Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Titley
Herr ordförande, jag hänvisar till sidan 11, punkt 7 i protokollet, diskussionen om betänkandet från mig. Jag skulle vilja göra en personlig kommentar om McKennas uttalande, där hon sade: " Jag vet att herr Titley är lobbyist för vad jag skulle vilja kalla försäljare i död." I klassen dramatiska uttalanden, hör den till de bästa inom den irländska litteraturen, men som ett faktapåstående, är det alltigenom felaktigt. Det ligger inte i parlamentets intresse, i synnerhet inte i samband med diskussionen om betänkandet från Ford om lobbyister, att en parlamentsledamot gör sådana anklagelser.
Jag kan försäkra detta parlament, att jag inte är lobbyist för någon och, vad gäller dödens köpmän, så stöter vi inte på många på marknaden i Bolton, så jag är inte riktigt säker på vad hon menar. Hon sade också att jag i mitt betänkande förespråkar att den europeiska skattebetalaren bör bidra till vapenindustrin. Det finns absolut inte något sådant krav i mitt betänkande. Det propagerar blott och bart för ett grönt nyhetsbrev, som sprids i vida kretsar, och som, om vi befann oss i Förenade kungariket skulle vara ärekränkande. Därför vill jag klarlägga att dessa uttalanden helt och hållet är osanna.

Colino Salamanca
Herr ordförande jag måste göra ett uttalande därför att det igår, i södra Frankrike, uppstod våldsamheter och förstörelse av varor, huvudsakligen spanska frukter och grönsaker. Jag vill uttrycka mitt fördömande av dessa aggressioner och dessutom begära av gemenskapens myndigheter att de påminner de franska myndigheterna om nödvändigheten av att garantera fri transitering och fri cirkulation av varor.

Ordföranden
Vi har olyckligtvis då och då varit vittnen till liknande aggressioner i olika länder inom gemenskapen de senaste åren, och jag tror att vi alla måste delta i er protest och fördöma dessa aggressioner varje gång, därför att i verkligheten måste de nationella myndigheterna skydda den fria rörligheten för arbetarna från andra europeiska länder som tillhör Europeiska unionen.
(Protokollet justerades.)

Kärnkraftsindustri
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0131/97) av Soulier för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande (KOM(96)0339 - C4-0532/96) om Europeiska unionens kärnkraftsindustri (Ett vägledande kärnkraftsprogram i enlighet med artikel 40 i Euratomfördraget).

Soulier
Herr ordförande, kära kolleger, först och främst skulle jag vilja påpeka att denna debatt är den första i sitt slag. Enligt bestämmelserna i artikel 40 i Euratomfördraget hade kommissionen faktiskt ingen skyldighet att rådfråga parlamentet. Ändå gjorde den det.
Herr kommissionsledamot, utöver ert behagliga sätt och det goda uppträdande ni visar inför parlamentet, skulle jag vilja säga att ni hade rätt. När det gäller energiproblemen behöver vi alla den allmänna opinionens stöd. Det är högst anmärkningsvärt att kärnkraftspolitiken i Europa under de senaste fyrtio åren har utvecklats av små grupper av människor, vetenskapsmän, politiker och industriidkare, utan att den allmänna opinionen aktivt deltagit i förledet, främst via sina nationella representanter. Därför är det bra att en institution som vår kan säga sitt om energipolitik, så väl på medlemsstaternas nivå som på hela Europeiska unionens.
Den andra iakttagelse jag skulle vilja göra är att de geopolitiska förutsättningarna faktiskt har förändrats sedan Euratomfördraget undertecknades, liksom den högkonjunktur som rådde under åren 1950 till 1980. En fråga som har blivit avgörande är Europeiska unionens oberoende när det gäller energiförsörjning. I motsats till vad man trodde år 1989 har omvälvningar skett i världen och den största delen av medlemsstaternas tillgångar, främst av olja och gas, kommer ifrån instabila områden. Tänker vi någonsin på vilken situation vi skulle hamna i om Ryssland, Främre Orienten eller Nordafrika under en tid vore stängda för oss? Funderar den allmänna opinionen på det? Gulfkriget visade att västländerna ingrep snabbt, då hotet inte bara var teoretiskt. Vi måste följaktligen bedöma behovet av en politik för kärnkraftsindustrin utifrån detta perspektiv.
I mitt betänkande har jag förhört mig om huruvida en sådan politik är effektiv och vilka risker den eventuellt kan medföra, och jag tror mig om att ha skrivit ett rimligt och sakligt betänkande.
Rimligt, eftersom vi måste vara försiktiga. Hur ser de tekniska nyheterna ut om några år? Hur skulle vi kunna uttala oss om den eller den nya reaktortypen, utan fördjupade vetenskapliga kunskaper? Vi måste naturligtvis lita på de sakkunniga, och tillsammans diskutera slutsatserna från deras arbete.
I detta ämne skulle jag vilja säga att jag av två skäl motsätter mig flertalet av de ändringsförslag som lagts fram av McNally. Det första skälet är att McNally motsäger sitt eget ändringsförslag när hon erkände medlemsstaternas enväldiga rätt att välja om de vill ha kärnkraft eller inte och att deras val måste respekteras. I ändringsförslagen som lagts fram till plenarsammanträdet, vill McNally inom en förutbestämd tid utvidga förbudet mot kärnkraft till alla medlemsstater. Det stämmer inte med den första tankegången. Framförallt skulle jag dock vilja påpeka för henne att det är omöjligt att förbise de tekniska framstegen. Vår vardag är sammanlänkad med de tekniska och teknologiska framstegen och ur det perspektivet bör vi också ha tilltro till dem.
Jag skulle vilja betona följande punkter. Europa är till över 60 % beroende av andra för sin försörjning. Om kärnkraften idag eller inom de närmaste åren skulle förbjudas eller avskaffas skulle vårt behov bli 80 % eller mer, och vi skulle hamna i en mycket farlig situation.
För det andra är vi naturligtvis alla anhängare till de förnybara energikällorna! Är de tillräckligt utvecklade i dag för att kunna ersätta den energi vi får från kärnkraften? Svaret blir utan tvekan nej.
En tredje synpunkt är att kärnkraftsindustrin i dag, direkt och indirekt, sysselsätter 400 000 människor i Europa. Vi kan inte avskaffa den genom ändringsförslag!
Industrin är slutligen till sin natur rädd för tomheten. Jag tror, men kan inte svära på det, att om vi avskaffar den europeiska kärnkraftsindustrin skulle Förenta staterna och Japan, vilka i motsats till kommissionsledamoten inte skulle rådfråga oss, komma och ersätta oss antingen i Europa eller på andra kontinenter.
Vidare, innan jag drar en mycket kort slutsats, är vi på detta område också skyldiga att utan cynism vara solidariska och delaktiga med länderna i Östeuropa, i synnerhet Ukraina och Ryssland. Deras kraftverk fordrar en lika hög säkerhetsnivå som våra. Här gäller också att om vi försvinner ersätts vi av andra, men det är vår säkerhet som står på spel och vi måste hålla en teknisk nivå som är tillräckligt hög för att kunna ingripa.
Jag har inte förbehållslöst gett mitt samtycke till kärnkraftspolitiken. Jag har betonat att den allmänna opinionens medverkan är nödvändig, att vi måste bekämpa kärnkraftverkens åldrande. Det är nästan som ett biologiskt fenomen i samhället, vilket vi måste hålla stånd mot. Vi kan inte lämna kärnkraftverken i befintligt skick och vi måste också tro på de tekniska framsteg som används i dag och som säkert kommer att utvecklas ännu mer när det gäller eliminering av avfallet. Vi bör inte dra in forskningsanslagen, vilket McNally begärde i sina ändringsförslag.
Dessa ambitioner är väl höga för Europa, sägs det här och var. Med vad vore ett Europa utan energi? Vad skulle en inre marknad tjäna till, om energitillgången minskar och industrin saktar av? Vad skulle en gemensam valuta tjäna till om varuutbudet blev mindre? Att helt avskaffa kärnkraften idag är en de rikas illusion och en teoretisk betraktelse över människans utveckling!

Ordföranden
Herr föredragande, presidiet har alltid ett visst överseende med de föredragande, det vet hur svårt det är att på kort tid formulera era synpunkter, men jag skulle föredra att inlägget avslutades utan förklaringen " jag avslutar" . Vi vinner på detta sätt lite tid.

Dybkjær
Herr ordförande, det är frestande för mig att be om lika lång förlängning som den föregående talaren, men jag skall försöka klara mig utan en sådan. Jag vill gärna börja med att tacka McNally för hennes stora insats och försök att få energiutskottet att ta med miljöutskottets förslag i betänkandet. Tyvärr utan framgång. Men också för att hon här i plenum har lagt fram förslag, som överensstämmer med andan i miljöutskottets uttalande, så att vi kan få möjlighet att rösta om förslagen.
Jag är egentligen förundrad över att energiutskottet inte har kunnat godkänna en rad av miljöutskottets förslag. Båda utskotten är ju ense med kommissionen om att valet av energikällor träffas suveränt av de enskilda staterna och endast av dem. Den logiska konsekvensen av detta är därför att vi inte kan behålla Euratomavtalet i dess nuvarande form. Syftet med Euratomavtalet är ju att främja atomenergi. Det bör därför revideras, så att hälsa och säkerhet blir de överordnade målsättningarna. Resurserna skall användas till arbetet med de miljömässiga problemen i samband med användningen av kärnkraft, däribland också frågan om deponering av radioaktivt avfall och säkerhetsmässiga frågor i samband med stängning av kärnkraftverk. Detta skulle vara i överensstämmelse med Maastrichtavtalet vilket främjandet av atomkraft inte är. Jag är helt klar över att föredraganden för energiutskottet, Soulier, är mycket förtjust i atomkraft men det är inte unionens målsättning att främja den. Däremot är det vårt mål att främja miljön. Det vore också önskvärt att stärka den existerande handlingsplanen för förbättring av säkerheten hos kärnkraftverken i Central- och Östeuropa, som ju har direkt inverkan på säkerheten i EU och som också är i överensstämmelse med Maastrichtfördragets målsättningar.
Slutsaten blir att alla insatser bör äga rum i samband med de existerande verken i syfte att förbättra säkerheten hos dessa verk och inte till att bygga nya. Om de enskilda länderna själva önskar investera i kärnkraftverk, så skall det vara deras egen sak. Det kan aldrig bli en uppgift för EU. EU: s insats skall koncentreras på den miljömässiga aspekten av energifrågan dvs. energisparande, Effektivisering, förnyelsebara energikällor osv.

McNally
Herr ordförande, tack till herr Soulier för inledningen. Ni verkligen ansträngt er att hålla er till fakta i betänkandet, och det uppskattas, men ni måste medge att på det hela taget är ert betänkande ganska optimistiskt vad gäller framtiden för kärnkraftverk i Västeuropa.
Euratomfördraget fyller 40 år i år. Vi har inte haft någon fest för att fira det och så som är fallet med många av oss, så börjar åldern ta ut sin rätt. Det skrevs och undertecknades 1957 och det bär alla kännetecken för den tidens filosofi och förväntningar, vilka ju inte längre är tillämpliga. Det var en ny teknologi som tände många förhoppningar, av vilka några har infriats, men det stora flertalet har inte gjort det.
Det faktiska kravet på Europakommissionen var att lägga fram en publikation som skulle visa produktions- och investeringssiffror i ett styrprogram. Förr i tiden skulle de ha visat på en konstant höjning av kärnkraften. Om de denna gång hade gjort vad de blev ombedda att göra, skulle det ha resulterat i det minsta dokument, med minst text, av allt som skrivits, eftersom de planerade investeringarna i kärnkraft i Västeuropa i det närmaste är obefintliga. Det gäller definitivt mitt land lika väl som Frankrike och även Tyskland tror jag och alla andra länder.
Det finns inga avsikter att bygga en massa nya kärnkraftverk. Varför inte? För att under åren efter de höga förväntningar som ställdes på Euratomfördraget, har allmänheten kommit till insikt om att det skall betalas ett pris för kärnkraften. Det priset är att veta hur det radioaktiva avfallet skall hanteras, hur säkerheten skall garanteras - två eller fler dramatiska olyckor under dessa 40 år har skakat allmänhetens tilltro - och hur man skall hantera kostnaderna för avveckling.
Liberaliseringen av eldirektivet är ett viktigt skäl till varför det inte kommer att ske några investeringar i kärnkraft i Västeuropa. Om västeuropeiska kärnkraftsföretag vill exportera sitt kunnande världen över, är det deras ensak, och inte något som Europeiska unionen skall bidra till. Jag är negativt inställd till att kärnkraften byggs ut i länder där kulturen och kraven för sådan potentiellt farlig energi inte föreligger.
Om herr Souliers paragraf 18, där det sägs att " det inte finns något alternativ till kärnkraften" godkänns, kommer vi att rösta mot detta betänkande. Vi hade en gång en premiärminister som sade att " det finns inte något alternativ" . Hon hade fel. Herr Soulier har fel. Det finns en avsevärd potential i rationellt användande av energi. Om forskning om förnybara energikällor hade understötts i samma utsträckning som kärnenergin under de senaste 40 åren, skulle vi i dag befinna oss i ett helt annat läge. Vi behöver under de närmaste 15 eller 20 åren inte besluta om investeringar i nya energiformer. Vid den tiden kommer det att ligga ett flertal lösningar framför oss. Jag beklagar, kommissionären, att ni inte fullgjort er uppgift. Jag förstår att ni inte var förmögna att göra det och jag hoppas att er oförmåga att visa upp investeringssiffror visar att kärnkraften i framtiden inte kommer att utgöra den främsta energikällan i denna Europeiska union.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande, jag vill tacka min kollega André Soulier för hans goda betänkande.
Kärnkraftens ekonomiska effektivitet har otvetydigt bevisats. För närvarande är kärnkraftens andel av unionens elproduktion en tredjedel och den kan inte snabbt ersättas av andra energiformer. Investeringarna i kärnindustri och forskning måste också fortsätta. Samtidigt skapas också nya arbetstillfällen.
Jämfört med traditionella metoder för energiframställning ligger kärnkraftens överlägsna fördel i dess miljövänlighet, eftersom den inte förorenar luften med koldioxid som påskyndar växthuseffekten. Därigenom bidrar den också till att uppnå de emissionsgränser som överenskommits i miljöavtalet i Rio.
I betänkandet tar man inte ställning till kärnkraftens lämplighet och inte heller till frågan om den bör godkännas som energikälla, vilket är bra. Medlemsstaterna måste respektera andra medlemsstaters beslut. Det viktigaste är att de länder som använder kärnkraft garanterar en hög säkerhet i sina kraftverk. Reaktorerna och kraftverken åldras men åldrandet får inte försvaga säkerheten. Ur säkerhetssynpunkt bör EU aktivt med sin expertis och knowhow hjälpa länderna i Central- och Östeuropa och OSS med deras kärnsäkerhetsproblem. De resurser som satsas på detta får emellertid inte tas från medlen till övrig kärnforskning.
Kärnkraftsindustrin måste alltid ses som en helhet från produktion till slutdeponering och destruktion av kärnavfallet. Beslut måste fattas om inrättande av platser för slutförvaring av högaktivt avfall, för det är inte rätt att man tvingas förvara avfallet i tillfälliga lager. Likaså måste man fortsätta forskningen om minskning av avfallets radioaktivitet, som också måste ges ökade forskningsresurser.

Scapagnini
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredraganden Soulier till hans utmärkta betänkande som ger en verkligt balanserad bild av kärnkraftsindustrin i Europeiska unionen. Det vägledande kärnkraftsprogrammet gör prognoser på kort sikt, som tar hänsyn till det nya direktivet om avreglering av elmarknaden på ett harmoniskt sätt, och detta är mycket viktigt. Det ryms dessutom inom ramen för vitboken om Europeiska unionens energipolitik och återger de viktigaste linjerna i den: konkurrens, säkerhet, tillgång och miljöskydd och för in dem i debatten om kärnkraftspolitiken. Det är med andra ord ett mycket balanserat betänkande, även vad gäller utgångspunkterna.
Jag tror att det är av grundläggande betydelse att man, vilket också anges tydligt, låter varje enskild medlemsstat avgöra om man vill ha kärnkraft eller inte och jag, även om jag kommer från ett land som en gång valde bort kärnkraften, hävdar att man inte bör dra förhastade negativa slutsatser när det gäller denna mycket speciella form av energi, eftersom de olika verksamheterna inom ramen för kärnkraftsindustrin under alla omständigheter direkt eller indirekt berör samtliga medlemsstater. Det är därför viktigt att Europaparlamentet redovisar sina synpunkter när det gäller denna sektor som ingår i Euratomfördraget, även på grund av de konsekvenser som ämnet kan få för den allmänna opinionen när det gäller att motverka det befintliga demokratiska underskottet.
Jag håller med Soulier när han hävdar att man måste ägna mer uppmärksamhet åt andra typer av reaktorer. Tekniken går snabbt framåt och åldrandet sker smygande och man måste därför även undersöka de nya lösningarna inom medicin och läkemedelsindustri. Vi beklagar verkligen att inte denna aspekt har utvecklats på ett lämpligt sätt av kommissionen.
Herr ordförande, låt mig som avslutning säga att diskussionen om säkerheten verkligen lägger ett stort ansvar för de europeiska medborgarna på samtliga medlemsstater, men vi hävdar, tillsammans med Soulier, att denna aspekt kan ges en betydligt mer framskjuten plats, även i relationerna med länderna i Central- och Östeuropa och inom Oberoende staters förbund.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Kollegor! Kommissionär! Först vill jag gärna å den liberala gruppens vägnar lyckönska kollegan Soulier till betänkandet. Han har i ett omstritt ämne sett en chans att komma fram till en realistisk resolution, och det tycker jag är mycket skickligt av en fransman. Min grupp har i princip inga problem med kärnenergin. Det är en ren teknik som ständigt blir mer avancerad och säkrare, och när en kärnreaktor väl är installerad verkar den leverera billig el. Men till och med den säkraste reaktorn drivs av människor. Olyckor inträffar för det mesta inte till följd av bristfällig teknik utan till följd av mänskliga brister. Transport av nukleärt material genom det tätbefolkade Europa medför stora, ja till och med oacceptabla, risker för att inte tala om lufttransport. Denna vecka har detta på nytt visats med transport i England. Kärnavfall förvaras tillfälligt i alla medlemsstater och jag frågar kommissionär Papoutsis när det äntligen kommer en definitiv lösning. Jag frågar honom även om han utövar kontroll av transporter genom luften i Europa. Kort sagt, det är den oro som Europas medborgare känner. De yttrar det inte med ord utan i handling som till exempel blockaden av nukleära transporter.
Ekonomiskt sett ser jag två problem till. Med öppnandet av elmarknaden bör kommissionen garantera konkurrensvillkoren. Det innebär att utvecklingen av nya kärnreaktorer inte får stödjas ekonomiskt, varken av de nationella myndigheterna eller av Europa. Det skulle allvarligt störa marknaden med hänsyn till andra former av energi. Även vår grupp kommer därför att rösta mot artikel 18.
Vidare bör export av teknik från Europeiska unionen till mindre utvecklade länder föregås av riktad information till befolkningen om kärnenergins för- och nackdelar. En hållbar miljö, kollegor, slutar inte vid Europeiska unionens yttre gränser.

Elmalan
Herr ordförande, hittills har tre vägledande kärnkraftsprogram offentliggjorts på gemenskapsnivå för att upprätta långsiktiga prognoser. Det vägledande programmet för 1997, som vi diskuterar i dag, skissar en bild över kärnkraftsindustrin i Europeiska unionen, analyserar problemen i förhållande till den tekniska utvecklingen och lägger fram fakta till lösningar.
Betänkandet från utskottet för forskning, teknologisk forskning och energi om kommissionens meddelande, som lagts fram av Soulier, är välbalanserat. Enligt min åsikt lyckas det undvika två blindskär, en okritisk tilltro till kärnkraften å ena sidan och en helt oresonlig rädsla för kärnkraften å den andra, liksom de illusioner den drar med sig. Betänkandet stöder sig på den tekniska utvecklingen och på europeiskt kunnande på kärnkraftsområdet. Detta är mycket riktigt fördelar som bör tas tillvara på. Med all rätt tar betänkandet upp frågan om Europeiska unionens ökande energiberoende. Det visar att kärnkraftsenergin bidrar stort till att minska detta beroende, då den svarar för upp till 35 % i genomsnitt av elförsörjningen i Europa, och upp till 75 % i Frankrike. Ändå underskattas inte frågor om miljö, säkerhet och folkhälsa.
I den mycket kontroversiella frågan om radioaktivt avfall, lägger betänkandet fram konkreta förslag baserade på den snabba utvecklingen inom vetenskap och teknik, i synnerhet vad gäller eliminering av avfall eller minskning av avfallets radioaktivitet genom partikelacceleratorer för transmutation eller snabbreaktorer. Stora investeringar är nödvändiga för att detta skall kunna genomföras så att ett program kan utarbetas som säkerställer slutförvaringen av radioaktivt avfall så att det inte innebär några risker för kommande generationer.
Betänkandet erkänner samtidigt medlemsstaternas enväldiga rätt att välja om de vill ha kärnkraft eller inte och betonar starkt att deras val måste respekteras. Jag hoppas personligen att denna väl avvägda hållning som respekterar varje medlemsstats val, skall antas av denna kammare. Med detta perspektiv gläder jag mig åt att utskottet förkastade gruppen De grönas dogmatiska ändringsförslag, vilka var baserade på vetenskapliga närmevärden och ideologiska antaganden. De franska ledamöterna från gruppen Europeiska enade vänstern kommer att vidhålla sitt motstånd mot ändringsförslagen vid plenarsammanträdet.
Kommissionens dokument hör hemma både i det sammanhang som tas upp i direktivet om avreglering av elmarknaden, och inom ramen för en gemensam energipolitik. Detta steg som enligt min mening inte behandlas tillräckligt i Souliers betänkande, tycker jag verkar farligt eftersom dess huvudsakliga mål är att anpassa energimarknaden till principerna för frihandel och konkurrens, genom att påskynda liberaliserings- och avregleringsprocessen, utan hänsyn till ekonomiska, sociala och regionala konsekvenser.
Av dessa skäl motsätter jag mig en gemensam energipolitik, som skulle innebära både ett tvång och ett ständigt hot mot medlemsstaternas val av energiform. Jag föreslår således att samarbete och samordning av nationell politik uppmuntras, samt utveckling av forskningen. Energi är inte en handelsvara vilken som helst. Den varken kan eller bör lyda under principen om fri konkurrens, eftersom det skulle riskera att ifrågasätta användarnas lika tillgång och lika behandling, varje lands val av energiform och den nödvändiga långsiktiga vision som skall garantera en säkerställd försörjning och minska energiberoendet. Med dessa förbehåll uttalar jag mitt stöd för energiutskottets betänkande.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande, det skall bara sägas till föregående talare: i våra ändringsförslag handlar det inte om någon ideologi utan blott om fakta som går att bevisa. Att detta inte passar henne som fransyska kan jag förstå, men man skall trots detta inte därför blanda ihop fakta.
Vad kommissionens kärnenergiprogram anbelangar är det präglat av sextiotalets tänkande och miljöuppfattning och tar på inget sätt hänsyn varken till de senaste vetenskapliga rönen eller behoven eller till det faktum att hälften av medlemsstaterna överhuvudtaget inte har någon atomkraft. När man ser noga efter verkar det till och med klart att länder med atomkraft inte alls vill bygga nya kärnkraftverk eftersom befolkningen inte vill det och eftersom det också blir för dyrt. Det är redan gynnsammare ur kostnadssynpunkt att inte alls bygga något atomkraftverk eftersom en ny 1 000 megawatts reaktor kostar mellan fem till åtta gånger så mycket som en modern konventionell reaktor.
Trots detta vill nu kommissionen ha långfristiga, ordningspolitiska och ekonomiska ramvillkor som inte är något annat än målinriktade stödprogram - sådana hade vi redan 1972, 1976, 1984 och 1990. Nu läggs för praktiskt taget femte gången ett stödprogram upp för kärnkraftsindustrin. Dokumentet är också direkt späckat med fel och halvsanningar. Ni påstår, och här citerar jag ordagrant: " Kärnkraftverken utformas och byggs för att hålla kvar praktiskt taget alla de skadliga biprodukterna från driften, även vid olyckstillbud" . Detta är ändå definitivt fel, för jag frågar mig: hur kan då radioaktivitet som kommer från Windscale-Sellafield uppmätas utanför Kanadas kuster, och jag frågar mig: hur kommer det sig att det finns tritiumföroreningar i dricksvattnet i Haag, och jag frågar mig: hur kommer det sig att det överhuvudtaget sker utsläpp av nuklider från kärnkraftverk vid normala driftförhållanden?
Detta kan inte bara accepteras. Även om ni säger att rivningskostnaderna för ett atomkraftverk uppgår till 10-15 % av byggkostnaderna, är detta dumheter. För det första har vi endast rivit små kärnkraftverk - hittills två - för det andra hade dessa varit i gång extremt kort tid, nämligen fyra till sex veckor. Nu uppskjuter exempelvis Frankrike rivningen till femtio år, England uppskjuter den med en gång till 100 år och då vet inte jag hur man skall beräkna detta.
Sedan säger ni: det har gjorts framsteg i fråga om avfallshanteringen i europeiska kärnkraftanläggningar. Det är verkligen en grov överdrift! Det enda som gjort framsteg där är problemen. Ni kan väl ändå inte säga att det kan anses som en del av avfallshanteringen att stoppa in avfallet i en förvaringshall. Det kan inte betraktas som avfallshantering. Det är inte fastlagt vilka geologiska barriärer som är de riktiga. Vi vet inte ens i vilken sorts matris vi skall förpacka avfallet, för att inte tala om värderingen och kriterierna för långtidssäkerhet i lagringsutrymmen för kärnkraftsavfall.
Avslutningsvis vill jag säga följande: vi har i världen sammanlagt två tusen ton vapenlämpligt uran och plutonium, vilket är illa. På detta svarar kommissionen: det skall vi upparbeta till MOX-bränslen. Till det säger jag: det är också dumheter för de flesta lättvattenreaktorerna är inte avsedda för detta. kärnkraftsindustri har haft 40 år på sig att bevisa att den är ren, att den är säker, att den är gynnsam ur kostnadssynpunkt och att avfallshanteringen i vilket fall som helst är säkerställd. Under dessa 40 år har det inte lyckats. Detta betyder att konsekvenserna endast kan vara: slut med denna dinosaurieteknologi!

Weber
Herr ordförande, kära kolleger, jag är förvånad över de felaktigheter och grundlösa påståenden som betänkandet från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi innehåller. Jag citerar bara två av dem. Beaktandet under punkt F säger att "miljöfrågan kan inte separeras från utvecklingen på kärnkraftens område vad gäller minskningen av koldioxidutsläpp till vilken kärnkraften bidrar ". Detta är helt enkelt inte sant.
Flera studier som gjordes redan i början av nittiotalet, visar tydligt att koldioxidutsläppen från produktion av energi och kärnenergi är nästan 54 gram koldioxid per kilowattimme. Utsläppen kommer till stor del från anrikningen och även från brytningen av uranmalm. Anrikningen görs dock med fossil energi i de flesta av de länder där den förekommer. I motsats till vad betänkandet hävdar producerar kärnkraftverken själva ingen koldioxid, medan däremot kärnbränslekedjan gör det. Vad finns det för alternativ? Gasturbinerna till exempel försörjs med gas och kombinerar kraft- och värmeproduktion. De släpper bara ut 33 gram koldioxid per kilowattimme och det finns andra system som är ännu mer högpresterande.
Ur ekonomisk synvinkel är kärnsektorn för övrigt, efter olyckan i Tjernobyl, inte skyldig att försäkra sig, eftersom inget försäkringsbolag skulle gå med på att försäkra den här typen av risker.
Därför måste jag uppmana kollegerna att rösta för de ändringsförslag som lagts fram av Bloch von Blottnitz. Och som luxemburgsk medborgare, som lever omgiven av kärnkraftverk, i synnerhet verket i Cattenom, kan jag inte på något vis ansluta mig till Souliers åsikt.

Kronberger
Herr ordförande, det behövs en principdiskussion om användandet av nukleär teknik i energiförsörjningen. Driftstörningarna, utsläppen ur atomreaktorerna har under de senaste åren blivit flera och inte färre. Det står klart för oss alla. Om, som i Förbundsrepubliken Tyskland, det finns ett utbrett motstånd mot transporterna, så måste också dessa transporter tas med i kostnadsberäkningen. Detta är ytterligare en anledning varför man rent principiellt måste fundera över atomkraftindustrin.
Det är förvisso en amsaga att det inte går utan den. Det står också i betänkandet att kärnenergin är ett ofrånkomligt vetenskapligt och ekonomiskt faktum. Kärnenergin är snarare ett ständigt hot som sträcker sig långt utöver de generationer som lever idag. Jag tror att det också handlar om ett demokratipolitiskt problem. Inom en nära framtid kommer Sverige att lämna atomenergin bakom sig. Då är de länderna - däribland också mitt, Österrike - i majoritet. Det har också att göra med demokratiska beslut, att man här funderar över hur man kan stiga ur.
Det är särskilt felaktigt att hävda att atomenergin är en miljöriktig teknologi då den i själva verket efterlämnar radioaktivt förorenade element i tusentals år. Vem törs vara så förmäten att han åtar sig garantin för en så lång tidsrymd? Därefter påståendet, som skall vara vetenskapligt underbyggt, att kärnbränslen skall gå att få in i ett kretslopp. Jag förmodar att det tror väl ingen i detta rum.

Desama
Herr ordförande, ingen här i salen skulle bli förvånad av att få veta att jag tveklöst stöder Souliers betänkande. Inte bara för att det är ett betänkande som strävar efter att vara objektivt, utan också rimligt. Man kan naturligtvis inte hoppas på att vi, med anledning av detta betänkande skulle föra en i det närmaste sansad diskussion, men ändå. I och med betänkandet och de diskussioner vi haft i grupperna och i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, tror jag att vi äntligen kan se att åsikterna strävar lite mer åt samma håll än det verkade för en tid sedan.
Utöver Webers pseudovetenskapliga påståenden, skulle jag vilja påminna om två viktiga punkter. Den första är att kärnkraften har spelat en stor och avgörande roll i den ekonomiska utvecklingen i alla de europeiska länderna under åren efter det andra världskriget, även i de länder som i dag avvecklar, eller vill avveckla kärnkraften. Min andra synpunkt är att kärnkraftens avveckling i allmänhet bara är ett långsiktigt val, som naturligtvis gäller under förutsättning att det finns verkliga alternativ. Vilka är de? De förnybara energikällorna, utan tvekan.
Som alla andra här i salen är jag positiv till utvecklingen av förnybara energikällor. Men låt oss vara realistiska. Maximalt och i bästa fall kommer de att täcka mellan 10 och 15 % av energibehovet. De är alltså inte något riktigt alternativ. Gasen. I dag är det rusning efter detta alternativ. Men vad händer om vi orsakar en extrem ökning av gasbehovet. För det första kommer vi att öka vårt beroende gentemot länder om vilka man minst sagt kan säga att de saknar en tydlig demokratisk stabilitet. För det andra kommer vi naturligtvis att framkalla en extrem höjning av gaspriserna, vilket vi alla kan förstå av spelet mellan tillgång och efterfrågan. På energiområdet kommer vi följaktligen att ha en väsentlig faktor som allvarligt försämrar och avstannar den ekonomiska tillväxten och därmed också det totala skapandet av sysselsättning.
Diversifiering är den gyllene regeln när det gäller energi. Man kan inte i första hand göra ideologiska val på detta område, inte heller kan man välja bara kärnkraft eller ingen alls. Antingen vi vill det eller ej kommer kärnkraften fortfarande att spela en viktig roll i våra länder, men framför allt i resten av världen och i utvecklingsländerna.
Det kanske är dags att påminna sig om att vi inom Europeiska gemenskapen undertecknat två åtaganden gentemot den allmänna opinionen, vilket poängteras i Souliers betänkande och några ändringsförslag leder i samma riktning. Vi bör inte ge oss in i en ideologisk diskussion för eller emot kärnkraft. Vi bör bistå med nödvändiga medel som kan garantera säkerheten i kärnenergihanteringen för det första, och för det andra lösa de svåra problem som gäller hantering av kärnavfall. Detta är vår verkliga uppgift.

Estevan Bolea
Herr ordförande, också jag vill gratulera Soulier. Han har i denna svåra fråga, som är så full av passion och med så lite objektivitet, kunnat sammanställa ett balanserat betänkande.
Jag vill hänvisa till frågan i meddelandet från kommissionen till kärnkraftsindustri, som inte enbart utgörs av elföretag som driver kärnkraftanläggningar, utan även detta enorma arbetsfält, denna enorma arbetsmarknad, som Europa så väl behöver: utrustning, material, tjänster och teknologi.
Det pågår utveckling över hela världen av många nya projekt avseende kärnkraftanläggningar, i Iran, Turkiet, Brasilien, Korea och Kina, och vi behöver arbetstillfällena. Jag tänker här på högteknologin.
Det är kärnkraftsindustrin som gjort det möjligt för vår industri att förbättra tekniken så enormt mycket. Kina har nu 2 100 MW kärnkraft och vill år 2020 ha 20 000 MW.
Jag tror att länder som Portugal, Italien och andra som inte har några kärnkraftanläggningar kan exportera utrustning, att de kan spela en betydande roll och det är det, herr kommissionär, vi behöver.
Jag ber er att ni gör allt som står i er makt för att stärka exporten av kraftverksutrustning, tjänster och teknologi.
Man talar ständigt i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, och ännu mer i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om att internationalisera alla kostnader. Ändå vill ingen inse att kärnkraftsenergin redan gör så. Det är den enda energiformen, den enda kilowattimmen, där vi konsumenter, när vi betalar för vår kilowattimme, också betalar den verkliga kostnaden och framtiden för hanteringen av resterna och inkapslingen av anläggningarna när de på grund av föråldring måste stängas. Jag skulle gärna vilja att övriga sektorer, kemi, livsmedel, kolkraft och gaskraft gjorde något av detta. Vi skall inte bygga upp ett försvar, som Desama mycket riktigt sagt, ideologiskt i sig, till förmån för eller mot frågan om huruvida kärnkraftsenergin är en kompletterande energiform. Men jag vill säga att det är en teknik och att vi ber länderna och kommissionären att de stöder denna teknik, så att vi kan skapa arbetstillfällen och export.

Pompidou
Herr ordförande, jag måste gratulera André Soulier till hans utmärkta betänkande. Somliga försöker fortfarande göra den civila kärnkraften till ett djävulens påfund, men man får ändå inte glömma att kärnkraften svarar för mer än en tredjedel av energin i flera europeiska länder, att den garanterar en säkerställd försörjning, att den skapar kvalificerade arbetstillfällen och framför allt att kärnkraftsanvändningen bidrar till minskningen av koldioxidutsläppen. Vi kan dock inte luta oss tillbaka villkorslöst och okritiskt. Det är viktigt att se till att säkerheten vid kärnkraftsanläggningarna upprätthålls och att avfallshanteringen förbättras. Europeiska unionen har i dag en kärnkraftsindustri som nått mogen ålder, som garanterar kontrollen över hela kärnbränslekedjan och därigenom en optimal riskhantering, vilket fortfarande inte är fallet i Öst. Man får slutligen inte glömma att föredraganden grundligt behandlat de problem som är förknippade med de befintliga kärnkraftverkens åldrande, med utgångspunkt i de senaste tekniska framsteg som är resultatet av många års forskning. Den dag vi måste modernisera de befintliga kärnkraftsanläggningarna behöver vi på så vis inte bli överrumplade.
Forskningen bör fortsätta i syfte att minska avfallets radioaktivitet och att eliminera det. Projekt som snabbreaktorn som främst utvecklats av Carlo Rubia, förtjänar all vår uppmärksamhet, och jag vet att de också inspirerar kommissionen. För att säkerställa och behålla vårt oberoende vad gäller energiförsörjning måste vi utnyttja alla möjligheter för att fortsätta driva den politik som påbörjats vad gäller minskning av avfall och förvaring av överblivet avfall. Om slutförvaringens säkerhet och hantering når en tillfredsställande nivå i länderna inom Europeiska unionen, kommer det att krävas att den förbättras i länderna i Central- och Östeuropa och i länderna inom OSS. Detta fordrar fortsatta ansträngningar och ett stöd för vår kollega Souliers utmärkta betänkande.

Frischenschlager
Herr ordförande, jag kan tyvärr inte gratulera föredraganden, herr Soulier. Jag anser att betänkandet i sina huvudfrågor är förskönande och därtill motstridigt. Jag anser det i det närmaste oacceptabelt att följande mening står i motiveringsdelen: " Kärnkraften har redan bevisat sin ekonomiska effektivitet" . På samma gång måste i betänkandet medges att de grundläggande frågorna som kostnader, nedläggning, lagring ännu inte lösts.
För det andra: den östeuropeiska frågan berördes alldeles nyss. Detta kommer att bli ett svårt tema vid inträdesförhandlingarna. Och hur skall detta problem lösas ur kostnadssynpunkt? Det är en helt och hållet öppen fråga. För det tredje: under punkt 17 talar man om balanserade forskningsinvesteringar. Precis motsatsen behövs. Vi behöver en balanserad forskningspolitik som främjar forskningen i riktning mot förnybara, alternativa energikällor.
För det fjärde talas det om att man i fråga om exportpolitiken skall ge en objektiv information om för- och nackdelarna. Mycket viktigare är det att pröva alternativa energimöjligheter i dessa länder. På grund av alla dessa punkter förkastar jag definitivt detta betänkande och kommer att understödja alla förslag som inriktar sig på ett frångående av atomenergin.

Pradier
Herr ordförande, en av svårigheterna när vi talar om den civila kärnkraften är om igen att hålla diskussionen på en sansad nivå och att undvika generaliseringar som gör att diskussionen går i stå, bara ordet Tjernobyl nämns. Detta berör oss alla, oss själva, våra hem, våra grannar. Liksom många medlemmar i min grupp säger vi alltså ja till kärnkraftsenergi, men till vilket pris? Till priset av en flitig och grundlig forskning inom avfallshanteringen, vilken kommer att förbli ett överhängande problem inom en överskådlig framtid så länge som vi inte behärskar både fusion och fission. Till priset av extrema säkerhetsåtgärder vid transporter och vid anläggningarna, vilket vi alla dagligen måste tänka så att ingen plats lämnas åt rutinen. Till priset av en omarbetning av våra fördrag så som att parlamentet tar emot dokument i ämnet och att insynen blir fullständig. Icke desto mindre måste vi inse att kärnkraftsenergin fortfarande är det enda alternativet till de fossila bränslen, vilka är förorenande och ojämnt fördelade över jordklotet, och att kärnkraftsenergin förblir ett faktum som, i egenskap av sådant, står emot ideologierna. Det viktigaste för oss på detta området förblir vaksamheten, liksom den smula ödmjukhet som främst består i att se tillbaka på sina misstag, så som bridreaktorn.

Linkohr
Herr ordförande! Det är inte här någon hemlighet att mitt eget parti, Tysklands socialdemokratiska parti, är emot kärnenergi. Det är inte heller någon hemlighet kollegerna emellan att jag som övertygad socialdemokrat personligen är av annan mening. Därför vill jag hjärtligt gratulera föredraganden. Jag skulle skrivit betänkandet på liknande sätt.
Till herr Weber vill jag säga följande: om det verkligen vore så att man med kärnenergins hjälp inte sparar in på koldioxidutsläppen, kanske han vill förklara för mig varför befolkningen i Frankrike producerar ca 7 ton koldioxid per person och år och i Danmark, som inte har någon kärnenergi, 11 ton per person. Beräkningarna låter sig vederläggs av verkligheten.
Men nu till själva saken. Vilken är egentligen vår roll i det hela? Vi bygger inga kärnkraftverk. Här beslutas inte om och i så fall var någonstans ett kärnkraftverk skall byggas. Men vi är ansvariga för att hålla de gränsöverskridande skadorna så obetydliga som möjligt - för övrigt även på andra områden, inte bara på kärnkraftens . Därför är det vår uppgift att sörja för säkerheten, och därför är det också meningsfullt - även för dem som själva avstår från kärnkraft - att ställa forskningsmedel till förfogande. För övrigt inte bara för oss utan för världen i sin helhet; att ta del, erbjuda teknologi, för att minska riskerna.
Och nu något om teknologierna själva. Det uppstår så ofta intrycket av att kärnenergin vore en teknologi på upphörande, så att säga något från igår. Det är fullkomligt galet. Det har för övrigt ännu aldrig funnits någon teknologi som någonsin upphört. All teknologi vidareutvecklas. Även kärnenergin, kärnkraftsforskningen utvecklas vidare, och för övrigt är forskningen fri, detta är till och med fastställt i vår tyska författning. Den kommer att vidareutvecklas, och den vidareutvecklas också över hela världen. Det finns det exempel på.
Den fråga som ställs oss är: vill vi hålla inne med vårt kunnande, så att säga förinta det? Eller vill vi erbjuda vårt kunnande till andra så att de, när de som suveräna stater förklarar sig beredda att investera i denna sektor, åtminstone kan göra det på ett säkert sätt? Den nukleära nedrustningen är också ett tema där vi borde engagera oss - för förstörelse av bestående lager, inte för uppbyggnad av nya. Även här besitter vi ett enormt kunnande inom Europeiska unionen. Nej, jag anser verkligen att vi inte skall blunda för realiteterna utan bidraga till att minska riskerna i de nukleära men även i de andra teknologierna.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Portugal har redan sagt "nej " till kärnkraft 1985, när redan ett förslag till att bygga fyra nya kärnkraftverk låg klart. Man sa "nej " av miljöskäl men, framförallt, av ekonomiska skäl. Det har gått 12 år och flera "Tjernobylkatastrofer " sedan dess, det var bara verkligheten som gav portugisiska opinionen rätt.
Just nu kan man bekräfta att sju länder har bestämt sig att inte acceptera kärnkraft. Det finns inte heller något kärnkraftverk under uppbyggande i de andra medlemsstaterna och däribland planerar Sverige att avveckla sina kärnkraftverk fram till 2001 och Spanien har beslutat att stoppa upp sitt kärnkraftsprogram. Varför? Därför att kostnaderna är för höga för miljön, folkhälsan och även för den nationella budgeten. Argumentet med den låga energikostnaden genom kärnkraften är ett falsarium, eftersom man inte ställer den i förhållande till kostnaderna för forskning, det civila ansvaret vid katastrofer och, framför allt, med tanke på kostnaden för kärnavfallshanteringen och avvecklingen av de kärnkraftverk som inte används, eftersom dess livstid inte är längre än 40 år. Och avvecklingen har ingen ännu vågat ge sig i kast med, inte ens Amerika, eftersom den är för svår.
Jag är överens med föredraganden Soulier när han föreslår att man skall utarbeta förteckningar över kärnkraftverk som används och över befintligt kärnavfall omedelbart. Men jag vill ihärdigt förespråka att unionens energipolitik måste sikta mot en avveckling av kärnkraften på medellång sikt. Om jag skall godkänna den princip som André Soulier försvarar att medlemsstaterna skall få välja sitt energisystem, en princip som för övrigt är grunden för hela det europeiska projektet, tycker jag att unionen kan besluta att endast stödja program som förespråkar förnybara energikällor och energieffektivitet. Detta är en central fråga och det är en politisk fråga. Jag försvarar införandet i fördraget av ett kapitel om energin, men endast ur den synvinkeln, och en förändring av den rättsliga grunden för att införandet skall kunna stödja sig på artikel 189 C, som föreskriver parlamentets samrådsförfarande och rådets majoritet. Portugal försvarar en hållbar energipolitik som framkom i Stockmann-betänkandet och som har stöd av kommissionens grönbok.
Herr ordförande, kära kollegor, vi vet att detta synsätt inte är den majoriteten i min grupp har, vilken jag respekterar men inte kan dela, och jag vill åter säga att detta synsätt pekar längre än på kortsiktiga intressen. Det är den åsikten som vi, som politiker, har plikten att försvara.

Kaklamanis
Herr ordförande, kollegor, det som jag skall säga är min personliga åsikt och inte min grupps åsikt.
Jag kan inte gratulera föredraganden Soulier till det han skriver i sitt betänkande. Hans betänkande är en uppmuntran till användningen av kärnkraften. Och medan vi för länderna i Europeiska unionen kan acceptera att det finns vissa regler, miljöskydd och säkerhet, så refereras det inte alls i detta betänkande till tredje land eller till länder som står i förbund med Europeiska unionen.
Herr ledamot av kommissionen, jag skall nämna två exempel som oroar mig väldigt mycket. När han svarade på min fråga angående återupptagandet av driften vid Kozlontujs reaktor 1, nämnde ledamoten av kommissionen Van der Broek - jag har svaret här - att " kommissionen har gjort en intervention på bulgarisk regeringsnivå eftersom reaktor 1 åter sattes i drift, utan att man i förväg utfört de reparationer som var nödvändiga" . För några dagar sedan läste ni alla i tidningarna om avbrottet som noterats vid reaktor 1, och det kanske kom ut meddelanden om att det inte fanns någon läcka, men jag vet inte vad som kommer att ske i morgon.
Det andra exemplet är: när han svarade på min fråga angående kärnkraftverket som Turkiet bygger i regionen Akouiou, en region som är särskilt jordbävningskänslig, svarade han mig att " detta kan inte fortskrida eftersom det inte finns" - säger han - " någon miljöstudie ännu från det ansvariga ministeriet i Turkiet" . Trots detta byggs kraftverket, vilket jag läste i en kanadensisk tidning - eftersom det är ett kanadensiskt företag som gör det - och till och med med en sådan reaktor så att kärnavfallet skall kunna omarbetas till atomvapen.
Herr ledamot av kommissionen, vad skall vi göra åt dessa saker? Varför refererade inte Soulier alls till dessa fall? Eftersom kärnkraften är en tidsinställd bomb som när den exploderar inte begränsar sig enbart till landets gränser. Den breder ut sig. Och när Bulgarien och Turkiet kommer in i Europa, vad skall vi göra då, herr Soulier?

Lange
Herr kommissionär! När jag läst kommissionens dokument och även betänkandet från kollegan Soulier, tänkte jag att det här är fel överskrift. Den borde lyda: " Rädda de strålande dinosaurierna från att dö ut" . När man tittar litet närmare märker man att det ställs en helt felaktig utgångsfråga vad beträffar synen på energiförsörjningen i Europa. Man utgår från antagandet att alla medborgare skulle ropa: " Vi vill ha elektricitet, vi vill ha energi från atomkraft." Men detta är ju precis fel början! Medborgarna vill ha det varmt hemma, vill ha ljus, och industrin vill kunna producera på ett effektivt sätt. Först därefter måste man bestämma vilka energibärare man på effektivaste och miljövänligaste sätt kan sätta in. Om man gör just detta, upptäcker man att det är energisparandet, det effektiva utnyttjandet av energin, som är den viktigaste potentialen för att tillfredsställa dessa behov. Man upptäcker att gas-ångkraftverk är billigare än kärnkraftverk. Man vet hur man skall använda värmekraftkoppling och man känner till potentialen hos de förnybara energikällorna. Från den utgångspunkten kan man tillfredsställa medborgarnas behov mycket bättre än om man satsar på den föråldrade teknologin som kärnkraften utgör.
Vi vet också att problemen i samband med denna överskyls i betänkandet, så till exempel frågan om subventionering med offentliga medel och frågan om riskpotentialen hos till synes normalt fungerande kärnkraftverk. Det finns risker för leukemi; om vilket jag knappast får säga ett knyst hos oss i Tyskland. Sedan finns ju också det olösta problemet med avfallshanteringen. Sammantaget är detta alltså en icke-objektiv framställning. Inte heller det halmstrå som exporten utgör kan jag riktigt föreställa mig. Det är en alltigenom en idealiserad syn, när man säger att det finns nationer som helt frivilligt bestämmer sig mellan atomkraft och någon annan energiförsörjning.
Det handlar här om väldigt mycket pengar. Det finns mäktiga industriföretag där som vill precis detta, nämligen att det skall byggas atomkraftverk. Men vi erbjuder dem inte frivilligt vårt kunnande. Det vore verkligen en idealiserad föreställning. Nej, om vi skall satsa europeiska pengar på detta område, kan det bara få handla om två saker; dels att göra den tid som återstår av driften säker och dels att finna garantier för en vettig avfallshantering. Denna inställning företräds för övrigt mycket beslutsamt av socialdemokratin i Tyskland.
Vi borde befria oss från påtryckningarna från enstaka kraftverksbyggare och enstaka energiförsörjningsbolag om att till varje pris fortsätta med denna föråldrade teknologi. Låt oss inskränka oss till de båda kvarvarande uppgifterna. Låt oss inte ge denna gamla strålande dinosaurier någon framtid. Det finns också en framtid utan dinosaurier!
(Applåder)

Flemming
Herr ordförande! Österrike har i en folkomröstning röstat mot användningen av kärnenergi, och det är det starkaste uppdrag som en politiker kan ha.
Det finns i dagsläget inte något kärnkraftverk där man kan utesluta den största möjliga tänkbara kärnkraftsolyckan. Alltså angår varenda atomkraftverk i Europa oss alla. Frågan om kärnkraftsavfallet, som under tusentals år kommer att avge högriskstrålning, är helt olöst. Vi producerar glatt vidare. Vi är en märkvärdigt inhuman och omoralisk generation. För att inte bli missförstådd: kärnenergin representerar måhända en mycket stor möjlighet för mänskligheten. Men vi kommer att vara tvungna att investera mycket, mycket mer pengar och även tid på forskning. Det vore oansvarigt att inte vilja utveckla denna unga teknologi vidare, men lika kortsiktigt att inte satsa lika mycket pengar och intelligens på utvecklingen av de förnybara energikällorna. Vi måste göra båda delarna.
Men idag kan det bara vara ett klart nej till varje nytt atomkraftverk, till varje betänkande som yttrar sig till förmån för detta. Men vi är också emot att på ett odifferentierat sätt avstå från de mål som enligt Euratomfördraget skall stödjas, exempelvis på forskningsområdet, men också då det gäller säkerhetsnormerna.
Människan har alltid haft mod till framtiden, ibland via omvägen över ett mycket, mycket skrämmande förflutet. Tänk på Tjernobyl. Ansvaret måste vi bära idag, här, i nutiden. Idag måste vi rösta efter bästa förstånd och i enlighet med vårt samvete.

Papoutsis
Herr ordförande, jag skulle först av allt vilja tacka föredragande Soulier och ledamöterna i parlamentets utskott för forskning, teknologisk utveckling och energi som tagit initiativ till att utarbeta föreliggande betänkande. Med detta betänkande deltar parlamentet i den dialog som utvecklas på gemenskapsnivå angående kärnkraften, något som jag lägger särskild vikt vid. Och jag måste påminna om att just denna diskussion var en del av Europeiska kommissionens åtagande, men det var också en del av mitt eget personliga åtagande under utfrågningen med ledamöterna i kommissionen inför ledamöterna i energiutskottet inom parlamentets ramar.
Jag måste emellertid säga att betänkandet från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi - Souliers betänkande - är ett realistiskt och måttfullt betänkande och jag tillkännager också att Europeiska kommissionen kommer att ta hänsyn till de konstruktiva bedömningar som ni formulerade angående våra förslag. Jag är glad över att ni stödjer idén om att medlemsstaterna skall anta vissa gemensamma principer för en tillämpning av kärnkraften för fredlig användning. Jag anser också att den inbjudan som riktades till rådet om att förverkliga en diskussion angående denna fråga är nödvändig.
Beträffande den institutionella ramen, stödjer sig kommissionen, som ni vet, på regeringskonferensen för en införandet av vissa specifika ordningar angående energifrågan i det reviderade Maastrichtfördraget. Vi tror att dessa ordningar möjliggör närmandet av dessa frågor som avser energin på ett homogent sätt, dock genom att ta hänsyn till särdragen för varje slag av energikälla. På detta sätt kommer vi att kunna bevara den del av de olika energikällorna som erbjuds för vår framtida försörjning, men samtidigt att kunna ta hänsyn till de särskilda ekonomiska karaktärsdragen för användningen av dessa källor, det faktum att de utgör hållbara energikällor och även varje energikällas återverkningar på miljön.
Kärnkraften täcker en viktig del av våra energibehov. Dess roll kan bara bevaras om elproduktionen från kärnkraften och om de följande aktiviteterna i bränslecykeln kan utvecklas under förhållanden som accepteras av de europeiska medborgarna, med tanke på folkhälsan och säkerheten. Och när vi refererar till de europeiska medborgarna, innefattar vi även medborgarna i länderna i Central- och Östeuropa, liksom även medborgarna i de nya självständiga staterna. Europeiska gemenskapens ansträngningar för en förbättring av säkerheten för kärnkraften i Östeuropa måste fortgå och dess effektivitet måste förstärkas.
De flesta avtal som gemenskapen har slutit med tredje land innehåller ordningar som slår fast behovet av ett samarbete och ett utbyte av information på energiområdet, och särskilt på kärnkraftsområdet. Frågan om säkerheten vid reaktorn i Kozlontuj, till vilken Kaklamanis refererade på ett mycket konkret sätt, är något som sysselsätter oss och naturligtvis oroar oss: driften oroar oss och utvecklingen oroar oss. Kommissionen har skyndat sig att bidra till en förstärkning av säkerheten vid denna reaktor och jag vill hoppas att samarbetet med de bulgariska myndigheterna kommer att tillåta ett framsteg i denna riktning med avseende på framtiden. Beträffande Turkiet insisterar Europeiska unionen på, liksom för alla övriga länder, att garantin av de högsta möjliga säkerhetsförhållandena kommer att vara förutsättningen för driften och finansieringen av dessa reaktorer.
De ansträngningar som vi dock måste göra från vår sida avser framför allt förvaltningen av avfallet och förvaringen av det. Och här måste våra ansträngningar inriktas på vissa effektiva åtgärder. Jag håller med väldigt många av er som har begärt ordet, om att dessa ansträngningar måste integreras, framför allt i programmen för forskning och teknologisk utveckling som syftar till begränsningen av höga kvantiteter radioaktivt avfall. Det gemensamma forskningscentrat, och mer konkret anläggningen i Karlsruhe, har utvecklat forskningsaktiviteter som har fördjupat sig mycket i frågan om omvandlingen av radioaktiva ämnen med lång halveringstid till ämnen med kort halveringstid. På detta sätt kommer radioaktiviteten på avfall att begränsas inför en definitiv lagring och förvaringen kommer att kunna bli definitiv för varje radioaktivt ämne, då det tidigare skulle ha separerats. Jag måste också påminna om att under de senaste åren har den europeiska kärnkraftsindustrin lyckats göra viktiga framsteg i frågor som gäller upparbetning, förvaring och eliminering av alla kategorier radioaktivt avfall. Och det finns redan, som ni vet, det gemensamma aktionsprogrammet. I slutet av året måste en specialrapport, som nu är under utarbetning, ligga klar. Den kommer att ta upp tillämpningen av aktionsplanen angående det radioaktiva avfallet.
Inom denna ram är det också värt att studera närmare och på djupet, på en europeisk nivå, möjligheten av en sluten cykel för kärnbränsle, dvs. upparbetningen av användbart bränsle. Och detta eftersom det bidrar till den viktiga minskningen av volymen av övriga bränslen. Dessutom, i de fall där blandoxidbränslen (MOX) används, tror vi att det kan erbjuda möjligheten att ersätta plutonium där det stämmer bättre, och framför allt i själva reaktorerna. Erfarenheten som gemenskapsindustrin för produktion av MOX-bränsle har gjort, ger den en teknologisk överlägsenhet som är oslagbar på världsnivå. Tillämpningen av denna teknologiska kunskap angående produktionen av bränsle från kluvet råmaterial för strategisk användning i Ryssland och USA utgör en viktig medverkan för den europeiska industrin till nedrustningen och, skulle jag vilja säga, till ansträngningarna för världsfreden.
De typer av kärnkraftsanläggningar som existerar i Europa idag varierar och de ansträngningar som lagts ner av industrikretsar och säkerhetsansvariga myndigheter för ett närmande av modellerna och även definitionen av de allmänna kraven kommer säkerligen att behöva fortsättas. Gemenskapens fortsatta ansträngningar beträffande forskning, teknologisk utveckling och nydanande är viktiga i denna fråga. Det handlar särskilt om att ta itu med frågan om åldrandet av dagens anläggningar, en fråga som hursomhelst uppmanar oss att ta itu med detta efter år 2010 genom att dock från och med idag anta, eventuellt genom diskussionen angående det femte programmet om forskning och teknologisk utveckling, en politik som syftar till en säker och effektiv nedmontering och om vi lyckas med det, att dra fördel av den nya generationen reaktorer som är mer konkurrenskraftiga och lättare att acceptera för befolkningen. Diskussionerna om gemenskapens institutionella organ angående kärnenergin framtid i Europa måste föras i denna riktning. Europaparlamentets betänkande utgör ett viktigt tecken på de riktningar mot vilka denna diskussion måste utvecklas.
Herr ordförande, jag skulle för att avsluta ännu en gång vilja gratulera föredraganden Soulier till hans betänkande, och tacka alla ledamöter som begärt ordet för att framföra sina synpunkter, och jag vill ännu en gång försäkra parlamentet om att vi kommer att ta allvarlig hänsyn till dessa. Tillåt mig också att säga att kritiken mot att Europeiska kommissionen lägger en särskild vikt vid kärnkraften är orätt. Jag skulle vilja säga att Europeiska kommissionen presenterar för er en balanserad strategi angående energins utformning inom Europeiska unionen, vars resultat - och jag skulle säga bevis - är att den direkt följande frågan i diskussionen i parlamentet är betänkandet av Rothe om grunden för grönboken om de förnybara energikällorna, ett område som också ges en strategisk betydelse av gemenskapen och Europeiska kommissionen.

Bloch von Blottnitz
Herr kommissionär, låt mig bara få ställa en fråga: har jag inte rätt i att ett gemensamt handlingsprogram för avfallshanteringen inte är något riktigt framsteg för avfallshanteringen? Det måste vi väl i alla fall säga, där måste ni ge mig rätt! Jag skulle vilja vet hur ni kan beteckna detta som framsteg.

Plooij-Van Gorsel
Herr kommissionär! Ni glömde besvara min fråga om säkerheten vid lufttransporter, alltså med flygplan. Jag skulle väldigt gärna vilja ha ett svar. För det andra, om forskning i kärnteknologi genomförs och stöds av det europeiska femte ramprogrammet, är det fråga om stöd av kärnenergi och stör det då inte den inre marknaden?

Papoutsis
Herr ordförande, jag refererade framför allt till framsteget som har gjorts av Europas kärnkraftsindustri angående utvecklingen av bättre former för upparbetning, förvaring och eliminering av alla kategorier av radioaktivt avfall. Och jag måste säga att detta inte har skett av en slump. Det skedde efter politiska påtryckningar, efter många diskussioner som har genomförts på europeisk nivå, efter det att många medborgare har uttryckt sin oro och naturligtvis, utifrån regeringarnas och de europeiska institutionella organens åtaganden. I denna riktning hjälper gemenskapens aktionsprogram till för att ett sådant framsteg skall kunna göras och jag skulle säga att alla måste komma överens om att kärnkraftsindustrin, i den mån den fortsätter sin drift och i den mån man inte kan låtsas att den måste upphöra att fungera, måste främja dessa metoder med en bättre upparbetning, förvaring och eliminering av radioaktivt avfall som mål.
Beträffande säkerheten för transporterna av kärnämnen, måste jag här säga att alla internationella organisationer, inklusive Europeiska kommissionens avdelningar, lägger ner varje möjlig ansträngning för att garantera de bästa möjliga villkoren för säkerheten vid transporterna liksom vi, naturligtvis, är skyldiga att på alla sätt försäkra en eliminering av den olagliga spridningen av kärnämnen, vilken kategori eller sort det än är. Europeiska kommissionen agerar alltså i denna riktning och jag skulle vilja säga, med mycket stor framgång, enligt de konkreta bevis som vi har fått de senaste månaderna.
Beträffande direktivet om flygtransporterna så är detta en fråga som idag utarbetas av andra avdelningar i Europeiska kommissionen, dock inte av dem som jag har det politiska ansvaret för och följaktligen är jag inte i denna stund tillräckligt informerad för att ge er ett svar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.00.

Förnybara energikällor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0168/97) av Rothe för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om meddelande från kommissionen: Energi för framtiden - Förnybara energikällor - Grönbok för en gemenskapsstrategi (KOM(96)0576 - C4-0623/96).

Rothe
Herr ordförande, kära kollegor, herr kommissionär Papoutsis! I och med diskussionen beträffande grönboken om en gemenskapsstrategi för förnybara energikällor tror jag att vi kommit in i en nyckelfas i den europeiska energipolitiken. Jag tror också att debatten idag på ett synnerligen idealiskt sätt ansluter till den debatt som vi just fört.
Europeiska parlamentet har upprepade gånger understrukit de förnybara energikällornas betydelse för gemenskapens energipolitik, senast i juli förra året i resolutionen om en handlingsplan för förnybara energikällor i kollegan Mombauers betänkande samt i resolutionen av den 14 november 1996 till kommissionens vitbok om en europeisk energipolitik. Därför välkomnar jag särskilt mycket att också kommissionen insett nödvändigheten och i föreliggande grönbok om en gemenskapsstrategi tagit upp impulserna från parlamentsinitiativen.
Jag håller absolut med kommissionen om att ett uppsättande i dagens läge av prioriteter vid valet av energibärare är oförenligt med de långsiktiga kraven på en hållbar utveckling. Kommissionen presenterar med sin grönbok en mycket bra analys av situationen, även om - det måste jag säga - jag hade önskat att grunddragen i strategin för en intensifierad introduktion på marknaden av förnybara energikällor hade formulerats tydligare. Men nu sätter vi alla våra förhoppningar och förväntningar till den planerade vitboken.
Endast ca 6 % av energiförbrukningen i Europeiska unionen kommer idag från förnybara energikällor. Det är en ökning på precis 1 % sedan 1990. Vi har medlemsstater där nästan 30 % av energibehovet tillgodoses från förnybara energikällor, andra ligger under 1 % och detta med helt och hållet jämförliga potententialer. Då vi nu i betänkandet sätter som mål att år 2010 täcka minst 15 % av energibehovet med förnybar energi, så är detta mycket mindre än vad som vore tekniskt möjligt. Ändock innebär detta en utmaning för Europeiska unionen, nämligen om man betänker stagnationen under de senaste åren. Det räcker inte heller att bara sätta upp detta enda mål för Europeiska unionen som helhet. I vitboken väntar vi oss en differentiering alltefter de olika energikällorna samt uppsättandet av särskilda mål för de enskilda medlemsländerna, mål som står i förhållande till vad som är möjligt och till vad som redan uppnåtts.
Att anta en sådan energipolitisk utmaning är inte bara en nödvändighet. Nej, det gäller också, och i synnerhet, att ta till vara denna enastående möjlighet att föra in den europeiska energipolitiken på en kurs som främjar miljöskydd, försörjningssäkerhet och varaktighet i förening med en samordnad industripolitik. Jag vill ännu en gång gratulera er, herr kommissionär, att ni såsom ansvarig har tagit ett verkligt stort steg framåt med denna grönbok. Men just efter den klara analys som läggs fram av brister och nödvändigheter, väntar vi nu på en vitbok som på ett lika klart sätt drar slutsatserna av denna analys. Vi väntar på ett åtgärdspaket med finansieringsplanering och tidsschema.
För att ge de förnybara energikällorna en reell chans att bryta igenom på marknaden, behövs nya rättsliga, finansiella och ledsagande åtgärder på europeisk, nationell och regional nivå.
Vad de ordningspolitiska åtgärderna beträffar måste konstateras att så länge som priset på energin från konventionella källor som kärnkraft, kol och olja helt och hållet lämnar de ekologiska kostnaderna utan beaktande, så länge kommer energin från sol, vind och biomassa att ha allvarliga konkurrenssvårigheter. Därför bör man med stort eftertryck tillråda en europeisk energiskatt från vilken den förnybara energin skall vara befriad. Under en övergångstid kunde man också tänka sig en europeisk fond för främjandet av förnybar energi vilken fylls på genom en höjning av skatten på mineralolja och elpriserna.
Direktivet om liberalisering av den inre elmarknaden föreskriver visserligen tillståndsplikt, men detta verktyg kommer att förbli trubbigt tills det kompletteras med en skyldighet att försörja näten och ersättning för denna försörjning. Därför krävs i betänkandet ett europeiskt försörjningsdirektiv med tillfredsställande bestämmelser rörande ersättningen. För att bemöta konkurrensargumenten, borde utjämningsmekanismer tas under övervägande. Vi kan föreställa oss andra nödvändiga rättsliga åtgärder såväl på solararkitekturens som på energibesparingens område.
Men nu till stödåtgärderna. För det första: Altener II-programmet bör verkligen antas nu, snabbt och med en höjd finansiell utrustning. För det andra: för vitbokens del begär vi att ett nytt gemenskapsprogram skall utarbetas som skall genomföras med hjälp av lämpliga medlemsstatliga åtgärder. Till exempel en million tak och fasader, 15 000 megawatt vindkraft - offshore och i bergen - och en million megawatt biomassa. Ett sådant program kan hjälpa till att skapa den inre marknaden för förnybar energi i Europeiska unionen och därmed också öppna stora exportmöjligheter.
Medan USA och Japan är utomordentligt aktiva på detta område, dröjer vi oss i stor utsträckning kvar i vår törnrosasömn. Men för det första kommer det inte någon prins och väcker oss, för det andra skulle ett sent uppvaknande verkligen kunna bli mycket tillnyktrande. Vi borde nu aktivera hela det samlade europeiska förnuftet. En enträgen bön till kommissionen: var snälla och ta fram ett koncept för en verklig exportstrategi för oss. Det är ju ändå tusen gånger bättre att ta över idéer från US-amerikanerna eller japanerna än att komma i den situationen att vi endast kan köpa motsvarande energiteknologier från dem. I runda tal skulle en million arbetsplatser kunna uppstå i EU genom utbyggnad av förnybara energikällor, särskilt på landsbygden och i struktursvaga regioner.
Jag vet att en sådan gemenskapsstrategi inte kan åstadkommas till nolltariff. Därför fordrar vi att, vid sidan av de 225 millioner ecu som för närvarande avsätts för kärnfusion, medel i samma omfattning ställs till förfogande för förnybara energikällor. Jag säger detta till er som en personlig kommentar: låt oss stryka pengarna till kärnfusion och för över dem på de förnybara energikällorna.
Det finns mycket som är nödvändigt i strukturfonderna, i de övriga programmen, i en aktiv informationspolitik, och vi måste ta itu med saken på verkligt allvar, för våra barn, våra barnbarn kommer en gång att anklaga oss om vi inte nu kommer fram till en verklig vändpunkt i energipolitiken.
(Applåder)

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Kommissionens grönbok om förnybara energikällor är ett ambitiöst projekt och utgör en god grundval för utvecklingen av en strategi för denna energisektor. Jag ber att få särskilt gratulera föredraganden till hennes betänkande.
Bland mångfalden förnybara energikällor vill jag i synnerhet framhäva biomassan, det vill säga ved, raps, elefantgräs och andra ständigt återkommande råvaror. Inom EU representerar redan idag användningen av biomassa hälften av de råoljeenheter som därmed sparats in. Jag tror att energi utvunnen ur biomassa har en stor framtidsmarknad med alla de ekologiska och sysselsättningspolitiska aspekterna för landsbygden. Genom odling av energigrödor skulle en ytterligare omsättning på 11-19 miljarder ecu kunna skapas för landsbygden. Dessutom är den en uppmuntran till att uppodla nedlagda arealer.
Denna nya inkomstkälla har i sin tur positiva effekter på sysselsättningsmöjligheterna för landsbygdens befolkning. Som outtömlig energikälla garanterar biomassan dessutom försörjningssäkerheten, det vill säga ett visst oberoende av tredje land.
Gynnsam effekt har också det faktum att energin nyttjas nära den plats där den skapas. Problemen med logistik och transportkostnader kan på så sätt minimeras. Den regionala energipolitiken kan optimeras.
Biomassan hör till de miljövänligaste energikällorna, och på längre sikt kan koldioxidbelastningen minskas. För att i framtiden kunna utnyttja denna energi optimalt, behövs inte bara de odlingsarealer utnyttjas som är tillgängliga i de enskilda medlemsstaterna inom ramen för den gemensamma jordbruks- och skogsbrukspolitiken, utan det behövs även att biomassans andel av EU: s primärenergiblandning höjs upp till 10 % fram till år 2010 och till minst 20 % fram till år 2025.
Som en beledsagande åtgärd till detta måste naturligtvis budgetmedlen för forskning och främjande av förnybara energikällor höjas till minst samma nivå som medlen för främjande av forskning inom kärnenergin. Jag behöver väl inte särskilt understryka att vi behöver en detaljerad katalog över konkreta åtgärder som exempelvis skattelättnader eller skattebefrielse på europanivå samt program för investeringsstöd. Jag anser också att medlemsstaterna i framtiden borde samordna sina program bättre, särskilt ifråga om fjärrvärmeanläggningar.
Vad de öst- och mellaneuropeiska länderna anbelangar, ser jag även här en stor möjlighet. Förutsättningen för detta är en motsvarande teknologiöverföring. Som företrädare för landsbygden inser jag även nödvändigheten av en bättre politik inom EU som helhet i samband med den nya jordbruksreformen. Jag tror att miljövänliga energikällor har en framtid. Det ligger bara på oss att skapa medvetenhet.

Kronberger
Herr kommissionär, analysen i grönboken är utmärkt. Man har kommit fram till att det inte kan ske någon ordentlig minskning av koldioxidutsläppen utan de förnybara energiformerna - vind, vatten, biomassa. Den andra punkten, analysen av arbetsmarknadsstrategin för Europa är även den utmärkt. Man har insett hur viktigt det är att pengarna stannar inom Europa, att de är i omlopp här och att de används här.
Jag vill komplettera dessa båda punkter med en tredje: jag tror att det inte finns någon säkerhet för freden under tjugohundratalet utan en decentralisering av energisystemen. Man kan med en till visshet gränsande sannolikhet utesluta att jordens återstående resurser kommer att fördelas fredligt. Låt oss bara titta på Afghanistan, Tjetjenien, Kurdistan, Golfländerna - krigen som förs där handlar om energi. Om vi på allvar vill ha en fredsstrategi, måste vi ändra på energisystemet.
Europeiska kommissionen står nu inför beslutet om analysen skall vara en alibihandling eller om kommissionen skall dra konsekvenserna av sin analys. Om den önskar dra konsekvenserna, skall den överta fru Rothes åtgärdshandledning; den är utmärkt. Här kanske den historiska chansen finns till en förändring av energisystemet inom hela Europa.
Jag tror att en sak är synnerligen väsentlig, och det måste vi alla inse: på grund av den analys ni själva levererat ligger inte ansvaret för främjandet av förnybara energibärare i framtiden hos de många energiinitiativen utan nu är det kommissionens, rådets och de enskilda medlemsstaternas tur att agera. Sanningen kommer att visa sig i vitboken och den tillhörande strategiplanen. Om Europaparlamentet idag antar fru Rothes betänkande, bevisar detta att det är berett att kämpa hårt för miljöskydd, sysselsättning och fredspolitik.

McNally
Herr ordförande, hjärtinnerliga gratulationer till fru Roth för ett utmärkt betänkande. Hon följer upp ledamöternas arbete rätt över hela det politiska spektrat, naturligtvis inklusive herr Mombaur och herr Robles Piquer. Det finns stor potential här för en avsiktsförklaring från parlamentet här.
Jag vill ta till orda på en punkt bara och det är behovet att arbeta av yttersta kraft för att uppnå ett avtal om förnybara energikällor för Europeiska unionen, en motsvarighet till Fördraget om atomenergi, Euratomfördraget, som vi diskuterat tidigare idag.
Detta skulle ge otroligt mycket extra EU-värde till vårt arbete med att försöka främja förnybar energi. Det skulle öka EU: s konkurrenskraft. Det skulle skapa jobb över hela EU. Det är en fundamentalt viktigt fråga. Det finns inget mer grundläggande än mat och energi och det skulle fånga det allmänna intresset i alla våra medlemsstater. Det finns en otrolig entusiasm för alla typer av förnybara energikällor. Det är framtiden. Europas medborgare vet det.
Det finns en vilja att utnyttja tillfället att skapa ett fördrag, som jag antar skulle kallas EURONEW. Det är inte kontroversiellt. Det går över alla partigränser och alla statsgränser. Viktigast av allt, det skulle ge oss en rättslig grund. Det är det som saknas i alla diskussioner om förnybara energikällor: det finns ingen rättslig grund som vi vet kan garantera att vi får de forskningsprogram, de främjande åtgärder som kostar pengar. Jag vet, i min egenskap av budgetföredragande för vårt utskott, att det utan rättslig grund är mycket svårt.
Låt oss alla tillsammans utöva påtryckningar på våra medlemsstater. Det är denna typ av positiva åtgärder som är vettiga för den europeiske medborgaren.

Robles Piquer
Herr ordförande, herr kommissionär, som jag vill gratulera för grönboken och Aténkonferensen, mina damer och herrar och framför allt då fru Rothe som jag också vill gratulera.
Som kommissionären och jag mycket väl vet befann sig en makedonisk kung, och därmed också grekisk, Alejandro Magnose, för länge sedan, på 500-talet, inför Kristus, tillsammans med en filosof, också grekisk, varvid Kristus enbart bad att de inte skulle skymma solen. För oss som lever i 20: e århundradet och nästan i det 21: a gäller också att dagens mänsklighet ber oss att inte skymma solen, men inte enbart den sol som värmer oss, utan också den sol som värmer solfångare för varmvatten och som gör att solcellerna ger oss energi, och vinden, vinden som driver inte bara Quijotes väderkvarnar, utan också de stora, moderna vindkraftverken och naturligtvis både stora och små vattenkraftverk och självklart den biomassa som inte är ätbar men i stället kan utnyttjas inom dessa områden och hushållsavfallet och jordvärmen och vågenergin. Medborgarna under 20: e och 21: a århundradet håller oss räkenskap för allt detta.
Vi vet hur som helst att den förnyelsebara energin inte är ett undermedel, men att den är mycket användbar för vår energiförsörjning, där efterfrågan ökar varje dag, framför allt om vi klarar att nå dessa 15 %, som förefaller mig vara ett rimligt mål, som anges i Rothes betänkande och som vi stöder och försöker förädla något med några ändringar, vilket är vår skyldighet.
Jag tänker här framför allt på den mycket viktiga hänvisning som gjorts av McNally till ändring nr 1, som skall debatteras och röstas om idag och som berör avsnitt 12. Min grupp står helt bakom första delen i denna ändring, men är samtidigt full av tvivel, inre tvivel, vad gäller den andra. Personligen kommer jag att rösta för den andra delen, eftersom jag anser att det faktiskt behövs inte bara ett energikapitel, för vilket kommissionären arbetat så hårt, jag kommer själv ihåg hur han för några år sedan gjorde ett betänkande med denna inriktning, utan att det också, om andra delen inte godkänns, kommer att bli nödvändigt att införa frågan om förnyelsebar energi inom gemenskapens juridiska ramar. Det tycks mig som om McNallys briljanta idé förtjänar vårt stöd och personligen kommer jag, tillsammans med vissa medlemmar i min grupp, att med stor glädje ge henne detta stöd.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! De förnybara energikällorna har ett stort socialt och ekonomiskt värde och av den anledningen vill jag uppmana kammaren att visa sin uppskattning av Rothes betänkande. Framtidsutsikterna för den förnybara energin är trots detta inte särskilt goda för tillfället, dels på grund av att energiförbrukningen inom den Europeiska unionen inte ökar, dels därför att anläggningar som drivs med gas har höjt sin verkningsgrad avsevärt, dels eftersom priset på olja och gas är relativt lågt och tillgången är mycket god, dels på grund av att avregleringen av elmarknaden gör det svårt att ta ut politiska priser i Europeiska unionen, och slutligen på grund av att den största delen av de förnybara energikällor som baseras på vind och sol är osäkra till sin natur, åtminstone till dess att man utvecklar lagringstekniker som är både effektiva och billiga. Vad gäller detta genomför vi just nu en studie inom STOA.
Det finns emellertid bränslen som kan anses tillhöra de förnybara och som är konkurrenskraftiga eftersom de betalar sig själva: jag tänker på biomassan, träavfallet och annat fast stadsavfall som inte kan återvinnas. Det verkar tyvärr som om även en stor del av plasten, även om den samlas in separat, bör brännas eller deponeras eftersom den inte kan återvinnas på ett förnuftigt vis. Jag vill påminna om att när det gäller träavfall, så producerar det kolväten även om det läggs i deponier. Skillnaden är bara den att på det viset framställs ingen användbar energi.
Det verkar som om tekniken för att bränna avfall vid hög temperatur börjar nå en tillfredsställande kvalitetsnivå vad gäller miljö och hälsa och jag vädjar till kommissionen och föredraganden att inte utelämna denna sektor i en strategi för förnybara energikällor. Även här krävs det stöd för den tekniska utvecklingen, information och medvetandegörande av allmänheten. Av den anledningen har jag skrivit under vissa ändringsförslag som Robles Piquer ursprungligen föreslagit och som gäller just denna fråga, återvinning av trä som inte kan återanvändas inom industrin och det fasta stadsavfallet. Jag hoppas att kammaren godkänner vårt förslag.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Kollegor! Kommissionär! Jag vill gärna komplimentera föredraganden till hennes utmärkta betänkande med många bra rekommendationer för att stimulera användningen av förnybar energi. Energipolitikens långsiktiga mål är en energiförsörjning som helt baseras på förnybara källor. Tyvärr utövar denna vision för lite tryck för att utveckla förnybara energikällor med företräde. Tillämpningar av förnybar energi beror för det mesta på länders politiska vilja att främja en modell med hållbar utveckling. Om vi verkligen vill göra något åt klimatproblemet, då behövs många fler tillämpningar av förnybar energi. Min grupp hälsar grönboken med jubel, även om initiativet från kommissionen naturligtvis kommer sent trots upprepade försök från parlamentet.
Herr ordförande! Den liberala gruppen har lämnat in tre ändringsförslag, av vilka två gäller framtagning av energi ur biomassa. På detta sätt samordnas nämligen energi- och jordbrukspolitik. Bra jordbruksmark behöver inte längre ligga i träda, det skapar arbete inom denna sektor och dessutom kommer det miljön till godo. Inte två utan rentav tre flugor i en smäll. För att gynna detta slags samordning anser min grupp att det är onödigt att bilda en särskild arbetsgrupp för "förnybar energi " vid kommissionen. En samordningspunkt verkar vara önskvärd och tillfredsställande. Kommissionens tjänster bör helt enkelt samarbeta mer och samordna sitt arbete bättre. Även inom Europeiska kommissionen måste man arbeta gränsöverskridande.
Min sista punkt, herr ordförande! Europeiska unionen bör gynna projekt för förnybar energi. Det kan bland annat ske genom att man sätter in mer från strukturfonderna för detta. Att projekt därvid kan få mer än 50 % finansiering från unionen är inte acceptabelt för den liberala gruppen. Det verkar konkurrensstörande och garanterar inget engagemang från medlemsstaterna. Min grupp kommer att rösta mot detta.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Herr Papoutsis, ni sade för ett par dagar sedan i pressen: " Förnybara energikällor är lika värdefulla som att sitta på en guldskatt." Där håller jag med er! Desto mer förvånansvärd finner jag sedan er grönbok, för den förefaller mig snarare vara som en anvisning: " Hur bär jag vatten i ett såll?" Er analys i boken är fullkomligt riktig. Men den operativa insatsen som skulle vara en följd av den är ingenting, ingenting konkret, föga ambitiös, ingenting! Helt frånsett det faktum att vi egentligen, redan sedan flera år tillbaka, borde ha utvecklat klara strategier och utvecklingsprogram för förnybar energi. Därom vill jag inte säga någonting mer. I stället finns det direkt rituella besvärjelser rörande förpliktelserna från Rio, från Berlin etc. Många ord, inga handlingar! Detta gäller naturligtvis särskilt för rådet om jag får påminna om det pinsamt dåliga sätt på vilket programmen Joule, Thermie, Altener etc utrustats med medel. Kommissionen beklagar visserligen, och där håller jag återigen med, att ifråga om Phare och Tacis minst pengar läggs ut på förnybara energikällor och mest pengar på andra energiformer, och detta på ett direkt slösaktigt sätt. Det är en maskin för penningförstörelse med vars hjälp vi så att säga försöker lappa ihop östliga skrotreaktorer utan att de därför blir säkrare.
Om vi vill uppnå det som kommissionen skriver om i sin analys, om vi äntligen vill säkra vår trovärdighet och framtidsmarknaderna på denna jord - det gäller nämligen framtidens marknader, särskilt detta borde ge genljud i öronen på dem som alltid bara räknar pengar - skulle en energipolitik behöva se ut på följande sätt: ambitiösa och bindande förpliktelser rörande andelen förnybar energi för varje medlemsland för åren 2000 till 2010. Målen borde vara så högt ställda att vi äntligen uppfyller våra drivhusgarantier, det vill säga att vi drastiskt reducerar uppmätta värden.
För det andra: välförsedda EU-fonder för förnybara energikällor och för energibesparingar. Det är nämligen en viktig pelare. Här skulle det gå att göra 35 %. Vi behöver omfördela de pengar som vi fortfarande stoppar in i forskningen i fossila energiformer och framför allt kärnfusion - 225 millioner ecu. Tidigast 2050 skulle vi få ut något av det.
Vi måste se till - och det är mycket viktigt - att den inre energimarknaden inte, så att säga, orsakar hinder för förnybar energi vilket nu kommer att visa sig, och att det sker en samordning av alla EU-stöd som garanterar att inga mera pengar läggs ut på åtgärder som förstorar utsläppen av drivhusgaser snarare än förminskar dem. Alla dessa punkter är viktiga och jag kan endast intensivt hoppas att vi övergår från grönbokens lyrik till vitbokens fakta. Då har ni mitt fulla stöd!

Dupuis
Herr ordförande! Även jag vill gratulera såväl föredraganden till betänkandet, som kommissionären till grönboken. Idag kan jag inte hålla med min kollega Robles Piquer. Jag tycker att femtonprocentsmålet är alltför försiktigt och att Europeiska unionen borde ställa upp ett betydligt ambitiösare mål för sig. Vi känner till riskerna, vi har debatterat dem i den föregående debatten om traditionella energikällor och kärnenergi och jag tycker därför att ögonblicket nu är inne för att avsevärt höja ambitionsnivån i jämförelse med det nämnda målet och att sikta på 30/40 % för år 2010. Och detta är min första punkt.
Den andra punkten rör mekanismer för att uppmuntra användningen av förnybar energi. Jag tror att vi måste koncentrera oss på ett skattesystem som bestraffar användning av sådana energislag som är nedsmutsande, för att försöka skapa en enkel mekanism och inte slösa resurser på en mängd olika hjälpprogram, utan koncentrera oss på att avreglera den inre energimarknaden.

Sandbæk
Herr ordförande, grönboken om förnybar energi förtjänar ros för sin mycket detaljerade genomgång av de fördelar, som uppnås genom användning av förnybar energi: en renare miljö, större sysselsättning och en bättre ekonomi. Jag fäster mig särskilt vid att EU nu äntligen tar koldioxidproblemet på allvar och aktivt tar ett medansvar för att förebygga de hotande klimatförändringarna.
Jag vill emellertid gärna slå fast att största möjliga användning av förnybara energikällor endast kan säkras om medlemsländerna också i fortsättningen får lov att driva en självständig energipolitik som utgår från egna förhållanden och omständigheter. Med utgångspunkt i subsidiaritetsprincipen är det viktigt, att samarbetet över gränserna uteslutande syftar till att avlägsna de hinder som finns för att medlemsländerna själva kan genomföra en nationell energiplanering med höga energimål. En omställning till ökat bruk av förnybara energikällor kräver nämligen att hela samhället deltar i projektet. I kommissionens förslag saknar jag en medverkan av den vanliga befolkningen som aktörer. I Danmark har t. ex. privata vindmöllesammanslutningar vunnit stor utbredning och haft stor betydelse för den folkliga uppslutningen och intresset för förnybar energi.
Grönbokens strategiavsnitt är tyvärr inte helt i nivå med det goda analytiska avsnittet som inleder den. Den anförda målsättningarna är helt enkelt inte vittgående nog. Målsättningen om 12 % förnybar energi fram till år 2010 är bättre än ingenting, men varför inte sträva mot Europaparlamentets eget förslag om 15 %? Likaså borde grönboken också ställa krav på en gemensam målsättning för energieffektiviteten. Ett bättre energiutnyttjande skulle ge samma miljöförbättringar som en ökad användning av förnybara energikällor och borde därför framstå som ett lika betydelsefullt element i EU: s strategi för förnybar energi.
Till slut vill jag uttrycka min tillfredsställelse över de framlagda ändringsförslagen som helt klart gör kommissionens förslag stramare.

Linkohr
Herr ordförande! Först vill jag lyckönska fru Rothe till hennes betänkande. Det är ett synnerligen bra och detaljerat betänkande som hjälper oss att komma vidare.
Jag vill på denna punkt, för att rädda Europeiska unionens ära som under denna debatt med rätta ofta kritiserats, säga att vi under de senaste åren genom att ha ökat medlen till förnybar energi dock har kunnat finansiera en hel rad projekt, framför allt därför att Europaparlamentet genomdrivit detta i budgetförfarandet. Det måste tydligt uttalas här. Allt är inte så dåligt som det ibland framställs därute. Om medlemsstaterna uppfyllde sin plikt att ställa pengar till förfogande på samma sätt, vore vi ett avsevärt stycke längre komna. Trots detta måste det följa ytterligare initiativ på europanivå, och fru Rothe har lagt fram detta mycket bra i sitt betänkande. Jag hoppas att vi också samtycker till detta.
Exempelvis önskar jag att våra stora program - som programmet för Medelhavet eller stödet för Öst- och Mellaneuropa, för före detta Sovjetunionen, för Asien, för Afrika, för Latinamerika - att alla dessa medel i större utsträckning användes för förnybara energikällor. Det är lätt att säga, genomförandet är mycket svårare. Så, till exempel, var det en hel rad medel som inte togs ut ur regionalfonden, i en storleksordning på flera millioner ecu, därför att kompletterande medel saknades, därför att vederbörliga medlemsstater inte skaffade fram varken allmänna eller privata medel.
Jag räknar emellertid i framtiden med en förenkling av tillträdet till såväl betalnings- som avräkningsmodeller, vilket för övrigt tas upp under punkt 8 i fru Rothes betänkande. Det är tyvärr så, att många små och medelstora företag eller institut som sysslar med förnybar energi endast får ut en obetydlig ekonomisk fördel när de deltar i EUprojekt. Därför att redan blotta förberedelserna, ifyllandet av dokument och förberedelsen av projekten är så kostnadsintensiva att deras finansiella vinning därefter är mycket ringa. Detta måste ändras.
Till slut vill jag säga att det just i fråga om de förnybara energikällorna fortfarande finns många överraskningar, till exempel i fråga om tunnfilmssolceller och fotocellteknologin, och där behövs det forskning och där behövs det också lämpliga stödåtgärder. Det finns redan tillgängligt kunnande som måste utnyttjas, kanske, om jag avslutningsvis får säga det, också i våra egna byggnader. Vi bygger ett nytt parlament i Bryssel och Strasbourg. Var används där den teknologi som vi utvecklar? Även här finns det en del som bör förbättras.

Mombauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Man kan nästan inte tro det; parlamentet är i det stora hela - för att inte säga helt och hållet - enigt. Hjärtliga lyckönskningar till kollegan Rothe för ett utomordentligt bra betänkande. Främjandet av förnybar energi genom detaljerade åtgärder är nödvändigt för att sprida de europeiska teknologierna i världen - det bör klart framhävas - och för att sanera klimatet.
Vi ha två milliarder människor i världen som endast kommer att få sin strömförsörjning över en decentraliserad försörjning, och därför är det så brådskande att vi agerar. Visserligen - och låt oss inte göra oss några illusioner - är det inte vi som är beslutande här utan medlemsstaterna. Om de femton medlemsstaterna inte spelar med, blir det ingenting av det hela. Jag gillar inte att man hela tiden här i parlamentet gör som om Europeiska unionen hade ansvaret för primärenergin. Det är den inte! Det är den varken här eller inom kärnenergin!
För övrigt får vi inte inbilla oss att det är en oomstridd fråga som är på väg. Överallt i landet pågår tyvärr redan protestaktioner, ideligen, även på området förnybara energikällor. Det protesteras mot användningen av vattenkraft, det protesteras mot användningen av vindkraft. Ingen skall på allvar inbilla sig att den energi som vi här sätter igång med och som det är nödvändigt att understödja skulle spridas i världen utan motstånd - så är det inte!
Handlingsplanen har vi redan antagit; i dagens betänkande kommenteras detta på ett mycket väsentligt och bra sätt. Jag är också av den uppfattningen att liberaliseringen av den inre marknaden, genom tillståndsplikt och företrädesbestämmelser, har frambringat sådant som staterna bör göra bruk av. Herr kommissionär, jag förväntar mig i vitboken - det säger jag mycket tydligt - framför allt äntligen ett handelspolitiskt klart formulerat svar på frågan om en stödfinansiering med hjälp av EU-medel i detta fall verkligen kan främja marknadsintroduktionen - ja eller nej.
Jag har intet läst en enda vettig utredning om detta, varken från kommissionen eller från någon regering eller från något vetenskapligt institut, och för mig är det helt enkelt inte tillräckligt att främja 100 000 takprogram. Jag vill gärna att det analyseras noggrannare huruvida det överhuvudtaget är någon ekonomisk mening med att lägga ut pengar på det här.
Betänkandet stöds av gruppen; i fråga om den sista punkten är vi av något olika mening.

Hyland
Herr ordförande, jag vill stämma in i de andra ledamöternas gratulationer till föredraganden och jag skulle också vilja visa uppskattning för det värdefulla arbete som utförts av fru Schierhuber, vår egen föredragande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Vi behöver en tydlig strategi för 2000-talet som syftar till att avsevärt öka andelen förnybara energikällor i vår övergripande energipolitik. Jordbruket, som har gått igenom en mycket svår period, har i biomassan den potential som behövs för att på ett positivt sätt bidra till att balansera underskottet i de förnybara energikällorna i Europeiska unionen.
Trots de avsevärda fördelarna med att använda förnybara energikällor, fortsätter konsumtionen i unionen att ligga under 6 %. Detta måste ändras och jag hoppas att regeringarna i våra medlemsstater lyssnar allvarligt till innehållet i denna debatt.
Biomassa ger jordbrukare och landsbygdsområden en reell möjlighet att skapa nya inkomstkällor genom att odla sådan gröda som t.ex. sockerbetor, spannmål, oljeväxter, snabbväxande skog och hampa. Biomassa medför också den ytterligare fördelen av att ge jordbrukarna möjlighet att odla upp omställd mark.
Minst 225 miljoner ecu spenderas för närvarande i EU på kärnkraftsforskning. Det är hög tid att lägga verkliga summor på att stödja förnybara energikällor. Detta poängteras av oron över kärnkraftsanläggningarnas säkerhet, inklusive Sellafield, vilket många refererat till tidigare under debatten. Tiden är inne att börja tillämpa ett positivt förnybart energiprogram, istället för att fortsätta debatten, både inom medlemsstaternas regeringar och här i detta parlament.

Dybkjær
Herr ordförande, jag vill liksom andra tacka föredraganden, Rothe, för det fina arbete som hon nedlagt, men samtidigt ge uttryck för ett visst bekymmer över den breda enighet, som härskar här i parlamentet på detta område. Jag är rädd för att det kommer att gå med den förnybara energin som med små och medelstora företag. Alla talar om dem, men ingen gör på allvar en insats när det kommer till kritan. Vi slutar alltid med system, som stöder det etablerade. I detta sammanhang innebär det kol, atomkraft, gas osv. Tänk om vi skulle använda samma kraft på förnybara energikällor som fusionsenergi. Tänk om vi skulle ge utvecklingen och forskningen om förnybara energikällor samma status som den som fusionsenergin har haft en energiform som ligger långt i framtiden, medan solen och vinden, biomassan osv. finns alldeles runt hörnet eller bredvid oss.
Kommissionens grönbok är en utgångspunkt, men nu måste den följas upp, och vi skall tillse, att de förnybara energikällorna inte ännu en gång lider skeppsbrott i praktiken. Förnybar energi måste nu få samma status som gammaldags energi eventuellt genom en eller annan form av avtalsförpliktelse.

Rothe
Herr ordförande, jag vet att klockan redan är tolv., och jag skall inte heller tala länge, för då förlorar jag tid. Eftersom vi måste vara färdiga om några få minuter, skulle jag vilja rikta en mycket mycket enträgen bedjan till er, om det inte är möjligt att vi redan idag på morgonen avslutar denna debatt, det betyder också att vi redan idag kan ha omröstning. Vi har ansträngt oss mycket att komma fort fram tidsmässigt för att punktligt vara på plats i energiministerrådet. Jag ber er verkligen om detta!

Robles Piquer
Herr ordförande, jag skulle vilja framföra samma sak som Rothe.
Jag tror att det bara är en talare kvar och om vi ger honom ordet kan vi gå vidare med omröstningen nu och inte skjuta detta på framtiden under obestämd tid. Det handlar här om mycket kort tid.

Ordföranden
Jag har försökt att skynda på diskussionen så mycket det går. Dessvärre har vi inte bara en talare: det finns fortfarande fyra namn på talarlistan, därefter kommissionärens svar och sedan ett antal ganska komplicerade omröstningar. Jag är ledsen, men här måste vi tyvärr avbryta debatten, som återupptas kl. 18.00.

Omröstning
Provan
Herr ordförande, jag ber att få gratulera er till att ha inlett omröstningen klockan 12.00. Ett stort antal kollegor har ännu inte anlänt och ett flertal personer lyssnar fortfarande till klockorna som klämtar i korridoren. Jag förslår att vi vänjer oss vid det faktum att omröstningarna inleds klockan 12.00 varje dag. Parlamentet kommer bara att råka i svårigheter om vi, som igår, inte leder omröstningarna förrän 12.20. Ingen har i så fall respekt för klockan och inledandet av förfarandet. Jag föreslår att ni tar upp detta ärende i presidiet och att vi formaliserar att omröstningar regelbundet börjar klockan 12.00.
(Applåder)

Crampton
Herr ordförande, det är ett mycket långt och rörigt betänkande med 178 ändringsförslag i utskottet. Socialistgruppen har ansett det vara nödvändigt att lägga fram ytterligare ändringsförslag. I min egenskap av föredragande, är det min skyldighet att stödja fiskeriutskottets resolution, vilket jag även gör. Men, vore jag inte föredragande, skulle jag vilja göra det helt klart att jag skulle rösta för socialistgruppen ändringsförslag inklusive det från herr Morris.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Jag vill att ni lyssnar till följande tillkännagivande: Jag har från den Gröna Gruppen mottagit ett flertal krav på omröstning med namnupprop om varje ändringsförslag och varje stycke av detta betänkande. Det skulle betyda över 100 omröstningar med namnupprop, vilket skulle leda till att omröstningen skulle ta cirka en timme. Efter att ha samrått med ordföranden, kommer jag därför att föreslå i enlighet med artikel 19.1, andra satsen samt 115.5 i arbetsordningen att gruppera omröstningen enligt följande: För det första, en enda omröstning med namnupprop om de delar av texten som det inte finns några ändringsförslag till. För det andra, en omröstning med namnupprop om stycke 24 i enlighet med en annan begäran från Gruppen för Europeiska radikala alliansen. För det tredje, en enda omröstning med namnupprop om delar av texten till vilka det endast finns ändringsförslag från den Gruppen De gröna i Europaparlamentet. För det fjärde, en omröstning med namnupprop om vart och ett av de stycken för vilka det finns motstridiga ändringsförslag. För det femte, en omröstning med namnupprop om alla övriga delar av texten som det finns ändringsförslag till från politiska grupper och för den slutliga omröstningen.
(Applåder) Artikel 115 i arbetsordningen tillåter ordföranden att rådfråga parlamentet. För att spara tid kommer jag att tillåta en talare som samtycker till mitt förslag och en talare som motsätter sig det. Jag kommer inte att godkänna några inlägg i ordningsfrågor och vi fortsätter direkt med omröstningen.

Telkämper
Herr ordförande, jag tycker att ert förslag låter mycket förnuftigt. Det har uppstått problem av den anledningen att detta betänkande naturligtvis är mycket omstritt och vi inte utarbetat det tillsammans. Vi har gjort en omröstning i utskottet för utrikesfrågor med 31 röster för och 30 röster mot, om huruvida vi överhuvudtaget skall ha en omröstning.
Nu finns det förstås inget förslag från det här utskottet till de enstaka textpartierna, och det har gjort att vi konfronteras med detta förfarande först här i plenarsalen. Ni har förvisso framställt det hela en smula dramatiskt. Även vi hade igår 100 ändringsförslag till fru Barthet-Mayers betänkande. Mitt förslag för att komma vidare vore nu att man överlägger en gång till i utskottet och att vi har omröstning i juli. Detta skulle korta av tiden. Av den anledningen vill jag anhålla om återförvisning till utskottet enligt artikel 129 i arbetsordningen. Detta skulle bespara oss arbete nu. I övrigt kan jag ansluta mig till ert förslag.

Ordföranden
Det är helt klart. Jag skulle vilja föreslå att om förslaget om återförvisning till utskottet förkastas, att det skall tolkas som att parlamentet har godkänt mitt förslag för hur vi skall hantera omröstningen.

Corbett
Herr ordförande, jag tar till orda för att stödja ert förslag om omröstning i block. Detta är en nyhet i arbetsordningen som infördes för ett par år sedan för att komma till rätta med just sådana situationer som denna. Det tillgodoser det faktum att en politisk grupp eller en grupp ledamöter avsiktligen använder arbetsordningen till att på något sätt försöka obstruera eller möjligen missbruka systemet med att begära omröstning med namnupprop.
Det är i detta fall helt rättfärdigat att genom att använda denna regel undvika att frågan blockeras. Det är en rättvis regel, det faller på ordförandens omdöme och ni gör helt rätt i att använda den på detta sätt.
(Applåder)
Ordföranden
Jag blir alltid illa berörd av att se Claudia Roth bli arg i detta parlament, och detta desto mer idag, som ju är hennes födelsedag. Kanske kan parlamentet gratulera fru Roth på födelsedagen.
(Applåder)

Spencer
Herr ordförande, jag skulle bara vilja uttala mig mot alla förslag om att återförvisa detta betänkande till utskottet. Detta diskuterades i utskottet. 165 ändringsförslag lades fram av grupperna. Många av dessa ändringsförslag är identiska och jag såg detta som en otrevlig och onödig blockeringstaktik.
Jag stödjer till fullo det som sades av föregående talare till fördel för ert förslag. Jag föreslår att vi antar ert förslag och jag stödjer inte att det återförvisas till utskottet.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förstår att det inte enbart är Claudia Roths födelsedag, utan även Nicole Perys och fru Schleichers, två av våra vice ordförande.
(Applåder)
(Parlamentet röstade mot återförvisning till utskottet.)
Under omröstningen.

Seppänen
Herr ordförande, ni sade att de politiska grupperna inte vet vad vi röstar om här. Dessutom anser jag att också ledamöterna borde veta vad vi röstar om här. Jag vet inte vad vi röstar om här. I samband med behandlingen av detta betänkande har jag inte vetat vad man röstat om och ni läser också upp de här punkterna på ett sådant sätt att det inte förklarar något. Jag meddelar att jag avstår från alla omröstningar där jag inte vet vad man röstar om. Och därför avstår jag från alla omröstningar som avser behandlingen av detta betänkande.

Ordföranden
Herr Seppänen, jag tänker inte slösa tid på detta. Jag läser upp listan över ändringsförslag som vi skall rösta om och det är så vi alltid röstar i detta parlament. Om ni vill ändringsförslagens detaljer och innehåll får ni gå till distributionscentralen, be om dokumenten och läsa dem.
(Applåder)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Falconer
Herr ordförande, en ordningsfråga. Ni vet att jag vanligtvis håller med er i denna kammare, men den fråga från föregående talare som ni besvarade var att detta var det normala tillvägagångssättet för omröstning. Jag måste påpeka att detta inte är det normala sättet för hur vi röstar. Jag kanske gick miste om någonting. Vi genomförde ett antal blockomröstningar och gick sedan till specifika stycken - stycke 36 - och sedan tillbaka igen till ingresstycke b i en av omröstningarna. Så det är inte det normala sättet att rösta på.
Normalt röstar vi stycke för stycke, ingresstycke för ingresstycke. Så var inte fallet här. Kanske ni vill omformulera ert svar till föregående talare.

Ordföranden
Herr Falconer, i min egenskap av er skotske landsman, försöker jag alltid hålla med er, men uppenbarligen missade ni något. Jag förklarade mycket tydligt att vi skulle rösta i block och jag läste upp innehållet i varje block. Om man ville lägga samman ändringsförslagen i ett block för att kunna titta på dem, så hade man rätt att göra detta. Men blockomröstning är helt klart tillåtet i arbetsordningen och vi följer arbetsordningen.

Telkämper
Herr ordförande, det finns fortfarande olika tolkningar av den rättsliga grundvalen till denna text. Hör texten till industripolitiken eller hör den, som herr Titley sade i sitt anförande, till GUSP (gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken), alltså till den nya säkerhetspolitiken? Om den gör det, har vi - jag hade anmält mig före slutomröstningen - här i parlamentet inte alls behörighet att fatta ett sådant beslut som vi gjort före regeringskonferensen i Amsterdam. Kanske kunde ni avge en förklaring för att reda ut detta missförstånd eller motsatsförhållande?

Ordföranden
Detta parlament fattar självständigt beslut om alla de ärenden som läggs fram för det och parlamentet avgör vilka frågor som det för upp på sin dagordning och hur det röstar om dessa frågor. Och det är vad vi har gjort.
(Applåder)

Ojala
Herr ordförande, ni har säkert agerat på det sätt parlamentets arbetsordning ger möjlighet till. Men jag skulle ändå vilja konstatera att det är fråga om en mycket betydelsefull fråga. Åtminstone jag själv är så pass ny här att det var fullkomligt omöjligt för mig att längre kunna följa alla turer. Ni konstaterade visserligen, att vi röstade i block, men åtminstone jag själv skulle i sådana här frågor vilja se varje punkt för sig och vara säker på att jag röstar rätt. Jag röstar inte enbart efter det som står i voteringslistan. Det gav farsen, skulle jag vilja säga, nyss inte möjlighet till. Vi skulle kunna använda arbetsordningen också på annat sätt, när det är fråga om ett principiellt, stort och viktigt ärende, och jag hoppas att så sker i fortsättningen.

Ordföranden
Jag förstår vart ni vill komma. Jag försökte underlätta verksamheten här i parlamentet. Jag är helt säker på att jag handlade inom ramarna för arbetsordningen. Om ni läser artikel 115.5, ser ni att ordföranden har rätt att föra ihop omröstningar i block. Faktum är, att detta inte behöver meddelas, men under hela denna vecka har tjänsterna informerat grupperna hur de avser att föra ihop omröstningarna. Det kom an på grupperna att informera sina medlemmar. Vi har gjort vårt bästa för att hålla er informerade.

Pack
Herr ordförande, jag är verkligen ledsen men vi har gjort ett stort misstag. Det är faktiskt sant. Vi har i ett enda andetag nämnt fyra regioner i olika länder tillsammans med ett erkänt land. Vi kan inte tala om Makedonien eller, vad vet jag, Fyrom i samma andetag som Kosovo och Vojvodina. Jag ber kollegorna uttryckligen att inte göra det misstaget. Vi gör oss bara löjliga i sådant fall. Detta var ett misstag, och herr Cohn-Bendit var av samma åsikt som jag. Tyvärr röstade vi först om ändringsförslaget från PSE, trots att det andra var mera långtgående. Jag ber er absolut att tänka på detta. Vi gör oss verkligen löjliga. Men herr Cohn-Bendit skulle kunna hjälpa mig, och PSE egentligen också. Herr Johannes Swoboda var av samma åsikt som jag.

Ordföranden
Det har sagts mig att hänvisningen till Makedonien faktiskt har utelämnats, så er oro är kanske inte riktigt på sin plats.

Pack
Herr ordförande, det var tyvärr ett missförstånd. Makedonien byttes bara ut mot Fyrom. Men Fyrom borde helt ha fallit bort ur detta sammanhang. Jag ber er tänka på detta. Det är ett stort dumt misstag.

Ordföranden
Jag är rädd att parlamentet redan har röstat och parlamentet är ju alltid efterklokt, dvs. efter att ha röstat.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, jag ville bara säga till fru Pack att sådant händer vid omröstningar. Vi har också förkastat förslaget från de gröna, som blir rent nonsens i texten. Vi måste ju också kunna leva med det nonsens som pratas vid denna högförnäma tillställning. Det bara är så.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande, i punkt nr 22 finns det ett översättningsfel. Det står " avveckling av Euratomfördraget" . Det skall emellertid heta " ändring" . Naturligtvis kan man inte med en gång avskaffa Euratomfördraget, det behöver vi som safeguard och för kärnavfall. Det var därför det uppstod förvirring i hela parlamentet men nu tror jag att ni kan hålla med mig, åtminstone de som vanligtvis håller med mig. Ni därborta, var litet tysta, det vore bättre!
(Parlamentet förkastade förslaget till resolution.)

Soulier
Herr ordförande, mina kära kolleger, jag har alltför stor respekt för demokratin för att inte böja mig inför ett beslut i kammaren. Jag skulle bara vilja säga att jag som föredragande har följt ett antal föreskrifter. I det ögonblick församlingen bedömde att man bör, vad jag anser, förvanska betänkandet, uppmanade jag till att rösta emot för att inte förlora det jag tror på. Detta är förklaringen till min röst och jag tackar församlingen för att ha följt min uppmaning, eftersom betänkandet inte blev antaget.
(Livliga applåder.)

Seppänen
Herr ordförande, enligt min mening bröt man mot demokratin i omröstningen om Titleys betänkande. Därför vill jag till protokollet anteckna att jag är glad över att detta inte är ett riktigt parlament.

Falconer
Herr ordförande, en ordningsfråga. För att ta vid där föregående talare slutade, tror jag att ni, herr ordförande, håller med om att det sätt som vi röstade om de senaste fem betänkandena efter betänkandet från Titley är det sätt som vi normalt röstar om saker i denna kammare.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi kunde i omröstningen inte ställa oss bakom betänkandet. Ställningstagandet är principiellt och skall inte ses som ett ogillande av föredragandens arbete. Vi menar att Europeiska unionen borde upphöra med denna typ av kostsamma fiskeriavtal och övergå till att stödja framför allt utvecklingsländernas egen fiskeriverksamhet. En sådan lösning skulle bättre medverka till att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka dessa länders ekonomiska utveckling samt även undanröja de risker som fiskeriavtalen kan innebära. Detta skulle dessutom innebära att vissa medlemsländers fiskeriverksamhet ges ett indirekt stöd för fortsatt verksamhet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Vi vill också framhålla, i likhet med föredraganden, det olyckliga i att Europaparlamentet rådfrågas långt efter det att avtal av denna typ trätt i kraft.
Betänkande (A4-0149/97) av Crampton
Souchet
Frågan om de internationella fiskeriavtalen som tagits upp inom Europeiska unionen är kontroversiell.
Somliga vill systematiskt ifrågasätta avtalen på grund av deras kostnader, samtidigt som man inte frågar sig vad det ekonomiskt och socialt skulle kosta gemenskapen om inte avtalen fanns. I Cramptons betänkande påminns dessa personer, med all rätt, om att fiskerizonernas utvidgning till 200 sjömil, med påföljd att 95 % av fiskbestånden står under kustländernas lagstiftning, gjorde att avtalsförhandlingarna med berörda länder var oundvikliga för gemenskapen, för att garantera våra fiskeflottors överlevnad, behålla det europeiska fiskets del i världsfisket och därmed dess bidrag till att säkerställa vår livsmedelsförsörjning. Om Europeiska unionen skulle avsäga sig dessa avtal i morgon, skulle den plats som blir ledig efter gemenskapsflottan strax upptas av främst asiatiska konkurrenter. Denna avtalspolitik är också ett önskemål från våra redare som finansierar den till 50 %, en balans som det är lämpligt att behålla.
Andra tror att det europeiska fisket kommer att tävla med det lokala fisket, inom ramen för dessa avtal. Det stämmer inte. Utvecklingsländerna förfogar över tillgångar som de vill utnyttja, men har inte tillräckligt med fartyg och kunnande, kontraktet är därför något som bägge parterna önskar.
Inom ramen för avtalssystemets utveckling, måste man skilja mellan de avtal som också kan spela en faktisk roll när det gäller utvecklingsbistånd genom att självförsörjningen av livsmedel tillåts öka med stödet till det lokala fisket, och de avtal som gäller partnerland som blivit konkurrenter till gemenskapens fiskare i vilka gemenskapen bör vaka över att inga snedvridningar sker i konkurrensen, främst när det gäller priser.
I den första kategorin måste andra generationens avtal generaliseras, avtalen med AVS-länderna vilka har ett överflöd av tillgångar av hög kvalitet måste gynnas, liksom avtalen med de länder som bör förbli våra naturliga partnerland, i synnerhet de som går med på att offra en stor del av de tillgångar som avtalen ger dem, till den lokala fiskerisektorns utveckling, som till exempel Senegal som har beslutat att reservera 50 %.
Det är också viktigt att komplettera avtalsnätet vad gäller tonfiskebåtar, för att få större tillgång till tonfiskbestånden som är strategiska arter för gemenskapens nät av havsprodukter, och som inte har några särskilda problem med överexploatering.
Då Cramptons betänkande behandlat de flesta av dessa synpunkter, har vår grupp röstat till dess fördel trots att det har vissa luckor och trots att det är svårt att försöka enas utifrån de mycket spridda positioner som finns inom fiskeriutskottet.
Betänkande (A4-0076/97) av Titley
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Utgångspunkt för varje debatt om vapenhandel och vapenindustripolitik är att vapenexport och vapenproduktion måste minskas, och stöd ges åt nedrustning och vapenkontroll. Vapen kan aldrig behandlas som andra varor och måste strikt regleras på internationell, europeisk och nationell nivå.
Vi kan bara ställa oss bakom detta betänkande under förutsättning att de ändringsförslag som man har tagit fram inom socialistgruppen (nr 27-35) samt ändringsförslag nr 1 går igenom.
Vi kan inte heller ställa oss bakom punkterna 41 och 43. Sverige är en alliansfri stat och kommer så att förbli. Vi kan därför inte ställa oss bakom dessa formuleringar som syftar till en framtida europeisk försvarsidentitet.
Vi vänder oss även emot generella skrivningar såsom att skattebetalarna vid en omstrukturering av vapenindustrin skulle få bättre utbyte av sina skattemedel (punkt 24) och " ...övriga säkerhetsåtgärder" (punkt K).
Vi instämmer helt och fullt med ändringsförslag nr 6.

Anttila, Lindqvist, Olsson, Ryynänen, Virrankoski och Väyrynen (ELDR), Eriksson, Ojala, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL)
Det finns ingen anledning för EU att bygga upp en gemensam försvarspolitik och ett gemensamt försvar. Det skulle innebära att EU övergår från att vara en civil samarbetsorganisation till en försvarsunion med gemensamma militära och försvarspolitiska ambitioner.
Det saknas därför anledning för EU att utveckla en gemensam försvarsindustri som det föreslås i detta betänkande. Att hänvisa till någon sorts " europeisk identitet" beträffande säkerhet och försvar är inte trovärdigt, eftersom medlemsstaterna har olika säkerhetspolitiska utgångspunkter.
Alliansfria länder som Sverige varken vill eller kan underordna sig med majoritetsbeslut framdrivna unionsgemensamma projekt, i vilka de stora medlemsländernas säkerhetstänkande dominerar. Att, som det sägs i betänkandet, motivera detta med att det skulle ge någon sorts ökad trovärdighet inom NATO saknar relevans utifrån ett alliansfrihetsperspektiv. Att som betänkandet föreslår förse den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) med en gemensam vapenmarknad som ett led i en militär kapacitet är feltänkt och kan leda till att hela fredstanken med Europasamarbetet havererar.
Betänkandet Titley med förslag om en gemensam vapenmarknad är ett led i en sådan politik. Vi avvisar därför förslaget och har röstat nej till betänkandet.

Banotti
Vapenproduktionen, som nu inbegriper överväldigande elektronik och nya tekniker, kan potentiellt vara en källa till arbeten.
Detta gäller i synnerhet små länder, som är inriktade på att utveckla dessa nya tekniker. Alla neutrala länder upprätthåller arméer och några av de neutrala länderna finns också med bland världens största tillverkare och exportörer av vapen.
Militär i den irländska armén påpekade nyligen behovet av att förnya deras utrustning. De måste verkligen ges modern utbildning och utrustning om de skall kunna fortsätta att utföra sina fredsbevarande insatser inom ramen för olika FN-mandat. Vi har ett imponerande förflutet i Irland beträffande att skaffa fram soldater för tjänstgöring i FN, och jag vill att den rollen skall leva vidare.
Jag välkomnar nyheten att utgifterna för vapen har minskat. Jag efterlyser ännu en gång ett totalförbud för tillverkning och försäljning av landminor och, naturligtvis, av alla former av kärnvapen.

Lindholm
Med förskräckelse och oro konstaterar jag att betänkandet från Titley vill lägga ytterligare en sten till byggandet av att göra EU till en europeisk militär stormakt. Detta genom att förorda en europeisk gemensam vapenmarknad med en effektiv, samordnad vapenindustri (som skall förse GUSP med militär kapacitet). Detta är för mig fullständigt oacceptabelt och kan inte på något sätt vara ett led i att främja freden i Europa och världen. Tvärtom!

Souchet
Den globala infallsvinkeln i betänkandet liksom i kommissionens analys, vilken både är federalistisk och ultraliberal, ger inga framtidsutsikter som stämmer med medlemsstaternas och Europeiska unionens verkliga intressen, även om man här och var i Titleys betänkande kan finna intressanta förslag, som till exempel utarbetandet av en rättslig form för europeiska vapenföretag, vilken samtidigt inte får bli en börda.
Betänkandet utgår från en strikt ekonomisk synvinkel i frågan om vapenpolitik, som om det gällde ekonomiska tillgångar vars lönsamhet skall värderas på samma sätt som alla andras. Men om varje medlemsstat skall komma fram till det bästa förhållandet mellan kostnad och vinst, mäter det först vapnens värde i hur väl de passar in i de särskilda behoven i landets försvar, för att på bästa sätt bevara det nationella oberoendet. De europeiska staterna kan alltså inte bestämma sina vapens särskilda utformning utifrån önskemål från de stater som eventuellt skulle köpa dem.
I liberalismens namn odlar Titleys betänkande i själva verket en tillbedjan till asymmetrin som verkar bli kommissionens officiella lärosats. Européerna bör ständigt visa prov på den renaste och mest kompromisslösa liberalism, om det så skall ske till skada för deras egna intressen.
Betänkandet noterar visserligen att den amerikanska vapenindustrin åtnjuter alla sorters skydd, vilket hindrar konkurrensen att spela sin roll fullt ut, men rekommenderar inte alls en symmetrisk attityd från gemenskapens håll, utan tvärtom borde den öppna sig för "inköp av redan utvecklad militär materiel från tredje land " och för "överföring av militär teknologi ".
Alla är överens om att det är nödvändigt att utveckla gemensamma vapenprogram för att förlänga tillverkningsserier och sänka kostnaderna för nya vapen. Men ett genomförande av detta mycket känsliga och svåra mål, skulle inte kunna ske med integrationen som utgångspunkt, vilket Titleys betänkande rekommenderar. Om man verkligen vill göra framsteg borde det snarare utgå från en anpassbar metod.
Vapenindustrin är ett område där oräkneliga europeiska projekt avblåsts i brist på specifik karaktär, på grund av krediter som överträtts med stora summor, avbetalningar av bestämda budgetbelopp som inte gjorts... Att i denna sektor vilja införa en sträng gemensam samarbetsram, utan att ta hänsyn varken till nationernas vilja eller till deras verkliga behov, vore fullständigt konstlat och skulle bara kunna få katastrofala följder.
Inom ett område som knappast finner sig i slappa kompromisser eller ungefärliga detaljbeskrivningar leder varken tumult inom regelverket eller en strukturalistisk aktivism fram till effektiva samarbetsformer, däremot en exakt överensstämmighet mellan vars och ens behov och det materiel som gemensamt utvecklats, vilken progressivt och sakligt definierats av vissa partnerland. Vad gäller den europeiska vapenagenturen som är svår att uppnå men dock viktig, har projekten avlöst varandra främst som massmediala effekter, utan att ha hunnit mynna ut i konkreta resultat. Knappt hade den fransk-tyska vapenagenturen kommit på plats år 1995 förrän idén lanserades om att från och med 1996 skulle det utvidgas med andra partnerländer, och idén om generalisering föreslogs under 1997.
Betoningen borde ha lagts på en inomeuropeisk rationalisering i stället för på frågor om export och samarbete med andra utomstående partnerländer. För övrigt kan denna rationalisering inte komma väl i hamn annat än om kommissionen förenar sin konkurrenspolitik med den rationaliseringspolitik den förordar. Vad gäller vapenindustrin har dock kommissionen hittills föredragit att gynna en transatlantisk union snarare än en europeisk fusion (i detta fall engelsk-fransk) inom områdena flygteknik och elektronik. Ändå borde rimligtvis syftet med en Västeuropeisk vapenorganisation vara att förena de medlemsstater som så önskar och förena deras europeiska intressen, för att uppnå den bästa överensstämmelsen av europeiska medel.
Förslaget till resolution som lagts fram av Titley är omöjligt för mig att stödja eftersom det inte betonat dessa väsentliga punkter.

Van der Waal
En diskussion om önskvärdheten av en europeisk försvarsindustri konfronterar oss med denna problematiks dubbla karaktär. Å ena sidan är den begränsade konkurrenskraften en följd av bristen på en europeisk marknad. Å andra sidan har frågan en stark politisk vinkling genom att den förknippas med strävan efter en gemensam europeisk utrikes- och försvarspolitik. Bestämmanderätt över försvarsindustrin och försvaret berör den nationella suveränitetens kärna och kommer inte att släppas så snabbt av medlemsstaterna.
Genom att man i kommissionens meddelande och i Titleys betänkande strävar efter en europeisk försvarsindustri inom ramen för en europeisk säkerhetspolitik, ger man dessvärre lite uppmärksamhet åt de möjligheter som det transatlantiska samarbetet med USA inom NATO bjuder. Europa bör inrikta sig på en egen försvarsindustri som motvikt mot USA. Den amerikanska marknaden domineras redan av den amerikanska försvarsindustrin och bjuder få möjligheter för europeiska produkter. På det militära området är dessutom Europa mycket beroende av USA. Bevarandet av starka transatlantiska band via NATO, även på området för försvarsindustrin, är då även av mycket stor betydelse. Konceptet med "Combined Joint Task Forces ", som i fjol fastställdes vid det nordatlantiska rådet i Berlin, gör det tydligt att det inte är nödvändigt att utanför NATO bygga upp en helt separat försvarsindustri. Vi har även röstat mot betänkandet.
Det hindrar inte att vi med kommissionen och föredraganden anser att det finns goda skäl att främja samarbetet mellan europeiska försvarsindustriföretag och att förstärka konkurrenskraften inom denna sektor. De av kommissionen föreslagna åtgärderna, som riktas mot bekämpning av oriktig tillämpning av artikel 223 liksom standardisering och normalisering och stöd till forskning och teknisk utveckling, förtjänar även instämmande. Där hade väl försvarsindustrins eget ansvar vid omstruktureringen av produktionen, kunnat ges något större eftertryck.
Till sist bör man peka på den pågående liberaliseringen av försvarsmarknaden är svår att uppnå på grund av denna sektors specifika karaktär. Den europeiska försvarsindustrin domineras av ett antal stora stater. Därefter kan försvarsprojekt på grund av specifika krav som ställs på den endast tilldelas ett begränsat antal företag. En viss nationell färgning kan man inte heller undgå, så att det för närvarande inte kan bli tal om avskaffande av artikel 223.
Betänkande (A4-0127/97) av Cohn-Bendit
Theonas
Utvecklingen av det regionala samarbetet på Balkan, och särskilt med länderna i före detta Jugoslavien, utgör ett väsentligt medel för en förstärkning av freden och säkerheten, den ömsesidiga respekten, den harmoniska samexistensen, den civila och ekonomiska utvecklingen och samarbetet mellan folken och länderna i området.
Inom dessa ramar är det nödvändigt att radikalt förändra Europeiska unionens väsentligt negativa hållning. De ståndpunkter som Europeiska unionen och dess politik har intagit fram till idag har på ett avgörande sätt bidragit till upplösningen av före detta Jugoslavien, krigsutbrottet och bevarandet av den aktuella ogiltiga situationen som fastställs av skyddet från utländska trupper, inte bara i Bosnien, utan i hela området på Balkan, antingen i form av multinationella styrkor, som i fallet med Albanien, eller i form av militärbaser och militär hjälp.
Europeiska unionens avtal med länderna i området måste, istället för att förstärka utformningen av nya inflytandezoner och främjandet av utländska intressen framför folkens intressen i området, bidra till att skapa en plats för politisk stabilitet på Balkan, till att de existerande gränserna inte kränks, till en utvecklingen och ett välstånd för folken i området, till att garantera respekten för de mänskliga rättigheterna och rättigheterna för minoriteter, till att underlätta återvändandet av flyktingar och till att återupprätta ett hälsosamt socialt nätverk.
Europeiska unionen är skyldig att starkt bidra till återuppbyggnaden av området, genom att ge varje möjligt politiskt, ekonomiskt (handelsekonomiskt, tekniskt eller finansiellt), och vetenskapligt stöd. Vi får för övrigt inte glömma dess ansvar för och dess medverkan i den jugoslaviska tragedin, med en uppmuntran till och ett accepterande av autonoma tendenser. Vi anser emellertid att Europeiska unionens strategi måste innefatta, inte bara de före detta krigshärjade delarna, utan alla länder i Sydosteuropa dvs. även Albanien och FYROM, med anledning av deras sammanhängande problem och den särskilda betydelse som ansträngningarna för ett regionalt samarbete har för stabiliteten i området. Vi är i grunden oeniga med förslaget angående en diskret förvaltning, som inte har något annat mål än att vidmakthålla en politik av uppdelning, diskriminering, provokation till konfrontationer och bevarande av konflikthärdarna.
Alla avtal måste fördela det finansiella, ekonomiska och andra stöd på likvärdiga villkor mellan de respektive demokratierna och folken med respekt för ett gällande status quo och för varje lands särprägel, och inte utgöra kontrollmedel för den politiska utvecklingen i dessa länder, utan låta folken på Balkan vara fria att göra sina egna val och fatta sina egna beslut angående framtiden. Enligt vår åsikt är incitamenten i betänkandet angående nya framtida självstyrelser inte bara oacceptabla utan också särskilt farliga, som med avseende på Kosovo. Sådana val kan visa sig vara katastrofala, inte bara för länderna i före detta Jugoslavien, utan generellt för freden på Balkan och på ett bredare plan.
Europeiska unionens medverkan får inte utgöra ett alibi för åläggande av åtgärder som lyfter bort valmöjligheterna för de lokala regeringarna, åläggandet av en " vild" kapitalistisk regim, med åläggandet av en ny Marshall-plan som förevändning, på bekostnad av folken i området. Inte heller Europeiska unionens konformistiska " förhållningsorder" får utgöra ett kriterium för den framtida uppvärderingen av samarbetsavtalen.
Behovet av en medverkan till förbättringen i området kan inte heller utgöra ett alibi för främjandet av Europeiska unionens militära karaktär eller dess omvandling till internationell straffpolis för dem som inte lyder den nya internationella ordningens order. För att avstyra nya spänningar och uppblossande konflikter måste internationella överenskommelser och internationell rätt tillämpas och principerna för okränkbarheten av gränserna och för den nationella suveräniteten och oberoendet måste respekteras. Valet av en militarisering, såsom det angående " de europeiska fredsbevarande trupperna" kommer ständigt att befinna sig i en motsatsställning till folken och arbetskraften i hela området, men även i de andra länderna i Europa, som förstår vad som gömmer sig bakom de bedrägliga benämningarna.
Betänkande (A4-0133/97) av Barón Crespo
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Sverige är en alliansfri stat och tänker så förbli. Med detta följer att man varken kan tänka sig en utveckling av ett gemensamt europeiskt försvar inom ramen för EU eller ett organisatoriskt närmande mellan EU och VEU.
Att införa en generell regel om kvalificerad majoritet för genomförandet av gemenskapsåtgärder, utan reservation för att en medlemsstat skall ha kvar rätten till veto i frågor om vitala säkerhetsintressen, strider mot svensk politik på detta område. Inte heller skrivningar om att gemensamma åtgärder skall finansieras genom gemenskapens budget är i linje med vad vi kan ställa oss bakom.
Vi kan därför inte rösta för detta betänkande.
Resolution om bananer
Novo
Det var med viss motvilja som vi röstade på resolutionsförslaget i fråga. Vi valde att rösta för eftersom det åtminstone föreslog att kommissionen och rådet borde överklaga beslutet från WTO: s "skiljedomsutskott " som "fördömer " det nuvarande, redan i sig bräckliga, europeiska handelssystemet för bananer. Godkännandet av resolutionsförslaget hindrar likaledes vissa länders strategi - särskilt Tysklands - som stöder lobbies hos de stora europeiska importörerna och som försöker få kommissionen och rådet att rakt av acceptera ett sådant "godtyckligt beslut ".
Dock blev det mycket kvar att säga i det godkända förslaget. Till exempel att samma WTO, i ett annat godtyckligt beslut, vill pådyvla Europeiska unionen fri införsel av amerikanskt kött som utvecklats med hjälp av hormonbehandlingar, trots den tidigare "galna ko "krisen och de negativa yttrandena från de europeiska kommittéerna för livsmedelssäkerhet. Liksom det också återstod att säga att kommissionen hade dragit tillbaka den överklagan som presenterats till WTO mot USA för deras klara kränkning av handelsreglerna och av den internationella rätten (Helms-Burton) om att förstärka embargot mot Cuba, och som redan förorsakade häktning av en spansk företagsledare som begick "brottet " att etablera handelsförbindelser med ön. Liksom det återstod att säga att beslutet gällande bananerna är till förmån för transnationella amerikanska bolag som är knutna till banandollarn och som förorsakar stora svårigheter för europeiska producenter, till exempel Madeira.
Allt detta skulle behöva analyseras tillsammans, för det handlar inte endast om bananer. Utan det handlar egentligen om hur WTO fungerar, vilket i ständigt ökande takt rör sig i förhållande till amerikanska intressen och det handlar om den växande underdånigheten hos kommissionen inför samma intressen och om dess förakt för de europeiska intressena. Det handlar slutligen om att man bör överge medlardebatterna om behovet att fastställa regler för den växande globaliseringen inom handeln och att "bromsa " dess respektiva fördjupande. I förhållande till detta, bör ett bestämt ord gå till regeringarna, särskilt den portugisiska, även om färska exempel i textilsektorn och beträffande handelsavtal (bl. a med Marocko) inte garanterar att men till slut börjar gå från retorik till handling.
Resolution om Zaire
Hory
Än en gång har en resolution från vårt parlament släpat efter i förhållande till den verklighet som den försöker förändra. Än en gång ligger vi efter när det gäller utvecklingen av en politisk-militär situation som vi inte kunnat varken förutse, avvärja eller förstå.
Samtidigt som Demokratiska styrkornas allians för befrielse av Kongo-Zaire (AFDL-CZ) förbereder sig för att gå in i Kinshasa, påhejade av ett folk som befriats från diktatur, envisas vi med kravet på en övergångsregering vilket bara skulle bli Mobutus sista manöver. När trettio år av övergrepp, avrättningar, maktmissbruk och korruption kommer att ersättas av andra övergrepp, även de extrema men tyvärr legitimerade av de första, är vårt största huvudbry att döma de som orsakar övergreppen i dag fastän vi aldrig sagt något om de tidigare. Samtidigt som en trolig politisk och militär stabilisering i Zaire äntligen borde göra det möjligt att hjälpa de rwandiska flyktingarna och den civila zairiska befolkningen i landets östra delar, är Europeiska unionens andra prioritering att handlägga rättegången mot Laurent Désiré Kabila trots att vi mycket väl vet vilka som är ansvariga för flyktingarnas lidande. Nämligen Habyarimana för diktaturen i Rwanda fram till 1994, FAR och Interamwe för att ha tagit flyktingförläggningar som gisslan, den franska regeringen (för verkställandet) och den zairiska regeringen (för de bakomliggande operationsbaserna) vilka tillsammans satte igång den berömda operationen "Turqoise ". Dessa bär det verkliga ansvaret för flyktingarnas lidanden sedan två och ett halvt år tillbaka.
Under två år upprepade Kigalis nya myndigheter, i den allmänna likgiltigheten, att de zairiska flyktinglägren i öst utgjorde ett hot mot statens säkerhet och en tidsinställd bomb för hela Centralafrika. Ingen har velat lyssna på dessa varningar som innehåller sunt förnuft och verklighet. Resten vet vi.
Sammanfattningen av Europeiska unionens handlande är i dag mycket tydlig. Genom att anförtro sin gemensamma diplomati till två av medlemsstaterna, Frankrike och Belgien, befann sig unionen blint engagerad i att stödja Mobutu, som framställdes som garant för den territoriella integriteten i Zaire. Inför den amerikanska verklighetsnära utrikespolitiken håller det europeiska inflytandet på att försvinna helt inom ett stort område som sträcker sig från södra Sudan till Atlanten. Fallet Zaire avslöjar betecknande den obefintliga europeiska diplomatins totala misslyckande, det har gått så långt att den framstår som en karikatyr av krisen och dess troliga lösning. På samma sätt har europapolitiken för stöd till utveckling visat sig oförmögen att kräva det minimum av demokrati som skulle ha kunnat påverka regionens diktaturer. Idag ämnar unionen lägga maximala demokratiska villkor på en ny zairisk makt, som kommit ur ett inbördeskrig och som skall blåsa nytt liv i ett land som är ruinerat av diktaturen.
Detta smärtsamma ärende vädjar till en grundlig översyn av vår diplomati och vår utvecklingspolitik. Jag hoppas bara att krisen i området kring de stora afrikanska sjöarna kommer att göra oss medvetna om detta.
Betänkande (A4-0131/97) av Soulier
Caudron
Detta är första gången som kommissionen rådfrågar Europaparlamentet när det gäller detta vägledande program om kärnkraften, vilket vi inte kan annat än glädja oss åt.
Här handlar det inte om att diskutera kärnkraftens lämplighet, den frågan skall behandlas i staterna. Det gäller inte heller att komma fram till huruvida andelen kärnkraftsproducerad energi bör öka eller minska. Däremot handlar det om att ta hänsyn till anläggningarnas åldrande och konsekvenserna av detta, i synnerhet när det gäller säkerheten.
Föredraganden gör rätt i att utgå från kärnkraftshanteringen i sina tankegångar. De största utmaningarna i dag på kärnkraftens område gäller avfallet och de åldrande strukturerna. Detta fordrar en ökad säkerhet i verkens funktion och framför allt ett avtal om kärnavfallshanteringen och bekämpning av ogenomtänkt avfallstransport inom unionen.
Detta oeftergivliga säkerhetskrav kan inte begränsas av unionens gränser. Eftersom de radioaktiva riskerna väl antagit principen om "fri rörlighet " måste vi naturligtvis lägga ner stor möda gentemot länderna i Central- och Östeuropa.
Till sist, eftersom ämnet oundvikligt kommer in på frågan om kärnkraftens lämplighet, vill jag ge mitt stöd till de gemensamma principer för kärnkraft som framställts, nämligen en nationell befogenhet att bestämma över kärnkraftsanvändningens lämplighet, att resten av unionen respekterar dessa val, att en hög säkerhetsnivå garanteras, att medlemsstaterna och de som driver kärnkraftsanläggningarna har ett gemensamt ansvar gentemot de europeiska medborgarna när det gäller kärnkraftssäkerhet.
Andra betänkanden kommer att ge tillfälle att beröra olika energikällors lämplighet i Europa. Här gällde det dock att acceptera att 30 % av energin i Europa kommer från kärnkraften och följaktligen att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att garantera de europeiska medborgarnas framtid och deras säkerhet.

Fayot
Jag skulle vilja förklara varför jag, som luxemburgsk medborgare, kommer att rösta mot Souliers betänkande.
Jag kommer från ett land som under sjuttiotalet valde att inte bygga något kärnkraftverk vid Mosel. Socialisterna i Luxemburg, vilka då var i regeringsställning, var fast beslutna över detta val. Några år senare byggde vår stora granne Frankrike, vars inställning till kärnkraft är allmänt känd, ett enormt kärnkraftverk i Cattenom, vid gränsen till Luxemburg och Tyskland, utan att fråga vad någon annan tyckte.
Att få den franska kärnkraftsindustrin att lämna trovärdiga upplysningar, om än aldrig så få, om utsläpp från verket och att installera ett larmsystem, har tagit årtionden och krävt både statsbesök och oräkneliga diplomatiska ingripanden. En annan kärnkraftsstat, Belgien, har nu påtalat idén om att deras kärnavfall möjligen skulle kunna lagras i de belgiska Ardennerna, i ett natur- och turistområde sex kilometer från gränsen till Luxemburg.
Samtidigt åker tågsätt kors och tvärs genom Europa för att transportera kärnavfallen till upparbetningsfabrikerna utan att någon vet om det, utan att vi vet vilka säkerhetsåtgärder som vidtagits och under vilka förutsättningar dessa transporter sker. Detta avslöjades genom järnvägsolyckan i Apach, i Lorraine, några stenkast från den luxemburgska gränsen. En hel befolkning hade kunnat bli smittad med radioaktivitet över en natt. Jag motsätter mig kärnkraft som utövas på ett sådant onyanserat sätt.
Inför kärnkraftens faror stöder jag däremot min grupps hållning när det gäller nödvändigheten av att göra allt för att garantera högsta möjliga säkerhet. Euratomfördraget som är en kvarleva från en tid då man stod stum av beundran inför kärnkraften, bör alltså grundligt omarbetas för att garantera säkerheten och granska kärnkraftsindustrins alla aspekter.

Holm
Jag anser att detta betänkande är bristfälligt ur flera aspekter. Även kommissionens meddelande är bristfälligt, framför allt saknas en ordentlig säkerhetsanalys. Detta är underligt, eftersom syftet med Euratomfördraget är att behandla säkerhetsaspekterna.
En majoritet av EU: s medlemsländer har inte kärnkraft eller håller på att avveckla kärnkraften. Ur den aspekten är det märkligt att Europeiska kommissionen fortsätter att försöka plantera mer kärnkraft i EU och i vår omvärld.
Jag anser i stället att Euratom skall avvecklas. Det har främjat kärnkraften tillräckligt och har under sin livstid gett kärnkraften enorma summor i stöd. Euratom bör i stället omarbetas till ett fördrag om avveckling av kärnkraften och främjandet av förnybara energikällor.
Från gruppen De gröna finns en hel rad ändringsförslag. Jag stöder samtliga, och förhoppningsvis blir de antagna av plenum.
Avslutningsvis vill jag citera vad miljöutskottet skrev i sitt yttrande, vilket väl sammanfattar frågan: " Som ett sammandrag bör sägas att kommissionen har ett problem: den vill så gärna främja kärnkraften. Men det finns inga utsikter för att lyckas. Medborgarna vill inte" .

Lindqvist
Betänkandet vill främja användningen av kärnkraft och samordna kärnkraftens användning genom forskning, utveckling och säkerhet mellan EU: s medlemsländer. Centerpartiet anser att kärnkraften skall avvecklas och har drivit det kravet i Sverige i 25 år. Sverige hade 1980 en folkomröstning om kärnkraften och beslöt i samband därmed att den skall utfasas ur energisystemet. Under våren 1997 har den svenska regeringen och centerpartiet m.fl. enats om att kärnkraftsavvecklingen skall inledas genom att en reaktor i Barsebäck tas ur drift före valet 1998.
Kärnkraften är ingen uthållig energikälla. Den är heller inte billig som antyds i betänkandet. Där sägs inget om kostnaderna för säkerhet, avveckling och förvaring av avfallet. Kärnkraft är en föråldrad teknik som måste ersättas med bioenergi och andra förnybara energikällor. Det finns ingen anledning för EU att stödja just denna energikälla. Euratomfördraget bör därför avvecklas och ersättas med ett fördrag för förnybara och uthålliga energikällor.
Betänkandet innehåller positiva förslag för en ökad kärnsäkerhet. Det är naturligtvis bra, men kan aldrig rättfärdiga kärnkraften som energikälla. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Tannert
Då enligt min övertygelse tillhandahållandet av energi genom atomklyvning och lagringen av radioaktivt avfall från denna är förknippat med grundläggande och oproportionerliga risker, och då ett fortsatt främjande av kärnenergi med hjälp av medel från Europeiska atomgemenskapen leder till en ytterligare snedvridning vad beträffar utforskning och marknadsintroduktion av så kallad förnybar energi, har jag på följande punkter i ovannämnda betänkande röstat annorlunda än majoriteten i min fraktion: ändringsförslagen 4, 7, 11, 16, 17, 21, 22 och 24.

Verwaerde
Dels vill jag gratulera André Soulier till betänkandet om Europeiska unionens kärnkraftsindustri.
Dels finns det anledning att glädja sig över att Europeiska kommissionen till Europaparlamentet överlämnat meddelandet om det fjärde vägledande programmet om unionens kärnkraftsindustri, vilket är en fortsättning på programmen från 1966, 1972 och 1984, i enlighet med artikel 40 i Euratomfördraget.
Fördraget föreskriver i själva verket endast samråd med Ekonomiska och sociala kommittén. Att Europeiska kommissionen överlämnat förslaget till oss är ett väl valt initiativ som jag måste understryka.
Jag antar vår kollegas betänkande i sin helhet, det är väl avvägt, sakligt och realistiskt. Det behandlar kärnkraftsindustrin ur ett helhetsperspektiv och tar upp de problem som är förknippade med varje fas i kärnbränslekedjan, från utvinning till slutförvaring eller eliminering.
Det politiska inflytande som resolutionen fått tycks mig dessutom särskilt viktigt. Europaparlamentet uppmuntrar ministerrådet till diskussion om allt som står på spel när det gäller den europeiska kärnkraftsindustrin, genom att uppmana det att uttala sig om principerna som ligger till grund för detta fjärde program.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.30 och återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Första punkten är den gemensamma debatten om följande åtta resolutionsförslag:
B4-0393/97 av De Clercq m.fl. för ELDR-gruppen om Helms-Burtonlagen: -B4-0398/97 av Medina Ortega och Hindley för PSE-gruppen om uppskjutande av WTO: s förlikningsförfarande för Helms-Burton och D'Amato-Kennedylagen; -B4-0399/97 av Azzolini m.fl. för UPE-gruppen om Helms-Burtonlagen; -B4-0401/97 av Dell'Alba och Leperre-Verrier för ARE-gruppen om Helms-Burtonlagen (Kuba) och avtalet mellan EU och USA; -B4-0406/97 av Castellina m.fl. för GUE/NGL-gruppen om ordningen i samband med Helms-Burtonlagen; -B4-0410/97 av Carnero González m.fl. för GUE/NGL-gruppen om en affärsman som kvarhållits i USA; -B4-0429/97 av Kreissl-Dörfler m.fl. för V-gruppen om ordningen i samband med Helms-Burtonlagen; B4-0432/97 av Kittelmann m.fl. för PPE-gruppen om uppskjutande av WTO: s förlikningsförfarande för HelmsBurton- och D'Amato-Kennedylagen.

Medina Ortega
Herr ordförande, Helms-Burtonlagen har nu och under hela veckan diskuterats i olika sammanhang, framför allt inom ramarna för frågestunden med rådet och kommissionen. En stor del av debatten har alltså redan hållits, och jag tror att både rådet och kommissionen nu känner till parlamentsledamöternas inställning i frågan.
Idag skall vi emellertid sammanfatta frågan en aning i ett förslag till gemensam resolution, som stöds av samtliga politiska grupper och, utan att gå in på frågan om rättvisa eller orättvisa i vidtagna åtgärder mot republiken Kuba, tror jag att vad som just nu oroar oss är kommissionens attityd vad gäller utövandet av dess förhandlingsbefogenheter. Detta innebär att vi nu står inför en paradox situation och det är att den nordamerikanska administrationen kan förskansa sig bakom Förenta staternas kongress för att vägra Världshandelsorganisationens jurisdiktion i en handelsfråga som denna om Helms-Burtonlagen. Vi kan å andra sidan aldrig gömma oss bakom Europaparlamentet på ett liknande sätt, för att ställa parlamentet mot den nordamerikanska administrationen.
Om Europeiska unionen vore intelligent, om rådets och kommissionens institutioner vore intelligenta, skulle jag säga att det vore mycket lämpligt att kommissionen vid internationell förhandling i vissa frågor kunde säga att det är Europaparlamentet som har sista ordet.
Vi tror att kommissionen genom att nu avstå från överklagan kan ha begått ett brott mot gemenskapsbestämmelserna. Vi tänker här på beslutsförfarandet enligt artikel 113, styckena 1 och 2 i avsnitt 3 i artikel 228 och artikel 235 i unionsfördraget.
Vad vi i grunden just nu begär av de politiska grupperna är att kommissionen återigen lägger fram sina argument mot den nordamerikanska politiken avseende extraterritoriell tillämpning av nordamerikansk lag, vilket påverkar europeiska medborgare, på ett sådant sätt att lagar som Helms-Burtonlagen eller D'Amato-Kennedylagen inte förhindrar gemenskapsbeslut.
Enbart om detta parlament får ett tillfredsställande svar som i detalj förklarar skälen till varför kommissionen avstått från förfarandet skulle systemets funktion kunna vara godtagbart för denna parlamentariskt institution.
Jag tror att vad kommissionen gjort genom sitt agerande i fallet med Helms-Burtonlagen, avståndstagande från gemenskapsrättigheter utan samråd med gemenskapens parlamentariska institution, är att förlora sig själv och försvaga den internationella förhandlingsförmågan. Ibland kan kortsiktiga lösningar, försöket att t ex få till stånd en enkel politisk kompromiss, utan någon som helst juridisk kompromiss från Förenta staternas sida, urholka själva Europeiska kommissionen.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Kommissionär! Den 14 april fick parlamentet via Agence Europe veta att unionens aktion inför WTO-panelen mot USA och Helms-Burtonlagen hade uppskjutits på grund av ett avtal om ett försök till ändring av de oacceptabla extra-territoriella bestämmelserna i denna lag av USA.
Herr ordförande! Naturligtvis är min grupp glad att USA och Europeiska unionen har kommit till en uppgörelse som kan leda till en ändring av Helms-Burtonlagen. Men denna avsiktsförklaring har ingen officiell juridisk status, och även det är förståeligt, för USA: s regering kan inte bara ändra en lag, för det måste kongressen rådfrågas.
Jag skulle även vilja uppmärksamma kommissionären på att även Europaparlamentet måste rådfrågas i detta ärende och det har inte skett.
Vidare skulle vi gärna vilja varna för en situation där det kommer till stånd diverse bilaterala avtal inom multilaterala handelssystem. Vi skulle gärna ha avvaktat WTO: s beslut.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr kommissionär! Låt mig helt kort peka på två frågor i det här sammanhanget: den första är att Förenta Staterna har erkänt möjligheten, risken att inför WTO: s panel förlora det överklagande som Europeiska unionen väckt. Detta anser jag vara en positiv faktor som visar att då och då kan även Europeiska unionen göra sin röst hörd. Låt oss se hur denna fråga utvecklas i framtiden.
Jag vill emellertid också, som min andra punkt, stryka under att genom denna frågas överdrivet finmaskiga nät kan man ana det grundläggande problemet med mänskliga rättigheter, vilket man inte kan bortse ifrån genom att " kasta ut barnet med badvattnet" , eftersom jag tror att kunskapen om i hur hög grad vår samarbetspolitik styrs av hänsynen till de mänskliga rättigheterna utgör en frågeställning som, till viss del även tack vare denna HelmsBurtonlag, har blivit tydlig även här hemma.

Castellina
Herr ordförande! När det gäller frågan om metoder har Medina och Plooij yttrat sig. Låt mig nu ta upp frågorna om innehållet. Framför allt vill jag peka på de bristfälliga garantier som Förenta Staterna har erbjudit vad gäller att upphäva effekterna av deras lagstiftning på de europeiska operatörerna. Vi fick en tragisk bekräftelse på denna ofullständighet för några dagar sedan via Internet och det är verkligen egendomligt att varken kommissionens eller rådets representant har informerat Europaparlamentet om detta. Jag avser tillägg nr 1486 till den så kallade " Libertadlagen" som röstades igenom av den amerikanska kongressens utrikesutskott den 6 maj som en följd av det avtal som träffats mellan Clintons representanter och Leon Brittan.
I tillägget till lagens kapitel IV, det som rör visering, lovar den amerikanske utrikesministern att inom trettio dagar sammanställa en detaljerad lista över alla de företag och personer som inte längre drabbas av sanktionerna, samt skälen, fall för fall, till att undantagen från sanktionerna skall beviljas.
Som ni ser håller vi på att sätta samman svarta listor, ett mycket allvarligt faktum som placerar de påstådda fördelarna med avtalet i en mycket oroande dager, eftersom det enda syftet med de aktuella listorna är att kunna utöva direkta påtryckningar på de utpekade företagen för att de ska avbryta alla förbindelser med Havanna eller riskera att straffas genom att bojkottas på den stora amerikanska marknaden.
Men själva principfrågan är ännu allvarligare. Som för övrigt bekräftats i rådets deklarationer och av rådets representant i denna kammare anser Europeiska unionen att lagstiftning som går utanför det egna landets gränser är oacceptabel, både rent juridiskt och principiellt, Samma fördömande har uttalats av denna församling. Av denna europeiska hållning finns det inga spår i avtalet och inget påpekande har gjort om ett av de allvarligaste brotten i detta sammanhang: fängslandet i USA, sedan en och en halv månad, av en spansk medborgare, för vilken har yrkats 100 års fängelse, för att ha begått brottet att bedriva handel med Kuba. Glöm inte detta, Dell'Alba, när ni talar om mänskliga rättigheter. Och detta har skett i enlighet med en lag som tillkom före Helms-Burton, den om att bedriva handel med fienden.
Vilket värde har då mot denna bakgrund upphävandet av tillämpningen av de extra-territoriella effekterna av Helms-Burtonlagen för de europeiska medborgarna? Jag tror att det får allvarliga politiska effekter eftersom européerna inte längre drabbas, men däremot alla de andra, kanadensare och mexikaner, till exempel, men även de svagare staterna i Central- och Sydamerika. Och allt detta därför att vi, med hjälp av vår makt, på ett ganska skamligt sätt har lyckats rädda oss, samtidigt som vi lämnar de andra, mer isolerade, utelämnade till de amerikanska repressalierna.
Det förfarande som inleddes i WTO var avsett att starta en principdiskussion. Och nu har vi utnyttjat denna möjlighet, dvs. vi har avstått från att bekräfta dessa principer. Bedömningen av vad som är de europeiska intressena får inte bli så inskränkt att vi inte förstår att det är mer värt att rädda vår politiska trovärdighet än en och annan affär!

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, vad Sir Leon Brittan sade i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt med anledning av Helms-Burtonkompromissen är ändock höjden! Sedan han år ut och år in prisat Världshandelsorganisationen som härskare över rätt och ordning, som ett rules based system, anser han plötsligt nu att man inte behöver ta så allvarligt på reglerna. Lagar skall väl ändå vara den svagares vapen för att försvara sig mot de mäktigares otillbörliga krav! WTO var ju nödvändigt av den anledningen - vilket alltid inskärpts i oss - att USA och, exempelvis, Swaziland skulle vara underkastade samma regler. Nu är allt detta lika aktuellt som snön som föll i fjol.
EU avbröt förfarandet inom WTO därför att vi var rädda för att vinna. Därför att USA redan före grundandet av WTO hotade att åter dra sig ur om beslut fattades mot deras intressen tre gånger. Ja, var står vi egentligen?
I utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt liknade Sir Leon Brittan WTO-förhandlingarna vid ett pokerspel. Riktigt! Det är bara det att amerikanerna en gång för alla är de bästa pokerspelarna. De håller banken, har bluffat skickligt och Sir Leon Brittan har stigit ur med en royal flush på hand.
Vi från de gruppen de grönas i Europaparlamentet har alltid varit emot denna WTO-pokerrunda. Vi är för fair play i världshandeln, för rättvisa möjligheter, inte för den starkares rätt, den som kan satsa mest pengar!
Här skulle Europa ha bort göra en markering, att spelreglerna gäller för alla, stora och små. På det här viset har vi spelat bort det som återstod av vår trovärdighet. Vi är för en reform av WTO. Vi har redan från början engagerat oss för andra regler, såsom mer insyn, mer demokratisk kontroll och socialt och ekologiskt ansvarstagande. Och vad Kinas upptagande i WTO beträffar heter det ju alltid, och sägs hela tiden, att vi måste visa kineserna att man måste hålla sig till reglerna om man vill vara med. Ja, tror ni då verkligen på allvar att kineserna inte kan läsa tidningen, eller hur ser det då ut?

Kittelmann
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! I denna fråga vill jag inte så mycket ta till stora släggan utan i stället rikta tyngdpunkten av min kritik på en teknisk fråga, nämligen parlamentets besvikelse över att inte bli rådfrågade i en så väsentlig fråga. Jag vet inte hur vi skulle förhållit oss om Sir Leon Brittan hade konsulterat oss i förväg och klargjort situationen för oss, om vi inte kanske också hade samtyckt. Men det kommer inte längre att kunna redas ut.
I en fråga som Helms-Burton - där Europaparlamentet angav tonen medan rådet och kommissionen fortfarande tvekade om hur hårt man skulle agera - kan man emellertid inte först omfamna parlamentet och intimt samarbeta i denna fråga, sedan fatta ett beslut som vi först får reda på genom tidningarna och till sist, efter det hela, säga att det inte gick att göra på annat sätt! Detta är en grundläggande fråga och jag ber kommissionen å det hjärtligaste att inte behandla parlamentet på det sättet ofta. Det ansvariga utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt som även medverkat till hela arbetet, fick inte heller reda på det. Vi har nu förklarat det för var och en i utskottet, men först i förrgår. Innan dess hade vi ingen möjlighet att göra detta.
I det väsentliga handlar det dock om följande: kongressen antog en lagstiftning som strider mot folkrätten. Vi har alla konstaterat att detta måste regleras via WTO, att det inte får gå till på det sättet. Kongressen har gjort sig lustig över Europa. De enskilda företrädarna för kongressen säger: dessa svaga stackare i Europa! Vi gör vad vi vill, andra måste göra precis det som vi finner riktigt. I en sådan situation krävs dock ett visst tillvägagångssätt så att kongressen som nu har initiativet eftersom Clinton försöker omsätta resultatet, inte får intrycket att det till sist är den som är vinnaren, ty de viktigaste delarna bibehålls i denna lag som vi anser strida mot folkrätten.
Därför min bedjan till kommissionen: vi vill fortsätta att samarbeta förtroendefullt med er. Var snälla och se till att detta förtroende är berättigat och sortera inte frågorna enligt mottot här rådfrågar jag och här rådfrågar jag inte. Såtillvida är vår kritik i den här frågan både av teknisk och innehållsmässig karaktär.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, först och främst bör man fråga sig om problematiken kring HelmsBurton verkligen hör hemma i denna brådskande debatt.
I detta hänseende hade det varit lämpligt att rådet varit närvarande. Jag beklagar också att Leon Brittan saknas. Han har uppgivit till utskottet för externa ekonomiska förbindelser att han fått mandat av rådet att förhandla med Förenta staterna utanför WTO och att han hade utverkat, inte ett avtal, men väl en plan.
Är denna "plan ", ordet oroar mig, av den arten att den kan hejda den amerikanska politikens cyniska och egoistiska handlande? Riskerar vi inte att än en gång ge de ekonomiska intressena företräde inom världshandeln, till skada för demokratin och försvaret av de mänskliga rättigheterna.
Ändå har vi inom parlamentet åtskilliga gånger upprepat dessa krav. Ty, mina kära kolleger, man måste vara medveten om att Europeiska unionens trovärdighet står på spel när det gäller förbindelserna med Förenta staterna, där Helms-Burtonlagen bara är ett exempel.
Vi måste visa fasthet och beslutsamhet, annars kommer euromotståndarna att dra fördel av saken igen!

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag anser att man inte kan försvara det oförsvarbara, och sanningen är den att den kubanska regimen utgör en anakronism både bland de latinamerikanska nationerna och i resten av världen.
Demokratin, friheten och respekten för de mänskliga rättigheterna hålls systematiskt okända och undertryckta i Kuba. Detta innebär naturligtvis inte, herr ordförande, att instrument som de som införs genom Helms-Burtonlagen är godtagbara och att de kan hjälpa till att införa dessa värderingar.
Vi tycker inte om Helms-Burtonlagen och detta av tre grundläggande skäl, för det första för att den ökar det kubanska folkets lidande och enbart av detta skäl är oacceptabel, för det andra för att den inför en extraterritoriell princip som bryter mot det mest avtrubbade medvetandet i någon som helst suverän stat, och jag förstår att medlemsstaterna i Europeiska unionen är suveräna stater. Denna princip, herr ordförande, bör ingå som en del, som ett grundläggande villkor, i det avtal som tecknats mellan kommissionen och Clinton-administrationen, även om det finns ett trovärdighetsproblem, och det är det faktum att Clinton-administrationen är en sak och Förenta staternas kongress en annan.
Tredje skälet till att vi inte tycker om detta avtal är därför att man, efter 30 år med denna typ av politik, inte avancerat en tum i stödet för friheten, demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna, vilket är vad detta parlament begär av Kuba.

Van den Broek
Herr ordförande! Sir Leon hade gärna velat vara här själv idag och tala. I går eftermiddag gjorde han det utförligt i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, men han bad mig att idag återkomma till detta vid plenarsammanträdet på grund av att han har förhinder. Ni vet även att, i avvaktan på den formella översändningen av texten och rådets hithörande slutsatser, avtalets text har skickats till Europaparlamentet via utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Det kan vara lämpligt att som en reaktion på interventionerna ännu en gång uttryckligen peka på att det faktiskt inte är ett juridiskt bindande avtal utan ett politiskt avtal, att det inte heller är avsett som en definitiv uppgörelse av tvisten mellan Europeiska unionen och Förenta staterna beträffande Helms-Burtonlagen och D'Amato-lagen, att även unionen starkt motsätter sig unilaterala sekundära embargon med extraterritoriella konsekvenser och att endast indragning av en sådan lagstiftning eller åtminstone de extraterritoriella aspekterna av den verkligen definitivt kan undanröja våra invändningar.
Det som man nu har uppnått är alltså inget annat än en interimsreglering, en övergångsreglering om man så vill, som innebär att vi går med på att uppskjuta WTO-panelen och inte som kanske tidigare har sagts, dra in den, uppskjuta den i utbyte mot utfästelser från Förenta staternas sida. Det är visst inte så men det har jag inte heller hört här i eftermiddag att panelen skulle ha uppgivits som sådan, utan vi har uttryckligen förbehållit oss rätten att när som helst under det kommande året på nytt inkalla panelen eller efter loppet av ett år inleda en procedur för en ny panel om i Förenta staternas aktion företas som strider mot EU: s intressen. Då handlar det om aktion som det skrivs om i själva avtalet och naturligtvis även i rådets slutsatser.
Man kan inte säga att kommissionen på något sätt skulle ha gjort eftergifter gentemot Förenta staterna. Vår politik innebär nämligen att lösningar på internationella problem såsom frågor med anknytning till beslagtagande av egendom måste sökas på grundval av internationell rätt eller i förhandlingar mellan stater och att enskilda länder naturligtvis inte får ålägga andra länder sin politik, alltså förkastandet av begreppet extraterritorialitet. I utbyte mot våra löften för att diskutera problemet med beslagtagande av egendom har vi från Förenta staterna fått löftet och försäkringen att titel 3 i Helms-Burtonlagen uppskjuts och att man skall arbeta på en ändring av artikel 4 i lagen; ni vet att titel 3 handlar om rätten för tidigare ägare till beslagtagen egendom i Kuba för att inleda en process i Förenta staterna mot företag och enskilda som har investerat i denna egendom eller som har förvärvat sådan egendom och att titel 4 handlar om vägran av tillträde till Förenta staterna för utlänningar som bedriver handel med konfiskerad egendom i Kuba.
Jag vill här peka på att förslaget till titel 4 inte innehåller bestämmelser om uppskjutning tills vidare av tillämpningen av detta och att Förenta staterna hela tiden har anfört att en ändring av lagstiftningen skulle vara omöjlig så att det nu i kraft av avtalet erhållna löftet från Förenta staterna att försöka få till stånd en ändring som möjliggör ett uppskjutande av tillämpningen av artikel 4, nog måste betraktas som en rejäl eftergift från Förenta staternas sida. Vidare har avtalet uppnått det, jag kommer tillbaka till det, att en allvarlig konfrontation har undvikits som även allvarligt skulle kunna underminera WTO, den multilaterala handelsorganisationen och dess betydelse. Avtalet utarbetades för övrigt på medlemsstaternas begäran. Jag vill än en gång betona att rådet för allmänna frågor den 24 februari uttalade sin bedrövelse över att otillräcklig framsteg hade gjorts i våra kontakter med Förenta staterna för att kunna rättfärdiga ett uppskjutande av WTO-aktionen, och rådet underströk vid det tillfället att unionen var beredd att söka en allmän bilateral lösning och att panelen i det fallet antingen skulle dras in eller uppskjutas. Det blev den bas på grund av vilken kommissionen slutligen uppnådde det avtalet med Förenta staterna. I ett antal resolutioner som lämnades in, anfördes att Europaparlamentet inte helt hölls underrättat eller rådfrågades om utvecklingen av förhandlingarna. Även detta påpekas på nytt i era inlägg idag. Jag vill emellertid säga att kommissionens representanter på varje nivå, inklusive generaldirektörerna och den ledamot av kommissionen som ansvarar för dessa frågor, tog varje tillfälle i akt att informera parlamentets ledamöter och de relevanta utskotten om utvecklingen av detta ärende. Dessutom inkopplades Europaparlamentet helt och fullt vid fastställande av gemenskapens antibojkottförordning, som utgjorde ett viktigt element för att kunna utöva tryck på Förenta staterna. Jag kan tillfoga att varken den amerikanska kongressen eller Europaparlamentet ombads bekräfta avtalet, eftersom det är ett politiskt dokument och inget formellt internationellt avtal. Kommissionen förde intensiva förhandlingar och träffade en överenskommelse, som den framför allt betraktar som gynnsam för Europeiska unionen. Kommissionen och medlemsstaterna måste ta hänsyn till hotet från Förenta staterna att bojkotta panelen genom att åberopa befrielse på grund av nationella säkerhetsskäl, en rättighet som för övrigt tillkommer alla medlemmar av Världshandelsorganisationen. Och om Förenta staterna hade bojkottat panelen, hade det inneburit att proceduren för slitande av tvister genom Världshandelsorganisationen skulle ha behövt inkopplas i en ovanligt allvarlig och kontroversiell situation, varigenom stödet från Förenta staterna för hela den multilaterala principen allvarligt hade kunnat undermineras.
Vi anser att Förenta staternas hot om att genomföra en bojkott inte är berättigat, inget missförstånd på den punkten. Kommissionen måste inte desto mindre noggrant avväga alla möjliga följder av sina åtgärder. Vi måste även ta hänsyn till att hur mycket än Europeiska gemenskapen var övertygad om sin egen rätt i denna affär och även var övertygad om att man skulle ha vunnit i panelen, men resultatet av ett rättsfall kan man naturligtvis aldrig förutsäga med säkerhet. Den viktigaste punkten var emellertid att uppskjutandet av panelen ger oss en möjlighet att fortsätta att utöva tryck på Förenta staternas politik.
Om vi hade stått på oss, hade vi oberoende av vinst eller förlust inte nått någon framgång med avseende på D'Amato-lagen, som inte faller under Världshandelsorganisationen. Att insistera på panelen skulle vidare troligen ha skapat en politisk atmosfär där Förenta staterna troligen skulle vara mer benäget att verkligen genomföra D'Amato-lagen och avvisa ett uppskjutande. Mot den bakgrunden skulle jag nu vilja peka på avtalets huvudlinjer och peka på de uppnådda resultaten.
Avtalet ger oss mer säkerhet om fortsättningen av uppskjutandet av titel III, om vilken man antar att denna är i kraft under president Clintons ämbetsperiod, vilket formuleras i avtalet. Och vidare har Förenta staterna gått med på att tillsammans komma överens om discipliner för framtida investeringar i orättmätigt beslagtagen egendom och däröver principer för att utveckla beträffande stridiga jurisdiktioner med extraterritoriella konsekvenser, i utbyte mot vilket Förenta staternas regering skall överlägga med kongressen för att verkligen uppskjuta titel IV.
De nya disciplinerna beträffande investeringar i beslagtagen egendom skall inte begränsas till Kuba utan skall begränsas beträffande tillämpningsområde och påföljder. De skall nämligen endast gälla för den egendom som förvärvas i framtiden av stater och transaktioner i samband med sådan i framtiden förvärvad egendom. Det kan inte utgöra något hinder för rätten att utveckla eller sälja befintliga investeringar, vilken rätt vi för övrigt inte avser ta med i förhandlingarna.
Även om risken för ytterligare åtgärder inte är utesluten utgör detta avtal en kraftig stimulans för Förenta staterna att inte vidta några åtgärder mot företag eller personer i Europeiska unionen. Vi har även fått löftet att titel IV skall tillämpas med stor försiktighet. Europeiska unionen har faktiskt gjort förbehåll för alla sina rättigheter i Världshandelsorganisationen, om åtgärder skulle vidtas mot företag eller personer från Europeiska unionen. Och instämmandet från Förenta staterna för att samarbeta med oss för en lösning av frågor om motstridiga jurisdiktioner är ett viktigt genombrott som borde göra det möjligt att dämma upp Förenta staternas framtida unilaterala extraterritoriella lagstiftningen. Även om D'Amato-lagen som sagt inte faller under Världshandelsorganisationens panel, har Förenta staterna gått med på att sträva efter ett förverkligande av målsättningen för att uppfylla bestämmelserna inom lagen för att ge EU: s medlemsstater en multilateral befrielse med avseende på Iran och enskilda befrielse för företag med förbindelser med Libyen. Det är en viktig befrielse av Förenta staterna. Vi kommer nu att anstränga oss att säkerställa den multilaterala friställningen beträffande Iran när presidenten den 5 augusti i år eller tidigare överlämnar sin rapport till kongressen.
Vilka eftergifter har vi då gjort i utbyte mot allt detta? Vi har gått med på att uppskjuta panelen - jag upprepar uppskjuta och inte inställa. Vidare har vi förbehållit oss alla våra rättigheter att låta sammankalla panelen på den punkt som man har kommit till om, så som jag tidigare sa, åtgärder vidtas mot företag eller personer från EU med åberopande av titel III eller IV av Helms-Burton eller om befrielser i enlighet med D'Amato inte förlängs eller dras in.
Till sist, herr ordförande, vill jag upprepa att detta avtal inte är en fullständig reglering. Avtalet erbjuder väl snarare en viktig säkerhet till skydd för EU: s intressen beträffande både Helms-Burton och D'Amato. I utbyte mot detta har vi endast uppskjutit panelen och gått med på att utveckla discipliner beträffande investeringar i beslagtagen egendom, medan vi fortsätter att hota med en WTO-panel och därmed behåller ett kraftigt påtryckningsmedel mot Förenta staterna. Denna möjlighet för en underhandlande regering har fördelen att man även tar hänsyn till den noterade utvecklingen i frågor som inte faller under panelen, det vill säga särskilt D'Amato.
Vi kommer att informera parlamentet regelbundet om utvecklingen av dessa förhandlingar och den valda uppläggningen erbjuder även ett perspektiv för en mer permanent lösning för det allmänna problemet med Förenta staternas unilaterala extraterritoriella åtgärder.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär, för det utförliga svaret, även om det sprängde vår tidsplan.
Det är två, som har bett om ordet, och det har vi inte tid till men jag vill ändå ge dem 20 sekunder var om de så önskar.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag har mycket uppmärksamt följt de förklaringar van den Broek givit oss, och jag tackar honom naturligtvis. Jag har en fråga som jag emellertid måste ställa till honom och den är: Varför har kommissionen, som förlorat bananpanelen i världshandelsorganisationen, som förlorat hormonpanelen, den enda panel där man verkligen hade utsikter och förutsättningar att vinna, i förväg sökt en samstämmig lösning, när behandling pågår av frågor så viktiga som principen om extraterritoriella lagar och i samma sammanhang frågan om Världshandelsorganisationen som instrument för att lösa denna typ av konflikter. Anser inte van den Broek att det är tecken på svaghet från kommissionens sida att man i den enda panel där vi verkligen hade chans att vinna, löst frågan med bifall i stället för att lösa den inom Världshandelsorganisationen?

Kittelmann
Herr ordförande, herr kommissionär, ni har utförligt förklarat på vilken grundval överenskommelsen står. Tyngdpunkten i vår kritik gäller den folkrättsstridiga lagen. Om jag förstått er rätt, finner ni er i att lagen till en början kvarstår under förutsättningen att villkoren för överenskommelsen uppfylls, och så länge blir pendeln stående.
Vilka möjligheter och chanser har vi, Europeiska unionen, och vilka medel tänker ni tillämpa för att få kongressen att också avskaffa den rättsvidriga lagen?

Van den Broek
Herr ordförande! Jag upprepar ännu en gång, man kan på sin höjd tala om ett avtal om ett vapenstillestånd. Detta är inget fredsavtal. Med andra ord, det kommande året bör användas till att se om sådana överenskommelser kan träffas, att vi skonas från effekterna av denna extraterritoriella lagstiftning. Så snart det hotar att inte uppnås, då är naturligtvis ett inkallande av panelen på nytt en möjlighet. Om man nu frågar: Men här hade vi en så bra chans, varför lovade ni inte det på en gång, då måste jag säga att det helt enkelt är en avvägning av intressen. I medvetande om att man i Förenta staterna på allvar leker med tanken att åberopa undantag av säkerhetsskäl, som för övrigt medges för varje medlem av WTO, menade vi att kunde utnyttja denna period för att se om denna väpnade fred kan förvandlas till en vapenfri fred.
Jag säger alltså till Kittelmann att så snart det visar sig att det som vi syftar till inte är uppnåeligt, eller inte avtecknar sig inom ett år, då kan panelen helt enkelt inkallas. Annars står i varje fall den möjligheten öppen att efter ett år inleda en ny panelprocedur.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30 .

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande sex resolutionsförslag:
B4-0358/97 av Cars för ELDR-gruppen om Iran; -B4-0374/97 av García Arias för PSE-gruppen om Iran; -B4-0402/97 av Dupuis och Hory för ARE-gruppen om situationen i Iran; -B4-0408/97 av Vinci m.fl. för GUE/NGL-gruppen om förbindelserna mellan EU och Iran; -B4-0430/97 av Roth m.fl. för V-gruppen om Iran; -B4-0433/97 av Dimitrakopoulos m.fl. för PPE-gruppen om Iran.
Cars
Herr ordförande! Kommer de att lyssna? En regim som den i Iran, som i sitt eget land inte lämnar något utrymme för kritik, som förtrycker varje ansats till självständigt tänkande och handlande, och som torterar, lemlästar och dödar dem av sina egna medborgare som inte snabbt fogar sig - inte lyssnar den till vad vi i Europaparlamentet har att säga! En regim - det är nu fastställt - som sänder lejda mördare på uppdrag utomlands och som uppmanar sina anhängare till mord på andra länders medborgare - inte bryr den sig om vad vi säger!
Är då vår resolution och vår debatt i dag meningslös? Nej, långt ifrån! Vårt budskap är ett budskap till dem som hoppas på, som kämpar för, som lider och dödas för sin förvissning om att mörkret kan skingras. Det är ett budskap om att deras hopp och deras insats har en mening, att den som dödas inte dör förgäves.
Är då alla som står upp mot regimen i Teheran goda demokrater? Säkert inte! Lika litet som Shahens polisstat, den på vars ruiner ayatollorna har upprättat sitt bödelsvälde, var någon demokrati. Men det demokratiska motståndet lever och växer. Alltfler iranier engagerar sig, och det är till dem vi i Europaparlamentet vill ge Europas fulla stöd. Mot allt andligt förtryck, mot tortyr och avrättningar, mot regimen i Iran manar vi: Demokrater i alla länder förenen eder!

Swoboda
Herr ordförande! Om jag bara får göra en kort anmärkning till föregående debatt, så kommer man - om man är rädd att förlora på alla punkter i WTO eller verkligen förlorar - troligen även inom kommissionen att behöva fundera på om maktbalansen mellan USA och EU inom ramen för WTO verkligen stämmer. Men detta är bara som en kommentar till föregående debatt.
När vi idag talar om Iran, står förvisso vår medkänsla och solidaritet med offren för den svåra jordbävningskatastrofen i förgrunden - det måste vi trots alla kontroverser med staten och regimen i Iran tydligt säga ifrån. På andra plats står vår medkänsla för och vårt stöd till offren, inte bara för jordbävningskatastrofen utan också för den politiska terrorn och Fatwa-förföljelsen, vi tänker till exempel på Salman Rushdie som säkerligen är den mest prominente, men ingalunda den ende, som lider under förföljelsen.
Faktum är att vi står inför skärvorna av en kritisk dialog som jag inte vill helt fördöma, varken på förhand eller nu i efterskott, men som antingen varit för litet kritisk eller för litet dialog. Och det som vidlått den kritiska dialogen - åtminstone från början - är att den inte varit en gemensam dialog för Europeiska unionen, utan en individuell, en dialog som burits av några få stater, och som inte var möjlig därför att den också inom den egna staten uppnått för litet samstämmighet för att verkligen kunna ändra på något i Irans politik. Därför anser jag det också riktigt att denna så kallade kritiska dialog inställts emedan grundvalen inte är given för den, inte endast på grund av Mykonos-domen utan för att denna kritiska dialog i realiteten inte åstadkommit något av betydelse. Därför var det också riktigt att inställa den.
Jag är mycket glad - och kommissionär Marin har i veckan gett uttryck för detta - att solidariteten mellan alla EUländerna åtminstone är given nu, att det inte sker något återsändande av enstaka ambassadörer - detta kan Europeiska unionen inte finna sig i. Anledningen till att det nu visas samstämmighet inom utrikespolitiken är visserligen sorglig, men åtminstone visas den, denna gemenskap.
Jag anser trots detta fortfarande att en dialog är nödvändig, ja nästan ännu mer nödvändig, nämligen dialogen med alla de krafter - på vilken sida de än befinner sig - som går i bräschen för demokratin och som är beredda att leda Iran på vägen mot demokrati. Det kanske finns vissa randelement inom regimen, men det är säkerligen också många ur oppositionen. Även om jag ville säga tvärtom; var och en som är i oppositionen är inte automatiskt en vän av demokratin i Iran.
I denna bemärkelse hoppas jag, herr ordförande, att kommissionen och rådet kommer att göra allt som vid varje tillfälle är nödvändigt för att få till stånd förändringar i Iran då det gäller demokrati och ett utbrett socialt och ekonomiskt välstånd. Det som pågått under de gångna åren är inte mera möjligt. Här måste en gemensam politik utvecklas i form av dialoger med de demokratiska krafterna i Iran.

Dupuis
Herr ordförande, jag håller i stort med om vad Swoboda nyss sade. Jag anser dock att det finns ett problem med långsiktig politik. Europeiska unionen reagerade konkret och kallade hem sina ambassadörer. Men jag har en fråga som kanske skall ställas till kommissionsledamot van den Broek. Det är inte helt säkert att den italienske ambassadören åkte hem som sina kolleger. Denna fråga måste klargöras.
Vilken ny politik bör vi nu driva gentemot Iran när vi kommit överens om att avsluta den "kritiska dialogen "? Vilken politik skall unionen, inte medlemsstaterna, fortsätta att driva på kort och på lång sikt? Hur skall vi kunna stärka de demokratiska oppositionsrörelserna i Iran? Kan vi äntligen planera inför en europeisk radiostation, en röst från Europa för iranierna, så de inte längre skall få sin information endast från mullaregimens officiella radio? Så många frågor bland många andra. Det skulle kanske vara intressant att få veta vad kommissionen ämnar göra för att utveckla denna nya politik.

Pettinari
Herr ordförande, herr kommissionär! Domen i Mykonosprocessen bekräftar bara det som vi redan visste, dvs. och det måste upprepas - att de iranska politiska, institutionella och religiösa myndigheterna har inlett en politik av statsterrorism som får sina konkreta uttryck i den fysiska elimineringen av dissidenter i utlandet och i undertryckandet av alla former av politiska demonstrationer inom landet, förutom i ett förnekande av grundläggande mänskliga fri- och rättigheter.
Swoboda har redan påpekat att Europeiska unionens kritiska dialog med den iranska regimen inte har givit de resultat som vi hoppats på, dvs. den har inte blivit något legitimt försök att stödja de så kallade " reformvänliga krafterna" i Iran gentemot den nuvarande reaktionära extremismen i landet. Tvärtom - vi måste vara tydliga på den punkten - har denna kritiska dialog utnyttjats som ett instrument för att internationellt legitimera en politik av statsterrorism, och jag är därför mycket glad över rådets beslut - som tyvärr kommer mycket sent - att avsluta den kritiska dialogen. Jag tillåter mig till och med att begära något ännu mer och det är att vi avslutar allt ekonomiskt och kommersiellt samarbete med Iran till dess att det landet har avskaffat vad som verkar vara en av de mest reaktionära regeringar som finns.
Låt mig också uttrycka mitt stöd, mitt personliga stöd, förutom min grupps stöd, åt de demokratiska krafter som, i Iran och utomlands, dagligen kämpar för att bygga upp ett demokratiskt och sekulariserat Iran. För ett få en ännu klarare bild av situationen i landet bör rådet och kommissionen, enligt min mening, föra en dialog även med dessa krafter.
Många av representanterna för detta motstånd i utlandet har mördats barbariskt, till och med i vår huvudstäder, av iranska agenter som kommer från Teheran. Det skedde med en representant för det iranska motståndet i Italien, som mördades och vars mördare är känd till förnamn, efternamn och vad gäller arbetsuppgifter inom den iranska ambassaden. Och det är just i dessa människors namn som jag anser att Europeiska unionen idag måste ändra sin politik gentemot Iran radikalt.

Telkämper
Herr ordförande! Jag vill först och främst göra en principiell åtskillnad när vi tar ställning politiskt: det handlar å ena sidan om de iranska ledarnas folkrättsliga beteende och å den andra om de åtgärder vi önskar vidta till förmån för offer och nödlidande efter jordbävningen i nordöstra Iran. Jag anser att dessa människor måste hjälpas; det faller under benämningen medmänsklighet, det räknas som katastrofhjälp. Vi vill delge dessa människor och deras familjer vår medkänsla och betyga dem vår solidaritet, och jag hoppas att katastrofhjälpen snarast möjligt tillhandahålls inom ramen för Echoprogrammet. Detta får emellertid inte hindra oss från att i den politiska debatten och i vårt dagliga beteende fördöma den statsterrorism som pågår i Iran och att även här vidta lämpliga åtgärder.
Genom domen i Mykonosmålet av den 10 april blev det uppenbart att iranska toppolitiker gett order om att mörda iranska oppositionella. Detsamma blev också tydligt i april 1989 exempelvis, då kurdernas ledare Abdul Rahman Ghassemlou mördades i Wien. Sådant får inte ske.
Här måste Europeiska unionen, som redan tidigare påpekats, agera på ett entydigt sätt. Jag frågar mig, om mina informationer stämmer, varför den italienska ambassadören fortfarande är i Iran. Kanske kan kommissionens ordförande säga något om detta. Å andra sidan är det nödvändigt att också kunna bedriva de små stegens politik. De demokratiska oppositionspolitikerna skall beredas asyl i Europeiska unionen, och det går inte an att man vid beviljandet av denna asyl först inhämtar politiska utlåtanden från Iran, vilket skedde i Förbundsrepubliken Tyskland. Jag ser detta som inkonsekvenser i det politiska beteendet vilka snarast måste biläggas av Europeiska unionen!

Dimitrakopoulos
Herr ordförande, jag tycker att diskussionen visar att vi är överens på en punkt: vi fördömer förbehållslöst den politiska terrorismen som regeringen i Iran utövar. Men samtidigt tror jag att vi är överens om att problemet som kallas Iran idag inte bemöts med tydliga fördömande handlingar och förbehåll för regimen.
Den andra är också den mest allvarliga. Den fram till nu av Europeiska unionen godkända politiken, dvs. den kritiska dialogens politik, även om det var en korrekt uppfattning, gav den inga resultat, snarare tvärtom. Följaktligen måste den kritiska dialogen upphöra, och vi måste med rätta kräva att den kritiska dialogen upphör. Detta betyder emellertid inte att framför allt rådet - eftersom kommissionen både är närvarande och arbetar, medan rådet är frånvarande från alla dessa diskussioner eftersom de kanske inte är viktiga - inte är skyldigt att presentera en ny politisk uppfattning om hur Europeiska unionen skall bemöta Iran. Vi kommer att vänta, som vi säger på grekiska, på att rådet samtycker till att lägga fram en ny politisk uppfattning, någon gång, jag hoppas att det blir före seklets slut.
Den andra frågan är att vi måste börja fundera lite med blicken riktad mot framtiden. Det finns i Iran krafter som både är demokratiska och har ett begrepp om de internationella relationerna. Och vi måste ge ett budskap till dessa krafter om att fortsätta kampen för modernisering och demokratisering i Iran.

Rübig
Herr ordförande, Iran har stora problem inom den finansiella och ekonomiska politiken och i fråga om de mänskliga rättigheterna, ytterst ett problem för regionen. Befolkningen önskar sig välstånd och social trygghet medan de massiva militära investeringarna orsakar regionen stora problem. Konfrontationspolitiken har hittills aldrig medfört några ekonomiska framgångar, endast fattigdom och förtvivlan för de breda befolkningslagren och stolthet för bara några få.
Det är förstås intellektuellt betydligt svårare att eftersträva enighet och att tänka i form av alternativ. Europa borde vara en förebild! Låt oss först analysera problemen, åtminstone fram till valet, och sedan erbjuda våra lösningar. Låt oss betydligt intensivare än hittills understödja de kretsar som söker samarbete.

Van der Waal
Herr ordförande! Det behövdes ett domstolsutslag från Berlin för att få de europeiska ministrarna att uppskjuta en så kallad "kritisk dialog " som inleddes med Iran 1992. Egentligen kunde man långt tidigare konstatera att denna relation knappast gav något resultat. Domen från domstolen i Berlin utgör på nytt ett bra tillfälle att se över de europeiska förbindelserna med Iran.
Frågan är vilka förbindelser unionen måste underhålla med ett land, om vilket man nu har fastställt att dess politiska och religiösa ledare har ett råd som ger uppdrag om likvidering av politiska motståndare var i världen de än befinner sig och i sitt eget land gör sig skyldiga till allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Därtill kommer att Iran även utgör ett hot för politisk stabilitet i regionen Mellersta östern. Det är ingen hemlighet att landet i ett snabbt tempo håller på att bygga upp ett utbrett vapenförråd av konventionella, men även kemiska och biologiska vapen. Det finns till och med information om att Iran skulle kunna förfoga över kärnvapen.
Dessutom måste man peka på Irans negativa hållning i fredsprocessen i Mellersta östern. Genom stöd till den militanta shiitiska Hizbollah i Libanon och Hamas i de autonoma palestinska områdena lägger Iran hinder i vägen för fredssamtalen mellan Israel och de arabiska grannländerna. Detta medan unionen och Förenta staterna gör allt för att åstadkomma fredliga förhållanden i Mellersta östern. Sett i ljuset av detta är det ytterst otillfredsställande att unionen och Förenta staterna i sin politik med avseende på Iran går fullständigt olika vägar.
Under tiden tillgriper även Iran tacksamt det otydliga och splittrade diplomatiska uppträdandet från de europeiska länderna. Om de iranska myndigheterna under västligt tryck kommer att anpassa sin politik är mycket osäkert, men man är väl ändå angelägen om en god relation med länderna inom unionen. Tydligen måste det vara så att det inte är fråga om en dialog med det landet så länge Iran inte är berett att upphöra med terrorhandlingar, vägrar inta en konstruktiv hållning gentemot fredsprocessen och inte erkänner Israels existensberättigande. Tillsammans med Förenta staterna kommer unionen att behöva föra en utrikespolitik som omfattar detta tydliga budskap med adress Iran.

García Arias
Herr ordförande, för det första tror jag att samtliga medlemsstater måste visa solidaritet i frågan om den diplomatiska krisen med Iran.
För det andra, vad gäller jordbävningstragedin begär vi det som hela den internationella och europeiska allmänna opinionen begär, en omedelbar insats, men jag skulle vilja veta om kommissionen är säker på att biståndet kommer att fördelas direkt. Vi har i detta sammanhang fått meddelanden om förekomst av censur, att man till och med förhindrar manifestationer av smärta och protester från befolkningen i området. Min fråga till kommissionen blir då huruvida hjälpen skall fördelas direkt, såsom en garanti om att den faktiskt kommer till de behövande och inte manipuleras av denna regim som använder sin makt på ett absolut sätt.

Van den Broek
Herr ordförande! Låt mig börja med den humanitära aspekten, som faktiskt aldrig får göras beroende av den politiska situationen i ett land. Det var även skälet till att kommissionen har beslutat, och då särskilt Bonino och kommissionens humanitära byrå ECHO, att ställa tre miljoner ecu till förfogande som en lindring av den första nöden för offren för denna ovanligt allvarliga jordbävning. Den hjälpen kommer såvitt jag vet att kanaliseras traditionsenligt, framför allt via icke-statliga organisationer, och kommer särskilt att utgöras av livsmedel, medicin, tält, filtar, vatten, sanitära anordningar och liknande. Jag hoppas att därmed i varje fall även budskapet når den iranska regeringen att EU i humanitära angelägenheter alltid står på de drabbades sida.
Nu kommer vi till politiken.
Herr ordförande! Dimitrakopoulos uttalade önskemålet att kommissionen eller rådet vid något tillfälle till parlamentet skulle överlämna en lösning eller peka på en väg som skulle kunna leda till en lösning av de politiska problemen med Iran. Jag delar den önskan med honom och många andra. 1990 - och jag minns att jag själv var berörd under trojkan om jag inte misstar mig i Teheran - riktades av Iran på nytt en vädjan till Europeiska unionen att inleda förhandlingar om ett handels- och samarbetsavtal. Denna vädjan har upprepats flera gånger därefter och har gång efter annan varit föremål för samtal till för två, tre år sedan när vi gick över till den kritiska dialogen. En sådan avtalsmässig relation med Iran har inte kommit till stånd till följd av de enorma politiska hinder som finns i våra relationer och som har allt att göra med de besvär som även har anförts av de ärade ledamöterna mot Irans hållning, om det nu handlar om fredsprocessen i Mellersta östern eller statsterrorism, nukleära aspirationer eller den interna människorättspolitiken. Alla dessa saker har egentligen inte ändrats hittills och inte förbättrats.
Jag tror att vi också i all uppriktighet mot varandra måste konstatera att varken Förenta staternas isoleringspolitik eller Europeiska unionens kritiska dialog hare givit synliga, påtagliga resultat. Jag anser att vi måste vara ärliga på den punkten. Det finns alltså inget svar som är skräddarsytt. Men efter att Mykonos-domen ännu en gång har understrukit där denna regering som själv är anklagad på högsta nivå som inblandad i statsterrorism - jag hänvisar till Mykonos-domen - då är i stånd till, behövdes naturligtvis en tydlig politisk signal, vilket ledde till hemkallandet av ambassadörerna och på ett senare stadium också ledde till att man inte återsände ambassadörerna, när Iran hade tillkännagivit att man ville uppskjuta den tyske och den danske ambassadörens återkomst. Vad gäller den italienske ambassadören, som under tiden hade återvänt till Teheran, innan beslutet föll om att hålla ambassadörerna hemma i sina huvudstäder i Europa.
Hur går vi nu vidare? Den kritiska dialogen har skjutits upp, ministerbesök - både här och där - har uppskjutits. Ett antal andra åtgärder har tillkännagivits, men man kan inte komma ifrån att vi i Iran har att göra med en regional makt som i betydande utsträckning avgör stabiliteten i regionen och som även gränsar till ett land med vilket kontakterna på internationell nivå faktiskt även är frusna till följd av resolutioner i säkerhetsrådet och liknande. Den magra slutsumman och den något ytliga slutsatsen av detta måste vara att det inte skulle vara förståndigt att klippa av varje form av kommunikation med Iran. Därav följer också att, trots det faktum att det inte finns någon ambassadör på plats, vilket alldeles uppenbart är en stark politisk-diplomatisk signal, ambassaderna ändå fortsätter med att skaffa information och att lämna budskap till den iranska regeringen, och det måste vad oss beträffar även fortsätta.
Herr ordförande! Den politiska kommittén, ministerrådet, har sagt att det noga följer situationen i Iran. Jag vet inte vilka andra åtgärder som skulle kunna vidtas. Man överväger allt, men jag måste säga att, om jag har hört rätt, även en majoritet av rådet säger om det handlar om ekonomiska sanktioner och liknande: Nämn då ett exempel på att det verkligen har varit effektivt, vem drabbar vi med det? Vi kommer då lätt in på en debatt där man säger: Ja, ekonomin väger alltid tungt, men det handlar nu inte om det. Frågan är vad ekonomiska sanktioner som inte skulle täckas t. ex. av ett uttalande av säkerhetsrådet, mandatresolutioner, till sist skulle leda till. Det är alltså inga lätta beslut. Den återhållsamma hållningen har kommit till uttryck tillräckligt genom rådet, men jag tror att vi under de kommande månaderna nu är beslutna att tills vidare uppskjuta den kritiska dialogen, och vi måste avvakta vilken Irans hållning blir, vilka reaktionerna från Teheran blir och därefter se hur vi kan ge ett lämpligt svar. Om ogillandet från Europeiska unionens sida kan inget missförstånd råda efter de förklaringar som har givits.

Dimitrakopoulos
Jag skulle vilja tacka herr Van den Broek för hans mycket detaljerade presentation rörande Iran, men för att det inte skall råda något missförstånd, skulle jag vilja förtydliga mig. Min kommentar rörande den kritiska dialogen betyder inte, och skall inte heller tolkas som att den betyder att den kritiska dialog som tillämpats fram tills nu var en missriktad politik. Nej, det är en politik som inte lett till önskade resultat.
För det andra, är detta rätt tillfälle, att istället för att enbart avsluta dialogen, utnyttja situationen och överväga en uttömmande global Iran-politik. Jag skulle vilja be er, kommissionären, att vidarebefordra detta meddelande som detta parlaments konsensus. Det är dags att konceptualisera och gå vidare, inte nödvändigtvis med sanktioner, utan en uttömmande global Iran-politik med beaktande av vad Iran företar sig. Ni har ju sagt det som finns att säga om detta.

Telkämper
Herr ordförande, herr van den Brook har svarat att den italienske ambassadören var där redan före rådets beslut. Denne har emellertid inte sagt om han är villig att återkomma, eller om han uppmanats av de andra medlemsstaterna att återkomma eller om han tänker återkomma. Den andra frågan är: finns det ytterligare ambassadörer från Europeiska unionen där borta?

Van den Broek
Jag tackar Dimitrakopoulos för hans närmare förklaring som jag helt instämmer i. Vi måste arbeta för en mer allomfattande politik med avseende på Iran.
Mitt svar till Telkämper är att jag har förstått att den italienska regeringen inte ännu har beslutat återkalla sin ambassadör.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fem resolutionsförslag:
B4-0396/97 av Fassa och André-Léonard för ELDR-gruppen om situationen i Sudan; -B4-0404/97 av Kouchner för ARE-gruppen om Sudan; -B4-0409/97 av Pettinari m.fl. för GUE/NGL-gruppen och Kinnock för PSE-gruppen om situationen i Sudan; -B4-0415/97 av Telkämper och Aelvoet för V-gruppen om Sudan; -B4-0434/97 av Fernández Martín och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen i Sudan;

Fassa
Herr ordförande! Den allvarliga situationen i Sudan gör att vi måste kraftigt stryka under ett av de grundläggande kriterier som inte kan undvaras när det gäller att reglera Europeiska unionens relationer med tredje land, och det är att landet har en intern ordning som uppfyller demokratins principer, inte endast i formell mening utan framför allt vad gäller det konkreta innehållet. Från detta härleds de tre kriterier som understryks i punkt 1 i det aktuella förslaget till betänkande. Den första, skiljandet av religionen och staten, den andra, respekten för människornas rätt till självbestämmande och den tredje, demokratiseringen av det sudanesiska samhället.
Det är lönlöst att invända att man måste ta hänsyn till nationella särdrag och lokala förhållanden i Sudan. En situation liknande den som landet för närvarande är på väg in i kan absolut inte kallas en sudanesisk väg till demokratin. Kan vi tillåta att allt detta sker utan att någonting görs eller sägs? Därför tror jag också att man kraftfullt måste stödja det ändringsförslag som presenterats av Kouchner med en uppmaning om ett snabbt diplomatiskt initiativ från Europeiska unionens sida i Sudan.

Hory
Herr ordförande, internationell politik och internationella förbindelser är inte nödvändigtvis moraliska. Däremot är det otvivelaktigt så att uppgiften för ett parlament som vårt är att se till att de blir lite mer moraliska, med grund i de mänskliga värden som Europeiska unionen vilar på.
Regimen i Khartoum kränker dessa värden sedan allt för lång tid tillbaka, genom att upphäva de grundläggande friheterna, utöva en oacceptabel religiös diskriminering, avrätta sina motståndare, terrorisera inom landet och sprida skräck utomlands. Ett enhälligt fördömande borde uttalas mot denna regim.
Jag säger "borde " eftersom jag vet att en regering, nämligen mitt lands, är kapabel att förhandla med Sudan för att få dem att utlämna en gammal terrorist som inte längre är något hot och använda sig av det som inrikespolitiskt argument. Jag anser att ingenting får beviljas denna regim så länge den inte accepterar det internationella samfundets krav vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och grannstaternas suveränitet.
Jag hoppas att vårt parlament enhälligt kommer att anta den resolution som lagts fram och jag skulle vilja uppmärksamma ett ändringsförslag från vår kollega Bernard Kouchner, i vilket han kräver ett mycket bra diplomatiskt initiativ från unionen och OAU för att genom medlingsförfarande få slut på det sudanesiska inbördeskriget.

Pettinari
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att vi måste se allvarligt på hur kriget sprider sig i Sudan. Idag slåss man inte bara i södra delen av landet, utan också den norra berörs och framför allt - vilket är farligare och mer oroande - i gränsområdet till Etiopien och Uganda. Vi stor nu inför hotet av ett kvalitetssprång i den sudanesiska konflikten, som nu hotar att sprida sig till hela området kring Afrikas horn. Därför är det nu viktigt med ett politiskt ingripande från Europeiska unionen, eftersom vi inte stillatigande kan åse den troliga explosionen i det största landet i Afrika. Jag anser att rådet måste kräva av regeringen i Karthoum att den omedelbart inleder en dialog med de olika oppositionsgrupper som förenats i den nationella demokratiska alliansen, att den accepterar IGAD: s fredsplan och respekterar internationell rätt och tillämpar resolution 1070 från Förenta Nationernas säkerhetsråd.
Den sudanesiska regeringen kan inte tillåtas fortsätta utmana hela det internationella samfundet och av den anledningen anser jag att den måste acceptera ett besök av en delegation från FN för att klarlägga situationen vad gäller mänskliga rättigheter i landet och att man får klarhet i frågan om det existerar några utbildningsläger för internationell terrorism, som man talar så mycket om och som det skulle vara bra om även rådet och kommissionen intresserade sig mera för.
Rådet och kommissionen bör dessutom kräva att den sudanesiska regeringen ger tillträde till internationella humanitära organisationer för att kontrollera att hjälpen till civilbefolkningen verkligen kommer fram - jag syftar framför allt på att man reaktiverar de program som avbrutits, på initiativ av Förenta Nationerna - att hjälpen verkligen når den nödställda civilbefolkning som sedan flera år varit offer för utrotningsprogram från den sudanesiska regimens sida.

Telkämper
Herr ordförande, vi är oroade över det sedan tolv år pågående inbördeskriget i Sudan, vilket har svåra följder för befolkningen såsom hungersnöd, undernäring, utvandring osv. Vi är också oroade över den försämrade människorättssituationen, som tar sig uttryck i godtyckliga arresteringar av regimmotståndare och beklagansvärda fängelseförhållanden. Vi beklagar att den sudanesiska regeringen vägrar tillträde för humanitära organisationer till krigsområdena för att ge stöd till civilbefolkningen som behöver regelbunden försörjning med humanitärt bistånd. Vi beklagar även den sudanesiska regeringens beslut att ånyo frysa in " Lifeline Sudan" och på så sätt hindra de humanitära organisationerna att komma den nödlidande befolkningen till hjälp också på detta område.
Slutligen är vi upprörda över den sudanesiska regeringens utmanande hållning inför de upprepade varningarna från det internationella samfundet, i synnerhet säkerhetsrådets resolution 1070 av den 16 augusti 1996. Därför uppmanar vi regeringen att göra slut på inbördeskriget, eftersträva en fredlig lösning på konflikten, släppa de politiska fångarna, acceptera " Lifeline Sudan" , och Europeiska gemenskapernas kommission uppmanar vi att efterkomma säkerhetsrådets vädjan om beviljande av nödhjälp, nämligen de 120 millioner dollar som krävts.

Günther
Herr ordförande! Jag hör till dem som visserligen stödjer den gemensamma resolutionen, men som beträffande genomdrivandet av våra krav inte är särskilt optimistisk. Det måste konstateras att striderna mot regimen åter flammat upp. Detta uppflammande beror emellertid på att den så kallade oppositionen i landet enats; att man lyckats bringa de olika etniska grupperna som står i motsatsförhållande till regimen i Khartoum så att säga under samma hatt. Men fortfarande är dessa etniska brottställen skönjbara.
Det finns för närvarande föga förhoppning om ett vapenstillestånd, eftersom en av de ledande generalerna i SPLA för några dagar sedan sade i Neue Zürscher Zeitung att målet för deras åtgärder är regimens fall och att deras samtliga militära aktioner är inriktade på detta mål. Samtidigt påpekar Herr Garang också i denna tidningsintervju att sådana konflikter kräver offer inom civilbefolkningen men att man är beredd att hålla dessa offer så låga som möjligt. Sett ur denna synvinkel förefaller det mig ändå som litet mer förhoppningsfullt att förhandla med dessa krafter om tillträde för humanitärt bistånd än med den nuvarande regimen, som nog har att kämpa med svårigheter på många fronter och framför allt på mycket långa fronter.
Jag skulle följaktligen vänta mig mer av vår vädjan att tillåta ett återupptagande av det humanitära biståndet om vi kanske kunde komma överens med den nuvarande oppositionen, då detta också kunde skapa en slags politisk organisation.

Cunningham
Fru ordförande, under de senaste åren har vi faktiskt sett några verkligt hoppfulla ljusglimtar i Afrika. Vi har sett relativ fred i hela södra Afrika. Vi har sett Nelson Mandelas politiska mirakel i hans nya Sydafrika. Vi har troligen sett fler demokratier i västra Afrika än det någonsin funnits tidigare. Vi har nyligen sett en situation på Afrikas horn där Etiopien - där vi för bara några år sedan såg fruktansvärda scener med svältande barn - nu faktiskt exporterar spannmål till Kenya. Men mitt i allt detta hoppfulla har vi situationen i Sudan. Det är ett verkligt problem.
Denna fundamentalistiska barbarregim utsätter inte enbart sina egna medborgare för terror, övergrepp och förtryck utan exporterar även terrorism till Nordafrika och Mellanöstern. Det är en cancersvulst som tär på hela regionen och vi måste desperat vidta åtgärder i vår egenskap av en Europeisk union och vi måste visa vår tyngd som del av det internationella samfundet. Vi måste fördöma de förfärliga övergreppen mot mänskliga rättigheter som denna regim gjort sig skyldig till, i synnerhet mot civilbefolkningen och kvinnor och barn i Sudan. Vi måste uttrycka vårt stöd för den demokratiska oppositionen som arbetar mycket hårt både i och utanför Sudan. Vi måste fortsätta att upprätthålla sanktionerna, men, samtidigt som vi upprätthåller sanktionerna, måste vi lämna humanitärt bistånd. Som andra redan sagt, måste vi utöva påtryckningar för att försöka föra samman parterna så att de kan sträva efter att nå en fredlig lösning.
Jag var särskilt glad åt att den nya brittiska labourregeringens utrikesminister, Robin Cook, när han uttalade sig för första gången, talade om övergreppen mot mänskliga rättigheter och behovet av att vidtaga åtgärder mot detta. Han talade också om att samarbeta med andra för att komma tillrätta med den internationella terrorismen. Det har öppnats ett möjligheternas fönster här och jag hoppas mycket att rådet och kommissionen försöker göra något för att lindra det fruktansvärda lidandet i Sudan.

Amadeo
Fru ordförande! Alleanza nazionale stöder resolutionen som fördömer Sudan, men vi vill påpeka att man glömt bort en fundamental orsak till det inbördeskrig som pågår i landet, dvs. att konflikten mellan nord och syd har inslag av religiöst hat och rasism.
Den islamiska fanatismen och fundamentalismen håller faktiskt på att massakrera en stor del av den sudanesiska befolkningen enbart för att den är kristen. Europeiska unionen bör omedelbart reagera och se till att det fundamentalistiska viruset försvagas så att det inte kan spridas.
Samma typ av fasor sker i Algeriet, medan andra länder i Mellanöstern, ledda av religiösa och icke-världsliga politiska uppfattningar, finansierar terrorism och omstörtande grupper. De brott som begåtts i Sudan måste upphöra och vår gemenskap måste göra vad som står i dess makt för att uppnå detta, även för att undvika att den fundamentalistiska smittan sprider sig i västvärlden och skapar hat och permanenta sprickor.

Van den Broek
Herr ordförande! Om Sudan finns inte mycket trevligt att meddela. Redan 1990 meddelade kommissionen regeringen i Sudan att situationen då inte utgjorde någon acceptabel utgångspunkt för att inom ramen för Lomé IV föra en meningsfull dialog om programmering av de medel som lagts undan för Sudans behov. Och den ståndpunkten har inte ändrats och återspeglar även Europeiska unionens oro över situationen i landet, bristen på demokrati, situationen med avseende på de mänskliga rättigheterna, den väpnade konflikten i södern och det faktum att det egentligen inte har gjorts några framsteg på väg mot fred.
Eftersom regeringen i Khartoum inte på allvar har tagit itu med de problem som Sudan har att brottas med, skjuts även unionens utvecklingshjälp upp. Däremot, och det har några värderade ledamöter pekat på, kvarstår en betydande humanitär hjälp och den fortsätts även, framför allt till den befolkning som drabbas av inbördeskriget i södra delarna av landet.
Jag kan säga er att sedan 1994 cirka 61 miljoner ecu i humanitär hjälp har slussats från den humanitära byrån ECHO, medan ytterligare 35 miljoner har satsats på direkt livsmedelshjälp. Situationen för de mänskliga rättigheterna, som sagt, är utomordentligt dålig, mycket otillfredsställande. Förenta nationernas säkerhetsråd antog i januari i fjol enhälligt en resolution i vilken Sudan fördömdes för stöd till den internationella terrorismen och där man bads utlämna de islamiska fundamentalister som söks i samband med ett mordförsök på president Mubarak i Egypten. Det utspelades i juni 1995. Och eftersom Sudan inte har uppfyllt villkoren i resolutionen, trädde verkligen sanktionerna i kraft den 10 maj 1996, alltså för ett år sedan, som Förenta nationerna med resolution 1054 hade lämnat in och där man begärde en minskning av en begränsning med avseende på personalen vid de sudanesiska ambassaderna över hela världen.
I anslutning till detta antog säkerhetsrådet i augusti förra året ännu en resolution där det krävdes att Sudan Airways efter utgången av en termin på 90 dagar genom ett internationellt embargo faktiskt skall hållas på marken, om Sudan inte genomförde tidigare antagna resolutioner från säkerhetsrådet.
Nu har säkerhetsrådet beslutat att vänta på yttrandet från avdelningen för humanitära frågor inom Förenta nationerna, som innan resolutionen föreläggs för genomförande skickas till Sudan för att gå igenom vilka konsekvenser en sådan sanktion mot Sudan Airways skulle få, särskilt för givandet av humanitär hjälp.
Herr ordförande! Ni vet att man har gjort olika försök, särskilt inom ramen för IGAT, för att försöka att på nytt få i gång fredssamtalen. Det har slutits inledande avtal 1997. Jag är ledsen att behöva meddela att kommissionen inte kan upptäcka någon utveckling i processen som sådan för ögonblicket, och man koncentrerar sig på att försöka lindra den värsta nöden för den drabbade befolkningen. Inte desto mindre pågår regelbundna förhandlingar av ett antal medlemsstater i Europeiska unionen även inom ramen för IGAT för att se på vilket sätt eventuellt nya politiska impulser kan finnas för fredsprocessen.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande femton resolutionsförslag:
B4-0388/97 av André-Léonard för ELDR-gruppen om valet i Indonesien; -B4-0428/97 av Telkämper med flera för V-gruppen om kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Indonesien; -B4-0436/97 av Moorhouse med flera för PPE-gruppen om Jose Ramos Hortas i synnerhet och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Indonesien i allmänhet; -B4-0364/97 av Apolinário för PSE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Vietnam; -B4-0395/97 av André-Léonard för ELDR-gruppen om Vietnam; -B4-0397/97 av Pasty och Azzolini för UPE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Vietnam; -B4-0435/97 av Bernard-Reymond och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Vietnam; -B4-0371/97 av Wiersma med flera för PSE-gruppen om barns situation i Central- och Östeuropa; -B4-0437/97 av Oostlander och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen för utsatta personer i Centraloch Östeuropa; -B4-0370/97 av Karamanou med flera för PSE-gruppen om frigivningen av Isik Yurtçu; -B4-0418/97 av Bloch von Blottnitz med flera för V-gruppen om hungerkatastrofen i Nordkorea; -B4-0363/97 av Apolinário med flera för PSE-gruppen om arbetstagares rätt till människovärde och de ickestatliga organisationernas kampanj " Rena kläder" ; -B4-0414/97 av Sornosa Martínez för GUE/NGL-gruppen om barns rättigheter och de europeiska icke-statliga organisationernas kampanj för kläder som framställts på rättvisa villkor; -B4-0421/97 av Kreissl-Dörfler med flera för V-gruppen om konkreta åtgärder mot barnarbete; -B4-0366/97 av Malone för PSE-gruppen om Kenya.
Indonesien :

André-Léonard
Fru ordförande, Indonesien med sina 200 miljoner invånare, är världens största muslimska land och spelar en avgörande roll i sydöstra Asien.
Den indonesiska regimen som sedan mer än trettio år behärskas av ledaren, hävdar att det är en demokrati, men verkligheten ger oss anledning att tvivla på det. Vart femte år hålls val men endast tre partier tillåts att delta. Myndigheterna som är beredda att göra vad som helst för att behålla makten uppdrog åt 189 000 soldater och poliser att garantera att valkampanj och omröstning gick lugnt till. Folksamlingar och demonstrationer på allmän plats är förbjudna och kandidaternas TV-uppträdande censureras.
Förföljelse för omstörtande verksamhet och uppvigling till våld, brutal utmanövrering och hårda fängelsestraff är motståndarnas lott under hela den så kallade valkampanjen. Den indonesiska regeringen måste inse att demokratiska val och trovärdiga institutioner är grundläggande för att respekten för de mänskliga rättigheterna skall garanteras och för att de internationella förbindelserna skall kunna stärkas.

McKenna
Fru ordförande, Indonesien är ett område i världen som har kritiserats många gånger i det här parlamentet, särskilt på grund av Östtimor. Jag skulle bara vilja berätta för parlamentet att en intergrupp om Östtimor nu har skapats, och de som är oroade över den indonesiska ockupationen av Östtimor bör engagera sig i den intergruppen.
Bortsett från det är det inte bara folket i Östtimor som är förföljda, utan även indoneserna själva. Vi skulle vilja se att rättigheterna för en demokratirörelse i Indonesien erkänns. Villkoren i fängelserna måste förändras och även fångarnas åtnjutande av mänskliga rättigheter, frivilligorganisationernas tillträde till Indonesien, pressfrihet, rörelsefrihet och rätten för människor att leva i ett samhälle där de inte förföljs av sin egen regering. Indoneserna har tvingat det internationella samfundet att blunda för vad som händer där, och de håller det internationella samfundet som gisslan.
Detta parlament måste även se till att regeringarna i medlemsstaterna slutar att förse Indonesien med vapen innan landet fått demokrati. Vi kan inte kritisera regeringar och samtidigt sälja vapen till så att de kan förfölja sitt eget folk och områden som de ockuperar olagligt.

Cunha
Fru ordförande, ärade kommissionsledamot och kollegor! Med en tråkig regelbundenhet måste detta parlament fördöma allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som utförs av de indonesiska myndigheterna på dess eget territorium samt på det olagligen ockuperade territoriet Timor Leste. Denna gång, under spelad demokrati organiserade de indonesiska myndigheterna en valfars i vilken endast tre regeringsvänliga partier fick lov att delta. Under tiden fortsätter de godtyckliga frihetsberövandena av studenter och den fredliga oppositionen mot regeringen i Jakarta demonstrerar mot organisationen av val på dessa villkor och därför fortsätter det våldsamma förtrycket av befolkningen i Timor Leste.
Det är på tiden att Europeiska unionen och dess medlemsstater agerar konsekvent i sina förbindelser med Indonesien. Det är särskilt viktigt att Unionens handelsförbindelser med länderna i ASEAN underordnas respekten för de mänskliga rättigheterna och att medlemsstaterna upphör med sitt militära bistånd och försäljning av vapen till Indonesien.
I nyliga offentliga uttalanden har den trovärdiga rösten från biskopen i Dili, Ximenes Belo, detta år hedrad med Nobels fredspris, bekräftat de försämrade förhållandena i fråga om kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Timor, och refererar till och med till fall av tortyr.

Newens
Fru ordförande, även om de indonesiska allmänna valen inte kommer att äga rum förrän den 29 maj, vilket är om en vecka idag, finns det ingen tvekan om utgången. För sjätte gången sedan president Suharto tog makten 1965 kommer det regeringsstödda Golkar-partiet att vinna och nästa år kommer parlamentet bland övriga kandidater med nästan 100-procentig säkerhet åter utse Suharto till president för en sjunde femårsperiod. Det faktum att 75 av de 500 ledamöterna i parlamentet är utsedda av armén, visar något av hur begränsad demokratin är.
Friheten för oppositionspartierna, som strävar efter de återstående platserna i parlamentet, demonstrerades i juni förra året, då Megawati Sukarnoputri, dotter till den förre presidenten Sukarno, genom en regeringsåtgärd ersattes av Suryadi, som hade regeringens godkännande. Andra ledande oppositionella som t.ex. Budiman och Bintang Pamungkas och fackföreningsledare som Dita Sari och Muchtar Pakpahan avtjänar långa fängelsestraff under den järnhårda lagen mot omstörtande verksamhet. Vissa oppositionella, som Sukatnu, som nyligen avled, har suttit nästan trettio år i fängelse.
Efter att ha gjort sig av med oppositionen, kan regeringen genomföra en politik som krossar allt motstånd, det må vara i Östtimor, där en tredjedel av befolkningen har dött sedan invasionen 1975, eller på annat håll. Allt det understryker hur viktigt det är att rådet och kommissionen utrycker din djupaste oro över de hänsynslösa metoder som används för att underkuva oppositionen överallt samt försöker få slut på vapenexporten till Indonesien.
I min egenskap av brittisk ledamot gläder mig den nye brittiske utrikesministerns önskan att lägga större vikt vid de mänskliga rättigheterna i utrikespolitiken och jag hoppas att vi nu kan få ett slut på alla leveranser från Europa av vapen och medel till förtrycket. Denna resolution signalerar detta parlaments önskan att öka påtryckningarna på de indonesiska myndigheterna och vi hoppas starkt att rådet och kommissionen kommer att svara på vår uppmaning.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Indonesien är ett stort land med många kulturer och en stor befolkning på nästa 200 miljoner människor, med en växande ekonomi och med religionsfrihet trots det faktum att det är ett muslimskt land. Så långt den bra delen av historien.
Indonesien är ett sorgset land och ett land som kan kritiseras hårt när det handlar om demokratisk halt och de mänskliga rättigheterna. Det är ena sidan av berättelsen. Demokrati, det sitter militärer i regeringen, det sitter militärer i parlamentet. Den militära dominansen är stor och valen manipuleras. Se på Pakpahan, se på Soekarnoputri. Och Timor, Timor är en skam för Indonesien. Indonesien skulle inte ha låtit situationen i Timor gå så snett. Det är bra att vi i detta parlament sätter fingret på det. Det är bra att vi ställer Indonesien till ansvar med avseende på de mänskliga rättigheterna och att vi utövar kritik där det är nödvändigt.
Indonesien har goda sidor, men Indonesien har även inte så vackra sidor och det ankommer på oss, speciellt när det handlar om mänskliga rättigheter och brott mot demokratin, att sätta fingret på den ömma punkten. Det gör vi med denna resolution och vår grupp kommer att stödja den.

Girão Pereira
Fru ordförande, ärade ledamöter! Detta parlament har redan många gånger uttalat sig om kränkningen av de mänskliga rättigheterna i Indonesien och om situationen i Timor Leste, utan att landet har ändrat sitt beteende, helt utan respekt både för FN: s resolutioner och för den internationella gemenskapens känslor.
Utdelningen av Nobels fredspris till Ximenes Belo och Ramos Horta var ytterligare en signal till att de mänskliga rättigheterna på det territoriet skall respekteras. I och med att jag har haft möjligheter att se den fotografiska dokumentation som Ramos Horta visat i detta parlament, vid sitt officiella besök här för tre veckor sedan, kunde jag konstatera att, förutom de tusentals döda, de godtyckliga frihetsberövandena och de förföljelser som vi känner till, använder man sig nu av blodig tortyr till döds med medeltida metoder på timorianska medborgare som endast är språkrör för sin kultur, sin identitet och sitt självstyre. Det är bråttom - verkar det - att Europeiska unionen blir medveten om denna verklighet och slutar med sitt handlande, som minst sagt är dubbeltydigt.
Hur skall man förstå att när det till exempel gäller Vietnam det europeiska samarbetet är knutet till de mänskliga rättigheterna och att man glömmer det kravet när det handlar om de stora länderna i Asien? Hur skall man förstå att man gentemot länder som Togo och Ekvatorialguinea drar man in - och ordentligt - biståndet och samarbetet med att hävda att de mänskliga rättigheterna kränks och att man tystar denna heliga princip när det handlar om länder i vilka stora ekonomiska och kommersiella intressen står på spel? Var finns koherensen här?
När parlamentet godkänner detta resolutionsförslag skulle det kunna upphöja de värden som är en del av vårt kulturella och politiska arv.
Vietnam:

Malone
Fru ordförande, Republiken Vietnam är mitt inne i en övergångsprocess, vilket vi alla känner till. Detta är en smärtsam process och omfattar avsevärda ekonomiska omstruktureringar. Det är av yttersta vikt att mänskliga rättigheter respekteras under denna process. Vi är mycket oroade över de rapporter vi har fått om fängslandet av de religiösa ledarna för United Buddhist Church, trots den grundlagsstadgade religionsfriheten. Jag noterar också med stor sorg att en vietnamesisk domstol just igår dömde åtta personer till döden för narkotikabrott. Elva personer har redan dömts till döden i år.
Jag uppmanar de vietnamesiska myndigheterna att frige alla politiska och religiösa fångar och jag ber regeringen att vidtaga nödvändiga åtgärder för att säkerställa att valen, som kommer att äga rum i juli, blir fria och rättvisa. Som ni troligen känner till överväger vi för närvarande i parlamentet att anta ett protokoll för att utvidga EUASEAN-avtalet till omfatta även Vietnam. Jag är involverad i det för utskottets för utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik räkning.
Vissa personer säger att Vietnam pekas ut för sitt förfarande vad avser mänskliga rättigheter och att andra ASEAN-medlemmar är fria från sådana villkor avseende mänskliga rättigheter. Vi måste dock obrottsligt sträva efter att få ett slut på brotten mot mänskliga rättigheter i hela regionen och bör inte minska vår kritik av ett land på grund av vår inställning till andra. Tvärtom, jag anser att differentierad behandling bör vara en sporre för rådet att omförhandla vårt samarbetsavtal med ASEAN. Det är det enda sättet att säkerställa att grundläggande mänskliga blir en oumbärlig aspekt för vårt samarbete, inte enbart med Republiken Vietnam, utan med alla länder i regionen.
Jag är mycket nöjd att kommissionen har tagit upp frågan om mänskliga rättigheter med de vietnamesiska myndigheterna och jag skulle vilja få en försäkran idag från kommissionär Van den Bloek att han, å kommissionens vägnar, kommer att fortsätta på den inslagna vägen.

André-Léonard
Fru ordförande, Vietnam som var angeläget om utländska investeringar, undertecknade förra året ett samarbetsavtal med Europa. Sedan dess kan man dock konstatera att de mänskliga rättigheter och demokratiska principer som bär upp avtalet snabbt kränktes. Den vietnamesiska regeringen fortsätter att begränsa de medborgerliga rättigheterna och kränka de mänskliga rättigheterna, mot bakgrund av en utbredd korruption på maktens alla nivåer. Pressen sitter fortfarande i klorna på makten, hundratals journalister har avskedats, förbjudits att skriva och spärrats in i läger.
Som kronan på verket har man inlett en stor kampanj för att kontrollera information som kommer från utlandet, under förevändningen att man kämpar mot ett dåligt utländskt inflytande. Denna våg av ofredande fortsatte under mars förra året, mot oliktänkande författare och försvarare av de mänskliga rättigheterna. Slutligen drivs en systematisk politik för religiöst förtryck.
Denna situation kan inte tolereras. Vietnam bör respektera sina åtaganden, och rådet och kommissionen uppmanas att påminna om att försvaret av de mänskliga rättigheterna kommer i första hand i våra förbindelser, men också inom översynen av avtalet mellan Europeiska unionen och Sydostasiatiska nationers förbund (ASEAN).
Barns situation i Central- och Östeuropa:

Oostlander
Fru ordförande! Den som närmare undersöker Central- och Östeuropa slås av den särskilt svåra lott som de mest utsatta delarna av befolkningen drabbas av. Vi känner även genom våra medborgares och deras organisationers aktiviteter barnens öde som överges och inhyses i barnhem och liknande, ofta under synnerligen eländiga omständigheter, och vi kan bara vara glada och understryka att särskilt kyrkliga organisationer och icke-statliga organisationer uträttar mycket för att adoptera sådana institutioner.
I resolutionen vill vi betona att det är en god sak om kommissionen även i sin egen politik uppmuntrar dessa organisationer att genomföra detta arbete. Där har vi lagt till de gamlas öde, för barn talar till allas fantasi, men de gamlas öde, de sjuka gamla, de dementa gamla, får bra mycket mindre publicitet. Men vi måste uppmärksamma just denna sortens grupper, gamla som ofta stängs inne tillsammans med mentalsjuka och för vilka praktiskt taget ingen tillsyn längre finns. Jag skulle även via stöd till denna resolution vilja betona att Europeiska gemenskapen inte endast kommer att uträtta utmärkt arbete inom ekonomi och juridik utan även kommer att bedriva en social och uppmuntrande politik så att organisationer som tar om hand de utsatta människorna därborta: barn, gamla, psykiatriska patienter även får och känner det nödvändiga stödet från Europeiska kommissionen, särskilt via ett Phare-program och de tjänster som vi har därborta. Tyvärr kan jag inte längre lyssna på kommissionärens svar. Jag ber om ursäkt för detta och jag kommer att med största uppmärksamhet ta del av det i handlingarna.

Wiersma
Fru ordförande! Situationen för barnen idag i Central- och Östeuropa kräver brådskande uppmärksamhet. Själv var jag för inte så länge sedan i Rumänien, där jag såg under vilka erbarmliga omständigheter gatubarnen i t. ex. Bukarest lever. Även den rapport som nyligen publicerades av UNICEF visar hur allvarlig situationen är.
Med omvandlingen i Central- och Östeuropa blev ofta de dåliga förhållanden som vissa barn hade levt under i det kommunistiska systemet inte mycket bättre. Av rapporten från UNICEF framgår att i många fall en försämring har inträtt. I rapporten finns siffror om en ökning av kriminaliteten, alkoholberoende och självmord bland unga. Det är å ena sidan följden av de höga sociala och ekonomiska kostnader som följde med övergången, svaga grupper i samhället som till exempel barn kommer alltid i kläm.
Å andra sidan är det följden av det faktum att detta problem visserligen erkänns av regeringarna på plats men i praktiken inte ofta står högt på dagordningen. Det senare måste ändras snabbt. Europeiska unionen måste tillsammans med regeringarna i Central- och Östeuropa prioritera förbättringen av de förhållanden under vilka dessa barn lever. Försök från regeringarna att göra något åt situationen måste stödjas från alla håll, som t. ex. de åtgärder som den rumänska regeringen nyligen har vidtagit för att bättre kunna tillvarata barnens rättigheter i Rumänien. Detta måste även få konsekvenser i praktiken. Kort sagt, man måste göra allt för att förbättra barnens ställning i Central- och Östeuropa. Låt oss framför allt inte glömma att de är Europas framtid, inte bara deras Europa utan vårt Europa. Att investera i dem är även en investering i Europas framtid. Jag hoppas att kommissionen och andra ansvariga i Europa på grundval av den resolution som nu föreligger kommer att göra något och att vi som parlament kommer att försöka vidare följa utvecklingen för barn i Central- och Östeuropa.
Isik Yurtçu:

Karamanou
Fru ordförande, herr ledamot av kommissionen, kollegor, frågan om respekten för de mänskliga rättigheterna, respekten för tryckfriheten och åsiktsfriheten i Turkiet får en allt mer akut och dramatisk karaktär. Enligt uppgifter från Europeiska journalistförbundet och från Turkiska journalistförbundet, befinner sig 78 av deras kollegor i turkiska fängelser, medan det dagligen sker nya arresteringar, tidningar tas i beslag, TVoch radiostationer stängs, journalister misshandlas, polisrazzior och eldsvådor äger rum på tidningskontor. Mycket karakteristiskt är fallet med journalisten Isik Yurtçu, som från sitt fängelse riktar en dramatisk vädjan om sin frigivning: " Varför beter ni er" - säger han - " som om jag inte existerade? Under 26 år har jag inte utövat något annat yrke än det som journalist."
Isik Yurtçu är en 52 år gammal turkisk medborgare, som hade oturen att vara chefredaktör för den kurdvänliga tidningen Ösgür Günden, vars utgivning förbjöds i januari 1994. För sina artiklar i denna tidning dömdes han till internering i 14 år och 10 månader. Han har redan tillbringat 28 månader i fängelse under mycket hemska förhållanden, med svåra konsekvenser för hans fysiska och mentala hälsa. Hans kollegor beskriver honom som en ärlig journalist, som aldrig utnyttjade yrket för egna fördelar. Han har under årens lopp tilldelats många yrkesutnämningar av Turkiets pressråd, av det turkiska journalistförbundet, av Ankaras journalistförening, medan Journalister utan gränser har startat en kampanj för hans omedelbara frigivning. 1996 tillsammans med tre andra kollegor, utropades han till " årets journalist" . Europeiska journalistförbundet har bestämt att den 3 maj skall vara en aktionsdag för hans frigivning.
Som känslig mottagare för frågor som berör de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna, är Europaparlamentet skyldigt att idag kräva en omedelbar frigivning av Isik Yurtçu och alla fängslade turkiska journalister. Och också att ännu en gång vara tydliga gentemot den turkiska regeringen om att förföljelserna mot pressen och kränkandet av de mänskliga rättigheterna skapar de allvarligaste hinder för Turkiets närmande med Europeiska unionen.

André-Léonard
Fru ordförande, i dag talar vi om Turkiet igen och tyvärr för att än en gång fördöma landets attityd till personlig frihet, yttrandefrihet och i synnerhet pressfrihet.
Den 13 december 1995 röstade vi för en tullunion mellan Europa och Turkiet. För oss var omröstningen inte bara en uppmuntran till varors fria rörlighet, utan också till respekten för de mänskliga rättigheterna som vi särskilt bemödar oss om att försvara.
Turkiet måste respektera sina åtaganden gentemot oss men också gentemot de internationella avtal landet undertecknat. Vi begär således att Isik Yurtçu, som dömts till femton års fängelse för att ha utövat sitt yrke som journalist, omedelbart friges. Turkiet bör veta att Europeiska unionen, mer än någonsin, bekräftar sin solidaritet med och sitt stöd för åsiktsfångar och begär om igen att dessa skall försättas i frihet.
Mediafriheten och fritt utövande av journalistyrket är grundläggande rättigheter för oss och för alla demokrater. Vi kan inte acceptera att dessa rättigheter förlöjligas och att människor döms och fängslas för att ha försvarat dem.

Telkämper
Fru ordförande, nästan varje månad talar vi om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Turkiet fastän vi hade hoppats att situationen skulle bättra sig. I detta sammanhang ville jag särskilt hänvisa till resolutionen av den 13 december 1995 om situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet som vi antog här därför att vi då förväntade oss att den politiska situationen möjligen skulle bättra sig genom tullunionen. Detta har inte inträffat. Jag anser att vi måste dra de politiska konsekvenserna av detta.
Jag var i början av förra veckan i Turkiet. Där pågick en kongress om organiserad brottslighet, och precis då denna kongress ägde rum stormades en TV-station av polisen eller paramilitära. Det blev stor upprördhet i Turkiet, och det var återigen ett bevis för att det inte finns någon frihet för medierna där. Bakgrunden var den, att man hade rapporterat om droger och att även fru Cillers namn nämndes i samband med en drogaffär som omtalades i sändningen, det vill säga att det här tycks finnas nära kontakter med den organiserade brottsligheten i Turkiet och då måste vi fråga oss vad för politik Europeiska unionen bedriver.
Anledningen till dagens debatt är journalistpriset till Isik Yurtçu, som dömts till 15 års fängelse, och jag anser att det sätt på vilket de mänskliga rättigheterna kränks därborta borde sporra oss desto mera till att kämpa för frigivningen av denna journalist, ty han har inte begått något brott.
Hungerkatastrofen i Nordkorea:

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande, det går inte längre att tolerera att hela världen ser på hur människorna i Nordkorea hungrar ihjäl, trots Unicefs ideliga appeller. Hundratals dagligen! Snart kommer det att vara tusentals och tiotusentals. Vi gjorde omedelbart, utan diskussion, insamlingar till jordbävningsoffren i Iran trots att detta är ett rikare land. Här gör vi ingenting! Barnen, de gamla och de svaga kan inte rå för att en kommunistisk regim utan mycken demokrati är vid makten. Vanligtvis, och under samma förutsättningar, sänder vi bidrag till andra länder där det inte heller härskar någon demokrati.
I detta sammanhang måste man veta att vi, EU, samtidigt deltar i ett projekt i Nordkorea. Med 75 millioner ecu understödjer vi byggandet av kärnreaktorer på 2000 megawatt. Dessa pengar går till ett land där människorna äter gräs, hungrar ihjäl, till ett land som vägrat att underteckna förbudet mot kemiska vapen, där det härskar en militärdiktatur, där det inte finns några infrastrukturer, där det inte finns någon industri överhuvudtaget. Till detta måste vi ge ut 75 millioner ecu! Vi har 10 millioner ecu i reserv. Jag skulle önska att vi tog dessa pengar och omedelbart hjälpte människorna där, framför allt barnen. Det är verkligen en skam för varje kultiverat land att titta på med vetskap om det elände som härskar där.
Därefter behövs det enligt FAO 14, 5 millioner dollar för att utveckla program, för att ge dem utsäde så att de överhuvudtaget kan skörda igen. Jag ber er därför att rösta ja till mitt förslag för det är vi helt enkelt skyldiga dessa människor, framför allt barnen!

Günther
Fru ordförande, jag måste säga att hungersnöden i Korea, som det sägs i förslaget, inte är något helt nytt utan att vi med stor regelbundenhet hör talas om översvämningarna. Jag stöder de passager där det står att vi måste mobilisera hjälp. Jag värjer mig visserligen, också för min grupp, emot att vi här så att säga säljer äpplen och päron tillsammans, ty frågor om industripolitik, om etablering av industrier, inklusive byggandet av ett kärnkraftverk, hör enligt min uppfattning till ett annat kapitel. Vad jag saknar i detta brådskande förslag är ett påpekande om vilket ansvar regeringen i landet har. Ty just på utvecklingsområdet är för oss också begreppet good government ständigt en faktor som vi måste ta med i våra överläggningar, och krav vad beträffar demokratisering och liknande ställer vi ju också i andra sammanhang. Vi kommer alltså att rösta ja till denna resolution med vederbörliga ändringar.

Dupuis
Fru ordförande, tre saker helt kort. Vi stöder naturligtvis den humanitära hjälpinsatsen och håller med om att den är brådskande. Jag anser att man också måste betona unionens öppenhet i hjälpinsatsen. Det får inte bli ett bistånd som ytterst används i eget propagandasyfte av den koreanska regeringen, vilket tidigare har hänt.
Unionen bör samtidigt be den koreanska regeringen att berätta vilken typ av reformer den beräknar att genomföra och inom vilket tidsperspektiv. Till sist måste vi vända oss mot en central aktör i denna del av världen. Jag anser att kommissionen och rådet bör utöva påtryckningar på Kina, som har stort inflytande på den nordkoreanska regimen, för att situationen skall kunna avhjälpas och för att detta land som är världens mest underutvecklade kommunistiska land, äntligen skall kunna slå in på reformens väg. Vi måste omedelbart agera i denna riktning.

Vanhecke
Fru ordförande! Resolutionen om hungerkatastrofen i Nordkorea som inlämnats av den gröna gruppen i detta parlament är ett märkligt dokument. Märkligt eftersom det enda som är korrekt i det är beskrivningen av hungerkatastrofen som drabbar ungefär hälften av de nästan 23 miljoner nordkoreanerna. Jag är rädd att denna resolution är åt skogen.
När man ser närmare på saken begränsar sig den gröna gruppen till kritik av Förenta staterna - fastän detta land under tiden ändå är berett att skicka tusentals ton livsmedelshjälp. Vidare talar resolutionen mycket vördnadsfullt tydligen om "Nordkoreas regering som rapporterar om svältande barn. "
Inte ett ord i resolutionen om de verkligt ansvariga: Kim Il Jongs stalinistiska regim, som uppenbarligen verkar finna nåd inför den gröna gruppen. Kim Il Jong själv lider inte av någon hungersnöd, lika litet som hans bror som är ambassadör i Finland eller hans syster som är vicedirektör för kommunistpartiets centralkommitté, eller hans syskonbarn och hela familjen som bekläder diverse maktpositioner i regimen.
Inte ett ord om det tvåhundratusen politiska fångarna, som bokstavligen går under. Inte ett ord om det faktum att de ödeläggande översvämningarna inte är den verkliga orsaken till hungerkatastrofen, som bara har förvärrat det rådande eländet som skapats av 52 års stalinistiskt styre.
Inte ett ord om det faktum att det finansiella deltagandet av Förenta staterna och möjligen av Europa för byggandet av två lättvattenreaktorer - ett finansiellt deltagande som den gröna gruppen kritiserar - som kommer att ersätta de två existerande, gamla, osäkra kärnkraftverk som faktiskt endast är avsedda för att åt regimen ta fram plutonium för militär användning. Kort sagt, jag är rädd att den gröna gruppen något för sent här framstår som en alltför kritiklös försvarare av en monsterregim.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande, jag måste faktiskt bestämt undanbe mig påståendet att jag skulle nalkas ett kommunistiskt system på något sätt undfallande. Det ser jag som en oförskämdhet! Jag och min familj har utsatts för svåra förföljelser av det kommunistiska systemet. Jag betackar mig för något sådant! Det är en fräckhet! Bara för att jag inte nämnt alla de synder som de begår där. Det skulle i så fall ha blivit en hel bok. Då måste jag väl också strax påpeka i hur många andra länder som däremot är västligt orienterade liknande saker händer . Ni borde läsa vår resolution noggrannare och inte insinuera sådana oförskämdheter, låt detta vara klart en gång för alla!
Jag har inget att göra varken med diktaturer eller med kommunistiska system, låt det vara klart oss emellan! Att ni skall göra sådana insinuationer, bara för att jag tillhör de gröna.

Vanhecke
Fru ordförande! Bloch von Blottnitz anklagar mig uppenbarligen för att inte kunna läsa, men det kan jag riktigt bra. Jag utgår från resolutionens text, där inte minsta kritik finns av regeringen, där står inte ens diktatur, utan Nordkoreas regering som egentligen går helt fri i den gröna gruppens resolution och som enligt min åsikt ligger till grund för det som tyvärr händer i Nordkorea.

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande, kommissionen talar alltid om sitt sociala och ekologiska ansvar och respekten för de mänskliga rättigheterna står allra överst i deras internationella fördrag. Men när det gäller det konkreta stödet är det tyvärr inte så mycket att se. Ett exempel är the rugmark-label som står som modell för det sociala regelverket i mattproduktionen. Rugmark visar på konkreta möjligheter till avskaffande av barnarbete och erbjuder framför allt de berörda barnen andra alternativ.
Förbundsrepubliken Tyskland understödjer detta initiativ, men kommissionen avslår en finansiering med genomskinliga motiveringar. Förmodligen sitter för många lobbyister från vissa länder och vissa företag för ofta på kommissionens kontor.
Här är våra krav helt enkla: ut med lobbyisterna från kommissionens kontor! Därefter skulle kommissionen bevilja ytterligare tullförmåner till de länder som håller sig till de grundläggande ILO-konventionerna. Den skulle stödja befintliga initiativ till avskaffande av barnarbete och själv lägga upp egna stödprogram. Vi stödjer därför eftertryckligt resolutionsförslaget.

Van Lancker
Fru ordförande! Bästa kollegor! Detta Europaparlament har upprepade gånger pläderat för upptagandet av sociala klausuler i internationella handelsavtal. Inte för att vi nödvändigtvis vill avskärma de europeiska ekonomierna utan för att vi är övertygade om att liberaliseringen av världshandeln kräver elementära anständighetsregler både på det social-ekologiska och fiskala området. Men dessvärre har vi på nytt tvingats konstatera vid toppmötet i Singapore att det inte har blivit något alls av upptagandet av sociala klausuler i handelsavtalen. ILO skickades helt sonika hem med det lilla lugnande beskedet att de får syssla med den frågan. Vi måste fortsätta att motsätta oss denna sorts uppförande och jag tror också att vi måste ge allt stöd till det nya initiativ som nu utvecklas av den internationella arbetsorganisationen, där man pläderar för ordningsregler för alla länder för att hålla sig till elementära, sociala regler som förbud mot barnarbete, tvångsarbete, rätten att bilda föreningar, rätten att organisera sig och förbud mot diskriminering.
Jag anser å andra sidan även att denna Europeiska union måste göra något för att stödja konsumentaktioner. I alla våra länder finns redan olika organisationer, tredjevärldenorganisationer som inte sitter och väntar tills de sociala klausulerna från Världshandelsorganisationen en vacker dag äntligen skall komma ur startblocken. Jag anser att dessa organisationer förtjänar vårt stöd. Vi skulle till exempel kunna starta med upprättandet av europeiska ordningsregler, ett märke som vi ger de företag som verkligen är beredda att hålla sig till de elementära anständighetsreglerna och vi skulle även organisera kontrollen. Vi skulle behöva stödja dessa kampanjer mycket bättre, eftersom de visar att befolkningen verkligen är övertygad om att man kan vara en konsument med etik. Och vissa företag måste ta sitt ansvar för den handel som de organiserar i våra länder. Därför är jag mycket glad för denna resolution och jag hoppas att den även kommer att få konsekvenser på europeiskt område.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Denna resolution har även inlämnats av min grupp och det gjorde vi gärna. Jag var själv som föredragande ansvarig för införandet av den sociala klausulen i referenssystemet och på grund av detta har vi kunnat angripa Burma för avskaffandet av detta system. Man kan även vara ordentligt effektiv. Trots detta måste vi säga att de sociala klausulerna ofta inte är effektiva och därför är initiativen från ett antal icke-statliga organisationer för att arbeta med märkning av godkända produkter egentligen mycket intressant. Det visar sig tydligt hur konsumenterna är känsliga för detta och det visar sig även att även handelsorganisationer är känsliga för det. Det verkar alltså hjälpa mer och mer. Chansen består i att vi hela tiden får fler av denna sorts godkännandemärken, och därför skulle jag vilja rikta en vädjan till kommissionen att inte bara hjälpa de ickestatliga organisationerna utan kanske till och med komma med ett initiativ att reglera denna sorts märken på europeisk nivå.
Fru ordförande! Herr Van den Broek! Vad lobbyorganisationerna beträffar, är det kanske en bra idé att ta de resolutioner som detta parlament denna vecka har antagit om att lägga restriktioner på lobbyorganisationerna som exempel för att på samma sätt anta en liknande resolution inom kommissionen och att hjälpa och skydda kommissionens tjänster på samma sätt som vi nu själva gör.

Garosci
Fru ordförande! Denna fråga - som naturligtvis vår grupp har stött och skrivit under i resolutionen om brådskande förfarande - rör ett underskattat problem, ett tragiskt problem i nära samband med varumärkesfrågorna när det gäller kläder och skor.
Problemet med utnyttjande av minderåriga arbetskraft och kvinnor kan naturligtvis inte enbart hänföras till kläder, textilier och skor. Det finns tusentals andra sektorer - vi har nämnt mattor, livsmedel - inom vilka, dessvärre, kvinnors arbete och, framför allt - barnarbete utnyttjas på ett otillbörligt vis. Det är därför som vår grupp har skrivit under resolutionen och lägger så stor vikt vid den. Vi begär med andra ord att man inför detta sociala problem verkligen visar sin vilja att lösa ett problem som har underskattats, men vars dimensioner, nu och i framtiden, kan medföra ett utvecklingen i tredje land så småningom leder till att balansen i världen rubbas.
Ett barn som idag varken har tid eller möjligheter att vara barn - kunna leka, studera, växa tillsammans med sina kamrater och sin egen familj - blir i morgon en frustrerad vuxen, kanske våldsam, en människa som stjäl, som mördar ... Detta är ett scenario som vi inte kan tillåta oss: vi måste göra allt som står i vår makt för att undvika att en sådan situation uppkommer. Vi säger med andra ord ja till den sociala etiketten, men vi måste också stödja utvecklingen av en rättvis och solidarisk handelspolitik som rör alla de andra ekonomiska och sociala sektorerna. Den typen av resonemang kommer vår grupp alltid att ställa sig positiv till.

Fassa
Fru ordförande! Förslaget till betänkande kanske inte är brådskande ur rent teknisk synpunkt. Men det förtjänar under alla omständigheter att stödjas energiskt, även och kanske framför allt med målet att lyfta fram vissa principer och styrande kriterier som bör vara vägledande för Europeiska unionen inom samtliga områden och inte enbart på det humanitära området. Idag är det populärt att vara liberal i politiken och inom ekonomin, men ofta har man tämligen förvirrade idéer om vad ekonomisk liberalism och en fri marknad innebär i verkligheten.
Det senare får verkligen inte uppfattas som en ekonomi helt utan regler. Tvärtom bör en äkta liberal lagstiftning utgå från juridiska förutsättningar som tillåter att man utvecklar en stark ekonomi som inte bygger på att någon utnyttjas, framför allt inte barn och kvinnor. Inga behov av ekonomiskt framåtskridande kan rättfärdiga en sådan praxis. Tvärtom bör ekonomin vara ett verktyg för att utvidga vars och ens frihet.
Det är av denna anledning som man måste starkt stödja alla ansträngningar för att motverka handeln med produkter där man inte kan styrka att inget utnyttjande av kvinnor och framför allt barn, har skett vid tillverkningen. Det rör sig, som redan har påpekat, om ett tämligen allmänt utbrett fenomen, framför allt i vissa av utvecklingsländerna. Av den anledningen dvs, för att man i just dessa länder skall kunna främja uppkomsten av en verklig ekonomi, uppmanas kommissionen att presentera ett direktiv som innehåller regler om certifiering av produkter som kommer från dessa länder och att man stödjer de frivilligorganisationer som är verksamma inom området.
Den rättvisa och solidariska handeln skall ses i detta sammanhang och den utgör ett tänkbart naturligt komplement till våra åtgärder som i stället till sin natur måste vara i första hand repressiva.

Mann, Thomas
Fru ordförande! Den världsomspännande kampen mot barnarbete visar sina första framsteg. Arbetet inom Rugmark-Foundation i Indien och Nepal, vilket vi som SAARC-delegation från Europaparlamentet särskilt noga följer, är ett lyckat initiativ. Men detta och kampanjen " Rena kläder" behöver stödjas med mer än ord, nämligen med särskilda bidrag, ärade Europeiska kommission. Behovet av åtgärder är fortfarande stort.
Åtgärder mot exploatering av barn och kvinnor är ingalunda en inblandning i suveräna staters inre angelägenheter och framför allt inte ett så kallat perspektiv från västerlandets sida. Tvärtom är det nödvändigt med en inrikespolitik på världsnivå, för att kunna hjälpa de mänskliga rättigheterna att slå igenom. Det världsomspännande förbudet mot barnarbete kräver flera konkreta åtgärder, så att familjerna är beredda att vara med och stödja kampen mot barnarbete. Utbildning och vidareutbildning av unga människor, anställande av välutbildade lärare med tillräcklig betalning, bykooperativ, uppbyggnad av nätverk inom hantverket, aktivt medvetandehöjande på platsen och stödjande av de icke-statliga organisationernas arbete. På så sätt kan familjerna få hjälp att tillförsäkra sig och sina barn en människovärdig existens.
Kenya:

Malone
Fru ordförande, det är ett bra tillfälle för oss att diskutera denna fråga, i det att skett en allvarlig ökning av problemen med mänskliga rättigheter i Kenya och eftersom val kommer att äga rum där i december. Följaktligen är det nu rätt tid att vi i detta parlament gör en markering, eftersom det inte finns någon mening med att göra det i november, eller t.o.m. i december, när alla kommer att vara medvetna om den mycket allvarliga situationen. Vi måste använda vårt inflytande när vi kan och på det sätt vi kan.
De flesta här är medvetna om den ökade kritiken, både nationellt och internationellt. I januari dödades en irländsk missionär Fader Larry Timmons, av polisen efter att ha försökt uttala sig mot korruptionen och oegentligheterna förknippade med distributionen av ID-kort inför de kommande valen. Detta var inte en isolerad händelse. Faktum är att mönstret för dessa övergrepp mot människorättsaktivister och kyrkopersonal har nått alarmerande nivåer.
Det finns ett flertal kyrkobaserade grupper som är utsatta för allvarliga hot till följd av deras arbete till stöd för rättvisa och fred. Många irländska missionärer är engagerade i detta arbete. I ljuset av dessa de senaste rapporterna, fruktar man för dessa personers säkerhet och för de personers, vilka de samarbetar med. Den lokala biskopen, som är ordförande för Catholic Justice and Peace Commission, sade nyligen och detta är mycket belysande: "det vi förväntar oss nu är ett styre av tyranni och förtryck som överstiger allt vi sett under enpartiregimen. "
Därför måste vi i detta parlament använda alla till buds stående medel för att peka på denna situation och för att utöva påtryckningar på de kenyanska myndigheterna för att se om de kommer att respektera grundläggande mänskliga rättigheter. I synnerhet skulle jag vilja be om en garanti för kyrkopersonalens säkerhet.
Jag skulle avslutningsvis vilja säga att jag har förståelse för att GUE-gruppen har lagt fram ett ändringsförslag till stycke 5. Jag undrar dock om detta verkligen är alldeles nödvändigt, för det vi eftersträvar är enbart att biståndet till regeringen dras in, inte biståndet till frivilligorganisationerna, av humanitära skäl. Detta har tidigare varit mycket effektivt, t.ex. 1992, då presidenten inför hotet om indraget bistånd gick med på ett flerpartisystem, så vi skulle kanske kunna bifoga ändringsförslaget från GUE-gruppen som ett tillägg.

Günther
Fru ordförande! Det krävs i detta resolutionsförslag att regeringen framför allt vidtar hårdare åtgärder mot rövarband och andra kriminella element. Detta bör säkerligen understrykas, varvid man emellertid bör ta med i beräkningen i hur stor utsträckning en regering är i stånd till detta. Utan att påståendena nu skall relativeras, har vi å andra sidan också hört andra röster som hävdar att regeringen definitivt önskar anstränga sig. Men vi skall därför inte glömma bort att Kenya varit utgångspunkten och den logistiska basen för många åtgärder, också från unionens sida, inom Stora-sjöområdet.
Jag skulle därför vilja be kommissionen att kanske inte stoppa allting generellt, utan att gå till väga på ett selektivt sätt och införa några få projekt, så att vi sedan har möjlighet till stegring. Vi borde kanske inte heller glömma bort att vi utan flygplatsen i Nairobi skulle haft mycket mycket stora svårigheter vid genomförandet av vissa åtgärder.

Van den Broek
Fru ordförande! Tack till de ärade ledamöterna för deras insats i det som alltid är en anklagelse mot de fortfarande utbredda brotten mot de mänskliga rättigheterna i världen. Anklagelser på ett område där även detta Europaparlament tydligt har skaffat sig ett namn, och kommissionen kommer förvisso att även i fortsättningen uppmuntra att man följer situationen för de mänskliga rättigheterna liksom även kommissionen själv försöker göra det. För att börja med Indonesien om vilken stat det regelbundet i förklaringar, demarcher och protester sägs att det fortfarande saknas mycket på de mänskliga rättigheternas område. Den händelse som har tagits upp här idag, bland annat arresteringen av fackförbundsledaren Pakpahan och särskilt hans hälsotillstånd, är åter ett sådant fall, varav det framgår att oron över de mänskliga rättigheternas tillstånd i Indonesien är på sin plats, och att det är uppenbart att domen mot Pakpahan och särskilt även det faktum att han arresterades som medlem av den internationella arbetsorganisationen gör det ännu tydligare hur dåligt ställt det är med fackförbundens rättigheter i Indonesien. Östtimor är ett fall som står på den europeiska föredragningslistan och där Europeiska unionen även flera gånger har intagit en mycket kritisk ståndpunkt och kommer att fortsätta att göra det, om samtidigt som vi har till uppgift att särskilt understödja en så fredlig politisk lösning som möjligt. Kommissionen har på nära håll följt de senaste händelserna i samband med den politiska utvecklingen i Indonesien och kommer att vidta andra mått och steg hos den indonesiska regeringen för bättre efterlevnad av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Kommissionen är ense med mycket av vad som har sagts med avseende på valen och organiseringen av dem. I dialogen med de indonesiska myndigheterna pekas även på behovet av fria och ärliga val.
Man har även talat mycket om relationen med Vietnam och det är otvivelaktigt så att även situationen för de mänskliga rättigheterna där lämnar mycket övrigt att önska, och av många rapporter framgår att vi även i Vietnam fortfarande har att göra med fenomenet med politiska fångar. Kommissionen delar även parlamentets åsikt att fängelsevillkoren för politiska fångar och samvetsfångar är hårda och måste förbättras. Vi undrar om förbättringen inte kan förstärkas och stimuleras genom att till exempel Förenta nationernas arbetsgrupp för de mänskliga rättigheterna och Europeiska unionens arbetsgrupper eller delegationerna för de mänskliga rättigheterna besöker fängelserna där eller åtminstone ber de vietnamesiska myndigheterna om medverkan till detta. Det skulle kunna vara ett konkret steg mot förbättring av situationen.
Beträffande Vietnam och även beträffande andra länder som idag har diskuterats har frågan rests om inte andra, låt oss säga mer kraftfulla och ofta ekonomiska påtryckningsmedel måste tillgripas för att förbättra situationen där. Jag vill där allmänt påpeka att jag mycket väl förstår, och kommissionen är mottaglig för det, det tryck som utövas på kommissionen som till exempel i fallet Vietnam. Jag erinrar mig att jag själv undertecknade handels- och samarbetsavtalet med Vietnam, vilket emellertid blev en ny början på förbindelserna mellan Europa och Vietnam, som även människorättsklausuler utgör en del av, och de klausulerna används för att fortsätta att vara legitimerad att verkligen föra en dialog med regeringarna. Jag anser själv, även om ingen människorättssituation automatiskt kan överföras till ett annat land och i alla situationer, man även måste ta hänsyn till skillnaden mellan länderna, att där det sker förbättringar faktiskt går mycket långsamt och med viss tvekan, man måste agera med en viss återhållsamhet om det handlar om att åter avbryta en långsamt uppbyggd ekonomisk relation som i första rummet har som mål att i ett land som Vietnam verkligen förbättra den socio-ekonomiska utvecklingen till förmån för befolkningen. Jag anser även att den aspekten i varje fall måste finnas med i övervägandena.
Man har talat om barnen och de utsatta befolkningsgrupperna i Central- och Östeuropa. Även det är ett viktigt ämne, och kommissionen är ovanligt starkt medveten om den situation som de mest utsatta befolkningsgrupperna befinner sig i. Under Phare känner vi Lean-programmet och det har sedan det inleddes finansierat 107 projekt med en budget på 35 miljoner ecu till stöd för invalider, åldringar, barn, aidsoffer, minoritetsgrupper och arbetslösa. Alla kategorier som även har uppmärksammats extra av Oostlander. Därefter har vi samsynsprogrammet, där man stödjer upprättandet eller återbildning av social skyddsvillkor, däribland även socialt bistånd och familjehjälp. Sedan har vi andra instrument, som är mer avstämda efter specifika nationella situationer, som till exempel barnskyddsprogrammet i Rumänien som genomförs sedan 1992, programmet för social nödhjälp i Bulgarien som även parlamentet tidigare diskuterade och varmed fattiga familjers inkomster får direkt stöd, och direkt finansiellt stöd ges även åt vissa psykiatriska institutioner, och vi känner situationen i de institutionerna i det landet. Samtidigt håller vi på med förberedelser för att ge kandidatländerna för medlemskap i Europeiska unionen tillgång till gemenskapsprogram som har att göra med främjandet av familjeomsorgen, bekämpning av cancer, narkotikaberoende, program för lika rättigheter för kvinnor och män. De nya Phare-riktlinjerna, som kommissionen tidigare lämnade ett meddelande om till parlamentet, ger oss även en ram för att fortsätta åtgärder på detta område särskilt förstärkningen av myndighetstjänster på den punkten och av instanserna för social säkerhet utgör ett komplement till stödet för omformningen av den sociala politiken. Med detta vill Europeiska unionen naturligtvis även skapa villkoren för en lättare integrering i Europeiska unionen för dessa länder.
Vi känner mycket väl till den turkiske journalisten Yurtçus öde, sedan 1995 vid olika tillfällen dömd i turkiska domstolar på grund av lagen om bekämpning av terrorism och strafflagen. Vi skulle ta tid för att med varandra åter utväxla tankar om situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet och därefter gemensamt, anser jag, komma till den slutsatsen som trots våra ansträngningar, vårt tryck och våra signaler i riktning mot Ankara, följer situationen med oro, både av parlamentet och kommissionen och rådet, att vi i varje fall måste hålla oss alerta. Det är låt oss säga den kritiska delen av frågan. Kanske är den hoppingivande sidan av saken att sedermera, även på uppmaning av parlamentet, den kända artikel 8 i lagen om bekämpning av terrorism har anpassats, vilket på sin tid ledde till frisläppande av ett stort antal, jag vill minnas över 150, journalister, författare och andra personer som hade fängslats på grund av brott mot bestämmelserna om yttrandefrihet. Ni vet att vi hade en mycket regelbunden kontakt med Ankara i ett antal ämnen, om det nu var tullunionen, om Cypern, om de bilaterala förbindelserna med Grekland eller kurdproblemet. Människorättssituationen tas alltid upp i dialog med Turkiet och vi fortsätter att yrka på en ny lagstiftning, på förbättring av situationen, särskilt i fängelserna för att äntligen komma till ett slut på tortyren på polisstationerna och liknande. Jag skulle endast än en gång, herr ordförande, vilja övertyga de ärade ledamöterna att vad det beträffar även kommissionen fortsätter att bidra på sitt sätt för en förbättring av situationen på ort och ställe.
Herr ordförande! Europeiska kommissionen har under de senaste två åren bidragit med 10 miljoner ecu till humanitär hjälp i Nordkorea. I mars 1997, alltså för ett par månader sedan, inventerade en väl förberedd utvärderingsdelegation befolkningens brådskande behov. Resultaten av den utvärderingsdelegationen kommer att göra kommissionen i stånd att optimera sin strategi för humanitär intervention i Nordkorea. Vi förbereder för närvarande ett samordnat hjälpprogram som omfattar både livsmedelshjälp och assistans på området för offentlig hälsovård.
Vi skulle egentligen gärna vilja ta detta tillfälle i akt att fästa er uppmärksamhet på det faktum att inte endast FN är berett att organisera hjälp för Nordkorea, utan även ett avsevärt antal europeiska icke-statliga organisationer visar stort intresse att bidra till den humanitära hjälpen. Men det kan inte råda något tvivel att de nordkoreanska myndigheterna måste visa en större flexibilitet, så att transporten av humanitär hjälp kan löpa smidigare. För som det nu är, är humanitärt arbete underkastat ett antal restriktioner både på det praktiska och det administrativa planet. I varje fall kommer kommissionen, trots de många problem som finns, att göra allt som är möjligt för att ge den nordkoreanska befolkningen humanitär hjälp.
Jag vill och får inte heller gå in på det anförande som Bloch von Blottnitz höll, men eftersom jag vet att man även här i Europaparlamentet har talat mycket om KEDO, måste jag få säga att det bidrag ges till det av unionen verkligen har som primärt mål att komma till säkra kärnkraftverk, vilket annars inte skulle vara fallet, och samtidigt därmed också angripa problemet med spridning. Jag tror att de gemensamma ansträngningarna med Japan och Förenta staterna är rättfärdiga på alla sätt.
Kampanjen "Rena kläder " som för närvarande drivs i ett antal europeiska länder är ingen unik företeelse. Under de gångna månaderna har flera sådan initiativ startats som har som mål att göra konsumenterna medvetna om de sociala omständigheter under vilka de varor som de köper har tillverkats. Som ni vet stödjer kommissionen främjandet av de grundläggande sociala rättigheterna fullt ut och utan förbehåll. I kommissionsmeddelandet om, som det hette, förbindelsen mellan handelssystemet och de internationella arbetsnormerna understryker kommissionen behovet av att främja grundläggande arbetsnormer, som t. ex. förbud mot tvångsarbete och avskaffande av barnarbete. Denna målsättning har även upptagits i Europeiska unionens system med allmänna preferenser, där man fastställer att extra fördelar kan tillerkännas länder som verkligen tillämpas bestämda ILOavtal i form av positiv stimulans av efterlevnaden av dessa regler.
Kommissionen kommer inom kort - och jag svarar därmed även på en fråga som ställdes i eftermiddags - att framlägga ett förslag till förordning om detta, där villkoren för genomförandet fastställs, särskilt procedurerna för kontroll och samarbete med regeringsorganen i de gynnade länderna.
Vad de särskilda initiativen till social etikettering gäller, fastställer kommissionen i det nämnda meddelandet en ökning av initiativ och pekar i det sammanhanget på betydelsen av Världshandelsorganisationens regler som inte får missbrukas för protektionistiska ändamål. Dessutom måste initiativen, om de skall vara trovärdiga, även innehålla alla garantier beträffande kontroll för att förekomma att man förfalskar denna etikettering. Efterlevnaden av föreskrifterna för den internationella handeln och kontrollprocedurernas stränghet och målmedvetenhet är i våra ögon av fundamental betydelse, men kommissionen förfogar inte ännu över tillräcklig information om detta.
För övrigt är jag medveten om diskussionen om etiketteringen eller märket Rugmark och liknade förs. Jag tror att den är mindre tydlig än vad som frammanades i middags från detta hus och att det även där finns tvivel på det systemets, låt oss säga, hårdhet och pålitlighet och särskilt även motståndsförmåga mot bedrägeri.
Slutligen Kenya. Även där fortsätter Europeiska kommissionen att följa den politiska situationen nära inom ramen för allmänt samarbete med det landet. Vi ställer oss helt och hållet bakom parlamentets ståndpunkt att allt måste göras för att förekomma ytterligare försämringar av de mänskliga rättigheternas situation. I nära samarbete med unionens medlemsstater tar kommissionen varje tillfälle i akt att för den kenyanska regeringen peka på den betydelse som kommissionen tillmäter det faktum att utvecklingspolitik och samarbete är nära knutna till upprätthållandet av de fundamentala mänskliga rättigheterna. Detta budskap har kommissionären och kollegan Pinheiro vid sitt besök i Kenya i början av detta år ännu en gång tydligt framfört till de kenyanska myndigheterna. Precis som parlamentet beklagar kommissionen polisens brutala uppträdande mot medlemmar av oppositionen och människorättsaktivister. Kommissionen uppmanar alla kenyaner att sträva efter fred och försoning i deras land, så att valen 1997 kan förberedas och hållas i frihet och ärlighet och vi inte måste se en upprepning att vågen av våld som uppträdde under valen 1992. Det är överflödigt att säga att vi nära kommer att följa både förberedelserna och hållandet av valen. Kommissionen har noterat att inom ramen för den närmare undersökningen av en av anfallen på präster - Malone talade om det - varvid den irländska franciskanern Timmons dödades, under tiden har ställts en misstänkt inför kenyansk domstol och faktiskt anklagas för mord.

Ordförande
Hjärtligt tack herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är resolutionsförslag (B4-0359/97) från Plooij-Van Gorsel med flera för ELDR-gruppen om Kinas " bestraffning" av Danmark och Nederländerna för att ha framlagt en resolution som tog avstånd till kränkningarna av de mänskliga rättigheterna under det 53: e sammanträdet för Förenta Nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna.

Plooij-Van Gorsel
Fru ordförande! Demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna är utomordentligt viktiga ämnen för den liberala gruppen. Min grupp beklagar hållningen hos vissa EU-medlemsstater som gör att ingen resolution i unionens namn kan inlämnas. Det har att göra med unionens trovärdighet att göra och spelar Kina i händerna. De länder som trots allt ville stödja en resolution mot Kina, Danmark och Nederländerna, straffas med ekonomiska sanktioner, Nederländerna som unionens ordförandeland. Den som för ordet i unionens namn, får uppenbarligen även ta smällarna i unionens namn. Den franske presidenten Chirac sade förra månaden att Europas enhet kan göra Europa till världens starkaste makt. Enhet? Avsåg Chirac därmed Frankrikes opportunistiska hållning i Genève? I morse såg jag på teve att Chirac togs emot i Kina som en vän. Den nederländske ministern som inte var välkommen i Kina förra veckan ler i mjugg.
Fru ordförande! Handel och politik är enligt Kina två skilda saker. I den belysningen är de ekonomiska straff som Kina delar ut oacceptabla och står i vägen för Kinas snabba inträde i WTO. Jag uppmanar kommissionen att göra detta tydligt i alla relationer med Kina.

Wiersma
Fru ordförande! Jag vill gärna ansluta mig till föregående talare, en kollega från Nederländerna. Jag anser att det som idag tas upp i resolutionen talar för sig själv. Alla är för ett enat europeiskt samarbete på detta område. Men när ett ordförandeland stöds i detta av andra länder, försöker göra någonting för en gångs skull, då uppstår problemet att få igenom det i rådet och om det inte lyckas, tillkommer det i detta fall att de två länder som har stuckit ut huvudet straffas av det land som egentligen borde ha bestraffats av Europeiska unionen. Egentligen en löjlig situation. Bortsett från det faktum att vi måste beklaga att Europeiska unionen ännu en gång inte har lyckats tala med en röst på en viktig punkt är egentligen löjligare att därefter två länder får bära följderna av och att Europeiska unionen till idag inte har givit intryck att vilja reagera kraftfullt på detta. Det är bara att beklaga. Hela unionen måste uppmanas att visa lite solidaritet med Danmark och Nederländerna, som åtminstone på denna punkt åter har stuckit ut halsen.

McMillan-Scott
Fru ordförande, jag vill inte framföra kritik mot ordförandeskapet eller mot kommissionen för deras försök att få igenom en resolution via underutskottet i Geneve nyligen. Men ett flertal medlemsstater kan med rätta kritiseras för att de inte stod fast vid den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Men det föreligger att allvarligare problem: jag har förstått att om Europeiska unionen inte pressat resolutionen från Förenta nationernas underutskott i april, skulle kineserna ha återupptagit dialogen om mänskliga rättigheter med Europeiska unionen, vilken inleddes på bilateral grund 1995. Endast ett möte ägde rum 1996. Dessa möten har nu ställts in av kineserna. Följaktligen kan man anklaga kineserna för svek. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att utöva påtryckningar på kineserna - så långt de kan göra detta - att återuppta dialogen om mänskliga rättigheter, vilket kommer att vara avgörande för EU: s allmänna inställning till Folkrepubliken Kina.

Pompidou
Fru ordförande, jag måste säga att jag blev mycket förvånad över den attityd vissa kolleger visade när de talade om att de mänskliga rättigheterna inte respekteras i den politik som förts av fransmännen, och i synnerhet av den franska republikens president. Dessa kolleger skulle ha kunnat intressera sig för vad som hände i Frankrike. Visserligen kan man inte intressera sig för allt, men före sin avfärd tog president Chirac emot en delegation i Elyséepalatset, bestående av icke-statliga organisationer som är aktiva i Kina, däribland Amnesty International och Internationella organisationen för mänskliga rättigheter. Han betonade att han ämnade ta upp frågan om mänskliga rättigheter med sina kinesiska samtalspartners och då särskilt begära förklaringar i samvetsfångarnas fall, samt underteckna en politisk förklaring som innehåller denna grundläggande aspekt i förbindelserna mellan Frankrike och Kina.
Jag anser att attityden hos nämnda kolleger ligger på gränsen till hyckleri och oärlighet, och de har förvånat vår grupp mycket.
Jag skulle helt enkelt vilja påminna om den franska republikens presidents politiska beslutsamhet och hans agerande till fördel för de mänskliga rättigheterna, som ligger i linje med den franska traditionen. Detta borde var och en erkänna och de grundlösa påståenden som kollegerna formulerar för att hjälpa vissa av sina franska medspelare som ligger dåligt till i valkampanjen, kommer absolut inte att förändra viljan till en ärlig och öppen diskussion mellan Kina och Frankrike och flera länder i Europa och i världen.

Haarder
Herr ordförande, herr kommissionär, EU har en gemensam handelspolitik. Därför måste vi kräva att den kinesiska diskrimineringen mot Danmark och Holland ses som ett angrepp mot hela EU och att den besvaras som ett sådant. Det är ju nämligen EU: s grundläggande tanke, att både små och stora nationer skall kunna tala fritt om tyranni och övergrepp här, också när det gäller ett stort och mäktigt land som Kina. Om Kina lyckas med att skrämma och topprida Europas länder det ena efter det andra, så att de böjer huvudet och tiger så är det ett steg tillbaka för de mänskliga rättigheterna i världen.
Då Danmark lade fram resolutionen i Genève gjorde landet inte annat än vad vanlig anständighet kräver. Vi uttalade vid rätt tidpunkt och på rätt plats en kritik mot de notoriska övergrepp som äger rum vilket EU-länderna gemensamt gjort år efter år sedan 1990 och det var inte vårt fel att det fanns några, som inte ville vara med den här gången. Fredens och frihetens största fiende är underkastelsepolitik, som köper sig kortsiktig fred på bekostnad av sanning och rätt.

Van Dijk
Tack, herr ordförande! Så länge handelspolitik fortfarande går före de mänskliga rättigheterna, man skulle nästan kunna säga generellt, kommer denna typ av konflikter att dyka upp och i detta fall har ett par länder varit fasta, och Nederländarna har försökt att i hela unionens namn angripa Kina för dess människorättspolitik och där ett antal medlemsstater på ett tungt sätt har avfallit, och på det sättet har vi verkligen sett till att det är fråga om splittring. Nu måste vi för ärlighetens skull lägga till att när Nederländerna inte längre var ordförande för Europeiska unionen, även Van Mierlo en gång har besökt Kina för att skaffa KLM landningsrättigheter på Pekings flygplats och att vid det tillfället minister Van Mierlo sade: Ja, de mänskliga rättigheterna måste bevakas av Europeiska unionen och handelspolitiken sköter vi om själva. Nu är det faktiskt tal om en gemenskaplig handelspolitik och jag tycker att det är konsekvent att ta sig an både människorättspolitiken och handelspolitiken gemensamt i Europeiska unionen och framför allt inte låta spela ut medlemsstaterna mot varandra. Men det kan naturligtvis inte vara så att Pompidou här slätar över den franska regeringen med, ja, den har i alla fall haft överläggningar med de icke-statliga organisationerna. Därmed är människorättspolitiken i Kina inte räddad, för detta behövs det mer, bland annat att vi använder vår handelspolitik.

Dupuis
Herr ordförande, jag tror inte heller, Pompidou, att Frankrike genom att ta mot några ickestatliga organisationer kan stryka ett streck över de två skamligheter som skedde i Genève. Vad landet gjorde i Genève var att stärka den politik som försvaras av den kinesiska regeringen, för att visa att det finns en möjlig utveckling utan demokrati. Det andra var att spräcka inledningen till den gemensamma politik i utrikesfrågor som Europeiska unionen med så stor möda försöker få till stånd.
Detta är allvarligt och president Chiracs resa till Kina bekräftar bara situationen. Han förändrar ingenting genom att föra samtal om en eller två oliktänkande personer. Han har brutit en europeisk logik. Han har stött den kinesiska regeringens skamliga beteende, vilket innebär att hundratusentals människor fängslas varje dag.

Amadeo
Herr ordförande! Det skulle vara mycket allvarligt om inte Europeiska unionen reagerade solidariskt och kollegialt i den politiska och kommersiella konflikt som har blossat upp mellan den socialistiska republiken Kina å ena sidan och vissa medlemsstater å den andra - Danmark, Irland och Nederländerna. Om detta skulle inträffa, så skulle det vara ytterligare ett bevis på att det inte finns någon europeisk politik och att Europa inte kan samordna sina initiativ på det internationella planet. Det är redan allvarligt att enbart dessa medlemsstater har röstat för en FN-resolution som fördömer brotten mot de mänskliga rättigheterna i Kina, medan andra medlemsstater, Frankrike, Tyskland, Spanien, Grekland och Italien, som ett ytterligare bevis på att detta Europa är en ekonomisk och kommersiell organisation, men inte en politisk, cyniskt har vägrat stödja resolutionen.
Alleanza Nazionale hävdar att Europeiska unionen i den uppkomna situationen måste svara med en gemensam röst på utpressningen från del leninistiska nomenklatura som styr Kina, och alltså inte bara uttrycka sin solidaritet med de medlemsstater som hotas av kommersiella repressalier, utan genom att ifrågasätta de olika programmen för utbyte med Kina. Detta skulle kunna vara en mycket viktig prejudikat som skulle kunna skydda hela Europa mot risken för hot och utpressning och göra det möjligt för Europa att presentera sig som ett enhetligt politiskt subjekt på den internationella scenen.

Lenz
Herr ordförande, Jag kan absolut ansluta mig till yttrande från de flesta av mina kollegor. Jag är övertygad om, att varje rådsordförande stolt hade kunnat ta emot varje icke-statlig organisation om Europeiska unionen här hade handlat gemensamt, och att varje icke-statlig organisation också lika gärna hade besökt varje president i en nation om de bara skulle ha vetat att Europeiska unionen hade talat med en röst. Vi kan inte nog ofta påpeka detta. Hur skall vi annars kunna klargöra för våra medborgare att en gemensam utrikespolitik är något som vi verkligen måste tillkämpa oss? Här kan vi som Europaparlament endast peka på de svaga punkter som dock blivit tydliga.
Jag sa nyligen ännu en gång att jag faktiskt hellre är parlamentsledamot än diplomat, ty förra året upplevde jag i Genève hur den europeiska diplomatin kämpade för att få med just denna resolution om de mänskliga rättigheterna på föredragningslistan, vilket de i år på grund av sin oenighet naturligtvis inte klarat av. Vi borde alltså i framtiden verkligen tänka på medborgarna och vara eniga, för då uppnår vi också mer i Kina.

Habsburg-Lothringen
Högt ärade ordförande! Resolutionen att understödja Danmark och Holland mot utpressningen från Kinas sida passar egentligen mycket bra ihop med parlamentets inställning, som alltid betonat att man i frågor om de mänskliga rättigheterna inte får mäta med olika mått. Jag vill erinra om att vårt parlament under den sista plenarveckan fördömde Kina på grund av dess allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Östturkestan och därmed gav ett exempel på ärlighet och äkta folkrepresentation som tyvärr varken gjorts av Förenade Nationerna eller av EU som helhet, vilket ju bara företräds av regeringsrepresentanter.
Danmark i synnerhet förtjänar vår särskilda solidaritet, då vi aldrig får glömma bort att just detta land, genom sitt erkännande av de baltiska staterna, mot allt motstånd, bidragit enormt mycket till avkolonialiseringen av före detta Sovjetunionen.
Jacques Chirac beger sig idag till Kina och talade strax före sin resa om ett globalt partnerskap med Kina. Jag kan bara hoppas att inte bara Kina utan även Danmark, Holland och Irland finner sin riktiga plats inom ramen för detta partnerskap.

Van den Broek
Herr ordförande! Kommissionen kan mycket väl hålla med om mycket som har sagts om den situationen här idag som har uppkommit efter misslyckandet att lämna in resolutionen till FN: s människorättskommitté i Genève. Det torde inte heller råda något missförstånd om att det budskapet måste överbringas till Kina att det inte går an att diskriminera medlemsstater i Europeiska gemenskapen om det handlar om människorättspolitiken. Jag hoppas att president Chirac tog tillfället i akt under sitt besök i Kina att överbringa detta budskap på ett sätt som stämmer överens med det kinesiska folkets värdighet, som man gärna säger i Peking.
Men, herr ordförande, det måste samtidigt vara tydligt för unionen och dess medlemsstater att den bästa garantin för att förekomma denna sortens situationer och för att motverka diskriminering av medlemsstater är själva enigheten i beslutsfattandet inom Europeiska unionen. Då får inte heller andra länder tillfälle att söka ut "offer " på detta sätt. Det är även bristen på enighet som hindrar oss att föra en effektiv människorättspolitik.
Herr ordförande! Till sist tror jag att jag av det inträffade kan dra den slutsatsen att tiden är inne för Europeiska unionen att ta sin Kinapolitik på människorättsområdet under förnyad omprövning och att undersöka vilken den effektivaste uppsättningen verktyg är som står till Europeiska unionens förfogande. Men att varje år, sju eller åtta år i rad, lämna in samma resolution som i många fall inte ens antas, hotar att bli ett självmotverkande vapen.

Malone
Herr ordförande, resolutionen är korrekt och snygg, men man har utelämnat Irland. Irland var också delaktigt i resolutionen och jag tycker att vi måste lägga in ett muntligt ändringsförslag, om så är möjligt, så att Irland inkluderas också.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen .

Omröstning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0168/97) av Rothe för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens grönbok: energi för framtiden - förnybara energikällor - grönbok för en gemenskapsstrategi (KOM(96)0576 - C4-0623/96).
Jag överlämnar ordet till kommissionär Papoutsis.

Papoutsis
Herr ordförande, först av allt skulle jag vilja tacka och gratulera föredraganden Rothe till det fantastiska betänkandet som hon presenterade och också tacka föredragandena Schierhuber från jordbruksutskottet och Kronberger från miljöutskottet.
Ledamöter, jag tror att vi alla är överens med Rothes betänkande, att vi måste ge en ny impuls på området för förnybara energikällor. Med betänkandet som parlamentet idag skall rösta om, tillhandahåller vi en lista över åtgärder som - i sin helhet - är värda en särskild och uppmärksam behandling och jag måste säga att, medan jag skulle vilja referera på ett detaljerat sätt till vart och ett av dessa förslag, måste jag tyvärr på grund av den mycket begränsade tiden och det speciella förfarande som vi följer idag - och jag tackar presidiet för detta - begränsa mig till mycket små påpekanden.
Först av allt, för Europeiska kommissionens räkning skulle jag inför er vilja anknyta till det som avser nästa mål: nästa mål är alltså den stora utmaningen som gäller vitboken om förnybara energikällor och ett aktionsprogram om förnybara källor, vilket jag hoppas att jag kommer att vara i stånd att presentera inför parlamentet i slutet av året. Och vi kommer att inom ramarna för utformningen av vitboken om förnybara energikällor innefatta alla de förslag som vi har hört idag under morgonens diskussioner, liksom alla de förslag som har framförts under loppet av den allmänna dialogen som fortfarande idag äger rum på europeisk nivå med grund i grönboken om förnybara energikällor.
Tillåt mig dock att mycket kort göra tre påpekanden:
Först är jag särskilt glad över att föredragande Rothe är överens med tanken om ett utfärdande av en kvantitativ målsättning, en målsättning som emellertid samtidigt måste vara ambitiös och realistisk.
För det andra vill jag med särskild tacksamhet markera att föredraganden, och även väldigt många av de ärade ledamöterna som har begärt ordet idag, är överens med Europeiska kommissionen om att de förnybara energikällorna, med tanke på den inre marknadens funktion, fullständigt måste respekteras. Den inre energimarknaden utgör numera en realitet. Inom denna ram finns olika möjligheter och det finns många mekanismer som kan användas för att främja de förnybara energikällorna utan en förvrängning av konkurrenskraften.
Jag skulle slutligen vilja notera en annan viktig punkt i betänkandet: frågan om den framtida rättsliga grunden för främjandet av de förnybara energikällorna. Jag vill alltså upprepa att jag är fullständigt överens med er åsikt angående behovet av en lagstiftningsgrund inom energipolitiken. Förslaget angående en ordning som hänför sig till detta måste, enligt min åsikt, med klarhet betona betydelsen av de förnybara energikällorna.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag ännu en gång varmt vilja tacka föredraganden och alla Europaparlamentets ledamöter som har bidragit till formuleringen av förslaget till betänkandet. Jag vill också försäkra er om att jag från min sida kommer att göra vad jag kan för att garantera att de påföljande stadierna i detta viktiga förfarande kommer att leda till en positiv förändring, till ett viktigt framsteg beträffande de förnybara energikällorna.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionären.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Jag överlämnar nu ordet till Falconer.

Falconer
Herr ordförande, jag vill bara ta till orda, eftersom jag i morse yttrade mig två gånger till herr Martin om det sätt på vilket han ledde omröstningen på. Jag har full förståelse för hur han ledde omröstningen i morse, eftersom De gröna har begärt omröstning med namnupprop om varje stycke och om vart enda ändringsförslag som lagts fram. Jag kan förstå hans metod att handlägga detta ärende i kammaren. Men det är inte det normala sättet att genomföra omröstningar på.

Ordföranden
Jag ber att få tacka Falconer, men jag måste säga er att även om jag styr omröstningarna väldigt bristfälligt så har jag lärt mig det av Martin.

Blokland
Herr ordförande! Tack vare den ovanligt flexibla hållningen av en av era ordförandekollegor har nu mitt bidrag till debatten tvingats bli en röstförklaring. Man skulle kunna tala om ett förnybart bidrag. Rothes betänkande stödde jag av hjärtat. För det är bra att det kommer ett samlat europeiskt grepp om förnybar energi. Inte för att göra om medlemsstaternas arbete utan för att kunna tillämpa det bästa av det. Fossila källor och uran är ändliga. Man måste skynda på förskjutningen till hållbara källor, så att generationerna efter oss inte ställs inför krissituationer. Priserna på fossila bränslen tar för närvarande otillräcklig hänsyn till tillgångarnas ändlighet. Lika lite arbetas de externa effekterna in i priserna. Det är förrädiskt.
Efter kommissionens grönbok bör en vitbok och en handlingsplan inriktas på en ökning av andelen varaktiga källor i vår energiförsörjning. Kostnaderna kvarstår som en viktig aspekt vid introduktionen av dessa källor. En form av stöd kommer att bli nödvändig tills vidare. Därför är det en bra sak när de existerande gemenskapsprogrammen för förnybar energi kompletteras både innehållsligt och finansiellt.
Även horisontella åtgärder är viktiga. Framför allt är tanken på förhandlingsbara grönströmscertifikat mycket tilltalande. Med dessa åtar sig elproducenter frivilligt att alstra en större del av sin produktion av hållbara källor.
Rothes betänkande ger ett stort antal viktiga förslag för vitboken. De förnybara källorna måste utgöra en substantiell del av vår energiförsörjning. De måste så snart som möjligt vara ekonomiskt lönande jämfört med andra källor. Därför måste stödåtgärder för specifika, lovande projekt vara tillfälliga som betalas av allmänna medel.
Förnybara källor är mer än fossila källor beroende på regionala omständigheter. Det gäller för vattenkraftverk men även för tidvattens-, sol- och vindenergi. Man bör ta hänsyn till fördelningen av lasterna till följd av omläggningen. Avsides elproduktion i glest befolkade områden som t. ex. på landsbygden är möjlig, men man måste stimulera den. Min devis är därför att man måste tillämpa ett slags delning av bördorna i samband med medlemsstaternas övergång till förnybar energi. Länderna med de bästa möjligheterna måste även "ta på sig " det högsta procenttalet för den hållbara energidelen i energiförsörjningen.

Caudron
Sunt förnuft är inte nödvändigtvis den vanligast förekommande egenskapen i världen.
En självklarhet: Vårt samhälle kräver mycket energi för att tillfredsställa alla sina behov.
Ett konstaterande: De energikällor som används är, antingen riskfyllda eller lättförstörbara. Vi måste dock konstatera att vårt energibehov inte kommer att minska och att vi måste komma fram till tillfälliga åtgärder för de befintliga energikällor.
En synvinkel: Forskningen har lett till att vissa förnybara energikällor uppkommit. Dessa svarar endast för 6 % av den energi som används i Europa i dag.
Det sunda förnuftet säger dock att dessa energiformer, som kan användas efter behag och inte är förorenande, måste genomgå en kraftig utveckling. Detta är ambitionen i vår kollega Rothes betänkande, vilket jag lyckönskar till.
Europaparlamentet bör alltså stödja den hållning som finns i betänkandet som vår kollega försvarat. Vi måste uppmuntra forskningen inom förnybara energikällor och anmoda rådet att fastställa en minimigräns på 15 % av den totala energibudgeten, till fördel för förnybara energikällor.
Vi måste också uppmuntra industrin och de offentliga investerarna att utveckla sin produktion genom denna metod.
Låt oss i detta fall precis som inom alla områden, sätta människan och hennes säkerhet först.
Låt oss utveckla de energikällor som garanterar vår säkerhet och som skyddar miljön.

Grossetête
Den franska delegationen i PPE-gruppen har röstat för Rothes betänkande om kommissionens grönbok om förnybara energikällor. Det är faktiskt nödvändigt att Europeiska unionen säkerställer sitt oberoende vad gäller energiförsörjning genom att fortsätta att utveckla rena och förnybara energikällor.
Man måste alltså beklaga innehållet under punkt 3 liksom beaktandet under C, i den antagna resolutionen. Att bygga upp en utvecklingsstrategi betyder inte att man skall bekämpa kärnkraftsenergin som i dag svarar för 35 % av Europeiska unionens energibehov, och dessutom tror kommissionens grönbok, på grundval av seriösa undersökningar, att de tekniska möjligheterna att utveckla de förnybara energikällorna endast skulle kunna garantera 15 % av våra behov år 2020.
Parlamentet ger sig in i fel strid om det fortsätter att föra en ideologisk kampanj som är skild från de europeiska medborgarnas verkliga behov. Man kan vara vänligt inställd både till kärnkraft och till förnybara energikällor, betänkandena från Soulier och Rothe kompletterade varandra.
Det är beklagligt att vår kammare, då den rådfrågats för första gången, inte har kunnat visa prov på mognad när det gäller dessa viktiga ämnen.

Holm
Jag anser att det är av stor betydelse att EU (inom den beslutskompetens som EU i dag har i dessa frågor) försöker agera för att öka betydelsen av de förnybara energikällorna. Tyvärr måste jag säga att jag inte är imponerad av EU: s arbete hittills. I stället för att satsa inom miljövänliga områden är det tvärtom t.ex. forskning inom kärnenergisektorn som erhåller störst stöd.
Vi måste kräva att kärnkraften skall betala sina egna kostnader. Även miljön skall ha ett ekonomiskt värde. Detta skulle ytterligare visa på vilket slöseri med pengar som kärnkraften innebär. Därmed skulle de förnybara energikällorna få en viktigare betydelse.
Främjandet av förnybara energikällor är viktigt, inte bara ur miljösynpunkt, utan också för att det kommer att leda till att det skapas fler arbetstillfällen, framför allt i små företag och på landsbygden. Det skulle också innebära att samhällets sårbarhet inför katastrofer och fel skulle minska, då man inte längre skulle vara beroende av en energikälla.
Personligen anser jag att EU: s mål måste vara högt satta. Ett minimum måste vara att öka de förnybara energikällornas andel av den totala energiförbrukningen med minst 30-35 procent fram till år 2010. Jag tycker att de 15 procent som föreslås i betänkandet är för försiktigt satta. Om vi skall kunna leva upp till Riokonferensens mål att bygga ett ekologiskt hållbart samhälle, måste vi agera både målmedvetet och intensivt.

Lindqvist
En kraftfull satsning på förnybara energikällor är en nödvändighet för ett långsiktigt hållbart samhälle. Betänkandet är ett första men alldeles för litet steg i den riktningen. En fördragstext måste till, i vilken icke uthålliga energikällor som kärnkraft och fossila bränslen ersätts med bioenergi och andra förnybara energikällor.
Forsknings- och utvecklingsresurser måste flyttas från kärnkraft och fossila energikällor till bioenergi och andra förnybara energikällor. EU kan medverka till att driva på en sådan utveckling genom att avveckla Euratomfördraget och införa ett nytt fördrag om förnybara energikällor.
Betänkandet nämner knappast de stora förnybara energikällorna i de nordiska länderna, t.ex. olika former av bioenergi, skog, flis, pellets, torv osv. Betänkandet går dock i rätt riktning, och jag har därför röstat ja.

Vaz da Silva
I och med att jag fick välja ett av betänkandena om energipolitiken för ett inlägg, valde jag ledamot Souliers, men jag kan inte låta bli att referera den vikt som jag lägger vid Rothbetänkandet för den globala vision som det återspeglar och för den pragmatiska hållningen i de föreslagna åtgärderna.
Jag vill lyfta fram differentiering av skatterna för att sporra utvecklingen av dessa energier, användning av strukturfonderna, den vikt som läggs vid enhetliggörandet av de statistiska uppgifterna om konsumentvanor, liksom internationaliseringen av de sekundära kostnaderna för de icke-förnybara energikällorna och för att uppnå en större fastställd målsättning inför år 2000.

Virrankoski
I Finland är redan nu de förnybara energiformernas andel av hela energiförbrukningen 32, 5 procent. Trots detta är betänkandets mål om en generell ökning av andelen förnybara energiformer inom EU välgrundad. Detta förutsätter en kraftfull satsning på forskning, vilket man bör ta hänsyn till i EU: s forskningsprogram. Vid reformeringen av regionalpolitiken borde man också stödja produktionen av förnybar energi.
Trots sina förtjänster har betänkandet en brist. Där saknas torven som förnybar energikälla. Torvens andel av exempelvis energiförbrukningen i Finland är redan 5, 4 procent, fastän bara 0, 5 procent av mossarna är i produktion. Torvens tillväxt i mossen är årligen lika stor som trädens tillväxt i skogen. Efter att torven är bruten blir mossen åter grön och börjar producera ny torvmassa.
Jag hoppas att kommissionen i den vitbok som skall arbetas fram inkluderar också torv som en förnybar naturresurs.

Energimål för gemenskapen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0142/97) av Stockman för utskottet för forskning, teknologiskt utveckling och energi om förslag till rådets beslut (KOM(96)0431 - C4-0046/97-96/0218(CNS)) om organisationen av samarbetet kring överenskomna energimål för gemenskapen.

Stockmann
Herr ordförande, ärade kollegor, herr kommissionär! Samarbetet då det gäller överenskomna energipolitiska mål är ett kontroversiellt tema i parlamentet, väl också i rådet och kommissionen. Kommissionen har som rättslig grund valt artikel 130.3, alltså titeln " Industri" i fördraget. Eftersom det inte finns något energikapitel i fördraget, trots att energipolitiken är ett gemensamt intresse för alla, måste den rättsliga grund väljas som har mest att göra med detta tema.
Kommissionens förslag nämner som mål för beslutet i artikel 1 skyddet av miljön, säkrandet av en rationell och effektiv användning av energiresurserna, främjandet av nya och förnybara energikällor och främjandet av internationellt samarbete.
Det första av dessa mål faller under gemenskapens miljöpolitik. Därför borde artikel 130 s användas som rättslig grund. Den definierar såsom mål för gemenskapspolitiken en rationell användning av de naturliga resurserna, skydd av miljön och främjande av åtgärder till skydd av miljön på internationell nivå.
Vi har begärt denna ändring av fördragsgrundvalen och låtit pröva den av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Det har, om också med tvekan, anslutit sig till vår uppfattning. Naturligtvis har energipolitiken konsekvenser för såväl industrin som miljön. Men ett står klart för mig: då det gäller samarbetet för att genomföra överenskomna energimål behöver vi också ett samarbetsförfarande mellan de lagstiftande institutionerna.
Vi borde i fråga om de energipolitiska målsättningarna utforma en politik som föregriper framtiden. Hädanefter kommer vi emellertid inte vidare utan ett särskilt energikapitel i fördraget. Jag hoppas att deltagarna i regeringskonferensen kan enas och äntligen skapa klara regler.
I det förslag från kommissionen som vi idag debatterar inskränks kommissionens roll till information och övervakning samt till en samordningsfunktion. Det finns inga befogenheter för energipolitiska åtgärder. Därvid kan jag inte befria mig ifrån tanken att man på så sätt långsamt börjar förbereda ett avsked till en gemensam energipolitik. Allt passar samman. I det senaste budgetförfarandet eftersträvade rådet stora nedskärningar på energipolitikens område. Thermie II ligger på is, Save II har skurits ned till en tredjedel. Att åter lägga allt på den nationella energipolitiken är emellertid helt fel. Vi skapar å ena sidan transeuropeiska nät för energi. Vi skapar en inre marknad för el och gas. Det enda som vi inte kan enas om är en grundläggande energipolitik!
Varför är det till exempel inte möjligt att sluta ett fördrag - och fru McNally tog nyss upp det i debatten om fru Rothes fina betänkande - varför är det till exempel inte möjligt att sluta ett särskilt fördrag till främjande av den förnybara energin? Det som var möjligt för 40 år sedan då det gällde att främja atomenergin, borde idag även vara möjligt för den förnybara energin!
Vi behöver ta ett jättekliv, vi behöver ett jättekliv framåt. Våra ord måste äntligen även följas av handling! Jag skulle också vilja påpeka i detta sammanhang att jag anser det viktigt att ta fasta på ett förslag från Rolf Linkohr om en byrå för världsklimatet som skall övervaka resultaten från toppmötet om världsklimatet.
Men tillbaka till kommissionens förslag. Bilagan till förslaget innehåller de överenskomna energipolitiska målen. Som de står där är de motsägelsefulla. Å ena sidan propageras för den icke snedvridna konkurrensen, icke snedvriden prissättning som det heter, å den andra krävs det stödåtgärder till förmån för förnybara energikällor. Oinskränkt konkurrens och avreglering av marknaden är emellertid inga allena saliggörande mirakelmediciner. Här borde kommissionen ta mod till sig och stödja åtgärder som påverkar konkurrensen mellan olika energibärare. Ty endast på det sättet kan den också genomdriva målet om en för framtiden hållbar utveckling inom ramen för en integrering av energipolitiska målsättningar och miljöskyddsmål. I annat fall förblir det hela tomma ord.
Vad vi behöver är ett integrerat energipolitiskt harmoniseringsprogram med ett tidsschema och icke minst - detta påpekar jag gärna och ofta - enas på vår nivå om en EU-omfattande energiförbrukningsskatt.
Detta är bara några av de teman som för framtidens skull kräver ett omfattande samarbete av oss alla.
Jag är glad över debatten även om det bara är några få som är här idag.

Ferber
Herr ordförande! Europaparlamentet har redan ofta - särskilt idag - sysselsatt sig med frågan om hur Europeiska unionen långsiktigt skall kunna leva upp till sitt ansvar på energipolitikens område, för att kunna genomföra de initiativ som naturligtvis nödvändigt behövs för randvillkoren i en liberaliserad inre marknad. I så motto finns inte heller någon oenighet mellan PPE-gruppen och de andra grupperna vad den grundläggande strukturen och linjen beträffar. Å andra sidan måste vi faktiskt tänka efter vad vi verkligen vill åstadkomma på den gemensamma energipolitikens område, och en varukatalog som den som kommissionen framlagt, och som vi i morgon som parlament troligen kommer att utöka, har ingen någon nytta av.
Naturligtvis har vi målsättningen att reducera koldioxidutsläppen inom EU. Det har vi just tillsammans diskuterat i Rothe-betänkandet och gemensamt antagit. Men friheten att besluta med vilka energibärare dessa mål skall uppnås behåller medlemsstaterna, så länge som vi inte har någon annan rättslig grund. Detta var också frågan i förmiddags och idag vid middagstid vid omröstningen om Soulier-betänkandet.
Här kommer vi till den avgörande punkten. En ändring av den rättsliga grunden kan visserligen vara möjlig - det skulle jag inte vilja utesluta, jag är ingenjör och ingen jurist - och det kanske också kan stärka parlamentets möjligheter att utöva inflytande eftersom det finns ett samarbete och vi arbetar med den rättsliga grund som valts. Men i slutänden kommer vi inte att uppnå någonting, därför att vi snarare bidrar till att de rättsliga grunder som vi fortfarande har åter dras tillbaka från oss av rådet när det märker att andra saker kan åstadkommas via bakdörren så att säga, än att vi, som vi ju önskar och åter just beslutat, får ytterligare, nya rättsliga grunder.
PPE-gruppen kommer därför att förkasta en ändring av den rättsliga grunden, och även betänkandet i sin helhet om denna ändring skulle antas av majoriteten i parlamentet. Därutöver måste vi naturligtvis fråga oss vilka unionens viktigaste uppgifter på energiområdet egentligen är. För oss är en harmonisering av randvillkoren av avgörande betydelse, en punkt som vi såsom PPE förde in i utskottet och som på tänkvärt vis togs upp och vilken kommissionen överhuvudtaget inte förutsett i sitt förslag. Detta är den avgörande punkten. Här har kommissionen redan idag behörighet och vi som parlament är med, eftersom detta är möjligt via lagstiftningen om den inre marknaden.
Den sista punkten som jag skulle vilja ta upp är att vi också måste föra en principdebatt om alla dessa skattefrågor. Det är meningslöst att vi nu åter som parlament börjar föra in de skatterättsliga frågorna. Där rör vi oss återigen på en annan rättslig grund, där gäller artikel 130 inte heller. Vi borde låta sakerna vara där de hör hemma. Idag vill jag inte fördjupa mig om detta. Inte heller här borde vi överanstränga rådet om vi verkligen vill åstadkomma något. Det här är PPE: s linje; i övrigt kommer vi i allt väsentligt att ge vårt stöd.

Kronberger
Herr ordförande! Det finns saker som ständigt sägs. Här står det till exempel återigen att atomkraften är säker och att det finns säkra slutförvaringsplatser. Lika ofta som dessa saker påstås, lika ofta måste de också motsägas - det finns inga säkra slutförvaringsplatser, detta för att ta det viktigaste först.
Jag anser att föredraganden har klarat av något mycket svårt. Ett energikoncept som i sig är obeslutsamt, i sig mycket svagt, som undviker rent konkreta tal och resultat osv, är vansinnigt svårt att rätta till. Han har ansträngt sig ordentligt för att göra detta.
Idag vet vi sedan länge att vi medelfristigt kommer väsentligt mycket längre med koldioxidfria förnybara energiteknologier än med kärnkraftsteknologin.
(Häcklande) Vad menar ni?
(Häcklande: Kärnkraften är koldioxidfri!) Det är en kontroversiell fråga som inte heller är vetenskapligt hållbar i denna form, men det diskuterade vi redan i förmiddags. Det koncept som föreligger här ser ut som om ingen hade funderat över det som vi diskuterade idag på förmiddagen och som vi just röstat om.
Det är självklart att frågan om energiskatt ingår i frågan om utvecklingen av den framtida teknologin, och det faktum att den antropogena växthuseffekten inte togs med är likaledes betecknande.

Estevan Bolea
Herr ordförande, herr kommissionär, jag tror att detta beslut från rådet kommer mycket lämpligt. Jag tvivlar nämligen på att det på den väg vi går finns en gemensam energipolitik och det kanske är så att det är mycket svårt, eftersom det finns 15 länder med mycket olika energisystem, och de länder som skall anslutas har ännu mer avvikande system.
Men man kan naturligtvis komma långt med gemensamma mål, och ni har framfört detta korta meddelande som innehåller beslutet mycket väl. Jag gillar dessutom att man lyfter fram det viktigaste av allt, nämligen försörjningstryggheten. I vitboken och grönboken om energi talar ni i första hand om konkurrenskraft och priser, men jag tror att det är viktigare att först och främst tala om försörjningstryggheten, som börjar bli mindre tydlig herr kommissionär. Därefter kommer uppenbarligen konkurrenskraft, miljöskydd, samordning och möjlighet att närvara på andra marknader. Men det tycks mig som att ni borde insistera på att vi skall ha bättre statistik, att vi får statistiken först. Statistiken från Eurostat kommer mycket sent, antingen beroende på medierna eller på att uppgifterna lämnas mycket sent av länderna. Kommissionen borde, herr ordförande, varje år göra en djupgående analys av energipolitiken i tre länder, så att vi om fem år har samma politik. OECD gör detta, utan fördrag och utan större komplikationer, på ett mycket effektivt sätt, och jag tror att det är detta som behövs i Europeiska unionen.
Man talar om att införa skatter, till och med, mina damer och herrar, mer än vad man lägger på bensinen. Det finns nu ett nytt meddelande om tariffer och avgifter på energi. Dessa kommer att öka mycket, det är jag säker på. Även elektriciteten kommer att beläggas med nya avgifter. Dessa avgifter har redan varit uppe här i parlamentet och lämnat kommissionen. Inte från kommissionär Papoutsis, utan från kommissionär Monti, med en motivering som förefaller mig ekonomisk: att skapa arbetstillfällen. Detta är unionens stora problem, och man måste minska belastningarna på företagarna genom att avgiftsbelägga energin. Detta är en stor uppgift och jag gratulerar er herr kommissionär.

Ahern
Herr ordförande, jag skulle vilja lyckönska föredraganden till detta viktiga betänkande. Vi har redan hört idag hur viktigt det är att ha en rättslig grund för energi, då det rör sig om förnybara energikällor. Men vi har råkat ut för svårigheter med THERMIE-projektet och, faktiskt, med SYNERGIE också på grund av att det saknats en rättslig grund och eftersom - vilket också sagts här redan idag - vi faktiskt inte har en gemensam energipolitik eller ens en fungerande energipolitik som vi kan harmonisera.
Jag vill i synnerhet peka på betydelsen av SAVE-programmet. Att spara energi är precis som moderskapet: det beundras alltid och stöds sällan. Om vi inte kan komma överens om en gemensam energipolitik, en gemensam rättslig grund, kommer vi att göra samma sak. Vi skulle ge tomma löften om förnybara energikällor och energibesparingar, men vi skulle faktiskt inte göra något konkret för att stödja det.
Jag skulle också vilja betona vikten av Euratomfördraget och att en revidering av eller en ersättning för det fördraget skulle utgöra en del av en gemensam energipolitik.

Papoutsis
Herr ordförande, förslaget som vi behandlar är särskilt viktigt eftersom det syftar till en förbättring av samarbetet mellan medlemsstaterna i frågor som avser energipolitiken. Men först av allt, tillåt mig att tacka och att gratulera föredragande Stockmann till hans utomordentligt arbete i betänkandet som vi diskuterar idag.
Detta förslag stödjer sig på tre grundläggande målsättningar som fastställs i vitboken om energipolitiken, dvs. ökningen av konkurrenskraften, försörjningssäkerheten och naturligtvis miljöskyddet.
Ett starkt beroende av en energiimport, klimatförändringen, men samtidigt även den globala konkurrensen utgör utmaningar för oss att anta idag och i framtiden, utmaningar som fastslår som oumbärligt behovet av att utöva en mer samordnad energipolitik. Och tillåt mig vid detta tillfälle att rikta er uppmärksamhet på kommissionens meddelande av färskt datum om ett globalt godkännande av energipolitiken: i detta meddelande noteras de allvarliga utmaningar som Europeiska kommissionen ställs inför på energiområdet och vi väntar med intresse på Europaparlamentets åsikt.
Tillåt mig nu att kommentera ett för ett de ändringsförslag som föreslagits.
Ändringsförslag nummer 1 avser den rättsliga grunden för förslaget. Kommissionen följer Europeiska kommissionens rättstjänsts rekommendationer och föreslår artikel 130.3, medan parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt rekommenderar användningen av artikel 130.1. Godkännandet av detta ändringsförslag skulle i praktiken betyda att samarbetet i frågor som avser energipolitiken kommer att underkastas miljöpolitiken och den rättsliga grund som den stödjer sig på. Naturligtvis är jag helt och hållet överens med målsättningen som avser miljöskyddet och jag tror att denna målsättning och miljöskyddet måste vara en viktig strävan inom energisektorn. Enligt kommissionens åsikt är det emellertid ett överdrivet närmande att fullständigt stödja energipolitiken på den rättsliga grund som har förutsetts för miljöskyddet, eftersom man på detta sätt inte lägger den rätta vikten vid andra likvärdiga viktiga målsättningar för energipolitiken, såsom försörjningssäkerheten, ökningen av konkurrenskraften, det internationella samarbetet. På grund av dessa orsaker kan inte kommissionen godkänna ändringsförslag nummer 1.
Jag kommer nu till ändringsförslag nummer 2, i vilket föreslås att man skall koncentrera forskningen och den teknologiska utvecklingen till energins lönsamhet och till de förnybara energikällorna. Det föreslås också att forskningen och den teknologiska utvecklingen skall inriktas på kärnkraften och på säkra teknologier för slutlig förvaring av kärnavfallet. Jag är inte mot detta ändringsförslag, huvudsakligen på grund av att det inte begränsar distributioner av krediter till forskningen och den teknologiska utvecklingen på dessa områden. I alla händelser kommer exakta prioriteringar att fastställas under diskussionerna som vi kommer att ha angående det femte ramprogrammet.
Nu beträffande ändringsförslag 3, artikel 1, så anser jag att den första delen angående en ytterligare målsättning om en avrådan från en överskottskapacitet är onödig. Jag har ingen invändning mot detta ändringsförslag, men jag anser inte att det är oumbärligt i verkligheten. Den andra delen av ändringsförslag 3 kan, i princip, godkännas. Jag skulle emellertid vilja markera att det verkar finnas ett litet problem med detta ändringsförslag eftersom det speciellt refererar till initiativ som har tagits på nationell nivå, medan artikelns princip redan täcker denna punkt med sambandet som finns i artikeln beträffande de åtgärder som sätts in i medlemsstaterna. Jag håller i varje fall med om att det är viktigt att vi innefattar ett främjande av hållbara energiteknologier i denna lista över målsättningar. Jag godkänner också förbehållslöst den första delen av ändringsförslag 3 till artikel 1.
Föredragande Stockmann föreslår två ändringsförslag till artikel 2. Föredraganden noterar mycket riktigt i ändringsförslag 4 den mycket allvarliga frågan om klimatförändringen. Det handlar om en fråga som i mycket hög grad inverkar på vår energipolitik och som också jag lägger stor vikt vid. Jag skulle till och med vilja underrätta parlamentet om att igår eftermiddag antog kommissionen ett meddelande som hänför sig till detta och att rådet (energi)i slutet av maj kommer att diskutera denna fråga utförligt. Jag tror att ni kommer att hålla med mig om att besluten i denna viktiga fråga måste fattas inom en bredare ram än den som avser energin. Dessutom måste den geografiska täckningen vara bredare än Europeiska unionen. Det ändringsförslag som föreslås får definitiva politiska och institutionella konsekvenser medan det i verkligheten rekommenderar ett beslut angående grundandet av en europeisk byrå för klimatfrågor. Om detta är vårt mål anser jag att det inte är det rätta sättet att lyckas på. Grundandet av en sådan byrå, vilket kanske inte är en dålig idé, kräver enligt min åsikt en mera ingående studie och följaktligen är jag inte benägen, åtminstone i den aktuella fasen, att godkänna ändringsförslag nummer 4.
Jag kan godkänna ändringsförslag nummer 12, som avser en studie och ett åläggande av ett beskattnings- eller förmånssystem. Kommissionen tog till och med nyligen fram till diskussion ett nytt förslag till direktiv angående beskattning av alla energiprodukter, vilket redan utgör ett steg i denna riktning.
Jag kan också godkänna ändringsförslag nummer 5 i enlighet med kommissionens möjlighet att föreslå åtgärder eller verksamheter beträffande utvecklingen av dessa mål. Jag anser till och med att detta ändringsförslag ännu bättre illustrerar den föreliggande texten.
Herr ordförande, jag kommer nu till ändringsförslag nummer 6 som avser artikel 3. Den första delen är enligt min åsikt onödigt begränsande och tillåter inte den oumbärliga utvecklingen. Jag skulle snarare kunna föreslå en ny formulering. Till exempel skulle jag mycket väl kunna föreslå en kompromiss: " kommissionen kommer att sammanställa en rapport när den bedömer detta ändamålsenligt, men åtminstone vart annat år" . Den andra delen ger en bild av innehållet som måste finnas i rapporten och den kan jag naturligtvis godkänna.
Detta är mina påpekanden angående de ändringsförslag som föreslås till artiklarna. Jag går nu över till de ändringsförslag som föreslås till bilagan.
Föredraganden föreslår med ändringsförslag nummer 7 en väsentlig förändring av första paragrafen i bilagan. Kommissionens förslag bygger på de målsättningar som fastställs i grönboken och i vitboken och som har ratificerats av såväl Europaparlamentet som rådet. I detta ändringsförslag rangordnas de tre grundläggande målsättningarna och de som avser energin placeras först bland dem. De grundläggande målsättningarna består emellertid av en organisk helhet. På grund av detta kan jag inte godkänna det konkreta ändringsförslaget, naturligtvis utan att detta betyder att miljöskyddet inte är av största betydelse och inte utgör ett grundläggande mål för den organiska helheten som alla är överens om.
Ändringsförslagen nummer 8 och 9 avser värdet av energin. I ändringsförslag nummer 8 föreslår föredraganden att orden " icke snedvriden" skall strykas och att ett samband med den rättvisa konkurrensen läggas till. Fortsättningsvis introducerar föredraganden internaliseringen av de externa kostnaderna. Detta ändringsförslag är godkänt. Kommissionen står fast vid sin ståndpunkt för principen av en internalisering av kostnaderna, men jag anser att det är för tidigt att referera till denna, såsom i ändringsförslag nummer 9, till en standardiserad beräkningsmetod. Eftersom principen för en internalisering av kostnaderna redan har formulerats i texten för kommissionens förslag beklagar jag, men jag kan inte godkänna ändringsförslag nummer 9.
Jag är fullständigt överens med ändringsförslag nummer 10.
I enlighet med ändringsförslag nummer 11, som avser de föreslagna åtgärderna, anser jag att listan som citerades inte är fullständig, något som för övrigt visar på samma formulering och mer konkret på ordet " särskilt" som används. Jag känner till att inte alla medel som vi disponerar räknas upp och att vi skulle kunna lägga till andra. Jag uppfattar harmoniseringen av en ram för förutsättningarna mera som en andrahandsmålsättning som tillhör de konkurrerande marknaderna, men jag är redo att godkänna detta tillägg. Begäran om att föreslå en energiskatt för konsumenten tror jag kräver mycket större eftertanke, mycket mer av förberedelser och naturligtvis kräver den, är jag rädd, även många svåra interna förhandlingar. Som ni vet lade kommissionen för en liten tid sedan fram ett förslag som står i relation till detta. Jag tycker emellertid att vi måste vänta på rådets reaktioner och naturligtvis också vänta på era reaktioner - Europaparlamentets reaktioner - innan vi diskuterar något annat förslag angående energiskatter. Detta ändringsförslag är följaktligen mycket specialiserat, och kommer hur som helst för tidigt.
Jag har inget speciellt problem med den tredje delen av ändringsförslag nummer 11 som avser tillägget till miljöåtgärderna. Och jag kommer nu till den sista delen av ändringsförslag nummer 11 angående integrationen av ett energikapitel i fördraget, något som jag för övrigt stödjer varmt, vilket ni känner till. Med ett kapitel om energi skulle vi ha en klar, tydlig och konsekvent rättslig grund till vårt förfogande för utövandet av energipolitiken. En politik som under nuvarande förhållanden är mer än oumbärlig. På grund av detta är jag särskilt glad att parlamentet fortsätter att stödja integrationen av ett kapitel för energi i fördraget.
Nu beträffande ändringsförslagen 13 till och med 17, så kan kommissionen inte godkänna dem, eftersom de överskrider den aktuella ramen för förslaget och jag är rädd för att de stör dess balans.
Herr ordförande, jag tror att jag har svarat detaljerat på de föreslagna ändringsförslagen och som ni ser kan vi godkänna vissa av dem, vilka jag tycker är de allra viktigaste. I de andra fallen har vi inga starka invändningar mot ändringsförslagen, men jag tror att vi måste bevara en lämplig balans inom vår energipolitik och för våra målsättningar, åtminstone i denna aktuella fas och under dessa konkreta förhållanden.
Jag tackar er så mycket och jag vill ännu en gång gratulera er föredragande Stockmann.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Energisamarbete mellan Europa och Asien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0134/97) av Holm för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande: " Strategi för energisamarbete mellan Europa och Asien" (KOM(96)0308 - C4-0495/96).

Holm
Herr ordförande! Bakgrunden till kommissionens strategidokument är ju att ministerrådet flera gånger har fastslagit EU: s avsikt att stärka samarbetet med länderna och organisationerna i denna region. Rådet har också uppmanat kommissionen att lämna förslag på konkreta initiativ inom detta område. Jag och mitt utskott stöder självklart detta dokument och ser detta initiativ som mycket viktigt. Vi lägger också stor vikt vid att denna dialog skall komma både EU: s medlemsstater och de asiatiska länderna till godo. Därför är det också av stor betydelse att EU tar fram en grundlig analys och strategi.
Olyckligtvis har det visat sig att det finns ett antal brister i kommissionens meddelande, vilket jag tyvärr har varit tvungen att kommentera. Exempelvis innehåller meddelandet inte särskilt många konkreta initiativ, trots att det var det som rådet efterfrågade. Jag förutsätter dock att kommissionen återkommer i denna fråga litet längre fram. Vidare måste kommissionen koordinera sin politik mellan de olika generaldirektoraten. I dag är ansvaret uppdelat på flera olika, vilket gör att det är svårt att få fram ett samlat grepp om EU: s möjligheter och resurser.
När det gäller den analys som kommissionen har gjort finns det brister i den del som gäller energisituationen i dag i de asiatiska länderna. Om man gör upp en strategi, måste man ta upp de förutsättningar som finns i dag, annars är det väldigt svårt att lägga upp en strategi för morgondagen. För att kunna få in en asiatisk synvinkel borde man studera de olika förhållanden som finns. Asien är mycket olikt Europa vad gäller t.ex. klimat, bruttonationalprodukt, demokratiaspekten, industraliseringsnivå och inte minst vad gäller de förutsättningar som finns på energiområdet i dag. Det är därför också väldigt svårt att fastslå en gemensam, enhetlig strategi för hela området. Det krävs olika lösningar för olika regioner. När solenergi skulle kunna vara en möjlighet i ett land, är det mindre gångbart i ett annat, där i stället kanske vattenkraft och biobränslen skulle vara den stora möjligheten.
Kommissionens meddelande utgår i stället nästan helt och hållet från den europeiska synvinkeln, dvs. från de möjligheter som vi kan ha på den asiatiska marknaden. De regionala aspekterna i Asien berörs endast ytligt. Dock måste man beakta att om man skall lyckas med en strategi inom ett område som detta, är det viktigt att man lyckas få med de lokala och regionala aktörerna samt att de finns med i planeringen redan från början.
Två punkter har vi valt att belysa litet extra i detta betänkande. Det gäller dels miljöfrågorna, med betoning på dammprojekt i Asien, som är väl kända, dels kärnenergiområdet.
I dag pågår flera stora energiprogram i Asien, vilka har en erkänt negativ inverkan på miljön, bl.a. stora dammbyggen som vållar betydande miljöproblem och sociala problem. Europaparlamentet har i flera brådskande resolutioner intagit ståndpunkten att de stora dammbyggena i bl.a. Indien, Kina och Malaysia riskerar att förstöra värdefull miljö och bidra till att ursprungsbefolkningens kultur och livsmiljö försvinner. Det är därför av största vikt att vi intar en mycket försiktig hållning i dessa frågor. Kommissionen erkänner också att dessa stora dammbyggen inte har varit så lyckade och föreslår i sitt strategidokument att det är de mindre dammprojekten som skall bli vägledande, vilket vi också i utskottet ytterligare har poängterat. Låt mig tillägga att det finns ett ändringsförslag, nr 4, som tar upp detta och där man bland annat uppmanar kommissionen att avråda företag från att investera i dammbygget Bakun i Malaysia. Jag har för avsikt att lägga ett muntligt ändringsförslag under omröstningen i morgon där jag vill ta bort den sista biten i Bakun, Malaysia, eftersom jag tror att det är dumt att peka ut ett visst projekt i en resolution. I stället är det viktigt att poängtera att det är de stora dammprojekten som vi är kritiska till, eftersom det tyvärr finns fler stora dammprojekt som är på gång i Asien. Jag hoppas också att plenum kan stödja detta med den modifieringen.
Den andra punkten gällde att EU har börjat engagera sig inom kärnenergiområdet i Asien. Det gäller det numera berömda projektet KEDO i Korea. KEDO skall, har jag fått förklarat för mig, ses som ett politiskt projekt för att få insyn i kärnenergifrågorna i detta tills nyligen stängda område. Samtidigt är det dock så att kommissionen inte har informerat vare sig Europaparlamentet eller det ansvariga utskottet om dessa planer. Jag tror inte att jag överdriver om jag säger att samtliga i utskottet är kritiska till kommissionens handläggning i denna fråga, eftersom bl.a. utskottet inte har informerats. Jag vill passa på att fråga kommissionen varför det har varit så mycket hemlighetsmakeri bakom denna planering och varför man inte har informerat parlamentet. Personligen är jag av den åsikten att EU inte skall vara med i detta projekt. Projektet går ut på att det skall byggas två stycken nya kärnkraftverk som EU skall finansiera med sammanlagt 75 miljoner ecu. Det hade varit bättre att satsa på att föra in de förnybara energikällorna, eftersom KEDO handlar om energiutvecklingsarbete.
Slutligen vill jag påpeka att jag är för samtliga ändringsförslag, framför allt nr 7 som tar upp en viktig del som har missats i dokumentet. Det handlar nämligen om att stödja en utveckling av järnväg och godstrafik för att förhindra att regionen använder fler och fler bilar, vilket också är ett energiproblem med tanke på de förhöjda koldioxidutsläppen. Därför hoppas jag att även ändringsförslag nr 7 går igenom.

Camisón Asensio
Herr ordförande, vi kommer från vår sida att rösta för detta betänkande, därför att det såsom det presenterats av utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi är fullständigt godtagbart. Vi presenterar ett stort antal ändringar, 15, och det stora flertalet har godkänts i utskott och naturligtvis bifogats betänkandet. Resultatet är ett kompensationsdokument som klart och tydligt inriktar sig på ett prioriterat miljöskydd, försörjningstrygghet för energi och energiindustrins deltagande på de asiatiska marknaderna. Detta inkluderar fredlig användning av kärnenergi inom ramarna för maximal säkerhet. Jag skulle i detta sammanhang vilja ta till vara på tillfället för att göra det klart för kommissionen att utgångspunkten är att genomföra ett verksamhetsinitiativ för att bekräfta säkerhetsnivån i södra delen av den asiatiska kontinenten.
Vi har å andra sidan blivit särskilt tillfredsställda av att man godkänt vårt förslag att begära att kommissionen tar fram en grönbok om energisamarbetet i Asien och då lyfter fram länderna i den centrala delen av kontinenten, vilket då gäller Kazachstan, Kirgistan, Uzbekistan, Tadzjikistan, Turkmenistan och även Mongoliet. Vi har just avslutat ett offentligt besök i några av dessa länder, och vi har haft möjlighet att på platsen konstatera utgångspunkten för en sådan grönbok.
Låt oss inte glömma att det handlar om ett geografiskt område med stora energiresurser, huvudsakligen naturgas och olja, men att de å andra sidan behöver teknik och västerländsk företagserfarenhet. Amerikas förenta stater, Japan och andra kommersiella krafter i världen har redan tänkt över den ömsesidiga fördelen för Europeiska unionen och Centralasien och kan rapportera om ett samarbete som det vi förslår. Vi hoppas att Europeiska unionens institutioner också tänker över behovet av ett sådant samarbete.

Papoutsis
Herr ordförande, jag skulle först och främst vilja gratulera föredraganden Holm till hans betänkande. De inriktningar som innefattas i Holms betänkande är verkligen mycket aktuella. Med ert betänkande och med den, hoppas jag, positiva inställning som rådet (energi) kommer att inta den 27 maj angående detta meddelande kommer kommissionens ställning att vara stark för att tillämpa sitt första regionalpolitiska initiativ med länderna i Asien.
För att underlätta tillämpningen av denna politik kommer jag i början av juli i Manilla att träffa energiministrarna i ASEAN-länderna, med vilka jag kommer att utveckla våra prioriteringar. I samband med detta besök i ASEANländerna kommer jag att ha sällskap av representanter för den europeiska energiindustrin. Och detta kommer sålunda särskilt att ge oss möjligheten att behandla nya initiativ angående yrkesutbildning, forskning och export av energiteknologier i detta område.
I meddelandet från förra året som Europeiska kommissionen presenterade, föreslog den tre huvudsakliga målsättningar som syftade till detta samarbete. Och jag påminner er om dessa målsättningar: för det första stärkandet av försörjningssäkerheten i Asien och i Europa, för det andra deltagandet på energimarknaderna i Asien och för det tredje jordens miljöskydd. Och jag är särskilt glad för att Holm i sitt betänkande rosar dialogen angående energipolitiken som kommissionen planerar att etablera tillsammans med länderna i Asien, en dialog som vi inte bara försöker utan som vi vill fortsätta att utvidga.
Den europeiska energimarknaden är huvudsakligen mättad eftersom man för de nästkommande femton åren räknar med att utvecklingstakten kommer att närma sig en fluktuation mellan 1 % och 2 % per år. För aktörerna på energimarknaden och för de europeiska industriföretagen har största möjliga penetration på de asiatiska marknaderna en mycket stor betydelse. Vi får emellertid inte glömma att området sysselsätter över 2 miljoner personer och disponerar över en tillräcklig överskottspotential av personal och produktionsanläggningar. Kommissionen skall försöka underlätta för den europeiska privata sektorn och just nu undersöker vi på vilket sätt vi skulle kunna bidra till ett närmande av den privata energisektorn i Asien och i Europa. Jag kan emellertid inte hålla med om förebråelserna om den obefintliga analysen av situationen inom energiområdet i de asiatiska länderna. Meddelandet som ni har beaktat utgör inte i sig själv en skrivelse angående inriktningen på politiken. Det har utarbetat analyser angående länder eller grupper av stater, vilka täcker alla indikatorer med avseende på ekonomi och energi. Europeiska kommissionen använder också analyser från internationella organisationer och alla dessa element utgör den sunda grunden för utvecklingen av vår strategi för samarbetet mellan Europa och Asien. Jag skulle även vilja markera att denna strategi huvudsakligen avser såväl Europeiska unionen i sin helhet som dess medlemsstater. Likväl tar det globala närmandet hänsyn till länder som har möjligheten att bli medlemmar i Europeiska unionen under de nästkommande åren. Den tar också hänsyn till andra grannländer, för vilka det kan komma att uppstå konsekvenser beträffande miljön och försörjningssäkerheten.
I Holms betänkande refereras det också till att för att nå framgång inom energisamarbetet med Asien måste detta utvecklas mot att ge ömsesidiga fördelar. Ifrån en strategisk synpunkt upprättar Asien lika mycket som Europa en allt större export av energi. Etableringen av en närmare dialog på det energipolitiska området måste alltså utgöra en prioritering och samtidigt måste det accepteras även i praktiken att fördelarna är ömsesidiga.
En av de huvudsakliga inriktningarna i Holms betänkande refererar till sambandet mellan de olika aspekterna på energiområdet och för miljön. Jag tror att vi är fullständigt överens med prioriteringen som ges beträffande stödet av de rätta möjligheterna av alternativa energier med tanke på miljön. Det är allmänt vedertaget att utvecklingen av energisektorn i Asien för närvarande har negativa effekter på miljön, på nationell och regional nivå samt på världsnivå. Det är till exempel svårt att få någon förståelse för att den stora ökningen av användningen av kol som planeras inom en överskådlig framtid i dessa länder skulle stämma överens med de ståndpunkter som antas på konferenser och i internationella avtal angående klimatförändringen. Om inte allvarliga ansträngningar görs kommer ökningen av koldioxid, de sura nerfallen och föroreningarna från nedfallande partiklar att hota eller försätta i allvarlig fara ansträngningarna som görs för att begränsa de förorenande utsläppen på vår planet. Parallellt förvärrar den stora avverkningen av skog trycket på miljön i vissa länder. Det är ofta de fattigaste grupperna bland befolkningen som blir lidande, och då särskilt barnen och kvinnorna som är tvungna att förflytta sig långa sträckor för att tillgodose de grundläggande energibehoven.
Vi är även överens om att ökningen av behovet av nya och förnybara energikällor för ett främjande av energin inom jordbruksområdena måste utgöra en prioritering. Gemenskapen kommer att fortsätta att uppmuntra utvecklingen av små vattenkraftverk inom ramen för verksamheterna för en utveckling av landsbygden. Andra prioriteringar för ett samarbete på energiområdet utgörs av en modernisering av elbranschen, främjandet av naturgas och naturligtvis avkastningen från energin. Vi kommer också att främja de internationella åtgärder som garanterar säkerheten för kärnkraften. Och beträffande kärnkraften i samband med den reserverade hållning och den oro som finns med avseende på sättet på vilket teknologierna sprids, skulle jag vilja säga att Europeiska kommissionen gör sitt bästa för att främja alla de internationella ansträngningar som garanterar en större säkerhet för en fredlig användning av kärnkraften. I denna riktning intar kommissionen en stabil ställning och våra åtgärder på detta område har alltid samma kompass, dvs. garantin om en utvidgning av en fredlig användning av kärnkraften för det första, och för det andra ett väsentligt och stort allvar beträffande begränsningarna av och villkoren för kärnkraftssäkerheten.
Beträffande den särskilda fråga som Holm ställde angående Organisationen för energiutveckling i Korea (KEDO) skulle jag vilja påminna om att Europaparlamentet redan har intagit en positiv ståndpunkt gällande Euratoms deltagande i denna, eftersom de till och med har godkänt vederbörande summor i budgeten för 1996 och 1997.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag ännu en gång vilja tacka föredraganden och även talarna som begärde ordet idag, samt i energiutskottet då diskussionen om innehållet ägde rum, för deras påpekanden som vi kommer att ta allvarlig hänsyn till i utvecklingen av vår politik. Jag vill också försäkra er om att vi kommer att fortsätta att samarbeta med er och informera er så att vi kan fortsätta våra gemensamma åtgärder för att uppnå våra mål.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Social lagstiftning med anknytning till vägtransporter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A4-0106/97 av Schlechter för utskottet för transport och turism om kommissionens rapport (KOM(95)0713 - C4-0065/96) angående införandet 1991-1992 av förordning (EEG) nr 3820/85 rörande harmonisering av viss social lagstiftning med anknytning till vägtransporter (17: e rapporten från kommissionen angående införandet av social lagstiftning med anknytning till vägtransporter).

Schlechter
Herr ordförande, mina kära kolleger, vid en första anblick verkar det överflödigt att år 1997 uppehålla sig vid analys av siffror och statistik som är fem år gamla. Är det inte ett faktum att uppgifterna har förändrats anmärkningsvärt sedan dess, då alla vet att under den tid som förflutit har vägtransporterna ökat väsentligt. Lika sant är att den märkbara ökningen av vägtransportens volym är orsak till ökningen av trafiksäkerhets- och miljöskyddsproblem. Därför måste vi agera så fort vi kan, särskilt då någon betydlig minskning av vägtransporter knappast är tänkbar i framtiden.
Vid närmare analys av uppgifterna från år 1991 och 1992 konstaterar man att kontrollförfarandena liksom antalet utförda kontroller varierar kraftigt från en medlemsstat till en annan, att det finns länder där antalet utförda kontroller ökat medan de i andra medlemsstater antingen blivit färre eller bara utförs på utländska förare. Låt oss för övrigt påpeka den tydliga skillnaden i antalet överträdelser mot bestämmelserna om körtid, mellan persontransporter och godstransporter. På samma sätt förhåller det sig med den bristande respekten för viloperioder, överträdelserna inom godstransportsektorn är märkbart fler än inom persontransportsektorn. Allt detta bekräftar bara de första uppgifterna.
Jag tillåter mig därför att dra följande slutsatser. För det första att kontrollerna som utförs i Europeiska unionens olika medlemsländer är klart otillräckliga. För det andra måste kontrollerna förstärkas och den första absolut nödvändiga åtgärden i det syftet är att planera in en kraftig ökning av antalet kontrollanter. För det tredje måste man ändra transportpersonalens anställningsregler och se till att dessa tillämpas strängt inom hela Europeiska unionen. För det fjärde måste man oeftergivligt undvika en ohederlig konkurrens mellan transportsektorer i de olika medlemsstaterna. För att uppnå detta måste man i den europeiska sociala lagstiftningen, ta hänsyn till förarnas totala yrkesverksamhet. För närvarande tas bara hänsyn till körtiden. På så vis kommer konkurrensen mellan transportföretagen i de olika länderna att ske på samma villkor. Förarnas arbetsförhållanden och säkerheten på våra vägar skulle härigenom helt säkert förbättras.
För det femte borde de bestämmelser som reglerar körtid och viloperioder för förare av bussar och lastbilar övervakas permanent i alla medlemsstater. Det är här fråga om så kallade preventiva åtgärder. För det sjätte bör straffåtgärder vidtas mot lagöverträdare vilka inte bör begränsas bara till förarna då det i de allra flesta fall visat sig att ansvaret delvis, och till och med helt, är chefernas. För det sjunde varierar påföljderna för mycket från en medlemsstat till en annan. Om straffrätten har sin grund i medlemsstaternas exklusiva befogenheter, måste också ansträngningar beviljas på gemenskapsnivå för att komma till rätta med de allt för skriande olikheterna. För det åttonde används kontrollapparaten dåligt och har till och med förvrängts med flit. Därför måste användningen av en ny mätapparatur börja snabbt, med hänsyn till de bestämmelser som gäller föraryrket. Denna åtgärd förutsätter naturligtvis en ökning av antalet kontrollanter för att garantera att kontrollen blir effektiv.
Låt mig göra ytterligare några anmärkningar. Förhandlingarna mellan arbetsmarknadens parter om förbättrade arbetsvillkor för vägtransportförare har hittills inte givit några resultat och det finns stor risk att de aldrig kommer att göra det, då arbetsmarknadens parter har diametralt motsatta avsikter. Därför måste kommissionen och ministerrådet i sin tur öppet ta ställning i så viktiga frågor som yrkesförarnas körtider och viloperioder.
I detta syfte bör Europaparlamentet begära att kommissionen tar följande initiativ. För det första att inom en snar framtid lägga fram konkreta förslag som syftar till att förstärka kontrollmetoderna med hänsyn till förarnas villkor vad gäller arbete och körning. För det andra att uttala sig för en harmonisering av påföljderna, vid överträdelser mot de bestämmelser som gäller körtid och viloperioder. För det tredje att uttala sig för ett förbud mot ackordsbetalning.
Herr ordförande, mina damer och herrar, tiden är knapp för att bestämma rimliga körtider och viloperioder för yrkesförarna, såvida vi inte med flit vill gå med på att förlora all trovärdighet socialt och vad gäller förbättrad säkerhet på våra vägar, och om vi i framtiden vill undvika de senaste årens dödsbringande strejker vilka har mobiliserat tusentals förare och orsakat stor ekonomisk skada i den europeiska ekonomin. Ingen protesterar om jag vidare säger att vi en gång för alla och så fort som möjligt måste sätta stopp för körningar på 70 timmar per vecka och mer, för viloperioder på 11 timmar per dag vilka tre gånger i veckan till och med kan minskas till 9. Detta är en orsak, för att inte säga huvudorsaken, till lastbilsolyckorna på det europeiska vägnätet.

Cunningham
Herr ordförande, detta betänkande förefaller vara nog så tekniskt, men dess kärninnehåll kan sammanfattas i tre ord: säkerhet, säkerhet och säkerhet. Jag måste betona hur viktigt det är att vi finner en lösning på frågan om arbetstiden inom undantagna sektorer som t.ex. vägtransporter.
Inom andra transportsektorer har överenskommelser om arbetstid i det stora hela träffats mellan arbetsmarknadens parter på europeisk nivå. Faktum är att man inom vägtransportsektorn nått överenskommelser om att inkludera alla icke-mobila arbetare. Men hittills har arbetsgivarorganisationerna konsekvent vägrat att diskutera inkluderandet av förare. Denna situation har nu bestått i över fem år och, trots kommissionens löften om åtgärder för den undantagna sektorn, har vi faktiskt inte fått något.
Bestämmelser för körtider och viloperioder är viktiga på grund av antalet allvarliga buss- och lastbilsolyckor orsakade av förartrötthet. Om dessa bestämmelser tillämpades korrekt, skulle de kunna förhindra konkurrenssnedvridning mellan olika transportslag.
Jag hoppas att detta betänkande inte enbart kommer att godkännas, utan att kommissionen också kommer att agera på innehållet i det. Som jag har försökt att betona, så är den övergripande frågan säkerhet, och inte enbart buss- och lastbilsförarnas säkerhet, utan även säkerheten för de människor som färdas i dessa bussar och alla andra trafikanters säkerhet. Jag uppmanar enträget kommissionen att lyssna till och tillämpa allt i detta betänkande.

Sarlis
Herr ordförande, först och främst vill jag för Europeiska folkpartiets räkning tacka kollegan Schlechter för hans betänkande och tillkännage att vi kommer att rösta för det, trots att vi beträffande vissa villkor i denna resolution har en del invändningar. Jag måste säga att det finns en förordning från 1985, nummer 3820. Enbart för åren 1991-1992, för första gången nu 1997, lägger kommissionen fram en rapport angående tillämpningen av denna förordning, så att ni skall förstå hur gemenskapen har hanterat frågan om den grundläggande säkerheten på Europas vägar, vilket också vår kollega nämnde.
Frågan angående arbetstider och vilopauser för förarna av lastbilar, bussar och turistbussar, vilka invaderar Europa idag, verkar inte ha behandlats på allvar. Vi pratar just nu om förlusten av 50 000 människor årligen i Europa. 50 000 människor dödas, som alla känner till här, i bilolyckor. Och en viktig orsak till dessa olyckor är att de människor som kör lastbilar och bussar har mördande arbetstider, och detta för att kostnaderna skall bli så låga som möjligt. Och jag säger allt detta, eftersom det finns en ohederlig konkurrens från vägtransporternas sida gentemot järnvägstransporterna och båttransporterna.
Det är oacceptabelt att gemenskapen fortfarande idag inte har ingripit och att den inte har sysselsatt ministerrådet med att lägga fast arbetstider för bilförare. Ni måste tänka på att det finns länder, såsom Tyskland och Frankrike, som ligger i centrum av Europa och som är fulla av bilar. I länder som är små måste man utnyttja stora hamnar såsom Rotterdam och Antwerpen, men följden blir att de under hundratals kilometer måste passera genom de stora länderna i gemenskapen och hela denna situation reagerar vi fortfarande inte på.
Jag säger allt detta eftersom än i denna stund, då detta betänkande diskuteras, understryks intresset och tiden då omröstningen om betänkandet kommer att ske, i morgon fredag, då det inte kommer att finnas mer än 150 ledamöter här som är intresserade. Vi har inte uppfattat storleken av problemet. Och vi måste vid någon tidpunkt fundera på vad vi skall göra med de döda som är många fler än de som dör i strider som vi ser varje kväll på TV.

Santini
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionens rapport, som trots allt utgår från mycket aktuella behov, kommer till denna kammare, som vi alla vet, en smula försenad - låt oss säga " en smula" ! - dvs. efter fem eller sex år, och den riskerar att vara ålderstigen vad gäller sin effektivitet, och inte bara vad gäller de data den bygger på. Förutsättningarna att klara och respekterade sociala regler är en grund för säkerheten för den som arbetar på vägarna gäller fortfarande. Man kan kanske beklaga att problemet tas upp praktiskt taget uteslutande i en av sina mest påtagliga former, som till exempel respekten för körtider, utan att man tar hänsyn till ett stort antal andra riskfaktorer, som alltid finns närvarande i samband med varje form av sådan här verksamhet.
Problemet är omfattande, framför allt på grund av antalet sysselsatta, som inom Europa uppgår till cirka 3 miljoner. För att man skall förstå den sociala dimensionen måste denna siffra multipliceras med en faktor tre eller fyra för att man skall få en uppfattning om det totala antalet berörda inom denna sektor. Därav behovet att uppmärksamt utvärdera de åtgärder som skall tillgripas vid brott mot bestämmelserna, med en förhoppning om att de snarast skall kunna harmoniseras och att man därigenom också skall kunna harmonisera påföljderna. Dessutom måste man omedelbart och på ett realistiskt sätt kontrollera tendensen att belasta fordonen med kostnaderna för alla de nya sociala målsättningarna, men även de politiska: förutom de heliga normer som rör säkerheten för förarna och för andra trafikanter, så finns nu även miljökostnaderna som skall läggas till, förutom de externa kostnader som skall internaliseras.
Risken är att man genom att lägga på åkarna en överlast av ekonomiska pålagor som skulle kunna innebära att de mindre företagen dör - ett fenomen som redan förekommer och som är tydligt i hela Europa - dvs. man utdelar ett svårt slag mot sysselsättningen och riskerar därmed social dumpning från de länder som har de lägsta lönerna, kostnader som i allmänhet är lägre och mindre seriösa säkerhetsregler, man så småningom har utvecklat en skatt för de central- och östeuropeiska ländernas anslutning.
Intermodaliteten, slutligen: vi är alla överens om att det är mycket viktigt och brådskande att föra över gods från däck till spår, men var finns dessa spår? Mellan Brenner och Fréjus finns det många goda avsikter, men det existerar en grundläggande finansieringskris som gör att dessa program verkar mer avlägsna än någonsin.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Låt mig först få komplimentera den f.d. transportministern Schlechter, som här har lagt fram ett förträffligt betänkande. Men, herr ordförande, jag måste säga att jag är ovanligt besviken på kommissionen. Jag anser att det som händer här är en skamfläck på kommissionens vapensköld. Vi får nu 1997 - Sarlis har redan pekat på det - just siffrorna för 1991 och 1992. Man lovade oss ursprungligen att även siffrorna för 1993 och 1994 skulle kunna behandlas samtidigt. De föreligger inte ännu, i mitten av 1997. Man har sagt oss att vi skulle få ett samtal med kommissionären för sociala frågor om hanteringen av kör- och vilotider. Därefter sades: Nej, det går inte för kommissionär Kinnock är ansvarig för det. Vad ser vi därefter? Här sitter kommissionären med ansvar för små och medelstora företag, Papoutsis, och Kinnock är inte närvarande försvara sig mot denna kritik som rakt inte, herr ordförande, är mild. För vad har kommissionen gjort? Under tiden har man lämnat in nya förslag om kontrollapparatur, medan dagens reglering av kör- och vilotiderna helt enkelt inte genomförs av ett antal medlemsstater, som t. ex. ert land, herr ordförande, och Santinis. De gör ingenting. De lämnar inte in några siffror. De har inte framlagt några handlingar. Enkelt säger alla: Nu lägger vi nya förslag och därefter tar vi ett steg i stället för att genomföra det som redan föreligger. Kommissionen har lovat oss att komma med nya förslag om kör- och vilotider. Kommissionen har inte gjort någonting. Kommissionen kan lika bra gå hem.

Van der Waal
Herr ordförande! En harmoniserad tillämpning av kör- och vilotider i enlighet med förordning 3820/85 ligger långt borta. Det framstår som solklart av kommissionens rapport för perioden 1991-1992.
Om jag tolkar siffrorna i det betänkandet rätt, uppfyllde 1 av 6 kontrollerade fordon inte föreskrifterna. Den bilden bekräftar slutsatsen från expertgruppen som 1994 rapporterade att den bristande efterlevnaden av föreskrifterna är ett av de största problem som vägtransporterna har att göra med.
Vidare visar betänkandet att det är stora skillnader mellan medlemsstaterna i frekvens och genomförande av kontrollerna liksom det uppsatta straffet.
Genom allt detta handlar det inte bara om konkurrensförhållandet mellan medlemsstaterna utan framför allt trafiksäkerheten.
Det är egentligen oerhört att vi i månaden maj 1997 fortfarande måste tala om en situation från för 5 till 6 år sedan, uppenbarligen därför att vissa medlemsstater är fullständigt försumliga och/eller ofullständiga i sin rapportering och inte tar problemen med efterlevnaden på allvar. Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga kommissionären om han kan bekräfta frågan från Wijsenbeek att uppgifterna om åren 1993 och 1994, som enligt föreskrifterna skulle ha lämnats in före den 30 september 1995, fortfarande inte har lämnats in?

Watts
Herr ordförande, å allas vägnar, som oroas av det oacceptabelt stora antalet buss- och lastbilsolyckor i hela Europa, välkomnar jag kommissionens betänkande och, verkligen, föredragandens arbete. Men allt detta måste ses i ljuset av det meddelande kommissionen nyligen publicerade om sina åtgärder för förslag om vägsäkerhet. Uppenbarligen föreligger det en viss inkonsekvens här: kommissionen planerar med all rätta att ta itu med det fruktansvärda pris vägolyckorna kräver över hela vår kontinent - 50 000 liv går till spillo varje år - och samtidigt utnyttjas helt tydligt inte de krafter vi redan har inom Europeiska unionen för att förebygga olyckor med bussar och lastbilar.
Vi är också oroade över det faktum att detta är en snabbt växande sektor, så det är troligt att vi år efter år kommer att se antalet dödade och skadade öka på våra vägar, eftersom de grundläggande bestämmelserna ignoreras och inte tillämpas. Ur kommissionens dokument framgår det att medlemsstaterna dåligt, om alls, efterlever dessa bestämmelser, och att det vitt spridda föraktet för lagstiftningen, som vi alla vet, orsakar alltför många olyckor. Det finns inget som heter rättvis konkurrens på den inre marknaden så länge medlemsstaterna vägrar att ordentligt efterleva våra regler och bestämmelser.
Branschen är stor. Såsom sagts tidigare arbetar tre miljoner människor i denna sektor. Det är av yttersta vikt för konkurrenskraften i Europa som helhet att denna industri är framgångsrik. Därför välkomnar vi kommissionens förslag: att antalet kontroller fördubblas, att beräkningarna samordnas, att förarutbildningarna förbättras och att färdskrivarna moderniseras. Men vi måste få mer garantier för förarna och arbetstiden. Jag hoppas att kommissionären idag kan ge en kommentar om hur många medlemsstater som hittills har åtalats för att de vägrat efterleva dessa regler och bestämmelser och hur många åtalanden som är planerade. Innan vi drar medlemsstaterna inför domstol, kan vi inte förvänta oss att de kommer att sluta ignorera våra regler.

Grosch
Herr ordförande, den sociala lagstiftning som hänvisas till här gäller också enligt min mening framför allt körtider- och viloperioder, och om vi åter påminner om de två siffror som just nämnts, tre millioner förare och ca femtio tusen döda, då vet vi att detta betänkande inte är något oviktigt betänkande som man kanske fort kan dra igenom på fredag morgon, utan ett betänkande som måste sysselsätta ett transportutskott, ett socialutskott samt alla parlamentariker och människor som verkligen menar allvar med säkerheten på vägarna i Europa, och även utanför.
Vi vet också att denna lagstiftning är mer än nödvändig på grund av konkurrenstrycket och särskilt utvecklingen av just in time -leveranser och att man - om den inte beaktas - bedriver konkurrens på bekostnad av säkerheten och även de mest elementära arbetsvillkoren. Om parlamentet nu skall göra en utvärdering, skulle jag helt enkelt vilja sammanfatta denna i tre punkter. De tre punkterna är enligt min mening hörnpelare för ett effektivt genomförande: samma tillämpning, samma kontroller, samma straff. Om vi på något sätt avviker från dessa principer, kommer även i fortsättningen konkurrensen att ske på bekostnad av säkerheten, till och med på bekostnad av döda i Europa.
Dessa punkter är enligt min mening viktiga och kan även stödjas genom den teknologiska utvecklingen. Jag anser att vi också måste plädera för införandet av manipulationssäkra elektroniska färdskrivare, och parlamentet skulle välkomna ett sådant initiativ. Vi beklagar naturligtvis också den sena utvärderingen av detta betänkande, fastän vi vet att de siffror som finns med där inte förbättrats utan bara försämrats. Vi gratulerar föredraganden till hans utomordentliga arbete och önskar att kommissionen ägnar det tillbörlig uppmärksamhet.

Papoutsis
Herr ordförande, först och främst vill jag gratulera föredraganden Schlechter till hans betänkande. Betänkandet uppmärksammar på ett mycket riktigt sätt att de uppgifter som medlemsstaterna har vidarebefordrat fortsätter att vara ofullständiga och inte har presenterats i en form som tillåter en jämförelse. Det faktum att kommissionens rapporter har försenats på grund av presentationens försening är också beklagligt och i vissa fall på grund av att uppgifter inte har tagits fram. Kommissionen har således beslutat att gå vidare med publiceringen av rapporten angående 1993-1994 utan att vänta längre. Jag skulle också vilja notera att i Schlechters betänkande blir framställningen av slutsatser angående de olika kontrollnivåerna som utarbetats i medlemsstaterna möjliga, angående skillnaderna i de ålagda sanktionerna och också angående konsekvenserna för konkurrenskraften.
Den ökade betydelsen av vägtransporterna inom unionen, vilken till och med förstärks av den inre marknaden, men även förändringarna i den allmänna tillämpningen av arbetsförhållandena, understryker - och jag tror att detta är tydligt - behovet av en balansering av rörelsefriheten. Den understryker också behovet av en ökning av konkurrensen mellan socialförsäkringarna. Därav förordningen om begränsningen av körtiden.
Schlechter noterar mycket riktigt att denna bransch räknar ett stort antal anställda, för vilka arbetsförhållandena beror på den korrekta tillämpningen av villkoren i förordningen. Och på grund av detta kommer vi att på djupet undersöka den slutsats som formuleras i betänkandet. Jag refererar mer konkret till behovet av en ökning av den lägsta kontrollnivån till 2 %, eftersom de flesta medlemsstater redan har uppnått den nuvarande nivån av 1 %. Rekommendationen om att skapa en ram som skulle tillåta en bättre samordning av verksamheterna inom de myndigheter som är ansvariga för tillämpningen av denna förordning kommer också att behandlas.
Betänkandet rekommenderar också att andra uppgifter angående förarnas arbeten skall inrymmas inom området för den underlydande förordningen. Men, som kollegan Kinnock tillkännagav i utskottet för transport och turism i mars, kommissionens avdelningar har redan diskuterat att undersöka sätten som kan utvidga förordningen 3820/85, detta för att inom dess tillämpningsområde innefatta även andra verksamheter, som även berör den allmänna säkerheten. Denna fråga kommer också att behandlas igen på ett detaljerat sätt under förhandlingarna om den nära förestående vitboken om arbetstiden som min kollega Flynn förbereder. Det kommer att utgöra en del i den fortsatta dialogen mellan kommissionen och medlemsstaterna angående klargörandet av de olika tolkningar som medlemsstaterna ger betydelsen av arbetstiderna i denna bransch.
Betänkandet rekommenderar också en bredare revidering av förordningen 3820/85 med syfte att minska de övre gränserna för körtiden och för att stödja behovet av en undersökning av alternativa kontrollåtgärder och sanktioner. Tanken om att ersätta böter med införandet av en immobilisering av fordonet har faktiskt föreslagits av Europeiska kommissionens kommitté för kontroll av vägtransporter. Den har också fått den önskvärda uppmärksamheten inom ramen för revideringsförfarandet av förordningen. Men denna revidering kommer att avse alla aspekter av förordningen.
Jag är särskilt glad över att betänkandet, i sista paragrafen, rekommenderar ett snabbare införande av en fullständigt elektronisk hastighetsmätare. Kommissionen anser att den utgör en grundläggande metod för en förbättring av en likvärdig tillämpning av denna förordning och också att den kommer att underlätta för ansvariga myndigheter i varje medlemsstat utförandet av ett större antal kontroller. Med anledning av de begränsningar som karakteriserar medlemsstaternas budget, anser vi att denna nyhet är oundgänglig för ett upprätthållande även av förbättringen av lämpliga kontroller de närmaste åren.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag ännu en gång vilja tacka parlamentet för detta betänkande och försäkra er om att kollegan Kinnock och kommissionen i sin helhet kommer att ta allvarlig hänsyn till era synpunkter och era påpekanden.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär! Jag var nästan säker på att Wijsenbeek skulle begära ordet, men jag är också nästan säker på att han inte begär ordet med hänvisning till arbetsordningen!

Wijsenbeek
Nej, herr ordförande, jag har ställt ett antal precisa frågor till kommissionen. Jag har inte fått några svar. Jag frågade kommissionen: När får vi siffrorna för 1993-1994? Jag frågade: När kommer framställningen av ändringen av kör- och vilotider? Vad får vi höra från kommissionären? Ord, ord, ord. Vi spanar efter det, vi kommer att få höra något. När, när, när kommer ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.02.)

