte som den stora djävulen eller som folkets fiende, varken av araber eller av andra. Just därför måste vi fördela rollerna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, Ryssland och andra inblandade länder.
Parallellt med Europeiska unionens fördömande prat och upptrappningen av såväl lagstiftningsåtgärder som andra åtgärder mot terrorismen måste vi utveckla vår egen kommunikationsstrategi med de konservativa grupperna i dessa samhällen. Jag är säker på att Europeiska unionen med denna strategi kommer att kunna slå undan benen för terroristerna. Detta är enda sättet att få terrorismen att försvinna snarare än att minska, och det är åt detta håll som Europeiska unionen, rådet, Europaparlamentet och Europeiska kommissionen måste gå enade. 
Edith Mastenbroek (PSE ).
    Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla föredragande för det arbete de har lagt ned på utarbetandet av de betänkanden som vi diskuterar i dag och där det återigen betonas att den viktigaste och bästa strategin för att förhindra och bekämpa terrorism är genom att upprätthålla och främja de mänskliga rättigheterna. Kommissionsledamot Franco Frattini har påpekat att kampen mot terrorismen faktiskt borde medföra en förstärkning av de mänskliga rättigheterna, och jag håller verkligen med om detta. Det är viktigt att upprätthålla och främja så viktiga värderingar som demokrati, frihet, mångfald och mänsklig värdighet i kampen mot terrorism. Det råder inget tvivel om att vi måste göra en grundlig omprövning av stora delar av vår politik, särskilt vår utrikespolitik, om vi verkligen skall kunna förverkliga detta.
Den radikalisering och polarisering som så ofta både orsakar terrorism och orsakas av den är ett minst lika stort hot mot Europeiska unionen som själva terrorismen. Detta måste vi politiker vara mycket väl medvetna om, och vi måste försöka att alltid hålla huvudet kallt. I stället för att skapa rädsla i onödan måste vi vara realistiska och undvika att dras in i den hysteri som bara stärker de spänningar som får terrorismen att gro.
Vi får inte under några omständigheter lockas att instämma med de bisarra argument som terroristerna åberopar för att försvara sina skamliga handlingar. Vi måste vidta åtgärder som verkligen förstärker alla medborgares frihet och hålla oss långt borta från åtgärder som endast verkar stärka säkerheten. I detta avseende anser jag att vi bör ägna mer uppmärksamhet åt två av de åtgärder som har diskuterats i dag.
Först och främst gäller det tanken om att bestraffa terrorism vid Internationella brottmålsdomstolen. Jag undrar vilket specifikt problem som skulle lösas av detta. Måste vi verkligen behandla terroristerna på samma sätt som ex-diktatorer som Slobodan Milosevic? Det jag vet är att den man som mördade Theo van Gogh, en välkänd filmskapare och mycket omtalad krönikör och opinionsbildare från mitt land Nederländerna, gärna skulle vilja få chansen att utnyttja den utgångspunkt som ett sådant fall skulle erbjuda honom. Därför är jag eftertryckligen emot denna tanke.
Därefter har vi förslaget om lagring av kommunikationsuppgifter, ett exempel på en åtgärd som endast leder till falsk säkerhet om det nu finns någon sådan. Jag skall inte utveckla detta vidare eftersom det redan har sagts mycket om det. Det är oproportionerligt, det begränsar vår frihet och jag anser att det är precis denna frihet som vi måste främja inom Europeiska unionen. Det finns risker med detta. Det går att införa en mängd olika restriktioner när det gäller tillgång till den sortens information, men vi måste inse att allt som finns tillgängligt på Internet är tillgängligt för alla, oavsett hur väl skyddat det är. Så riskerna uppväger troligtvis fördelarna. Jag anser inte att vi skall påbörja detta. Eftersom Internet faktiskt håller på att utvecklas till det absolut bästa kommunikationsmedlet för människor som vill få information om terrorister och rekrytera dem för andras räkning borde vi i stället se till att våra underrättelsetjänster specialiserar sig på Internet, på att läsa och chatta på Internet, det vill säga på att aktivt övervaka vad som händer på detta medium. Det skulle göra stor skillnad.
Att i efterhand ta reda på vilka webbplatser en person har besökt efter det att de har utfört en bombattack förefaller mig inte vara den bästa strategin. Vi måste först och främst förhindra att dessa bombattacker utförs. Jag anser att en sådan åtgärd – vars rättsliga grund har diskuterats här vid ett flertal tillfällen och som uppenbart strider mot demokratin när det gäller hur beslutet har fattats – undergräver förtroendet för den europeiska demokratin, och riskerna med detta har vi nyligen fått plågsamma bevis för. 
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att beklaga det franska och det nederländska ”nejet” till konstitutionen, eftersom EU nu måste bekämpa terrorismen med en bakbunden hand.
Medborgarna har gett en mycket tydlig signal i debatten om folkomröstningarna. Jag skulle därför vilja uppmana rådet att arbeta i enlighet med konstitutionens anda, vilket innebär att respektera de tre huvudprinciperna. Den första är demokratisk kontroll. Det innebär att rådet inte skall ignorera och förbigå Europaparlamentet, utan att det skall ta hänsyn till dess rekommendationer även om det ännu inte är skyldigt till det. De två andra aspekterna som har nämnts av många kolleger är proportionalitet och effektivitet. På dessa områden borde rådet återigen tänka efter innan de vidtar särskilda åtgärder.
Själva betänkandet om genomförandet av handlingsplanen för bekämpande av terrorismen visar att det förekommer avsevärda luckor i genomförandet. Före antagandet av nya åtgärder borde vi titta på genomförandet. När det till exempel gäller den externa expertgranskningen är det hittills endast tio länder av tjugofem länder som lagt fram sina genomföranderapporter! Hur skall vi kunna vidta nya åtgärder om vi inte ens vet om de gamla fungerar?
Nu vill jag ta upp tre specifika frågor. För det första, bevarande av uppgifter. Mycket har redan sagts, och ännu en gång vill jag uppmana rådet att agera i konstitutionens anda och inte ignorera Europaparlamentet. Rådet borde heller inte ignorera signaler som kommer från många länder – exemplet Förenta staterna har redan nämnts. Till exemplen skulle jag dock vilja lägga fallet med det nederländska parlamentet, som ville införa en liknande åtgärd med bevarande av uppgifter. Så fort man upptäckte hur det skulle fungera i praktiken, eller snarare inte fungera, tog det nederländska parlamentet förslaget under omprövning. Man insåg nämligen att förslaget om bevarande av uppgifter inte var genomförbart. Rådet borde inte ignorera detta. Det är beklagligt att rådet inte är närvarande den här gången.
Det har också uppstått flera incidenter med passageraruppgifter. Vi utlovades en utvärdering ett år efter att detta trätt i kraft. Jag skulle vilja att kommissionen svarade på när vi kan förvänta oss den utvärderingen.
För det tredje skulle vi vilja veta mer om den gemensamma lägescentralen. Vad exakt har den för uppgifter, vilka uppgifter hanterar den och kommer den att rapportera till Europaparlamentet?
Slutligen ber jag Europaparlamentet att visa sitt rätta ansikte. I dag har vi talat mycket om skydd av personuppgifter och grundläggande rättigheter. Jag uppmanar parlamentet att inte endast anta alla betänkanden om antidiskrimineringsåtgärder, utan också Claude Moraes betänkande om antidiskrimineringspolitik och minoritetsskydd, eftersom grundläggande rättigheter avser alla medborgare. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
    Herr talman! Som jag ser det handlar utmaningen vi står inför om att bekämpa terrorismen effektivt samtidigt som vi måste respektera de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna helt och hållet. Som det redan har nämnts har vi bakbundna händer på grund av ”nej-röstningen” här i Frankrike, och vi har även ett annat stort problem eller handikapp, nämligen att det inte finns någon internationell definition av terrorism. Detta betyder att det inte finns något möjligt rättsligt botemedel, ingen rättslig säkerhet, inga garantier och inget skydd. Därför anser jag att Europeiska unionen borde sträva mot en riktig erkänd definition, både för sig själv och på internationell nivå.
Frank Van Hecke föreslog en enkel definition: en terrorist är en muslim. President Putin har en annan definition: en terrorist är en tjetjen. Kineserna har andra definitioner. Jag anser att dessa otroligt vida, oriktiga och godtyckliga definitioner av terrorism innebär att vi håller på att förlora vår förmåga att agera effektivt i kampen mot terrorism. Därför anser jag också att vi, det vill säga Europeiska unionen, så fort som möjligt – till exempel vid nästa session i FN:s generalförsamling – borde anstränga oss ordentligt för att fastställa en definition av terrorism som är väsentlig och som också kommer att underlätta ett riktigt samarbete mellan stater, på såväl EU-nivå som global nivå. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
    Herr talman! Jag måste få påminna kammaren om de kloka ord som Benjamin Franklin, en av fäderna till Förenta staternas konstitution, sade, nämligen att ”de som ger upp sin grundläggande frihet för att köpa sig lite tillfällig trygghet, förtjänar varken frihet eller trygghet”.
Vi vet sedan de kriminella grymheterna i Madrid att Europa nu är ett direkt mål för internationell terrorism. Det får inte råda något tvivel om att man måste ta hänsyn till detta när man utformar den allmänna politiken. Alla former av terrorism är ett brott som hotar själva grunden för vår demokrati, och dessa brott måste bekämpas och få konsekvenser som motsvarar allvaret i dem. Men de måste bekämpas med lämpliga medel och inte på bekostnad av frihet. Det säger sig självt att våra nationella rättsliga myndigheter måste samarbeta närmare. Samtidigt får vi inte skapa en situation där man samlar in, förenar och utbyter uppgifter och information ännu mer godtyckligt ända tills vi till slut, inom en snar framtid, får medborgare som går att se rakt igenom. Vi får inte gå mot en stat som den i George Orwells 1984 där ”storebror ser dig”. Vi får inte sätta människornas grundläggande rättigheter på spel.
Vi behöver en målinriktad politik med, å ena sidan, nolltolerans för terrorism i alla dess former och, å andra sidan, en tydlig inriktning på målet att utplåna terrorismens olika orsaker. Detta är enda sättet att till sist skära av grogrunden för terrorismen. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Terrorism är inte ett nytt fenomen, men de senaste årens tragiska händelser har visat terrorismens förödande makt. Kampen mot terrorism är en av de största utmaningarna vi står inför på 2000-talet.
Jag gratulerar alla föredragande för deras ansträngningar och arbete i denna fråga. Det spelar ingen roll hur terrorism sker, var den sker, vilka förövarna är, vilka motiveringar de lägger fram eller vilken sak de kämpar för. Alla terroristiska handlingar, metoder eller tillämpningar är politiskt och moraliskt oförsvarbara och måste klart och tydligt fördömas och ståndaktigt bekämpas.
De tragiska händelserna i Madrid den 11 mars fick unionen att ifrågasätta effektiviteten i unionens medel och politiska åtgärder, och de belyste det brådskande behovet av en ny, dynamisk, systematisk och effektiv strategi. Det var mot denna bakgrund som posten som EU:s samordnare för kampen mot terrorism inrättades, och jag skulle vilja välkomna Gijs De Vries som är här i kammaren i dag.
Jag stöder en tydlig strategi i kampen mot terrorismen som syftar till att finna en balans mellan kollektiv säkerhet och individuell frihet. Detta innebär först och främst att EU:s förebyggande strategi, beredskap och reaktionsförmåga måste trappas upp. Finansieringskällorna har ökat betydligt. Varningssystemet för handel med varor och tillhandahållandet av tjänster måste förbättras så att övervakningen av misstänkta förehavanden kan förbättras utan att det stör den normala marknadsdynamiken.
Samtidigt måste statliga och privata institutioner, i synnerhet inom banksektorn, samarbeta mer. För det tredje måste kapaciteten på informationsområdet förbättras, vilket bland annat innebär viktiga förbättringar av informationsutbytet med Europol, beredskapen och följdhanteringen samt skyddet av viktig infrastruktur i kampen mot terrorismen. Detta innebär i sin tur att vi måste upprätta striktare säkerhetsregler och visa solidaritet med alla medlemsstater som utsätts för en terroristattack.
Till sist skulle jag vilja nämna den oerhört viktiga frågan om solidaritet med terrorismens offer. När oskyldiga människor mördas, rövas bort eller torteras eller faller offer för utpressning eller hot är det inte bara de som drabbas. Deras familjer, vänner och hela deras samhällen drabbas också. 

Genowefa Grabowska (PSE ). –
    Herr talman! Terrorismen är en dödlig sjukdom som blev en global epidemi i början av detta århundrade. Vi lever nu i en värld med två ytterligheter, och då menar jag inte bara en värld med fattigdom och rikedom, utan även en värld med gott och ont. Det goda representeras av den allmänna säkerheten och det onda av terrorismen.
Vi har lärt oss att utföra vetenskaplig forskning om terrorism, att identifiera dess olika former och att studera dess orsaker. Vi har också blivit vana vid att hänvisa till statsterrorism, individuell terrorism, global terrorism, lokal terrorism och fundamentalism. Trots detta är den enkla sanningen den att det bara finns en sorts terrorism, nämligen när en person begår ofattbara onda handlingar mot andra.
En av Europeiska unionens grundläggande skyldigheter, som också fastställs i artikel 29 i Maastrichtfördraget, är att ge medborgarna en hög säkerhetsnivå. Det vi bör fråga oss själva är om unionen lyckas med detta, och om våra medborgare känner sig trygga. Svaret på den andra frågan är förmodligen att de inte alltid känner sig trygga, eftersom vi alla känner till det som hände den 11 mars i Madrid och väldigt många andra liknande händelser.
Brottslingar utnyttjar integreringens fördelar genom att röra sig fritt inom EU där det inte finns några inre gränser. De straffas sällan eftersom EU har 25 olika rätts- och straffsystem. För att förhindra detta måste EU utveckla nya och effektivare instrument. Det är just detta som är avsikten med det antiterroristpaket som vi diskuterar i dag. Det gläder mig att se att paketet förutom förslag mot terrorismen även innehåller enträgna uppmaningar om att de mänskliga rättigheterna måste skyddas. Man beaktar alla tidigare förordningar och åtgärder, från TREVI 1975 till Haagprogrammet, via Wien, Tammerfors och den handlingsplan som antogs efter den 11 september 2001. Dessa åtgärder har lett till att det har införts en europeisk arresteringsorder, till inrättandet av Eurojust samt till att det har inrättats en post som EU:s samordnare för kampen mot terrorism.
Men om vi vill nå resultat måste EU göra mer än bara ständiga och systematiska förbättringar av de instrument det använder i kampen mot terrorismen. Det behövs nya åtgärder med närmare samarbete för att finna en lösning på det som kallas megaterrorism, det vill säga terrorism där man använder massförstörelsevapen. Vi måste ligga steget före terroristerna och förutse deras handlingar snarare än att vänta på deras attacker och sedan ta itu med effekterna av dem. Vi måste handla snabbare och effektivare, och terroristerna måste veta om detta och känna effekterna av det. Det kommer att krävas ett närmare samarbete på internationell nivå, och vi måste tillämpa bestämmelserna i artikel 43 i den europeiska konstitutionen. Vi måste med andra ord tillämpa solidaritetsklausulen som är så viktig för oss.
Slutligen skulle jag vilja säga att jag som polska är oerhört stolt över att det är Polen som har anförtrotts uppgiften att skydda EU:s yttre gränser. I och med detta kommer vi att kunna ge vårt eget bidrag i kampen mot terrorism. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! I kampen mot terrorismen är det viktigt att både kombinera krafter på nationell nivå och samtidigt stärka samarbetet mellan unionens institutioner. Det räcker inte att besvara terrorismen genom att låta polisen och underrättelsetjänsterna samarbeta med varandra, även om de naturligtvis är oerhört viktiga. Kampen mot terrorismen hör i grunden samman med åtgärder som redan bidrar till att minska samhällets sårbarhet. Ett exempel kan vara att garantera säkerheten inom den industriella verksamheten och samarbeta effektivt och utbyta information inom akutmottagningarna.
Terroristhandlingar är tragiska, och precis som namnet antyder är syftet med dem att sprida rädsla och panik. Därför måste Europas samhällen stärkas inifrån, när det gäller deras struktur och kultur i förhållande till deras agerande, och utvecklas till samhällen där risken för terrorism är mindre. Det är oerhört viktigt med insyn i administrationen och att medborgarna är medvetna om sin omgivning och dess risker. Vi måste också kunna agera på ett korrekt och effektivt sätt i nödsituationer. Sårbarheten när det gäller infrastrukturen måste minska genom bestämda åtgärder, och informationsutbytet inom de administrativa avdelningarna gällande uppenbara risker måste öka.
Det är mycket viktigt att forskningen inom EU utvecklas i rätt riktning för att fungera som stöd i kampen mot terrorismen. Vi måste se till att det finns en tillräcklig dialog mellan unionens forskningsarbeten på området för inre och yttre säkerhet. För att vi skall lyckas med effektiva åtgärder mot terrorismen måste vi kombinera Europas bästa expertis med forskning inom försvars- och akutvårdssektorn och annan säkerhetsrelaterad forskning. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I rådets beslut och i de betänkanden som vi diskuterar i dag strävar man, under förevändning av att bekämpa terrorismen, först och främst efter att uppnå och tillämpa ett mer enväldigt institutionellt ramverk samt efter att skapa och stärka nya repressiva mekanismer, övervakningssystem m.m., vars verkliga syften inte är kampen mot den terrorism som ni talar om, utan mot den växande gräsrotsrörelsen och folkets kamp mot den nya imperialistiska ordningen.
För det andra strävar man efter att förbereda folket på att acceptera nya ingripanden och krig genom att inleda förebyggande krig mot terrorismen. Det är träffande att ingen kritiserar – utan snarare frikänner – Förenta staternas och andra länders statsterrorism i Afghanistan och Irak, Israels terrorism i Palestina osv. Sannerligen frågar vi er om den amerikanska arméns massaker på 100 000 civila i Fallujah under en vecka är terrorism eller inte?
Slutligen intar man i rådets beslut i november förra året och i Orejabetänkandet inställningen att radikala rörelser och extrema ideologier är en källa till terrorism, vilket innebär att sociala rörelser och grundläggande rättigheter skall betecknas som terrorism. Det vi kan notera är att ni är rädda för de växande gräsrotskamper som har uppstått …
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den beslutsamhet vi alla har att bekämpa alla former av terrorism är fast och inte förhandlingsbar. Den tillhör också prioriteringarna i Haagprogrammet.
Men för att vi skall kunna förebygga och bekämpa terrorismen på ett effektivt sätt krävs det ett systematiskt samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller lagstiftning och informationsutbyte och i fråga om att spärra finansieringen samt skydda den internationella transporten. Slutligen krävs det en detaljerad och oupphörlig förebyggande politik, och Europeiska unionen måste nu agera i förebyggande syfte och inte bara efter tragiska händelser.
Det första vapnet mot terrorismen är information. Eftersom terrorismen numera är ett internationellt fenomen och har antagit internationella proportioner måste vi samla in och utbyta information på internationell nivå och bli bättre på att bedöma hot samtidigt som vi hela tiden måste ta hänsyn till människors privatliv och skydda de grundläggande rättigheterna och friheterna som är en del av vår civilisation.
Samtliga föredragandes betänkanden strålar genom olika åsikter samman i gemensamma slutsatser som jag stöder helt och hållet. Jag anser emellertid att risken för förvirring och ineffektivitet ökar i och med det stora antalet texter – det gäller ju inte bara de åtta texter som vi diskuterar i dag, utan även andra texter som har antagits då och då. Jag skulle vilja föreslå för kommissionsledamot Franco Frattini, som är närvarande, att behöriga avdelningar inom kommissionen sätter i gång med att sammanställa alla relevanta texter. Jag är övertygad om att detta även skulle leda till en förenkling, systematisering och samordning av texterna. Annars uppstår förvirring, och förvirring måste undvikas. Förvirring skapar inte de förutsättningar som behövs för att verkligen bekämpa terrorismen. 
Erika Mann (PSE ).
    Herr talman, kommissionsledamot Frattini, mina damer och herrar! Jag skulle egentligen bara vilja hänvisa till en punkt som hör ihop med tillkännagivandet alldeles i slutet av ert tal, herr Frattini, om att ni har för avsikt att utföra två simuleringar inom kort. Kan jag få be er att i god tid informera parlamentet om dessa eftersom det är väldigt viktigt att vi samarbetar i denna fråga.
Jag deltog själv tillsammans med min ärade kollega Jerzy Buzek i en simulering i Washington den 14 januari. Det var övningen Atlantic Storm som gällde bioterrorism. Vi diskuterade sedan ämnet igen inom ramen för agendan för den nya försvarspolitiken i Bryssel den 25 april. Vi fastställde tre huvudpunkter som vi helt enkelt måste diskutera mer.
Den första punkten gällde vår insikt om att samarbetet måste bli mycket intensivare än det vi har i dag. Detta gäller såväl samarbetet mellan medlemsstaterna som Europas samarbete med Förenta staterna och med andra relevanta länder som borde vara inblandade. Detta samarbete är mycket viktigt, men i dag är det i vissa fall fortfarande väldigt sporadiskt. Samarbetet sker inte heller systematiskt, och det sätt på vilket det sker ger oss inte heller någon andledning att vara nöjda med det nuvarande systemet. Det är varken pålitligt eller öppet, varken för allmänheten eller för parlamentet, och öppenheten är viktig om vi skall kunna identifiera och rätta till bristerna i systemet. Detta är en punkt.
Den andra bristen gäller förebyggandet. Med särskild hänvisning till bioterrorism skulle jag vilja fråga er hur långt vi egentligen har nått hittills när det gäller förebyggande genom vaccin. I den simulering vi gjorde i Washington kom vi fram till att tillgången på vaccin varierar stort mellan olika medlemsstater i EU. Detta, herr kommissionsledamot, kommer att orsaka konflikter i händelse av en attack som vi hoppas inte kommer att inträffa. Jag skulle vilja att ni kommenterade denna punkt igen.
Den sista punkten jag vill ta upp gäller en helt annan aspekt av den här frågan. Vi måste alltid vara noggranna med att skilja mellan islamiska fundamentalister och islam i allmänhet i våra diskussioner. Det skulle bidra betydligt till vår politiska diskussion. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med en personlig kommentar riktad till kommissionsledamot Franco Frattini. Jag skulle vilja tacka honom för hans arbete, i egenskap av Italiens utrikesminister, i regeringskonferensen om konstitutionsfördraget under andra halvåret 2003. Vid den tidpunkten var jag statstjänsteman i den finska delegationen. Han gjorde ett utmärkt arbete, inte minst när det gäller att göra rättsliga och inrikes frågor till en gemenskapsfråga, och det är därför jag hoppas vi får igenom konstitutionen.
Jag har fem mycket korta punkter. För det första är gränsen väldigt tunn mellan individuell frihet och säkerhet, och vi måste vara mycket försiktiga när vi tar upp det i förhållande till terrorism. Därför förkastar jag initiativet om bevarande av uppgifter och stöder den ståndpunkt som intagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Min andra punkt är att Europeiska unionen verkligen har ett mervärde när det gäller kampen mot terrorismen, eftersom det är ett problem som medlemsstater inte kan och inte kommer att kunna hantera själva.
Min tredje punkt är att det dessutom är ett område där det krävs åtgärder. Tittar vi på Eurobarometerundersökningar ser vi att detta är ett område där Europeiska unionen fungerar relativt bra.
Min fjärde punkt är att detta också kan bli vår nästa framgångshistoria, men det beror helt och hållet på om vi lyckas genomföra det. Därför uppmanar jag kommissionen att utöva kraftiga påtryckningar för att verka för Tammerforsmålen och nu också Haagmålen, och förmå medlemsstaterna att vidta åtgärder för att fortsätta kampen mot terrorismen.
Min sista och femte punkt berör konstitutionen. Artikel 43 i konstitutionen är en huvudartikel. Det är den som tar upp frågan om solidaritet. Om en medlemsstat utsätts för en terroristattack måste alla övriga medlemsstater hjälpa till. Även om den ännu inte har genomförts fungerade solidaritetsklausulen ganska bra efter attackerna i Madrid. Jag skulle verkligen vilja att medlemsstaterna och kommissionen höll fast vid den principen. 
Marek Maciej Siwiec (PSE ).
   Jag vill rikta mina anmärkningar till kommissionsledamot Franco Frattini som inledde den här diskussionen väldigt bra. Hans inställning i frågan är helt korrekt, men den har en svag punkt. Jag tänker på det faktum att de förberedelser som han redogjorde för gäller ett krig som redan har ägt rum. Det som främst behövs i kriget mot terrorismen är fantasi – riktigt mycket fantasi dessutom – eftersom terroristerna verkligen inte lider brist på detta. Jag skulle vilja ge kommissionsledamoten några förslag om hur vi kan bli mer uppfinningsrika.
Jag skulle vilja att han svarade på följande frågor: Föreställ er att en flygpassagerare lider av en smittsam sjukdom, till exempel smittkoppor eller vilken annan sjukdom som helst. Var skall flygplanet landa då? Är några av flygplatserna i medlemsstaterna anpassade för sådana ändamål? Vilka förfaranden följer man om man upptäcker en patogen organism som kan smitta mellan människor? Vilka förfaranden följer man om man upptäcker en patogen organism som inte kan smitta mellan människor? När vi ställer dessa och liknande frågor måste vi komma ihåg att detta är en framtida konflikt. Bioterrorism är ett vapen som gör att vi måste använda vår fantasi. Jag räknar med att EU kommer att spela en organisatorisk roll i arbetet med att sammanföra staters och nationers arbeten.
Den andra och sista anmärkningen jag skulle vilja göra är att ledamöterna i kammaren har fördömt terrorismen väldigt högljutt under dagens diskussion. Jag undrar vad man skall kalla en institution som gör det tekniskt möjligt för en TV-kanal som ägs av en terroristorganisation i Mellanöstern att sända. Kan en sådan institution anses stödja terrorism eller inte?
Vi måste fråga oss själva om inte finansiella organ och medieorgan i själva verket spelar en bakomliggande roll genom att skapa förhållanden som gör det möjligt för terrorismen att sprida sig, och att göra det snabbt. Medan allt detta pågår nöjer sig parlamentet med att sitta och fördöma terrorismen. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Terrorismen är ett hot mot oss alla. Förenade kungariket har tvingats utstå den irländsk-republikanska terrorism som utövats av Sinn Féin/IRA i över tre decennier, och som de själva har sagt skall ni veta att de inte har försvunnit.
Vi måste visa oss orubbliga inför terrorismen. Svaghet och tvetydighet stärker endast dem som försöker undergräva demokratin. Vi måste också varsebli hotet vi står inför och de bästa åtgärderna för att hantera det hotet. Av denna anledning välkomnar vi de förslag för att förbättra informationsutbytet mellan behöriga myndigheter som återfinns i Antoine Duquesnes betänkande.
Som vi har sett har medlemsstater som har samarbetat på bilaterala grunder frambringat resultat, utan att de har lamslagits av onödigt hårda institutionella restriktioner. Gemensamma utredningsgrupper, som jag hade äran att vara föredragande för i det föregående parlamentet, har arbetat bra på detta område, vilket det hänvisas till i Díez González-betänkandet. Sådana flexibla, målinriktade, välavvägda och passande reaktioner är bra exempel på vad som kan uppnås. Men vi måste också vara medvetna om den typ av hot som vi har att göra med. IRA skiljer sig från ETA, som i sin tur skiljer sig från al-Qaida, men samtliga är onda och måste konfronteras och utplånas. Att vara otydlig hjälper ingen, och jag kan helt enkelt inte förstå varför några i kammaren inte vill använda begreppet ”islamistiska fundamentalistiska organisationer” för att beskriva al-Qaida och organisationer av det slaget.
Likaledes välkomnar vi också uppmaningen i Borgheziobetänkandet om att ta itu med frågan om de välgörenhetsorganisationer som inte är någonting annat än täckorganisationer för finansiering av terrorism. Det är beklagligt att rådet inte har funnit det lämpligt att beteckna Hizbollah som en terroristorganisation.
Men framför allt måste vi samarbeta, utbyta information och hjälpa varandra att ta itu med dessa pågående hot, som utgör obestridliga hot mot vår frihet och demokrati.
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi vet alla att terrorismen nuförtiden är en verklighet som vi tyvärr inte kan undvika.
Från att ha varit en marginell företeelse under 1970-talet som för det mesta var begränsad inom en stat och mot särskilda mål har den tyvärr utvecklats under de senaste åren till att bli attacker som orsakar ett stort antal döda och där man använder avancerade tekniska medel.
Skälet till denna ökning är de eviga politiska och sociala problem som förblir olösta. Världssamfundet har misslyckats med att bevisa sina orubbliga avsikter att få i gång fredliga processer för samexistens i särskilda områden med konflikter som orsakats av religiösa, politiska och etniska skillnader.
Terrorismen vaknade till liv igen där det organiserade världssamfundet, eller en del av det, ensidigt strävade efter att införa lösningar genom våld, vilket resulterade i nya och ännu våldsammare konflikter. Vi vet alla att våld inte bara stoppar våld, utan att det även stärker det.
Så länge som problemet med till exempel Palestina är olöst kommer terrorismen att sprida sig och ge näring åt den extremism som faktiskt är grundorsaken till terrorismen.
Terrorismen kan emellertid inte enbart bekämpas med rättsliga och polisiära åtgärder. De integrerade krishanteringssystemen, övervakningen och databehandlingen av misstänkta uppgifter, kampen mot finansieringen av terrorism, det effektiva informationsutbytet och antagandet av en gemensam definition av terrorism är förebyggande och undertryckande mekanismer. De gör inget åt roten till det onda.
Dagens diskussion och omröstning i Europaparlamentet om de åtta betänkandena i syfte att bekämpa terrorismen är viktiga. Men vi vet ändå alla att det inte är tillräckligt. Vi kan inte få terrorismen att försvinna med hjälp av dessa medel. I den slutliga resolutionen om detta gissel måste vi dessutom sträva efter att samordna förebyggande och undertryckande åtgärder från gemenskapens sida. Lösningen ligger i att uppnå förhållanden med världsfred, jämlikhet och välstånd. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ).
    Herr talman, herrar Frattini och de Vries! Jag lyckönskar först föredragandena till deras förbättringar av rådets antiterrorförslag, som ju försöker effektivisera terrorbekämpningen på flera utmärkta sätt. Balansen gentemot fri- och rättigheter måste dock upprätthållas och vårt demokratiska europeiska system förbättras.
Idag har en bil nästan bättre rättigheter än en människa, för bilen kan få den ekonomiska lagstiftningen undanröjd av Europaparlamentet och EG-domstolen. Dessa frågor belyser behovet av en ny konstitution för att bättre kunna bekämpa brott och terror.
Frågan om datalagring är ett praktexempel på att pelarsystemet har nått vägs ände. Vi behöver ett nytt fördrag till skydd för integritet och mot oproportionerliga åtgärder och pålagor. Dataskydd behövs i all lagstiftning och inte, som nu, bara i en del. Angelika Niebler utvecklade väl Europaparlamentets kritik på detta område, och jag instämmer. Några bevis på behovet av de föreslagna åtgärderna på datalagringssidan har vi inte sett.
Rådet har agerat provokativt och beslutat att genomföra lagstiftning som Europaparlamentet motsätter sig. Ett sådant agerande försvagar vår demokrati. Det är inte detvi behöver just nu, vi behöver motsatt väg. Vi behöver förstärkt demokrati och stärkt handlande från rådets sida, och jag hoppas att rådet i framtiden kommer att lyssna på Europaparlamentet i mycket högre utsträckning än hittills. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag noterade att varken Timothy Kirkhope eller James Hugh Allister beskrev IRA som en fundamentalistisk romersk-katolsk organisation, och det gjorde de rätt i. Jag anser det vara ett stort misstag att man här börjar kategorisera organisationer som om de hör till en eller annan religion. Vad de alla har gemensamt är en önskan om att uppnå politiska syften genom antidemokratiska handlingar. Det är enligt min åsikt den grundläggande definitionen av terrorism, att ta till våld på antidemokratiska sätt för att uppnå politiska mål.
Jag skulle vilja påminna Kirkhope och övriga om att erfarenheten från Nordirland och från alla andra ställen är att man genom kategorisering av samhällets alla delar ökar främlingskapet och driver fram rekrytering till de organisationer som är verksamma inom terrorism.
Vi måste bemöta terrorismen politiskt, ekonomiskt och socialt. Självfallet måste vi försvara vår demokratiska livsstil när den hotas av våld, men detta måste vi göra på ett sätt som inte förnekar eller förminskar de grundläggande mänskliga rättigheterna. Detta gäller inte bara för samhället rent allmänt, utan för de delar av samhället som är alienerade från samhället i stort. Vi måste göra alla våra medborgare delaktiga och försöka integrera dem. Vi måste ha som mål att säkerställa att de uppnår det de har som livsmålsättning, och inte låta dem alienera sig från oss.
Därför är det oerhört viktigt att de åtgärder vi föreslår här i dag är proportionerliga och motiverade, och dessutom effektiva, inte endast i kampen mot terrorism, utan också i syfte att garantera att terrorismen inte kan lyckas. Därför måste vi göra mycket mer än att bara införa säkerhetsåtgärder.
Min sista punkt handlar om bioterrorism. Jag skulle vilja be er som försöker underblåsa rädslan för bioterrorism att inse terrorismens verklighet. Terroristernas favoritvapen är några tiotals gram semtex i en väska, en bil, halvautomatiska gevär och handeldvapen. Var ni än tittar på erfarenheterna av terrorism i världen är det dessa vapen som används. Det är inte saringas som orsakar den spektakulära död och förstörelse som krävs för att terroristerna skall uppmärksammas på kvällsnyheterna. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt helhjärtade stöd för Alexander Nuno Alvaros betänkande. Det skulle vara dåraktigt om det föreslagna programmet om bevarande av uppgifter gick igenom i dess nuvarande utformning.
IT-relaterad brottslighet är en riktig plåga, som hotar att äventyra våra informationssystems stabilitet och säkerhet. Det måste behandlas målinriktat med ordentliga kontroller. Att belasta telekommunikationsbolag och Internetleverantörer med kostnaderna för att lagra alla uppgifter de bearbetar under ett år är dock en dåligt genomtänkt respons. En vild chansning.
Oavsett om transaktionerna och kommunikationerna registreras kommer en riktig brottsling, en brottsling som är ute efter att försvåra upptäckt, att känna till hur man sopar igen spåren efter sig. Hur som helst, med tanke på volymen av de uppgifter som skulle behöva bevaras, särskilt Internetuppgifter, är det osannolikt att en omfattande analys av uppgifterna någonsin skulle kunna utföras i tid för att vara till någon nytta. Vi har sett tydliga indikationer på att det inte var på grund av brist på uppgifter som de amerikanska säkerhetsmyndigheterna förbisåg viktiga ledtrådar i spåren till det som ledde till attackerna den 11 september. Det var snarare så att de led brist på personal för att kunna transkribera, översätta och analysera materialet. Vissa har argumenterat för att kostnaden för bevarande av uppgifter borde bäras av regeringarna och inte av företag. I båda fallen är det bortkastade pengar.
Bortsett från de negativa finansiella följderna skulle systemet kränka den personliga friheten, vilket många kolleger instämmer i. Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna ger oss tydliga riktlinjer, som upprätthålls med hjälp av EG-domstolen, om när dessa uppgifter kan lagras. Det föreslagna allmänna programmet ger inga ordentliga kriterier som skulle uppfylla konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Jag uppmanar mina kolleger att följa Alexander Nuno Alvaros exempel i att snabbt och fullständigt sätta stopp för detta förslag. På andra håll har förslag som avser terrorism varit förenliga med proportionalitet, men så är inte fallet i Alvaros betänkande. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
    Herr talman! Jag skulle vilja uppmärksamma en detalj som ofta glöms bort när man talar om terrorism. Terrorister finansierar sitt arbete genom traditionell verksamhet och vanliga brott. Därför är vanligt polisarbete också viktigt i kampen mot terrorismen.
Det traditionella polisarbetet på EU-nivå har fortfarande många brister. Europol har inte blivit någon myndighet som fungerar inom hela medlemsområdet, vilket dess namn implicerar. Det är fortfarande en byrå utan egna resurser eller någon verklig auktoritet. Nationella polisstyrkor behåller uppgifter från myndigheter i andra länder med följden att det fortfarande saknas genuin tillit mellan medlemsstaterna.
Utbyte av information och ökad tillit skulle också öka insynen, vilket har efterlysts i den här debatten. Ett Europol med behörighet kan inte utvecklas med rådande klimat. Detta är däremot vad som krävs för att säkra andra former av europeiskt samarbete. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill särskilt tala om den muntliga fråga från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet som berör bioterrorism. I och med mjältbrandsincidenterna i Amerika, attackerna i den japanska tunnelbanan och de kemiska angreppen mot kurderna vet vi att vi är sårbara om vi inte vidtar försiktighetsåtgärder mot sådan bioterrorism.
Förenta staterna och Europeiska unionen kom 2004 överens om att vidta konstruktiva gemensamma åtgärder för att förbättra vår skicklighet i detta hänseende. Amerikanerna inledde med programmet ”Project BioShield”, och vi vill veta vad Europeiska unionen gör.
I februari sade man på den internationella säkerhetskonferensen att Europa var mycket dåligt förberett på terrorattacker. Under 2001 började man i Europa vidta åtgärder för att säkerställa att det var förberett. Syftena var att upprätta en mekanism för informationsutbyte, utveckla ett detekteringssystem för hela EU, identifiera och diagnostisera kemiska agenser, upprätta läkemedels- och vaccinreserver, upprätta en databas över hälso- och sjukvårdsexperter och tillhandahålla hälsovårdsmyndigheter riktlinjer för hur man skall bemöta detta och hur man skall etablera kontakt med internationella organ. Hittills bådar det dock inte gott. När det gäller övervakning har vi nämligen upprättat ett system för tidig varning för att detektera luftburna kemiska agenser, men dess användning är begränsad eftersom det endast fungerar på vissa substanser och inte skyddar mot kontamination av vatten och livsmedel. Vi har inget vaccinlager som omfattar hela EU, och i de flesta länder är våra karantänsbestämmelser föråldrade.
Europeiska unionen har också upprättat Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar för att, bland annat, ”försvara Europa mot bioterrorism”. Det är absolut nödvändigt att centrumet förstärks och effektiviseras. De aktuella ryktena om budgetnedskärningar för centrumet är inte acceptabla, och jag hoppas att det kommer att skickas ett mycket bestämt budskap till kommissionen och rådet. 
Luís Queiró (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den här debatten visar att parlamentet är medvetet om det allvarliga hot som terrorismen utgör och har beslutat sig för att vidta kraftiga åtgärder för att bekämpa den. Därför lyckönskar jag föredragandena.
Det finns ett stort hot mot vårt samhälle, vårt sätt att leva, vår frihet, och vi kan bara övervinna detta hot om vi har ett fullt fungerande samarbete på EU-nivå och internationell nivå, och om vi driver en konsekvent politik snarare än listar olika initiativ, vilket både kommissionsledamoten och Jaime Mayor Oreja med all rätt påpekat. De som däremot är för en strategi där vi låtsas att vi inte utgör någon måltavla lurar bara sig själva i dubbel bemärkelse.
För det första, på grund av att den attityden gynnar själva kärnan i terrorismen, nämligen genom att framkalla rädsla, hindrar den oss från att leva våra liv, och för det andra, på grund av att det bara blir ett sätt att skaffa oss praktiskt skydd från ett våldsamt och mycket konkret hot. Även om vi känner till faran och vill vidta åtgärder är vi också medvetna om att mycket återstår att göra. Detta gäller bioterrorism som nämndes för en stund sedan och som nu utgör en fara vi måste lära oss hantera och som vi fortfarande är dåligt förberedda för att hantera.
Dessa vapen är inte dyra. De är små, lättillgängliga och har en enorm förmåga att förstöra, utöver det faktum att det räcker med att bara simulera användningen av sådana vapen för att skapa utbredd panik. Europa måste därför bemöta de olika kraven, antingen via medlemsstaterna eller genom särskilda gemenskapsprogram. Vi måste hålla läkemedels- och vaccinlager, vi måste förbättra spårningssystem och system för snabb och tidig varning, vi måste påskynda civila skyddsmekanismer i form av nationella beredskapsplaner, och en mängd information måste göras tillgänglig.
Även kommissionen har gett uttryck för denna oro. Vi får dock inte glömma bort att EU har gjort åtaganden, och det är nu dags att omsätta våra planer i handling, även i fråga om internationella åtaganden, särskilt de som Förenta staterna gjort i fråga om att bekämpa bioterrorism och som nu tas fram på andra sidan Atlanten i form av Project BioShield.
Jag skall avsluta, herr talman, med att säga att terrorism och särskilt bioterrorism går över alla gränser. Kampen mot dem måste därför också bedrivas över gränserna. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! I flera av våra länder fortsätter terroristorganisationer att rekrytera, utbilda, införskaffa medel, samla information, ja, verkligen utöva terroristverksamhet. Det finns fortfarande personer som på en annan nivå har som mål att utsätta våra demokratier för massförstörelse. Kampen mot dessa organisationer måste bedrivas är en fortlöpande kamp, och det är riktigt att detta inte bör vara föremål för offentlighetens ljus. Det är vår skyldighet som politiker att säkerställa att vår politik, säkerhet och våra underrättelseväsen ges alla medel och allt stöd för deras svåra och ofta farliga arbete, med ordentliga rättssäkerhetsgarantier för våra laglydiga medborgares frihet.
Det är också vår skyldighet att vara målmedvetna i vårt fördömande av terrorismen. Allt för ofta finns det sådana som försöker be om ursäkt för eller rättfärdiga terrorism och missbruka argument för mänskliga rättigheter, medborgerliga friheter eller antidiskriminering för att ge skydd och legitimitet åt terrorister, vars syften de råkar sympatisera med.
Våra egna regeringar sänder ut förvirrande signaler när de ses förhandla och kompromissa med terrorister. Detta sker även på bekostnad av våra säkerhetsstyrkors och enskilda befattningshavares rykte för att kunna ställa in sig hos sådana organisationer som Provisional IRA i Förenade kungariket.
De så kallade Tamilska tigrarna (LTTE) fortsätter att införskaffa medel för sina aktiviteter i Förenade kungariket och i andra europeiska länder. Terroristgruppen Hizbollah, som uppskattas ha varit inblandad i 80 procent av terrorattackerna mot Israel, finns fortfarande inte med på EU:s lista över terroristorganisationer.
Det stämmer att det borde införas friska åtgärder i vår handlingsplan mot terrorismen för att kunna hantera ett ständigt föränderligt hot, och dessa åtgärder borde ingå i en friktionsfri strategi. Men om vi inte är beredda att bekämpa terroristerna politiskt och med riktiga lösningar kommer de praktiska åtgärderna inte att leda någon vart.
I Förenade kungariket har vi mycket skickliga och erfarna säkerhetstjänster, men deras åtaganden undergrävs av regeringens misslyckande med att ta de mest grundläggande stegen. I ett utlåtande förra månaden om hur lagstiftning mot terrorism fungerar i Förenade kungariket sade Lord Carlisle att det i vissa hamnar inte finns någon säkerhetskontroll över huvud taget när det gäller inkommande personer.
Först och främst måste det fungera i våra egna länder. EU borde endast involveras när det finns ett riktigt och beprövat mervärde och inte fungera som ett medel att utvidga EU-institutionernas befogenheter till fler verksamhetsområden. 
Herbert Reul (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Terrorismen utgör ett extremt allvarligt hot. Detta är också anledningen till att vi tar upp frågan i dag och till att vi har inte mindre än sju betänkanden i ämnet framför oss. Detta är ett problem som vi bara kan lösa gemensamt, tillsammans med de olika regeringarna i Europa.
Under debatten tänkte jag flera gånger på att någon av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna kanske hade fått en annan utgång om vissa väljare varit mer medvetna om de problem som rör oss, och om man hade kunnat klargöra att sådana problem helt enkelt är omöjliga att lösa om inte Europa agerar som en enhet.
Kanske de sju olika betänkandena och de många modellerna också är ett tecken på att vi måste koncentrera oss på väsentligheterna om vi vill att människor skall förstå detta behov av gemensamma insatser och godkänna att vi fortsätter längs den inslagna vägen. Det handlar inte om att i evighet ta fram nya förslag och program – och därigenom även öka människors förhoppningar – utan snarare om att se till att människor märker att det vi gör för att bekämpa terrorismen faktiskt får resultat, att EU:s samordnare mot terrorism inte bara är en offentlig myndighet, utan också arbetar framgångsrikt tillsammans med kommissionen i strävan efter ökad effektivitet, att Europol och Eurojust blir effektiva instrument och att det finns en demokratisk kontroll.
Såsom också framhölls i ett av betänkandena är det absolut nödvändigt att vi som parlament lovar att se till att de instrument vi inför också granskas under den period de används. Har de varit effektiva? Vilken inverkan har de haft? Är några specifika åtgärder överflödiga? Är det kanske inte viktigare att koncentrera sig på väsentligheterna?
Detta leder fram till den sista viktiga punkt jag anser måste framhållas. Hur ett förtroende kan raseras och hur ett viktigt mål kan få en dålig uppföljning visas träffande genom det ärende som i dag ligger på vårt bord under rubriken ”bevarande av uppgifter” och som vi nu behandlar för femtioelfte gången. Detta är ett fall där åtgärder vidtas för sin egen skull, där människor lugnas med åtgärder som i sista led kanske inte gör något för att förbättra deras säkerhet. Om så är fallet kommer detta fall inte att kunna övertyga allmänheten om att EU är viktigt och fördelaktigt eller få dem att godkänna resultaten av vårt arbete. Jag skulle inte vilja stå som ansvarig för allmänhetens uppfattning av Europeiska unionen. För femte eller sjätte gången säger jag att ansvaret för detta ligger hos de nationella regeringarna, vars hyperaktiva utbrott har utformats för att rädda deras samveten utan att i realiteten uppnå någonting i fråga om ökad effektivitet. 
Nicolas Schmit,
    Herr talman! Jag skulle först vilja tacka de sju föredragandena för deras utmärkta arbete som tydligt visar att vi måste ha ett brett synsätt i fråga om terrorismbekämpningen, ett synsätt som rör många områden. Jag anser att dessa sju betänkanden också visar att parlamentet fäster stor vikt vid frågan om att bekämpa terrorismen.
Vi känner fortfarande av det enorma inflytandet av händelserna den 11 september 2001 och attacken i Madrid den 11 mars 2004. Dessa fega attacker har påverkat oss alla, både i egenskap av EU-medborgare och världsmedborgare. Det var attacker riktade mot vår demokrati och de värden vi står för, och därför måste kampen mot terrorismen vara obönhörlig, samtidigt som den också måste utgöra en kamp för demokratin. Det skulle inte vara rätt att försvara demokratin genom att samtidigt undergräva den. I många av de inlägg vi hört denna förmiddag har effektivare bekämpning av terrorism och ett tydligt åtagande att bekämpa terrorismen och dess nätverk efterlysts, medan man samtidigt betonat att denna kamp inte får hota våra demokratiska rättigheter och medborgerliga friheter. Vi står här inför en ständig balansgång: vi måste värna om våra rättigheter och friheter samtidigt som vi obevekligt konfronterar dem som hotar samma rättigheter och friheter.
Vi har långt kvar till Orwells vision av en stat som kontrollerar allt. Men vi måste samtidigt vara vaksamma om vi vill undvika att röra oss i den riktningen. Inte heller får vi förlora det faktum ur sikte att terrorismen utnyttjar alla resurser och all ny teknik och att den har blivit en global och globaliserad företeelse, ett nätverk som använder Internet på samma sätt som andra globaliserade företag. Om vi skall kunna möta det hotet och bekämpa denna företeelse har vi inte längre råd att avstå från sådana medel som bevarande av uppgifter.
Det är ändå viktigt att respektera privatlivet i detta sammanhang. Det är alltid en fråga om proportionalitet. Jag instämmer med den uppfattning om att skydda privatlivet som har framkommit. Samtidigt kan vi ändå inte försitta möjligheten att använda viss teknik om vi vill kunna förbli effektiva i terrorismbekämpningen. Europa måste visa vägen här. Det är påfallande att det på andra håll verkar finnas en benägenhet att inte ta det här skyddet av privatlivet och den enskildes rättigheter på allvar. Europa måste visa att kriget mot terror och hävdandet av våra egna rättigheter kan gå hand i hand, utan att detta krig blir mindre effektivt eller försvagat.
Jag har också lyssnat på den kritik som framförts mot EU vad gäller samordning och utbyte av information. Efter dessa händelser, och framför allt attacken i Madrid, har stora förbättringar skett av samordningen, särskilt tack vare Gijs de Vries, som har fått i specialuppdrag att samordna samtliga aktiviteter inom EU och dess medlemsstater i kampen mot terrorism. Jag skulle vilja framföra mitt tack till honom för hans arbete och engagemang på området.
Jag noterade också att en del personer är oroade över att Europa inte är redo för andra typer av hot, än värre än dem som var aktuella i de två attacker jag redan nämnt. Det finns till exempel bioterrorism, ett hot som är svårt för oss att begripa eller föreställa oss. Bioterrorismen är dock möjlig, och utgör ett hot som vi inte kan bortse från. Av den anledningen måste vi vara beredda att ta itu med frågan.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och svara på frågan från Karl-Heinz Florenz. Han nämnde just frågan om hotet från bioterrorismen och nukleär terrorism. Det är uppenbart att denna typ av terrorism, som även omfattar kemisk, biologisk, radiologisk och nukleär terrorism (CBRN), utgör ett hot mot freden och den internationella säkerheten. Vi känner till att terroristnätverk har visat stort intresse för sådana ämnen och vapen och att de skulle vara redo att orsaka skada av aldrig tidigare skådat slag och undergräva de demokratiska grundvalarna för våra samhällen om de kunde få tag på sådana massförstörelsevapen.
Därför måste vi inom EU bli mer uppmärksamma på detta hot om biologisk, nukleär och kemisk terrorism. Jämförelser har gjorts med Förenta staternas lagstiftning på området. Det råder ingen tvekan om att Europa har en hel del att lära av Förenta staterna, framför allt när det gäller att inrätta specialteam, lagra vaccin, bedriva forskning och utveckling om medicinska motåtgärder och så vidare. Några liknande initiativ har redan tagits av medlemsstaterna, och EU:s institutioner har redan åtagit sig att driva sådan verksamhet. Unionen har nu följaktligen ett system för tidig varning för alla former av terrorattacker där en centralpunkt, Argus, skall inrättas inom kommissionen. Det direktiv som ändrar direktivet om gemenskapens kod för humanläkemedelsprodukter ger nu medlemsstaterna rätt att tillfälligt bevilja distribution av godkända läkemedel vid händelse av en attack som omfattar spridning av patogener, gifter, kemiska agenser eller nukleär strålning. CBRN-utbildning för vårdpersonal håller på att införas.
Information om civilförsvar och blodbanker byts ut som en del av åtgärderna inom civilförsvaret. Omfattande forskning bedrivs dessutom inom sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling för att hitta bättre former för att bemöta den här formen av gärningar. Rådets strategi mot spridning av massförstörelsevapen syftar till att förhindra terrorister från att få tillgång till sådana vapen, och vi kan bara beklaga att konferensen i New York inte nådde fram till någon överenskommelse om en gemensam text, med tanke på att en aspekt av konferensen om vapenspridning var hotet från terrorism på dessa områden.
Som del av ett annat ansvarsområde, i detta fall till följd av den förklaring om bekämpning av terrorism som antogs av Europeiska rådet den 25 mars 2004, antog rådet och kommissionen den 2 december 2004 EU:s solidaritetsprogram om följderna av terroristhot och terrorattacker, genom vilket CBRN-programmet ändrades och breddades till att omfatta alla former av terrorism.
En av de grundläggande principerna i EU-strategin är att skyddet mot följderna av terrorattacker framför allt är en fråga för medlemsstaterna. Den förklaring om solidaritet mot terrorismen som Europeiska rådet antog den 25 mars 2004 bekräftar att EU:s och medlemsländernas institutioner är fast beslutna att mobilisera alla instrument de har till sitt förfogande för att hjälpa en medlemsstat på dess territorium om dess politiska myndigheter så önskar. Jag vill i det sammanhanget hänvisa till den bestämmelse i konstitutionen som stärker solidariteten, framför allt vid terrorattacker.
CBRN-programmet och dess efterföljare solidaritetsprogrammet är sektorsövergripande och rör politiska, tekniska, ekonomiska, diplomatiska, militära och juridiska resurser. Det blir ganska svårt, men så är det ...
I samband med det nuvarande solidaritetsprogrammet bygger EU:s åtgärder mot CBRN-terrorism på sex strategiska mål som jag kortfattat tar upp.
Hotanalys och hotbedömning: Flera analyser av dessa hot har redan gjorts av Europol och EU:s gemensamma lägescentral.
Förebyggande arbete och minskad sårbarhet: Lagstiftningsåtgärder har vidtagits för att förbättra efterlevnaden av internationella biosäkerhetsnormer.
Spårande av CBRN-attacker: Kommissionen har vidtagit åtgärder för att utvidga och samordna gemenskapens system för spårande, kommunikation och information i samband med kemiska och biologiska hot, liksom i fråga om människors, djurs och växters hälsotillstånd.
Till sist, förberedelser för att mildra eventuella attackers inverkan: Kommissionen bedömer vilken kapacitet medlemsstaterna kan göra ömsesidigt tillgänglig i fråga om civilförsvar och läkemedel. Kommissionen utarbetar förordningar för att behandla sjukdomar orsakade av dessa ämnen.
Rådet har för sin del inrättat en databas över militära resurser och kapacitet i fråga om skydd av civilbefolkningen mot terrordåd, inklusive CBRN-attacker. Inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken håller olika aspekter som rör terrorismbekämpning och civil/militär samverkansförmåga inom CBRN på att behandlas.
Rådet arbetar också med ett integrerat krishanteringssystem. Internationellt samarbete spelar uppenbarligen en mycket viktig roll här: Systemet omfattar i stort sett samma mål som solidaritetsprogrammet, det vill säga sammanslagning av epidemiologisk information om gränsöverskridande spridning av smittsamma sjukdomar och samarbete inom katastrofplanering, teknik för laboratoriespårning, icke-spridning, ömsesidigt stöd och samordnade insatser. Även Förenta staterna medverkar i detta arbete. En annan dialog kommer att inledas vid lämplig tidpunkt. Vi anser att detta internationella samarbete, särskilt med amerikanerna, men även med alla andra parter, är ytterst viktigt i sammanhanget.
Innan vi går vidare till omröstning och innan min kollega, vice ordförande Franco Frattini, får ordet vill jag bara sammanfattningsvis säga följande: Jag anser att Europeiska unionen medverkar i en världsomfattande process där vi förbereder oss inför all sorts terrorismbekämpning. Kriget mot terror kräver ett globalt synsätt, vilket jag sade inledningsvis och vilket era betänkanden också tydligt visar. Det finns en fråga som vi måste ta särskild hänsyn till: Vi måste förhindra terroristgrupperna från att rekrytera inom våra egna samhällen. Sådan rekrytering inom våra samhällen, framför allt bland rotlösa ungdomar som är inte är integrerade, utgör i själva verket det största terroristhotet. Dessa ungdomar utgör i viss mån en grogrund för handlingar som är svåra att föreställa sig, handlingar som är uttryck för ett slags förtvivlan. Detta betyder att det måste finnas en social aspekt i vår strategi för att bekämpa terrorismen, en aspekt som omfattar integrering och behandling av dessa grupper, särskilt unga människor, från islamiska länder. På så sätt kan vi vinna den här kampen på vårt eget territorium, inom Europeiska unionen, vilket är av absolut största betydelse. 
Talmannen.
   – Jag har i detta ögonblick nöjet att kunna välkomna vår tidigare kollega Gijs de Vries som jag önskar all styrka han behöver för sin stora uppgift. Välkommen till Europaparlamentet, herr de Vries. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! På några få minuter kan jag verkligen inte svara på alla viktiga inlägg som gjorts under en debatt som pågått i omkring tre timmar.
Jag skulle bara vilja göra några snabba kommentarer. Jag anser att det råder bred enighet om det faktum att vi i terrorismbekämpningen behöver åtgärder på EU-nivå, åtgärder som ingår i en omfattande EU-strategi och som är välavvägda åtgärder och framför allt riktas på förebyggande arbete, samarbete – även på internationell nivå – och på iakttagande av människors grundläggande rättigheter, däribland uppenbarligen och framför allt rätten till privatliv, vilket är något som nämnts av många av parlamentets ledamöter.
Det finns ytterligare en princip som jag anser måste lyftas fram: Ingen får misstänkas för terrorism på grundval av etnisk tillhörighet eller religiös övertygelse, eftersom det verkligen skulle betyda att terrorismen har segrat med tanke på att den bygger på motsättningen mellan religion och civilisation. Det är därför nödvändigt att förstå terrorismens djupa rötter, men det får heller inte råda något tvivel om att terrorism aldrig kan rättfärdigas. Vi måste känna till rötterna för att kunna utrota dem, men aldrig för att kunna rättfärdiga dem. Det finns en avgörande skillnad mellan dessa två begrepp.
Vi måste dessutom ägna all vår uppmärksamhet åt de åtgärder som beslutats på EU-nivå, det vill säga handlingsplanen. Ni känner antagligen till att flera medlemsstater ännu inte har genomfört flertalet av de åtgärder som ingår i handlingsplanen. Jag kan för närvarande bara ge er två positiva exempel: Danmark och Ungern. Dessa två medlemsstater har, i motsats till övriga, genomfört alla åtgärder. Jag anser att de kan lyftas fram som förebilder för övriga medlemsstater i EU.
Det finns också en princip som vi alla enats om, och det är principen om solidaritet. För det första, solidaritet mellan medlemsstaterna, och på denna punkt är jag helt ense med rådsordföranden Nicolas Schmit. Jag anser att vi i huvudsak måste införa den princip som ingår i konstitutionsfördraget och som ger utrymme för ömsesidig solidaritet bland medlemsstaterna när en av dem utsätts för en terroristattack. För det andra, solidaritet med terrorismens offer, som är en annan av de handlingslinjer Europa måste inrikta sig på.
Vi har talat länge om bioterrorism. Europeiska kommissionen kan i första hand yrka på en fortsättning och utvidgning av de åtgärder som vidtagits. Den gör allt den kan för att uppmuntra medlemsstaterna att vidta alla åtgärder som krävs för att uppnå en tillfredsställande beredskapsnivå inför en bioterrorattack. Vi hoppas kunna få fullt stöd från parlamentet med att övertala samtliga medlemsstater att agera mer beslutsamt och investera större resurser. Vi kan och får nämligen inte stå oförberedda inför hotet om en bioterrorattack. Vi kommer att informera parlamentet om alla åtgärder vi har vidtagit, inklusive de simulerade terrorattacker och de insatser inom internationellt samarbete vi leder.
Sammanfattningsvis anser jag, herr talman, att det mest kraftfulla vapnet mot terrorism är en enad insats från institutionerna – kommissionen, parlamentet och rådet – samt från civilsamhället. Vi måste förklara för våra medborgare att ett reellt europeiskt svar på den utmaning terrorismen utgör, en utmaning för oss alla, bara kan fås genom samlade insatser från institutioner och samhälle. 

Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Vi går nu vidare till omröstningen. 
Talmannen. –
   Vi går nu vidare till omröstningen.

Nicolas Schmit,
    Jag tycker att vi för en stund sedan höll en mycket konstruktiv och fullödig debatt om behovet av att utnyttja alla medel som står till vårt förfogande för att bekämpa terrorismen, så länge vi respekterar våra grundläggande rättigheter och friheter. Som jag nyss påpekade är det av största vikt att till varje pris behålla den balansen. 
Ett antal länder vill inrätta ett system för att bemöta de resurser som terroristerna förfogar över. Vi känner till att terroristerna använder alla former av möjlig teknik på ett allt mer sofistikerat vis. Detta initiativ förtjänar därför att följas upp och utforskas, eftersom det skulle ge oss ett mer effektivt medel för att bemöta användningen av sådan teknik, i synnerhet via Internet.
Jag måste ändå poängtera att bevarandet av uppgifter måste gå hand i hand med respekten för människors privatliv och skyddet av personuppgifter. Det måste finnas en jämvikt mellan säkerheten å ena sidan och friheten å andra. Vi får däremot inte på ett oöverlagt vis förvägra oss själva möjligheten att använda medel som under vissa omständigheter – och här tänker jag än en gång på den 11 maj 2004 – kan betyda att människors liv kan räddas, kanske dussintals, hundratals eller till och med tusentals människoliv. 
Talmannen. –
   Detta betyder alltså att rådet står fast vid sitt förslag.
I enlighet med artikel 52.3 i arbetsordningen återförvisas därför ärendet till ansvarigt utskott tillsammans med kommentarerna från rådets ordförande. 

Martine Roure (PSE ).
    Herr talman! Jag skulle vilja meddela att vi har dragit tillbaka ändringsförslag 14 som rör skäl Q. 

Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Skäl C skulle kunna ändras genom ett tillägg av några få enkla ord, eftersom det främsta behovet är en tydlig definition av politisk terror och terrorism. Jag anser detta vara ett logiskt påpekande, eftersom ingen kan säga att det är bättre att inte ha en definition eller att det inte är lönt att anstränga sig. Jag skulle därför vilja be er att stödja detta förslag. 


Giusto Catania (GUE/NGL ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag ville uttala mig före omröstningen om detta ändringsförslag, vilket utgör en upprepning av den punkt som redan antagits. Parlamentet har fördömt förebyggande krig två gånger, vilket förefaller mig vara ett gott tecken. 
Talmannen. –
   Ändringsförslag 1 har lagts fram för omröstning och antagits.
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! I samförstånd med Agustín Díaz de Mera García Consuegra, som är författare till detta ändringsförslag, och eftersom jag är medveten om att den socialdemokratiska gruppen också har ett liknande muntligt ändringsförslag, skulle jag vilja föreslå att det i slutet, efter orden ”illegal handel med knark och vapen samt människohandel”, borde stå: ”och finansiering genom utpressning, inbegripet den så kallade ’revolutionsskatten’”. 
Rosa Díez González (PSE ).
    Herr talman! Jag vill bara säga att vi godkänner Sarah Ludfords ändringsförslag, och vi kommer därför inte att lägga fram något annat muntligt ändringsförslag. Vi anser att ändringsförslaget är perfekt, och vi ger det vårt stöd. 
Talmannen. –
   Detta ändringsförslag kommer därmed att infogas i ändringsförslag 4. Detta ändringsförslag, som alltså ändrats två gånger, går till omröstning. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I betänkandet av Anne Laperrouze och i kommissionens förslag fastställs prioriteringar för de transeuropeiska energinäten som bygger på skapandet av en öppnare och konkurrensbaserad inre energimarknad som följer principen om konkurrens. Som vi känner till motiverades privatiseringarna i branschen av den så kallade Lissabonstrategin som vi redan har motsatt oss.
En viss oro över konsumentskyddet och användningen av förnybar energi har uttryckts, men den är ändå liten i jämförelse med marknadens oro, eller annorlunda uttryckt, de stora ekonomiska gruppernas och multinationella företagens intressen i branschen. Vi motsätter oss detta mål.
Under tiden talas det givetvis om allmän tillgång till tjänster och skyldigheten att tillhandahålla tjänster i allmänhetens intresse, men detta får ändå bara till följd att behovet av att bygga och vidmakthålla en infrastruktur för energi blir ännu tydligare – såsom definierad av kommissionen och på grundval av medlemsstaternas yttranden och planer – så att den inre marknaden kan fungera effektivt med vederbörlig hänsyn till förfaranden för samråd med berörd allmänhet och utan att avvika från de strategiska kriterierna och de ovannämnda kriterierna samt de skyldigheter som parlamentet tillfogat. Finansieringen är trots allt detta fortfarande knapp. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi förespråkar att EU-länderna skall samarbeta i gränsöverskridande frågor där EU-samarbetet bidrar med ett mervärde i förhållande till vad som kan uppnås inom befintliga internationella samarbetsstrukturer. Vi har valt att rösta ja till betänkandet om transeuropeiska energinät som helhet eftersom detta är en viktig gränsöverskridande europeisk fråga.
Vi stödjer de ändringsförslag som öppnar för begränsat toppstyre. Vi välkomnar tanken att använda EU:s befintliga strukturfonder för finansiering av de kostnader som denna typ av samarbete innebär. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag skulle vilja lyckönska Anne Laperrouze till hennes viktiga betänkande som lagts fram vid rätt tidpunkt och som rör förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om riktlinjer för transeuropeiska energinät och om upphävande av besluten nr 96/391/EG och nr 1229/2003/EG. Jag stöder betänkandet, särskilt på grund av att det innehåller förslag till gemensamma regler för den europeiska gas- och elmarknaden där miljön är en ständigt närvarande faktor och säker elförsörjning garanteras i varje medlemsstat, region och territorium.
Att införliva de nya medlemsstaternas energinät i transeuropeiska nät kommer utan tvekan att underlätta sammanhållningsprocessen i det utvidgade EU. När ny infrastruktur skapas, underhålls eller förbättras måste dock miljökonsekvenserna beaktas och förfaranden följas med förhandsanmälan till och samråd med berörd allmänhet, enligt gemenskapslagstiftning och nationell lagstiftning.
EU:s beroende av en enhetlig energiförsörjningskälla kan få konsekvenser för dess externa politik och eventuellt begränsa dess roll på den internationella arenan. Det är därför avgörande för den tekniska utvecklingen inom europeiskt näringsliv att nya alternativa energikällor utvecklas. 

Daniel Caspary, Werner Langen och Herbert Reul (PPE-DE ),
   .– Att öka energieffektiviteten är ett viktigt syfte av många skäl.
Därför stöder vi alla rimliga insatser för att garantera att energi används effektivt. Det nuvarande Rothebetänkandet uppfyller dock bara delvis detta krav. Det har förslag som innebär alltför mycket byråkrati, centralisering och tveksamma metoder för att öka energieffektiviteten i Europa.
Vi kommer trots dessa brister att godkänna betänkandet vid första behandlingen, eftersom strategin med riktmärken som vi är positiva till ingår som ett alternativ. Vi uppmanar rådet och kommissionen att anamma det riktmärkessystem som finns för enhetliga procentuella mål och att snabbt gå vidare med de nödvändiga förberedelserna för genomförandet av ett sådant system så att några enhetliga procentuella mål inte behöver tillämpas, inte ens under en inledningsperiod.
Om inte denna linje följs kommer vi att rösta nej till dessa bindande procentuella mål vid andra behandlingen. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi stöder naturligtvis målen att slutanvändningen av energi skall bli effektivare och att den förnybara energin skall utgöra 20 procent av all energiförbrukning inom EU. Vi stöder därför åtgärder som syftar till att uppnå detta mål och röstade därför för flertalet av föredragandens förslag.
Det är intressant att se hur parlamentet bedömer att den offentliga sektorn har förmågan att ta ledningen på området och därför ställer upp mer ambitiösa mål för den.
Vi motsätter oss däremot betoningen på en avreglering av marknaden vad gäller energieffektivitet, framför allt hushållens förbrukning, från juli 2007, enligt innehållet i ett antal av föredragandens ändringsförslag. Vi röstade nej till dessa förslag. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Ökad energieffektivitet är en viktig del av strategin för att uppnå Kyotoprotokollets målsättning. Vi anser dock inte att EU skall ange detaljerade energibesparingsmål eller hur dessa skall uppnås. EU kan och bör ingripa i genuint gränsöverskridande miljöfrågor, men skall inte diktera målsättningar i energipolitiken. Vårt nej till EU-parlamentets betänkande innebär inte ett stöd för kommissionens ursprungliga förslag. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Om vi vill åstadkomma verkliga energibesparingar – och detta borde vara vår önskan – som går emot strömmen av ökad energiförbrukning i både utvecklingsländer och de utvecklade länderna kommer en av våra främsta uppgifter att bli att varna medborgarna för följderna av alltför hög energiförbrukning. Att göra människor medvetna om problemen är det bästa sättet att göra dem delaktiga i nödvändiga lösningar.
Förslagen som sådana i detta betänkande, särskilt de som gäller ökad medvetenhet bland allmänhet och privatkonsumenter om vilka fördelar som kan uppnås med att spara energi, kommer att visa sig vara mycket användbara. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi är öppna för tanken att EU-länderna skall skapa en webbaserad portal där medlemsländerna tillhandahåller relevanta miljöindikatorer.
Vi är kritiskt inställda till de formuleringar som öppnar för att EU skall genomföra liknande åtgärder inom andra politikområden. Föredraganden har inte tydligt specificerat vilka områden som är aktuella och i vilken utsträckning. Vidare är vi av uppfattningen att betänkandet är alltför detaljreglerat och att medlemsstaterna uppmanas att tillhandahålla data inom alltför många områden. De geografiska förutsättningarna varierar mellan medlemsländerna. Därmed är inte samma typer av uppgifter och indikatorer relevanta för samtliga länder.
Av ovanstående skäl har vi valt att rösta nej till parlamentets betänkande. Vi anser att kommissionens förslag är mindre långtgående och bättre formulerat än det betänkande parlamentet har lagt fram. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Att dela data mellan medlemsstaterna utgör ett viktigt bidrag till att skapa en omfattande och väl förankrad tillit mellan samtliga berörda, medan uppgifterna givetvis också är användbara i sig. I detta särskilda fall är de uppgifter som erhålls på detta sätt av gränsöverskridande karaktär, förutom att de kan användas för gränsöverskridande syften. Av det skälet, nämligen att dela data, är jag givetvis positivt inställd. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Junilistan stödjer institutionell konkurrens och beklagar därför att kommissionen ansett det nödvändigt att reglera även denna marknad. Idag gäller den lagstiftning där återförsäkringen tecknas vilket betyder att marknadsaktörerna själva väljer vilken lagstiftning som passar bäst. Direktivet är inte primärt ett skydd för medborgarna utan avser regleringar för finansiella institut och handel företag emellan (B2B). Dessa aktörer gör dagligen egna riskbedömningar och behöver inte ytterligare EU-lagstiftning.
Utan möjlighet att rösta mot kommissionens förslag väljer vi därför att lägga ner våra röster. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Jag stödde i dag, vilket jag även gjorde under utskottsbehandlingen, det kompromisspaket som vi rekommenderades i Skinnerbetänkandet.
Finansiella tjänster bidrar avsevärt till Skottlands ekonomi, och vare sig återförsäkringsverksamheten är direkt eller indirekt påverkar den företag och konsumenter.
Jag välkomnar detta förslag, vilket banar vägen för en utveckling mot ett Europaomfattande system av bestämmelser och reglering kring återförsäkring. Det skapar vidare möjlighet att hantera situationen i Förenta staterna, där stora mängder kapital binds upp på grund av deras kollaterala krav, som leder till extra kostnader som för närvarande drabbar konsumenterna.
Föredraganden är värd att gratuleras för sitt arbete med detta dokument. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade för detta betänkande eftersom det förbättrar kommissionens förslag och faktiskt även innehåller några av de förslag vi lade fram. Det är sant att vi i vissa frågor kunde ha gått längre, särskilt med tanke på vilka belopp som genereras genom att ändra och genomföra dem i form av stödåtgärder för jord- och skogsbrukssektorn, och med tanke på det ökade stödet till jordbrukare som får minst stöd. Om kommissionen åtminstone godkände denna resolution skulle det dock vara ett steg i rätt riktning.
Vissa tvivel återstår vad gäller att ta med åtgärder för naturskydd och Natura 2000-nätet i stödprogrammet för landsbygdsutveckling, särskilt med tanke på att det inte finns något tecken på att man genom detta skulle förhindra nedskärningar i budgeten för landsbygdens utveckling. Den pågående debatten är inte lovande, och allt pekar på att nedskärningar kommer att ske, vilket leder till en politik som inte kommer att lyckas främja ekonomisk och social sammanhållning, arbetstillfällen och social integrering.
Vi motsätter oss som bekant samfinansiering och avreglering av jordbruksmarknaden med tanke på att detta är oförenligt med en politik som skall främja en form av utveckling av den landsbygd där befolkningen är bosatt och där familjejordbruk och små och medelstora gårdar får stöd, en politik som bygger på hänsyn till att EU:s olika medlemsstater har olika karaktär. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi motsätter oss helt detta betänkande och anser att det i sina stycken är helt absurt. Betänkandets förslag att öka anslagen i förhållande till kommissionens förslag kan vi absolut inte stödja. Vi frågar oss varför medlemsländerna inte klarar att utveckla sin landsbygd själva? Eller är den allmänna viljan med EJFLU att man vill att andra skall betala notan?
Det kan anföras fördelningspolitiska skäl för att de rika länderna hjälper de fattiga länderna i EU. Men användningen av dessa stöd bör då de sistnämnda länderna bestämma själva över.
Ändringsförslag 29 hänvisar till fördraget om upprättande av en konstitution för Europa. Detta förslag har nu fallit och kan inte längre hänvisas till. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande och föredragandens kommentarer om vikten av att säkerställa en sund landsbygdsekonomi.
Framgångsrika jordbruks- och skogsindustrier i Skottland bidrar avsevärt till livskraften i många landsbygdssamhällen. Skottlands geografi innebär att många av våra landsbygdsområden utgörs av mindre gynnade områden som kräver särskilda stödåtgärder.
EU-stöd kan spela en avgörande roll när det gäller att hjälpa landsbygdsföretag att möta de många konkurrensrelaterade utmaningar de står inför. Jag hoppas att EU:s framtida budget kommer att ge utvecklingsprogram på landsbygden tillräckligt stöd, och att Förenade kungariket och den skotska regeringen kommer att se till att de potentiella fördelarna kan förverkligas. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill gratulera Agnes Schierhuber för hennes lägliga betänkande om förslaget till rådets förordning om stöd för landsbygdsutvecklingen från Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (EJFLU). 
Jag håller med föredraganden att parlamentet måste motsätta sig försök att minska de summor som öronmärkts för landsbygdsutveckling. 
Det föreslagna biståndet till de yttersta regionerna bör bevara samma intensitet som det har i dagsläget. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– En av de viktigaste aspekterna i den gemensamma jordbrukspolitiken, nämligen finansieringen, är något som det återstår att fatta ett beslut om. Därför har jag röstat för detta betänkande oavsett utgången av budgetdebatten.
EU:s politik i denna fråga bör vara mer landsbygdsinriktad än bara jordbruksinriktad och omfatta en rad åtgärder och nedskärningar som bildar en sammanhängande politik för landsbygden. Detta är min åsikt och den huvudsakliga åsikt som uttrycks i betänkandet. 
Finansieringen av denna politik bör vara en del av budgetdebatten då vi skall få möjligheten att fastställa de erforderliga summorna. I dagsläget uttrycker jag endast mitt stöd för en förenklingsmodell som syftar till en sammanhängande politik för ett område som är olikartat men ändå tillräckligt homogent för att behandlas som en helhet. 
Andreas Mölzer (NI ).
    Herr talman! Enligt en undersökning har regeringar spenderat mer än 191 miljarder dollar på kriget mot terrorismen under 2005. Denna utgift kommer att öka i allt snabbare takt under de kommande tio åren. Fyrtiofyra procent av denna summa har spenderats av Förenta staterna på exempelvis militära och polisiära operationer. Det är dock fortfarande ganska oklart om antiterroriststrategin har lyckats. Ett praktexempel på denna falska framgång är Irak som har blivit en grogrund för terrorism i kölvattnet av kriget.
Vi har hittills nöjt oss med att åtgärda symtomen i stället för att försöka utrota detta onda. Detta har resulterat i att extremister har dragit nytta av okunskapen om och felbedömningen av islam för att rekrytera ett ständigt växande antal militanta personer varav många kommer från det lägre skiktet av den muslimska befolkningen. Det är mot detta vi måste rikta våra ansträngningar. Vi måste hitta nya sätt att tänka och följa nya banor. 

Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har idag röstat för detta betänkande. Vi är dock emot inrättandet av ett europeiskt kriminalregister, vilket vi vill klargöra. 

Inger Segelström (PSE ),
   .– Det av Sverige, Irland, Frankrike och Storbritannien presenterade förslaget om lagring av trafikdata syftar till att förbättra det straffrättsliga samarbetet. Vi stödjer det syftet fullt ut då det är viktigt att medlemsstaterna och gemenskapen tillhandahåller de brottsförebyggande myndigheterna tillräckliga verktyg i sitt arbete.
Sverige har haft stor framgång med sin brottsbekämpning och uppklarning av allvarliga brott genom att använda bevarade trafikuppgifter. Detsamma gäller även för vissa andra medlemsstater. Dock har nödvändigheten och rimligheten i förslaget till rambeslut inte belysts tillräckligt av de fyra medlemsstaterna. Därför är det nödvändigt att de fyra medlemsstaterna och/eller kommissionen återkommer med goda exempel på när lagring av trafikdata har haft stor betydelse för förebyggande, utredning, upptäckt och lagföring av brott och straffbara gärningar, inklusive terrorism, och tydligt visar på rimligheten och behovet av lagstiftning på området i relation till de eventuella integritetskonsekvenser det skulle innebära. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Junilistan är för ett ökat samarbete mellan medlemsstaterna för att bekämpa terrorism och annan grov gränsöverskridande brottslighet. Dock är detta frågor som rör det mellanstatliga polisiära och rättsliga samarbetet, s.k. tredjepelarefrågor. De skall avgöras av medlemsstaterna i rådet och inte av överstatliga EU-institutioner. Utvärdering av förhandlingsresultat och utkrävande av ansvar åligger således de nationella parlamenten – inte Europaparlamentet. Junilistan kan därför inte stödja parlamentets ändringsförslag, trots att vi skulle ha stött innehållet i flera av dem om vi satt i riksdagen.
Vad gäller betänkandet A6-0162/2005 stödjer vi Sveriges initiativ i rådet avseende ett rambeslut om ett förenklat uppgifts- och underrättelseutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna i EU. 

Anna Hedh (PSE ),
   .– Vi ställer oss bakom Böschs betänkande om bedrägeribekämpning i de flesta delar. Att olika skattesatser på tobak i EU:s medlemsstater leder till problem med cigarettsmuggling är ett känt faktum, vilket nämns i punkterna 33 och 36. Dessa påståenden instämmer vi i, men vi motsätter oss däremot ytterligare sänkningar av tobaksskatterna. Sänkta priser på tobak ökar konsumtionen och drabbar folkhälsan negativt. Vi tror att det finns bättre sätt att komma åt problemen med smuggling. Vi kan heller inte ställa oss bakom att tullmyndigheter skall utrustas med mobila insatsstyrkor eller att den europeiska byrån för de yttre gränserna också skall syssla med tullspaningsarbete. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Trots den tekniska aspekt som föredraganden försökte introducera i detta betänkande har frågan en viktig politisk roll att spela i den oinskränkt ”öppna och konkurrensbaserade marknad” som man söker. 
När man behandlar denna fråga kommer underliggande politiska frågor upp till ytan som resulterar i frågor som är – eller kan vara – politiskt olika när de slås ihop. 
Att skydda gemenskapernas ekonomiska intressen genom att se till att ledningen inte är slösaktig och bedräglig tillhör en kategori, och att bekämpa bedrägeri (om än med en gemensam zon för bedrägeri inom ”gemenskapernas” organ) i form av olika typer av skattesmitning, parallella och svarta marknader och olika typer av smuggling tillhör en helt annan kategori. 
Bland de många viktiga frågor som tas upp i betänkandet skulle jag vilja understryka att medlemsstaterna har fått nya ansvarsområden, samtidigt som en del av deras tidigare ansvarsområden har tagits bort genom att ständigt diskvalificera och avskeda offentligt anställda och hyra in privata företag för att göra en del av detta arbete. 
När det gäller denna viktiga politiska fråga skulle jag vilja uttrycka min kritik mot ”delegerandet av EU:s uppdrag inom den offentliga sektorn till privata företag” som det står i betänkandet. 

Carl Lang (NI ),
    Terrorism var en gång i tiden den kommunistiska revolutionära internationalens vapen. Den används nu av den islamiska revolutionära internationalen vars mål är att ödelägga den västerländska civilisationen och upprätta islamiska republiker över hela världen och speciellt i Europa. Genom massinvandring av muslimer har våra regeringar importerat det politiska religiösa inbördeskrig som härjar i Nordafrika och Mellanöstern till Europa. 
Islamisterna vill genom terror – våldsam eller inte – å ena sidan kontrollera de muslimska massorna för revolutionära syften och å andra sidan lamslå våra nationer. Valförlusten för den spanska Aznarregeringen, som ansågs vara islamfientlig, bara några dagar efter attacken som utfördes av marockanska invandrare den 11 mars 2004, var en del av denna strategi. Samma sak gäller mordet på den nederländska filmaren Theo van Gogh. 
Kraven på att få bära den muslimska huvudduken och ha halal-menyer i skolmatsalarna representerar de tidiga stadierna av denna omstörtningsprocess. Massterrorism är det slutliga steget i processen. 
Ända tills vi har erkänt att denna fara är verklig kommer islamiska terrorister att fortsätta det revolutionära heliga kriget. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har idag röstat emot inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet som föreslås av Rosa Díez Gonzáles i betänkandet om förslaget till Europaparlamentets rekommendation till rådet och Europeiska rådet om EU:s handlingsplan för bekämpande av terrorism.
Den moderata delegationen anser att åklagarmyndigheter skall ligga på nationell nivå. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Förebyggande arbete, beredskap och insatser i samband med terroristattacker utgör viktiga och nödvändiga åtgärder. Att detta arbete skall leda till att EU måste definiera och genomföra ett europeiskt politiskt projekt är dock inte rimligt. Terrorismens offer kan stödjas på bättre sätt än genom inrättandet av ytterligare EU-myndigheter. Vi vänder oss dessutom mot att utnyttja terrordåd och andra tragiska händelser för att utvidga EU-institutionernas makt och inflytande.
Därför har Junilistan röstat nej till betänkandet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– I detta betänkande misslyckas man med att tackla terrorismens underliggande orsaker såsom den allvarliga försämringen av världssituationen, den våldsspiral som livnärs av att de internationella förbindelserna militariseras, attackerna mot staters och människors suveränitet – med andra ord, statsterrorism – exploateringen som orsakas av ohämmad kapitalism, det omänskliga förvärrandet av ojämlikheten i samhället och de miljontals människor som lever under urusla förhållanden.
Under förevändningen ”bekämpning av terrorism” föreslås det att man skapar och förstärker ett helt informationsnätverk och att man inrättar säkerhetsorganisationer som centraliseras på EU-nivå – och inför ”överstatliga” strukturer för att kringgå samarbetet mellan suveräna länder – och på så sätt främjar repressiva metoder som ingår i bredare strategier som syftar till att föreviga en orättvis världsordning grundad på ett ständigt användande av våld, kapprustning och ekonomisk dominans. 
Härav följer de oacceptabla avtalen mellan EU och Förenta staterna i fråga om utbyte av personuppgifter, den oacceptabla kriminaliseringen av organisationer som kämpar för människors grundläggande rättigheter, såsom rätten till suveränitet och självständighet och de oacceptabla attackerna mot suveräna länder. 
Följaktligen röstade vår grupp emot. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Paketet med de åtta betänkanden som läggs fram i parlamentet i dag redogör i detalj för den så kallade EU-strategin för bekämpning av terrorism, med syftet att förstärka politiken att hjälpa storföretagen mot den växande gräsrotsrörelsen och folkets motstånd mot imperialism. 
I Orejabetänkandet strävar man efter att bevisa behovet av att trappa upp denna politik och övergå till stadiet med förebyggande åtgärder mot terrorism i linje med den amerikanska imperialistiska krigsförebyggande doktrinen. 
Samtidigt använder man ”islamisk terrorism” för att smidigt introducera en vidare definition av terroristhandlingar och terroristgrupper, och med det menar man naturligtvis de rörelser och organisationer som gör motstånd mot eller försöker att störta den nuvarande regimen. 
I betänkandet gör man också tydliga försök att skapa ett förvirrat klimat för arbetstagarna genom att framställa ”terroristfrågan” som den största faran så att de föreslagna autokratiska åtgärderna godtas och gräsrotsrörelsen ger sitt samtycke till upprättandet av nya repressiva organ och mekanismer. 
Arbetstagarna och folket i Europa kommer att opponera sig mot EU:s pinsamma försök att trappa upp de repressiva åtgärderna och mekanismerna mot gräsrotsrörelsen genom olydnad och ohörsamhet på nationell nivå och genom att stärka kampen och samordningen för att omkullkasta dem. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   .– Orejabetänkandet (A6-0166/2005) om ett förslag till rekommendation från Europaparlamentet till rådet om förebyggande arbete, beredskap och insatser i samband med terroristattacker (2005/2043(INI)), är en del av det antiterroristpaket som antogs i parlamentet i dag, och i det strävar man också efter att skapa ett rättsligt område där de vapen man använder i kriget mot terrorismen inkluderar ömsesidigt erkännande av domstolsutslag, polisiära åtgärder och informationsutbyte mellan polismyndigheterna och mellan underrättelsetjänsterna. Detta riskerar att leda till att de grundläggande rättigheterna slås ut. Denna strategi har blivit alltmer hårt kritiserad i medlemsstaterna efter upprättandet av den europeiska arresteringsordern, för den ganska harmlösa formuleringen ”ömsesidigt erkännande” visar sig vid närmare granskning vara ett mycket mäktigt instrument. En persons utlämning till ett annat EU-land stänger exempelvis dörren för möjligheten att få en domstolsprövning. 
De mest avgörande punkterna i Orejabetänkandet är 
- att uppnå ”informationsutbyte mellan polismyndigheter och underrättelsetjänster”,
- att uppnå ”informationsutbyte om misstänkta terrorister och deras organisationer med tredje länder och internationella organisationer” och 
- att verka för ”en ökad specialisering av Europol och Eurojust i kampen mot [...] terrorism”.
Demokratisk kontroll av åklagarmyndigheter, ett effektivt personuppgiftsskydd och en horisontal uppdelning av makten finns över huvud taget inte i detta system. 

Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet överensstämmer helt med försöket att vilseleda och skrämma folket med terrorismen som ursäkt. 
Det omfattar det relevanta kommissionsmeddelandet som ber medlemsstaterna att förbereda (inklusive i samarbete med privata säkerhetsfirmor) listor med installationer som anses vara ”livsviktiga infrastrukturer” (privata, regering, samhällsservice) inom följande sektorer: energi, kommunikation, banker, hälsovård, livsmedel, vatten, transport, offentlig förvaltning etc. De största industrierna – som ägare och som organisationer, såsom det grekiska industriförbundet – uppgraderas till likvärdiga partner med staten i en sektor som (åtminstone som det ser ut på ytan) endast faller under statens jurisdiktion. De kommer att få tillgång till all information om möjliga risker för ”terroristattacker” och kommer att hjälpa till med att bearbeta antiterroriststrategin. Allt detta kommer att införlivas i ett europeiskt program för skydd av viktig infrastruktur medan man för insamlingen och utbytet av all information som bidrar till det tidiga varningssystemet för kriser och nödlägen kommer att skapa ett annat spionnätverk (Argus). 
De ovannämnda åtgärderna, tillsammans med den europeiska terroristlagen, syftar bortsett från allt annat till att skapa förutsättningar för att all form av motsättning som arbetar- och gräsrotsrörelsen använder i sin kamp kan anses som terroristhandlingar.
Föredragandens strävan att inkludera riskerna för naturkatastrofer och hänvisningarna till respekten för de grundläggande rättigheterna är en ursäkt för att godkänna de nya autokratiska åtgärderna. 

Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har idag röstat emot inrättandet av ett europeiskt kriminalregister. Vi har av samma anledning röstat emot hela betänkandet. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Terrorism är, betvivla inte det, detta århundrades diktatur, och den bör bekämpas förbehållslöst. 
De senaste årens händelser har lett till ett gradvist uppvaknande, och denna debatt visar att det varken har avtagit eller tappat sitt fokus.
Vi vet att det finns ett hot mot vårt sätt att leva, vårt samhälle och den frihet vi har. Vi är också medvetna om att våra största dygder – såsom frihet, respekt för individen och solidaritet– kan leda till svagheter i kampen mot terrorism. Därför är det nödvändigt att vi skapar en konstant balans mellan det vi måste offra och de delar som är oumbärliga för att bevara vårt sätt att leva. 
I detta sammanhang och med hänsyn till de framsteg som har gjorts, det omfattande åtagandet, de svårigheter man har mött, behovet av förändringar och varningarna för de brister som fortfarande finns, bör denna debatt och de andra betänkandena som behandlas under plenarsammanträdet tas itu med ur ett liknande perspektiv. Det har trots allt funnits ett tydligt tecken här på att man är medveten, medveten om risken, medveten om att man behöver agera och om det man inte kan och inte bör kräva, inte ens när det gäller terrorismbekämpning. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om
ett betänkande (A6-0153/2005) av Reimer Böge för det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013 om politiska utmaningar och budgetmedel i en utvidgad union 2007–2013 (2004/2209(INI)). 
Även om det inte verkar vara fallet är detta en enormt viktig fråga för EU:s framtid. 
Jag förmodar att det ovanligt låga antalet ledamöter som är närvarande beror på något annat evenemang, förmodligen någon typ av möte i de politiska grupperna. Ordförandeskapet måste uttrycka sin förvåning över att det verkar råda ovanligt stor enighet bland alla grupper att se till att det skall finnas så här få människor på detta sammanträde när det är en så viktig debatt. Jag kan bara beklaga detta och undra över anledningen till det. Om denna påfallande frånvaro inträffade inom en särskild grupp kunde det möjligtvis finnas en bra förklaring till det, men eftersom det handlar om alla grupper samtidigt ställer man sig frågan varför. 
Vi kan i alla fall inte avbryta sammanträdet. Vi måste gå vidare, herr Barroso, herr minister. Massmedierna kommer med all säkerhet att vidarebefordra det ni talar om för oss. 
Reimer Böge (PPE-DE ),
   Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig börja med att svara på den senaste kommentaren från ordförandeskapet. Det kan möjligtvis vara så att antagandet av mitt betänkande med tvåtredjedelsmajoritet i det tillfälliga utskottet har gjort att ett liknande resultat kan väntas i morgondagens omröstning, och detta har eventuellt tagit bort en del av hettan i frågan.
När man den 15 september fattade beslutet att utse utskottet gav man det mandat att avgöra parlamentets förhandlingsläge i fråga om politiska utmaningar och budgetmedel för ett utvidgat EU. Efter att ha arbetat med detta i sju månader presenterar vi nu vårt förslag om Europaparlamentets förhandlingsläge för er. Att det tillfälliga utskottet kunde godkänna betänkandet med tvåtredjedelsmajoritet trots alla motsatta åsikter som finns om specifika punkter beror helt och hållet på det nära samarbete och ömsesidiga förtroende som ledamöterna hade när de fullföljde sitt mandat. 
Därför vill jag i första hand tacka er, herr talman, i egenskap av ordförande i det tillfälliga utskottet, och jag vill speciellt tacka samordnarna och de mycket målmedvetna ledamöterna som var ansvariga för att utarbeta yttrandena i deras respektive utskott. Jag tackar verkligen er alla för vårt nära och fruktbara samarbete under de senaste månaderna. Jag vill även tacka personalen på sekretariatet som alla gjorde ett fantastiskt arbete åt oss. 
Efter våra överläggningar om 22 arbetsdokument, våra diskussioner med 17 utskott som har yttrat sig och våra utfrågningar med delegationer från de nationella parlamenten, som jag fäster stor vikt vid, kan detta betänkande stå för vårt anspråk, som institution, att ha analyserat och utvärderat kommissionens förslag mycket noggrant och intensivt. Detta betyder att det resultat som vi presenterar för er i dag är en handfast, sammanhängande och heltäckande lösning. 
Utan parlamentets samtycke kommer det inte att bli någon budget. Vi vill ha en lösning, men vi är inte beredda att sälja vår själ för det. Vi har godkänt de delar i kommissionens förslag som vi ansåg vara lämpliga, speciellt med tanke på målen för mer tillväxt och sysselsättning som tillkännages i Lissabonstrategin. Vi har strukit där vi har ansett det nödvändigt utan att äventyra integrationsprocessen. Vi har satt upp våra egna politiska prioriteringar, och vi avser inte att begränsa vår diskussion till endast en siffertuggning utan göra de absolut nödvändiga förbättringar av de grundläggande förutsättningarna för den årliga budgeteringen genom att förenkla programmen. Vi har försökt att gå balansgång mellan samverkan och subsidiaritet utan att någonsin bortse från vår skyldighet att utöva en stram budgethantering.
Vi har också, för den demokratiska legitimitetens skull, förespråkat en synkronisering av tidsperioden för budgetplanen med parlamentets lagstiftningsperiod och kommissionens mandatperiod. Vi vill se en bindande skyldighet att förenkla budgetförordningens program och reformer, och vi insisterar på att den nya lagstiftningen om de fleråriga programmen måste bevara parlamentets rättigheter till fullo och självfallet inom varje insatsområde, inbegripet områden som utrikespolitik. 
En lösning på utgiftssidan är endast möjlig om den följs av kortsiktiga och långsiktiga lösningar av unionens egna resurser, förbättringsmekanismer gjorda för att förbättra budgetens interna balans. Om vi bekänner färg genom att kräva mer forskning och utveckling och livslångt lärande kommer allmänheten att förvänta sig att vi uppfyller dessa saker. Om vi samtidigt förkunnar vårt stöd för sammanhållning, fullt medvetna om det nuvarande diskussionsläget inom rådet, och om vi även tvingas erkänna att de pågående diskussionerna i rådet om EU-medborgarskap – om skyddet av våra medborgare mot interna faror och om skyddet av våra yttre gränser – och om EU:s roll som global partner uppenbarligen ställer oss inför ett problem med ständig underfinansiering av strategiska politikområden, blir det tydligt att detta kommer att bli en fråga som vi kommer att hamna i tuffa förhandlingar om med rådet. 
Med hänsyn till utsikterna för denna svåra diskussion och vår erfarenhet av Agenda 2000 anser vi att ett nytt instrument för att tillhandahålla reserver och flexibilitet på grundval av befintliga avtal är en absolut nödvändig punkt på dagordningen för de kommande förhandlingarna. I slutändan kom vi fram till siffror som reducerades till 1,18 procent i åtagandebemyndiganden och 1,07 procent i betalningsbemyndiganden. 
Jag ber er alla att godkänna detta betänkande i morgon i den utformning som det tillfälliga utskottet rekommenderar er. Detta kommer att stärka vårt förhandlingsläge. Det skulle också ge kommissionen mer utrymme att forma den svåra europeiska integrationsprocessen. Budgeten bör – om inte helt så i alla fall delvis – tjäna som ett viktigt bevis på ett åtagande att skapa ett EU som fokuserar mer på människor och är mer framåtblickande. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! Jag är mycket glad över att få denna möjlighet att tala till parlamentet denna eftermiddag innan ni röstar om resolutionen om den framtida budgetplanen. I enlighet med de budgetmässiga befogenheter som fördraget överlåter på parlamentet ger det luxemburgska ordförandeskapet högsta prioritet till att upprätthålla en öppen och oreserverad dialog med parlamentet inom detta område. Detta är en av de viktigaste frågorna som EU står inför just nu. Det kommer också vid en tidpunkt då EU helt enkelt inte får misslyckas. 
Jag vill också uttrycka vår tacksamhet för det arbete som det tillfälliga utskottet har gjort i fråga om politiska utmaningar och budgetmedel i unionen, som ni ledde, herr talman. Jag vill även tacka föredraganden för hans arbete. Ert bidrag till denna komplexa och icke minst politiskt känsliga debatt har varit viktigt ur två aspekter. Först och främst har parlamentet varit realistiskt och haft ett konsekvent tillvägagångssätt. För det andra sätter ni med detta betänkande och denna resolution upp de huvudsakliga ramarna för de förhandlingar som kommer efter dem i rådet och som i slutändan kommer att vara precis lika avgörande för budgeten som de förhandlingar som äger rum i Europeiska rådet nästa vecka. I vilket fall som helst, som ordförandeskapet tar varje möjligt tillfälle att påpeka, är denna första förhandlingsrunda i rådet endast en första runda, och det krävs också att parlamentet samtycker om vi skall få en budget. 
Vilket är förhandlingsläget i rådet? Låt mig förklara för er hur vi ser på situationen i rådet och hur vi avser att förbereda oss för diskussionerna om denna fråga, speciellt på mötet i Europeiska rådet som äger rum nästa vecka. Först och främst vill jag understryka att ordförandeskapet är fast beslutet att nå en överenskommelse på nästa veckas möte i Europeiska rådet. Ingenting får distrahera oss från den viktiga uppgiften att ge EU de resurser det behöver för att fullfölja de åtaganden som det står inför under de kommande åren. Att sluta ett avtal i juni är det bästa sättet att sända en positiv signal och det enda sättet att fastställa storleken på dessa resurser i så pass god tid att de olika instrumenten och rättsliga programmen kan antas och genomföras i rätt tid. Unionen måste i dag mer än någonsin visa att den fortfarande är fullt kapabel att fatta beslut, att den fortfarande kan nå överenskommelser i en fråga som budgeten som är så viktig för en smidig verksamhet, och således budgetpolitiken för de kommande åren. 
Ni känner till förhandlingsramen som var mycket lyckad under de senaste förhandlingarna under det tyska ordförandeskapet och som möjliggjorde en överenskommelse i Berlin. Denna förhandlingsram tillät oss att reducera antalet möjliga lösningar och nå en slutlig överenskommelse. Den senaste versionen av förhandlingsramen är från slutet av förra veckan och kommer att granskas av utrikesministrarna vid de överläggningar som kommer att genomföras nästa söndag kväll. Europeiska rådets ordförande håller samtidigt bilaterala möten med sina kolleger där de granskar varandras svårigheter och försöker lägga grunden för en kompromiss som alla kan acceptera. 
Jag vill rikta er uppmärksamhet på ett antal aspekter i denna senaste version av förhandlingsramen. Jag kommer även att kommentera ett antal punkter i ert betänkande och i budgetresolutionsförslaget. 
Först och främst sade vi till och med före debatterna i rådet (allmänna frågor) i april tydligt att ett antal nedskärningar, som en del anser olyckliga och andra oundvikliga, var nödvändiga inom alla områden om vi skulle få en balans mellan de mycket olika åsikterna om den slutliga övergripande utgiftsnivån. Detta är för övrigt inte helt emot tankebanorna i ert utskott. Den senaste versionen av förhandlingsramen inkluderar för första gången belopp för varje budgetpost. På det hela taget ligger den summa på 870 miljarder euro som vi har hamnat på, det är ungefär 1,06 procent av EU:s BNI, i närheten av de belopp som har diskuterats. Även om det totala beloppet är lägre än kommissionens ursprungliga förslag motsvarar beloppen för varje budgetpost trots allt i genomsnitt höjningar på mellan 5 och 18 procent per år jämfört med 2006. Ingen kan därför betvivla vår beslutsamhet att fortsätta ge de resurser som behövs för att föra unionens politik framåt. Det är också sant att den mycket låga tillväxten i de nationella budgetarna, som inte får förbises, oundvikligen får konsekvenser för EU:s budget. 
För det andra har diskussionerna i rådet huvudsakligen handlat om rubrik 1 B som är sammanhållningspolitik. I motsats till vad vissa säger har denna budgetpost inte drabbats särskilt av nedskärningarna. Vi har inte gjort denna budgetpost till en jämkningsvariabel för ett minimalistiskt budgetpaket. Ordförandeskapet håller faktiskt med parlamentet om att sammanhållningspolitiken är uttrycket för unionens interna solidaritet. Ordförandeskapet gör därför allt man kan för att hålla nedskärningarna inom detta område på ett minimum. Totalt sett motsvarar utgifterna för denna budgetpost i den senaste versionen av förhandlingsramen 0,37 procent av EU:s BNI. 
Ordförandeskapet har dock föreslagit ett antal ändringar i mekanismerna för anslag till sammanhållningspolitiken. Man har gjort detta efter de diskussioner som visade – och inte helt utan problem, måste jag säga – en vilja att prioritera finansieringen av de minst framgångsrika regionerna och medlemsstaterna. Ordförandeskapet har därför upprättat en strategi grundad på solidaritetsprincipen för att se till att resurser riktas till dem som bäst behöver dem. För att göra detta var man tvungen att fördela en aningen högre procentsats av medlen i budgetposten för ”sammanhållning” till konvergens och justera taken så att medlen hamnar där de bäst behövs. Jag vet att en del länder och regioner inte är nöjda med detta. Ordförandeskapet kommer att lyssna på dem. Justeringar är fortfarande möjliga – och vi arbetar med dem dag för dag – men våra restriktioner är sådana att det endast finns ett ganska litet handlingsutrymme.
För det tredje är ordförandeskapet medvetet om att man på Europeiska rådets möte i mars satte upp ambitiösa mål för att återlansera Lissabonstrategin. Dessa mål kommer att kräva ytterligare ekonomiska resurser. Vi har alla åtagit oss att uppfylla målen för konkurrenskraft och sysselsättning. Vi vill alla utveckla forskningen mer i unionen. Vi vet också att unionen måste beledsaga de sociala och ekonomiska reformer som vi är skyldiga att genomföra. Sysselsättning är fortfarande en huvudprioritering för oss alla, liksom utbildning och yrkesutbildning. Det är sant att ordförandeskapet har minskat de belopp som kommissionen föreslog, men tillväxttakten är fortfarande betydande i jämförelse med nuvarande period: 8 procents tillväxt i reala termer. Det finns knappast någon nationell budget – och jag känner inte till någon – som man har gjort en sådan kraftansträngning med.
Samma sak gäller rubrik 3 A, frihet, säkerhet och rättvisa. Denna målsättning är också prioriterad för den kommer som en lösning på allmänhetens oro över frågan. I vårt senaste förslag får den en årlig ökning i reala termer på 18 procent jämfört med 2006, en höjning med nästan 200 procent över en sjuårsperiod. Tillväxttakten för yttre förbindelser, speciellt att uppnå unionens mål för globalt partnerskap, ligger fortfarande på 5 procent i reala termer, och vi har inte inkluderat budgeten för Europeiska utvecklingsfonden som ni har gjort. 
För det fjärde behandlar den senaste versionen av förhandlingsramen frågan om resurser aningen mer i detalj. Det råder inget tvivel om att Europeiska rådets framgång kommer att vara beroende av att man når en överenskommelse om både utgifter och resurser. I sitt sökande efter en lösning har ordförandeskapet tagit Fontainebleauslutsatserna från 1984 som utgångspunkt – jag säger inte Fontainebluff som Jean-Claude Juncker gjorde. När det gäller resurserna kommer förhandlingarna bara att lyckas om man hittar en tillfredsställande lösning på Förenade kungarikets rabatt. I samband härmed föreslår ordförandeskapet att rabattbeloppet för detta land 2007 bör motsvara dess nominella genomsnitt över den sjuårsperiod som direkt föregår den senaste utvidgningen och att det sedan skall minska med verkan från nästföljande år. Jag anser att detta är ett generöst förslag eftersom vi alla har åtagit oss att göra en ansträngning för den solidaritet som EU:s utvidgning innebär. 
Ordförandeskapet har ytterligare föreslagit att specifika åtgärder vidtas för de tre länderna Tyskland, Nederländerna och Sverige för perioden 2007-2013, även det i enlighet med Fontainebleauslutsatserna där frågan om andra länders budgetunderskott tas upp. Dessa åtgärder skulle bestå av en minskning av den mervärdesskattebaserade avgiften som ordförandeskapet mer allmänt har föreslagit skall frysas vid 0,3 procent. Det framstår som tydligt att innan man hittar en lösning på resursfrågan återstår ett antal andra detaljer att granska, inte alltid så små detaljer och ofta känsliga. Ordförandeskapet är ändå övertygat om att denna strategi är den mest realistiska grunden för en slutlig överenskommelse, förutsatt att alla har viljan att lyckas och visar tillräcklig politisk vilja. 
Dessa är huvuddelarna i det senaste förslaget som har delats ut till medlemsstaterna och som kommer att granskas i Luxemburg på söndag. Det är grunden för en överenskommelse i rådet. Det kommer sedan att vara upp till rådet och parlamentet att översätta det till en budget i ett interinstitutionellt avtal.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera det tillfälliga utskottet, dess ordförande och dess föredragande för deras utomordentliga arbete. 
Precisionen och kvaliteten i analysen tillsammans med den högkvalitativa diskussionen i det tillfälliga utskottet vittnar om parlamentets vilja att ge ett positivt bidrag till denna ytterst viktiga budgetdebatt. 
Jag menar att parlamentets engagemang är avgörande, för EU:s politiska projekt står på spel. Uppgiften är nu att översätta vår politiska vilja till ekonomiskt åtagande, och det gläder mig att se parlamentets beslutsamhet och målmedvetenhet att fastställa de resurser som unionen behöver för att fullfölja projektet. 
Det gläder mig också att kunna konstatera att resolutionen som är framlagd i parlamentet har visat att det finns en hel del som överensstämmer mellan kommissionens åsikter och parlamentets. Att kommissionen och parlamentet befinner sig på samma våglängd kommer inte som någon överraskning för mig. Vi har valt att använda samma metod – att definiera vårt politiska projekt och våra prioriterade handlingar och sedan besluta om resurserna och det lämpliga budgetinstrumentet för att verkställa besluten. 
Jag anser fortfarande att detta är det lämpligaste sättet att övertyga EU:s skattebetalare om att deras pengar används på rätt sätt. 
 Mina damer och herrar! Jag delar parlamentets övertygelse om att vi alla måste arbeta i det interinstitutionella avtalets anda som innefattar budgeten. Som ordförandeskapets företrädare, som jag tackar, precis har påpekat är budgetöverenskommelsen inte en överenskommelse mellan medlemsstaterna i Europeiska rådet. Det är en överenskommelse mellan våra tre institutioner som delar ansvaret för den och som var och en har en viktig del i att upprätta den. Denna interinstitutionella överenskommelse är ett uttryck för partnerskapet mellan rådet, parlamentet och kommissionen. Jag anser att godkännandet av parlamentets ställning i dag och det institutionella trepartssamtalet nästa onsdag är nyckelsteg på vägen mot en överenskommelse. Och jag anser att det är mycket viktigt att man når en överenskommelse snart. 
Även om det finns en rad meningsskiljaktigheter har vårt respektive tänkesätt fört våra två institutioner till slutsatser som i själva verket är mycket lika. Jag erkänner att den resolution som parlamentet granskar i dag är komplett och balanserad. Det var en stor glädje att diskutera dessa frågor med det tillfälliga utskottet, och jag uppskattade också de täta kontakter, även informellt, som jag hade med parlamentets ordförande. Jag är nöjd över att dessa slutsatser har mötts med en mycket bred enighet inom de politiska och parlamentariska grupperna. 
Jag avser inte att svara detaljerat. Jag vill bara understryka en större politisk fråga i detta skede. Vi har uppenbarligen en gemensam syn på unionen och dess ekonomiska resurser som ett medel för handling. Det kommer att vara viktigt för oss, institutionerna, att bevara vår allians i projektet ända tills förhandlingarna är avslutade. Med hänsyn till medlemsstaternas olika inställningar kommer de förhandlingar som har börjat att bli mycket svåra, även om vi helt och fullt litar på det luxemburgska ordförandeskapets förmåga. Trots de stora hindren anser jag dock fortfarande att det både är nödvändigt och möjligt att sluta ett avtal under de nästkommande veckorna. Det är nödvändigt eftersom frånvaron av ett avtal skulle försena genomförandet av politiken och beröva medborgarna den politik de väntar på. Det politiska klimatet är förstås inte nödvändigtvis fördelaktigt. Osäkerhet underminerar ofta viljan att kompromissa. En överenskommelse skulle dock visa våra medborgare att EU har förmågan att agera trots de stora svårigheter vi erfar i dag, att det har ett projekt för framtiden och att det förmår sätta det i verket. 
Med andra ord måste vi undvika förlängningen av en diskussion som uppdagar saker som skulle kunna dela oss och koncentrera oss på saker som för oss samman. Vi måste också svara dem med handling som anser att EU kan stanna upp och bli handlingsförlamat. Det kan verka som en paradox men jag anser att de svårigheter vi upplever också är en möjlighet att omformulera vår gemensamma ambition för EU. Därför menar jag att det är ännu mer nödvändigt nu att vi hittar en kompromiss under de nästkommande veckorna. Jag är således övertygad om att denna överenskommelse är inom räckhåll och att vi måste ta detta tillfälle i akt för att sätta tillbaka EU på rätt spår. 
 Herr talman! Medan parlamentet enas om sin ståndpunkt fortsätter förhandlingarna i rådet. I dag har vi ett Ekofinmöte. På söndag har vi ytterligare ett ministermöte, som jag skall delta i.
Jag skulle vilja yttra några ord om de senaste förslagen från det luxemburgska ordförandeskapet. Jag skulle vilja inleda med att tacka ordförandeskapet för dess energi och för den beslutsamhet det har visat och har fått till stånd i denna fråga. Det är ingen överdrift att säga att många har avfärdat möjligheten att denna förhandling skulle leda till några större framsteg, men ordförandeskapet har bevisat att de hade fel. I detta hänseende skulle jag vilja understryka det mycket goda samarbetet mellan kommissionen och ordförandeskapet när det gäller behandlingen av denna fråga sedan januari.
Enligt min mening måste det avgörande provet även i fortsättningen vara förslagens förmåga att hjälpa oss att uppnå de politiska mål vi har fastställt. Vi får inte hamna i fällan att återigen låta gapet vidgas mellan våra politiska löften och verkligheten som följer. Ordförandeskapet har på några områden hittat den rätta vägen. När det till exempel gäller sammanhållningspolitiken har avsevärda besparingar föreslagits, men den övergripande balansen kvarstår – en balans mellan det nödvändiga behovet som kräver att nya medel anslås i utvidgningens kölvatten och behovet av att respektera sammanhållningspolitikens uppgift att arbeta inom hela unionen.
Ordförandeskapet har med egna medel visat prov på sin välkända pragmatism. Det förslag som lagts fram inbegriper frysning och stegvis minskning av Förenade kungarikets rabatt, och viss kompensation för Tyskland, Nederländerna och Sverige, för att ta hänsyn till deras höga budgetbördor. Med tanke på insyn och rättvisa vill jag påpeka att detta definitivt inte är en idealisk lösning. Som ni vet hade kommissionen föreslagit en annorlunda lösning. De villkor som krävdes för att göra det livskraftigt har dock inte uppfyllts, och den lösning som ordförandeskapet har planerat har en tendens att förhindra att denna fråga skenar iväg till en riktig kris de kommande åren. Det är i den situationen vi befinner oss.
Enligt min mening har vi inte råd att låta unionens politik tryckas ned medan vi jagar illusionen av ett bättre system. Vi måste acceptera att ordförandeskapet har hittat en balanserad lösning.
På andra områden måste jag dock säga att jämfört med kommissionens förslag är de förslag ordförandeskapet har lagt fram en besvikelse, och i vissa fall riktigt problematiska. Om ni tittar på de nyaste politikområdena – som stöder konkurrens för tillväxt och sysselsättning, konkretiserar frihet, säkerhet och rättvisa samt ger utrikespolitiken en skjuts framåt – kräver dessa förslag stora uppoffringar av unionen.
Detta handlar inte om siffror på ett blad. Det handlar om konkreta åtgärder som unionen har kommit överens om att få till stånd så att den kan realisera det.
Genom att placera konkurrenskraft för tillväxt först, utgiftskategori 1a, är vi alla medvetna om att detta huvudsakligen handlar om att investera i kunskap. Denna strävan kommer att urvattnas om den inte backas upp av investering. I det stora hela är naturligtvis ordförandeskapets förslag på 37 procent i genomsnitt jämfört med 2006 inte utan betydelse. Det skulle fortfarande tillåta investering i vår framtid. Men låt oss vara ärliga mot oss själva; det skulle aldrig göra det möjligt för oss att uppnå alla de mål som vi har fastställt.
Om vi övergår till andra nya politikområden ser ökningen för frihet, säkerhet och rättvisa återigen generös ut på papper, med ett förslag att fördubbla de nivåer som gäller för 2006. Mot bakgrund av de politiska krav som har fastställts i handlingsplanen för bistånd som har godkänts av Europeiska rådet, ser dock underskottet plötsligt ut att vara ett riktigt problem. Om detta förslag godkänns skulle det innebära svåra val.
När det gäller vår utrikespolitik råder det stor enighet om att EU måste spela en effektivare och kraftfullare roll på världsscenen. Men i dessa förslag skulle vi tvingas minska våra ambitioner drastiskt. Skall vi inskränka föranslutningen, stabiliseringen på Balkan, grannskapspolitiken och det humanitära biståndet? Vid en tidpunkt då ministrar kommer med nya utfästelser om att öka det offentliga utvecklingsbiståndet med 20 miljarder euro per år fram till 2010, finner jag det uppriktigt sagt oroväckande. På dessa områden riskerar vi alltså att misslyckas med att uppfylla våra löften och tidigare åtaganden till fullo.
Jag finner förtröstan i parlamentets ståndpunkt, som har lagts fram i dagens resolutionsförslag. Jag anser inte att det är omöjligt att upprätthålla den balans som kommissionen föreslog, att respektera arvet från den grundläggande politiken och samtidigt anpassa vår nya politik till den nya verkligheten. Jag ser fram emot ett nära samarbete med parlamentet de kommande dagarna och veckorna med detta mål i åtanke.
Om vi lyckas uppnå ett avtal i Europeiska rådet nästa vecka och om vi lyckas sluta ett interinstitutionellt avtal, vet jag att ni kommer att hålla med mig om att vi måste ta konsekvenserna av det. Det kan visa sig vara omöjligt att uppnå ett avtal utan att dra ned på våra ambitioner.
Låt mig återigen tala klarspråk. Vi vill uppnå en överenskommelse för det följande Europeiska rådets skull. Vi behöver det. Men samtidigt måste vi säga nej till ett prisnedskärningsavtal, som innebär en nedskärning av Europa och ett nedskuret projekt för det ambitiösa och solidariska Europa som vi vill se. Det måste vi alla ha i åtanke vid en tidpunkt när vi är så måna om att försöka ge Europa ny skjuts framåt.
När vi nu närmar oss slutfasen av förhandlingarna om budgetplanen, och eftersom vi förbereder ett avtal som skall visa hur måna vi är om att se ett fungerande EU, behövs det nu mer än någonsin ett positivt och starkt samarbete mellan Europaparlamentet och kommissionen. Tillsammans kan vi förändra saker till EU-medborgarnas fördel.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Barroso. Det är goda nyheter att ni är nöjd med det tillfälliga utskottets förslag. Tack för er positiva bedömning. 
Véronique De Keyser (PSE ),
   . Herr talman! Låt mig få börja med ett tack till det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU och dess föredragande Reimer Böge och särskilt till Catherine Guy-Quint. Varför dessa tack? Den första anledningen är självisk, för i förslagen i rubrik 4, som jag försvarar i egenskap av föredragande för yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, rekommenderas en ökning på fyra miljarder euro. Jag vågar nästan inte säga det, för den nämnda summan är faktiskt i linje med vår vision om en stark utrikespolitik för EU. 
Min andra anledning att vara tacksam är förslaget i betänkandet om att insatserna för demokrati och mänskliga rättigheter utrustas med ett specifikt och tydligt program som frivilligorganisationer kan ansluta sig till fristående från regeringarna i deras hemländer och som parlamentet skulle ha ensamrätt att kontrollera. 
Mitt tredje, men långt ifrån ringaste, tack går till att det övergripande budgetförslaget hamnat på 1,18 procent för åtaganden och 1,7 procent för betalningar, vilket är i närheten av Prodikommissionens förslag. Vi kommer varken att uppnå ett enat eller ett utvidgat EU utan att anslå en viss mängd resurser. De senaste valen och folkomröstningarna bevisar detta. Jag håller sällan med José Manuel Barroso, men denna gång gör jag det när jag helt enkelt säger till rådet att vi har lyckats med en extraordinär bedrift i parlamentarisk demokrati genom att övervinna våra nationella meningsskiljaktigheter, och jag uppmanar kommissionen att ha detta i åtanke. 
Margrietus van den Berg (PSE ),
    Herr talman! Ett mycket använt argument mot konstitutionen i Nederländerna var vårt överdrivna bidrag till EU:s budget. Varför skall vi vara den största nettobetalaren när fyra andra medlemsstater är rikare än vi är? Med denna resolution visar vi att vi måste finna en lösning – och det snart – på vår orättvisa och ojämlika ställning. Vi vill ha ett proportionellt bidrag för varje enskilt land, inte bara för Nederländerna. Nederländarnas ”nej” till konstitutionen visar att saker och ting bör ändras i EU, inte minska men ändras. Detta går hand i hand med den budgetåtstramning som Reimer Böge har föreslagit och som vi därför verkligen uppskattar. 
Det betyder också att vi anser att det alternativ som gruppen De gröna har föreslagit är för dyrt och för övereuropeiskt, men jag anser inte heller att förslaget om 1 procent som de sex lade fram är en berättigad utgångspunkt. Det är inte avgörande om procentsatsen är 1 procent eller 1,07 procent. Det som är viktigt är vad pengarna spenderas på och vad fördelen är när man reglerar detta på EU-nivå. Vi vill inte ha ett dyrare EU med mer av samma sak. Vi vill ha ett annorlunda EU, ett gemensamt och socialt ansvarstagande EU. För många EU-fonder distribueras i dagsläget fortfarande till de relativt rika regionerna. Jordbruksbidragen svarar för nästan 45 procent av budgeten, och – jag är säker på att ni känner till vår ståndpunkt i detta hänseende – vi spenderar 200 miljoner euro om dagen på sammanträden i Strasbourg. 
Vi måste frigöra mer medel för ett säkrare och mer socialt ansvarstagande EU, de gamla medlemsstaterna måste samfinansiera jordbrukspolitiken i större utsträckning och vi måste omedelbart avskaffa exportstödet till jordbruket. Allt detta kan generera mer medel för ett säkrare och mer socialt ansvarstagande EU. Det finns i dagsläget inte tillräckligt med resurser för många regioner, utbildningsutbyten, yrkesinriktad påbyggnadsutbildning för äldre personer, kunskap och sysselsättning, medel för nationella handlingsplaner för att skapa fler arbetstillfällen i regioner som hotas av delokalisering, en vital landsbygds- och naturvård, gränskontroll, säkerhet inom EU och bekämpning av den globala fattigdomen, som leder mig till utvecklingssamarbete. 
Kommissionen har föreslagit att man skall slå ihop utvecklingsstöd, utrikespolitik och ekonomiskt samarbete, något som parlamentet enhälligt motsätter sig. I betänkandet kräver man att dessa uppdelas. Vi kräver också att millenniemålen får en tydlig central plats i hjärtat av utvecklingspolitiken. I dagsläget har en person av fem inte tillgång till grundläggande utbildning och hälsovård. Vi vill att detta skall bli en central fråga i politiken. Minimibeloppen i förslagen är minimibelopp varav 35 procent måste spenderas på grundläggande utbildning och hälsovård. Om vi fick välja skulle EU hjälpa världen att bli en säkrare plats, och EU skulle kunna göra denna förändring med hjälp av den sociala dimensionen, både inom EU och utanför. Detta är vad kammaren i sin helhet vill ha. 
Pierre Jonckheer (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Som min kollega Margrietus van den Berg skall jag börja med att tala för utskottet för internationell handel och därefter framföra det första bidraget från vår grupp. Låt mig, på utskottets vägnar, få säga att vi inte kan annat än tacka föredraganden för kvaliteten i hans arbete och för det sätt på vilket överläggningarna hölls inom det tillfälliga utskottet. 
Vårt utskott för internationell handel formulerade ett antal rekommendationer som jag skulle säga är skattemässigt försiktiga och därför än mer godtagbara för vårt utskott. Jag anser att ett av särdragen i vår resolution var dess betoning på vikten av att inom ramen för WTO-förhandlingarna se till att unionen genom sin budget kan bistå länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, speciellt med att skapa en god grund för dessa förhandlingar. Jag vet att detta inte är en av huvudpunkterna i dagens diskussion, men vi vill ändå understryka den. 
Eftersom en av talarna från min grupp, vår samordnare Kathalijne Maria Buitenweg, senare kommer att tala på gruppens vägnar vill jag säga två saker. Först och främst, anledningen till att gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har lagt fram en alternativ resolution är att vi anser att i detta spel med tre spelare, eller institutionella triangeln, bör parlamentets budskap förstärka kommissionens budskap och stödja kommissionens förslag, och när det gäller vissa budgetfrågor bör vi till och med visa att vi vill gå längre än vad kommissionen föreslår men inom ramen för vad fördragen tillåter. Därför – och vi kommer att återkomma till denna fråga – försökte vi understryka ett antal prioriteringar, speciellt inom området för landsbygdsutveckling och även inom utbildning och kultur. 
För det andra vill jag också säga ett par ord till rådets ordförandeskap. Det är klart olämpligt att bombardera ordförandeskapet, för vi känner ordförandeskapet, och vi vet att det gör sitt bästa, som de säger. Den verkliga kritiken bör riktas mot de länder – medlemmarna i enprocentsklubben – som, vardagligt uttryckt, vill ha kvar kakan och äta den. Ur denna synvinkel behöver vi en överenskommelse, men en överenskommelse till varje pris är inte en lösning. Kommissionens och rådets förslag avviker, trots detta, fortfarande från varandra med 150 miljarder euro över sjuårsperioden. 
Enrico Letta (ALDE ),
    Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet kommer att få sitt första tillfälle i morgon att reagera på den osäkerhet som uppstått på grund av resultaten i de franska och nederländska folkomröstningarna. 
Reimer Böges betänkande är ett bra betänkande. Det är balanserat och i linje med Prodikommissionens förslag. Man upprätthåller en lämplig nivå av resurser för unionen, ser till att regioner som hamnat på efterkälken i utveckling kommer att få ett fortsatt stöd från unionen, eftersträvar att inte straffa någon på grundval av utvidgningen, förlitar sig på sammanhållning men också på konkurrenskraft genom att prioritera forskning och teknisk innovation. Detta är de argument som utskottet för ekonomi och valutafrågor lägger fram och som Reimer Böge har tagit hänsyn till i sitt betänkande, vilket jag tackar honom för. Förutom de förbättringar man kan göra är det dock viktigt att beakta det påtagliga och symboliska värdet av att parlamentet har godkänt denna text.
De positiva signalerna är tvåfaldiga: att nå en överenskommelse inom satt tidsgräns och i synnerhet att avfärda de drastiska nedskärningarna i resurser visar viljan att inte ge efter för frestelsen att åternationalisera. Denna omröstning måste vara en signal för nästa veckas Europeiska råd att de skall nå en överenskommelse som ligger så nära vår inställning som möjligt. Vi anser dock inte att rådets senaste förslag går i rätt riktning. Därför behövs det, som ordförande José Manuel Barroso säger – och jag värdesätter hans uttalande – ett återupplivande, och detta, herr talman, är det första avgörande beslutet för ett sådant återupplivande av unionen. 
Jamila Madeira (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att få säga att i det förslag som vi skall rösta om i morgon föreslås en omplacering av 200 miljoner euro från de transeuropeiska energinäten till den sociala agendan, vilket är en viktig del i social integrering, tillväxt och konkurrenskraft. 
Det bör också påpekas att kravet på att förbättra det finansiella ramverket för ”framstegsprogrammet” för att bana väg för ett effektivt genomförande av Lissabonstrategin och den sociala agendan är en framgång för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Vi hoppas nu – och jag upprepar denna begäran – att denna vilja att öka anslagen inte blir något som sägs för döva öron i förhandlingarna med rådet. Jag vill också nämna, och jag är lite bekymrad över detta, att den sociala dialogen och den fria rörligheten för arbetskraft, speciellt Eures, inte nämns i betänkandet. 
Jag anser att det är nödvändigt att finansieringsmarginalen i budgetpost 1A bör kunna överbrygga detta gap. Som företrädare i denna fråga för utskottet för sysselsättning och sociala frågor och med tanke på EU:s viktiga roll i frågor om social rättvisa och sammanhållning vill jag uttrycka min oro över det sätt på vilket det luxemburgska ordförandeskapet har tagit upp frågor som berör de statistiska följderna och skulle därför vilja …
Jutta D. Haug (PSE ),
   Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vår miljö och våra naturresurser är knappa tillgångar, och vi vill föra dem vidare till våra barn och utöka dem om så är möjligt. Våra budgetresurser är också en knapp tillgång, så vi måste göra ihärdiga ansträngningar för att uppnå våra miljömål så effektivt som möjligt. 
Det är i denna anda som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet utarbetade sitt yttrande, och föredraganden har som vanligt på sitt tillmötesgående och samarbetsvilliga sätt inkluderat våra tankar. Jag är tacksam för detta. Dessa tankar innefattar inte bara iakttagelsen att EU:s miljöpolitik har visat sig vara ett effektivt sätt att bevara och till och med förbättra miljön, folkhälsan och människors livskvalitet. Detta är den konservativa sidan av vår strategi. Våra tankar inbegriper även insikten om och erkännandet av att vår miljöpolitik också starkt bidrar till uppfyllandet av Lissabonmålen och skapandet av arbetstillfällen. Detta är den innovativa sidan av vår strategi, och dess betydelse bör inte underskattas. Därför hoppas jag verkligen att alla ledamöter i kammaren förenar sig med oss i vårt nuvarande och framtida fullföljande av denna strategiska bana. 
Paul Rübig (PPE-DE ),
   Herr talman! Får jag först och främst be er om att ni ger rådet och kommissionen, Nicolas Schmit och José Manuel Barroso, en inbjudan i retur att föra ett trepartssamtal med oss här i kammaren. De direktvalda företrädarna för EU-medborgarna bör verkligen ha en ledande roll i sådana förhandlingar, vilka bör föras med allmänhetens bästa i sikte. 
Låt mig för det andra understryka att kommissionen och rådet har satt som mål att genomföra Lissabonstrategin, vars mål är tillväxt och sysselsättning. Tillväxt betyder en högre nettoinkomst för alla, oavsett om det handlar om studerande, anställda eller pensionärer. Tillväxt betyder en högre nettolön i slutet av månaden. Hur kan vi uppnå detta? Genom att skapa fler arbetstillfällen för en högre grad av sysselsättning innebär det i sin tur att mer intäkter finns att omfördela. Det är detta som gör Barrosokommissionen så socialt ansvarstagande, och parlamentet står till hundra procent bakom dess sociala mål. Därför är jag nyfiken på att få veta om rådet kommer att vara redo och tillräckligt djärvt att öka anslagen till Lissabonstrategin, om vi kommer att få se inte bara en fördubbling av budgeten för forskning utan även tecken på ett seriöst försök att genomföra den, ansträngningar att göra ytterligare resurser tillgängliga i ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation, och ansträngningar inom området för telekommunikation, infrastruktur och andra områden för att se till att högre nettoinkomster sätts in på människors bankkonton i slutet av månaden. 
Vi bör också se till att vi sparar. Jag tackar rådet för att det satt en ny standard i EU genom stadgan för ledamöterna i Europaparlamentet. Vi bör också ha som mål att se till att de offentliganställdas genomsnittslön baseras på Europaparlamentarikernas grundersättning. Här bör det också råda konsekvens mellan rådet och parlamentet och, sist men inte minst, mellan dem och parlamentsledamöterna. Det bör inte finnas extremt stora skillnader. Ja, vi måste göra besparingar, men på grundval av tydliga mål. 
Phillip Whitehead (PSE ),
   . – Herr talman! Reimer Böge har på ett kreativt sätt dragit nytta av konceptet med ett tillfälligt utskott, och jag vill för andra gången gratulera honom.
Jag har tid att göra ett enda påpekande. Vi delar föredragandens dilemma att vi inte kan tillhandahålla de resurser som skulle förbättra förhållandena och livsstilen för alla våra medborgare. Det innebär att vi på några områden som mitt utskott är ansvarigt för har fått ett minskat konsumentskydd, och andra frågor där vi effektivt ger mindre och begär mer.
José Manuel Barroso talade om en nedskärning av Europa och konsekvenserna av den riktningen om vi väljer den. Jag hoppas inte att detta kommer att leda till döden genom tusen nedskärningar. Enligt min mening måste vi vara våra medborgare trogna och inte öka det främlingskap som många av dem känner, och som de har uttryckt under de senaste veckorna. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ),
   Både det nuvarande parlamentet och dess föregångare har gjort mycket för att stödja utvecklingen av transeuropeiska transportnät. En smidigt fungerande europeisk infrastruktur är en av de nödvändiga pelarna i Lissabonstrategin och en viktig förutsättning för EU:s ekonomiska, geografiska och sociala sammanhållning. Förra året valdes 30 projekt – inklusive Marco Polo- och Galileoprogrammen – som skall ges hög prioritet och ett motsvarande ekonomiskt stöd från gemenskapen. Dessa 30 ekonomiskt prioriterade program bildar ett nätverk som omfattar och sammanlänkar de femton gamla och tio nya medlemsstaterna. De sätter stopp för flaskhalsar, ersätter delar av den infrastruktur som saknas och fäster särskild uppmärksamhet på gränsöverskridande områden. De gör med andra ord systemet för det europeiska transportnätet så gott som komplett. 
Enligt vår erfarenhet kom inte projekt i gång eller så kom de i gång men mycket långsamt under de senaste decennierna, och detta berodde bland annat på gemenskapens motvilja att bidra med resurser. Blir det någon ändring härvidlag genom den nya budgetplanen? Det blir det verkligen. De föreslagna anslagen inom ramen för den nya budgeten möjliggör en genomsnittlig gemenskapsfinansiering på 15 procent, och dessutom har andra innovativa former av finansiering formulerats. Detta kommer att möjliggöra utvecklingen av ett nytt slags finansieringssystem som är mer effektivt än tidigare och som kräver mindre bidrag från medlemsstaterna. Det är första gången det händer i de transeuropeiska nätens finansieringshistoria. Gemenskapsfinansieringen kommer att fungera som katalysator. Det tillfälliga utskottets enhälliga åsikt är att de medel som anslås bör ses som minimikravet. 
Constanze Angela Krehl (PSE ),
    Herr talman! Utskottet för regional utveckling har med stor majoritet godkänt kommissionens finansieringsplan. Jag anser att den europeiska regional- och sammanhållningspolitiken är EU:s överlägset mest framgångsrika politik och den som direkt är mest synlig för allmänheten. 
Med tanke på det ointresse som allmänheten visar för den europeiska politiken i dag bör vi fokusera på att fortsätta fullföljandet av denna framgångsrika politik genom de fleråriga programmen på sju år och stödja den med en tillbörlig finansiering. 
Jag välkomnar varmt föredragande Reimer Böges förslag att 0,41 procent av BNI garanteras för sammanhållningspolitiken och även att det fyraprocentiga taket fortsätter att gälla.
Vi stöder också åtgärder för att ta itu med det speciella problem som regioner som är utsatta för de statistiska följderna har och gränsregioner. Hela kammaren vet mycket väl att vi verkar med skatteintäkter. Därför stöder utskottet för regional utveckling starkt en strikt tillämpning av N+2-regeln och förespråkar att den utvidgas till Sammanhållningsfonden. EU:s skatteintäkter måste spenderas effektivt och inte ösas ned i svarta hål här och där. Jag kan tillägga att rådet bör uppmärksamma de fördelar som tillämpningen av N+2-regeln för med sig. 
Jag vill dock samtidigt säga till alla ledamöter som kräver mer pengar att de ekonomiska påfrestningarna är extremt stora för vissa medlemsstater. Detta är ett annat område där vi behöver sätta rimliga gränser. Därför stöder majoriteten i vårt utskott föredragandens åsikt att anslagen bör skäras ned för vissa områden eller att ett nytt förhandlingsutrymme bör skapas. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ),
    Herr talman! Jag vill gratulera Reimer Böge för hans balanserade betänkande. Trots en del hinder över hela jordbrukssektorn är det ett mycket opartiskt dokument. Det är EU:s jordbruk som gör den fleråriga budgeten möjlig, för det är den enda sektor som drar åt svångremmen hårt. Vi kommer att skära ned vår budget från 36 till 26 procent. Det ser i mina ögon ut som ett stort språng framåt för alla andra sektorer så att de kan genomföra den europeiska politiken. 
Två hinder kvarstår. Vi har ett avtal med Bryssel som fastställer den tillåtna tillväxtnivån i denna budget. Samtidigt konstaterar jag att inga medel har avsatts för Rumäniens och Bulgariens anslutning. Nu när EU:s jordbruk gör så drastiska nedskärningar kan jag inte förstå hur Bulgariens och Rumäniens anslutning också, under Brysselavtalet, skall finansieras med dessa 26 procent. 
I värsta fall kan det betyda att eftersom detta avtal och nedskärningarna i fråga måste bäras av de 15 gamla medlemsstaterna så kan det 2012 uppstå en situation där jordbrukarna i de 15 gamla medlemsstaterna får 15 procent mindre tillägg än jordbrukarna i de nya medlemsstaterna. Så får det bara inte gå till. 
Genom att delvis använda samfinansiering som en lösning på detta problem erbjuder Reimer Böge möjligheten att släcka eld med eld, fastän detta har mötts med våldsamma protester i parlamentets jordbruksutskott först och främst därför att den mycket knepiga frågan om det kan verkställas med rättsliga medel eller inte återstår. För det andra värdesätter vi den gemensamma marknaden mycket högt och vill bevara den. Vad som än händer får inte en samfinansiering med obligatoriska utgifter leda till en åternationalisering av jordbrukspolitiken. 
Jag har en anmärkning kvar att göra när det gäller rådet. Det talas mycket om nettobetalningar. Får jag rekommendera rådet att dra av medlemsstaternas egna resurser från deras nettobetalningar? Det skulle uppgå till hälften av nettobetalningarna i mitt land, och det kan säkert visa sig vara svaret på frågan. 
Ruth Hieronymi (PPE-DE ),
    Herr talman! Jag vill som företrädare för utskottet för kultur och utbildning börja med att varmt tacka vår föredragande Reimer Böge som har haft modet att sätta upp entydiga prioriteringar i sitt förslag till betänkande. En – och en tydlig sådan – faller inom området för allmän utbildning och yrkesutbildning, vilka är nyckelfaktorer för tillväxt, social integrering och konkurrensförmåga. Han har inte heller begränsat sig till att bara prata om ämnet, för han har tillfogat nästan en miljard euro till budgetförslaget för de stora utbildningsprogrammen Erasmus och Leonardo och för utbytesprogrammen för ungdomar. 
Även om Reimer Böge också tog upp frågan om en ökning för kultur är den summan beklagligt liten jämfört med den summa som verkligen behövs omedelbart. Hur tråkigt detta än är med tanke på att man ofta åberopar EU:s själ skulle jag som företrädare för utskottet för kultur och utbildning vilja be kammaren att backa upp dessa förslag med stor majoritet i morgon. Nu när rådet har fått en tydlig signal från allmänheten i folkomröstningarna ber jag det att prioritera rätt genom att godta det som parlamentet har föreslagit via dess föredragande och att i EU:s budget ta allmänhetens deltagande särskilt på allvar, liksom utbildning och kultur. Före folkomröstningarna beskrev 72 procent av folket sig själva som otillräckligt eller inte alls informerade. Därför måste rådet dra lärdom av detta när det gäller den ekonomiska situationen. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera vår föredragande, Reimer Böge, och de som har samarbetat med honom för deras arbetes volym och höga kvalitet och för den politiska vision som inspirerade till deras betänkande. Som föredragande för yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har jag inget att klaga över. Det är faktiskt en glädje för mig att säga att jag helt stöder den linje som föreslås i Bögebetänkandet om det viktiga området frihet, säkerhet och rättvisa, som när det gäller både budget och struktur har erkänts och bevarats som en av EU:s grundläggande prioriteringar.
Jag noterar med tillfredsställelse att det i Bögebetänkandet föreslås, vilket jag för övrigt hade begärt, att detta verksamhetsområde så att säga skall bli ”bundet” inom rubrik 3 genom en separat underrubrik som kan garantera den finansiering som krävs för denna utveckling.
Jag är också glad över att se att betänkandet innehåller ett förslag om en väsentlig del av de relevanta budgetutgifterna, vilken kommer att medföra att kampen mot organiserad brottslighet och mot terrorism intensifieras, att kontrollsystemen vid EU:s yttre gränser förbättras och att den gemensamma invandrings- och asylpolitiken drivs framåt på ett effektivt sätt.
Slutligen – och detta är en helt personlig punkt, herr talman, som jag lämnar som ledamot som har valts i Vallonien – vill jag mycket tydligt rikta mig till premiärministern för Vallonien, Jean-Claude Van Cauwenberghe, och säga att jag helhjärtat stöder uppmaningen i punkt 58 i betänkandet om skyddet för de legitima intressena hos de regioner som har berörts av den statistiska effekten av utvidgningen. Det skulle bespara Jean-Claude Van Cauwenberghe mödan att göra ännu ett uppenbart osant uttalande. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ),
   .  Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Utskottet för konstitutionella frågor, som är ansvarigt för konstitutionen, har belyst någonting som vid det här laget är uppenbart för alla, nämligen att Europeiska unionens direktkommunikation med, och tillhandahållande av information till, sina medborgare är en katastrof – inte bara en katastrof utan också ett svart kommunikationshål som nu hotar att svälja den europeiska konstitutionen.
Utskottet för konstitutionella frågor har påpekat att utvecklingen av ett område av språkligt och gränsöverskridande folkligt deltagande i politiken i Europa är nödvändigt och oumbärligt för en europeisk demokrati. Vi har dessvärre noterat att en av kommissionens första åtgärder var att minska medlen för information om konstitutionen, något som skulle kunna få en att gråta om det inte hade varit så farsartat. Det tillfälliga utskottet och dess föredragande har tagit till sig utskottets oro, även om det inte har anslagit medel för att hantera den. Det finns ingen anledning att presentera prioriteringar för allmänheten om man inte avsätter pengar för dem. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Utskottet för kvinnors rättigheter beklagar att de anslag som föreslås i ”Prodipaketet” för sociala frågor, jämställdhet och sysselsättning inte avspeglar någon reell ökning jämfört med den tidigare finansieringsramen, trots att den bristande jämställdheten i det utvidgade EU har ökat, att mer än 20 miljoner människor är arbetslösa och att fattigdomen och det sociala utanförskapet nu påverkar 70 miljoner människor.
Lämplig finansiering måste därför anslås till programmet Progress, större uppmärksamhet måste riktas mot kvinnors involvering i olika program och det måste finnas en tydlig delning av åtgärderna som rör jämställdhets- och anti-diskrimineringspolitik som är specifikt inriktad på att främja kvinnors rättigheter och involvering, genom att program som ”Jämställdhet mellan män och kvinnor 2013” skapas och ny finansiering ges åt det nya europeiska jämställdhetsinstitutet.
Det bör också noteras att jämställdheten mellan män och kvinnor bör tas med i all gemenskapspolitik över hela linjen, och särskild uppmärksamhet bör riktas mot …
Jan Mulder (ALDE ),
   .  Herr talman! Vi är tacksamma mot föredraganden för att han i sitt betänkande tillfälligt har tagit in en av de viktigaste rekommendationer som har lämnats av budgetkontrollutskottet. Det innehåller en rekommendation om att det högsta politiska beslutande organet i en medlemsstat varje år skall godkänna budgeten och bekräfta utgifter, både före och efter. Det är viktigt, för det är i medlemsstaterna som nyckelutgifterna uppstår. Dessutom är vi alla medvetna om att Europeiska revisionsrätten under de senaste tio åren har vägrat att utfärda en positiv revisionsförklaring.
Den andra viktiga poäng som budgetkontrollutskottet vill göra är att vi varje år, trots att vi har en budget, ligger långt efter med utgifter. Dessa kallas utestående åtaganden, och vi anser att det därför är viktigt att N+2-regeln skall finnas kvar. Det är oacceptabelt att medlemsstater gör förskottsinbetalningar och kommissionen sedan inte vet hur den kan spendera dem. 
Paulo Casaca (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag vill först gratulera föredraganden för hans utmärkta arbete, men jag vill också, om jag får, säga att jag är mycket bekymrad över att vi har haft tillgång till en förhandlingsfond – som vi faktiskt fick av det luxemburgska ordförandeskapet – vilken sänkte parlamentets förslag med omkring 100 000 miljoner euro.
Detta är en drastisk sänkning som kan kullkasta hela grunden för försvaret för de naturliga havsresurserna. Vi får inte glömma bort att vi inom detta område av havet nu måste finansiera externa fiskeavtal och uppfylla Osparkonventionen, som EU har undertecknat, i vilken nya skyddsområden i havet anges.
Det finns nya förslag om att inrätta satellitmekanismer för att övervaka fisket, vilka är extremt dyra, det finns förslag om att omvandla stora delar av fiskesektorn, och dessutom finns utvidgningen. Med allt detta att tävla mot förefaller det fiskeriutskottet som att detta förslag är torftigt eftersom det inte på långt när uppfyller det som vi anser är genuina behov. Vi noterar också att det finns en stor risk för att rådet kommer att besluta att förkasta detta förslag helt.
Detta är något som bekymrar oss mycket, och jag vill be rådet att ta till sig våra genuina behov. Jag vill också uppmana er, herr Barroso, att behålla den inställning som ni har haft hittills om att hårdnackat försvara er kommissions förslag, för det är det här som kommer att försvara Europa, försvara våra intressen och försvara havet …
Alain Lamassoure,
   . Herr talman! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater delar de mål som har antagits av vårt tillfälliga utskott på grundval av de förslag som har lämnats av dess föredragande, Reimer Böge, som jag vill hylla på vår grupps vägnar. Tack vare honom kommer parlamentets inställning att bli klar i tid. Det starka budskapet i hans betänkande är att unionen inte kan utvidgas och förbättras utan att dess budget ökas. Ordförande José Manuel Barroso har påmint oss om det.
Vi anser att det första nyckelkravet finns i den politik som omfattas av Lissabonmålen, de transeuropeiska näten, forskning, universitetsutbyten och den kunskapsbaserade ekonomin. Ett annat nyckelkrav är solidaritet – den obetingade solidariteten med våra nya partner och över hela Europa med dem som har fallit offer för industriell omstrukturering eller för problem till följd av geografiska faktorer. När det gäller finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste de åtaganden som har gjorts gentemot jordbrukare för tidsperioden fram till 2013 hedras. Om det framkom att behoven var större än dessa resurser skulle de emellertid behöva fyllas på av medlemsstaterna. Med eller utan konstitutionsfördraget har rådet och parlamentet med eftertryck uttryckt sin gemensamma önskan att den ekonomiska unionen gradvis förvandlas till en genuin politisk union. Våra prioriteringar i detta sammanhang är kriget mot terrorismen och den allvarliga brottsligheten samt den nya grannskapspolitiken.
Herr talman! Vi är väl medvetna om att de övergripande behov som har identifierats av vårt tillfälliga utskott inte motsvarar vårt parlaments ambitioner. Det är tyvärr inte möjligt att gå längre i dag utan att radikalt ombilda systemet med gemenskapens egna medel. Det är vårt budgetutskotts önskan att arbeta med denna målsättning i nära förbindelse med de nationella parlamenten. Vi tror fullt och fast att det kommer att vara möjligt att tillsammans nå fram till lösningar i samförstånd. Utan dessa kommer unionen permanent att sakna förmåga att finansiera sina politiska ambitioner.
Catherine Guy-Quint,
   .  Herr talman! Först vill jag i tur och ordning tacka Reimer Böge och hela den grupp som under ert ordförandeskap har arbetat hårt för att se till att parlamentet har en inställning värd dess status som en gren av budgetmyndigheten.
I denna kapacitet strävade vi efter att formulera förslag i syfte att skapa ekonomisk återhämtning och intensifiera den europeiska solidariteten samtidigt som vi bevarade de nödvändiga byggstenar som redan ingår i den europeiska uppbyggnaden. Väl medvetna om de svårigheter som har drabbat vissa medlemsstater var vi tvungna att framställa en transnationell budgetplan. Våra förhandlingar kulminerade i ett mycket rimligt förslag som fortfarande innehåller viktiga tillväxtelement. Vår plikt är faktiskt att maximera det värde som läggs till de nationella budgetarna genom EU:s ingripande och att ge EU de medel som behövs för att genomföra ett projekt som är utformat för att skapa framsteg som alla medlemsstater kan ta del av.
Vi måste komma ihåg att utgifter på EU-nivå på lång sikt är en källa till besparingar för nationella regeringar, särskilt eftersom EU-utgifterna tillåter stordriftsfördelar och ofta gör det möjligt för medlemsstaterna att göra uppfinningar och följa en politik som de inte skulle ha kunnat göra självständigt. Med en budget som motsvarar 1,07 procent av BNP i betalningsbemyndiganden får vi resurserna att se till att politiken kan genomföras i framtiden. Det har också funnits ett behov av att bryta vissa tabun. Jag tänker här på finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som måste granskas för att en mer rättvis utgiftsstruktur skall kunna skapas. Jag tänker också på den brittiska rabatten, som måste ifrågasättas om vi skall kunna få en mer rättvis mekanism för gemenskapens egna medel. Jag tänker dessutom på Sammanhållningsfonden, där vi måste skapa en transnationell mekanism för att undvika att bestraffa de medlemsstater som inte längre skulle ha rätt till stöd. Dessutom uppmanas alla institutionerna att intensifiera sitt arbete för att uppnå ekonomi och effektivitet.
Min sista poäng om betalningsbemyndigandena är att de två elementen i det förslag vi har framför oss är oskiljaktiga, nämligen de 1,7 procenten i betalningsbemyndiganden och de 24,2 miljarderna för de flexibilitetsinstrument som är av största vikt för att vi skall kunna utveckla den politik som är nödvändig för tillväxt och solidaritet i unionen och världen.
Jag vill också betona två aspekter på den rådande situationen. Den första rör vår besvikelse över att inte ha kunnat finansiera Natura 2000 helt utanför budgeten för landsbygdsutveckling, vilket vi lade så stor vikt vid. Den andra rör kravet från oss socialister på en särskild fördelning av resurser till Europeiska utvecklingsfonden, som är ett oumbärligt instrument för förbättringen av det decentraliserade samarbetet.
Jag vill slutligen avsluta med att säga att EU just nu genomgår svårigheter, vilka jag inte skall beskriva i detalj. Det har tydligt framkommit av dessa händelser att våra medborgare vill ha ett verkligt Europa, ett Europa som relaterar till dem och kommunicerar med dem. Det är just därför som det är mycket viktigt att utnyttja denna nya rubrik. Vi strävar tveklöst i dag efter att hitta ett politiskt program för EU. Vi har målsättningar men inte tillräckligt många stora projekt och alltför få resurser. Det är nödvändigt att möta människornas förväntningar, och jag riktar dessa ord direkt till rådet. Det är hög tid att rådet kan uppfylla de europeiska folkens förhoppningar. Det finns ett brådskande behov av att rådet svarar upp till sitt ansvar. Vi behöver alla denna budgetram för att kunna blåsa nytt liv i ekonomin och återvinna allmänhetens förtroende. Vi måste komma över det nationella egenintresset och återupptäcka en mogen syn på det europeiska politiska projektet. Det finns inget överdrivet med vårt krav, och det är därför som vi ber rådet att närma sig vår inställning. 
Anne E. Jensen,
    Herr talman! Jag vill också rikta mitt stora beröm och varma tack till vår föredragande, Reimer Böge, för hans grundliga och skickliga arbete, först med att analysera kommissionens förslag och sedan med att formulera parlamentets inställning till budgetplanerna. Min grupp stöder detta betänkande. Den föreslagna grunden för förhandlingarna med rådet är ekonomiskt ansvarsfull. Vi har hittat sätt att omprioritera under kommissionens förslag och att göra besparingar i förhållande till det.
Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är särskilt glada över att förslaget är koncentrerat på forskning, utbildning och investeringar i transport och energi. Det är naturligtvis just inom dessa områden som vi måste investera väsentligt mer av EU:s budgetmedel. Det är i ett sådant arbete som framtiden ligger, och de kan ge EU en stark position. Det är därför som det är så ledsamt att det är just inom dessa områden som EU:s stats- och regeringschefer har för avsikt att göra kraftiga nedskärningar. De vill hänsynslöst skära ned vårt ambitiösa forskningsprogram, och det är ganska ofattbart och oförenligt med många av de vackra uttalandena från rådet om gemensam forskning. Det är just från dessa områden, där det gemensamma arbetet verkligen skulle kunna stärka EU:s konkurrenskraft, som de drar sig tillbaka och sparar belopp som, sett i ett större sammanhang, är ytterst blygsamma. Som kommissionsledamot José Manuel Barroso naturligtvis sade till oss kommer sådana besparingar att få allvarliga följder för ambitionerna inom detta område.
Vi i ALDE-gruppen är särskilt glada över de större resurser som parlamentet avsätter för asylfrågor och rättspolitik och för den gemensamma utrikespolitiken. Rättspolitiken är ett snabbt växande område, och det är viktigt att en tillräckligt stor ram avsätts för att vi skall kunna möta behoven under de närmaste åtta åren. Mycket kan hända på åtta år. Utrikespolitiken är också ett område där nya behov hela tiden uppstår. Det framgår av erfarenheterna från senare år, när vi plötsligt var tvungna att hitta pengar till Kosovo, Afghanistan, Serbien och Irak och, senast, till offren för tsunamin. Finansieringsramen måste ta hänsyn till sådana plötsliga behov så att vi inte tvingas skära ned biståndet till andra fattiga länder.
Vi har lagt särskild vikt vid att det skall finnas tillräckliga resurser för att stödja det utvidgade EU:s nya grannar. Utvecklingen i Ukraina är naturligtvis det senaste exemplet på EU:s förmåga att stödja demokratiska utvecklingar i länder som är dess nära grannar.
Jordbrukspolitiken och stödet för fattiga regioner i de gamla medlemsstaterna kommer att fortsätta att stå för en stor del av budgeten. Det är därför nödvändigt att den övergripande ramen är tillräckligt hög för att det även skall vara möjligt att finansiera nya behov. EU:s budget uppgår fortfarande bara till cirka en procent av bruttonationalinkomsten, och det kan inte påstås att de belopp som vi nu debatterar kommer att ge upphov till en budgetkris i någon medlemsstat. Jag vill därför uppriktigt uppmana Europeiska rådet att hitta en rimlig lösning efter det kommande toppmötet, för att bryta dödläget och visa att resultat kan levereras. Jag håller med Reimer Böge när han säger att vi också vill att parlamentet skall erbjuda en lösning, men inte till vilket pris som helst. Jag vill dock säga att parlamentet har kommit fram till ett konstruktivt och realistiskt förslag. Vi är skyldiga att hitta en lösning så att de strukturfondsprogram som är utformade för att utveckla ekonomierna i de nya medlemsstaterna kan sättas i gång den 1 januari 2007. Att inte uppnå något resultat och inte visa någon vilja att förhandla skulle helt enkelt vara föraktligt. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   .  Herr talman! Jag har ägnat de senaste veckorna åt att driva en mängd kampanjer för Europas framtid, och samtidigt som det är mycket olyckligt att folkomröstningen i Nederländerna ledde till ett ”nej” är detta förstås inte oväntat. Om det enda ett land år ut och år in får höra om EU är att det kostar för mycket, och att det är skamligt att Nederländerna betalar så mycket till Bryssel, så kan man knappast förvänta sig att människorna skall hoppa av glädje, ropa ”ja!” och bestämma sig för att ta emot detta EU med öppna armar.
Nederländska revisorer har sått den euroskepsis som skördades den 1 juni. Hur har den nederländska regeringen tolkat allt detta? Den påstår att Nederländernas ”nej” är ett ”nej” till att vi skall vara nettobidragsgivare. Det är naturligtvis att vända upp och ned på allting. Till min stora fasa har detta nu plötsligt även blivit de nederländska socialdemokraternas inställning, och det är nedslående, men naturligtvis ett mycket enkelt alternativ. Min grupp har tolkat Nederländernas ”nej” på ett helt annat sätt. Många människor röstade inte mot EU, men vill ha ett bättre EU, inte ett EU av multinationella företag, utan ett EU av människor.
Gruppen De gröna har därför lagt fram en alternativ resolution, eftersom vi vill investera kraftigt i utbildning, projekt för att minska fattigdomen och i utbytesprogram, även för studenter. Vi vill ha mer utvecklingssamarbete; vi vill investera i millenniemålen. Vi vill också skydda vår sårbara miljö genom att faktiskt frigöra medel – alla i denna kammare har hållit med om att medel bör göras tillgängliga, men det har inte skett. Vi vill inte att denna verklighet skadar landsbygdens ekonomi.
Vi vill använda pengarna mer effektivt, inte på prestigefyllda men ineffektiva nationella turistattraktioner som bron över Messinasundet, utan exempelvis på den järnvägsförbindelse som knyter samman Berlin med Warszawa, Vilnius, Riga och Tallinn eller Wien eller Venedig med Ljubljana, Bratislava, Prag och Budapest. Med bara tomma löften och inga pengar till stöd för dem kommer man bara att alienera väljaren ännu mer. Man måste göra klart på vilket sätt man vill förvekliga sina drömmar. Det är därför som vi har lagt fram en resolution.
Esko Seppänen,
   . Herr talman! Jag har haft möjlighet att på nära håll iaktta det enorma arbete som Reimer Böge har lagt ned på sitt betänkande. Det är inte hans fel att vår grupp inte kommer att anta detta betänkande av ett tillfälligt utskott, utan har anslutit sig till minoritetens åsikt och i stället lägger fram ett eget resolutionsförslag.
Parlamentets maktförhållanden är sådana att utskottets betänkande inte motsvarar vår grupps åsikt om framtida ekonomiska ramar. Vi skulle ha velat se en större fokusering på ekonomiska, sociala och miljörelaterade frågor, förebyggande av arbetslöshet och kampen mot fattigdom samt solidaritet med utvecklingsländerna. Vi skulle ha velat se mindre nyliberalism, mindre militarisering av EU och mindre harmonisering av lagar.
Å ena sidan är det motiverat att ett beslut om de framtida ekonomiska riktlinjerna passar samman med kommissionens och parlamentets mandatperiod. Å andra sidan bör struktur- och sammanhållningsfonder samt jordbruksprogram inte underordnas rena budgetramar och -förfaranden. Vidare är det så att samtidigt som begreppet tidsmässig samordning var motiverat för bestämmelserna i förslaget till EU-konstitution finns det inte längre någon grund för det. De franska och nederländska nationerna har försatt det nyliberala och euronationalistiska projektet i koma, och nu behöver vi bara stänga av den livsuppehållande maskinen.
Parlamentet hade ingen lust att nå ett samförstånd om hur framtida budgetar skall finansieras. Vår grupp stöder systemet med nationella bidrag och, framför allt, bidrag som grundar sig på BNP, och vi har ingen sympati för EU-beskattning. Vi vill att bidrag skall tas ut rättvist. Det är inte så det är just nu. Andra betalar nästan 5 miljarder euro för att täcka Förenade kungarikets bidrag, och det landets rabatt är inte motiverad.
Totalsumman för de framtida utgifterna är av stor betydelse. På ena sidan finns 1 procent som har föreslagits i brevet från sex medlemsstater, och på den andra kräver medlemsstater som är oroade över struktur- och sammanhållningsfonder att unionens interna sammanhållning och konvergens skyddas. Vår grupp delar inte utskottets åsikt att totalsumman för utgifterna bör vara kommissionens ursprungliga förslag på någonstans mellan 1 och 1,14 procent. Vi anser att kommissionens förslag bara är ett minimum.
Det finns mycket sympati i vår grupp för de länder som fördömer stabilitets- och tillväxtpaktens deflationstryck. Många ledamöter i vår grupp är dessutom oroade över den effekt som EU:s utvidgning kommer att ha på budgeten. Det befaras att utvidgningen kommer att betalas av de gamla sammanhållningsländerna. När det gäller jordbruket är det inte alla som förstår varför vi borde skapa utrymme i EU:s budget för andra utgifter med gemensam finansiering av jordbruksutgifterna.
Herr Böge! Jag beklagar, men just som jag skulle börja tala om betänkandets goda aspekter tog min tid slut. 
Dariusz Maciej Grabowski,
   .   Herr talman, mina damer och herrar! Trots att jag har all respekt för det arbete som har utförts av Reimer Böge har jag inget annat val än att säga att förslaget till budgetplan är lika värdelöst som förslaget till konstitutionsfördrag, och det förtjänar samma öde. Denna kammare bör förkasta förslaget till budgetplan, och på så sätt bevisa att den förstår och delar åsikterna hos de flesta av EU:s medborgare. Det skulle också visa att den respekterar demokratiska principer och att den som allmänhetens språkrör företräder och skyddar allmänhetens intressen.
Vad är det för fel med förslaget till budgetplan? Det föreskriver användning av ogynnsamma ekonomiska indikatorer och mekanismer och begränsar särskilt medlemsstaternas bidrag till omkring 1 procent. För det andra föreskriver det att en hög andel av budgeten skall spenderas på jordbruket. För det tredje föreskriver det blygsamma ökningar av utgifter för struktur- och sammanhållningsfonderna. För det fjärde avsätts cirka 75 procent av finansieringen för forskning och utveckling till högt utvecklade länder. För det femte har de administrativa kostnaderna ökat kraftigt, och för det sjätte går det inte tillräckligt långt för att liberalisera marknaden för tjänster.
Vad kommer att hända om sådana otillräckliga lösningar antas? För det första kommer de ekonomiska problemen att mångfaldigas i stället för att lösas, tillväxten och konkurrenskraften kommer inte att öka och utvecklingsklyftan mellan medlemsstaterna kommer att utvidgas i stället för att minska. För det andra kommer de sociala problemen att förvärras på grund av bristen på familjefrämjande politik, eftersom det sistnämnda ökar sysselsättningen och intäkterna och därmed främjar den naturliga tillväxten. Det finns också en bristande tillnärmning, eller snarare en växande skillnad mellan inkomsterna för ett litet antal rika personer och ett stort antal fattiga. För det tredje ökar förslaget till budgetplan den politiska spänningen inom EU i stället för att minska den, eftersom man inte avsätter tillräckligt mycket finansiering för en ny transport- och kommunikationsinfrastruktur. För det fjärde har inte tillräckligt mycket pengar avsatts för yttre politik och för bistånd till länder som Ukraina och Vitryssland. Samtidigt kommer vi inte att kunna uppfylla våra bindande löften till Turkiet avseende EU-anslutningen, och det kommer att göra våra förbindelser med den muslimska världen ännu mer komplicerade.
Sammanfattningsvis skulle vi handla på kant med de ekonomiska och sociala målsättningar som har proklamerats av EU om vi skulle anta förslaget till budgetplan. Genom att göra det skulle vi bara bekräfta att EU drivs av byråkrater och teknokrater, och vi skulle inte göra några framsteg mot vårt mål med global konkurrenskraft. Ledamöterna i gruppen Självständighet/Demokrati kommer att rösta mot detta förslag. Det är hög tid att hålla en debatt om behovet av en ny strategi för ekonomiskt samarbete mellan EU:s medlemsstater. 

Wojciech Roszkowski,
   .   Herr talman! Den budgetplan som har lagts fram av föredraganden ligger nära gränserna för det som vi kan uppnå just nu. Vi befinner oss i en mycket svår situation. Inte nog med att rådet har misslyckats med att nå en gemensam ståndpunkt om taket för åtaganden och betalningar, dessutom har en majoritet av väljarna i Frankrike och Nederländerna förkastat konstitutionsfördraget.
Sanningens ögonblick har därför kommit för det obegripliga fördraget, som inte lyckas göra någon skillnad mellan lagstiftning och det som ibland är dåraktiga förhoppningar och drömmar. En mängd olika klagomål mot EU har hörts från vissa håll. Enligt vissa av de gamla medlemsstaterna gör EU inte tillräckligt för att skydda deras arbetstillfällen. Andra säger att EU berövar dem deras suveränitet utan att ge dem någonting i gengäld. Vissa medlemsstater anser att EU överreglerar ekonomin och att det kostar för mycket. Andra vill inte ge upp de privilegier som de har beviljats tidigare. Det är den ökända polska rörmokaren, vars arbete är pålitligt och billigt, som får skulden för att dessa olika synsätt har misslyckats. I stället för att göra allvarliga försök att genomföra ekonomiska reformer föredrar vissa människor att använda den polska rörmokaren som ett spöke för att skrämma barn och ungdomar som söker arbete.
I verkligheten är det som händer att vissa nettobidragsgivare till EU:s budget tillämpar den gamla utopiska principen ”ge vad du kan och ta vad du behöver”. Resultatet blir att det aldrig finns tillräckligt mycket EU-pengar för alla. Vi debatterar därför budgetplanen utan att veta om rådet kommer att nå enighet eller om de största medlemsstaterna kommer att inta ännu mindre flexibla ståndpunkter. Hur det än är med den saken måste vi ändå fatta någon form av beslut.
Vi har för avsikt att rösta för Bögebetänkandet, dock i en något ändrad version. För det första motsätter vi oss varje koppling mellan nivån på betalningarna och reformen av systemet med gemenskapens egna medel, eftersom denna reform visar alla tecken på att förvandlas till ett försök att röra sig ännu längre bort från ett samband mellan medlemsstaternas betalningar och deras intäkter. För det andra håller vi inte med om att jordbruket bör samfinansieras, och detta skulle bli det första steget längs vägen mot att åternationalisera jordbrukspolitiken. För det tredje anser vi att det skulle vara rimligare att fortsätta med de nuvarande planerna för en budgetplan för perioden 2007–2013, eftersom det stämmer bättre överens med de fleråriga programmen och den gemensamma jordbrukspolitiken.
EU har fungerat och kommer att fortsätta att fungera utan de tusentals bysantinska bestämmelserna i den döda konstitutionen. I ett stort antal länder förlorar allmänheten förtroendet för EU. Vi måste fråga oss om detta inte härrör från det faktum att den politiska eliten har struntat i just de illusioner som den har skapat. Är det trots allt inte en illusion att i all oändlighet upprepa subsidiaritetsklyschan medan välfärdsstaten, som ofta är onödigt uppblåst, närmar sig konkurs? Är det inte absurt att just de länder som vill integrera snabbt försöker minska sina bidrag till EU? Är inte Lissabonstrategin en illusion, som för närvarande fördunklas av ett rabulistiskt krig mot den fria marknaden? Bör skulden läggas på människorna i de länder som har genomfört de nödvändiga reformerna och, till följd av detta, börjat utvecklas snabbare och blivit mer konkurrenskraftiga?
Parlamentet kommer att göra sin plikt genom att rösta för Bögebetänkandet. Nu är det rådets tur att anta en mer konstruktiv attityd.
Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! Det betänkande som vi diskuterar i dag tar upp budgetfrågor, men även, och jag vill betona detta, politiska utmaningar. Det är dessa utmaningar som jag vill fokusera på. Jag är säker på att ni känner till att de ekonomiska utsikterna för de kommande åren bland annat beror på huruvida den europeiska konstitutionen godkänns eller ej. Medborgarna i två medlemsstater förkastade nyligen konstitutionen; andra länder har skjutit upp ratificeringen. Vi bör nu ta till oss detta budskap i stället för att göra upp planer för de kommande åren. Vad medborgarna högt och tydligt har sagt till oss är att de ser på Europeiska unionen helt annorlunda än vad vissa politiker drömde om vid förhandlingsbordet.
Ur perspektivet med de ekonomiska beräkningarna är Reimer Böges betänkande en förnuftig kompromiss. Det ger tydligt uttryck för att det inte kan bli mer EU för mindre pengar. Vi måste emellertid framför allt respektera medborgarnas önskemål. Det är nu inte en fråga om vad vi här i kammaren anser vara rimligt. Det är en fråga om vad som verkligen är demokratiskt. Jag anser att förkastandena av konstitutionen inte kan ignoreras arrogant. Jag anser därför att den största politiska utmaningen är att politiker måste få modet att ställa sig ödmjukt framför medborgarna och öppet erkänna att ett allmänt samförstånd om den politiska integrationsnivån inom Europeiska unionen helt enkelt inte existerar just nu. Därför undrar jag om vi nu ens har rätt att rösta om ett betänkande som strävar efter att skapa en ram för det politiska och ekonomiska livet i Europeiska unionen i flera år framåt, och mitt svar är ett definitivt ”nej”. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
    Herr talman! Europeiska kommissionens förslag innebar ett åtagande för utvidgningen och samtidigt för dess ambitioner att förvandla vår ekonomi till ett centrum för tillväxt och utveckling, för att överbrygga den ekonomiska klyftan mot Förenta staterna, öka vår närvaro på världsarenan och konfrontera de nya utmaningarna med terrorism och organiserad brottslighet. Detta sker trots att den föreslagna fördelningen av kostnaderna för utvidgningen varken är rättvis eller balanserad, vilket framgick under parlamentsdebatten, och det är därför som vi har lagt fram ett ändringsförslag som jag hoppas kommer att få stöd av en majoritet i parlamentet i morgon.
När jag applåderar det arbete som utförs av det luxemburgska ordförandeskapet måste jag uttrycka min oro över inriktningen på en del av dess förslag, vilka har en tendens att tillfredsställa de medlemsstater var attityd är minst flexibel till andras förfång. Det vore bra om rådet tog hänsyn till de tydliga signaler som skickas ut av Europaparlamentet, särskilt när det gäller sammanhållningspolitiken.
Vi vill ha tillräckliga medel, vi vill återanvända medel som blev över efter konvergensmålsättningen i de länder som har störst absorptionsförmåga, och jag hoppas att vi i morgon kommer att godkänna ett ändringsförslag som kräver politisk ersättning för de länder och regioner som har drabbats av en plötslig förlust av medel.
Nicolas Schmits vackra ord, som vi verkligen är tacksamma för, måste översättas till ett tydligt åtagande för sammanhållning. Om vi tänker realistiskt tror jag att vi alla är överens om att unionen för närvarande saknar politiskt ledarskap, men det som kommer att sättas på prov den 17:e är stats- och regeringschefernas förmåga att göra sin plikt. Det vore mycket ansvarslöst av rådet att inte enas vid denna tidpunkt. 
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
    Herr talman! Som brukligt är här i parlamentet skall jag börja med att gratulera Reimer Böge till det arbete som han har utfört med sitt viktiga betänkande om politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013.
Jag skall först lämna några allmänna kommentarer. De budgetplaner som betänkandet hänvisar till hamnar utan tvekan i ett negativt sammanhang, ur politisk, ekonomisk och social synvinkel, i flera medlemsstater, och jag kan bara beklaga att detta sammanhang har – om ni låter mig använda det uttrycket – förgiftat debatten i utskottet redan från början, och gjort denna debatt inriktad på att försöka nå enighet om procenttal mellan kommissionen och rådet. Ibland har det förekommit käbbel om procenttal, nettobidragsgivare och nettoinkomster. Jag anser att det är en falsk debatt, ur ekonomisk synvinkel, eftersom den är ofullständig, och politiskt är den ännu mer ofullständig eftersom Europeiska unionen handlar om så mycket mer än bara sin budget.
Medborgarna vill ha mycket mer än bara en bokföringsövning, eftersom unionen borde vara ett komplett politiskt projekt, en vision för sina medborgare och en framtid för tjugofem länder, vilket innebär mer än att bara vara bidragsgivare.
Jag beklagar att den rådande politiska situationen inte har gett parlamentet möjlighet att vara djärvare, och det här är första gången som parlamentets förslag har siktat lägre än kommissionens förslag.
Samtidigt kommer emellertid socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att stödja Bögebetänkandet eftersom dess grundläggande krav i de flesta fall tas upp. För det första bekräftas att sammanhållningspolitiken är ett oumbärligt instrument för att främja regional, ekonomisk och social sammanhållning och minska skillnaderna mellan unionens regioner – en solidaritetspolitik framför alla andra – och en lämplig finansiering på 0,41 procent av BNP ses som ett oeftergivligt villkor.
För det andra prioriteras den politiska och sociala dagordningen, och det erkänns att det är avgörande att den får tillräcklig finansiering, och följaktligen krävs en ökning med 200 miljoner euro för att uppnå dess målsättningar. För det tredje insisteras att det finns ett behov av finansiering på tillräcklig nivå för yttre åtgärder, i syfte att göra unionen till en genuint global samtalspartner. Slutligen tas Europaparlamentets långlivade krav på att Europeiska utvecklingsfonden skall integreras i den allmänna budgeten upp.
Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder denna balanserade och realistiska resolution, eftersom vi är medvetna om att en enad majoritetsinställning ger parlamentet en stark ställning i dess mellanhavanden med rådet. Bollen är på rådets planhalva, och rådet måste också komma ihåg att socialdemokratiska gruppen ser betänkandet som ett minimum för att garantera tillräckliga resurser för Europapolitiken för EU med 25 medlemsstater. 
Jean Marie Beaupuy (ALDE ).
    Herr talman! Som många andra ledamöter vill jag gratulera vår ärade kollega Reimer Böge för det arbete som har utförts och för hans samordning av allt detta arbete. Jag anser också att det är rättvist att säga, herr Böge, att många andra ledamöter i detta parlament har visat ansvarskänsla och försiktighet när de har nått fram till den majoritet på två tredjedelar som ni nämnde tidigare.
Jag bjuder därför in er, mina damer och herrar i rådet och kommissionen, att lyssna mycket noggrant på denna vädjan från vårt parlament, eftersom det innehåller ståndpunkter som är förståndiga i två huvudavseenden. För det första är de ekonomiskt förståndiga, eftersom de, såsom delvis har förklarats under denna debatt, avspeglar en helt tillfredsställande kompromiss om både utgifts- och intäktssidan. På utgiftssidan har vi lyckats lämna förslag med potential att tygla utgifterna inom ett antal områden, medan det på resurssidan, som en tidigare talare angav – jag tror att det var en företrädare för rådet – kommer att ske ökningar från omkring 8 till 15 procent i den slutliga analysen, beroende på punkterna, om jag minns den siffra som nämndes nyss. Jag upprepar att detta är finansiellt förnuftiga ståndpunkter.
För det andra är våra ståndpunkter även politiskt förnuftiga, å ena sidan eftersom de önskemål som uttrycks i denna budgetplan stämmer överens med Lissabon- och Göteborgsmålen och å andra sidan eftersom jag anser att de av våra medborgare som vill göra sig besväret att komma underfund med innehållet i denna budgetplan kommer att hitta en manifestation av vår vilja att förbättra våra regioner samtidigt som vi förbättrar vår förmåga att bemästra framtidens utmaningar. Det är därför som jag är glad över de ståndpunkter som har antagits av parlamentet om Bögebetänkandet och som jag uppmanar kommissionen och rådet att fästa avseende vid det.
Det är dessutom min innerliga önskan att rådet lyssnar på oss den 17 och 18 juni och att våra åsikter tas emot väl. Det är absolut nödvändigt att rådets slutsats i denna fråga inte betraktas som ett hoplappat beslut utan som ett enormt kliv framåt mot vår vision om Europa. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det finns inte många ämnen som ligger en skotte varmare om hjärtat än pengar, och som den enda skotska företrädaren i det tillfälliga utskottet för budgetplanen har jag studerat debatterna, som ofta varit Kafkaliknande, med stort intresse, även när den riktiga debatten verkar utspela sig någon annanstans.
Debattiden är dock nästan slut, åtminstone i denna kammare. Det är parlamentets plikt att förenas kring denna kompromiss, som vår föredragande har utarbetat på ett sådant skickligt sätt. Det är nämligen inom rådet som den riktiga debatten utspelar sig, där enprocentsklubben som så skickligt leds av Förenade kungarikets regering fortsätter att ha övertaget. Det är inte en perfekt kompromiss, men vilken kompromiss är det? Vi måste dock meddela rådet detta med en så hög röst som möjligt.
Jag återupprepar det Constanze Angela Krehl, min kollega i utskottet för regional utveckling, säger om att det för medborgarna är regionalpolitiken som är den mest framgångsrika och synliga delen av unionens arbete, och det är för deras räkning vi genomför all verksamhet. Det tillfälliga utskottets ståndpunkt är att skydda regionalpolitik, en stark europeisk regionalpolitik som måste främjas och skyddas. Det grämer mig att Förenade kungariket på alla sätt och vis visar att de tänker fortsätta sin fega, kortsiktiga hållning inom rådet. Det åligger oss här i parlamentet att skicka ett tydligt meddelande till ”enprocentsklubben” i dag att vi inte tolererar någonting mindre än denna kompromiss.
Vi har hört rådets stora förhoppningar om att de fortfarande hoppas på en överenskommelse. Jag själv skulle inte tippa på det inom den snaraste framtiden. För oss gäller det att förenas kring den bästa möjliga överenskommelsen.
Helmuth Markov (GUE/NGL ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka min respekt för föredraganden och för hans mycket ambitiösa betänkande som vi debatterar i detta parlament i dag. Trots att betänkandet innehåller många enskilda goda åtgärder kan jag inte rösta för det.
Anledningen till att min grupp har lagt fram ett eget förslag till resolution är att vi ville ta en annan politisk riktning under perioden 2007–2013. Huvudskälet till min negativa respons på Bögebetänkandet är att Europeiska unionen inte klarar av de enorma utmaningar den kommer att ställas inför under nästa budgetplan. Om vi skall fundera över vad som behöver göras i samhället, ekonomin och miljön – särskilt i hanteringen av de krav som ställs genom regional sammanhållning, de höga arbetslöshetssiffrorna, fattigdom och ojämlika inkomster – så måste vi göra det i ett makroekonomiskt sammanhang. Det finns inget spår av det i detta betänkande.
Generellt anser vi inte att de övre gränser som föreslås av kommissionen för budgeten går tillräckligt långt. Dess plan att ge Europeiska unionen mer och mer befogenheter och ansvar utan att samtidigt tilldela den de ekonomiska resurser som den kommer att behöva för att realisera dem fungerar helt enkelt inte. Vi betraktar prioriteringen av konkurrenskraft, säkerhet och försvar på bekostnad av sammanhållning, den sociala och miljömässiga dimensionen och av samarbetet med utvecklingsländer som oacceptabel.
Denna budgetplan avspeglar försöket att genomföra Lissabonstrategin, och vi uttryckte vårt motstånd mot den nuvarande formen av den sistnämnda när den debatterades. Det är full sysselsättning och hållbar ekonomisk utveckling som i stället bör vara de strategiska målen, och det innebär att tilldela ytterligare finansiella resurser till särskilt innovation, sociala behov och utbildning.
Ett sänkt bidrag på 0,41 procent av Europas bruttonationalprodukt kommer inte att förverkliga en stark europeisk regionalpolitik. Jag hoppas att rådet nu inte kommer att dröja med sitt beslut, för om det gör det kan vi redan räkna med att det blir omöjligt att fördela de nya stödmedlen på rätt sätt i början av 2007, och det vore politiskt oansvarigt.
Hélène Goudin (IND/DEM ).
    Herr talman! Nu står vi åter inför förslag om att öka EU:s utgifter och därmed intäkter. Argumentet är att EU växer och alltså måste få kosta mer. EU växer både i antal medlemmar och genom att olika arbetsuppgifter ständigt tas över från medlemsländerna. Är detta en rimlig utveckling? Det självklara svaret är nej.
De europeiska länder som uppfyller kraven på medlemskap måste naturligtvis välkomnas. Det finns dock varken rationella skäl eller folkligt stöd för att flytta ytterligare politiska uppgifter från medlemsländerna till Bryssel. Den allmänt hyllade men aldrig respekterade subsidiaritetsprincipen talar tvärtom för att åtskilliga befogenheter borde flyttas tillbaka från EU:s institutioner till de nationella parlamenten. Att detta är folkens vilja framgår av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna och av vad vi vet om folkopinionen i många andra medlemsländer.
Vi ser just nu slutet på en epok i EU:s historia, slutet på den epok då den politiska eliten kunde gå vidare med sina ambitioner och planer utan att bry sig om folkviljan. Att detta har varit möjligt tidigare beror på att partistrukturen i Västeuropa återspeglar 1900-talets politiska stridsfrågor, rangerade längs en höger-vänster-skala. De etablerade partierna är med få undantag helt för en kontinuerlig förskjutning av den politiska makten från medlemsländernas parlament till Bryssel. Medborgarna kan därmed inte i allmänna parlamentsval meddela att de är emot denna utveckling. I folkomröstningar i EU-frågor och ibland vid val till Europaparlamentet öppnar sig möjligheten för de europeiska folken att explicit ta ställning till vilken roll EU skall spela. Då tar man den möjligheten och säger nej till maktförskjutningen.
Det är viktigt att vi håller detta i minnet nu när vi diskuterar EU:s budget för 2007–2013. Det finns inte folkligt stöd för ökade utgifter i en union där drygt 70 procent av budgeten går till jordbrukspolitiken och regionfonderna. Vi reserverar oss mot det tillfälliga utskottets förslag till budgetplan på 1,07 procent av BNI i anslag för betalningar och 1,18 procent i åtaganden. Vi anser att de totala anslagen för betalningar skall ligga inom 1 procent av EU-ländernas samlade BNI i enlighet med G6-ländernas förslag. 
Umberto Pirilli (UEN ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först gratulera Reimer Böge till hans förmåga att skapa en syntes av de olika trender som kom fram och därmed för det goda arbete som har utförts.
Jag vill också göra en kortfattad iakttagelse om trilogin parlamentet, kommissionen och rådet. De två förstnämnda förespråkar att behålla åtagandebemyndigandena på nuvarande nivå eller något lägre (1,18 och 1,24 procent). I kontrast till detta försvarar rådet de privilegier som tillfaller medlemsstaterna, som är bekymrade – och än mer bekymrade efter omröstningarna om konstitutionen i Frankrike och Nederländerna – över den oro som griper tag i unionen som ett skruvstäd. De lurar i sig själva att de genom att minska medlen kan försvara sina respektive ståndpunkter, vilka exponeras mot de faror som representeras av Kina, Indien, Förenta staterna, global revolution, konkurrenskraft och innovation.
Vi lever i ett sammansatt samhälle, som lever över sina tillgångar och som löper allt större risk till följd av oflexibla institutioner, en regering med begränsad suveränitet och en själlös centralbank. Att minska ingripandena nu i stället för att öka dem, såsom jag anser är nödvändigt ...
Jean-Claude Martinez (NI ).
    Herr talman! Sovjetunionen hade totalt tio ekonomiska planer. Europeiska unionen har för sin del redan haft fyra budgetplaner – Delors I- och Delors II-paketen, Santerplanen och nu Barrosoplanen för perioden 2007–2013.
De sovjetiska planerna var emellertid utformade för att bygga upp ekonomin, medan de europeiska budgetplanerna är balanseringsmekanismer där flugägg vägs på spindelnät. Vår debatt illustrerar detta: det 311 sidor långa Bögebetänkandet handlar i huvudsak om huruvida 450 miljoner européer kommer att bemyndiga åtaganden som uppgår till 1,24, 1,06 eller 1,7 procent av BNP, med andra ord om vi skall spendera 1 024 miljarder, 870 miljarder eller 825 miljarder euro under de kommande sju åren, medan Förenta staterna under samma period spenderar 20 000 miljarder US-dollar, vilket är cirka 20 gånger mer än EU. För att uttrycka saken på ett annat sätt, våra skillnader på cirka 60 miljarder euro mellan Juncker och Barroso eller mellan Chirac och Böge motsvarar 0,3 procent av Förenta staternas beräknade offentliga utgifter för samma period.
När vi har mer än 20 miljoner arbetslösa och 50 miljoner människor som lever i fattigdom är det uppenbart, och har varit allmänt känt sedan Perikles tid, att den stora frågan handlar om stora lån för större investeringar, exempelvis investeringar i våra järnvägar. Om Bryssel faktiskt hade byggt järnvägsstationer i stället för konstitutionella luftslott, skulle Europeiska unionen inte ha växlat in på stickspåren. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ).
      Herr talman! Som läget är skulle det vara naivt att förvänta sig att den nya budgetplanen skall grunda sig på samma princip som EU:s tidigare utgiftsplaner. De sistnämnda hade ingenting gemensamt med Sovjetunionens gamla femårsplaner, eftersom deras vägledande princip var att vi skulle ha en växande budget för att uppfylla våra växande behov. Man må förlåtas för att ha förväntat sig att detsamma skall gälla i dag, med tanke på att förhållandevis fattiga länder har anslutit sig till EU. Det har också skett en drastisk ökning av antalet jordbrukare som har rätt till direktbetalningar, trots att dessa betalningar inte var deras idé. Slutligen har våra uppgifter blivit fler, vilket också har en påtaglig effekt på budgeten. Om denna princip verkligen förväntades gälla igen skulle den tveklöst fungera som ännu en drivkraft bakom de långtgående politiska reformer som just nu är på gång i Central- och Östeuropa. Jag är ganska säker på att de politiska klasserna i de ”gamla” EU-medlemsstaterna skulle ha pressats hårt att utföra ens några av dessa reformer.
Samtidigt måste vi emellertid inse fakta, som är följande: den föreslagna kompromiss som har testamenterats till oss av Prodikommissionen är oförsvarlig. Reimer Böge har lagt ned ett enormt stort arbete och god vilja i ett förslag som ändrar denna kompromiss, och den relativa vikt som det lägger vid de olika budgetrubrikerna är lämplig.
Ingen skulle säga emot det faktum att vi bör använda offentliga medel för att främja forskning och utveckling och en kunskapsbaserad ekonomi, men det finns ännu inga bevis på att detta är ett effektivt sätt att spendera pengar. Det följer att en sådan finansiering inte borde ske på bekostnad av regional- och sammanhållningspolitiken, som är både synlig och bevisat gynnsam, och som inte sätter upp de gamla och de nya sammanhållningsländerna mot varandra. Parlamentet måste i morgon göra mycket klart att vi förväntar oss att ett avtal nås på regeringsnivå.
Europa behöver bevis på att det fortfarande fungerar. EU:s toppmöte kommer att bli ett tillfälle att lämna sådana bevis i form av en förståndig kompromiss. 
Terence Wynn (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med att säga att Reimer Böge har åstadkommit ett mycket bra arbete med detta betänkande. Han har troget lyckats återspegla utskottets ståndpunkt. Alla instämmer inte fullständigt med betänkandets innehåll, men generellt sätt är det mycket bra och det är han värd att gratuleras för.
I parlamentet finns det olika åsikter, vare sig det handlar om jordbruk, strukturfonder eller vad som helst. Man kan inte tillfredsställa alla människor hela tiden, men det är inte något dåligt. Ni har inte tillfredsställt oss, eftersom den brittiska Labour-delegationens utgångspunkt är den underförstådda hänvisningen till Förenade kungarikets rabatt, vilket ni har kunnat förvänta er.
I denna del av debatten tycks jag vara en röst i öknen, men jag fortsätter likväl. Jag hänvisar till skäl N, som jag helt och hållet invänder mot, och också till punkt 8 och den femte strecksatsen i punkt 51. I det tillfälliga utskottet har jag alltid klargjort att egna medel och budgetplanen är två skilda frågor, och det har aldrig tidigare gjorts något försök att koppla ihop dem i något av de tidigare interinstitutionella avtalen. Det är därför den brittiska Labour-delegationen är tveksam till att stödja betänkandet.
Betänkandet kommer säkerligen att ge parlamentet ett bra startskott för förhandlingar med rådet, vilket jag välkomnar. Tills vi får reda på rådets överenskomna ståndpunkt, om det finns någon, är det självfallet svårt att säga hur förhandlingarna kommer att gå. I teorin antar jag att det fortfarande är möjligt att rätta sig efter parlamentets siffror, eller till och med att gå med på mer. Några av oss lever i hopp.
Men ända från början när ledamöter tagit upp frågan om att sammankoppla budgetplanen med ett nytt resurssystem har jag vid minst tre tillfällen uttryckt mig med frasen ”lägg av”. Vi måste ”lägga av” med det rådet vill göra. Detta kommer inte att ske. Under det luxemburgska ordförandeskapets återstående tre veckor och med dess skickliga diplomati skulle jag bli förvånad om detta skulle utgöra en del av något paket, det vill säga om rådet har fattat en ståndpunkt. Jag anser personligen att det nuvarande egna resurssystemet är ogenomskinligt och att vi behöver något som medger mer insyn, så att skattebetalare förstår hur EU finansieras. Den diskussionen och det beslutet kommer att tas i en annan kammare vid ett annat tillfälle. Jag vet att det inte kommer att göra kollegerna i min grupp till lags, men vi måste leva i verkligheten och vara medvetna om våra behörighetsbegränsningar.
Om den brittiska delegationen lägger ned sina röster i detta betänkande är det på grund av de skäl jag har uppgett. När det gäller framtiden önskar jag er all lycka när ni inleder förlikningsförhandlingarna. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Wynn. Jag skall vidarebefordra era varma kommentarer till Margaret Thatcher. 
Bronisław Geremek (ALDE ).
      Herr talman! En av kommentarerna från Reimer Böge under presentationen av hans förstklassiga betänkande var att det handlade om ett framsynt Europa. Jag anser att det är en utmärkt fras. Den fungerar som gemensam plattform för parlamentet och kommissionen och belyser avståndet mellan dessa två institutioner och rådet, som för närvarande saknar förmåga att överstiga nationella intressen och finna det svar som Europa behöver.
EU-projektet befinner sig just nu i kris. Det enda svaret på denna kris har varit de goda nyheterna att Europa är kapabelt att se på framtiden med hopp, och att Europa självt kan vara källan till ett sådant hopp. Bögebetänkandet visar med all rätt att det inte finns någon motsägelse mellan Europeiska unionens politik om sammanhållningen och solidaritet och Europas ekonomiska konkurrenskraft. Detta är en viktig poäng, och jag anser att det är lika viktigt att budgetplanen blir en drivkraft bakom den europeiska integrationen, inte en faktor som ökar klyftan mellan de nya och de gamla medlemsstaterna, eller mellan Öst- och Västeuropa. De länder som åter har anslutit sig till Europa är särskilt sårbara, och det är något som människor måste förstå. 
Helga Trüpel (Verts/ALE ).
    Herr talman! Jag vill också tacka Reimer Böge för hans högkvalitativa arbete i utskottet. Trots att vi redan har hört beröm från många håll för balansen i det arbete han har utfört är vi – och jag – av åsikten att det är just misslyckandet med att betona vissa områden tillräckligt som är problemet.
Jag vill nu återanknyta till det som Bronisław Geremek sade. Är den politik som vi just nu strävar efter att formulera tillräckligt fokuserad på framtiden? Vad gör vi egentligen för den europeiska allmänheten, och vad kan de göra för Europa? Jag känner på djup nivå, efter de två misslyckade folkomröstningarna, att vi måste fundera över hur vi, rent politiskt, kan kommunicera bättre med Europas befolkning. Jag anser att våra utbildningsprogram, trots det uppsving de redan har gett oss, inte har tagit oss så långt som vi behöver gå när det gäller Lissabonstrategin. Under de närmaste åren måste vi med hjälp av budgetplanen göra allt som står i vår makt för att se till att varje skolbarn och varje student kan få en utbildning och studera i ett annat europeiskt land. De kommer att relatera känslomässigt till Europa, till dess mångfald och dess möjligheter, på ett helt annat sätt, och det är så som vi utvecklar övertygade européer nedifrån och upp. Det är denna typ av nätverk som vi behöver.
Situationen är exakt densamma inom kulturpolitiken. Vi är så stolta över att muren inte längre finns och att vi är en världsdel med många olika kulturer. Beräkningarna i budgeten är ändå lägre än det vi lägger ut på tobakssubventioner. Vi måste vara synligt förutseende här, och skapa möjligheter för program för att knyta samman städer att blomstra, för konstnärer att mötas och för människor att få en verklig erfarenhet av Europas kulturella rikedomar. Det är därför som beräkningarna i Reimer Böges förslag inte går tillräckligt långt. Låt oss tillsammans vara djärva och försöka få ut budskapet till människor, inte bara i deras hjärnor, utan också i deras hjärtan. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Reimer Böges betänkande om parlamentets inställning till gemenskapens budgetram för 2007–2013 är i verkligheten mindre gynnsamt är kommissionens förslag, som i sig var sorgligt otillräckligt när det gäller finansiella resurser och inte i linje med de faktiska behoven i den utvidgade unionen.
Båda förslagen innebär i sin kärna att vi underkastar oss den strategi som följs av de rika länderna, exempelvis Tyskland, som strävar efter att sänka gemenskapens budget så mycket som möjligt. Låt mig betona att detta inte skedde vid de tidigare utvidgningarna.
Dessa förslag skyddar inte intressena hos sammanhållningsländer som Portugal, som än en gång kan komma att bestraffas av budgetplanen 2007–2013, trots varningar om att det skulle kunna vara det land som skulle få lida mest till följd av utvidgningen. Med tanke på att det vi faktiskt måste göra är att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen har vi lagt fram praktiska förslag.
Dessa förslag innefattar en fullständig ersättning till regioner, exempelvis Algarve, som påverkas av den så kallade statistiska effekten, ett specifikt program som är inriktat mot Portugal och Grekland för att justera deras ekonomier mot bakgrund av utvidgningens effekter, ett slut på bindningen av sammanhållningsfonden till stabilitets- och tillväxtpakten, förkastande av en omnationalisering av kostnaderna för att samfinansiera den gemensamma jordbrukspolitiken, främjande av en mer rättvis modell för distributionen av jordbruksstöd, garanti om en sjuårig budgetram samt upprättande av ett gemenskapsprogram för textil- och konfektionssektorn, särskilt för de minst gynnade regioner som är beroende av denna sektor. Dessa förslag förkastades, till vår bestörtning, av parlamentets tillfälliga utskott för budgetplanen. 
Vladimír Železný (IND/DEM ).
   – Efter järnridåns fall var vi i Tjeckien tvungna att vänta oproportionerligt länge i 14 år tills våra medborgare i en folkomröstning kunde avgöra om vi ville ansluta oss till Europeiska unionen. De sade ”ja”. Vid denna tidpunkt gick vi med på förödmjukande villkor som var knutna till anslutningen, där vår mycket effektiva jordbrukssektor bara fick en fjärdedel av subventionerna jämfört med våra konkurrenter i de gamla EU-länderna, liksom villkor som i strid mot de grundläggande principerna för Europeiska unionen – skyddsförordningar som förhindrade fri anställning av våra medborgare i många av de gamla länderna i unionen. Vi ser också att tjänster inte kan utföras direkt i de gamla medlemsstaterna, och vi upptäckte nyligen hur svårt det kommer att bli för företag som logiskt nog vill flytta – fortfarande inom EU – till vårt land med dess högkvalificerade och flitiga arbetskraft, som arbetar 40 timmar per vecka i stället för 35 och som inte kräver omåttliga löner.
Det har faktiskt bara tagit oss ett år att ta oss ur villfarelsen i många naiva uppfattningar. Vi vill tro åtminstone på de grundläggande löften som fick våra medborgare att säga ”ja” i folkomröstningen inför anslutningen. Löftena rörde ekonomiska resurser som de sade skulle ge medel till utveckling av Tjeckien på samma sätt som hade skett tidigare i Portugal, Irland och på andra håll. Det är därför logiskt att vi stöder kommissionens förslag om att behålla 1,24 procent. Låt mig göra klart att vi inte är emot nedskärningar. Vi är tyvärr väl medvetna om att nedskärningarna bara kan ske på bekostnad av finansiering. Unionens administration kommer dock inte att bli billigare; tvärtom kommer drömmen om en europeisk utrikesminister, ambassader, de mer än 3 000 dunkla regelskapande och rådgivande organen och de förordningar som penetrerar allt som skall skrivas på tjugo språk att göra unionens drift dyrare.
Vi vet alla var det finns enorma pengar ur vilka besparingar kan ske. Den gemensamma jordbrukspolitiken slösar utan anledning bort mer än 40 procent av budgeten, men det är välkänt att den är en politiskt oantastbar enhet, som parlamentet absurt nog inte ens har rätt att diskutera. Då återstår bara nedskärningen av finansieringen. Under året har vi redan lärt oss att det mest använda magiska ordet är ”hållbart”, vilket används utan eftertanke som etikett på alla begrepp. Om vi verkligen vill skapa en hållbar budget, som inte leder till ytterligare desillusionering ...
Roberta Angelilli (UEN ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Som övertygad förkämpe för EU, men samtidigt som italiensk ledamot som också är här för att företräda och försvara sin nations intressen, anser jag att Jean-Claude Junckers förslag, i vilket struntsumman om 1,05 procent av BNP anges för bidragen från medlemsstaterna till EU:s budget, är oacceptabelt.
När det gäller Italien ensamt, som är nettobidragsgivare till Europeiska unionen, innebär det en årlig nedskärning om cirka 8 miljarder euro, vilket sänker de medel som anslås för sysselsättning och rättsskipning till mycket låga nivåer och medför att nästan hälften av anslagen till forskning, innovation och transeuropeiska nätverk upphör, för att inte nämna Lissabonstrategin. Det är för många nedskärningar och för många motsägelser. Den så kallade rabatten för Förenade kungariket måste också ses över. Detta undantag, det privilegium som ger Storbritannien en betydande rabatt på de bidrag som lämnas måste faktiskt skrotas. Det är ett villkor som uppnåddes av Margaret Thatcher – 1984, om jag inte misstar mig – som tyvärr och oförklarligt åter bekräftades under Romano Prodis ordförandeskap – en rabatt som främst betalas av Frankrike och Italien.
Sammanfattningsvis är Jean-Claude Junckers förslag den femtielfte demonstrationen av den djupa klyftan mellan EU:s byråkrati och den europeiska befolkningens verkliga behov. 
Hans-Peter Martin (NI ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Även i detta sammanhang är jag glad över att kunna upprepa att det inte är lämpligt att fylla på de ekonomiska resurserna i en tid då globaliseringen, ur europeisk synvinkel, förvandlas till en fälla i stället för en dröm. Denna 1 procent kommer att bli en lösning, och vi kommer att klara oss med den, för vi har långt ifrån uttömt alla möjligheter till stränghet i budgeten, och vi bör trycka på för att få till stånd ett progressivt införande av så många administrativa enheter som möjligt, vars effektivitet och ekonomi skall bedömas av oberoende och internationella konsultfirmor, och därigenom belysa de områden där förbättringar behövs. Det var kärnan i mitt ändringsförslag 357. Föredraganden var emot det, och det finns inte med i betänkandet. Inte ens det skall tillåtas.
Man kan inte förvånas över att de flesta personer där ute säger ”nej” till detta EU och till detta slöseri, även om de – som jag – säger ”ja” till Europa. 
Ville Itälä (PPE-DE ).
    Herr talman! Först av allt vill jag tacka vår kollega Reimer Böge för det arbete han har lagt ned på detta betänkande. Jag uppskattar det mycket, och jag tror inte att någon annan skulle ha gjort ett bättre jobb och åstadkommit ett så utmärkt och opartiskt betänkande.
I morgon måste parlamentet skicka ett tydligt och positivt budskap till Europas medborgare. Vi behöver en så stor majoritet som möjligt bakom detta betänkande. Om parlamentet står enat i denna fråga kommer vi också att skicka ett tydligt budskap till rådet. Det är fortfarande möjligt att enas om budgetramen under det luxemburgska ordförandeskapet, bara den politiska viljan och ledarskapet finns.
Jag vill ta upp två frågor som jag tror är viktiga. Det gäller jordbrukets framtid och Östersjön. Jordbrukspolitiken har oundvikligen kommit till ett stadium då jordbruksstödet till de femton tidigare medlemsstaterna kommer att minskas i takt med kommande utvidgningar. Vi måste förbereda oss för detta på ett bra sätt. Jag stöder det ändringsförslag som min grupp har lagt fram. Om rådet beslutar att minska den totala finansieringen av de obligatoriska utgifterna skall medlemsstaterna enligt detta förslag få kompensera sig ekonomiskt för denna minskning utan hinder av Brysselöverenskommelsen från 2002. I sammanhanget bör det emellertid sägas att en övergång till gemensam finansiering av jordbruket är ett realistiskt steg, om inte denna budgetperiod, så åtminstone under de kommande.
Jag vill också uppmärksamma er på ändringsförslaget om Östersjöstrategin. För närvarande har unionen en Medelhavsstrategi, och parallellt med den vill vi nu utforma en Östersjöstrategi. Denna strategi kommer att bli särskilt betydelsefull från naturskyddssynpunkt. I dag har Östersjön enorma problem. När det är som värst kan man varken bada eller fiska i havet, och vi behöver effektiva åtgärder för att återställa Östersjön i ursprungligt skick. 
Dariusz Rosati (PSE ).
      Herr talman, mina damer och herrar! Budgetplanen anger räckvidden för EU:s verksamhet under de kommande åren samtidigt som den tillhandahåller en ram för denna verksamhet och avgör hur effektiv den kommer att bli. Stora uppgifter ligger framför oss. Vi vill säkerställa att utvidgningen slutförs på ett framgångsrikt sätt, för att lägga grunden för snabb tillväxt och skapande av nya jobb och för att uppnå de nya mål som ställdes upp under debatterna om EU:s konstitution. Budgetplanen måste svara mot dessa förväntningar. Vi vill alla ha mer av Europa, eftersom vi tror att byggandet av ett gemensamt Europa är rätt svar på de utmaningar vi i dag står inför.
Två motsatta angreppssätt och tänkesätt framträdde under arbetet med budgetplanen. Det första förordades av kommissionen och innebär en ambitiös men balanserad ökning av utgifterna, som kan hålla jämna steg med de växande förväntningarna. Det andra, som stöds av en grupp medlemsländer, går ut på att minska budgetens andel av BNP.
Vi är väl medvetna om att EU trots sina utökade ansvarsområden måste hantera dessa ansvarsområden i ett skede av stark budgetåtstramning och svag ekonomisk tillväxt. Under inga omständigheter får emellertid denna åtstramning hindra oss från att se de odiskutabla fördelar som kan vinnas genom åtgärder som finansieras via den gemensamma EU-budgeten. Härav följer att en kompromiss är nödvändig, och en mycket förnuftig sådan läggs fram i parlamentets förslag. Om ni tillåter så vill jag ta tillfället i akt att tacka Reimer Böge för den möda han har lagt ned på att utarbeta detta betänkande.
Mina damer och herrar! De negativa resultaten i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna innebär att Europa nu behöver en tydlig bekräftelse på att integrationen är och kommer att fortsätta att vara vår gemensamma framtid. Jag vill därför vädja till rådet att nå en kompromiss, överge egoistiska och konservativa attityder och sträcka sig bortom de rent nationella intressenas snäva gränser. Skälet till att jag vädjar om en kompromiss är att Europeiska unionen är i akut behov av en tydlig framtidsvision och av finansiella resurser för att kunna agera.
Vi bör arbeta gemensamt för att visa att Europa klarar att handla i en anda av solidaritet, och att dess politiska ledare är förmögna att höja sig över kortsiktiga politiska intressen och nå en överenskommelse för vårt gemensamma bästa. 
Jan Mulder (ALDE ).
    Herr talman! Även jag vill upprepa vårt tack till Reimer Böge, och jag tycker det är bra att han i sitt betänkande inte bara nämner EU:s utgifter utan också i en rad punkter behovet av en översyn av beslutet om EU:s egna medel. I motsats till vissa andra talare anser jag att det är helt oförtjänt att ett enda land skall vara berättigat till en korrigeringsmekanism varje år, medan så inte är fallet för andra länder som befinner sig i samma situation.
Det finns några avgörande frågor jag skulle vilja nämna. Jag är positiv till medfinansiering av jordbruksutgifterna, av de skäl som anges i betänkandet. Jag är mot en ”åternationalisering”. Vi måste ha samma regler i hela EU, men Böges förslag är godtagbara. Flexibilitet är också ett användbart verktyg i budgeten, inte bara inom de särskilda budgetområdena, utan också med avseende på strukturstödets medfinansieringsgrad. Det kan mycket väl bli så att rikare länder får en högre medfinansieringsgrad än fattigare länder. Europeiska investeringsbankens roll bör stärkas när det gäller strukturfondsutgifterna, och detsamma gäller Europeiska investeringsfonden. Vi kan visa på goda exempel från tidigare.
Till sist är det ytterligare en sak jag vill påpeka i fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag anser att även de utgifterna bör ligga helt under parlamentets ansvarsområde. Utgifterna bör inte enbart avgöras av rådet, utan också godkännas av parlamentet. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
    Herr talman! Föredragande Reimer Böge har gjort ett bra jobb. När han presenterade detta betänkande framhöll han att budgeten lämnar vissa politikområden och ekonomiska sektorer konstant underfinansierade. Landsbygdsutvecklingen hotar att bli ett av dessa områden. Som en följd av rådets beslut blockeras finansieringen under den första pelaren fram till 2013, trots att medlen är otillräckliga för att finansiera Rumänien och Bulgarien. Det är skälet till att det i betänkandet föreslås att medfinansiering skall införas under den första pelaren. Vår grupp vill stödja denna medfinansiering, men vårt syfte med detta är att få en bättre finansiering av områden som sorterar under den andra pelaren.
Medlen från Natura 2000 måste utnyttjas. Under den andra pelaren måste landsbygdsutvecklingen finansieras på lika villkor, det vill säga med 75 procent från EU, och en rimlig ekonomisk utveckling i landsbygdsområdena måste garanteras. Detta är långt ifrån någon ekonomisk välgörenhetsgärning, eftersom en sund ekonomisk utveckling för EU som helhet är beroende av att landsbygdsområdena inte lämnas på efterkälken. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I ett skede när medborgarnas krav på ett mer socialt och demokratiskt Europa växer sig allt starkare backar tyvärr rådet och Jean Claude Junckers ordförandeskap, och sex länder som håller en pistol mot pannan på varandra. De kräver till varje pris en kompromiss kring en minsta gemensam nämnare. De överger de ambitiösa målen för den europeiska enhetsprocessens framtid.
Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster förkastar den idé om en överenskommelse ”till varje pris” som även genomsyrar Bögebetänkandet, eftersom den leder till mindre av Europa och större orättvisor och för att det drabbar de svagare länderna och svagare samhällsgrupperna.
EU och rådet bör till syvende och sist inse att man inte kan få mer och större EU med mindre pengar. Europeiska enade vänstern anser att kommissionens förslag är en helt orimlig utgångspunkt för att finansiera målen inom ramen för sammanhållningen och den sociala agendan till följd av utvidgningen. Varje tanke på ytterligare nedskärningar är därför som vi ser det obegriplig. I Europeiska enade vänsterns namn kräver jag en rättvis fördelning av utvidgningens kostnader. De fattiga länderna och regionerna skall inte betala mest. Den oacceptabla skandalen med det brittiska undantaget måste få ett slut. Vi är alla lika mycket värda. Den orättvisa behandlingen av de sexton regioner som drabbas av den så kallade statistiska effekten måste åtgärdas fullt ut och med kraft, och vi måste slå vakt om ett starkare stöd under övergångsperioden för de regioner som ännu inte på egen hand har avslutat konvergensprocessen. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Reimer Böge till hans betänkande och särskilt belysa vikten av investering i forskning och utveckling för att kunna uppnå Lissabonmålen. I betänkandet erkänns också, och det med rätta, att undervisning och utbildning bör prioriteras i den föreslagna finansieringen, och jag anser att resursfördelningen till utveckling av humankapitalet är nödvändigt för långsiktig investering i unionens framtid.
Jag delar inte föredragandens rekommendationer avseende den gemensamma jordbrukspolitiken, och jag kan inte stödja hans förslag att införa medfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är som jag har sagt vid ett flertal tillfällen någonting som aldrig har accepterats, inte är accepterat och aldrig kommer att accepteras av dem av oss som är engagerade i att försvara jordbrukare med små- och medelstora gårdar och våra glesbygdssamhällen. Vi skall inte hysa några falska förhoppningar om att medfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken i nuläget oundvikligen kommer att leda till dess åternationalisering. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
     Herr talman! I praktiken visar parlamentets linje i EU-budgetfrågan inga tecken på solidaritet med kommissionen, vilket är en stor skam. Här i kammaren ägnar vi mycket tid åt att tala om ett starkt EU som skall hävda sig mot Förenta staterna eller Asien, men ett starkt EU med en liten budget är otänkbart, för att inte säga absurt.
Det behöver sägas i klartext att det tillfälliga utskottets förslag skulle försätta oss i en värre sits än det förslag som Barrosokommissionen har lagt fram. Det är ändå ett stort framsteg jämfört med det luxemburgska ordförandeskapets så kallade kompromiss, som var dömd att misslyckas. Om de rikaste medlemsstaterna envisas med att påtvinga alla andra sina åsikter, kommer det att resultera i att visionen om ett enat Europa grundat på solidaritet faller sönder. Om vårt mål är att bygga ett EU på egoistiska och egennyttiga intressen bör vi gå vidare och stödja en bantad EU-budget. Man kan förstås också tänka sig att det förslag som i realiteten läggs fram för EU:s nya medlemsstater är att det utvidgade EU skall vara ett solidaritetens Europa enbart i fråga om skyldigheter. När det gäller förmåner, särskilt ekonomiska sådana, gäller motsatsen.
Jag vill göra ett sista påpekande. Det är bättre att budgetplanen såsom tidigare fastställs för en sjuårsperiod och inte för en femårsperiod. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Hur kan man sammanfatta våra diskussioner om den kommande budgetramen? I huvudsak handlar de om vilka uppgifter vi måste sköta på EU-nivå. När kommissionens förslag går ut på att göra vad vi redan gör, och så lägga till några nya saker överst, då gör man livet för lätt för sig. Föredraganden förtjänar stort beröm för sitt sätt att gå in i detaljer och se över de uppgifter – inbegripet budgetrelaterade sådana – som vi inom EU kommer att tvingas ta itu med under detta århundrade, och titta på var det krävs ökade resurser – inom utrikes- och säkerhetspolitiken – och på var kommissionens förslag är alltför vidlyftiga och var vi kan göra nedskärningar. Som resultat har vi här ett utmärkt förslag, som kommer att ligga till grund för mycket seriösa förhandlingar med rådet.
Ett EU som definierar sig självt enbart i termer av att återfördela så mycket pengar som möjligt är inte det EU jag vill se. Det finns andra uppgifter som vi måste sköta gemensamt. Om vi kräver att medlemsstaterna skall konsolidera sina budgetar för att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens krav, kan vi inte samtidigt gå omkring och ösa ut pengar över hela Europa. Detta är något vi måste hantera gemensamt.
Om man som Helga Trüpel, från De gröna, säger att 70 cent till kulturen inte kan vara för mycket om man sätter det i relation till utgifterna för millenniemålen och alla andra mål, så kommer avgifterna i slutändan att landa på 1,19 procent. Vad De gröna då föreslår är att satsa 1,29 procent. Om det är vad ni vill föreslår jag att ni berättar för folk att det inte finns några pengar kvar på nationell nivå, medan EU ökar sina utgifter, och se vart det leder. Vår trovärdighet hänger på att vi koncentrerar oss inte bara på de politiska uppgifter vi står inför – nämligen hur vi skall agera efter folkomröstningarna – utan även på budgeten. 
Ralf Walter (PSE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Skall EU kunna nå framgång så är det genom gemensamma insatser, samarbete och ett gemensamt intresse för den pågående utvecklingen, likt den vi har framför oss. Vi måste överväga hur vi skall kunna hantera vad vi står inför under de kommande åren, och allmänheten bevakar oss noga när vi gör detta. Hur påverkas vår trovärdighet av vårt sätt att agera?
Vi vet att vi har uppgifter framför oss som kommer att kräva mod och ett proaktivt förhållningssätt, som kommer att kräva att vi tydligt hävdar att EU är en ekonomisk gemenskap med intresse av att lyckas. Konsekvensen av detta är att vi måste investera i framtiden genom ökade satsningar på forskning och förbättrad utbildning och yrkesutbildning, och vi måste också se till att människor och regioner inte hamnar på efterkälken i denna ekonomiska gemenskap inriktad på ekonomisk framgång. Sedan finns det också ett behov av att hjälpa dem som under loppet av dessa förändringar och denna utveckling har hamnat i svårigheter eller redan nu lever under svåra förhållanden. Allt detta finns i betänkandet.
Det är för att Reimer Böges betänkande särskilt syftar till att fastställa riktlinjer för detta och tillhandahålla de resurser vi behöver som vi är beredda att stödja det, men allmänheten förväntar sig också att deras företrädare – vilket är vad vi är – inte bara skall tänka på hur de skall spendera de pengar som krävs, utan också på hur medel skall tillföras. Med andra ord vill de veta var pengarna skall hämtas. När allt kommer omkring är det allmänheten som skall stå för notan för allt detta. Det måste därför vara rimligt att på EU-nivå fråga sig huruvida bördan för dessa uppgifter är jämnt fördelad. Det är tämligen uppenbart att det i nuläget inte finns något som motiverar den brittiska rabatten.
Vi måste alla gå ut och visa Europas folk, i alla våra länder, att vi är beredda och villiga att ställa de medel som krävs till förfogande. Samtidigt är vi beredda och kapabla att säkerställa att de bördor detta medför fördelas rättvist och i en anda av solidaritet. Solidaritet innebär att vi inte bara gemensamt fördelar resurserna, utan att vi också ser till att enskilda individer inte får alltför stora bördor medan andra står vid sidan av och säger åt dem att klara sig bäst de kan. Vi vill gemensamt se till att Europa förändras till det bättre. 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
    Herr talman! Det nu framlagda betänkandet av Reimer Böge handlar om EU:s framtida finansiering. Jag vill rikta ett särskilt tack till honom för hans utomordentliga sakkunskap och hårda arbete. Jag vill samtidigt tacka alla utskottsledamöter för deras konstruktiva samarbete.
Budgetramen utgör en grund för EU:s framtida politikområden. De områden som särskilt står i fokus denna gång är regional-, struktur- och sammanhållningspolitiken samt ökad sysselsättning och konkurrenskraft. Avsikten är att satsa mer pengar på strukturpolitik och landsbygdsutveckling för att garantera att vi får en balanserad utveckling. De nya medlemsstaternas behov möter förståelse och acceptans, men det påpekas med all rätt att de mer utsatta regionerna i de gamla medlemsstaterna inte skall behöva betala för den nya sammanhållningspolitiken.
För att öka sysselsättningen och få i gång den ekonomiska tillväxten är målet att inom budgetramen göra särskilda satsningar på forskning och utveckling samt på utbildning och yrkesutbildning. Dessa belopp skall tredubblas över en sjuårsperiod. Det är helt rätt prioritering. Att spara inom dessa områden är att spara på vår egen framtid, och det är något jag vill varna för, särskilt det land som nu innehar ordförandeskapet.
Syftet är att använda extra medel för att stärka den europeiska dimensionen inom forskning och utveckling. Jag vill med eftertryck uppmana medlemsstaterna att inte förlora någon tid med att godkänna den nya budgetplanen och det interinstitutionella avtalet enligt parlamentets förslag. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
    Herr talman! Jag vill koncentrera mig på regionalpolitiken, som jag särskilt månar om. Jag vill upprepa att en av de stora fördelarna med detta betänkande består i anslaget på 0,41 procent till något som märks även i minsta europeiska by och som synliggör EU för alla som lever där.
EU:s solidaritetsverktyg är den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Som vi vet föreslår rådet för närvarande endast 0,37 procent som en utgångspunkt för förhandlingar. Jag för min del är beredd att acceptera en övre gräns på 4 procent per medlemsstat samtidigt som man – i motsats till vad som angavs i det ursprungliga förslaget – behåller N+2-regeln för Sammanhållningsfonden.
Jag vill återigen betona att jag inte stöder förslaget från vår grupp, eftersom jag inte anser att vi behöver driva igenom en tillfällig begränsning på fem år, vilket från regionalpolitisk synpunkt är oacceptabelt under de rådande svåra omständigheterna. 
Sergej Kozlík (NI ).
    De mekanismer EU förfogar över är varken idealiska för att generera eller för att anslå resurser. Inte heller har man antagit en 10-20-års plan för särskilda ekonomiska och andra politikområden. Det är bara att erinra sig den sedan lång tid tillbaka förhärskande bristen på effektiv övervakning av jordbruket.
Herr Böge! Trots att det tillfälliga utskottet gjorde stora ansträngningar, som jag uppskattar, kunde utskottet inte i detta skede ha gjort mer än vad man gjorde, och det finns en möjlighet att parlamentet röstar ja till denna kompromiss. Medan parlamentet anser att nivån på de egna medlen skall ligga på 1,08 procent av BNP, så anser rådet däremot att den siffran bör ligga på mellan 1,03 och 1,05 procent av BNP. 
Detta visar att framtiden mindre kommer att handla om indextal än om korrekta mekanismer för att fördela medlen, och det finns fortfarande många fallgropar på vägen mot en slutlig uppgörelse om budgetplanen.
Othmar Karas (PPE-DE ).
    Herr talman, fru vice talman, mina damer och herrar! Jag skall lämna därhän de funderingar jag hade samlat på mig till i dag, och i stället ta upp ett antal inlägg och än en gång undersöka vad de handlar om.
Kommissionen har lagt fram ett förslag, och parlamentet har genom Reimer Böges betänkande och morgondagens beslut visat sin förmåga att agera och förhandla. I nuläget saknar rådet förmåga att göra något av detta, i brist på någon form av överenskommelse som kan utgöra en grund för förhandlingar.
Vårt förslag är en kompromiss. Jag uppmanar regeringscheferna att tillsammans med sina finansministrar läsa igenom det för sig själva och se om det kan vara möjligt att förhandla fram en överenskommelse i rådet utan att vi försvagar EU. Jag vänder mig till rådets ledamöter och säger att det förslag de redan har lagt fram innebär en fyrtioprocentig minskning av anslagen till EU:s konkurrenskraft, tio procent mindre till sammanhållning, tillväxt och sysselsättning, sex procent mindre till landsbygdsutveckling och jordbruk, femtio procent mindre till EU-intern politik och fyrtio procent mindre till EU:s roll som en internationell part. Det kanske ni kan enas om i rådet, men ni kommer inte att kunna enas med oss, inte minst av det andra skälet, som är att ni gör nedskärningar över hela linjen. Om vi behåller status quo, och inte anger några nya prioriteringar kommer vi att behöva 890 miljarder euro. Ert förslag innehåller 871 miljarder. Om vi inte lyckas nå en överenskommelse får vi 931 miljarder. Er budget är stramare än den vi redan har och innebär mindre pengar än vi får om ingen överenskommelse nås. Därför måste ni inse att vårt bud läggs med siktet inställt på förhandlingar. Om siffran sjunker under 931 miljarder euro så blir det inga förhandlingar! 
Inés Ayala Sender (PSE ).
    Herr talman! Jag vill berömma Reimer Böges beslutsamhet i att genomföra denna övning i ekonomisk ingenjörskonst och balansgång vid det första tillfälle i budgetplanernas historia då Europaparlamentet frivilligt har satt sina direkta ambitioner till och med lägre än kommissionens förslag, som redan det ligger på miniminivå. Bara möjligheten att underlätta en snabb, balanserad och rättvis uppgörelse, som undanröjer alla tvivel och all oro som finns i detta läge, kan motivera detta. Så väljer vi att tolka kommissionens försonande ord, och vi vill uppmana rådets sittande ordförandeskap att göra det.
Jag är dock inte tillfreds med att parlamentet visar dessa minimalistiska tendenser som började redan med Agenda 2000 och som inte har varit till hjälp för att öka förtroendet bland EU:s medborgare. Jag vill peka på risken för att budgeten åter kommer att präglas av en tendens till ”åternationalisering” och till att bygga unionens mål på otillräckliga budgetmedel. Vi beklagar den press som det ursprungliga förslaget från sex medlemsländer innebar. Vissa av dem var det lätt att ha förståelse för med tanke på den nuvarande situationen, men andra gör sig skyldiga till att inte tillräckligt väl förklara det mervärde som finns i varje euro som spenderas och de stora ekonomiska och handelsmässiga vinster som följer av EU:s utveckling.
Vi beklagar att enprocentsmålet har ersatt idén med olika procentsatser, men det har å andra sidan givit ny skjuts åt diskussionen om det akuta behovet av att i grunden se över systemet med egna medel. Vad vi inte är överens om är att föredraganden enbart vill tillämpa detta på finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som fortfarande försöker smälta den senaste reformen från Bryssel. Låt oss inte kasta ut våra bönder med badvattnet.
Vi välkomnar ansträngningen att bibehålla anslagsdelen till sammanhållningspolitiken, liksom förstärkningen av unionens sociala politik, tillväxt- och sysselsättningspolitik liksom politiken inom området för rättsliga och inrikes frågor. Vi vill uppmana föredraganden att utsträcka den logiska utfasningsmekanismen, som redan hjälper de regioner som drabbas av utvidgningens effekter, och tillämpa den på sammanhållningsfonden. Europaparlamentet försvarade den i Agenda 2000, och vi kan inte förstå varför parlamentet inte gör det nu när rådets sittande ordförandeskap tillämpar den.
Vi uppmanar också föredraganden att godkänna ändringsförslag 1, som syftar till att bekämpa den diskriminering som blir följden om konkurrens- och spetssatsningspolitiken tillämpas utan inskränkningar.
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
    Det betänkande som Reimer Böge har lagt fram för parlamentet är ett utmärkt exempel på det gemensamma arbetet i ett utvidgat EU med 25 medlemsstater. Jag beklagar att vi inte gläder oss åt detta. Att nå ett beslut om gemenskapens medel som var acceptabelt och begripligt för alla var en mycket komplicerad uppgift. Detta framgångsrika beslut bevisar emellertid att det utvidgade EU är livskraftigt och har en långsiktig vision för den ekonomiska utvecklingen. Självklart skulle vi ha kunnat nå fram till detta beslut snabbare och bättre om det inte hade förekommit några försök att ställa nationella intressen mot gemensamma europeiska intressen och om man inte hade förirrat sig in i tekniska detaljer. Jag fick ibland intrycket av att vi var en grupp revisorer som träffades, i stället för politiska ledare. Vi måste förstå att det är nödvändigt att utveckla en gemensam europeisk vision innan vi påbörjar någon budgetplanering, och denna gemensamma europeiska vision tappas bort av såväl medborgare som samhällsföreträdare. Därför bör alla diskussioner om budgetplaner, och årsplaner som anger detaljer i budgetplanen, börja med en diskussion om den ekonomiska visionen, som vi alla måste utveckla. Först därefter bör vi definiera områden, typ av finansiering och vilka medel som krävs. Det är vad jag saknar i Europeiska kommissionens arbete, och jag beklagar verkligen att dagens anförande av kommissionens ordförande har varit en mycket trött persons klagan inför parlamentet om svårigheterna i förhandlingarna. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag är rädd att denna debatt om budgetplanen kommer att föda frustration, eftersom rådet föreslår något av en minimibudget som inte svarar mot EU:s ambitioner. Jag vill likafullt tacka Reimer Böge, som har haft en mycket svår uppgift och som har lyckats jämka samman ledamöternas krav.
För att komma till budgetplanen fortsätter den att ge anledning till en hel del oro, och den är i vissa avseenden oacceptabel. Efter de senaste veckornas händelser finns ett behov av att kunna möta allmänhetens förväntningar och inte låta någon klyfta öppna sig mellan politiska löften och de åtgärder som kan användas för att uppnå målen. Ja, vi är för sammanhållningspolitiken, förutsatt att den inte innebär att stödet till de missgynnade regionerna i den gamla unionen med 15 medlemsstater försvinner.
Låt mig förklara min oro när det gäller rådet. Medlemsstaterna får inte vara blyga i fråga om EU. Vad kan jag säga om förslagen om den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), som man är beredd att omvandla till en nationell jordbrukspolitik, som lämpligen kan kallas NJP i stället för GJP, medan rådet blundar för böndernas behov, de nationella intressena träder i förgrunden och en politisk symbol för Europa börjar försvinna? Samma oro finns när det gäller regionalpolitiken, som våra regioner har så stort behov av, och våra stora transeuropeiska projekt. Vi måste också vara mycket uppmärksamma på finansieringen av Natura 2000.
Om vi skall kunna finansiera våra prioriterade områden kommer det helt säkert att krävas en översyn av de regler som styr beräkningen av unionens medel och omförhandling av de förmåner som beviljades under det förra århundradet, i synnerhet den brittiska rabatten. José Manuel Barroso har sagt att han kan lita på Europaparlamentet. Tillsammans kanske vi kan lyckas övertyga rådet om att det verkligen måste anstränga sig för att se till att EU-budgeten inte blir den minimibudget jag fasar för. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   I egenskap av parlamentsledamot som utsetts av ett av de nya medlemsländerna till det tillfälliga utskottet som arbetar med budgetplanen för den utvidgade unionen, vill jag först av allt betona hur mycket det betyder för oss att Europaparlamentets ståndpunkt i denna fråga, som är så avgörande för alla de nya medlemsländernas upphämtningsprocess, inte längre formuleras utan att vi är delaktiga i den, utan med vår konkreta och påtagliga medverkan. Detta var första gången vi har kunnat delta i utskottets debatt, som visade sig vara anmärkningsvärt informativ, tankeväckande och som – om än inte helt utan spänningar – helt klart pekade ut en väg att gå. Jag vill gratulera Reimer Böge till hans sätt att leda denna debatt och till det balanserade resultat som uppnåddes.
Vi är också medvetna om att vår medverkan inte bara skapar möjligheter, utan också medför ett ansvar. På grund av denna känsla av ansvar försökte vi undvika att alltför hårt driva frågor som det inte är realistiskt att lösa, mot bakgrund av den nuvarande situationen i EU, även om de är viktiga för att vi skall kunna komma i kapp och därmed för EU:s utveckling i stort. I stället koncentrerade vi oss på de detaljer, i vissa fall tekniska sådana, som har avgörande betydelse för att upphämtningsprocessen rent praktiskt skall genomföras, men också i kraft av deras teoretiska och politiska betydelse. Därför anser vi att det viktigaste i nuläget är att säkerställa att strukturfonderna och sammanhållningsfonderna som syftar till att främja den processen ställs till vårt förfogande på en rimlig nivå, utan någon skärpning av de tekniska bestämmelserna som skulle kunna orsaka övergångsproblem för de nya medlemsländerna.
Vi välkomnar förslaget i Bögebetänkandet om att 0,41 procent av unionens BNI skall användas till detta ändamål, och att de nya medlemsstaterna skall kunna utnyttja stödet upp till en nivå motsvarande 4 procent av deras BNI samt att N+2-regeln inte skall tillämpas på sammanhållningsfonderna. Enligt vår bedömning innebär detta att även om den nya EU-budgeten förvisso av nödvändighet är stramare kommer den fortfarande att erbjuda ett rimligt stöd för att främja att de nya medlemsstaterna hämtar in de andras försprång. Utöver att visa solidaritet kommer detta också att vara till hjälp för att öka Europas konkurrenskraft, stimulera tillväxten och skapa nya jobb. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Herr talman! Min regering säger att den brittiska budgetrabatten är skälig, och det är den! På samma grundval borde också nettobetalare som Tyskland, Sverige och Nederländerna få rabatt. Men under de kommande åren kommer den brittiska rabatten att öka markant i storlek, och de fattigaste medlemsstaterna kommer att tvingas bidra till det. Det är inte försvarbart.
Min regering säger att rabatten inte är förhandlingsbar. Det är struntprat. Europeiska unionen är en jättelik apparat för förhandlingsavtal mellan 25 länder, och allt relevant borde anses vara förhandlingsbart om man kan säkra praktisk nytta som motprestation.
Rabatten infördes på grund av obalanser i den gemensamma jordbrukspolitikens funktion. Det pris som Storbritannien borde begära för att omförhandla rabatten är återupptagandet av avtalet om jordbruksutgifter, ett avtal som man accepterade.
Vi borde stödja landsbygdsutveckling. Vi borde ersätta jordbrukare för att säkerställa att miljöbekymmer får en lösning. Vi borde dock inte längre ge mer subventioner till jordbrukens själva existens än vi ger till fabriker, stenbrott eller kolgruvor. Den gemensamma jordbrukspolitiken diskriminerar jordbrukare i utvecklingsländer och straffar våra egna konsumenter. Det borde införas ett gradvis men betydande nedskärningsprogram av utgifterna inom den första pelaren. Det är det priset Förenade kungariket borde begära. Men att fortsätta argumentera att rabatten helt enkelt inte är förhandlingsbar är varken bra för Europa eller för Storbritanniens bästa. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om jag gratulerar Reimer Böge till det arbete han har uträttat vill jag låta min röst sälla sig till rösterna från alla kolleger bland ledamöterna som uttryckt en önskan om att ett beslut om budgetplanen måste fattas nu, eftersom vi oaktat övriga skäl inte får ge intryck av att den institutionella krisen inom EU fördjupas. Självklart får besluten emellertid inte fattas till priset av själva EU:s framtidsplaner. Besluten måste fattas på en nivå som kan tillfredsställa alla medlemsstater. När jag säger detta kan jag inte annat än tillägga att jag är ledsen över att förslagen från det luxemburgska ordförandeskapet tyvärr i hög grad är skadliga för sammanhållningspolitiken, genom den föreslagna minskningen från 0,41 procent av gemenskapens BNP till 0,37 procent. Jag vill i alla händelser säga att det är viktigt att ordförandeskapet åtminstone försöker begränsa de negativa effekterna av sina förslag. Hur? För det första genom kompensationsmekanismer för de länder och regioner som i oproportionerligt hög grad drabbas av den av kommissionen föreslagna mekanismen för att fördela anslagen. För det andra genom att omfördela de anslag som går förlorade till följd av N+2-regeln.
På liknande sätt vill jag säga att vi självklart är mot en ”åternationalisering” och medfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken, och eftersom det på många håll talas om de besparingar som måste göras och om det faktum att vi inte kan dela ut ytterligare anslag vill jag slutligen tillägga att EU:s budget totalt motsvarar 2,5 procent av medlemsstaternas samtliga offentliga utgifter. I någon mån måste ord och handling stämma överens när det gäller EU. 
Robert Goebbels (PSE ).
    Herr talman! Unionen måste nu bevisa sin handlingsförmåga genom att anta en ambitiös budgetplan. Faktum är att ordförandeskapets förslag fortfarande är försiktiga, även om de faktiskt bryter enprocentsgränsen. Att unionen i absoluta termer endast skall få använda ytterligare 40 miljarder euro över en sjuårsperiod är en besvikelse.
Låt oss för ett ögonblick föreställa oss att alla dessa pengar investerades i forskning. I nuläget satsar amerikanerna varje år hundra miljarder euro mer än européerna på forskning. Ett belopp på 40 miljarder, utslaget på sju år, skulle inte ens motsvara hälften av det nuvarande årliga underskottet, även om detta gap självklart till stor del måste fyllas av den privata sektorn.
Europa har gått på grund. De politiska krymplingar som leder oss tillåter demagoger från yttersta högern och vänstern, inklusive nationalsocialister och andra separatister, att rasera den europeiska drömmen. Vår union behöver mer av solidaritet och därför mer av egna medel för att bli av med det njugga bokföringssystem som bygger på nettobalanser och rabatter.
Jag har föreslagit en europeisk skatt på en cent på varje liter bensin, diesel och fotogen som säljs i unionen. Ingen konsument eller ekonomisk aktör skulle knäa under vikten av en sådan skatt, som skulle inbringa ett netto på över 40 miljarder euro över sju år. Låt oss våga bryta sönder egennyttans stöpform, låt oss våga anamma ett mer europeiskt förhållningssätt. Det är omöjligt att exakt peka ut var vinsterna faller ut och var kostnaderna ligger inom en gemensam marknad. Länderna med de mest utvecklade ekonomierna gynnas självklart mest av all form av extra gemensam tillväxt. 
László Surján (PPE-DE ).
    Bögebetänkandet är bra, inte bara för att det är en lysande arbetsprestation, utan också för att det lämpar sig för att användas som en utgångspunkt för förhandlingar, samtidigt som det i sig självt utgör en kompromiss möjlig att tillämpa. Det skapar en möjlighet för unionens planer att sättas i verket, men utan att lägga en oacceptabel börda på bidragsgivarna. Det innehåller djärva förslag till nya lösningar på nya situationer. En sådan lösning, som ofta nämns, är nationella tilläggsstöd, något som för övrigt redan har prövats på oss, de nya medlemsstaterna. Det ligger i Ungerns och alla sammanhållningsländers intresse att 0,41 procent av EU:s inkomster går till att stödja konvergensen. På så vis kommer vi att kunna utveckla forskning och det kunskapsbaserade samhället och främja en utbyggnad av vägnätet och åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen. Allt detta kommer att vara till hjälp för att blåsa liv i Lissabonstrategin.
Men kommer allt detta verkligen att resultera i något? Frågan för stunden är inte så mycket hur vi skall nå en överenskommelse med rådet om konkreta siffror, utan huruvida det över huvud taget kommer att bli någon rådets ståndpunkt, eller med andra ord, om Europeiska rådet kommer att kunna träffa en överenskommelse internt. Om regeringscheferna under nästa vecka bara ägnar sin tid åt att begråta utgången av folkomröstningarna om konstitutionen och misslyckas med att fatta beslut om de grundläggande principerna för den budgetram som syftar till att ta till vara EU-medborgarnas intressen, så kommer unionen verkligen att stå inför en kris, till euroskeptikernas stora glädje. Att nå en gemensam ståndpunkt med inriktning på vad som gagnar det nya EU med 450 miljoner medborgare är något som kommer att vara positivt för alla medlemsstater. Isolering och egoism leder aldrig någon vart. Lösningen är inte att vända sig bort från EU, utan att värna EU än mer. Kan vi efter misslyckandena med folkomröstningarna tillåta oss att förvärra det hela genom att misslyckas med budgetplanerna för perioden efter 2007? Ärade ledamöter! Låt oss stödja Bögebetänkandet, låt det åtminstone finnas en bit fast mark i denna situation där sammanbrottet verkar nära förestående och låt Europas medborgare se vilken institution som företräder deras verkliga intressen. 
Giovanni Pittella (PSE ).
    Herr talman, ledamöter av rådet och kommissionen, mina damer och herrar! Folkomröstningsresultatet har haft en så stark påverkan på den politiska debatten och det psykologiska klimatet att vissa kommentatorer rentav har tvingats undra om det fortfarande finns något behov av EU-institutionerna nu när EU:s enastående insats för freden har fullbordats.
Vi är alla medvetna om att EU inte bara behövs, utan också är nödvändigt. För att EU skall vara nyttigt, enat och konkurrenskraftigt, och därmed uppfattas som nödvändigt av medborgarna, måste unionen emellertid vara i stånd att utveckla sin politik och få tillräckliga resurser för att kunna göra det. I denna syllogism, som kan verka självklar, finns hela förklaringen till den strid parlamentet nu utkämpar om budgetplanen. Där finns förklaringen till allt som parlamentets föredragande Reimer Böge har kunnat ingjuta i en text som jag anser är tillfredsställande och pragmatisk, utan att vara defaitistisk.
Den fråga vi alla ställer oss är utan tvekan om vi kommer att lyckas nå en överenskommelse med rådet. Mina damer och herrar, mycket hänger på utfallet av omröstningen, och än mer hänger på regeringschefernas förmåga att inte låta sig övermannas av penningtänkande och sin iver att värna sina egna nationella intressen. Under eftermiddagen höll José Manuel Barroso ett tydligt och beslutsamt anförande, som vi välkomnar. Jean-Claude Juncker bör använda sin enastående förhandlingsskicklighet till att försöka få till stånd en anständig överenskommelse och undvika att dras med i en bilateral medling utan slut, som bland annat riskerar att orättvist och omotiverat bestraffa vissa parter. Ärade ledamöter! Jag uppmanar oss alla att i omröstningen enigt och på bred front försvara unionens rätt och skyldighet att existera och utföra sitt arbete. 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
    Herr talman, herr Barroso, rådsledamöter, mina damer och herrar! Jag vill först av allt påpeka att en av de grundläggande förtjänsterna med det betänkande som föredraganden Reimer Böge har lagt fram är att den europeiska integrationsprocessen ses som en pågående politisk dynamik, med högt ställda mål och ambitioner. Tillförsikt, framtidsplaner och drivkraft – det är vad allmänheten behöver i dag för att undvika att drabbas av tvivel och resignation.
Jag vill därför framför allt berömma Böge för att han mycket klokt och balanserat har åstadkommit ett förnuftigt betänkande som krävde en komplicerad analys och har resulterat i effektiva politiska förslag. Resultatet är så mycket mer hedervärt med tanke på det besvärliga klimat som rådde när han påbörjade sitt arbete och som har fortsatt fram till nu, och som särskilt kan tillskrivas trångsynta och oförsonliga påtryckningsgrupper.
I resolutionen anges prioriterade områden för Europas förnyelse – sammanhållningspolitiken, vars ställning inte skall röras, vikten av att främja unionens konkurrenskraft och utveckling, behovet av en allt effektivare gemensam politik inom området rättsliga och inrikes frågor, behovet av att stimulera yttre förbindelser och en dynamisk integration av den gemensamma marknaden, samt ökat fokus på flexibilitet i syfte att göra EU:s budgetram rörlig och effektiv.
Vi kan emellertid inte dölja det faktum att Europaparlamentets ståndpunkt såsom den beskrivs i Böges betänkande väsentligen skiljer sig åt från det arbetsdokument som det luxemburgska ordförandeskapet lade fram den 2 juni. Vi är rädda att Europeiska rådet kanske godkänner en kompromiss med ett ytterst nedslående politiskt och budgetmässigt innehåll. I vetskap om att vi kommer att ställas inför en kompromiss, som resultatet av en plågsam medling, kommer vi aldrig att låta vår vilja att hitta balanserade lösningar svikta. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att avvärja möjligheten av en institutionell strid. Det måste dock stå klart att rådet inte kommer att kunna vädja till vår ansvarskänsla för att dra in Europaparlamentet i en övning som får till följd att integrationsprocessen avstannar. 
Catherine Trautmann (PSE ).
    Herr talman! Samtidigt som EU precis har firat 60 år av gemensam fred har två av grundarländerna uttryckt sina tvivel i vallokalerna. Inför globaliseringens sociala effekter spär den moraliska kris som är kopplad till arbetslöshet och ojämlikhet på den demokratiska krisen, för att inte tala om budgetkrisen. Det slutgiltiga besluten om budgetplanen kommer att vara avgörande för EU:s och dess institutioners trovärdighet och legitimitet.
Två politiska händelser är mycket efterlängtade. För det första att utvidgningen blir en framgång. Det är vår skyldighet att se till att så blir fallet. Det ligger i vårt intresse för att uppnå jämlikhet mellan våra länder och våra medborgare. Föredragandens rekommendation om territoriell och social sammanhållning är nödvändig, om än inte tillräcklig. Det saknas ökade anslag till transportnät. Jag stöder skapandet av fonden för tillväxtjustering för att hjälpa oss nå detta mål.
För det andra framtiden. Vår gamla industriella kontinent håller på att förändras, och vi måste jämna ut de territoriella, ekonomiska och kulturella ojämlikheterna. Nya produkter och nya tjänster som kombinerar produktivitet och solidaritet kan bara skapas om tillräckliga anslag ges till forskning och innovation. Fördubblingen av forskningsbudgeten och målet med 3 procent av EU:s bruttonationalinkomst (BNI) till 2010 måste absolut respekteras. Under dessa två villkor, och under förutsättning att våra ambitioner kommer att finansieras med egna medel, stöder jag föredragandens förnuftiga alternativ så att parlamentet med full kraft kan gå in i de kommande förhandlingarna och få rådets stöd för sin ståndpunkt. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU:s identitet bygger på en känsla av samhörighet som kommer från en gemensam önskan att dela med sig.
Sammanhållningspolitiken har varit ett mycket positivt instrument och varit mycket framgångsrik för att främja denna samhörighetskänsla. Den försvagade sammanhållningspolitiken har därför lett till ekonomiska svårigheter eller till att vissa projekt har skjutits upp. Om vi fortsätter i denna riktning kommer EU:s känsla av samhörighet dessvärre att blekna och försvagas och få skador som inte kan repareras.
Att minska sammanhållningspolitikens ekonomiska resurser är detsamma som att rikta ett slag mot den europeiska andan. Vinnaren är själviska intressen och förloraren är solidaritet. Utan det sistnämnda finns det ingen känsla av samhörighet och ingen känsla av en europeisk identitet.
I samband med sammanhållningspolitiken är det naturligt att diskutera en aktuell aspekt som borde kunna bidra till att formulera en sammanhållningspolitik som motsvarar vår nya verklighet. Det rör behovet av att i de olika delarna av EU-området bedöma konsekvenserna av fenomenet med invasionen av asiatiska produkter. Under de senaste månadernas diskussioner om budgetplanen har man genom att finkamma budgeten försökt att ta reda på vem som är nettobidragsgivare och vem som inte är nettobidragsgivare. Denna typ av förhandling är obehaglig för alla inblandade. Jag tror att huvudskälet till att detta sker är att EU:s nuvarande finansieringsmodell har spelat ut sin roll.
Jag riktar därför mina slutord till rådet. Jag anser att det är uppenbart att reformen av EU:s finansiering inte kan skjutas upp, och oförmågan att följa ett sådant råd är ett bevis på politisk trångsynthet.
Avslutningsvis vill jag tacka Reimer Böge för det utmärkta betänkande som han har lagt fram för parlamentet. 
Marilisa Xenogiannakopoulou (PSE ).
   – Herr talman! Efter utvidgningen hänger EU:s politiska trovärdighet på att de finansiella resurserna skyddas så att det går att genomföra en politik för utveckling, sysselsättning, regional konvergens och social sammanhållning. Detta är ännu mer akut efter de senaste resultaten för EU:s konstitution i Frankrike och Nederländerna.
Jag vill tacka föredraganden Reimer Böge för hans arbete, men jag anser att det förslag på 1,07 procent i betalningsbemyndiganden som är Europaparlamentets ståndpunkt är en besvikelse jämfört med de 1,14 procent som Europeiska kommissionen ursprungligen föreslog. Dessa begränsade ramar fastställer redan från början ett europeiskt politiskt program med låga förväntningar som absolut inte motsvarar vår tids och EU-medborgarnas nya och stora krav.
När det gäller specifika frågor anser jag inte att tanken på en samfinansiering av jordbrukspolitiken kan accepteras. En sådan utveckling skulle leda till att jordbrukare arbetar i olika takt, större skillnader mellan regioner och få allvarliga konsekvenser för den finansiella aspekten i sammanhållningsländerna. På samma sätt håller jag med alla som ansåg att strukturfonderna och Sammanhållningsfonden måste ha adekvata resurser. Visserligen måste de nya länderna stödjas, men samtidigt måste grundläggande stöd ges till de regioner i de gamla sammanhållningsländerna som av statistiska skäl drabbas av utvidgningens effekter.
Om den europeiska integrationen skall återfå farten och vinna medborgarnas förtroende får den inte låsas av förvaltnings- och räkenskapsuppfattningar. Till stor skada för sammanhållningspolitiken rör sig det luxemburgska ordförandeskapets förslag tyvärr i denna avgränsade riktning.
Vid Europeiska rådets möte nästa vecka måste stats- och regeringscheferna ta tillfället i akt och fatta modiga beslut om vilken politik EU skall prioritera och behovet av att finansiera denna politik. 
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag tror att vid en tidpunkt när EU – efter folkomröstningarna – definitivt är inne i en kris är det nödvändigt att institutionerna visar att EU fortsätter att fungera och verkligen kan fortsätta att fungera. Det är därför som ett beslut om den fleråriga budgetplanen kommer att bli ett viktigt trovärdighetstest, och det är därför som det är så betydelsefullt att vi här i parlamentet kommer fram till ståndpunkt i morgon. Tack vare vår föredragandes utomordentliga arbete kommer vi förmodligen att lyckas med detta. Vi har tillhandahållit de nödvändiga medlen för att förverkliga utvidgningen men även för att göra den nya politiken i unionen möjlig. Även detta har vi föredragandens förslag att tacka för. Vi hoppas att rådet under Luxemburgs ledning och med kommissionens hjälp senare kommer att utarbeta ett förslag som utgör en verklig grund för förhandlingar med parlamentet så att en överenskommelse kan nås. I dag vill jag betona att det redan nu är uppenbart att det i framtiden kommer att vara omöjligt att arbeta inom EU:s ekonomiska ramar så som de definieras i dag.
Om vi skall få EU att fungera ordentligt är 1 procent för lite och det är med största säkerhet även 1,7 procent. Den brittiska rabatten pantförskriver alla våra egna medel, men det grundläggande beslutet måste bli att om EU inte kan förfoga över sina helt och hållet egna medel kommer EU förr eller senare att gå på grund. EU måste kunna fastställa sin egen politik med sina helt och hållet egna medel. Endast då kan vi förverkliga våra ambitioner. Diskussioner om detta i samband med nästa fleråriga budgetplan måste dessutom ingå som en del av den överenskommelse som vi kommer att ingå med rådet. 
Valdis Dombrovskis (PPE-DE )
   . Herr talman, mina damer och herrar! Denna morgon kommer Europaparlamentet att rösta om sin ståndpunkt om den kommande budgetplanen för 2007–2013. Det kommer att bli en av de viktigaste och mes betydelsefulla omröstningarna under denna sammanträdesperiod. Europaparlamentet stöder i princip Europeiska kommissionens förslag men har ändrat budgetplanens struktur en smula. Europeiska utvecklingsfonden har tagits bort från budgetplanens ramar, och en reserv på 24 miljarder euro har skapats. Till följd av detta är de utgifter som Europaparlamentet föreslår avsevärt mindre – 1,07 procent av EU:s bruttonationalinkomst (BNI) – men om Europeiska utvecklingsfonden och reserven räknas in hamnar vi nära Europeiska kommissionens förslag.
I Europaparlamentets förslag rör den största minskningen av utgifter delprogrammet 1.a ”Konkurrenskraft för tillväxt och sysselsättning” samt EU-institutionernas administrativa utgifter där extra resurser går till Europaparlamentets traditionella prioriteringar. Europaparlamentet har konstaterat att de utgifter som i kommissionens förslag tilldelas delprogram 1.b ”Sammanhållning för tillväxt och sysselsättning” kan motiveras. De sammanlagda resurser som går till EU-fonder utgör 0,41 procent av EU:s BNI.
Det är inte bara de resurser som går till EU-fonder som är viktiga utan även den princip som styr fördelningen av dessa resurser. En rad viktiga frågor behandlas i Europaparlamentets ståndpunkt. Den första handlar om kommissionens förslag att fastställa ett tak på 4 procent av en medlemsstats BNI för de resurser som landet i fråga kan motta från EU:s fonder. Europaparlamentet anser att fastställandet av ett tak på 4 procent grundar sig på tidigare erfarenheter och att det nu behövs en flexibel inställning till fastställandet av tak. Det är viktigt att komma ihåg att ett antal små och ekonomiskt sett relativt mindre utvecklade stater har blivit EU-medlemmar. För det andra anser Europaparlamentet att det bör finnas en differentiering av nivåerna av medfinansiering från EU-fonder, beroende på en medlemsstats ekonomiska utveckling. Detta betyder att en högre procentandel av medfinansiering från EU-fonder skulle kunna tilldelas mindre utvecklade medlemsstater. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Den näst största posten i budgetplanen är utgifter för ekonomisk och social sammanhållning. Eftersom jag är engagerad i regionalpolitik delar jag föredragandens åsikt – och tackar honom för detta utmärkta betänkande – att EU:s förmåga att klara tidigare och kommande utvidgningar och att minska de regionala skillnaderna helt och håller är beroende av att det finns en stark och välfinansierad regionalpolitik i EU. Å andra sidan måste EU:s strukturpolitik ha tillräckligt med resurser för att i framtiden göra det möjligt att ge lämpligt stöd till mindre utvecklade regioner och till regioner med särskilda socioekonomiska problem, inklusive regioner i de gamla medlemsstaterna.
Det är givetvis kommissionens förslag som bäst uppfyller riktlinjerna för EU:s regionalpolitik under den kommande programplaneringsperioden, som har till syfte att minska skillnaderna mellan olika regioner. Vi betraktar emellertid Reimer Böges förslag som en godtagbar kompromiss jämfört med både kommissionens förslag och den helt oacceptabla begäran som de sex nettobidragsgivarna har kommit med. Nedskärningar i budgeten får under inga omständigheter slå hårdast mot regionalpolitiken. De anslag som föreslås i kommissionens förslag till förordning för sammanhållningsfonder för individuella mål kan endast godtas om de sammanlagda resurserna ökas med 1,14 procent. Om nedskärningar görs i enlighet med Reimer Böges betänkande, eller ännu värre i enlighet med rådets förordning, måste resurserna koncentreras mer på att lösa de allvarliga problemen i de regioner som är mest i behov av stöd. Övergripande nedskärningar, dvs. nedskärningar som inte påverkar den relativa tilldelningen, får inte förekomma. Dessa skulle ensidigt innebära en börda för konvergensregionerna i EU:s gamla medlemsstater. 
James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! I likhet med andra skulle jag vilja tacka föredraganden Reimer Böge för hans arbete. Han har under mycket svåra omständigheter utfört ett strålande arbete. Jag skulle också hellre sälla mig till Terence Wynns kommentarer än till Chris Davies’ om den brittiska rabatten, vilket är föga förvånande. Som en talare har sagt är vi alla jämlika, men några är mer jämlika än andra. Förslaget i punkt 51, femte strecksatsen, kan dock ge en viss uppfattning om hur man skall gå till väga, genom att engagera de nationella parlamenten för att göra våra egna resurssystem tydligare.
Jag skulle vilja ta upp en särskild punkt som är mycket viktig. Europeiska unionen genomgår just nu turbulenta tider. Vi har ingen aning om hur vår politik kommer att se ut 2013. Vi har ingen aning om vilken utrikespolitik vi har, särskilt när det gäller utvidgning. Vi behöver en paus för att reflektera över längden för vårt åtagande när det gäller denna budgetplan. Det bästa är att anta en femårsperiod, som är lika lång som kommissionens och Europaparlamentets mandat. Att blicka för långt in i framtiden är nämligen ett missbruk av den demokratiska processen. Självfallet kan lagstiftningsförslag avse en längre tidsperiod, men fem år skulle ge oss möjlighet att reda ut vår politik i fråga om utgifter och egna medel.
Vi måste naturligtvis upprätta ett avtal. Jag instämmer med Jean-Luc Dehaene att vi borde ge ordförandeskapet så mycket uppmuntran som möjligt för att uppnå ett. Men det här parlamentet borde inte skriva på något avtal över huvud taget. Som vår föredragande mycket tydligt sade behöver vi ett som ligger i våra och vår väljarkårs intressen, och det är det resultatet vi hoppas att rådet skall komma fram till om några dagar. 
Talmannen.
   – Jag vill tacka föredraganden för hans mycket hårda arbete och särskilt för stödet till mitt ändringsförslag om demokratiprogrammet, som nu utgör den sista punkten i betänkandet. Jag rekommenderar rådet och kommissionen det. 

José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag vill också tacka föredraganden Reimer Böge. Han har gett ett solklart svar till kommissionen och rådet om vad parlamentet vill.
Hur mycket pengar är vi villiga att spendera på EU-projektet? Hur mycket pengar är vi villiga att anslå till den europeiska integrationsprocessen vid en tidpunkt när EU står inför svårigheter, när EU befinner sig i ett vägskäl?
Föredraganden föreslår mindre än kommissionen, men mer än rådet har föreslagit denna eftermiddag. Rådsordföranden säger att vi måste skapa balans. Jag betonar James Elles’ åsikt: balans krävs, men vi bör påminna rådet om att vi inte skapar mer EU med mindre pengar. Vi kommer att skapa mindre EU vid en tidpunkt när vi på nytt behöver bekräfta projektet.
De folkomröstningar som har hållits de senaste dagarna har som flera talare har påpekat påmint oss om behovet av att fokusera på våra medborgares verkliga behov, och de vill att vi växer snabbare. För att göra detta måste vi skapa fler arbetstillfällen, vi måste öka vår produktivitet, vi måste spendera mer pengar på investeringar, forskning och utveckling. I korthet måste vi genomföra Lissabonreformerna. Och för att göra det behöver vi pengar.
Våra medborgare har även påmint oss om att de tror på en social modell där både sammanhållning och en effektiv marknad prioriteras. Utan en politik för att korrigera territoriell obalans skulle troligen det ekonomiska projekt som EU innebär överleva. Det som inte skulle överleva skulle vara det politiska projekt som står på spel här.
Vi måste övertyga våra medborgare om att vi tillsammans kan ta itu med våra framtida utmaningar: utmaningarna från globaliseringen, konkurrensen från tillväxtländer, omlokalisering av företag och den åldrande befolkningen. Och för att göra det behöver vi mer pengar.
Till sist vill jag uttrycka mina starka invändningar mot att börja med samfinansiering av jordbrukspolitiken eftersom detta även kommer att innebära att man bryter de regler för social sammanhållning som utgör grunden för den modell som vi tror på. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
    Fru talman! Vad detta handlar om är en prioritering av unionens utgifter. Man måste inte bara kunna prioritera det som är viktigt utan också ge lägre prioritet åt det som är mindre viktigt. Vi måste också kunna prioritera mellan det som är unionens gemensamma uppgifter – de viktigaste uppgifterna – och det som är medlemsstaternas viktiga uppgifter. Dit har vi inte kommit i detta arbete med budgetplanen.
Om kommissionens förslag hade blivit verklighet skulle det ha inneburit en höjning av den svenska medlemsavgiften med nästan en tredjedel. Det hade minskat utrymmet för de satsningar som måste göras på tillväxt och nya jobb i Sverige, och det hade skapat större budgetproblem.
Om vi vill att Europa skall bli världens mest konkurrenskraftiga kunskapsekonomi är det inte rimligt att vi ger prioritet åt de rika medlemsländernas bidrag på bekostnad av utvecklingen av en gemensam infrastruktur i våra svagaste regioner. Där har det inte gjorts tillräckliga prioriteringar ännu.
Det är heller inte rimligt att vi ger prioritet åt marknadsföringsinsatser för europeiskt jordbruk i den tredje världen, samtidigt som vi minskar på de viktigaste satsningarna på det europeiska kunskaps- och forskningssamhället. Om ni, rådet och kommissionen, inte förmår att i förhandlingarna nu se till att vi kan uppnå målet på 3 procent av den europeiska ekonomin till stöd för kunskap och forskning, så att den europeiska forskningen kan gå i täten för det europeiska kunskapssamhället, då misslyckas ni med att göra en av de viktigaste prioriteringarna som Europa behöver.
Föredraganden har gjort ett fantastiskt arbete, med tydliga prioriteringar. Kommissionen gjorde inte det, och rådet verkar nu rusta ned den satsning som borde göras på forskning. Gör inte det! Europa behöver stöd till forskning. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Fru talman! Detta är en viktig debatt som har stora följder för unionens framtid, och jag vill också berömma föredraganden för att han har utfört en mycket svår uppgift på ett imponerande sätt, nämligen utarbetandet av hans betänkande.
På ett par områden har jag emellertid svårt med hans slutsatser. För det första anser jag det självklart avgörande att EU-medel hålls under hård kontroll och att utgifterna bör användas så effektivt som möjligt. Jag vill hävda att ingen nationell regering skulle kunna överväga någon av de utgiftsökningar som har föreslagits för perioden 2007–2013. Skattebetalare i hela EU har rätt att förvänta sig att politiker spenderar klokt, och med tanke på de nyligen sammanställda resultaten från folkomröstningarna är det tydligt att många i Europa och inte bara i Storbritannien delar oron att stora summor av deras pengar spenderas på större projekt som de inte verkar ha tillräcklig kunskap om.
När det gäller den totala budgeten kan jag stödja den nuvarande ståndpunkten som intas av den brittiska regeringen, såväl som av en rad andra regeringar, och anser att den borde begränsas till 1 procent av unionens totala nationalinkomst.
Angående frågan om Förenade kungarikets rabatt anser jag att den är berättigad, och jag kommer naturligtvis att hålla noggrann uppsikt över vår premiärminister Tony Blairs ståndpunkt i samband med Europeiska rådet nästa vecka. Min enda vädjan är, utan att för den skull upprepa gamla saker, att jag hoppas att frågan om Förenade kungarikets rabatt till följd av resultaten av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna denna vecka inte blir en del av en rad särskilda förhandlingar om Europas framtid. Det är en allvarlig fråga, och den behöver hanteras på ett seriöst sätt. Jag är säker på att det finns åsikter från båda sidor i denna fråga, men att binda det till en rad förhandlingar och diskussioner, när det krävs beslut i kritiska frågor för vår kontinents framtid, anser jag vara fullständigt olämpligt. 
Nicolas Schmit,
   . – Fru talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Ni har haft en givande, konstruktiv men ibland konfliktfylld debatt om ett utmärkt betänkande som säkert kommer att hjälpa oss att nå en kompromiss. Som er debatt – som sannerligen inte saknade motsättningar – visade måste ordförandeskapet hantera dessa motsättningar, som i bland blir ännu större när de läggs fram av regeringscheferna eller ministrar från de olika regeringarna. Utifrån dessa motsättningar måste vi försöka nå en balans mellan alla dessa element så att vi en gång för alla kan lösa frågan och nå en kompromiss. 
Ni förstår säkert att detta inte är en särskilt lätt uppgift. På samma sätt var er föredragandes uppgift inte alls lätt. Jag noterar att på vissa håll har det framförts att något måste göras åt Förenade kungarikets rabatt. Ordförandeskapet delar helt och håller denna åsikt. Det har lagt fram förslag i denna riktning. Andra säger det motsatta, och för in jordbruksfrågor i ekvationen. Betyder detta att vi måste minska EU:s jordbrukspolitik, med alla konsekvenser som detta skulle medföra? Vill vi att Europas landsbygdsområden skall bli en öken? Det är en klar och tydlig fråga som måste besvaras. Jag tror att EU under alla omständigheter måste ha prioriteringar och måste ha en tydligare idé om vart det är på väg.
Ordförandeskapet, eller snarare Luxemburg, kunde med glädje ha undertecknat kommissionens förslag. Det har emellertid svårt med skrivningarna i dessa förslag. Jag bestrider emellertid inte att de utgör en mycket solid bas för att förbereda det framtida Europa. Tyvärr kommer vi inte att nå en kompromiss nästa vecka enbart med utgångspunkt från dessa förslag. Vi måste därför leta igen efter denna kompromiss, för att se hur och i vilken utsträckning vi kan minska de föreslagna siffrorna utan att i framtiden beröva gemenskapsbudgeten dess effekt, dess påverkan och dess förmåga att vara vägledande för politiken. Vissa talare säger att vi har skurit ned 40 procent här och 30 procent där. Själv har jag emellertid kunnat konstatera att det skett en rejäl ökning under alla rubriker. I vissa fall är denna ökning kanske otillräcklig men i andra fall kan den vara mycket betydelsefull, och den tar hänsyn till vad ni som parlamentsledamöter anser vara särskilt viktigt.
Jag undrar var vi skulle hamna om det inte blir någon överenskommelse, om vi nöjer oss med ett slags status quo? Enligt mina uppgifter skulle vi förmodligen få en budget eller budgetplan på ungefär 835 miljarder euro från och med 2006. Ordförandeskapet föreslår mer. Det är mer ambitiöst. Det kanske inte är tillräckligt ambitiöst, men det är mer ambitiöst än medlemsstaterna, åtminstone mer ambitiöst än vissa medlemsstater.
Jag delar tanken på att EU måste få upp farten. Vi måste kämpa, först och främst mot demagogi, mot de som påstår att för mycket EU-pengar slösas bort. Jag anser att vi inte under några omständigheter får tolerera dessa påståenden. De skadar inte bara EU:s effektivitet utan även i slutändan hela projektet. Jag anser att den typen av debatter inte får förekomma; de måste hindras.
EU behöver solidaritet. Jag håller helt och hållet med om att det behövs mer solidaritet. EU med 25 medlemsländer, EU med 27 medlemsländer, men även EU med 15 medlemsländer. Vi måste hitta rätt balans i denna strategi baserad på solidaritet. Det är detta vi har försökt att göra. Vi måste göra åtskillnad mellan rika regioner, fattiga regioner i rika länder och fattiga regioner i fattiga länder, för detta är inte alls samma sak. Därför anser jag att det är viktigt att hitta rätt balans för att alla skall kunna hitta sin egen väg.
EU måste dessutom spendera sina pengar på ett mer effektivt sätt. Det är ett budskap som vi måste få fram. Kanske bör vi på ett bättre sätt definiera det mervärde som EU-politiken medför, arbeta mer för att förbättra kvaliteten på gemenskapens utgifter, koncentrera våra utgifter mer, förbättra samordningen mellan gemenskapsutgifter, EU-utgifter och nationella utgifter. Allt detta skulle säkert föra Lissabonprocessen framåt. Jag skulle vilja ställa följande ärliga fråga: När det exempelvis gäller livslångt lärande, måste vi verkligen leda medlen via Bryssel för att stödja projekt i våra medlemsstater? Skulle det kanske vara bättre om man skapade ett ramverk, fastställde regler och förbättrade samordningen vid utarbetandet av politiken?
I bland måste man vara selektiv för att kunna inrikta våra resurser på områden där de verkligen kan åstadkomma de bästa resultaten. Vi håller alla med om att vi måste öka forskningsinvesteringarna. Vi vet också att de mål som vi har fastställt inte kan uppnås enbart genom gemenskapsbudgeten. Vi behöver bättre samordning mellan gemenskapsutgifter, nationella utgifter och bidrag samt privat finansiering. På detta område tror jag Förenta staterna kan vara en förebild. Vi bör observera hur de klarar att hantera sina utgifter på ett bättre sätt, inte enbart kvantitativt utan kanske även kvalitativt.
Jag kan inte lova er att ordförandeskapet kommer att nå en kompromiss. Jag kan inte garantera att denna kompromiss kommer att vara så ambitiös som ni skulle önska. Men jag kan säga er en sak: Om vi inte når en kompromiss kan situationen inte bli värre. Den kommer att bli värre genom att vi inte kommer att kunna fastställa några program.
Hela EU, alla som förväntar sig något från EU och alla som väntar på pengar för att finansiera program som syftar till att förbättra konkurrenskraft och sammanhållning kommer att stå och stampa på samma ställe. Detta är inte något som kommer att förbättra bilden av EU, precis när denna behöver förbättras och stärkas i våra medborgares ögon.
José Manuel Barroso,
   . – Fru talman, herr Schmit, mina damer och herrar! Jag har med stort intresse lyssnat på era anföranden och kommentarer under eftermiddagen. Jag slås av hur lika era och kommissionens prioriteringar är, särskilt när det gäller att främja ekonomisk tillväxt, skapa arbetstillfällen, solidaritet med de fattigaste – de som mest behöver verklig solidaritet – samt när det gäller att uppfylla de åtaganden vi har gjort, dvs. att se till att våra åtaganden och finanser stämmer överens med vår politik.
I denna debatt har ni demonstrerat hur användbar EU-budgeten är. Ni har visat att väldigt ofta leder utgifter på EU-nivå till besparingar på nationell nivå samt att det finns ett mervärde i sådana utgifter. Väldigt ofta gör utgifter på EU-nivå det möjligt att förverkliga projekt som annars inte hade genomförts. När det gäller dessa två punkter, prioriteringarna och budgetens användbarhet för vårt EU, för EU:s ambitioner och för solidaritet inom EU, finns det därför betydande likheter mellan kommissionens åsikter och Europaparlamentets åsikter. 
Vi är alla medvetna om att vi nu har nått en kritisk punkt, och jag tror att vi kan sammanfatta dagens debatt genom att säga att vi – eller jag tror i alla fall de flesta av oss – verkligen vill ha en överenskommelse. Och vi vill ha en bra överenskommelse. Vi vill ha en ambitiös överenskommelse, en ambition för EU, ett EU som inte är ett EU med rabatter, och samtidigt vill vi ha ett EU som visar solidaritet. Det är åtminstone mina slutsatser från denna debatt. För att nå en sådan överenskommelse måste vi emellertid vara redo att kompromissa, och på denna punkt vänder jag mig till rådet. Jag vet mycket väl att rådet gör utomordentliga ansträngningar. Jag är hela tiden medveten om detta. Jag står i ständig kontakt med rådets ordförande Jean-Claude Junker, och jag tror att vi måste tacka honom, den luxemburgska regeringen och de luxemburgska diplomaterna. Det är sant att ordförandeskapet huvudsakligen arbetar tillsammans med medlemsstaterna, men jag kommer ihåg vad Nicolas Schmit precis sade. Han sade att han personligen utan tvekan kunde ställa sig bakom kommissionens ursprungliga förslag. Jag tycker likadant när det gäller Bögebetänkandet, som jag hoppas ni kommer att rösta för i morgon. Anta er resolution!
Jag uppmanar nu ordförandeskapet att i detta viktiga läge i förhandlingarna införa det budskap som parlamentet kommer att sända i morgon. Det är sant att motsättningar och olika åsikter har kommit till uttryck i parlamentet, men jag tror att vår omröstning i morgon ändå kommer att bli ett uttryck för parlamentets vilja. Vi kom under förhandlingarna överens om att dessa inte är begränsade till medlemsstaterna – även om deras roll är avgörande. Förhandlingarna sker mellan rådet, parlamentet och kommissionen. Därför ber vi nu rådet – samtidigt som vi gratulerar det för dess beslutsamhet och talar om att vi vill ha en kompromiss och att vi finns här för att nå denna kompromiss – att nå en kompromiss som ligger närmare det som parlamentet, hoppas jag, kommer att rösta för i morgon, och också närmare kommissionens förslag än förslagen från vissa medlemsstater, även om vi inser att de har verkliga svårigheter som vi inte får underskatta.
Detta är min vädjan. Detta är min vädjan till rådet. Det är också min vädjan till alla Europaparlamentsledamöter så att vi kan se fram emot den sista fasen – jag hoppas det är den sista – i förhandlingarna i en anda av kompromiss så att budskapet från nästa möte med Europeiska rådet återigen blir ett positivt budskap. Än en gång kommer EU att överraska sina fiender/kritiker genom att visa att i svåra situationer, och framför allt i svåra situationer, kan vi inte bara hitta en lösning utan hitta en trovärdig lösning, dvs. en lösning som för samman våra ambitioner och de instrument som vi överlämnar till EU-institutionerna för att förverkliga dessa ambitioner.
Reimer Böge (PPE-DE ),
   .  Fru talman! Jag skulle vilja avsluta denna debatt med två korta kommentarer. Det finns en punkt där jag till fullo håller med rådets ordförandeskap, och det är att vi inte kommer att komma någonvart, varken i rådet eller i parlamentet, om det finns de som ser det som sin uppgift att företräda särintressen, samtidigt som andra ser sig själva som ansvariga för att sy ihop kompromisser. Det är därför som parlamentet i morgon måste fastställa en mer eller mindre fast förhandlingsposition, och göra detta med en så stor majoritet som möjligt.
Jag måste dock säga en sak till Nicolas Schmit. Inte heller jag accepterar den firade kaosteorin, enligt vilken allt är förlorat om det inte finns ömsesidig förståelse. Efter omröstningen i kammaren i morgon måste vi använda den tid som är kvar innan Europeiska rådet träffas för diskussioner och förhandlingar. Även om jag inser att problemet kanske ligger hos rådet självt snarare än hos ordförandeskapet får rådet inte tro att allt kommer att lösa sig när det väl når en kompromiss. Det är mycket viktigare att vi först fastställer vår förhandlingsposition, att rådet fastställer sin position i förhållande till vår och att parlamentet i slutändan måste ge sitt samtycke.
Vi måste därför använda de kommande tio dagarna till att arbeta hårt för att snickra ihop/utarbeta en fungerande kompromiss.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B6-0246/2005). Följande frågor har ställts till kommissionen. 
Talmannen.
I debatten om användningen av EU:s officiella språk inom institutionerna har det föreslagits att man skall ta fram ett nytt system för användning av de officiella språken och en definition av arbetsspråken och deras användning. Hittills har det dock inte kommit något svar på detta förslag, som har till syfte att bringa klarhet i debatten och att bättre tillvarata det språkliga och därmed kulturella arvet i EU:s medlemsstater.
Kan kommissionen säga hur man tänker ta itu med problemet med de officiella språken inom institutionerna, och meddela om man tänker utse särskilda arbetsspråk (i artikel 1 i rådets förordning nr 1/58 talas det bara om officiella språk), så att valet att använda ett språk framför ett annat inte kan avgöras av högt uppsatta tjänstemän (svar på fråga H-0159/05(1)) och så att man därmed förebygger orättvis diskriminering?
Kan kommissionen säga vilka förslag man, med anledning av publiceringen av Eurydices rapport ”Nyckeltal om språkutbildningen i Europa”, kommer att lägga fram för att bättre tillvarata Italiens språkliga arv? Eurydice stöds ju av kommissionen, och det är nödvändigt att ge ett svar på den mycket oroväckande statistik över undervisningen i italienska språket i Europa som publiceras i denna rapport? 
Ján Figeľ,
   . – Som svar till den ärade ledamoten har kommissionen redan påpekat vid ett antal tillfällen, och särskilt i dess svar på den muntliga frågan H-0159/05 av den ärade ledamoten, att i enlighet med rådets förordning nr 1/58 (artikel 1) – den första i EU:s sekundärlagstiftnings historia – skall samtliga officiella språk samtidigt vara arbetsspråk och kan därför användas på samma rättsliga grund och på samma grundval inom institutionerna. Det är således inte korrekt att säga att de nuvarande arbetsspråken inom EU:s institutioner har reducerats till tre, det vill säga engelska, franska och tyska.
När det gäller interna förfaranden inom kommissionen är de dokument som läggs fram för den utarbetade på åtminstone dessa tre språk. Det är en regel som enbart har interna effekter och syftar till att garantera att kommissionen själv är i stånd att förstå dokument av allmänt intresse. Kommissionen har inte hittat något bevis på någon diskriminering mot andra arbetsspråk som en följd av denna praxis, som utarbetades utifrån anvisningar av både nuvarande och föregående kommissionsordförande.
Av operativa skäl är det dessutom vanligt att vissa språk används mer än andra av kommissionens personal i deras dagliga verksamhet.
Ingen högre chefstjänsteman har makten eller rätten att kräva av sin personal att den skall använda ett arbetsspråk i stället för ett annat. Ibland är det dock kommissionsledamöternas egen språkpreferens som kan kräva bruket av ett visst språk.
Det säger sig självt att det är obligatoriskt att upprätthålla intern kommunikation mellan kommissionens tjänsteavdelningar och inom övriga institutioner. Alla dessa metoder följs med respekt för språkens likställdhet som officiella språk och arbetsspråk. Kommissionen intygar att den inte har någon som helst avsikt att införa ett specifikt system, som innebär ett privilegierat bruk av ett eller flera språk i sin verksamhet. Om dess verksamhet sträcker sig utöver interna enheter och involverar kontakt med utomstående, är kommissionen å andra sidan förpliktigad att använda så många officiella språk som möjligt, varvid hänsyn måste tas till begränsningar i tillgängliga översättningsresurser inom ramen för de riktlinjer som anges i dess dokument 638/6.
För det andra främjar kommissionen aktivt flerspråkighet inom Europeiska unionen, vilket kommer till uttryck i dess meddelande ”Främjande av språkinlärning och språklig mångfald – Handlingsplan 2004-2006”. I programmen Sokrates och Leonardo da Vinci kan särskilda åtgärder och andra åtgärder för student- och lärarutbyten användas för främjandet av italienska, liksom av övriga gemenskapsspråk. Således finansierades åtta olika projekt för att främja det italienska språket mellan 2000 och 2004 genom programmet Lingua inom ramen för Sokratesprogrammet. 
Alfredo Antoniozzi (PPE-DE ).
    Fru talman, mina damer och herrar! Två saker har kommit slag i slag under de senaste månaderna. För det första togs italienska bort från kommissionens presskonferenser. Detta följdes av publiceringen av Eurydikes rapport – som finansierades av Europeiska gemenskapen – där det framgick att italienska är ett av de minst studerade språken i världen. Dessa två saker verkar tyda på att man till viss del har för avsikt att nedvärdera italienskans betydelse.
Jag skulle vilja diskutera flera punkter, herr kommissionsledamot. Vi anser att det inte räcker att endast betrakta tre språk som officiella EU-språk, delvis för att sex språk talas av omkring 9 procent av EU:s befolkning. Herr kommissionsledamot, jag uppmanar er att undersöka möjligheten att införa åtminstone sex arbetsspråk, dvs. de språk som talas av minst 9-10 procent av EU:s befolkning, nämligen engelska, franska, tyska, spanska, italienska och polska. 
Ján Figeľ,
   . – När det gäller förfarandena använder vi endast vissa språk i kollegiet, men på officiell nivå och arbetsnivå är alla språk likställda. En av förändringarna eller en viktig företeelse, som man kan se på presskonferenserna på onsdagar, är att det finns möjlighet att använda alla officiella språk. Med denna inställning och med främjandet av språkinlärning, med flerspråkighet som riktlinje och inte endast administrativ del i vårt dagliga arbete, kommer vi att uppnå avsevärda framsteg och förbättringar inom gränserna för våra möjligheter.
Språksituationen sedan utvidgningen visar att unionen fungerar – den kollapsade inte. Kommunikatörer inom unionen kan använda alla språk. I egenskap av kommissionsledamot för utbildning måste jag säga att alla våra rörlighetsprogram och våra aktiviteter på området för utbildning, kultur och yrkesutbildning starkt främjar en språkkomponent.
Jag är övertygad om att vi med den medvetenheten och positiva filosofin är på rätt väg. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
    Fru talman! Jag slås av att ett av problemen med utlysandet av tjänster inom kommissionen är att de ofta anger ett modersmål. Om vi skall ha lika möjligheter i Europa är väl det minsta vi kan göra att kräva en viss nivå av kompetens i ett språk snarare än användning av språket sedan barnsben/från vaggan. Det bör övervägas om den nuvarande praxisen kan ändras i framtiden. 
Ján Figeľ,
   . – Jag skulle vilja stödja den tanken. Nästa månad vill vi införa meddelandet om den nya indikatorn för språkkompetens, vilken nu är en viktig del av den ökade efterfrågan på kompetens och erkännande av kvalifikationer.
Vi har kommit överens med medlemsstater om att främja språkinlärning så tidigt som möjligt. I ett större sammanhang är 1+2-modellen inte längre en lyx, utan en nödvändighet för den unga generationen och för alla medborgare som inte endast behöver lära sig sitt modersmål utan också två ytterligare europeiska språk, varav ett helst skall vara ett grannspråk.
Det är den politik och den grundläggande filosofi som stöds av kommissionen. Om denna politik främjas ordentligt i medlemsstaterna kommer flerspråkighet och språkkompetens att öka drastiskt i den framtida europeiska unionen. Jag instämmer helt och hållet med den ärade parlamentsledamotens engagemang och stöd. 
Talmannen.
Skulle kommissionen förorda att Republiken Cypern deltog i PFF (Partnerskap för fred) och anslöt sig till Nato, i syfte att tjäna ömsesidiga intressen inom ramen för det gemensamma europeiska försvaret och utrikespolitiken? 
Ján Figeľ,
    – Europeiska unionen har inte behörighet i den fråga som tas upp i fråga nr 32. Det är helt enkelt en bilateral fråga mellan en medlemsstat och en tredje part, nämligen Nato som är en internationell organisation. Det är inte upp till kommissionen att kommentera detta ärende som ligger utanför dess behörighetsområde. Kommissionen hoppas emellertid att båda parter kan nå fram till en fungerande lösning som utan tvekan skulle bidra till att ytterligare öka samarbetet och stärka förbindelserna mellan EU och Nato. 
Yiannakis Matsis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans tydliga svar. Poängen med min fråga var just att EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik måste skyddas så mycket det går i det biostrategiska landet Cypern, och svaret var mycket tydligt. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! För att uttrycka det kortfattat. Kommissionsledamotens svar att detta inte hade något att göra med kommissionen är otillfredsställande. Europeiska kommissionen godtar finansieringen av EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och deltar i arbetet med att utforma EU:s utrikespolitik. Dessutom måste vi säga att min ärade kollegas fråga berör EU:s utrikesförbindelser, och som vi alla vet har skiljelinjen mellan klassiska utrikesförbindelser och klassisk utrikespolitik inte fastställts i vare sig fördraget eller i samband med utövandet. 
Ján Figeľ,
    – Tack för ytterligare aspekter på detta ärende. Jag är övertygad om att det har pågått en tid och att det förmodligen kommer att lösas på ett bra sätt. Med tanke på situationen under det senaste decenniet är utvecklingen ganska hoppingivande.
Inom den andra pelaren har Europeiska kommissionen verkligen inte några direkta befogenheter när det gäller den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken. Kommissionen stöder emellertid inte bara medlemsstaternas ansträngningar för en gemensam politik utan även för definitiva gemensamma åtgärder för förbindelser med andra organisationer och med särskild hänsyn till säkerhetspolitik.
Jag är därför övertygad om att medlemsstaterna, med stöd av hela unionen eller av kommissionen, kan lösa denna fråga på ett bra sätt. Just nu kan vi emellertid inte göra mer än vad kommissionen strävar efter att göra. 
Talmannen.
Hur ser tidsplanen ut för införandet av biometriska kännetecken i visum mot bakgrund av utvecklingen och genomförandet av det biometriska systemet?
På vilka sätt stöds medlemsstaterna när det gäller utveckling och genomförande av egna system, så att driftskompatibilitet med det planerade centrala systemet kan säkerställas?
Hur långt har medlemsstaterna kommit med införandet av biometriska kännetecken inom ramen för det nya systemet?
Anser kommissionen att tillämpliga rättsaspekter avseende dataskydd är säkerställda? 
Franco Frattini,
   . – Kommissionens förslag om ändring av rådets förordning 1683 föreskriver gemensamma säkerhetsnormer för visum och lagring av två biometriska identifierare på ett minneskort med tillräckligt utrymme. Test visar dock att det uppstår tekniska problem när ett mikrochip infogas i varje viseringsmärke. Därför har rådet beslutat att påskynda lagringen av biometriska identifierare i den centrala delen av informationssystemet för viseringar och vid ett senare stadium överväga om ytterligare lagring av biometriska identifierare och viseringsmärket eller ytterligare ett separat smartkort kommer att behövas. Rådet bjöd in kommissionen den 24 februari 2005 för att göra allt för att möjliggöra lagring av biometriska identifierare i den centrala delen av informationssystemet för viseringar från och med 2006.
Beslutet om ytterligare lagring av biometriska identifierare på viseringsmärket kommer till stor del att bero på pilotprojekt, som utförs i nuläget. Resultaten från detta projekt förväntas snart vara klara.
Under tiden har kommissionen ett nära samarbete med de medlemsstater som är ansvariga för övergången till informationssystemet för viseringar (VIS) i den nationella strukturen. Kommissionen förbereder i nuläget, i nära samarbete med medlemsstater, ett gränssnittskontrolldokument som säkerställer driftskompatibilitet.
Det anbudsförfarande som medlemsstater får inleda för den nationella delen av VIS kommer till stor del att baseras på detta gränssnittskontrolldokument. Kommissionen är säker på att alla medlemsstater kommer att vara redo att koppla sina nationella system till den centrala delen av VIS, vilket har klargjorts, före slutet av 2006.
När det gäller konsulat bör en utbyggnadsplan för hela projektets utvecklingsperiod vara i kraft i slutet av 2006, och ytterligare utveckling mellan 2007 och 2013 bör förberedas i samarbete med medlemsstaterna.
Slutligen anser kommissionen att kommissionens förslag att ändra rådets förordning 1683 tar hänsyn till alla frågor om skydd av uppgifter. I enlighet med direktivet om skydd av uppgifter 95/46 har arbetsgruppen för artikel 29 rådfrågats, och den avgav sitt yttrande den 11 augusti 2004. Detta yttrande kommer naturligtvis att beaktas till fullo i den fortsatta lagstiftningsprocessen om ytterligare lagring av biometriska identifierare på viseringsmärket eller om ett ytterligare separat smartkort behövs.
När det gäller de brottsbekämpande myndigheternas tillgång till VIS arbetar kommissionens tjänsteavdelningar på lagförslaget inom ramen för den tredje pelaren på området för skydd av uppgifter. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
    Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag besökte nyligen det australiska parlamentet. För att få tillträde dit krävs redan nu biometriska uppgifter, och dessa gör det mycket troligt att kontrollerna är effektiva. Tror ni att vi skulle kunna testa biometriska uppgifter i EU-institutionerna för att se om ett sådant system verkligen skulle kunna bli en praktisk lösning? 
Franco Frattini,
   – Fru talman! Jag kan givetvis inte ge er ett konkret svar i dag. Utan tvekan måste vi först och främst ta hänsyn till tillförlitligheten hos de tekniska kriterier som har antagits av det australiska parlamentet, och för det andra måste vi ta hänsyn till driftskompatibiliteten och således förmågan att få dessa uppgifter att verkligen fungera i ett system som måste utvidgas till 25 medlemsstater.
Jag har redan påpekat att det redan pågår komplexa tekniska tester. Vi kommer givetvis att ta hänsyn till erfarenheterna från andra länder på teknisk nivå, men jag kan givetvis inte förutse en definitiv lösning i dag. 
David Martin (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag fick nyligen tillfälle att se det biometriska system som har införts på Amsterdams flygplats för att avskaffa passkontroller mellan de områden som ingår i Schengen och de som inte gör det, vilket jag anser fungerade utomordentligt. Har kommissionsledamoten haft möjlighet att undersöka det systemet? Om så är fallet, anser han att det skulle kunna utökas, för tillfället på en frivillig grund, till ett nätverk av europeiska flygplatser? 
Franco Frattini,
   – Fru talman! Jag har redan påpekat att vi givetvis kommer att ta hänsyn till tester som redan har genomförts i vissa EU-länder, särskilt inom flygplatssystem. Jag kan inte meddela er om man anser att just detta system skulle kunna överföras i större skala på ett EU med 25 medlemsstater. Jag kan försäkra er att man även kommer att ta hänsyn till detta system i de pilotexperiment som kommer att genomföras på teknisk nivå. 
Alexander Nuno Alvaro (ALDE ).
    Fru talman! Jag tackar kommissionsledamoten. Jag är dessutom ganska nyfiken på de försök som för närvarande utförs av det tyska inrikesministeriet för att driva på projektet så mycket som möjligt.
Har Förenta staterna en gång för alla uteslutit möjligheten att skjuta upp tidsfristen? 
Franco Frattini,
   – Fru talman! Om ni menar de s.k. PNR-uppgifterna har vi skjutit några veckor på det tekniska möte mellan tjänstemän från EU och Förenta staterna som kommer att äga rum i juli. I vilket fall som helst kommer vi som utlovat givetvis att underrätta parlamentet om utvecklingen. 
Talmannen.
Media har en betydande roll i världen i dag och många anser att man bör bevara radio och TV i allmänhetens tjänst. Med tanke på detta, kan kommissionen redogöra för hur man ser på framtiden för radio och TV i allmänhetens tjänst, behovet av en klar redogörelse för hur licensavgiften används av programföretagen och om licensavgiften tillämpas på liknande sätt i de olika medlemsstaterna med hänsyn till att det handlar om radio och TV i allmänhetens tjänst? 
Viviane Reding,
   . – Fru talman! Betydelsen av radio och TV i allmänhetens tjänst och medlemsstaternas behörighet att fastställa, organisera och tillhandahålla mekanismer för dessa program garanteras i artikel 86.2 i fördraget och av Amsterdamprotokollet. I kommissionens meddelande om statligt stöd från 2001 anges emellertid att privata operatörers roll inte får glömmas bort eftersom de bidrar till att garantera mångfald, berikar den politiska och kulturella debatten samt breddar utbudet av program. Vi erkänner därför mycket tydligt det dubbla system som är typiskt för EU:s audiovisuella industri och som har en gynnsam effekt på medierna som helhet.
När det gäller den offentliga sektorn är det för närvarande upp till medlemsstaterna att organisera finansieringen av denna sektor. Finansieringen kan komma helt och hållet från allmänna medel, i vilken form som helst, och vid behov i form av en licensavgift som i det exempel som den ärade ledamoten gav. Finansieringen kan även vara blandad och till en viss del bestå av medel från försäljning av reklamplatser. Det finns inga invändningar mot valet av det ena eller det andra systemet. Kommissionen måste emellertid se till att fördragets bestämmelser följs, särskilt de som rör statligt stöd enligt tolkningen i meddelandet från 2001.
Finansiering med allmänna medel får därför endast användas för att fullgöra uppdraget att sända radio och TV i allmänhetens tjänst och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för detta uppdrag: detta är proportionalitetsprincipen. Uppdraget att sända radio och TV i allmänhetens tjänst måste klart och tydligt anges, och det måste föras separata räkenskaper om ett programföretag sysslar med kommersiell verksamhet: detta är öppenhetsregeln. Det är därför inte upp till kommissionen att fastställa regler som skulle begränsa medlemsstaternas manöverutrymme på detta ytterst kulturella område. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack så mycket för ert svar. Jag har förstått att den irländska regeringen nyligen har svarat på ett brev från kommissionen, som kräver ett klargörande av rollen och finansieringen av radio och TV i allmänhetens tjänst på Irland. Kan ni tala om vad ni gav för svar och hur ni först reagerade på brevet? 
Viviane Reding,
   . – Fru talman! Jag har ännu inte sett brevet från de irländska myndigheterna. Jag antar att det rör sig om en normal förfrågan från kommissionen om det fullständigt acceptabla statliga stöd som tilldelas sektorn för radio och TV i allmänhetens tjänst.
Denna typ av statligt stöd måste anmälas, och det måste finnas en skriftväxling med frågor och svar mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten. Mot bakgrund av de svar som medlemsstaten ger bedömer kommissionen om situationen i medlemsstaten är förenlig med fördraget, Amsterdamprotokollet och kommissionens meddelande från 2001. Om så är fallet ges grönt ljus. Om så inte är fallet genomförs diskussioner mellan medlemsstaten och kommissionen. 
Detta är ett normalt förfarande som sker regelbundet. För det mesta finns det inte några problem, och medlemsstaten får klartecken ganska snabbt. I vissa fall har det uppstått problem, särskilt med de tyska myndigheterna. När det gäller sektorn för radio och TV i allmänhetens tjänst sker utbytet av information mellan medlemsstaterna och kommissionen utan problem. 
Talmannen.
Den oroväckande tendensen till massmediekoncentration på nationell nivå har lett till monopolsystem och till att vissa televisionskanaler och deras produktionsbolag fått en dominerande ställning. Mediaprogrammet omfattar även televisionskanaler och deras produktionsbolag (om vilka man för tydlighetens skull bör konstatera att de varken kan karaktäriseras som oberoende eller som ”små och medelstora” företag). Jag vill fråga kommissionen i vilken mån det här kränker den grundläggande principen för Mediaprogrammet, som handlar om att stöda oberoende producenter och små och medelstora företag? Har kommissionen för avsikt att göra en utvärdering av vilken inverkan programmet haft på små och medelstora företag, särskilt på oberoende producentbolag på televisionens område, detta i kombination med en utvärdering av den faktiska nyttan av en begränsad budget för finansiering av televisionskanalernas verksamhet? 
Viviane Reding,
   . – Den ärade ledamoten har tagit upp flera frågor angående finansiering av TV-kanaler och av enskilda produktionsbolag inom ramen för Mediaprogrammet. Jag skulle vilja påpeka att programmet Media Plus inte inkluderar TV-kanaler som direkta bidragsmottagare i någon av de planer som ingår i programmet.
Inom TV-sektorn stöds enskilda produktionsbolag, som ofta utgörs av små och medelstora företag, för produktion av audiovisuellt arbete för televisionen. Syftet är att uppmuntra dessa företag att producera arbeten – i alla former: underhållning, dokumentärer, animerade filmer – som inte involverar färre än två TV-bolag, och helst fler. Det är således ett Europa med mervärde som står på spel. De måste också tillhöra olika språkområden, så det är flerspråkighet som står i centrum här – en fråga som togs upp tidigare.
Inom Mediaprogrammet uppmärksammas de enskilda produktionsbolagens osäkra existens på den fragmenterade europeiska marknaden. Det rör sig om bolag vars ekonomiska utkomst ofta hänger på ett enda projekt, och därför finns det ett flertal finansieringsinstrument som är inriktade på denna viktiga och kreativa verksamhet.
Finansieringsinstrument för TV-distribution var en av åtgärderna inom Media Plus-programmet som granskades i den halvtidsutvärdering som utfördes förra året. Denna utvärdering bekräftade den framträdande roll som de olika åtgärderna spelade för enskilda producenter, liksom sådana åtgärder som till exempel i2i-initiativet för audiovisuella medier och utvecklingsåtgärder som omfattar nya talanger, enskilda projekt och statlig finansiering.
Slutligen, som Europaparlamentet begärde mot bakgrund av förlängningen av Mediaprogrammen kommer den andra halvtidsutvärderingen snart att inledas och överlämnas till parlamentet. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack så mycket för ert svar som var heltäckande och omfattade många frågor. Jag kommenterade mest monopolet på flera kommunikationsmedel, men jag skall gå vidare. Håller ni med om att kommissionen och rådet bör vidta relevanta åtgärder för att oberoende producenter skall kunna behålla sina producenträttigheter och för att de lättare skall kunna hävda sina immateriella rättigheter och därmed öka möjligheten att dra till sig investeringar från privata investerare? Så vitt jag vet har inget sådant hittills skett, och det finns inga sådana garantier i några gemenskapsdirektiv. Har ni åtminstone något slags plan i denna riktning? 
Viviane Reding,
   . – Den ärade ledamoten har tagit upp frågan om oberoende producenter. Det är klart att vi inom ramen för produktion av audiovisuella medier behöver dessa oberoende producenter. Det är de som skapar de mest betydelsefulla audiovisuella verken, och de gör detta som en del av den kulturella och språkliga mångfald som utgör vår kontinents verkliga rikedom. Det är därför som villkoren för bidrag från Mediaprogrammet är väldigt tydliga: det är endast öppet för oberoende producenter. Dotterbolag till TV-stationer kan inte få bidrag.
Jag anser att Media Plus dessutom anger väldigt tydliga skyldigheter för producenterna. Efter högst sju år kommer alla system att ses över så att vi kan ge de oberoende producenterna ännu bättre stöd. Tack vare översynen av Mediaprogrammet kommer vi därför att stärka åtgärder för att stödja denna viktiga dimension av EU:s kulturindustri. 
Talmannen.
Kommissionen kommer sannolikt att i slutet av 2005 lägga fram ett förslag till nytt direktiv om sändningsverksamhet för television, vilket bland annat kommer att beröra public service. Public service-radio och –tv är av stor betydelse för de demokratiska, sociala och kulturella behoven i samhället. För att public service-medierna skall kunna uppfylla dessa behov är det nödvändigt att tydliggöra i EU-lagstiftning att de kan använda all ny teknik och alla nya medieformer, som till exempel Internet- och WAP-tjänster, utan att det strider mot reglerna på den inre marknaden.
Delar kommissionen denna uppfattning om rätten för public service att använda all ny teknik och nya medieformer? Är det kommissionens tanke med ett nytt direktiv att skapa en lagstiftning som enbart berör det audiovisuella innehållet och inte medieformerna eller –tekniken? 
Viviane Reding,
    – Förra veckan lade kommissionen fram sitt meddelande ”i2010: Ett europeiskt informationssamhälle för tillväxt och sysselsättning”. I meddelandet anger kommissionen att den i slutet av 2005 kommer att föreslå en översyn av direktivet ”Television utan gränser” för att modernisera reglerna för audiovisuella tjänster. Det är detta som den ärade ledamoten hänvisar till.
Tack vare de minimala samordningsbestämmelser som det innehåller stärker denna text konkurrenskraften för EU:s audiovisuella medieindustri. Direktivet innehåller trots detta inte några särskilda rättigheter eller skyldigheter för företag, och det finns för närvarande inga planer på att inom ramen för översynsprocessen införa åtgärder som hanterar -företagens användning av kommunikationsmetoder och teknik.
Precis som i den fråga jag just besvarade skulle jag vilja påminna er om att det är mycket viktigt att medlemsstaterna ansvarar för definitionen av syftet med deras och avgör hur dess tjänster skall finansieras så att de kan fullgöra sitt uppdrag, eftersom detta område fortfarande faller under subsidiaritetsprincipen i överensstämmelse med kommissionens meddelande från 2001 om statligt stöd och bestämmelserna i fördraget, inklusive Amsterdamprotokollet. I meddelandet anger vi emellertid också att – detta är också en viktig punkt – att kan omfatta tjänster som inte är program i ordets traditionella mening: exempelvis informationstjänster på Internet, givetvis så länge som dessa tjänster syftar till att uppfylla samma demokratiska, sociala och kulturella behov som själva programmen. 
Åsa Westlund (PSE ).
    Fru talman! Tack till kommissionär Reding för svaret. Jag vet dock inte riktigt om jag skall känna mig lugnad eller oroad. Det finns en konflikt här mellan reglerna för den inre marknaden och möjligheten för att verka.
Jag vill verkligen uppmana kommissionen att vara tydligare än vad ni var just nu om att verkligen har full möjlighet att utforma sin verksamhet, utan att det betraktas som inskränkningar på den inre marknaden. Det är väldigt viktigt att kommissionen tar chansen att vara tydlig även utåt i den här frågan. Det finns en stor oro eftersom har en stor uppslutning bland våra medborgare. Speciellt i dessa dagar är det av stor vikt att visa att vi inte anser att marknaden skall ta över allting utan att kulturen och får fortsätta att spela sin roll. 
Viviane Reding,
   . – Fru talman! Jag kan bara upprepa vad jag redan tidigare har betonat: kommissionen är fördragens väktare. Följaktligen har den använt fördragen och Amsterdamprotokollet som en grund för att bevilja undantag för statligt stöd till radio- och TV-sändningar i allmänhetens tjänst. Det är därför medlemsstaterna först och främst anger syftet och skyldigheterna för sina radio- och TV-sändningar i allmänhetens tjänst och därefter hur dessa skyldigheter finansieras, med licenser eller av reklam. Kommissionen kontrollerar sedan bara att det som medlemsstaten har angett verkligen genomförs.
För att besvara alla tänkbara frågor kring tolkningen av dessa fördragsartiklar och Amsterdamprotokollet publicerade jag och kommissionsledamot Mario Monti 2001 ett meddelande – som Europaparlamentet känner väl till – där dessa regler specificerades. Eftersom både kommissionen och parlamentet stöder det dubbla systemet kan jag försäkra den ärade ledamoten att programföretagen i allmänhetens tjänst är helt och hållet skyddade, både av fördragen och av de regler som baseras på fördragen. 
Talmannen.
I det luxemburgska ordförandeskapets slutsatser från den 22–23 mars 2005 och i bilaga I till dessa ingår den europeiska pakten för ungdomsfrågor och denna innehåller tre handlingslinjer.
Har kommissionen för avsikt att komma med några konkreta förslag och preliminära utvärderingar av desamma, i syfte att förverkliga målen med pakten för ungdomsfrågor samtidigt som man också beaktar behovet av solidaritet mellan generationerna? 
Ján Figeľ,
   . – När Europeiska rådet i mars 2005 antog en europeisk pakt för ungdomsfrågor, betonade man att det är väsentligt för Europas tillväxt att integrera unga människor i samhället och arbetslivet och att bättre utnyttja deras potential. Pakten syftar till att förbättra unga européers utbildning, fortbildning, rörlighet, yrkesintegrering och sociala integration, samtidigt som man förenklar möjligheten att förena familje- och yrkesliv.
Kommissionen har svarat på pakten utan dröjsmål. Den har analyserat möjligheter som pakten erbjuder och har föreslagit åtgärder. Den 30 maj i år antog vi ett meddelande som har överlämnats till parlamentet.
På den nationella nivån kommer pakten, som utgör en integrerad del av Lissabonmålen för tillväxt och sysselsättning, att genomföras genom de integrerade riktlinjerna som föreslagits av kommissionen och som antas av rådet i juni. I riktlinjerna ställs krav på bland annat åtgärder för att minska ungdomsarbetslösheten och öka tillgången till utbildning och fortbildning. Meddelandet anger hur medlemsstaterna kan genomföra pakten när de förbereder sina reformprogram i Lissabonmålen, med hänvisning till riktlinjerna.
I meddelandet uppmärksammas de demografiska förändringar som Europa står inför. Tonvikten ligger på behovet att utveckla samhällen som är barn- och ungdomsvänliga och behovet av solidaritet i uppförandet av ett Europa som är öppet för alla, som bygger på solidaritet mellan generationerna. I meddelandet anges att medlemsstater bör följa de integrerade riktlinjerna och vidta åtgärder för att uppnå en bättre balans mellan familje- och yrkesliv. Detta skall till exempel ske genom att tillhandahålla barnomsorgsmöjligheter och vård av övriga behövande, som ett led i att hantera demografiskt åldrande och lågt födelsetal.
I meddelandet identifieras åtgärder på EU-nivå för att stödja pakten: bruket av strategin för social integration för att förbättra situationen för sårbara ungdomar, stöd från Europeiska socialfonden för projekt som är inriktade på ungdomar på områdena sysselsättning, fortbildning och social integration, utveckling av ett särskilt instrument för erkännandet av ungdomsarbete i syfte att inkludera ett ”ungdomspass” i Europass nästa år, och förslag till ett europeiskt kvalifikationsnätverk, förhoppningsvis också nästa år.
Som Europarådet betonade är paktens framgång beroende av alla aktörers medverkan, särskilt ungdomsorganisationer. I meddelandet inbjuds medlemsstater att rådfråga ungdomar vid utvecklandet av åtgärder för pakten och att följa upp detta. Här tillkännages det samråd som kommissionen kommer att genomföra om ungdomspolitik, som skall involvera parlamentsledamöter och parlamentet självt, såväl som ungdomar, kommissionsledamöter och andra beslutsfattare. Samrådet kommer att kulminera i ungdomssamordningsgruppen i slutet av december 2005. 
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar som var heltäckande och mycket informativt. Min enda fråga angående den långa lista som han angav – och som jag är mycket nöjd med eftersom den verkligen täckte in alla frågor – är hur kommissionens planer skall finansieras. 
Ján Figeľ,
   . – Det är en mycket förnuftig följdfråga. Dagen som följde omedelbart efter dagen för godkännandet var jag med om ett mycket speciellt tillfälle. Följande dag höll vi den första presskonferensen via Internet med ungdomar i Bryssel, och även i medlemsstater. Det var välorganiserat, och det är också ett bidrag till bättre kommunikation och engagemang av ungdomar, eftersom vi efterlyser framtida EU-politik.
En del av lösningen i fråga om stöd är att vi skulle vilja använda flera möjligheter inom EU-politikens olika linjer eller områden – inom socialpolitiken eller strategin, inom landsbygdsutvecklingen, forskningen och självfallet utbildningsprogram och fortbildning och rörlighet. Det finns en lista på program som är knutna till detta, och det borde finnas ett ännu mer sammanhängande sätt att stödja åtgärder gentemot ungdomar, med ungdomar och för ungdomar.
Vi har också tagit fram ett särskilt ungdomsprogram, och jag hoppas att det kommer att stärkas ytterligare under de kommande sju åren. Det handlar återigen om budgetplanen. Jag skulle således säga att det viktigaste är den finansiella omätliga delen. Det innebär ett mer samordnat, mer uppbackat närmande till ungdomar som utgör en del av Lissabonmålen, som en del av de integrerade riktlinjerna inom alla olika områden, och som också får stöd av finansiella resurser.
Om parlamentets attityd är densamma i denna riktning är det ett tecken i rätt riktning när det gäller er fråga, fru Panayotopoulos-Cassiotou. Jag skulle också vilja välkomna Reimer Böges senaste betänkande om budgetplanen, som kommer att bli föremål för omröstning i morgon. 
Talmannen.
Vilken roll spelar kommissionens stöd till kulturåtgärder i gränsöverskridande samarbete, t.ex. mellan Bayern och Tjeckiska republiken respektive mellan Österrike och Slovakien? Vilka prioriterade insatser planerar kommissionen för att bevara det gemensamma kulturarvet i gränsområden? 
Ján Figeľ,
   . – I artikel 151 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, som är grunden för vårt kulturella samarbete, står det att gemenskapen skall främja samarbetet mellan medlemsstaterna, även när det gäller att skydda kulturarvet, och vid behov stödja och komplettera deras verksamhet på ett antal områden.
Detta mål eftersträvas genom ramprogrammet Kultur 2000 till stöd för kulturellt samarbete i Europa. För att främja konstnärligt och kulturellt samarbete i Europa och driva på skapandet av ett gemensamt kulturområde stöder programmet Kultur 2000 projekt som produceras och finansieras gemensamt av minst tre aktörer från minst tre av de länder som deltar i programmet. Programmet syftar dock inte specifikt till att utveckla gränsöverskridande kulturellt samarbete.
För det andra bidrar detta till att sprida kompetens och främja god praxis när det gäller att skydda och bevara detta gemensamma kulturarv, trots att det i programmet inte fastställs några konkreta åtgärder för att bevara det gemensamma kulturarvet i gränsregionerna. Dessutom stöder Europeiska unionen aktivt bevarandet av Europas kulturarv genom strukturfonderna och det sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling.
För det tredje främjas kulturen inom ramen för Interreg IIIA-programmen, även dem som Bernd Posselt nämnde, huvudsakligen genom stöd till nätverk för skapande eller fördjupande av gränsöverskridande kulturella kontakter. Inom ramen för åtgärder för företagande omfattar många program också främjandet av kulturell turism. Enligt de riktlinjer som ges i kommissionens meddelande av den 28 april 2000 kan också renovering och utveckling av historiska stadskärnor med utnyttjande av en gemensam gränsöverskridande strategi främjas. Denna strategi utesluter naturligtvis bostäder. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
    Herr talman! Det är två saker som jag skulle vilja ta upp, dels hänvisningen till historiska stadskärnor, vilket var mycket intressant, dels skulle jag vilja tacka kommissionsledamoten för det utmärkta svaret.
I Tjeckien finns det ett slott som nu är fallfärdigt men som en gång var barndomshem för en av skaparna av den europeiska tanken, Richard Coudenhove-Kalergi, och inne i detta slott skall det inrättas ett europeiskt centrum för möten och aktiviteter. Detta skulle kunna bli ett viktigt projekt. För det andra anser jag att det bör hållas en stor kongress eller konferens som skulle kunna fungera som en marknadsplats eller kontaktforum för alla som arbetar med gränsöverskridande frågor. Väldigt många initiativ är på gång på detta område, och de genomförs alla utan vetskap om att de andra finns. En möjlig plats för detta skulle kunna vara huvudstaden i ert land, herr kommissionsledamot, den enda huvudstad som ligger vid en gräns. Jag föreslår därför att ett möte för dessa gränsöverskridande initiativ arrangeras i Bratislava, det forna Pressburg. 
Ján Figeľ,
   . – Efter utvidgningen kommer det att finnas många tillfällen att visa att denna nya utvidgade gemenskap har mycket gemensamt när det gäller historia och kultur. Jag är säker på att Centraleuropa i framtiden kommer att upptäckas på nytt efter utvidgningen genom att vi främjar konkreta åtgärder, samarbete på alla plan och nätverksbyggande, eftersom det har en stor potential att få folk att känna sig som medlemmar i en större europeisk familj. Tack för ert förslag och för allt ni gör för att främja gränsöverskridande samarbete och samhörighet. 
Talmannen.
   –Frågorna nr 39–44 kommer att besvaras skriftligen.
Vid en diskussion den 25 januari 2005 angav ordföranden för rådgivande kommittén för fusionsprogrammet, professor Sir Llewellyn-Smith, att kommersiell fusionskraft kunde bli möjlig på fyrtio års sikt med hjälp av ett kraftigt subventionerat program för fusionsforskning. I det sjunde ramprogrammet anslås mera pengar till kärnenergi (fission och fusion) än till förnybar energi. Ändå har Europeiska rådet antagit att utsläppen av växthusgaser fram till 2020 måste minska med 15–20 procent jämfört med 1990. Dessutom förutsäger Europeiska kommissionen att sysselsättningen inom sektorn för förnybar energi kommer att öka med flera miljoner arbetstillfällen fram till 2020.
Anser kommissionen det vore önskvärt mot bakgrund av klimat- och sysselsättningspolitiken att budgetarna för forskning och utveckling lades om från kärnenergi i riktning mot förnybar energi och har kommissionen några konkreta planer på detta? 
Janez Potočnik,
   . – EU är världsledande i kampen mot klimatförändringar. Vi har en ledande roll i genomförandet av Kyotoavtalet och bidrar också till att föra den globala debatten om tiden efter 2012. Det måste dock understrykas att EU inte kan lösa världens energi- och klimatproblem ensamt, något som erkändes i slutsatserna från Europeiska rådets möte den 22–23 mars, som ledamoten också hänvisade till, där målen stakades ut för alla industriländer och inte enbart EU.
Målsättningen att minska utsläppen av växthusgaser måste sättas i samband med ett kraftigt stigande globalt energibehov (det beräknas öka med 60 procent till 2030) och en ökad oro för energiberoendet i de geopolitiskt instabila områdena i världen.
Den europeiska energiforskningen står därför inför den trefaldiga utmaningen att garantera en trygg energiförsörjning på kort, medellång och lång sikt, att öka konkurrenskraften och att vinna kampen mot klimatförändringarna. Ingen enskild teknik kan tillhandahålla lösningen på detta, utan det krävs en bred strategi med tekniska lösningar som både omfattar åtgärder med relativt kort tidsperspektiv och sådana med mycket längre tidsperspektiv.
För att uppnå målet med ett hållbarare energisystem måste energiforskningen hitta en balans mellan att förbättra effektiviteten, kostnaden, godtagbarheten och säkerheten för befintliga tekniker och energikällor, och att samtidigt rikta in sig på ett långsiktigt paradigmskifte i det europeiska sättet att producera och konsumera energi. I denna ekvation kommer kärntekniken att fortsätta att spela en roll, tillsammans med ett ökat upptagande av förnybara energikällor och andra rena energitekniker som till exempel vätgas och bränsleceller samt avskiljning och lagring av koldioxid.
Kärnklyvning utgör för närvarande 16 procent av EU:s energiförsörjning och är tillsammans med förnybara energikällor en viktig källa till kolfri elektricitet. Dessutom handlar de centrala målen för gemenskapens forskningsprogram om fission om säker hantering av kärnavfall, driftsäkerhet i kärntekniska anläggningar och strålskydd, vilket omfattar ett bredare område än energi, till exempel medicinsk användning.
Fusionskraften har möjligheter att utgöra ett betydande bidrag till att uppnå en hållbar och säker energiförsörjning i EU inom några årtionden. Aktuell teknisk forskning tyder på att ett adekvat finansierat snabbt utvecklingsprogram för fusionskraft, som innefattar den internationella termonukleära experimentreaktorn (ITER), skulle kunna leda till att ett fusionskraftverk för demonstration tas i drift inom trettio år, med vars hjälp fusionskraftens kommersiella bärkraft skulle kunna bevisas.
Med tanke på skalan och den tekniska utmaningen hos denna teknik kan detta endast genomdrivas på gemenskapsnivå, och för ett omfattande initiativ som ITER på global nivå. Låt mig påminna om att Europeiska rådet i sina slutsatser från mötet i mars också uppmanade Europeiska kommissionen att arbeta vidare med ITER och påbörja byggandet före årets slut. Det är dock tydligt att kommissionen i sitt förslag till det sjunde ramprogrammet också lägger stor vikt vid icke-nukleär energi i allmänhet, med en betydligt större budget än i det sjätte ramprogrammet, och särskild betoning på förnybara energikällor.
På det hela taget sjunker Euratoms andel i det totala ramprogrammet från 7,5 procent i det sjätte ramprogrammet till 5,9 procent i det sjunde ramprogrammet. De förnybara energikällorna erkänns som nyckeltekniker för Europa eftersom de är inhemska energikällor och kan anpassas till olika regionala förhållanden.
Alla förnybara energikällor för produktion av el och bränsle samt för uppvärmning och kylning ges en hög profil i kommissionens förslag till det sjunde ramprogrammet, inom ramen för den breda strategi med tekniska lösningar som jag nämnde tidigare. Som jämförelse kan nämnas att den totala finansieringen för icke-nukleär forskning är mer än fyra gånger högre än för fission.
Möjligheterna att skapa nya arbetstillfällen inom sektorn för förnybar energi måste nyttjas fullt ut, inte bara genom ökad forskning och utveckling, utan också genom att anpassa de politiska åtgärderna på EU-nivå och nationell nivå för att underlätta inträdet på marknaden. För närvarande har fler än 100 000 nya arbetstillfällen skapats i Europa enbart inom områdena vindkraft och solenergi. Detta är ett bra exempel på den tillväxtpotential som kan utnyttjas genom en kombination av gemenskapens forskningsinsatser och politiska åtgärder, såsom system med inmatningstariffer och gröna certifikat. Kommissionen kommer därför att fortsätta att ge betydande stöd till insatser för forskning och spridning av energisystem som bygger på förnybara energikällor. Den räknar helt och fullt med att dessa energisystem kommer att stå för en större andel av energiutbudet tack vare de förbättrade tekniska lösningar detta kommer att leda till. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
    Fru talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar, och jag är mycket glad för hans helhjärtade stöd till förnybara energikällor. Jag anser att detta är en tydlig omsvängning. Även om jag anser att EU allt för länge ensidigt har låst sig vid kärnenergi, särskilt kärnklyvning, är jag inte säker på om jag hörde rätt när kommissionsledamoten sade att 16 procent av vår elförsörjning i framtiden skulle komma från kärnfusion. Det är hur det framställdes i tolkningen, och jag är mycket förvånad. Jag skulle vilja ha ett klargörande av detta. Hur ser prognoserna ut för kärnfusion, och hur ser tidtabellen ut? 
Janez Potočnik,
   . – Hänvisningen till 16 procent gjordes med tanke på att fusionskraft för närvarande utgör 16 procent av Europeiska unionens energiförsörjning. Vi anser att vi måste tala om tre huvudprinciper när vi talar om framtiden. Hållbarhet och att vi ser till att göra allt som står i vår makt för att vara miljövänliga bör vara en del av vår filosofi. Denna filosofi genomsyrar alla våra forskningsprogram inom miljö, energiförsörjning och transport. Vi anser att detta bör vara vår vägledande princip. 
Talmannen.
Är kommissionen medveten om att det behövs mer forskning om dövhet och hörselnedsättning hos barn, dels när det gäller antal drabbade och tillgänglig behandling och vård, dels när det gäller effektiviteten av diagnostisering vid födseln eller under de första levnadsåren? Kan kommissionen föra in detta i det sjunde ramprogrammet? 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag har en ordningsfråga. Eftersom jag är i kammaren och kommissionsledamoten har tagit så lång tid på sig att svara, vore det inte möjligt att som en ren artighet tillåta ytterligare två frågor? Väldigt få frågor har besvarats. 
Talmannen.
   – Herr Mitchell! För det första gav jag er inte ordet, för det andra har jag redan påpekat att vi är sena och för det tredje ber jag er alla att tänka på våra vänner i tolkningsbåsen som nu har arbetat långt över sin ordinarie arbetstid. Jag måste därför gå vidare till vår sista fråga som är fråga nr 46. 
Janez Potočnik,
   . – Frågan om dövhet och hörselskador är väldigt viktig. Enligt Eurostats senaste publikation (”Nyckeltal för hälsan 2002”) finns det för närvarande inga uppgifter om utbredningen av dövhet, hörselskador eller tinnitus i Europeiska unionen. Kommissionen håller med om att det vore viktigt att få jämförbara och korrekta uppgifter om sådana skador som ett mått på en betydelsefull aspekt av hälsotillståndet. Det vore också bra att utvärdera tillgängliga kontroller, vård och behandling och utveckla förebyggande strategier.
När det gäller forskning har kommissionen gett frågan stor uppmärksamhet både i tidigare och aktuella ramprogram. Till exempel ledde projektet ”Ärftlig dövhet” inom ramen för det femte programmet – med EU-bidrag på 2,8 miljoner euro och samordnat av Pasteurinstitutet i Paris – till att man upptäckte hälften av de gener som orsakar ärftlig dövhet när de har muterat. Detta projekt bidrog starkt till utvecklingen av nya diagnosmetoder för att identifiera dessa genetiska defekter kort tid efter födseln.
Nyligen, i december 2004, startade ett stort projekt inom ramen för det sjätte ramprogrammet, Eurohear – samordnat av Inserm i Paris – som handlar om dövhet och hörselskador. Detta projekt får bidrag på 12,5 miljoner euro från Europeiska unionen. Det syftar till att ge grundläggande kunskap om innerörats utveckling och funktion, samt att identifiera de molekylära defekter som ligger till grund för ärftliga hörselskador. Om detta syfte uppnås kommer det att underlätta utvecklingen av behandlingar för att mildra effekterna av hörselskador. Andra projekt i lägre skala om hörselskador och rehabilitering har också finansierats.
Närmare bestämt har det inom ramen för de successiva Ahead-projekten som samordnas av professor Ferdinando Grandori givits stöd till tekniker för att upptäcka hörselskador, särskilt hos nyfödda och barn, baserade på tekniken med otoakustisk emission.
Inom ramen för kommissionens förslag till det sjunde ramprogrammet beaktas liksom tidigare avancerade diagnosmetoder och handikapp. Dessutom – och detta är nytt – erkänns barns hälsa som en strategisk fråga som skall lyftas fram inom varje verksamhet på hälsoområdet, även när det gäller diagnoser och behandlingsstrategier. Närmare bestämt skall barns särskilda egenskaper beaktas för att underlätta att resultat från klinisk forskning omsätts i klinisk praktik.
Även om forskningsämnena inte har identifierats ännu skulle forskning om dövhet och hörselskador på barn kunna utvecklas i denna riktning. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Det var ett utmärkt och mycket givande svar. Jag skulle vilja pressa kommissionsledamoten lite till. Som han vet föds tusentals barn i Europa med en permanent hörselskada. Ungefär hälften av dessa får ingen diagnos förrän vid 18 månaders ålder. Ungefär en fjärdedel får ingen diagnos förrän de är nästan tre år gamla. På grund av denna sena diagnos får dessa unga individer en permanent skada. Vad vi vet nu är att man med hjälp av ett hörselscreeningsprogram för nyfödda kan ge dessa barn nytt hopp och reella möjligheter, och jag vädjar till kommissionsledamoten att finna en plats inom det sjunde ramprogrammet för att ytterligare utveckla denna kunskap. 
Janez Potočnik,
   . – Frågan kommer att övervägas noga. Jag håller fullständigt med ledamoten om att detta är ett av de problem som kräver vår fulla uppmärksamhet. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 47–88 kommer att besvaras skriftligen.(2)
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0140/2005) av Claude Moraes för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik i ett utvidgat EU. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Herr talman! Betänkandet om minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik i ett utvidgat EU är ett mycket omfattande betänkande. Ledamöterna i kammaren kan utifrån titeln nästan genast se att vi har sysslat med två mycket stora områden i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
För det första har vi ägnat oss åt att utvidga och fördjupa definitionen av vad det innebär att vara en minoritet i den utvidgade Europeiska unionen. Men vi har också ägnat oss åt en oavslutad fråga, nämligen svaret på grönboken om antidiskriminering. Båda dessa områden är mycket stora och skulle antagligen ha behövt var sitt betänkande, men vi har försökt samla dessa frågor i ett betänkande och jag hoppas att jag har berört de centrala frågorna även om de har varit svåra.
Eftersom detta har varit ett komplicerat betänkande vill jag redan från början tacka skuggföredragandena och de andra kollegerna i kammaren i dag för all hjälp med att uppnå målen i detta betänkande. Det har varit ett svårt arbete och det finns fortfarande en eller annan fråga att reda ut före omröstningen i morgon.
Låt mig dock återvända till innehållet i betänkandet. Jag tycker att det är mycket viktigt att se till att det finns en definition av vad det innebär att vara en minoritet i den nya utvidgade Europeiska unionen. Vi vet att skyddet av minoriteter var en del av Köpenhamnskriterierna för utvidgningen av Europeiska unionen, men samtidigt inser vi att det inte fanns några riktiga normer för minoriteternas rättigheter i Europeiska unionen och i gemenskapens politik. Och på grund av denna klyfta ville vi se till att betänkandet tog åtminstone ett steg framåt i försöket att skapa denna definition.
Definitionen är mycket vid. Den omfattar alla klassiska definitioner som användes i de befintliga 15 medlemsstaterna enligt artikel 13 i fördraget, där vi talade om minoriteter som led av funktionshinder, frågan om ålder, religion, sexuell läggning, ras och etniskt ursprung. Men i den utvidgade Europeiska unionen måste vi också förstå att vi talar om traditionella minoriteter: språkliga minoriteter och nationella minoriteter.
Det är också viktigt att förstå att Europeiska unionen är under ständig utveckling. Vid en debatt som nyligen hölls i kammaren om romerna identifierades denna minoritet som den troligen största i Europeiska unionen och den fanns vara i behov av snabba och djupgående åtgärder mot de problem den står inför.
Betänkandet syftar alltså till att ta upp två olika frågor. Jag skall tala om båda två. Jag börjar med svaret på grönboken och artikel 13. I mitt betänkande anser jag att genomförandet och införlivandet av de befintliga direktiv som kommissionen har utarbetat och parlamentet röstat igenom, samt förstärkandet av lagstiftningen om diskriminering på grund av funktionshinder, ålder, religion, sexuell läggning, ras och etniskt ursprung, har gått alldeles för sakta. Alltför många medlemsstater har inte genomfört de befintliga direktiven, och trots att lagstiftningen är mycket bra och några medlemsstater har införlivat den finns det för lite vilja i Europeiska unionen att införliva det som redan finns. Jag hoppas att vi genom detta betänkande kommer att ta ett steg framåt tillsammans med kommissionen – och jag vet att kommissionen har gjort framsteg på detta område genom att ställa medlemsstaterna till svars, men jag hoppas att medlemsstaterna själva kommer att inse fördelarna med att införliva denna lagstiftning.
Lagstiftningen enligt artikel 13 samt direktiven mot diskriminering med avseende på ras och om likabehandling på arbetsmarknaden är värdefulla eftersom de kan tillämpas i lika hög grad på den romska minoriteten som på andra och tredje generationens etniska invandrarminoriteter i England, Frankrike eller Italien. Och lagstiftningen är elegant såtillvida att den är enkel att införliva. Men för att den skall kunna genomföras krävs politisk vilja från medlemsstaternas sida.
När det gäller definitionen av minoriteter måste vi ta allvarligt på frågan om traditionella, nationella och språkliga minoriteter. Vi måste förstå att det finns många människor i Europeiska unionen som vill skydda sin mångfald, men de anser att de är en minoritet och därför sårbara. I betänkandet undersöks dessa områden, inte för att påtvinga medlemsstaterna lösningar, utan för att skapa EU-normer som säger att även den som tillhör en minoritet är en EU-medborgare som förtjänar respekt och har rätt att bevara sina egna kulturella traditioner, språk eller vad det nu kan vara.
Till slut vill jag säga att detta har varit ett svårt betänkande, men vi måste inse att varje medlemsstats sätt att behandla sina minoriteter är ett mått på hur utvecklad denna medlemsstat verkligen är. Detta är ett mycket viktigt test. Vi såg det i Köpenhamnskriterierna och vi bör se det i dag: att en medlemsstat kan bedömas utifrån hur den skyddar sina minoriteter, hur den skyddar mångfalden inom sin befolkning. Vi i Europeiska unionen har redan de rättsliga instrumenten för att göra detta. Vi måste använda dem, och vi måste skapa en definition av minoriteter som alla kan godta. Det har funnits svårigheter med betänkandet, men jag hoppas att denna definition kommer att få ett allmänt godkännande av samtliga ledamöter i kammaren. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka Claude Moraes för hans utmärkta betänkande och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och utskottet för sysselsättning och sociala frågor för deras ovärderliga bidrag.
Främjandet av grundläggande rättigheter och kampen mot diskriminering och för lika möjligheter är en av kommissionens prioriteringar. Kommissionsordförande José Manuel Barroso har på eget initiativ tillsatt en grupp kommissionsledamöter för att utveckla EU:s politiska agenda på dessa områden. Herr Moraes, ert betänkande har uppmärksammat oss på behovet av ytterligare åtgärder för att lösa problemet med diskriminering och situationen för minoriteter i EU. Kommissionen delar flera av de farhågor som Claude Moraes och andra parlamentsledamöter nämner.
I dag är EU:s antidiskrimineringsbestämmelser bland de mest avancerade i världen. Två betydelsefulla direktiv antogs 2000 som förbjuder diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung, religiös tro eller övertygelse, ålder, funktionshinder eller sexuell läggning. I dessa direktiv utvidgades det stora utbudet av gemenskapsbestämmelser om könsdiskriminering.
Som ni påpekar i ert betänkande är vår huvuduppgift nu att se till att dessa bestämmelser fungerar effektivt i hela det utvidgade EU, dvs. att bestämmelserna genomförs på nationell nivå. Vissa medlemsstater har emellertid inte lyckats hålla de tidsfrister som fastställdes. Kommissionen tar sin roll som fördragens väktare på detta område på största allvar och har vid en rad tillfällen vidtagit åtgärder mot medlemsstater som inte har uppfyllt sina skyldigheter.
På samma sätt måste vi se till att människor är medvetna om sina rättigheter och att de till fullo kan utnyttja dem. Att göra människor mer medvetna är en av kommissionens prioriteringar, och vi förslår därför att EU utser 2007 till Europeiska året för lika möjligheter för alla. Detta Europaår kommer att utgöra en viktig möjlighet för att mobilisera alla deltagare och betona nyttan av europeisk mångfald för både ekonomin och hela samhället. Jag hoppas att vi kommer att kunna räkna med Europaparlamentets stöd för detta förslag, och på er aktiva medverkan i detta Europaår.
Under 2004 genomförde Europeiska kommissionen ett brett allmänt samråd om grönboken om jämlikhet och icke-diskriminering i ett utvidgat EU. Nationella organ, jämställdhetsorganisationer, icke-statliga organisationer, arbetsmarknadens parter och allmänheten sände in mer än 1 500 kommentarer. Vi är glada att vi kan ta hänsyn till Europaparlamentets åsikter och reaktioner om de frågor som behandlas i grönboken.
När det gäller grönboken antog kommissionen ett uttalande om icke-diskriminering och lika rättigheter för alla. I uttalandet beskrivs en ramstrategi för kommande verksamhet på detta område. Denna strategi går utöver att bara skydda enskildas rättigheter och innebär att man undersöker hur EU kan främja positiva åtgärder för att stödja integreringen av samhällsgrupper vars deltagande i samhället hindras av stora strukturella hinder.
Kommissionen kommer också att titta på nya åtgärder för att komplettera befintliga EU-bestämmelser i kampen mot diskriminering och gör en utvärdering av hur effektiva och användbara dessa är. I denna undersökning kommer man att ta hänsyn till den relativa nyttan av lagstiftningsåtgärder och icke-lagstiftningsåtgärder och kostnaderna för och nyttan av olika alternativ politik, samt behovet av att se till att man inte påbörjar en diskussion om de befintliga rättsliga ramarna, vilket skulle kunna försvaga den nuvarande diskrimineringsskyddsnivån.
Kommissionen är särskilt bekymrad över den osedvanligt allvarliga situationen med utslagning och diskriminering av romergrupper i hela EU, inklusive i anslutnings- och kandidatländerna. EU försöker nu lösa dessa frågor, exempelvis genom att använda sig av sin antidiskrimineringslagstiftning och riktad användning av EU:s finansiella resurser. Detta är emellertid ett område på vilket EU inte kan agera ensamt. Gemensamma ansträngningar från internationella organisationer, medlemsstaternas nationella organ och företrädare för medborgargrupper behövs. Jag håller emellertid med om att vi bör utvärdera hur vi på det mest effektiva sättet använder unionens politik och politiska program för att stödja romernas integrering.
Som kommissionsordförande Barroso bekräftade kommer en grupp kommissionsledamöter som sysslar med grundläggande rättigheter, antidiskriminering och lika möjligheter att behandla denna fråga vid ett kommande möte. 
Maria Matsouka (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka min käre vän Claude Moraes för hans djärva inställning till frågan om diskriminering.
Som föredragande för yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor skulle jag vara glad om vi i dag kunde tala om utveckling, samarbete, solidaritet, tolerans och en rationell och rättvis fördelning av det välstånd som skapas.
Tyvärr liknar detta emellertid mer en teoretisk bild av en verklighet som på alla sätt oroande nog uppvisar fler och fler former av diskriminering. Visionen av möts överallt av starkt motstånd.
Det är just ekonomisk liberalisering som är den grundläggande orsaken till ökningen av ekonomiska skillnader, som främjar individuell verksamhet framför social samhörighet. Det är ekonomisk liberalisering som är den viktigaste faktorn, som stärker främlingsfientliga tendenser, som spränger sönder relationerna mellan arbetsmarknadens parter och skapar nya arméer av arbetslösa samt stärker en viss form av social rasism mot äldre och funktionshindrade. Ekonomisk liberalisering är därför diskrimineringens bäste vän. Kampen mot ekonomisk liberalisering måste placeras i centrum för den praktiska politiken.
Att befolkningarna i Frankrike och Nederländerna nyligen vägrade att acceptera utkastet till konstitutionsfördrag döljer uppenbarligen orsaker som har en stark koppling till en del av de befintliga formerna av social diskriminering, exempelvis arbetslöshet, fattigdom och oro för välfärdsstatens framtid.
Avslutningsvis behöver vi utöver teoretiska texter gå vidare med praktisk tillämpning av själva kärnan. Vi måste ge kommande generationer ett samhälle där hudfärg, ras, kön, ursprung eller sexuell läggning inte utgör skäl för diskriminerande behandling. Vi måste kämpa för ett socialt Europa som sätter människorna främst, ett deltagande Europa som investerar i utbildning, full sysselsättning, livskvalitet och utrotning av fattigdom. Vi är skyldiga hela världens barn detta. 
Edit Bauer,
   . Föredragandens arbete med detta betänkande har i detta fall varit banbrytande, och jag vill tacka honom för det. Det är sant att antidiskriminering har berörts i flera betänkanden, men i detta betänkande har man gått ett steg längre än i de föregående. Minoritetsskydd innebär mer än att bara förbjuda diskriminering; det politiska tänkandet närmar sig snarare frågan om att skapa lika möjligheter. När dessa två frågor kopplas samman uppstår emellertid flera problem, och betänkandet blev därför till slut ganska långt. Dessutom är denna fråga komplicerad, och därför undersöks en hel rad nya samband i betänkandet.
Betänkandet handlar först och främst om skydd av minoriteter. Eftersom minoriteternas rättigheter utgör en integrerad del av de mänskliga rättigheterna, och dessa hör till EU:s oomtvistliga grundläggande värderingar, råder det inget tvivel om att den fråga vi nu diskuterar obestridligen är viktig och oundviklig. I ett utvidgande EU är det bara rättvist att problemet med dubbla normer uppstår i samband med en fråga som denna. Även om EU:s målsättningar för minoritetsskydd tydligt fastställs i Köpenhamnskriterierna har medlemsstaterna hittills inte varit skyldiga att anpassa sin politik för minoriteter därefter. I de nya medlemsstaterna, som har anpassat sin politik för minoriteter till EU-politiken före anslutningen, finns det risk för att ökad nationalism inte bara skulle sätta stopp för denna process, utan även leda till en ökning av minoritetsfientliga incidenter. Därför krävs det verkligen ett övervakningssystem.
De särskilda problem som uppstod under arbetet med betänkandet – problem som å ena sidan berodde på de varierande situationerna för olika minoriteter, och å andra sidan på de mänskliga rättigheternas universella karaktär – visade tydligt att vi behöver en politik av detta slag i unionen. Jag stöder starkt betänkandets betoning på att denna politik måste bygga på de grundläggande europeiska principerna om subsidiaritet och självstyre. 
Martine Roure,
   .  Herr talman! En av EU-medborgarnas största förväntningar är bättre skydd av deras rättigheter. Vi vet naturligtvis alla att rätten att tala och skriva fritt, att välja företrädare och leva som man vill inte har någon verklig mening för människor som i sitt dagliga liv inte har de nödvändiga materiella medlen för att garantera sin värdighet.
Infogandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i konstitutionsfördraget är ett avsevärt steg framåt för EU-medborgarna. Det visar att skyddet av de medborgerliga rättigheterna står i centrum för den europeiska integreringen, och i artikel 1 upprepas den grundläggande vikten av mänsklig värdighet. Stadgan har således även verklig rättslig betydelse. Låt oss hoppas att det kommer att bli så.
I betänkandet av min kollega Claude Moraes påpekas vikten av de grundläggande rättigheterna och i synnerhet skyddet av minoriteter i det utvidgade EU. Vi konstaterar att artikel 13, som handlar om gemenskapens uppdrag att bekämpa alla former av diskriminering och EU-lagstiftningen på detta område, tyvärr har genomförts dåligt eller endast delvis av medlemsstaterna. Det är följaktligen framför allt absolut nödvändigt att garantera bättre genomförande, bättre tillämpning av EU-lagstiftningen på detta område. Vi anser även att effektivt bekämpande av diskriminering går hand i hand med en gemensam och sammanhängande europeisk integrationspolitik.
Avslutningsvis är fattigdom och social uteslutning en form av diskriminering, och fattigdomsutrotning måste ingå i politiken för att bekämpa diskriminering. Vi måste inrätta mekanismer som ger de personer som utsätts för social uteslutning och fattigdom lämplig tillgång till arbetstillfällen och bostäder, och se till att de företräds inom de politiska organen. 
Sophia in 't Veld,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till ett fantastiskt och ibland mycket påfrestande arbete. Han har arbetat med väldigt intressanta frågor. Med den utvidgade Europeiska unionen står vi inför helt nya frågor. Medan Förenta staterna kanske är en smältdegel så har jag personligen insett att Europeiska unionen är en väldigt rik, färgstark och vacker mosaik av mångfald. Detta är något att vara stolt över och värna om. Vi har tagit de första stegen på vägen mot en mycket viktig diskussion.
Europeiska unionen måste respektera minoriteternas rättigheter, men vi får inte glömma dels att alla medborgare faktiskt är individer och därför har samma rättigheter, dels att Europeiska unionen bör respektera minoriteternas kulturella identitet, och samtidigt måste vi se till att detta inte förhindrar fullständig integration och fullt deltagande i gemenskapen.
När det gäller frågan om icke-diskriminering är det tyvärr efter så många år fortfarande nödvändigt att föra denna debatt. Som den förra talaren sade finns det fortfarande många grupper, till exempel kvinnor, som utsätts för diskriminering och kommer på efterkälken.
Jag vill särskilt fokusera på en punkt som gav upphov till några farhågor: punkten om homosexuellas rättigheter. Här måste vi vara uppriktiga mot oss själva. De grundläggande rättigheterna gäller för alla medborgare, inte bara vissa grupper. Om vi menar allvar med stadgan om de grundläggande rättigheterna, där det sägs att vi inte får diskriminera på grundval av sexuell läggning, så kan vi omöjligen rösta för ändringsförslaget i morgon som går ut på att stryka en punkt om homofobi och hinder mot den fria rörligheten.
I förmiddags talade vi om terrorism och den rätta avvägningen mot de grundläggande rättigheterna. Därför hoppas jag att kammaren helhjärtat stöder detta betänkande i morgon. 
Tatjana Ždanoka,
   – I dag, när krisen i den europeiska integrationsprocessen har blivit uppenbar, vill jag påminna om följande ord av Yehudi Menuhin: ”Om inte Europa blir ett kulturernas Europa kommer det att dö.” Han sade detta i januari 1999 när han invigde en utställning om europeiska minoriteter. Vi alla passerar regelbundet det rum där denna utställning ägde rum och som nu bär hans namn.
I dag diskuterar vi och i morgon kommer vi att rösta om betänkandet om minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik, vilket är absolut grundläggande för unionens framtid. Detta betänkande, som har antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, är en utmärkt text som visar en verklig möjlighet att utveckla unionen som ett område där de grundläggande rättigheterna, inklusive minoriteternas rättigheter, skyddas effektivt. Detta betänkande har dock bara fått stöd av lite mer än hälften av utskottets ledamöter. Åsikterna tycks dessutom gå isär på samma sätt inom hela parlamentet.
Varför är det så? Kanske skälet är att många av oss har en annorlunda eller rent av ingen uppfattning om minoriteternas rättigheter. Förvånansvärt nog finns det ett samförstånd om en mängd resolutioner där vi talar om för länder utanför EU hur man skall respektera de mänskliga rättigheterna och utveckla demokratin, men samtidigt är vi inte beredda att stödja den text där det står att dessa rättigheter måste respekteras inom unionen.
Varför håller vi tyst när medlemsstaterna ignorerar andan i de internationella fördragen till skydd för de mänskliga rättigheterna, till exempel ramavtalet om skydd av de nationella minoriteterna?
Jag tror att majoriteten av parlamentet i morgon kommer att stödja den text som har godtagits av utskottet och därmed stödja ett kulturernas Europa. 
Giusto Catania,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Claude Moraes för hans utmärkta arbete med detta betänkande, eftersom det finns ett verkligt behov i EU av att skydda minoriteter och utforma praktiska initiativ för att bekämpa diskriminering. Jag kan föreställa mig att alla ledamöter vid det här laget har utsatts för verkliga påtryckningar från EU-medborgarna, och att de till och med har bett oss att stryka några av punkterna i Moraesbetänkandet.
Vi påstår oss ofta vara minoriteternas försvarare, och ändå uppvisar vi ett sådant hyckleri när det handlar om religiös frihet eller erkännande av fri rörlighet och äktenskap mellan homosexuella. Några frågor är tabu: I dag har det till exempel kommit en nyhet om att en italiensk medborgare, till och med i Catania, en civiliserad italiensk stad, förvägrades körkort på grund av att personen i fråga var homosexuell. Jag anser att denna nyhet utgör ett mycket talande bevis för hur kraftfulla garantier vi måste införa mot diskriminering, och att det även kan vara användbart att inleda ett initiativ för att se till att minoriteterna garanteras verkliga medborgarskapslagar, och inte bara tolerans. 
Johannes Blokland,
   .  Herr talman! Jag var inte för att infoga artikel 13 i EG-fördraget när den frågan var aktuell, inte för att jag tolererar diskriminering – tvärtom – utan på grund av att det inte är önskvärt att detta regleras på EU-nivå. Det är medlemsstaternas uppgift att införa rätt slags bestämmelser. Det förvånar mig inte att Claude Moraes i sitt betänkande drar slutsatsen att medlemsstaterna drar ut på tiden när det gäller att genomföra denna politik. Att ta itu med denna fråga på EU-nivå tror jag inte ger något mervärde. Religiös övertygelse är ingen personlig fråga; man bekänner sin tro inom ett samfund och uttrycker den i sin livsinställning. Det som sägs i punkt 22 om diskriminering inom utbildningen på religiösa grunder visar på att man bortser ifrån vikten av religiös övertygelse för utbildningens identitet.
Slutligen vill jag tacka Sophia in ’t Veld för ändringsförslag 4. Diskriminering mot kristna bör bekämpas med samma fasthet som andra former av diskriminering. 
Romano Maria La Russa,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst gratulerar jag föredraganden till hans oerhörda insatser i utarbetandet av detta betänkande. Jag anser dock att betänkandet fortfarande är ofullständigt, och det är förvisso inte särskilt effektivt. Skydd av de grundläggande rättigheterna, som är en nyckelfaktor i den europeiska integrationen och i stadgan om de grundläggande rättigheterna, som deklarerades i Nice 2000, bekräftar vikten, för att inte tala om nödvändigheten, av en sammanhängande integrationspolitik, som syftar till att skydda minoriteter och främja integrationen av personer som inte är EU-medborgare, i synnerhet mot bakgrund av den nyligen genomförda utvidgningen.
Vi är alla överens om att diskriminering är en företeelse som måste bekämpas, att alla människor måste åtnjuta lika rättigheter och att ingen får diskrimineras på grund av ras, etnisk tillhörighet, religion eller på några andra grunder. Jag anser dock att social integrering av invandrare och skydd av minoriteter och kulturell mångfald – som är prioriterade mål i konstitutionsfördraget – inte alltid måste nås, i alla fall inte till varje pris. Jag måste säga att jag tvivlar på de invandrargrupper som ger uttryck för uppenbara tecken på intolerans – för att inte säga förakt – gentemot värdlandet, dess seder och bruk, historia och kultur. Jag tvivlar även på dem som kräver ovillkorligt självstyre och inte anser sig vara skyldiga att respektera lagarna i den medlemsstat där de uppehåller sig, ofta olagligt. De är de första som inte vill integrera sig.
Invandrare måste självklart ges laglig status, och de personer som har en ordnad situation får inte diskrimineras, på villkor att de visar en tydlig vilja att integrera sig och att de aktivt bidar till den ekonomiska och sociala utvecklingen i värdlandet. Genom att garantera alla slags rättigheter till varje pris – systematiskt och utan villkor, råder det risk för att de enda som känner sig diskriminerade är EU-medborgarna, som uppfyller alla sina skattemässiga och sociala skyldigheter mot staten, och respekterar de lagar och bestämmelser som gäller där.
Slutligen vill jag naturligtvis förklara att jag fullständigt motsätter mig punkten om homofobi och homosexuella par, där ”familjen” endast betraktas i traditionell bemärkelse: en far som är man, en fru som är kvinna, och barnen som de föds, manliga eller kvinnliga. Min talartid har tyvärr tagit slut, men jag skulle ha velat vidareutveckla dessa frågor här i parlamentet, eftersom jag anser det vara nödvändigt. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
    Herr talman! Jag vill gratulera Claude Moraes till ett utmärkt betänkande, och om nationalisterna och homofoberna attackerar er, herr Moraes, var inte rädd, för det är endast ett bevis på att ni har utarbetat ett mycket bra betänkande.
Som ordförande för den tvärpolitiska gruppen för traditionella nationella minoriteter vill jag betona följande punkter. För det första har Europeiska unionen inget system för skydd av nationella minoriteter. Vi måste utarbeta rättsliga och politiska normer för skydd av nationella minoriteter och ett kontrollsystem, som Edit Bauer föreslår i sitt yttrande.
För det andra måste vi skilja mellan de traditionella nationella minoriteter som tas upp i Moraesbetänkandet och de migrerande minoriteter som Europarådet tar upp. Jag har föreslagit att migrerande minoriteter skall benämnas som nya minoriteter. De grundläggande rättigheterna är odelbara, men skyldigheterna mot staten är annorlunda: För traditionella minoriteter måste vi garantera att deras identitet och språk skyddas; för migrerande minoriteter måste vi garantera att de integreras i samhället.
För det tredje måste vi i EU klargöra sambandet mellan icke-diskriminering och positiv diskriminering. Vi har några icke-diskrimineringsklausuler, men frågan är ändå oklar. Hur förhåller sig likabehandling och preferensbehandling till varandra? Vi kan inte garantera de nationella minoriteternas rättigheter utan preferensbehandling eller positiv diskriminering. Mina damer och herrar, jag ber er att ge ert fulla stöd till detta utmärkta betänkande. 
Henrik Lax (ALDE ).
    Herr talman! De nya medlemsländerna har fört med sig nya språkliga och nationella minoriteter i unionen, som alltmer präglas av språklig mångfald. Nya krav ställs på unionens minoritetspolitik, vilket berömvärt tas upp i betänkandet.
Redan nu har 46 miljoner EU-invånare ett annat modersmål än huvudspråket i deras land. Det är ett problem att antalet ledamöter per land minskar då EU får nya medlemsländer. De språkliga och nationella minoriteterna är de första som då faller ut ur Europaparlamentet. Den föregående utvidgningen medförde att fyra minoriteter föll ut, och så kommer det att fortsätta om inga åtgärder vidtas. Frågan berör demokratins fundament; alla bör få vara företrädda i och erkända av det organ vars lagstiftning de underlyder.
Föredraganden säger helt riktigt att en förutsättning för en inkluderande minoritetspolitik är en tillräcklig representation i det politiska beslutsfattandet. Som utvidgningarna nu är planerade kommer så gott som alla minoriteter att falla ut ur parlamentet. Detta är inte önskvärt.
Frågan kan lösas. EU kunde inrätta till exempel 30 parlamentsmandat öronmärkta för nationella språkliga minoriteter. Det kan så klart bli svårt att bestämma hur dessa skall definieras, men problemet skall inte överdrivas. I de flesta fall handlar det om folkgrupper som har en erkänd ställning i sitt land och inte är anonyma eller osynliga.
Europas mångfald skall få synas. Att frånta Europas minoriteter möjligheten att uppnå ens en bräcklig representation är en allvarlig sak, som gäller hur stabiliteten på vår kontinent skall kunna tryggas. Många krig i Europa har varit en följd av att majoriteter har förtryckt mindre grupper. Jag hoppas att parlamentet och kommissionen tar sig an denna fråga. 
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka Claude Moraes för arbetet med detta mycket sofistikerade betänkande, som visar att Europeiska unionen blir alltmer komplex, vilket några redan har påpekat.
För närvarande diskuterar vi frågan om vems Europa det är vi skapar, och i detta betänkande, liksom i andra betänkanden i kväll, är man noga med att påpeka att detta måste vara ett allomfattande Europa där människor har lika förutsättningar att tillvarata sina möjligheter. Vi måste bekämpa de växande rörelser vi ser som är grundade på hat och uteslutande, någonting som för många av oss är helt oacceptabelt i Europeiska unionen.
Jag välkomnar det särskilda erkännandet i betänkandet av det arbete som utförs av lokala myndigheter och andra från gräsrotsnivån och uppåt, eftersom vi står inför något av en kulturell övergång som vidgar Europeiska unionen. Jag instämmer i Claude Moraes uttalande om artikel 13-direktiven. Jag hoppas att det kommande ordförandeskapet prioriterar detta, så att åtminstone lagstiftningen är färdig när det är dags att fira jämställdhetsåret 2007. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det finns en klyfta mellan å ena sidan EU:s retorik om jämlikhet, integration och mångfald, och å andra sidan medlemsstaternas faktiska erfarenheter. I detta betänkande påstås det med rätta att frågor om minoriteternas rättigheter inte har diskuterats tillräckligt mycket inom EU. Betänkandet återspeglar också det enorma arbete som krävs på detta område om vi skall kunna överbrygga klyftan mellan retorik och verklighet. Låt mig under min begränsade tid instämma i två konkreta krav som ställs i betänkandet.
En viktig förutsättning för att hävda och skydda minoriteternas rättigheter är politisk vilja. Därför instämmer jag i betänkandets krav på snabba framsteg för rådets rambeslut om att bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Tillgången till omfattande, tillförlitlig och sorterad information om diskriminering är också viktig. Betänkandet beskriver korrekt detta område som förtjänt av omedelbara åtgärder.
Jag gratulerar Claude Moraes och jag välkomnar betänkandets påstående att likabehandling är en grundläggande rättighet, att de mänskliga rättigheterna är odelbara och inte kan köpas eller säljas. Utmaningen för oss alla är att skapa mekanismer, och framför allt resurser för att förverkliga dessa mål.
Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ).
    Mina damer och herrar! De viktiga målsättningarna i betänkandet av Claude Moraes är värda ett erkännande, och jag noterar den personliga ansvarskänsla som föredraganden visar i sitt arbete genom att söka sanningen. När man inrättar en gemensam politik för minoriteter och antidiskriminering är det dock samtidigt nödvändigt, vilket ännu en gång har bevisats under arbetet med detta betänkande, att ta hänsyn till varje lands särskilda unika, historiska och politiska situation, och hur viktigt det är för länderna att bevara den nationella identiteten och jurisdiktionen när det gäller att lösa frågor om minoriteter och diskriminering av minoriteter, och att detta måste respekteras. Under utarbetandet av detta betänkande visade det sig vid flera tillfällen att enskilda ledamöter inte lyckades leva upp till denna regel, om det nu var på grund av okunnighet eller en tendens till förutfattade meningar, och detta gäller de orättvisa klagomål som har riktats mot den minoritetspolitik som förs av Lettland och Estland. Detta är befängt, med tanke på att inställningen till minoriteter i Lettland inte är mindre tillmötesgående än i andra länder.
Mina damer och herrar! Med hänsyn till dessa upprepade, öppna, oberättigade och oavbrutna angrepp mot de två stater som har lidit mest av alla under den totalitära sovjetregimen ber jag er att nu, äntligen, förstå och erkänna att det inte finns någon standardlösning på problemen, utan att lösningen måste sökas från fall till fall, och att det är nödvändigt att skapa en minoritetspolitik som är individuellt utformad för varje enskild medlemsstat. Vår kollega Tatjana Ždanoka försökte till exempel lägga in alla möjliga ordalydelser i frågan om tredjelandsmedborgare, som är karakteristisk för Lettland: Hon försökte betona detta och skrämma EU med Lettlands över 400 000 tredjelandsmedborgare, vilket gav upphov till att flera olika rättsliga termer och så fullständigt olika koncept som etniska minoriteter, invandrare, flyktingar, statslösa personer och medborgare i tredjeland, som inte är detsamma, men som trots detta blandades ihop på flera ställen i betänkandets slutsatser. Resultatet av detta är att betänkandets objektivitet och kvalitet minskas.
Det är dags att komma ihåg att undertryckandet och tillintetgörelsen av den inhemska befolkningen i de baltiska staterna och inflödet av ekonomiska invandrare är anledningen till att den etniska sammansättningen av Estlands och Lettlands befolkningar förändrades avsevärt under ockupationen av dessa länder, vilket gav upphov till ett jämförelsevis högt antal tredjelandsmedborgare med utländska ideologier. Lettland har varit mycket rättvist, och lagstiftningen ger för övrigt särskilda rättigheter till de personer som var bosatta där under ockupationstiden – rätten till medborgarskap närhelst de vill. Det faktum att många inte har velat söka medborgarskap bör ses som ett uttryck för deras personliga önskan, och inte som något klagomål mot dessa länder. Kriterierna för att få medborgarskap och för att befästa samhället bör inte bara vara antalet medborgare, utan även deras lojalitet och respekt för sitt land, dess språk och värderingar. Överdrifter bör undvikas, och i Lettlands fall måste man till exempel förstå att underlättande av bestämmelserna för att bevilja medborgarskap på grund av påtryckningar utifrån skulle innebära diskriminering mot den inhemska befolkningen, vilket skulle leda till att deras identitet och statens existens allvarligt riskeras. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Skydd av minoriteter bör inte bara vara ett av de grundläggande Köpenhamnskriterierna för kandidatländer, utan även en dynamisk indikator på demokratisering och konsolidering av demokratiska institutioner. I detta avseende måste Europeiska unionen strikt bedöma och kontrollera alla kandidatländers agerande, och detta måste göras utan de selektiva känslor och beräkningar som ofta styrs av intressen och kortsiktiga politiska erfarenheter.
Minoritetsfrågan får inte utnyttjas för att främja nationella intressen eller undergräva andra länder. Eskaleringsstrategins filosofi, som använder religiösa och etniska minoriteter som en murbräcka, är en källa till spänningar, konflikt och utveckling av ömsesidig misstro, vilket till slut skadar minoriteterna.
Minoriteterna i Europa kan överbrygga svårigheterna och skapa samarbete och befästande av säkerhet. I Moraesbetänkandet vill man definiera etniska minoriteter genom att hänvisa till Europarådets definition. Det som enligt min mening behöver tilläggas i detta betänkande, vilket i synnerhet gäller punkt 7 om definitionen, är en tydlig hänvisning till de internationella fördrag som reglerar frågor om religiösa och etniska minoriteter.
Ett internationellt fördrag är en sund grund för skydd av minoriteters rättigheter och ett säkert skydd mot omstörtande politik som utnyttjar dem för andra syften.
Med denna kommentar vill jag gratulera Claude Moraes till det utmärkta betänkande som han har lagt fram, och jag anser att vi bör rösta för det i morgon. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att vårt sätt att behandla våra minoriteter återspeglar styrkan i vår demokrati. Det måste sägas att ingen medlemsstat är felfri när det gäller att ge konkret innehåll åt de universella mänskliga rättigheterna.
Förenade i mångfalden är inte bara ett motto. Det måste förverkligas eftersom det är nödvändigt för den mänskliga utvecklingen i våra medlemsstater och enligt min mening för Europeiska unionens överlevnad. Claude Moraes har arbetat hårt och lagt fram ett mycket bra betänkande. På Irland har vi fortfarande inte uppnått de framsteg vi behöver när det gäller likabehandling av kvinnor samt de resandes och de homosexuellas rättigheter. Jag vet också att andra medlemsstater ligger långt efter när det gäller att ge fullständigt medborgarskap till minoriteter. Jag vet att detta är en särskilt känslig fråga i Lettland och Estland. Syftet med detta betänkande är dock inte att vara fördömande, utan att närma sig dessa problem i en anda av solidaritet och hjälpa alla stater att anpassa sig till unionens värden.
Jag vill uppmana alla ledamöter och politiska grupper i parlamentet att stödja detta. Jag anser att det är ett utmärkt betänkande. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag har lyssnat till er debatt med intresse. Jag vill bara ta upp ett par punkter.
Jag anser att det är mycket viktigt att stödja och genomdriva genomförandet av EU-lagstiftningen i de enskilda medlemsstaterna. Det står klart att mycket fortfarande återstår att göra, och jag vill tydligt förklara att kommissionen tar sin roll som fördragens väktare på mycket stort allvar.
Jag vill också betona jämställdhetsåret, som kommer att ge oss möjlighet att öka medvetenheten om dessa komplicerade och känsliga frågor. Jag vill avsluta med att säga att jag är övertygad om att den nya strategi som har antagits av kommissionen kommer att utgöra en lämplig ram för framtida antidiskrimineringsåtgärder. Det är uppenbart att det krävs en kombination av alla tillgängliga verktyg, däribland lagstiftning, och att det är absolut nödvändigt att särskilt inrikta uppmärksamheten på de grupper som olyckligtvis ännu inte har haft möjlighet att fullt ut delta i samhället och i ekonomin.
Mina damer och herrar! Jag gratulerar än en gång Claude Moraes till hans betänkande. Tack så mycket. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0136/2005) av Patrick Gaubert för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kopplingarna mellan laglig och olaglig migration och integrationen av invandrare. 
Patrick Gaubert (PPE-DE ),
   .  Herr talman! Först och främst vill jag tacka skuggföredragandena, som jag har samarbetat nära med under de senaste månaderna, för att utforma ett omfattande och konsekvent betänkande om några mycket känsliga frågor: mitt betänkande handlar om laglig och olaglig invandring och integrationspolitik.
Människor har sedan evinnerliga tider emigrerat för att undkomma fattigdom eller förföljelse, på jakt efter lycka, efter en bättre framtid. I dag, med globaliseringen och de många nya transportalternativen, har migrationsströmmarna ökat och blivit mer komplicerade. De är följden av en ny ambition hos människor runtom i världen, att arbeta i ett annat land, att lära av nya erfarenheter. Det är också följden av de skillnader som råder i världen, resultatet av fattigdom, ett gissel som plågar många av världens regioner. Invandringen är ett återkommande tema i några staters valkampanjer till nationella val. En del länder beslutar att hermetiskt tillsluta sina gränser och vidta hårda åtgärder, medan andra reglerar situationen för tusentals olagliga invandrare.
Europeiska unionen tycks vara delad när det gäller invandringsfrågan. Det är sant att varje medlemsstat har rätt att bestämma hur många invandrare man vill ta emot, men EU har inte längre några inre gränser. Till följd av detta får alla nationella åtgärder avsevärda och direkta återverkningar på de andra medlemsstaterna. Det är följaktligen nödvändigt att medlemsstaterna nu organiserar sig på EU-nivå. Lösningarna på många av de problem de ställs inför måste vara både europeiska och nationella. Vissa politiska partier utnyttjar systematiskt valkampanjerna för att dra fördomsfulla paralleller mellan osäkerhet, terrorism och invandring, och underblåser därmed en rädsla för invandrare och utlänningar hos våra medborgare. Detta är naturligtvis oacceptabelt.
För det första är det absolut nödvändigt att tillhandahålla objektiv, öppen och regelbunden information om invandringspolitik, och för det andra är det viktigt att genomföra informationskampanjer som riktas till befolkningen, för att ändra människornas uppfattning av invandrarna som brottslingar. I mitt betänkande ville jag inta ett ansvarsfullt, balanserat och brett synsätt. Det krävs ett ansvarsfullt synsätt eftersom vi måste ta itu med dessa frågor med större ansvarskänsla: Vi får inte glömma bort att vi har med människor att göra, inte med varor! Jag ville också inta ett balanserat synsätt. Medlemsstaterna får inte bygga sin politik på enbart säkerhetshänsyn, eller helt på en liberal anda. Vi måste följaktligen gå utöver de nationella skillnaderna och lugna ned debatten för att utarbeta en mänsklig och effektiv europeisk invandringspolitik. Slutligen ville jag utarbeta ett brett betänkande för att göra det mer konsekvent och effektivt.
Jag vill ta upp en rad aspekter som jag diskuterar i mitt betänkande. För det första gäller det behovet av en aktiv politik för samordnad utveckling för att bekämpa de grundläggande orsakerna till invandring. För det andra att bekämpa olaglig invandring genom strängare kontroller vid våra yttre gränser, genom att upplösa nätverk av människohandlare, och strängare straff, mycket stränga, för företag som använder olaglig arbetskraft. För det tredje, laglig invandring: om EU behöver öppna sina gränser för lagliga invandrare för att bemöta den väntade minskningen av den aktiva befolkningen, måste detta göras på ett organiserat, samordnat sätt. Slutligen gäller det politik om integrering av invandrare: Inresepolitiken och integrationspolitiken är mycket nära kopplade till varandra. Medlemsstaterna måste genomföra mer aktiv politik på detta område. Invandrarna måste för sin del förstå och respektera det mottagande landets grundläggande värderingar: språkutbildning, medborgarrättsutbildning och bättre integration på arbetsmarknaden är några viktiga faktorer i detta.
Mina damer och herrar! Jag anser att invandring är bra för ursprungslandet, för det mottagande landet och för invandrarna själva, när den är kontrollerad och samordnad. Detta är principen för en invandring som alla parter vinner på, att den kontrolleras och styrs gemensamt. Det är varken särskilt realistiskt eller ansvarsfullt att välkomna alla eller ställa upp målet noll invandring. Varje medlemsstat måste ta emot invandrare beroende på dess integrationskapacitet, dess egna intressen och ursprungslandets intressen.
Invandringsfrågan är ibland alltför känslig, ibland för tragisk för att göra den till en fråga för politiska sparringmatcher. En vision måste vara rådande när vi diskuterar denna fråga: Var finns människan i allt detta? Vi måste naturligtvis vara realistiska, men vi måste även ta hänsyn till den obestridliga mänskliga gemenskapen och den solidaritet som den är förenad med. Mina damer och herrar, parlamentet måste sända ett kraftfullt och enat budskap till rådet och till EU-medborgarna, så att snabba framsteg kan göras med invandrings- och integrationspolitiken. Jag hoppas följaktligen att detta betänkande kommer att antas med stor majoritet i morgon. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! För det första gratulerar jag föredraganden Patrick Gaubert till detta betänkande, som jag anser vara ytterst välavvägt och välstrukturerat. Jag anser att det utgör ett utmärkt bidrag till en europeisk invandringspolitik, eftersom man i betänkandet å ena sidan betonar mervärdet för EU, och å andra sidan vikten av nära samarbete med tredjeländer.
Jag har en rad åsikter om de viktigaste punkterna i betänkandet. För det första, och när det gäller inrättandet av ett system för tidig varning, stöder kommissionen kraftfullt detta förslag och är i färd med att utarbeta ett förslag om detta. Till sommaren avser kommissionen att lägga fram ett förslag till beslut från rådet om utarbetande av ett preliminärt samrådsförfarande mellan medlemsstaterna för att vidta åtgärder på asyl- och invandringsområdena.
För det andra, när det gäller sambandet mellan invandring och utvecklingspolitik, har kommissionen för avsikt att lägga fram ett förslag till meddelande, även det till sommaren, med praktiska förslag för att koppla ihop den europeiska invandringspolitiken med samarbete på utvecklingsområdet. Inom ramen för detta kommer naturligtvis särskilt känsliga frågor att granskas, såsom den så kallade begåvningsflykten som även är en ytterst känslig fråga för de länder från vilka strömmarna av högkvalificerade arbetstagare härrör.
När det gäller åtgärder mot olaglig invandring instämmer kommissionen naturligtvis i föredragandens inställning: Våra åtgärder riktas mot all slags människohandel, i vilken de olagliga invandrarna helt klart endast är offer. Vi undersöker förslag till gemensamma bestämmelser för spridning av bästa metoder, i syfte att bekämpa människohandeln effektivare, genom att möjligen sikta på ökat deltagande av tredjeländer och främja närmare samarbete mellan tredjeländerna sinsemellan, och mellan dem och medlemsstaterna, för att skydda sjögränserna.
EU-politiken för återsändande av invandrare förtjänar också mycket uppmärksamhet. I Haagprogrammet fastställs uttryckligen behovet av att skapa gemensamma EU-bestämmelser på detta område. Kommissionen avser, med all sannolikhet före sommaren, att lägga fram ett förslag till direktiv med gemensamma öppna regler – som vi alla naturligtvis kommer att granska tillsammans – om politiken för återsändande av invandrare, med full hänsyn till behovet att respektera de grundläggande rättigheterna för alla människor. När vi diskuterar de grundläggande rättigheterna anser jag inte att man kan göra någon åtskillnad mellan lagliga och olagliga invandrare: Den grundläggande rätten till respekt för mänsklig värdighet gäller, utan åtskillnad och i lika grad, för såväl lagliga som olagliga invandrare.
Vi kommer nu till den viktiga frågan om laglig invandring av ekonomiska skäl: För närvarande samlar vi in ett stort antal förslag om den grönbok som kommissionen offentliggjorde i januari, som ni alla känner till. En offentlig utfrågning kommer att hållas den 14 juni 2005, och på grundval av utfallet av detta omfattande samråd kommer vi att utarbeta ett förslag innan årsslutet. Detta förslag – som jag redan har haft anledning att bekräfta för parlamentet – kommer just att vara resultatet av en omfattande europeisk debatt.
En annan synnerligen viktig fråga är rekrytering – och underlättande av rekrytering – av säsongsarbetare eller arbetskraft för tidsbestämda uppdrag. Vikten av ekonomisk migration är allmänt erkänd: Tack vare en verklig EU-politik för ekonomisk migration kan man säga att invandringen kan utgöra en möjlighet för EU och dess arbetsmarknad. Inom vissa sektorer rapporteras det till och med att det finns ett behov av vissa yrkesutbildade personer, som inte kan tillgodoses av tillgången på EU-arbetstagare. Som föredraganden även påpekar är ekonomisk migration utan tvivel en ytterst känslig fråga för medlemsstaterna. Jag konstaterar emellertid med stor tillfredsställelse att den offentliga debatten inom EU om grönboken i viss utsträckning har mildrat medlemsstaternas motvilja, som i vissa fall i princip fullständigt vägrade att ta upp frågan om laglig migration på EU-nivå, och som nu har insett att endast en politik av detta slag kan medföra verkligt mervärde.
Slutligen vill jag gärna vidareutveckla de två ytterst viktiga frågorna om integration och skydd av invandrare. När det gäller integration känner ni alla till att integrationsfrågorna har en framskjuten plats i det förslag som jag själv utarbetat och som godkändes av kommissionen. Enligt min åsikt är integration en nödvändig del av EU:s invandringspolitik. Under andra halvåret 2005 avser jag att lägga fram ett meddelande om inrättande av en sammanhängande europeisk ram för integrationspolitik. Jag är väl medveten om att integration i huvudsak är en nationell fråga, det vill säga att det åligger medlemsstaterna att ta ansvar för sin nuvarande integrationspolitik, men jag anser att EU måste fortsätta att uppmuntra medlemsstaterna och ingripa för att bistå dem i genomförandet av sin integrationspolitik. Utan integration, som kräver utbildning och tillträde till sociala förmåner, anser jag det vara föga troligt att vi kan skapa en verkligt effektiv europeisk invandringspolitik. När det gäller denna fråga ber jag om parlamentets kraftfulla stöd för att övervinna den ovilja som några medlemsstater fortfarande visar inför tanken på att delvis ta itu med integrationspolitiska frågor på EU-nivå, och inte enbart genom nationella åtgärder. Jag säger detta eftersom vi senare under året kommer att diskutera kommissionens förslag om en europeisk fond för att komplettera, men inte ersätta, respektive medlemsstats nationella integrationspolitik.
Jag nämnde skydd av invandrare eftersom det finns två aspekter av detta. För det första är det nödvändigt att vi får tillförlitliga uppgifter och statistik om invandring. Kommissionen har för avsikt att lägga fram ett förslag till förordning för att fastställa kriterierna för erhållande av sådana statistiska uppgifter, som vi ofta saknar tillgång till för närvarande, vilket gör det ytterst svårt att skissera en EU-politik på detta område. Skydd av invandrare måste först och främst riktas mot de oskyldiga offren för människohandel, som organiseras av kriminella grupper. Jag avser i synnerhet kvinnor och barn. När det gäller dessa två kategorier av särskilt sårbara offer för människohandel – vilket jag har nämnt vid tidigare tillfällen, bland annat här i parlamentet – kommer kommissionen att lägga fram särskilda förslag för skydd och säkerhet, i syfte att å ena sidan få slut på människohandeln och å andra sidan skydda offren för den.
Herr talman! Jag avslutar med att återigen upprepa att jag personligen är mycket nöjd med Patrick Gauberts betänkande, som visar hur viktigt parlamentets bidrag kan vara. När det gäller den fråga som diskuteras har parlamentet intagit ett starkare och skarpare politiskt synsätt än tidigare. Jag anser att parlamentet kommer att vara till mycket stor hjälp i kommissionens arbete med detta politikområde, och kommissionen tar naturligtvis hänsyn till parlamentets åsikter. 
Martine Roure,
   .  Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden och alla ledamöter av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som har lagt ned mycket stor möda på detta betänkande, eftersom vi har nått en vändpunkt i den europeiska invandringspolitiken. Vi vill sända en tydlig signal till förmån för en rättvis och opartisk europeisk invandringspolitik.
En gemensam europeisk invandringspolitik är nödvändig för att de personer som kommer till EU skall kunna välkomnas på ett värdigt och organiserat sätt. Det är nödvändigt att ta hänsyn till invandrarnas behov och rättigheter inom ramen för denna politik. Därför går det inte att inrätta en gemensam invandringspolitik utan en aktiv integrationspolitik. I detta avseende gläder det mig att vi äntligen har börjat diskutera inrättande av lagliga vägar för invandring till EU. Jag vill dock ta mig friheten att varna för att vi måste akta oss för att föra denna debatt i fel riktning. Framför allt måste laglig invandring göra det möjligt att tillgodose allas behov, i första hand invandrarnas. Vi får under inga omständigheter begränsa våra hänsynstaganden till att enbart omfatta behovet av arbetstagare på EU:s arbetsmarknad.
EU:s invandringspolitik måste vara omfattande, inte sektoriell. Det måste vi ta hänsyn till i våra förbindelser med tredjeländer. Diskussionen måste dock bygga på verklig dialog och verkligt utbyte. Det skulle vara oacceptabelt för oss att inte ta vårt ansvar när det gäller att hantera migrationsströmmarna i tredjeländer. Klausuler om migrationsströmmar och återtagandeavtal ingår inte nödvändigtvis i alla associeringsavtal som Europeiska unionen sluter.
Slutligen vill jag tillägga att invandringspolitik och integrationspolitik inte får skiljas från varandra. Jag uppmanar medlemsstaterna att göra det möjligt att genomföra minimikriterier för integration i EU. Dessa kriterier bör i synnerhet röra lämplig integrering på arbetsmarknaden, rätten till yrkesinriktad utbildning och allmän utbildning, tillträde till sociala förmåner och sjuk- och hälsovårdstjänster, samt integrering av invandrare i det sociala, politiska och kulturella livet. 
Sophia in 't Veld,
   . – Jag vill instämma med dem som har gratulerat föredraganden till att ha genomfört ett mycket svårt arbete.
Ibland har vi en ganska ambivalent inställning till invandring. Vi betonar hela tiden behovet av mer ekonomisk integration, samtidigt som vi skärper bestämmelserna för invandring. Resultatet blir illegal invandring, människohandel och missbruk av asylpolitiken. I Europa förekommer det skamliga scener av elände, fattigdom och även av människor som drunknar vid våra stränder. Detta är oacceptabelt.
Vi måste acceptera att Europa har blivit en invandringskontinent. Vi bör faktiskt välkomna invandrare, människor som försöker förbättra sin ställning. Dessa människor är inga brottslingar, de visar initiativkraft. Det är sådana människor som har skapat Förenta staterna. De är dynamiska och starka och vi behöver dem. Dessa människor försöker förbättra sina liv och det är inget brott.
Vi behöver en seriös europeisk invandringspolitik med verkliga möjligheter till laglig invandring. Samtidigt behöver vi en integrationspolitik. Invandrare bör integreras helt i gemenskapen. De bör ha möjlighet att delta fullt ut i det sociala, kulturella och politiska livet, antingen genom faktisk rösträtt eller genom mekanismer för representation. Min grupp är mycket nöjd med stödet för betänkandet i dess nuvarande form. Det är balanserat och kommer att ge det nödvändiga stödet för att Europeiska kommissionen skall kunna utarbeta sin politik. 
Cem Özdemir,
   .  Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag vill börja med att på min grupps vägnar varmt tacka föredraganden för detta utomordentliga betänkande, i vilket behovet av en europeisk invandringspolitik med rätta betonas, en fråga som inom EU inte får lämnas enbart till medlemsstaterna och deras emellanåt kontraproduktiva egenintressen.
I betänkandet krävs även ökat samarbete mellan medlemsstaterna på området olaglig invandring, och att man utbyter modeller för bästa metoder för att inbegripa integrationsfrågan. När det gäller diskussionen om legalisering av stora grupper olagliga invandrare hävdas det i betänkandet att detta endast bör ske i undantagsfall. Det finns dock medlemsstater i Europeiska unionen som aldrig har upplevt masslegaliseringar av detta slag, och mitt land, Förbundsrepubliken Tyskland, är ett av dessa länder. Som ni märker återstår det fortfarande mycket att göra i EU. I betänkandet uppmanas även medlemsstaterna att ge sina grannar och andra EU-medlemsstater tidiga varningar, och vi har lagt fram ett ändringsförslag till punkt 29, för att en uttrycklig hänvisning skall göras till att det krävs informationsutbyte och meddelande om införande av restriktiva invandringsåtgärder inom Europeiska unionen, med andra ord inte bara åtgärder som masslegaliseringar, utan även motsatsen: Om en restriktiv åtgärd vidtas skall denna information utbytas inom EU.
Slutligen uttrycks oro i betänkandet om att medlemsstaterna inrättar ”mottagningscentra” i tredjeländer, och Libyen har alltför ofta nämnts i pressen som ett exempel på ett lands oförmåga att garantera minimistandarder för flyktingar. När det gäller laglig invandring betonas det i betänkandet att även om det fortfarande är en fråga för nationsstaterna, blir det allt svårare för dem att lösa de många problemen utan hjälp från annat håll. Detta har inte bara med hantering av invandring att göra, utan rör även invandrarnas rätt till integration, och därför har vi även lagt fram ett ändringsförslag till punkt 51, för att bland annat begära lokal rösträtt och deltagande.
Jag vill även betona hur glad jag är att hedersmord omnämns uttryckligen i betänkandet, en fråga som vi måste ta itu med. 
Giusto Catania,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Även jag tackar Patrick Gaubert för hans arbete med detta betänkande i utskottet. Enligt min åsikt tas tre viktiga punkter upp för att hantera de berörda frågorna.
För det första är det nödvändigt att bredda kanalerna för laglig invandring. För det andra måste vi rikta in oss på orsakerna till invandringen, och inte svara med tvångsåtgärder, kriminalisering och avslag, och för det tredje har det visat sig att det ekonomiska synsättet kanske inte är det enda synsätt som krävs på invandringsområdet.
Jag anser att Gaubertbetänkandet utgör ett viktigt bidrag till utarbetandet av grönboken. Dessutom menar jag att det är nödvändigt att anta de förslag som har lagts fram av vår grupp, i synnerhet med avseende på uppehållstillstånd för arbetssökande, att gå ifrån gemenskapsprioriteringen – eftersom det inte får finnas någon skillnad mellan en arbetssökande som är EU-medborgare och en arbetssökande som är tredjelandsmedborgare – och slutligen rätten att aktivt delta i det politiska livet och rösta i val.
Jag avslutar med att ge uttryck för en farhåga: Parlamentet genomför intressant arbete på invandringsområdet, medan rådet (rättsliga och inrikes frågor) nyligen har godkänt närmare samarbete med Libyen för att hantera migrationsströmmar, trots att Libyen fortfarande inte erbjuder några garantier för respekt för de mänskliga rättigheterna och asylrätt. 
Gerard Batten,
   . – Herr talman! Jag har hört många nämna en gemensam europeisk invandringspolitik i kväll. Jag kan försäkra er alla om att det brittiska folket inte vill ha en gemensam invandringspolitik.
I det senaste brittiska allmänna valet har alla stora EU-vänliga partier gett omöjliga löften om att kontrollera invandringen. Deras utfästelser är oförenliga med ett EU-medlemskap. Kommissionen sade detta själv angående det konservativa partiets asylförslag. Men det är den interna invandringen som verkligen visar hur tomma deras löften är. Över 130 000 människor från de östeuropeiska länderna invandrade till Förenade kungariket mellan maj och december 2004, tio gånger fler än enligt de högsta officiella prognoserna. Vi hyser ingen illvilja mot människorna i de nya medlemsstaterna. Men åk till London och se hur dess bostads-, transport- och sjukvårdssystem knakar i fogarna; det klarar inte av en så stor och plötslig befolkningsökning.
Nu tänker Spanien bevilja rättslig ställning för 700 000 illegala invandrare. Dessa människor kommer sedan att vara fria att flytta till Förenade kungariket om de vill. Spaniens själviska och oansvariga handling visar varför Förenade kungariket inte kan ha någon oberoende invandringspolitik inom Europeiska unionen. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    Herr talman! Invandring, integration och asyl är fortfarande tabuförklarade frågor, särskilt i de gamla medlemsstaterna. Alla försöker smita undan dessa frågor, och det är utan tvivel därför det inte har gjorts någon verklig uppföljning av Tammerforsprogrammet från 1999. Ett av skälen till att det blev nej i folkomröstningen om konstitutionsfördraget i Nederländerna var myndigheternas misslyckande med att ta invandringsfrågan på allvar. Jag välkomnar följaktligen denna debatt som ett tillfälle att genomföra en öppen diskussion, även om det finns en hel del i betänkandet som jag inte instämmer i, och trots att jag fruktar att denna debatt kommer att bli allt utom öppenhjärtig.
Politikerna är alltför fega för att ta itu med invandrings- och integrationsfrågorna på allvar. Det förargar mig att människor säger att EU är för laglig invandring, men motsätter sig olaglig invandring. Detta är fullständigt hyckleri. Faktum är att det inte finns något som laglig invandring, eftersom människor i praktiken endast kan invandra olagligt. Så få som 5 000 av de 50 000 polacker som arbetar i Bryssel bor och arbetar här lagligt. Siffrorna är ännu mer påfallande när det gäller tredjelandsmedborgare.
Det retar mig att höra hur människor förklarar krig mot människohandlare, när vi i själva verket står inför mer överhängande problem i form av de personer som reser in i EU, och är tacksamma mot dessa människohandlare för deras tjänster, som tyvärr har ett pris. Vi bör tala rent ut och anta gemensam EU-lagstiftning om invandring. Vi bör säga rent ut att det till största delen inte finns något som invandring till EU, och att vi anser att kristna integrerar sig bättre än muslimer. Sanningen svider, men den är att föredra framför lögner, och vi måste skaka av oss känslan av någon slags kolonial skuld. Vi måste klarlägga läget och vår åsikt om detta helt öppet, och närhelst vi kan bör vi hjälpa världens fattigare människor i deras egna länder, inom ramen för mellanstatliga program. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
    Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Patrick Gaubert till hans utmärkta arbete med ett mycket komplicerat och samtidigt mycket nödvändigt betänkande.
Frågan är komplicerad eftersom det finns många faktorer i detta som tyvärr har blivit ett dagligt problem – olaglig invandring – vilken måste bekämpas genom rättsliga mekanismer som uppfyller de berättigade förhoppningar och önskningar som de som söker en bättre framtid inom vårt territorium hyser.
Det är nödvändigt eftersom unionen – och parlamentet i synnerhet – en gång för alla måste ge ett tydligt svar, en tydlig demonstration på vårt gemensamma åtagande att lösa ett problem som har knackat på vår dörr alltför länge utan att få ett lämpligt svar.
Främjande av lagliga invandringskanaler, att vidta åtgärder till förmån för lämplig integration av invandrare, och framför allt, kampen mot olagliga migrationsströmmar, är de tre huvudpunkter som jag anser att unionens strategi måste bygga på.
För det första måste vi främja laglig invandring genom ansvarsfull politik, och jag betonar ordet ansvarsfull, eftersom de senaste erfarenheterna, åtminstone i mitt land, är ett tydligt bevis på det motsatta: Ordnad invandring inom ett öppet samhälle, med stabila och flexibla mekanismer, för att tillhandahålla varaktiga lösningar. Vi talar om människor, mina damer och herrar, inte om siffror.
För det andra måste vi arbeta för fullständig integration av invandrarna, eftersom det är det enda sättet att förhindra rotlöshet, marginalisering och de konflikter som, i ökande grad och allt oftare, uppstår inom våra samhällen, en integration som har dubbel betydelse – för det mottagande samhället och för invandrarna själva – men som i alla händelser måste ingå helt och fullt i vår gemensamma politik.
Slutligen måste vi bekämpa olaglig invandring och maffior, det vill säga mänskligt lidande i allmänhet, eftersom vi, som sagt, inte får glömma bort att det är människor vi talar om.
Av dessa skäl uppmanar jag till ett gemensamt politiskt åtagande, och att vi lämnar all demagogi och ensidiga och oansvariga åtgärder bakom oss som, bara för att vinna lätta röster och utan att tänka på konsekvenserna, kan äventyra de framsteg vi har gjort, och fortsätter att göra, på detta område. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
    Jag anser inte att jag är feg, men det var en ära och ett nöje för mig att delta i utarbetandet av detta betänkande, och det gläder mig att det har vunnit både kommissionens och de flesta talarnas stöd. Frågan om invandring och integration av invandrare har varit föremål för beslut inom EU-institutionerna en lång tid. I Tammerfors- och Haagprogrammen gavs dessa frågor en särskilt framträdande plats, vilket även gäller uppfyllandet av Genèvekonventionen, och i slutet av 2003 antog parlamentet en epokgörande resolution i betänkandet av Claude Moraes. I föreliggande förslag behandlas – tack vare den lyhördhet som föredraganden har visat i denna fråga – olaglig invandring först och främst som en säkerhetspolitisk fråga, och den dubbla karaktären av de avgörande faktorerna för laglig invandring analyseras. Människor som kommer från tredjeländer måste kunna leva ett anständigt och mänskligt liv. Att sörja för detta är inte bara en människorättslig fråga för EU:s medlemsstater; det handlar även alltmer om sunt ekonomiskt förnuft.
Det nya synsättet på dessa frågor är oundvikligt inom ramen för den nylanserade Lissabonstrategin. Det hedrar föredraganden att han analyserar ekonomisk invandring, inte i klinisk bemärkelse eller bara på papperet, utan på grundval av att den nuvarande arbetslösheten och inaktiviteten är hög. Lärdomarna från de franska och nederländska folkomröstningarna tyder också på att medborgarna i de gamla medlemsstaterna uppfattar närvaron av arbetstagare från de nya medlemsstaterna på sina arbetsmarknader som ett hot, och främlingsfientlighet har varit ett stående inslag i debatten från början till slut.
Till och med rena fakta står sig dock slätt mot känslor. Uppgifter från det tyska forskningsinstitutet DIW visar en dynamisk ökning i utvecklingen av de ekonomier som inte har infört några begränsningar av förstärkningar av arbetskraften från de nya medlemsstaterna. Det är även ekonomiskt förnuftigt att arbetstagare från de nya medlemsstaterna inte skall hållas i karantän i sex år längre, om de nu inte placeras på ett slags mellanliggande andra plats mellan arbetstagare från de gamla medlemsstaterna och de från tredjeländer. Föredraganden skall ha heder av att han i betänkandet har undvikit frestelsen att satsa på enkla lösningar, såsom införande av ett kvotsystem eller en sektoriell grundval för att ta emot invandrare. I betänkandet föreslås sätt för att förebygga mänskliga och ekonomiska konflikter, förbättra arbetet på det utrikespolitiska området och tillhandahålla effektiv information. Medlemsstaterna uppmanas att använda lämpliga lagliga medel för att minska sårbarheten hos de personer som livnär sig på atypiska arbeten. Av dessa skäl, och eftersom jag själv har deltagit i utarbetandet av betänkandet, kan jag helhjärtat rekommendera er att anta det. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
    Herr talman! Hur kan vi undvika att respektera de människor som flyr från fattigdom, diktaturer eller krig, och som är beredda att offra allt för att nå Europeiska unionen och ett berättigat hopp om ett bättre liv?
Noll invandring och fästning Europa är farliga och förkastliga utopier. Med detta menar jag dock inte att vi kan göra precis vad som helst. Mottagandet av invandrare måste vara organiserat och förberett. I denna fråga måste EU fylla sin funktion, till exempel genom att tillhandahålla finansiering. Jag instämmer i den kritik som riktas i betänkandet mot inrättande av uppsamlingsläger och utsållning av invandrare inom EU eller utanför dess gränser. Jag har tyvärr fått uppleva detta i det beryktade lägret vid Sangatte. Dessa läger löser ingenting, snarare tvärtom. De blir en grogrund för spänningar av alla slag.
Jag instämmer i betänkandets punkt om att det skall vara ett primärt mål att beslutsamt och skoningslöst bekämpa människohandel. Samma skoningslösa attityd måste tillämpas för alla arbetsgivare som exploaterar invandrare helt utanför lagens råmärken. Däremot beklagar jag att EU:s invandringspolitik i betänkandet presenteras som en anpassningsbar variabel för arbetsmarknaden, och som ett sätt att driva ned lönerna. En bra invandringspolitik måste innehålla en verklig vilja att stödja hållbar utveckling i tillväxtländerna i stället för att cyniskt betrakta dem som en demokratisk källa till billig arbetskraft för Europeiska unionens behov. 
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det betänkande vi diskuterar handlar om en komplicerad fråga som realistiskt utvärderas för att fastställa riktlinjerna för en gemensam europeisk invandringspolitik, både för laglig och olaglig invandring, i syfte att inte bara föreslå repressiva, utan även förebyggande åtgärder för invandring, till exempel att stödja länder för att bekämpa fattigdomen, förstärkt utbildning och hjälp för framtida invandrare i de egna länderna.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män bidrog, med det yttrande som utarbetats av min vän Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, till att garantera att de frågor som berör kopplingarna mellan olaglig invandring och människohandel, särskilt kvinnor och barn, och behovet av tillgång till rättsligt och socialt skydd för offren betonas i betänkandet. I betänkandet, oavsett om invandringen är laglig eller olaglig, framförs krav på bekämpande av diskriminering och tillämpning av program för att integrera lika rättigheter för kvinnor och män.
Det är positivt att det uppmanas till jämställt deltagande i utbildning, yrkesinriktad utbildning samt arbets- och familjeliv även när det gäller icke-ekonomisk invandring. I betänkandet betonas även att det är nödvändigt att medlemsstaterna tar itu med omänskliga traditioner som fortsätter att tillämpas i det mottagande landet, som kan leda till hedersrelaterad brottslighet mot kvinnor.
Det är även positivt att problemet med invandrare som tar tillfälliga och olagliga arbeten uppmärksammas, vilket särskilt berör kvinnor.
Under 600-talet f.Kr. beskrev den gamla grekiska poeten Archilochos situationen att överge sitt hemland och vandra utomlands som en av de mest olyckliga situationer man kan befinna sig i. Den egenskap som är i störst fara, betonar denna poet, är inte välstånd eller hälsa, utan invandrarens och dennes familjemedlemmars värdighet.
Jag gratulerar följaktligen föredraganden Patrick Gaubert, och kommissionsledamot Franco Frattini, till den mänskliga tonen, både i betänkandet och i kommissionsledamotens inlägg. Jag anser att det är positivt för Europa att vi utformar politik som kommer att bidra till att bevara och stödja invandrares värdighet och integritet. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Frågan om invandring, både laglig och olaglig, är mycket omfattande och har många olika aspekter. Den är förknippad med kampen mot rasism och främlingsfientlighet, asylpolitik, integration av invandrare, med invandrares möjligheter att få en laglig anställning i de mottagande länderna och, framför allt, med människohandel.
Europeiska kommissionen har arbetat med denna fråga sedan 1986, med den nya Europeiska enhetsakten, och har utarbetat många direktiv och beslut. Jag upprepar därför det jag sade i morse. Det är mycket viktigt att alla dessa beslut och direktiv snabbt kodifieras. Utan kodifiering kommer vi att drunkna i en uppsjö av dokument och beslut.
Det har emellertid kunnat konstateras att medlemsstaterna antingen inte genomför bindande beslut, eller dröjer med att införliva dem i den nationella lagstiftningen. Detta motverkar ansträngningarna för att inrätta en gemensam EU-politik.
Det skulle vara ett förbiseende från min sida om jag inte å det varmaste gratulerade Patrick Gaubert till hans betänkande. Detta betänkande innebär att vi tar flera steg framåt. För det första uppmanas Europeiska kommissionen att stärka solidariteten och den gemensamma policyn på informations- och samordningsområdet inom alla strukturer som är involverade i hanteringen av migrationsströmmar. Ännu viktigare är dock att det i betänkandet betonas att samarbete med ursprungsländerna är nödvändigt och att det krävs ett lämpligt informationssystem för att identifiera sysselsättningsmöjligheter för personer som vill migrera. Detta samarbete får naturligtvis inte nå den grad som den kortlivade kommissionsledamoten Rocco Buttiglione hänvisade till under utfrågningen av honom; Gud förbjude att vi skulle inrätta mottagningscentrum – jag skulle säga läger – i de länder som invandrarna lämnar. Det skulle vara ett brott som vårt samhälle inte kan godta. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
    Herr talman! Det stämmer att det finns ett samband mellan laglig och olaglig migration, vilket mycket riktigt framgår av betänkandet, men vi kan knappast ta itu med frågan på ett effektivt sätt förrän vi har sett till att skaffa oss kontroll över den olagliga migrationen. Det finns i detta sammanhang två viktiga och mycket bekymmersamma frågor. För det första sätter de olagliga migranterna sitt eget liv på spel, och hundratals mister också livet när de förvandlar Medelhavet till en kyrkogård och får oss allihop att skämmas. Även om de lyckas ta sig till Europa, vare sig det är till Malta eller Italien, är prövningen ännu inte över – den har i själva verket bara börjat. 
Det andra stora bekymret är den betydande påfrestning som problemet innebär för de berörda länderna, särskilt Malta och Italien. För Maltas del gör enbart det stora antalet människor situationen ännu vanskligare. Förra veckan landsteg 56 migranter i Malta, men 56 migranter i Malta är proportionellt sett mer än 5 600 migranter som landstiger i Italien. Detta ger en uppfattning om vidden av det problem som Malta står inför. 
Vi har i år skäl att vara optimistiska, eftersom vi för första gången får vara med om att Europeiska unionen äntligen tillmötesgår våra upprepade krav på åtgärder. Jag tänker särskilt på ministerrådets beslut i förra veckan att omgående inleda samarbete med Libyen för att stoppa migrationsströmmarna och förhindra fler dödsfall, inte minst genom beslutet att inrätta en operationsstyrka som avpatrullerar Medelhavet. Det börjar alltså äntligen hända något inom EU. Låt oss bara hoppas att det inte är för sent. 
Jag är mycket tacksam mot kommissionsledamot Franco Frattini för hans mycket stora insatser, och på det maltesiska folkets vägnar uppmanar jag honom att agera snabbt och beslutsamt. Vi räknar med att ni, herr kommissionsledamot, tar itu med våra mycket allvarliga problem. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Jag vill bara tacka alla talare. Jag kan bekräfta att kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete i den anda som även delas av parlamentet: en EU-strategi som kan kombinera kraftfulla åtgärder mot människohandel och olaglig invandring, med kraftfullt agerande på solidaritetsområdet. EU:s värderingar är solidaritet och respekt för alla människors grundläggande rättigheter. Det är genom att avväga dessa två krav som EU:s mervärde kan ge resultat, även när det gäller den känsliga frågan om invandringspolitik. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0167/2005) av Vincent Peillon för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om kontroller av kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen (14843/1/2004 – C6-0038/2005 – 2002/0132(COD)). 
László Kovács,
   . – Jag vill börja med att tacka föredraganden Vincent Peillon för hans klarsynta analys av rådets gemensamma ståndpunkt och de slutsatser han drar. Det gläder mig mycket att det framgår av betänkandet att han delar kommissionens inställning att EU skyndsamt behöver en gemensam, effektiv och balanserad strategi för kontroll av de omfattande flödena av kontanta medel över gränserna. 
Jag delar också Vincent Peillons ståndpunkt att ni nu har lagt fram ett förslag som är tydligare och mer praktiskt tillämpbart än det föregående. Jag anser att gemenskapen genom förslaget kommer att få ett pålitligt system för kontroll av de betydande kontanta medel som förs in eller ut ur gemenskapen. 
Medlemsstaternas erfarenheter visar att kontanta medel används för att undgå finansinstitutens kontroll av penningöverföringar. Förflyttning av kontanta medel är också ett enkelt sätt att föra över medel för finansiering av terrorism. Kriminella personers aktiviteter underlättas genom att våra nationella metoder för kontroll av misstänkta förflyttningar av kontanta medel skiljer sig åt. Vi behöver därför dessa åtgärder som ett komplement till de befintliga kontrollerna av penningtvätt, så att möjligheten för kriminella och terrorister att utnyttja denna lucka i kontrollsystemen undanröjs.
I förslaget framförs krav på att en kontrollmekanism och ett anmälningsförfarande införs, som innebär att den som reser in i eller ut ur gemenskapsländerna med mer än 10 000 euro i kontanta medel är skyldig att tulldeklarera de medförda beloppen. Om någon underlåter att deklarera eller tillhandahåller falska uppgifter kommer medlemsstaterna att åläggas att kontrollera att förflyttningen har skett i god tro och att vidta de åtgärder som krävs. 
I förslaget framförs också krav på ett anmälningsförfarande som skall garantera att hanteringen och utbytet av information sker effektivt och med vederbörlig omsorg. Genom förslaget kommer man dessutom att underlätta för laglydiga resenärer, eftersom den uppsjö av åtgärder som nu finns på nationell nivå kommer att ersättas av ett tydligt, enkelt och okomplicerat gemenskapssystem. Jag anser därför att det förslag som ni debatterar i dag kommer att täppa till de kryphål som nu finns och effektivisera våra åtgärder i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. 
Det föreslagna systemet är okomplicerat och innebär att man inte besvärar resenärerna eller de berörda nationella myndigheterna i onödan. Jag ser följaktligen fram emot att ni stöder dess införande så snart som möjligt. 
Vincent Peillon (PSE ),
   .  Herr talman! Olaglig invandring omfattar inte bara personer. Den omfattar även kapital och kontanter, vilket är oroande för EU-demokratin eftersom det finns ett samband mellan dessa kontanter som olagligt förs in eller ut och flera typer av olaglig handel: människohandel, som diskuterades under den föregående debatten, handel med organ, narkotikahandel och naturligtvis terrorism, herr kommissionsledamot, för att inte tala om all slags transnationell brottslighet, som är en källa till oro för såväl Europeiska unionen som världssamfundet.
I detta sammanhang går rådets gemensamma ståndpunkt och parlamentets andrabehandlingsrekommendation i en väsentligen konstruktiv riktning. Denna diskussion inleddes för tre år sedan. Parlamentet hade redan haft tillfälle att ge uttryck för sin åsikt under föregående mandatperiod, och jag anser, liksom ni, att det nya förslag som antagits med kvalificerad majoritet av rådet har förenklat och berikat texten. Detta är dessutom skälet till att parlamentets ledamöter har stött den, och vår innerliga önskan nu är naturligtvis att denna text kommer att antas så snart som möjligt. Det viktigaste när det gäller denna fråga måste naturligtvis vara att texten genomförs effektivt.
Jag anser att den text som läggs fram i dag bör kunna utgöra det rättsliga instrument som behövs, i synnerhet för de tulltjänstemän som ansvarar för dessa inspektioner. Jag anser även att vi nu, i och med de faktorer och ändringsförslag som parlamentet har tillfört, även kan garantera respekt för de mänskliga rättigheterna och skydd av personuppgifter. Det är också därför jag inte är särskilt oroad.
Avslutningsvis vill jag tacka kommissionen och rådet för den konstruktiva inställning det har gett prov på under våra många möten, och liksom föredragandena från de andra grupperna som jag arbetade med hoppas jag – och jag är optimistisk – att parlamentet kommer att anta denna resolution enhälligt i morgon. 
Gerard Batten,
   . Herr talman! I betänkandet föreskrivs en noggrann kontroll av att in- och utförsel av kontanta medel i EU:s medlemsstater anmäls. Kontrollen införs för att man mycket passande vill ge sken av att vilja förhindra organiserad brottslighet, terrorism och penningtvätt, men vilket är det verkliga skälet? 
Skyldigheten att deklarera eller anmäla förflyttningar av kontanta medel kan enkelt ändras till att begränsa utförseln av pengar från EU. I går talade jag i kammaren om sannolikheten av att EU:s gemensamma valuta kan komma att upphöra att fungera. Förslagen i betänkandet tyder helt klart på att man inte är främmande för att euron kan komma att drabbas av en förtroendekris. När detta sker kommer Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB) att vilja förhindra utförsel av pengar från euroområdet. Att Storbritannien omfattas av dessa restriktioner är både en förolämpning och en kränkning. Det är ett ytterligare skäl, om det nu skulle behövas, till att Storbritannien ovillkorligen bör utträda ur Europeiska unionen. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Innan jag inleder mitt avslutningsanförande skulle jag vilja svara på Gerard Battens kommentar. Jag skulle vilja påpeka för honom att vi, vad kommissionen och rådet beträffar, är övertygade om att parlamentet inte hade någon annan avsikt än att kontrollera flödena av kontanta medel i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. 
Jag skulle kort vilja kommentera de tre ändringsförslag som föredraganden har lagt fram. Kommissionen har full förståelse för att föredraganden vill försäkra sig om att frågor med anknytning till skyddet för personuppgifter uppmärksammas ordentligt. Det förtjänar helt klart att understrykas nu när en rad kraftfulla åtgärder som syftar till att kontrollera att bestämmelserna efterlevs har lagts fram. 
Kommissionen anser att de tre ändringsförslagen inte inskränker eller utvidgar de nuvarande bestämmelsernas räckvidd i fråga om skyddet av personuppgifter, utan i stället understryker behovet av att de tillämpas korrekt gentemot resenärer som medför stora kontanta belopp. Kommissionen konstaterar med tillfredsställelse att detta krav uppmärksammas och är följaktligen beredd att godkänna de tre ändringsförslag som har lagts fram.
Mot bakgrund av att rådet har godkänt ändringarna anser jag att vi genom Vincent Peillons betänkande ges en reell möjlighet att framgångsrikt slutföra den långdragna granskningen av detta förslag. Det är min förhoppning att ni under omröstningen kan bekräfta att ni stöder förslaget. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Mihael Brejc (PPE-DE ).
   Denna förordning är bara en av de många rättsliga grunder som utgör en hållpunkt för effektiv kamp mot terrorismen.
Terrorismen är det moderna samhällets metastas. Den är ett fenomen som inte kan kontrolleras genom en enda åtgärd, utan kräver en lång rad åtgärder av medlemsstaterna och EU som helhet.
Även om denna förordning vid första anblicken inte kommer att medföra några större krav eller förändringar när det gäller gränskontroller, utgör den trots detta en viktig del i mosaiken av åtgärder mot terrorismen. Vi måste vara medvetna om att de många säkerhetsåtgärderna vid gränserna och inom EU:s gränser kan bidra avsevärt för att öka säkerhetsnivån och skyddet mot terroristhandlingar.
Jag vill ta tillfället i akt att tacka föredraganden Vincent Peillon för hans kompetens och samarbetsvilja, och för att han har sökt efter rätt väg att gå. Jag anser att hans betänkande avspeglar en bra kompromiss, och det har mitt fullständiga stöd. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0138/2005) av Dariusz Rosati för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor. 
Dariusz Rosati (PSE ),
   .  Herr talman! I dag diskuterar vi förslaget till rådets direktiv om ändring av artiklarna 7, 8, 9 och 10 i direktiv 92/12/EEG. Jag påminner parlamentet om att det i detta direktiv fastställs allmänna regler för flyttning och innehav av punktskattepliktiga varor. De senare omfattar huvudsakligen alkohol- och tobaksprodukter, men även flytande bränslen. Jag vill dessutom påpeka att kommissionen skulle lägga fram en rapport till rådet om effekten och tillämpningen av artiklarna 7, 8, 9 och 10 för tiden fram till 1997 enligt artikel 27 i 1992 års direktiv. Av flera skäl som har uppgetts av kommissionen debatteras rapporten om genomförandet av dessa artiklar först i dag, efter flera års försening.
Jag vill påminna parlamentet om att artikel 7 handlar om flyttning av punktskattepliktiga produkter av företag för kommersiella ändamål. Artikel 8 handlar om flyttning av punktskattepliktiga produkter av enskilda personer för eget bruk, och i artikel 9 identifieras de gränsvärden vid vilka punktskatt tas ut, samt vägledande gränsvärden som syftar till att fastställa om punktskattepliktiga produkter som har flyttats är avsedda för kommersiella ändamål eller för personligt bruk. Artikel 10 innehåller slutligen uppgifter om förfarandena för att ta ut punktskatt och det land den skall tas ut i, samt skatterepresentanternas uppgifter och villkor för distansförsäljning.
Många tvivel har uttryckts när det gäller bestämmelserna i dessa artiklar och deras praktiska genomförande, inte bara av enskilda personer, resande och turister, utan även av de företag vars yrkesverksamhet omfattar handel med och flyttning av punktskattepliktiga varor. Detta var skälet till kommissionens beslut att föreslå en rad ändringar av dessa fyra artiklar, och kommissionens främsta mål var att följa de två grundprinciperna.
För det första ville kommissionen garantera konsekvens i genomförandet av en av dessa principer på den inre marknaden. Jag avser det faktum att punktskatt på produkter som flyttas av kommersiella skäl skall betalas i destinationslandet, medan punktskatt på produkter som flyttas av enskilda personer som har köpt produkterna för eget bruk skall betalas i den medlemsstat där konsumtionen sker.
Det huvudsakliga syftet med kommissionens föreslagna ändringar av artikel 7 är följaktligen att fastställa flyttning för kommersiella ändamål. Enligt den definition som ges anses flyttning för kommersiella ändamål omfatta alla förflyttningar utom för enskilt bruk. De andra ändringarna av artikel 7 syftar till att förenkla språket och införa en mer exakt terminologi. Slutligen har kommissionen även föreslagit att artikel 7 bör omfatta en tydlig hänvisning till de personer som är skyldiga att betala punktskatt.
En av kommissionens ändringar av artikel 8 är av central vikt. Jag avser förslaget att stryka bestämmelsen om att enskilda personer själva måste transportera produkterna i fråga. I stället kommer enskilda personer att kunna beställa punktskattepliktiga produkter på distans och få dem levererade till bosättningsorten. Detta gäller även för det som kallas gåvoförsändelser. Detta är en ny princip, varigenom flyttning av produkter för privat bruk är tillåten när produkterna transporteras av den enskilda personen i fråga, men även när de transporteras av någon annan för dennes räkning och på dennes bekostnad.
Kommissionen föreslår även en viktig ändring av artikel 9, nämligen att kvantitativa gränser, som hittills inte har använts som det var meningen, skall avskaffas. Slutligen föreslår kommissionen återigen att artikel 10 skall ändras för att förenkla förfarandet.
Jag anser att alla ändringar av EU:s skattelagstiftning bör uppfylla följande fyra kriterier. För det första skall ändringarna avspegla tanken bakom den inre marknaden, med andra ord förhindra diskriminering. För det andra bör de vara enkla och öppna, så att det är lätt att genomföra dem. För det tredje får de inte orsaka några större störningar av skatteinkomsterna i de enskilda medlemsstaterna. För det fjärde skall de även uppfylla hälsobestämmelserna, på villkor att de enskilda medlemsstaterna har sådan hälsopolitik.
Jag anser att kommissionens förslag är ett steg i rätt riktning eftersom det uppfyller dessa kriterier, och jag stöder därför samtliga ändringsförslag. Parlamentets ändringsförslag handlar huvudsakligen om språkliga ändringar och förbättringar av formuleringarna av enskilda bestämmelser, samt en mer exakt terminologi. Parlamentet har även föreslagit att bevisbördan skall ligga på de statliga myndigheterna i respektive medlemsstat när det gäller att genomföra bestämmelserna och fastställa om produkterna är avsedda för kommersiella ändamål. Enligt de nuvarande reglerna har bevisbördan alltför ofta lagts på de resande, vilket enligt vår sikt strider mot principerna för den inre marknaden.
De ändringsförslag som vi har lagt fram syftar i samtliga fall endast till att förbättra texten och komma med närmare förklaringar av texten. Vi stöder alla kommissionens ändringar. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden Dariusz Rosati till hans mycket klarsynta och sakliga analys av kommissionens förslag. Jag konstaterar med stor tillfredsställelse att man i betänkandet uttryckligen stöder kommissionens förslag som syftar till att förbättra den inre marknadens funktion på detta område, vilket gynnar både medborgarna och handeln. 
Förslaget gäller den s.k. flyttningen av punktskattepliktiga varor mellan medlemsstaterna. Det stämmer visserligen att denna flyttning mellan gemenskapsländerna endast utgör en obetydlig del av all flyttning av punktskattepliktiga varor inom gemenskapen, men det måste ändå understrykas att den huvudsakligen rör EU-medborgare samt små och medelstora företag. 
Förslaget syftar till att för EU:s medborgare klargöra vilka regler som gäller vid flyttning av varor mellan medlemsstaterna. Av det stora antal frågor om detta som kommissionen dagligen får framgår det tydligt att de nuvarande reglerna, bl.a. de s.k. vägledande gränsvärdena, skapar viss förvirring. Förslaget innebär ett förtydligande och gör det också lättare för medborgarna att inköpa beskattade varor i valfri medlemsstat utan att behöva deklarera dessa varor och betala skatt på dem i den egna medlemsstaten. På så sätt anpassas systemet i högre grad till de principer som råder på en verklig inre marknad. 
För varor som flyttas för kommersiella ändamål föreslår kommissionen att grundprincipen att punktskattepliktiga varor skall beskattas i destinationsmedlemsstaten behålls men att de förfaranden som gäller i denna medlemsstat harmoniseras och förenklas. Detta kommer särskilt att gynna små och medelstora företag, exempelvis mindre vinföretag, som försöker saluföra sina varor direkt i andra medlemsstater. I dag avhåller ofta de komplicerade regler som skiljer sig avsevärt åt mellan medlemsstaterna företagen från att bedriva affärsverksamhet i andra medlemsstater. 
Med tanke på hur viktiga dessa frågor är för både medborgarna och köpmännen är det min förhoppning att den positiva ton som präglar betänkandet kommer att återspeglas i morgondagens omröstning. 
Astrid Lulling,
   .  Herr talman, herr kommissionsledamot! En stor majoritet av min grupp skulle anta Dariusz Rosatis betänkande. Det måste dock sägas att den text som utskottet för ekonomi och valutafrågor har röstat om ger upphov till avsevärda svårigheter. Skilda intressen har fått komma till uttryck, vilket har lett till en ganska darrig allmän uppbyggnad, som innehåller vissa inkonsekventa punkter, eller till och med motsägelser. Vi har återigen sett hur känsliga skattefrågor fortfarande är i Europeiska unionen. Därför skulle det vara önskvärt om vi behandlade dessa frågor i strikt enlighet med de principer som vi ständigt predikar om.
Syftet med kommissionens förslag är att gå mot inrättandet av den inre marknaden, att främja fri rörlighet för punktskattepliktiga varor och slutligen att tillgodose konsumenternas behov genom att ge dem möjlighet att göra sina inköp var de finner det lämpligt. Under dessa förutsättningar är jag förvånad över några av förslagen från andra ledamöter, som skulle till leda till en situation som strider mot denna logik, och till och med till en återgång till den situation som rådde före 1993.
Allt detta är förvånande, och till och med oroande, men låt oss återvända till principfrågorna. Den inre marknadens logik kräver helt klart att slutkonsumenten betalar punktskatt i den medlemsstat där varorna förvärvats för produkter som är avsedda för privat bruk. De vägledande gränsvärden enligt vilka de maximala kvantiteter av varor som kan flyttas från en medlemsstat till en annan fastställs har blivit för stelbenta, vilket har föranlett kommissionen att föreslå att de bör slopas. Det är ett bra förslag, vilket utskottet för ekonomi och valutafrågor tyvärr endast delvis har följt, eftersom det i princip instämmer i att gränsvärdena skall avskaffas, men i ett ändringsförlag hänvisar till dem som om de fortfarande fanns.
Ett annat exempel på inkonsekvens är att konsumenterna i framtiden inte längre själva kommer att vara skyldiga att transportera produkterna för att dra fördel av bestämmelsen om att punktskatt skall betalas i den medlemsstat där varan förvärvas. Även detta utgör ett avsevärt framsteg.
För distansförsäljning däremot kommer bestämmelsen om destinationsland att fortsätta att gälla. Problemet är att gränslinjen mellan dessa två fall inte alltid är klar, och att skillnaden i behandling kommer, det är jag övertygad om, att leda till en rad praktiska svårigheter.
Dessa faktorer föranledde mig att lägga fram några ändringsförslag som syftar till att stryka distinktionen mellan försäljning på plats och distansförsäljning, men utskottet för ekonomi och valutafrågor höll inte med mig. Jag drog tillbaka dessa ändringsförslag, eftersom jag fick höra att de skulle innebära en revolution. Jag anser dock att mina ändringsförslag endast följer den inre marknadens logik. Den europeiska integrationen har visat sig vara en ytterst komplicerad uppgift – vilket är den situation som vi befinner oss i nu – och vi kan inte fortsätta att uppmuntra detta slags inkonsekvens, eftersom EU-medborgarna kommer att döma detta mycket hårt. 
Katerina Batzeli,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Översynen av den nuvarande rättsliga ramen anses vara oundviklig, eftersom vi måste ge EU:s medborgare och företag tydliga, förenklade lagar.
Inom ramen för denna strävan vill jag betona två punkter som enligt min åsikt kan spela en avgörande roll. För det första har hänvisningen till vägledande gränsvärden strukits i detta förslag till direktiv. Dessa gränsvärden fungerar för närvarande som gemensamma kvantitativa kriterier för medlemsstaternas nationella förvaltningar, när de skall bedöma om punktskattepliktiga varor som importeras är avsedda för kommersiella ändamål eller inte. Att avskaffa de vägledande gränsvärdena kommer att leda till att de nationella förvaltningarna kan anta och tillämpa sina egna kriterier för att bedöma om en vara är avsedd för kommersiella ändamål eller inte. Enligt min mening är detta inte förenligt med principerna för den inre marknaden; tvärtom, det är ett steg tillbaka och en tendens mot åternationalisering. Att behålla de vägledande gränsvärdena eller, där det anses vara lämpligt, genomföra en undersökning för att bedöma de nuvarande gränsvärdena eller ersätta dem med nya gränsvärden skulle enligt min mening vara rätt väg framåt.
För det andra måste detta förslag till direktiv betraktas som ett övergångsskede för att harmonisera den nationella lagstiftningen och fullborda den inre marknaden inom alla sektorer. Det övergripande målet måste vara att lämplig nationell lagstiftning samt lagstiftning för den inre marknaden utarbetas, så att det blir möjligt att harmonisera de punktskatter som varje medlemsstat tillämpar. Dessa styrs även av de fria marknaderna, som styr den inre marknaden.
Jag vill dock betona att föreliggande förslag till direktiv starkt bidrar till att förbättra det nuvarande systemet. Jag anser att de föreslagna bestämmelserna för att förbättra definitionen av problematiska aspekter, såsom kommersiellt ändamål, att definitionen av gåvor omfattas av punktskattepliktiga produkter som betalas i destinationsstaten, distansförsäljning och slutligen förenklande mekanismer, särskilt bidrar till att lösa de svårigheter som finns nu.
Jag gratulerar föredraganden Dariusz Rosati till det integrerade förslag som han har lagt fram om denna fråga, och jag anser att parlamentet bör rösta för detta betänkande i morgon. 
Margarita Starkevičiūtė,
    Man kan få ett intryck av att denna kanske tekniska fråga som vi behandlar i dag i själva verket har att göra med statspolitiska problem. Hur kan vi kombinera statlig kontroll med fria marknadsinslag för att skapa optimala förhållanden för ekonomisk utveckling? Det finns naturligtvis inget enkelt svar på den frågan, men erfarenheterna från de ekonomiska reformer som har genomförts av oss, de nya medlemsstaterna, är dock ett handfast bevis på att de bästa resultaten nås när man griper sig an problemet på ett integrerat sätt. Jag välkomnar kommissionens förslag att avskaffa de indikativa och kvalitativa begränsningar som medlemsstaternas tulltjänstemän för närvarande tillämpar för att avgöra kvantiteten punktskattepliktiga varor, om de är avsedda för personligt bruk, vilket är tillåtet för import, eftersom dessa förfaranden strider mot de grundläggande kraven för den inre marknadens fungerande. Hur skall vi kunna tala om en inre marknad när enskilda personer inte kan importera varor för personligt bruk? Vi får emellertid inte glömma bort problemen med denna fråga.
Först och främst kan gränsländerna, i synnerhet de östra gränsländerna, ställas inför en ökning av varusmugglingen, eftersom priserna på alkoholdrycker är mycket lägre i både Ryssland och Vitryssland, och beslutet att bekämpa smuggling bör inte bara inriktas på förstärkt gränsskydd. Jag uppmanar kommissionen att överväga behovet att sluta avtal med grannländerna i öst för att be dem samarbeta med oss i kampen mot varusmugglingen.
Det andra problemet vi kommer att stöta på är uppkomsten av en litet skikt grossister som kommer att transportera alkoholdrycker från ett land till ett annat, till exempel från Estland där punktskatten är låg, till Finland, där punktskatten, och därmed priserna, är högre. Det går knappast att lösa detta problem utan en integrerad taktik för att utveckla gränsregionerna och skapa nya arbetstillfällen, för att ge dessa personer möjlighet att förtjäna sitt uppehälle på andra sätt.
Det finns följaktligen alltid ekonomiska åtgärder att ta till för att förhindra negativa konsekvenser. Dessutom har forskare bevisat att inrättandet av den inre marknaden erbjuder många fler fördelar, med andra ord, BNP per capita i Europeiska unionen är 20 procent högre tack vare den inre marknaden. De befintliga fördelarna överväger följaktligen de problem som kan uppstå i tillämpningen av bestämmelserna i detta beslut. 
Carl Schlyter,
   . Herr talman! Minimiskattenivån för alkoholdrycker kan vara så låg som noll idag, men andra har valt en högre skattenivå, huvudsakligen av hälsoskäl.
Obegränsad rörlighet påtvingar, genom illojal skattekonkurrens, i princip alla länder den politik som medlemslandet med lägst skatt tillämpar. Detta skulle bli effekten om vi använder termen personligt bruk utan tidsbegränsning. Eftersom många alkoholdrycker kan lagras en livstid kan en människa hävda att en lastbil med alkohol är för personligt bruk för de närmaste 40 åren, vilket låter smugglare gå fria. Med en 120-dagarsprincip kan man ta hänsyn till skillnader i konsumtionsnivåer mellan olika länder och till exempel födelsedagsfester, men ändå ha en laglig hänvisning till vad som kan anses rimligt med personligt bruk.
Om detta ändringsförslag röstas ned innebär det i praktiken ett förbud för alla EU-länder att vidta någon som helst åtgärd mot tobaks- och alkoholkonsumtion av hälsoskäl. Det kan knappast vara kammarens åsikt, eftersom det skulle strida mot artikel 30 i fördraget. 
John Purvis (PPE-DE ).
    Herr talman! Samuel Johnson definierade i sin engelska ordbok från 1755 punktskatt som ”en förhatlig skatt”. Denna skatt och hur den drivs in har blivit ett hatobjekt också för invånarna i min valkrets i Skottland. De ringer mig och beskriver gråtande hur deras bilar plockas isär och barnen skräms upp av tulltjänstemän. Man säger till dem att okej, ni kan gå till domstol – problemet är bara att de inte har råd med någon rättegång där tullen med sin välfyllda plånbok är motpart. Dessutom är det de som har bevisbördan. 
Vilket syfte tjänar förresten de överdrivet höga punktskatterna? Man bestraffar hederliga detaljhandlare som varken kan konkurrera med enskilda människors inköp utomlands eller med den mycket allvarligare smuggling som företrädare för den organiserade brottsligheten ägnar sig åt och som gynnas av dessa skatter. Punktskatterna reducerar faktiskt de totala skatteintäkterna. Dessutom tillkommer kostnaden för alla extra tullkontrollanter. 
Sedan har vi hälsoaspekten. Gör punktskatterna verkligen att människor röker och dricker mindre? Svaret är nej! De stora mängder cigaretter och alkoholhaltiga drycker som importeras och smugglas in av privatpersoner gör det faktiskt billigare att röka och dricka. Punktskatten är inte bara både förhatlig och meningslös – höga punktskatter som inte ligger på samma nivå som i andra länder är ännu mer meningslösa. Det enda de åstadkommer är att de på ett orimligt sätt snedvrider människors köpbeteende och får den organiserade brottsligheten att blomstra. 
Ni, herr kommissionsledamot, ansvarar för att den europeiska inre marknaden fungerar, med fri rörlighet för varor och människor, och det gör den uppenbarligen inte där skillnaderna i punktskattesatserna är stora. Alla accepterar att det råder konkurrens på skatteområdet. Konkurrens förekommer både på inkomstskatteområdet och företagsskatteområdet, vilket är helt i sin ordning. Varför inte också när det gäller punktskatter? Det är kanske dags att avskaffa punktskatten helt och hållet och låta mervärdesskatten vara den enda konsumtionsskatten. 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   Jag håller med om att ändringsförslagen bör omfatta förslag för att underlätta rörligheten för punktskattepliktiga varor i syfte att fullborda den inre marknaden. Jag stöder även förslaget att bevisbördan skall läggas fullt och fast på de statliga myndigheterna. Jag anser det också vara ett steg framåt att Europaparlamentets nuvarande resolutionsförslag innehåller kvantitativa vägledande gränsvärden för gränsöverskridande förflyttningar av punktskattepliktiga varor. Men unionen inte bara fördjupas, den utvidgas också. Detta innebär att inkomst- och prisskillnaderna mellan medlemsstaterna kommer att öka avsevärt under en tid framåt. I synnerhet vid EU:s östra gränser, till exempel i Ungerns granne Rumänien, kommer det att dröja länge innan priser och inkomster kan komma upp i den nivå som råder i grannländer med högre inkomstnivåer. Om de höjer dem ändå, genom administrativ prissättning och fastställda punktskatter, kommer andelen olagliga varor i omlopp att bli avsevärd. Den uppenbara och katastrofala följden av detta skulle bli förflyttningar av varor som i själva verket är avsedda för kommersiella ändamål, men som deklareras som varor för privat bruk när de passerar de nationella gränserna. Resultatet av detta skulle bli en organiserad förflyttning av varor under den vårdslöst tillämpade parollen att fördjupa den inre marknaden. I Ungern skulle detta till exempel inte bara innebära minskade punktskatteinkomster för staten; det skulle även skada detaljhandeln och producenter av punktskattepliktiga varor i allmänhet.
Min andra kommentar till betänkandet är att det är svårt att jämka samman konkurrens och minskning av indirekta skatter med målet att öka den indirekta beskattningens roll gentemot direkta skatter för att stärka vår konkurrenskraft. Enligt min åsikt är en av de lärdomar vi kan dra från chocken från förra veckans folkomröstningar att utvidgningen av EU inte bara har långsiktiga, fantastiska och idealiska effekter; den får även omedelbara konsekvenser för den verkliga ekonomin, som till och med kan vara negativa på kort sikt. Det är orättvist att våra närmaste grannar skall behöva bära dessa negativa konsekvenser själva, under förevändning av den inre marknadens allmakt. I fall där det råder betydande inkomst- och prisskillnader bör en övergångsperiod tillåtas – till och med efter 2009, vilket fastställs i anslutningsfördragen i de fall där det kan bevisas att det är nödvändigt – så att mer välbärgade grannländer kan skydda sin interna marknad genom att behålla administrativt fastställda gränsvärden och fortsätta att övervaka dessa gränsvärden. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja komma med några synpunkter på de framlagda ändringarna. En del av ändringarna innebär att de skäl som syftar till att starkare betona behovet av att skapa en inre marknad även för punktskattepliktiga varor ändras eller förses med tillägg. Jag försäkrar er att det är just detta behov som är syftet med kommissionens förslag. Jag anser att detta redan nu tydligt kommer till uttryck i skälen. 
Vad beträffar den ändring som innehåller en begäran om att kommissionen ser över och utvärderar de s.k. vägledande gränsvärdena kan jag bara säga att kommissionen har utvärderat dem i sitt betänkande. Det var utgångspunkten för kommissionens förslag, och den har beslutat att de skall utgå ur EU-lagstiftningen. Av detta skäl, och eftersom den föreslagna ändringen inte heller innebär att de vägledande gränsvärdena återinförs i direktivet, anser jag det inte nödvändigt att kommissionen lägger fram en ny rapport i frågan. 
Jag vill avslutningsvis framhålla att den aktuella ändringen tycks innebära att hela bevisbördan ligger på myndigheterna när det gäller att bevisa att varor har inköpts för privat bruk. Kommissionens linje är delvis en annan och förefaller mer neutral. Det är medborgarnas sak att förklara eller bevisa syftet med att man för med sig de aktuella varorna. Det är sedan myndigheternas sak att på grundval av detta fatta beslut. Eftersom beslutet alltid kan överklagas måste det vara sakligt motiverat. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag anser att denna debatt varken gör mer eller mindre än att betona hur mycket som fortfarande återstår att göra om vi skall få se en verklig inre marknad på alla områden.
För det första behöver vi avreglera, förenkla, harmonisera eller utarbeta miniminormer, å andra sidan har vi naturligtvis behovet av inbyggda garantier, i synnerhet när det gäller hälsoaspekterna. Vi håller på att successivt genomföra båda dessa saker. Jag säger ja till den inre marknaden, och alla insatser som görs för att stärka den till förmån för tillväxt och sysselsättning gagnar konsumenterna.
Den andra punkten är något som tydligt framkom under debatten: Detta är inte ett medbeslutandeförfarande. Parlamentet måste höras om varje fråga genom medbeslutandeförfarandet, och detta omfattar skattepolitiska frågor. Om vi vill genomföra den inre marknaden måste vi ägna mer uppmärksamhet åt skattepolitiken inom Europeiska unionen. Jag är för skattekonkurrens, men all konkurrens har sina gränser. Även om överdrivet starka band kan leda till allvarliga snedvridningar av konkurrensen, är det nödvändigt att även agera på det skattepolitiska området.
För det tredje, och i min ställning som ordförande för den tvärpolitiska gruppen för små och medelstora företag, välkomnar jag den ökade klarhet som detta förslag ger allmänheten, för att inte nämna, även om kommissionsledamoten redan har gjort det, de förenklade förfarandena, som medför ökad klarhet och underlättar för de små och medelstora företagen, och följaktligen även för handlarna. Det krävs dock förnyade ansträngningar eftersom vi inte har någon inre marknad ännu, så vi har inte hört det sista av detta förslag. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0129/2005) av John Bowis för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om patientrörlighet och utvecklingen av hälso- och sjukvården i EU (2004/2148 (INI)). 
John Bowis (PPE-DE ),
   . Herr talman! Det har varit ett nöje att lyssna på ”kommissionsledamot” Othmar Karas! Jag är övertygad om att det bara är en tidsfråga innan vi får se honom i denna roll. 
När kolleger är ute och talar med medborgarna möts de ofta av frågan ”Vad kan Europa göra för mig?” Denna debatt kommer att göra det enklare för dem att besvara denna fråga på åtminstone en punkt – betänkandet och förslaget handlar nämligen helt och hållet om att ge patienterna utökade rättigheter och makt över sin egen hälsa samt rätt att söka vård i annan medlemsstat om väntetiderna i deras hemland är oacceptabelt långa. Detta är till mycket stor fördel för patienterna men ger samtidigt de ansvariga för hälso- och sjukvårdsbudgetarna förnyad anledning till huvudbry. 
Jag vill tacka mina kolleger som har deltagit i debatterna om denna fråga och inte minst vid en utfrågning som vi anordnade i parlamentet. Jag vill även tacka kommissionen. Jag sympatiserar med den kommissionsledamot som inte mår riktigt bra i kväll, men jag är säker på att vi med förslaget kan komma fram till en lösning även på detta och att vi lyckas hitta ett ställe dit han kan resa för att få hjälp! Jag tackar honom och hans medarbetare för hjälpen under diskussionen om denna fråga. Jag tackar alla de människor utanför parlamentet och kommissionen som på förfrågan har delgett oss sina idéer om det fortsatta arbetet.
Människan står i centrum för förslaget, inte kommissionen, parlamentet eller regeringarna. Det sätter de människor i centrum som vänder blicken mot Europa för att finna en lösning på sina problem. De gick till EG-domstolen med frågan. De bad att domstolen skulle ge dem rätt till fri rörlighet, vilket domstolen biföll. Den gav dem rätt att på vissa villkor söka sig till ett annat land om de skulle råka ut för oacceptabelt långa väntetider i hemlandet. Villkoren var att kostnaden inte skulle överstiga kostnaden för samma behandling i hemlandet samt att behandlingen skulle vara allmänt accepterad i hemlandet. Ytterligare ett par kriterier fanns. Dom meddelades emellertid. En ny möjlighet hade öppnat sig. 
Det finns många sätt att hjälpa de människor som råkar ut för långa väntetider i sitt hemland. En lösning har varit de bilaterala avtal som har funnits mellan regeringarna och hälso- och sjukvårdsinrättningarna. En annan har varit det interregionala samarbetssystem (Interreg) som har knutit samman sjukhus inom hela EU. Jag har sett detta här i staden Strasbourg, som samarbetar med Lille och Luxemburg. 
Vi har tidigare infört både blankett E111 och det nya europeiska sjukförsäkringskortet. Blankett E112 har emellertid inte funnits med. Genom denna blankett var det tänkt att människor skulle ges möjlighet att få planerade behandlingar utförda utomlands. Det var ett byråkratiskt och hämmande system som måste förändras. 
Vi hade den diskussionsprocess på hög nivå där deltagarna tittade på frågorna och kom med vissa rekommendationer men lämnade andra frågor utan avseende. Nu behöver vi åtgärder och riktlinjer. De patienter som vill utnyttja denna möjlighet måste få veta om deras sjukdom uppfyller kriterierna. De måste få reda på vilka blanketter som skall fyllas i, vart de kan bege sig, vilka läkare de kan söka och hur de kan kontrollera deras kompetens. De måste också få veta om de kan få hjälp med reskostnader och om familjen kan vara med som stöd, något som är särskilt angeläget om det handlar om barn. De vill givetvis också veta vad som händer om något går på tok. Rådgivning till patienter är både viktigt och brådskande. Lika viktigt är det med riktlinjer för de läkare som kommer att skicka patienter utomlands, liksom för hälso- och sjukvårdsinrättningarna samt försäkringsbolagen, som kommer att få oförutsedda utgifter och vill veta hur återbetalning kommer att ske. 
Det finns många frågor att ta ställning till, bl.a. informationen till patienterna, förfarandet för överföring av patientinformation mellan länderna, kontroll av läkarnas kompetens, förfaranden i disciplinärenden och de besvärsförfaranden som måste ingå. En annan fråga är vad som händer med dem som pensionerar sig och flyttar utomlands till soligare länder. Nu behöver vi klara besked. Om vi inte gör något blir det domstolarna som fäller avgörandet. Fallet Yvonne Watts kommer härnäst. Jag anser emellertid att det är de nationella parlamenten, och inte advokaterna, som skall besluta i politiska frågor. 
Jag vill avslutningsvis delge er de ord av Louis Pasteur som jag citerade i min motivering: (”Vetenskapen känner inga gränser, ty kunskapen tillhör mänskligheten och är den låga som lyser upp världen.”). 
Låt dessa ord vägleda oss när vi ger klara besked till, och inger förtroende hos, våra medborgare som är i trängande behov av bådadera. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Det är riktigt som John Bowis säger att jag har fått en ordentlig släng av magsjuka i dag. Han har rätt i att även jag är en rörlig patient. Jag vill mycket gärna följa debatten. Jag ville närvara personligen, eftersom jag anser att frågan är mycket viktig och något som vi alla måste arbeta med under de kommande åren. Föredraganden har rätt i att människorna ligger steget före oss i detta avseende. 
Trots att jag känner mig lite krasslig i dag finns det ingenstans jag hellre skulle vilja vara, med tanke på alla läkare som är här i kväll och följer diskussionen! Jag känner mig alltså helt trygg. 
Jag kommer att lyssna mycket noga till debatten och till de ärade ledamöternas synpunkter. Det gläder mig mycket att vi är överens om huvuddragen i betänkandet. Jag vill tacka föredraganden John Bowis för det arbete och den möda han har lagt ned på betänkandet. Jag välkomnar det och det stöd som det innebär för kommissionens trevande arbete med frågan. Vissa frågor måste vi arbeta mer med. Att döma av innehållet i vårt förslag till nytt hälso- och sjukvårdsprogram framgår det av de slutsatser som högnivågruppen för hälso- och sjukvård har kommit fram till, liksom av det arbete som den har lagt ned, att det ligger i linje med betänkandets förslag. 
Målet måste vara att medborgarna skall få den bästa tänkbara hälso- och sjukvård i hemlandet. Detta är huvudregeln. Saker och ting kan dock förändras. Många människor, bl.a. jag själv, reser mycket i arbetet. Det kan också vara så att väntetiderna inom hälso- och sjukvården är långa, att den behandling som krävs inte finns i hemlandet eller att de rent av anser att de får bättre vård någon annanstans. Så ser det ut i verkligheten och detta är något vi måste hantera. Det är inte alltid möjligt, och en anledning till att rättssäkerheten måste garanteras. Jag håller med om att det är det allra viktigaste kravet. Det är emellertid ett faktum att folk reser och att vi måste resa för hälsans skull. 
I dag hörde jag talas om en intressant rapport där det framgår att hälso- och sjukvården i Polen har börjat ta emot patienter från Tyskland och Förenade kungariket. Vi välkomnar detta, eftersom det gynnar Polens hälso- och sjukvårdsbudget. Det får dock inte leda till att polska patienter missgynnas. Detta är mycket viktigt. 
Vi kommer att arbeta fram definitiva lösningar och beakta betänkandets budskap, men åtgärderna måste alltid vara förenliga med subsidiaritetsprincipen och principen att sjukvården är medlemsstaternas ansvar. 
Fyra viktiga punkter i betänkandet är inrättandet av referenscenter, den yrkesmässiga rörlighet som redan ställer till problem i en del nya medlemsstater eftersom läkare eller vårdpersonal flyttar till andra medlemsstater där lönerna är högre, patientsäkerheten och de ojämlikheter som måste hanteras. Vi måste alla, både inom högnivågruppen och inom kommissionen, arbeta i denna riktning. 
Avril Doyle
   ,  Herr talman! Den fråga som vi nu måste ta tag i är hur vi skall hantera den rätt som patienter inom EU har att söka vård i en annan medlemsstat och få ersättning för sina utlägg, när domstolarna nu har gett dem dessa rättigheter på den inre marknaden. 
Jag tackar John Bowis för hans förtjänstfulla betänkande. Något annat var heller inte att vänta från hans sida. Det är ett första steg på vägen och en reaktion på det kraftfulla meddelandet från deltagarna i den diskussionsprocess på hög nivå som inrättades efter EG-domstolens domar. Jag delar dock föredragandens åsikt att det inte framgår av meddelandet att det brådskar med de politiska och utgiftsmässiga prioriteringarna. Vi riskerar också att domstolarna, och inte stadgan, blir styrande på detta ytterst viktiga område. 
Jag är för ett grundläggande regelverk för såväl vårdgivare som vårdtagare inom den gränsöverskridande hälso- och sjukvården, men vi får inte underskatta uppgiftens komplexa natur. Som vi vet är hälso- och sjukvårdspolitiken, liksom sjukvårdsbudgetarna, de enskilda medlemsstaternas ansvar. Detta är helt och hållet en konsekvens av subsidiaritetsprincipen. De ekonomiska konsekvenserna av dessa nya patienträttigheter måste alltså struktureras, inte minst när det gäller sjukförsäkringsnivåerna, vilka skiljer sig avsevärt åt i de 25 medlemsstaterna och omfattar kontrollsystem för såväl efterfrågan som utbud. 
Det är föga välbetänkt att försöka hantera frågan inom ramen för tjänstedirektivet, och jag är glad att kommissionen har ändrat uppfattning. Direktivet gäller rörlighet för tjänster, inte för kunder eller patienter, inom EU. Framför allt gäller det inte för kunder som inte själva kommer att betala sina räkningar och som kanske kommer att behöva eftervård och uppföljande behandling vid hemkomsten. 
Allmänheten vill gärna ha möjlighet att resa till ett annat EU-land om de inte kan få vård i hemlandet, vilket de naturligtvis helst vill ha. Möjligheten att få viss specialistvård kanske saknas, eller också kan väntetiderna för att få den vård som krävs vara oacceptabelt långa. En omfattande patientrörlighet skulle inte behöva förekomma om medlemsstaterna fullgjorde sin skyldighet att tillhandahålla en välfungerande och effektiv hälso- och sjukvård. 
För att korta de allt längre väntelistorna tvingades Irland 2002 att instifta fonden (NTPF) för upphandling av sjukvård utomlands. Bara under 2002 remitterades nästan 2 000 irländska patienter till Förenade kungariket för behandling. Vi är duktiga på att skicka iväg våra patienter. Trots att blankett E112 är synnerligen invecklad valde ytterligare 650 personer samma år att resa till andra medlemsstater med hjälp av denna blankett. Endast en patient valde emellertid att bege sig till Irland för att få önskad vård. Som jämförelse kan nämnas att 137 000 patienter valde att resa till Spanien. 
Siffrorna belyser det akuta behovet av regler för rätten till vård inom EU. Patienterna, läkarna och skattebetalarna förtjänar att frågan sköts på rätt sätt. De vill ha och förväntar sig tydliga riktlinjer för de regler och förfaranden som gäller. 
Jag vill fråga kommissionsledamoten vad man planerar att göra härnäst och när detta kommer att ske. Håller han med om att det brådskar med en ordentlig reglering av tjänsterna på detta område? 
Karin Jöns
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill naturligtvis tacka John Bowis för hans förträffliga betänkande, som återigen kommer att ge oss möjlighet att bemöta den allmänt spridda fördomen om att EU inte bryr sig om sina medborgares verkliga bekymmer och behov.
Allmänheten fruktar utan tvivel arbetslösheten, men de oroar sig även över att inte få bästa möjliga vård när de blir sjuka utomlands. Överallt i Europa kan någon råka ut för en olycka, bli sjuk och behöva läkarvård och behandling, så det är inte godtagbart att endast två tredjedelar av medlemsstaterna har infört lagstiftning om patientskydd. I min egen medlemsstat grundas till exempel 90 procent av patienternas rättigheter på vitt spridd rättspraxis, som inte är sammanfattad i ett enda, omfattande och bindande dokument. Det är verkligen hög tid att gällande patienträttigheter och miniminormer bringas i samklang inom EU. Alla – oavsett om de blir sjuka i Spanien, Lettland eller Polen – måste ha samma rättigheter som de har i Frankrike, Finland eller Tjeckien, till exempel rätten till expertråd som de kan förstå, rätten till information om behandlingar och rätten att se sina patientjournaler.
Det krävs emellertid även ökad öppenhet i kostnadsersättningen. Även om EG-domstolen har klargjort frågan om vilka av de kostnader som uppkommer för vård i en annan medlemsstat som ersätts, tillämpas förordning 1408/71 fortfarande olika. Den befintliga lagstiftningen om ersättning av kostnader måste tillnärmas, och det finns ett överhängande behov av en gemensam rättslig ram för patientrörlighet. Den hälsoportal på Internet som kommissionen har aviserat måste även börja fungera så snabbt som möjligt, eftersom den kommer att innehålla all den viktiga information som inte bara patienterna och deras familjer, utan även de yrkesverksamma behöver – till exempel uppgifter om specialistområden för sjukhus och läkare samt uppgifter som möjliggör utvärderingar av läkares prestationer, och uppgifter om patientsäkerhet. Man kan säga att det vi behöver är en EU-omfattande rankning av det slag som finns här och där på nationell nivå. Om medborgarna skall kunna fatta välgrundade beslut om hur och var de vill bli behandlade måste de vara välinformerade, och en av fyra européer använder redan Internet som en källa till hälsoinformation.
Låt mig avsluta med att påpeka att referenscentrumens verksamhet inte får begränsas enbart till behandling av sällsynta sjukdomar; de krävs även för att behandla alla andra sjukdomar som kräver en särskild kombination av resurser och expertis, såsom cancer, epilepsi och multipel skleros. I ett EU med patientrörlighet kommer det att krävas ökad rättslig säkerhet, öppenhet och ännu högre kvalitet. Trots subsidiariteten är detta vår stora chans att se till att EU kan göra mycket, mycket mer för sina medborgare. Låt oss gå i den riktning som John Bowis’ betänkande leder oss i, och arbeta med denna målsättning för ögonen. 
Jules Maaten,
   .  Tack, herr talman! Hälsan är naturligtvis viktig för alla, och den är grundläggande för vår livskvalitet. Detta förtjänstfulla betänkande av John Bowis – och jag måste säga att det ursprungliga betänkandet, det vill säga innan det antogs av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, faktiskt var mycket bättre än det betänkande vi behandlar nu – är i alla händelser ett steg i rätt riktning för att främja folkhälsan.
Betänkandet innehåller många känsliga förslag, och jag vågar mig på att säga att det kanske lämnas till andra, däribland mig själv, att säga de oförsiktiga sakerna, eftersom språket i betänkandet naturligtvis kunde ha varit mer kraftfullt. Versionen efter det att betänkandet antogs i utskottet innehåller många ”det skulle vara trevligt om”, och ”det skulle vara bra om vi främjade det och det”, och slutsatsen är återigen att ansvaret för sjuk- och hälsovårdfrågorna faktiskt ligger hos medlemsstaterna. Det visste jag redan. Det är vad som fastställs i fördraget, men frågan är naturligtvis om det är hållbart på lång sikt. Hur hjälper vi egentligen sjuka människor, till exempel när det gäller de långa väntetiderna i mitt eget land, eller bristen på specialistkunskaper?
Jag vill därför ta detta tillfälle i akt att förespråka att Europeiska unionen bör axla ett större ansvar på folkhälso- och sjukvårdsområdet. Om någon är sjuk skall de ges möjligheten att få behandling utomlands. Att hålla gränserna stängda för sjukvård av alla möjliga administrativa, förfarandemässiga eller ekonomiska skäl ligger till syvende och sist inte i konsumenternas intresse, och det är därför vi är här, när allt kommer omkring. Rätten att söka läkarvård utomlands har redan erkänts av EG-domstolen, och som John Bowis med rätta föreslår, varför inte skriva in den rätten i EU-lagstiftningen?
Vi lever i ett modernt samhälle med välutbildade, rörliga och ansvarsfulla medborgare, och de måste kunna bestämma själva var de vill bli behandlade och hur. Att öppna gränserna för patienter sporrar även sjuk- och hälsovården i våra egna medlemsstater att höja kvaliteten, minska vårdköerna och tillgängliggöra specialistkunskaper.
Samtidigt vill jag dock betona den positiva funktion som EU fyller inom sjuk- och hälsovården, och kommissionens närvaro vid denna okristliga timme uppskattas desto mera. Denna debatt om sjuk- och hälsovården i Europeiska unionen är ett undantag från regeln att EU ofta förknippas med den negativa bilden av byråkrati och utarbetande av meningslösa och onödiga regler. Vi gör ett gott arbete här, och det är självklart att vi kommer att rösta för betänkandet av John Bowis med stor entusiasm. 
Jean Lambert,
   . Herr talman! Jag vill tacka John Bowis för hans förtjänstfulla betänkande. Jag beklagar bara att mitt ansvariga utskott, dvs. utskottet för sysselsättning och sociala frågor, inte kom sig för att avge ett yttrande om detta ämne. Som ansvarigt utskott för förordning (EG) nr 1408/71 har vi eget intresse av detta, och det ligger även i mitt intresse eftersom jag var parlamentets föredragande under den tidigare mandatperioden. 
Jag är ganska bekymrad över tonen i en del av de synpunkter som jag just har lyssnat till. Låt oss tala klarspråk – patienter har rätt att söka vård utomlands under vissa omständigheter. Det kan dock inte bli fråga om någon huggsexa, och jag anser att parlamentet inte bör komma med sådana förespeglingar. Inte minst eftersom en del kolleger i andra medlemsstaters parlament skulle bli en aning upprörda om vi utan vidare tog oss rätten att vidta åtgärder som påverkar deras budgetar. Det är riktigt att vi måste vara tydligare med de regler som gäller, men jag konstaterar med tillfredsställelse att man i betänkandet slår fast att hälso- och sjukvården är till för människor i nöd och inte en handelsvara vilken som helst. Därför bör den inte omfattas av tjänstedirektivet, som inte heller är rätt plats att ta upp ersättningsfrågorna. Om vi inte sköter detta på ett snyggt och väl genomtänkt sätt, enligt förslaget i betänkandet, kommer situationen att bli helt ohanterlig. 
Adamos Adamou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det skulle vara ett förbiseende från min sida om inte även jag gratulerade John Bowis, som genom detta betänkande har gett prov på sina kunskaper och erfarenheter av dessa frågor.
Europaparlamentets yttrande om den viktiga frågan om patientrörlighet är viktigt som ett påtryckningsmedel för att uppmana kommissionen att vidta tydligare åtgärder på detta område. EU:s patienter har rättigheter som även måste skyddas genom lag, så att de får motsvarande socialt skydd var de än befinner sig i den fria rörlighetens EU.
Jag anser att det är viktigt att främja enkel, daglig information för patienter om deras rättigheter och att erkänna särdragen hos patientgrupper som äldre, analfabeter och pensionärer, vilket även betonas i ändringsförslag 37.
Dessutom är skyddet av patienternas personuppgifter viktigt. Åtgärder vidtas för att inrätta en databas för medicinsk information om patienter, men vissa skyddsåtgärder måste dock vidtas för att förhindra missbruk, vilket tillgodoses i ändringsförslagen 48, 49, 50, 67 och 68.
Jag anser det även vara nödvändigt att klargöra situationen när det gäller den gränsöverskridande aspekten. Med andra ord måste patienter behandlas på sjukhus som är belägna så nära deras hemort som möjligt. Många EU-länder som gränsar till varandra, såsom Frankrike, Belgien, Luxemburg och Tyskland, har utvecklat mekanismer för nära samarbete, mekanismer som inleds med vägtransport och utvidgas till att omfatta hälsofrågor. Det faller sig bara naturligt att de medborgare som är bosatta i gränsområden skall kunna få behandling i grannländer som är närmare deras hem än behandlingscentrum i deras egen medlemsstat. Jag uppmanar er därför att stödja ändringsförslag 41 till punkt 8.
Avslutningsvis vill jag betona att sjuk- och hälsovård inte kan jämföras med varor till salu. Jag anser följaktligen att frågan om patientrörlighet och tjänster i allmänhet inte bör ingå i ett allmänt tjänstedirektiv. Likväl behöver vi förslag på åtgärder för rörlighet, i beaktande av slutsatserna från högnivågruppen för hälso- och sjukvård. 
Urszula Krupa,
   .  Skydd av folkhälsan är ett prioriterat mål för alla folkhälsotjänster. Samarbete på detta område, i synnerhet på medlemsstatsnivå, bör i teorin öka de tillgängliga behandlingsalternativen, inte bara genom att man skall kunna få behandling även om man har flyttat till en annan EU-medlemsstat, utan även genom att tillåta patienterna att resa till andra sjuk- och hälsovårdsinrättningar om lämplig läkarvård inte finns tillgänglig i hemlandet.
Problemet med rörlighet medför dock en lång rad risker. Dessa beror främst på de ekonomiska och politiska skillnader som finns mellan de gamla, rika medlemsstaterna och de nya medlemsstaterna, vars utveckling hittills har hållits tillbaka till följd av det sovjetiska totalitära styret som de tidigare lydde under. Medan medborgarna från de 15 gamla medlemsstaterna främst reser runt i EU för att undvika väntetider eller på jakt efter billigare behandlingar, förvägras de flesta av medborgarna i de nya medlemsstaterna sjuk- och hälsovård. Huvudskälet till detta är massutvandringen av yrkeskunniga arbetstagare, eller med andra ord av högutbildade läkare och sköterskor, till de rika länderna. John Bowis betonade helt riktigt denna ”begåvningsflykt” i sitt betänkande, eftersom den utgör ett oerhört stort hot mot mindre välbeställda medborgares hälsa.
Dessutom kommer de olika liberala tankar som för närvarande är på modet, däribland att se sjuk- och hälsovård som en tjänst och en handelsvara, de ökade svårigheterna att förvärva specialistkvalifikationer, samt de olika ekonomiska programmen för personalbesparingar på bekostnad av sjuk- och hälsovårdssystemen, vilka endast gynnar privata vårdalternativ, inte att bidra till att lösa de ökande problem vi ställs inför inom sjuk- och hälsovårdssektorn eller bidra till skapandet av nya arbetstillfällen. Slutresultatet av detta kommer att bli ökade kostnader för läkarvård och försämrad folkhälsa. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag välkomnar John Bowis betänkande om patientrörlighet och utvecklingen av hälso- och sjukvården i EU. Jag stöder kommissionens handlingsplan för sjuk- och hälsovård i EU, som verkligen skulle garantera trygg rörelsefrihet för medborgarna.
I synnerhet vid en tidpunkt när EU är mycket bekymrat över frågan om ”europeisk solidaritet kontra nationell identitet”, är det viktigt att visa för medborgarna att EU-institutionerna skapar förenklade mekanismer och förbättrad sjuk- och hälsovård för sina medborgare. Det faktum att medlemsstaterna och deras politiker, på grundval av subsidiaritetsprincipen, ansvarar för att tillhandahålla sjuk- och hälsovård är ett av de allvarligaste hindren för fri rörlighet för personer.
Patienterna behöver inte ställa sig i några köer för att betala sociala avgifter för sjukvård, vilket de gör lojalt, snabbt och regelbundet, men när de är i brådskande behov av en tjänst i utbyte mot sina pengar förvägras de den tjänsten, eller får vänta på den. Patientrörlighet kan bidra till att förbättra den för närvarande bristfälliga sjuk- och hälsovården i några medlemsstater. Väntetiderna försenar faktiskt patienternas behandlingar, vilket ur medicinsk synvinkel till och med kan ses som ett hot mot deras hälsa och liv. Det kan finnas väntetider för plastikoperationer. Patienter som till exempel måste vänta på en höftledsoperation förstör under tiden sin hälsa med värktabletter, som kan orsaka beroende vid långvarigt användande, benskörhet och magsår.
Dessutom råder vissa medlemsstater för närvarande bot på bristerna i sin sjuk- och hälsovård, och vänder detta till sin fördel. Jag använder ordet ”fördel” eftersom jag talar om att köpa tjänster från billig arbetskraft i form av läkare och sköterskor från Östeuropa. Vad EU:s framtid anbelangar anser jag därför att patientrörlighet är mycket mer att föredra än rörlighet för anställda inom sjuk- och hälsovårdssektorn. När läkare och sköterskor lämnar de östeuropeiska staterna blir sjuk- och hälsovården lidande där. Enligt det slovakiska läkarförbundets statistik lämnade fler läkare Slovakien än det antal som utexaminerades från landets tre medicinska fakulteter. Det står följaktligen klart att luckor kommer att framträda på kartan över Europa i framtiden, och sådana förhållanden är som sagt ingen lösning. 
Dorette Corbey (PSE ).
    Tack, herr talman! För det första vill jag gratulera John Bowis till ett tydligt och klart betänkande och till hans inställning till denna aktuella fråga.
Det är ett beklagligt faktum att sjuk- och hälsovården är långtifrån idealisk i många länder. Ännu värre är det när många börjar ställa frågor om kvalitet och tillgänglighet när vårdköerna och väntetiderna blir allt längre. Under normala omständigheter vinner patienterna på att få vård nära hemmet, i sina egna länder. När kvaliteten minskas blir det mer intressant för patienterna att se över gränserna.
Domstolsutslag nyligen har uppmuntrat patienterna att se åt andra håll för att lösa sina hälsoproblem. Jag instämmer fullständigt i att föredraganden prioriterar förbättrad kvalitet inom hälso- och sjukvården; att handla över gränserna löser ingenting. Det är naturligtvis praktiskt att inrätta gemensamma förfaranden för transnationella behandlingar i gränsregioner, och att patienterna reser till andra länder kan vara ett incitament att investera mer i den nationella sjuk- och hälsovården, även om det är ett besvärligt sätt att stimulera kvalitet. Det är följaktligen oacceptabelt att patientrörlighet skall regleras i tjänstedirektivet i efterhand, och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet gjorde rätt i att stryka patientrörligheten från det direktivet.
Vi står dock inför ett överhängande problem. Det finns avsevärda kvalitetsskillnader mellan medlemsstaterna. De varierande chanserna till överlevnad för till exempel urinvägscancer är chockerande. I Österrike och Island är chansen att överleva urinvägscancer dubbelt så hög som i Polen. I stället för att hitta på förfaranden, lagar och förordningar som skall styra fri rörlighet för patienter, skulle kommissionen göra klokare i att investera i utbyte av kunskap på ett så dynamiskt sätt som möjligt. Patienter med urinvägscancer i Polen förtjänar även de en behandling av hög kvalitet. Alla patienter med urinvägscancer vill dra nytta av det kunnande och den expertis som finns i Österrike. Låt oss därför ta detta steg framåt och inte investera i onödan i patientrörlighet, som patienterna ändå inte vill ha. Ingen tycker om att vakna upp från en allmän narkos i en främmande omgivning. Jag förespråkar därför snarare kvalitet än rörlighet. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
    Herr talman! Först vill jag tacka John Bowis för detta utmärkta betänkande. Det finns många sjuka och vårdbehövande runt om i Europa som har mycket att vinna på den vision om ökade möjligheter att röra sig över gränser som vi här för fram.
I Europa finns det tyvärr politiker och byråkrater som inte ser den ökade rörligheten och valfriheten med blida ögon. De betraktar valfriheten som ett hot mot deras egna möjligheter att planera och reglera, ett hot mot deras egen makt. Det är därför det i så många medlemsländer, bland annat Sverige, kan vara omöjligt för sjuka att ens söka vård i en annan del av landet. I detta betänkande visar vi tydligt att vi inte står på byråkraternas sida i den konflikten. utan patienternas.
Jag vill dock betona att även jag tycker att sjukvård är en nationell angelägenhet. Vår uppgift är att riva gränser och se till att patienterna kan söka vård där de behöver. Fri rörlighet ger dels konkurrens mellan sjukvårdssystem som driver utvecklingen framåt, dels en effektivare användning av sjukvårdens knappa resurser. I Sverige kan sjuka behöva stå i köer i åratal i väntan på behandlingar som det finns överkapacitet på i andra länder. Genom att riva gränserna skapar vi förutsättning för både utveckling och effektivitet. Det gör att sjukvården i våra medlemsländer blir bättre och räcker till för fler.
Jag vill uppmana mina kollegor att rösta för ändringsförslag 5, som jag, John Bowis och Ria Oomen-Ruijten har lagt för PPE-DE-gruppen. Ändringsförslaget innebär tillägg av en ny punkt 4a om att här inte slå fast att vi skall lyfta ut hälso- och sjukvårdstjänster ur tjänstedirektivet. Om det finns några tjänsteföretag som verkar i en miljö präglad av regleringar och monopol som hindrar rörlighet och konkurrens, är det just sjukvårds- och hälsoföretagen. Till råga på allt hör det inte ens hemma i denna debatt, där vi diskuterar patienternas rörlighet, inte vårdgivarnas.
Det är viktigt att betona kunskapen om sjukvården i olika länder. Vi behöver upplysta patienter som kan dra nytta av de möjligheter som vi öppnar för dem. Därför vill jag avsluta med att bjuda in er alla till ett seminarium den 15 juni i Bryssel. Där kommer vi för första gången att presentera en riktig ranking med fakta ur patientperspektiv över sjukvårdssystemen i Europa. Varmt välkomna allihopa. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag måste vi, enligt min åsikt, göra det mycket klart för EU:s allmänhet att även om vartenda ord och varenda bokstav i John Bowis’ utmärkta betänkande högljutt begär att EU skall ta initiativ på detta område kan detta inte försvara de anklagelser om överreglering som riktas mot det. Om det tillämpas kommer varenda sak som krävs och föreslås i betänkandet att ge mervärde för EU-medborgarnas deltagande i Europeiska unionen.
Dessutom vill jag säga att det bara är tillväxt- och sysselsättningspolitiken som påverkas mer än social- och hälsovårdspolitiken av den största utmaningen av alla, de demografiska förändringarna, inte bara med tanke på att kostnaderna skjuter i höjden på detta område, utan även när det gäller förverkligandet av våra friheter, av den expanderande inre marknaden och medborgarnas ökade rörlighet.
EU-medborgarskapet är något vi alla vill ha. EU:s medborgare har grundläggande rättigheter, och läkarvård och hjälp i akutfall hör till dessa rättigheter inom Europeiska unionen, och de kan inte begränsas till medborgarens hemland. Som en gemenskap som bygger på solidaritet måste vi ställa upp för varandra, framför allt när vi behöver varandra. Därför är jag mycket positivt inställd till att kommissionen skall utarbeta ett förslag som särskilt handlar om patientrörlighet. Jag anser det vara mycket viktigt att patientrörlighet inte underställs tjänstedirektivet, och att sociala förmåner och sjuk- och hälsovård skall behandlas separat i stället för att nu buntas ihop med tjänstedirektivet. Det handlar inte enbart om att dessa tjänster ses som en handelsvara, utan även om kvalitet och tydliga definitioner, om den rättsliga ramen och om att klargöra vem som betalar vad och vem som får vad.
Enligt min åsikt kommer detta betänkande vid rätt tidpunkt, eftersom vi diskuterar dessa frågor på så många olika nivåer för närvarande. Vi bör ta betänkandet som utgångspunkt för en omfattande debatt om tillhandahållande av sjuk- och hälsovård och sociala förmåner, och en diskussion om hur vi skall förbättra avvägningen mellan de nationella befogenheterna och det europeiska ansvaret. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för den mycket intressanta debatten. Det var också mycket värdefullt för mig att få en uppfattning om hur vi kan gå vidare med arbetet. 
Jag vill börja med att försäkra Avril Doyle att jag är lika angelägen som hon om att hela denna fråga får en snar lösning. Alla aspekter av den mångfacetterade frågan om den s.k. patientrörligheten ligger mig synnerligen varmt om hjärtat, eftersom det inte bara handlar om att flytta patienter från ett land till ett annat. Några ledamöter har tagit upp problemen med rörligheten för dem som arbetar inom hälso- och sjukvården och belastningen på hälso- och sjukvårdssystemen. Vi kan emellertid inte göra allt på en gång. En försvårande omständighet är att det största ansvaret för detta vilar på medlemsstaterna. Unionens förfaranden är i allmänhet långsammare än medlemsstaternas, men om det handlar om samordning eller något annat arbetssätt tar det ännu längre tid. 
Jag skall ändå tala om vad jag planerar att göra inom den närmaste framtiden. Allt måste göras, men det handlar om att prioritera. Vissa saker är enklare eller mer brådskande. Den viktigaste, nämligen rättssäkerheten, har alla redan nämnt. Detta måste vi ta itu med. Jag kommer inte att ta ställning i frågan om tjänstedirektivet. Jag inväntar resultatet av diskussionerna. Om diskussionen utmynnar i beslutet att inte låta hälso- och sjukvården omfattas av tjänstedirektivet, och nu talar jag rent hypotetiskt, försäkrar jag er att vi kommer att lägga fram ett nytt förslag. 
Så fort ni bestämmer er för hur ni skall ha det med tjänstedirektivet! 
Det är ännu inte definitivt bestämt, men låt mig säga så här: Vi kommer inte att låta någon tid gå förlorad. Det är det allra viktigaste. 
I slutet av året kommer vår hälsoportal att vara färdig. Arbetet framskrider, men som ni vet är tillhandahållandet av information om hur man får tillgång till hälso- och sjukvård snarare en fråga för medlemsstaterna, men vi skall ändå ta med den på vår hälsoportal. 
Jag skall skynda på högnivågruppens arbete så att den kan ta itu med de olika frågor som den arbetar med. Jag skall ge prioritet åt ett hälso- och sjukvårdsprogram för insamling av datainformation, eftersom det förefaller som om detta kanske inte fortskrider i den takt som vi tror. Anledningen kan vara att vi på grund av systemfel inte får korrekt information. Det kan alltså hända att det fortskrider snabbare än vi tror. Jag skall alltså prioritera insamlingen av datainformation. 
Att referenscenter inrättas är mycket viktigt och tas upp i betänkandet. Åtminstone ett pilotprojekt kommer att initieras 2006. Vi stöder emellertid också att referenscenter inrättas i medlemsstaterna, eftersom de behövs även där. 
Patientsäkerheten är viktig. Det luxemburgska och brittiska ordförandeskapet prioriterar denna fråga. Det är min förhoppning att vi senast i slutet av det brittiska ordförandeskapets mandatperiod kommer att ha mer konkreta beslut om detta. 
Användningen av informationsteknik för att underlätta bl.a. betalning och journalföring har nämnts, liksom användningen av e-hälsovård. 
Patienternas rättigheter är viktiga. Jag är stolt över att det land som jag känner bäst till redan har antagit lagstiftning på detta område. Det är en fråga som faller under subsidiaritetsprincipen, men vi kommer att uppmana medlemsstaterna att anta någon form av stadga om patienträttigheter, som kan vara bindande eller icke bindande, beroende på de enskilda staternas rättssystem. 
Till sist vill jag nämna ett annat viktigt projekt som vi kommer att finansiera med hjälp av det nya hälso- och sjukvårdsprogrammet, under förutsättning att det får stöd under debatten om budgetplanen, nämligen en ny handlingsplan för det mellanstatliga hälso- och sjukvårdssamarbetet. Mycket betydande resurser kommer på detta sätt att tillföras på EU-nivå, vilka kommer att bidra till att samarbetsdiskussionerna omsätts i praktisk handling, både när det gäller den övriga informationen och de referenscenter som nämndes tidigare. 
Jag ber avslutningsvis återigen om ursäkt för att jag har tagit upp så mycket av er tid, men jag vill tacka samtliga för debatten. Jag kommer att hålla parlamentet informerat om hur arbetet inom högnivågruppen fortskrider. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionsledamot. Debatten är därmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 

