Förberedelser inför toppmötet EU-Latinamerika (Madrid, 17-18 maj 2002)
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om förberedelserna inför toppmötet EU-Latinamerika i Madrid den 17-18 maj 2002.

de Miguel
. (ES) Herr talman, mina damer och herrar! Efter ett franskspanskt initiativ hölls i Rio de Janeiro i juni 1999 det första toppmötet mellan stats- och regeringschefer från Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien. Under mötet erbjöd sig Spanien att stå som värd för det andra toppmöte som man bestämde skulle hållas, och som dessutom skulle äga rum under det spanska EU-ordförandeskapet.
I enlighet med dessa planer kommer följaktligen toppmötet att hållas i Madrid den 17-18 maj, dvs. på torsdag och fredag i den här veckan.
De stora förändringar som skett i Europa och Latinamerika under 90-talet och en gemensam önskan att upprätta allmänna ramar för de biregionala förbindelserna var de huvudsakliga motiven till toppmötet i Rio de Janeiro. I samband med att mötet avslutades antog stats- och regeringscheferna två viktiga slutdokument: Riodeklarationen, som fastslog de allmänna principer som skulle tillämpas för förbindelserna mellan Europa, Latinamerika och Västindien, samt ytterligare ett dokument, den så kallade handlingsplanen, som tar upp 55 prioriteringar inom bland annat politik, ekonomi, kultur, utbildning och socialpolitik, avsedda att ligga till grund för ett strategiskt biregionalt partnerskap mellan länderna på båda sidor Atlanten.
Genom toppmötet i Madrid åtar sig Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien att fördjupa partnerskapet för att de båda regionerna tillsammans skall kunna möta utmaningarna och bättre utnyttja de möjligheter som det nya seklet erbjuder.
Stats- och regeringscheferna har för avsikt att anta tre dokument i Madrid: en sammanfattande utvärdering av vad som åstadkommits sedan toppmötet i Rio de Janeiro, en redogörelse för de gemensamma ståndpunkter och värderingar som vi delar och som hela tiden ökar i antal, och slutligen en politisk deklaration som skall befästa vårt strategiska biregionala partnerskap och ta upp de fasta politiska, ekonomiska och samarbetsmässiga åtaganden som de högsta beslutsfattarna från de båda regionerna gör, och som sträcker sig längre än till det som fastställdes på det första toppmötet.
Fram till 1999 hade förbindelserna mellan Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien en i huvudsak subregional inriktning. Den politiska dialogen och samarbetet anpassades till de olika förutsättningar som rådde i varje subregion, vilket innebar att det fördes en splittrad dialog. Man upprättade San José-dialogen för Centralamerika, separata dialoger för Andinska gemenskapen, Mercosur, Caricom, och förutom några enstaka undantag, som Mexiko och Chile, vilka hade ett visst mått av egen dialog, koncentrerades dialogen till ett antal subregionala enheter.
Med toppmötet i Rio de Janeiro introducerades den nya biregionala infallsvinkel som utan tvekan har gett större tyngd åt förbindelserna mellan Europeiska unionen och subregionala enheter och enskilda länder.
Inför det andra toppmötet har det spanska ordförandeskapet arbetat intensivt för att nå viktiga framsteg inom de tre strategiska områden som jag tidigare nämnde. Dessutom bör påpekas att avsikten har varit att de strategiska förbindelserna mellan Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien i fortsättningen skall utgöra den referensram eller minimimall enligt vilken framtida förbindelser mellan EU och subregionala enheter eller enskilda länder i Latinamerika och Västindien skall bygga på.
Beträffande den politiska dialogen har Europeiska unionens prioritering för Latinamerika och Västindien under den korta tid som gått från toppmötet i Rio de Janeiro fram till i dag i huvudsak varit att stärka demokratin och rättsstaten, försvara de mänskliga rättigheterna, bekämpa narkotikahandeln, främja regional integration och samordna de båda regionernas olika ståndpunkter avseende den internationella dagordningen inom ramen för internationella organisationer och konferenser.
På toppmötet i Madrid avser de båda regionerna att ta ytterligare ett steg framåt, inte bara kvantitativt utan även kvalitetsmässigt, vilket skulle innebära en mera välstrukturerad politisk dialog och ett bredare spektrum av diskussionsfrågor, som även skulle innehålla andra problem än de regionala. Förhoppningen är att det här steget leder till att en gemensam syn på världsfrågorna utvecklas.
Ur en ekonomisk synvinkel bör vi inledningsvis understryka att Europeiska unionen å ena sidan och Latinamerika och Västindien å andra sidan är två regioner med vitt skilda ekonomiska och sociala särdrag.
Folkmängden i Latinamerika och Västindien är större än i Europeiska unionen - och då menar jag inte den utvidgade unionen, där vi naturligtvis kommer att ha den största folkmängden - och utgörs till stor del av en mycket ung befolkning, dvs. den består av stora åldersgrupper av mycket unga människor.
Medelinkomsten per capita och år i Latinamerika och Västindien är lite drygt 3 000 euro, medan den inom Europeiska unionen är sju gånger högre.
Den biregionala marknaden innebär fortfarande stora möjligheter för handeln. Mellan 1990 och 2000 ökade den europeiska exporten från cirka 17 miljarder euro till 54 miljarder, vilket nästan innebar en tredubbling.
Den europeiska importen från länderna i Latinamerika och Västindien har under samma period ökat från cirka 27 miljarder euro till 58 miljarder, vilket innebär en fördubbling. Trots den imponerande volymmässiga ökningen har importen från Latinamerika och Västindien minskat i procent, från 24 procent 1990 till endast 12 procent av den totala importen år 2000. Relativt sett minskar handeln över Atlanten, medan handeln mellan länderna på den amerikanska kontinenten däremot ökar.
Det har också skett en avsevärd ökning av europeiska direktinvesteringar i Latinamerika och Västindien. I dag är Europeiska unionen den största investeraren i regionen. Investeringarna har ökat från 66 miljarder euro 1997 till 122 miljarder 1999, vilket utgör nästan 11 procent av EU:s totala investeringar utanför unionen, och nästan två tredjedelar av dess investeringar i länder utanför OECD. Denna investeringsvolym, herr talman, återspeglar tydligt Europeiska unionens förtroende och åtagande i hela Latinamerika och Västindien och bidrar utan tvekan till att avsevärt öka den ekonomiska tillväxten och skapa sysselsättning i regionen.
Dessutom, och detta är viktigt i sammanhanget, har Europeiska unionen djupa historiska, politiska och kulturella rötter som delas av Latinamerika och Västindien, vilket underlättar utvecklandet av en sann gemensam identitet och ett verkligt strategiskt partnerskap.
Dessa gemensamma ståndpunkter och värderingar gör att en viktig gemensam identitet håller på att skapas, solidaritetsband knyts och de båda regionerna stimuleras att i allt högre grad utbyta erfarenheter och med förenade krafter söka lösa gemensamma problem.
Utmaningar som Europeiska unionen och länderna i Latinamerika och Västindien gemensamt bör ta sig an är till exempel att modernisera utbildningssystemet, skapa ett ekonomiskt och socialt klimat som främjar en hållbar utveckling och inrätta mekanismer för god förvaltning.
Främjandet av ett strategiskt partnerskap kan inte enbart grundas på en gemensam identitet, vare sig denna är historisk, kulturell eller politisk, utan bör vara resultatet av ett gemensamt intresse att omvandla principer, värderingar och mål till praktiska verktyg för dialog och samarbete, på ett sådant sätt att regionerna kan göra gemensam front mot alla de utmaningar som väntar i det nya millenniet.
Stats- och regeringschefer från de 48 länder i Latinamerika, Västindien och EU som deltar i toppmötet i Madrid den 17 och 18 maj - märk väl att detta är det största och mest omfattande toppmöte som någonsin hållits inom EU på grund av det stora antalet deltagare - kommer att försöka ta ett viktigt steg framåt när det gäller det strategiska biregionala partnerskap som, enligt vad jag tidigare sagt, påbörjades i Rio de Janeiro 1999.
Båda regioner har velat ta ett stort steg framåt inom var och en av de tre strategiska pelare som partnerskapet grundar sig på, nämligen politik, ekonomi och samarbete om sociala, kulturella och utbildningsfrågor. Ett område som speciellt bör nämnas är den gemensamma kampen mot terrorism, som innebär att länderna ansluter sig till alla tillämpliga internationella konventioner och även följer Förenta nationernas resolutioner om terrorism.
Ansträngningarna att stärka de demokratiska institutionerna och rättsstaten kommer att fortsätta, och speciell uppmärksamhet kommer att ägnas de mänskliga rättigheterna och stärkandet av rättssystemen i syfte att kunna garantera alla människor lika behandling inför lagen. Samtidigt uppmärksammas ikraftträdandet av Romstadgan om den internationella brottmålsdomstolen, och som ni vet har denna stadga godkänts av ett stort antal länder i Latinamerika och Västindien.
En förstärkning planeras av den politiska dialogen och rådfrågningsförfarandet inom Förenta nationerna och andra internationella forum när det gäller de viktigaste frågorna på den internationella dagordningen.
Inom området för ekonomi och handel bör framhållas att vi den 25 april lyckades slutföra förhandlingarna om ett associeringsavtal mellan EU och Chile. Det gäller ett ömsesidigt frihandelsavtal. Avtalet utgör en verklig nyhet på det ekonomiska området, och är utan tvekan det mest avancerade av alla avtal som slutits mellan EU och tredje land, och man har därför inte tvekat att kalla detta ett fjärde generationens avtal. Det är ett frihandelsavtal som nått den kanske högsta rangen på grund av det stora antal frågor som behandlas och de beaktanden som görs. Avtalet öppnar utan tvekan dörren för andra liknande avtal, både i regionen och i andra delar av världen, men låt oss komma ihåg att vi i den här regionen arbetar för att få till stånd ett frihandelsavtal mellan två olika ekonomiskt integrerade områden, EU och Mercosur, och avtalet med Chile kan därför utgöra en föregångare till något så historiskt som ett frihandelsavtal mellan två gemensamma marknader eller två ekonomiskt integrerade områden.
Det kan vara relevant att i sammanhanget nämna det förslag som nyligen antogs i rådet (allmänna frågor) om Europeiska unionens framtida förbindelser med Andinska gemenskapen och Centralamerika, vilket öppnar dörren för att skapa frihandelsområden mellan EU och de båda regionerna och för en intensifiering, inte bara av samarbetet utan även den politiska dialogen, vilket är ett mervärde som inte tidigare ingått i avtalen med dessa länder.
Alla vet vi att den svåra interna situation som en del länder i Sydamerika för närvarande genomgår har försvårat de komplexa förhandlingarna om de tidigare nämnda associeringsavtalen mellan EU och Mercosur. Toppmötet vill fånga upp resultaten av de förhandlingar som lett till att kapitlen om politik, institutioner och samarbete har uppfyllts och notera de små framgångar som nåtts inom områdena för handel och åtgärder för att underlätta handeln, detta för att inte släppa det projekt som är så viktigt för ett framtida frihandelsavtal mellan Mercosur och Europeiska unionen.
Båda regioner - jag syftar här i generella termer på Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien - har åtagit sig att gemensamt arbeta för att världskonferensen om hållbar utveckling som äger rum i Johannesburg i augusti skall bli framgångsrik, och för framgång med något mycket viktigt, där de latinamerikanska länderna har mycket att säga till om, nämligen Millennierundan, med de handelsteman som nyligen lanserades i Doha.
Utbildning, kultur och tillgång till kunskap är utan tvekan viktiga nycklar till framgång i det tjugonde århundradet. Jag vill särskilt peka på lanseringen av @lis-programmet, ett program för samarbete med Latinamerika om informationssamhället som antogs på det ministermöte för vetenskap och teknik som nyligen hölls i Sevilla, och även på programmet för vetenskapligt och teknologiskt samarbete mellan Latinamerika, Västindien och EU samt lanseringen av ett nytt stipendieprogram för vidareutbildning av högskoleutbildade, vilket har som målsättning att ge 4 000 studerande från länder på andra sidan Atlanten möjlighet att studera vid europeiska universitet.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag betona att man på toppmötet i Madrid - som enligt vad jag tidigare sagt kommer ha 48 deltagande stats- och regeringschefer - skall befästa en biregional process som grundar sig på ett strategiskt partnerskap. Jag är övertygad om att vi efter toppmötet kommer att kunna gratulera varandra till de framsteg som gjorts i en process som inleddes för endast tre år sedan.

Patten
. (EN) Herr talman! Som ordförandeskapet just påpekade kommer det andra toppmötet mellan Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien att äga rum i Madrid. De viktigaste målen för detta toppmöte är att stärka det strategiska biregionala partnerskap som beslutades för nästan tre år sedan under det första toppmötet i Rio de Janeiro och att fastställa nya målsättningar för de kommande två åren.
Jag skall inte upprepa alla de ekonomiska, politiska och kulturella orsaker som gör detta förhållande så viktigt, och som framhölls så övertygande av ordförandeskapet, men vi vet alla hur viktigt det är. Hellre än att upprepa det som redan har framförts med så stor vältalighet vill jag tala om två huvudfrågor beträffande toppmötet. För det första, vad har kommissionen gjort för att mötet i Madrid skall bli en framgång? Och för det andra, vilka resultat förväntar vi oss av toppmötet?
Det behöver inte sägas att kommissionen är starkt engagerad för att mötet i Madrid skall bli en framgång. Och vi är lika starkt engagerade för att den biregionala process som inleddes i Rio skall bli en framgång. Det som står på spel i Madrid är i själva verket ingenting mindre än hela processens trovärdighet.
Som parlamentet känner till har den allmänna opinionen blivit alltmer kritisk mot toppmöten under de senaste åren. Vi kan se tillbaka på den polemik som omgav G-8 mötena i fjol. Dessa toppmöten förlöjligas ofta som diskussionsklubbar på hög nivå som alltför ofta inte åstadkommer mer än tomma ord. De högtravande slutdeklarationerna från toppmötena jämförs ofta med de magra resultat som faktiskt uppnås, på ett sätt som kanske är tämligen genant.
Som kommissionen upprepade gånger har betonat är vi fast beslutna att Madrid inte skall bli ännu en sådan diskussionsklubb. Det måste vara trovärdigt och för att det skall vara det måste vi tydligt kunna visa att de ambitiösa mål som definierades i Rio har uppnåtts.
Jag vill inte ge mig in på en omständlig översikt över allt som har sitt ursprung i Rio. Jag är inte heller rätt person att göra en sammanfattning av allt det som andra har åstadkommit sedan dess. Istället skall jag koncentrera mig på kommissionens framgångar när det gäller de prioriterade samarbetsområden som den åtog sig att arbeta med.
Jag är djupt övertygad om att vi har fullgjort vår del av uppgörelsen och att vi kan åka till Madrid med rak rygg.
För det första, kommissionen har lanserat flera program som syftar till att stödja och stärka de institutioner som tydligt försvarar mänskliga rättigheter. Detta inkluderar ett regionalt program till stöd för ombudsmän i Latinamerika och två fleråriga program om demokrati och mänskliga rättigheter. Dessutom har kommissionen medfinansierat en biregional konferens om ombudsmännens arbete och om samarbetet mellan dem och nationella människorättsinstitutioner samt en interkontinental konferens om skydd för mänskliga rättigheter.
Om vi övergår till informationssamhället, som ordförandeskapet nämnde, så är vår mest betydande framgång antagandet av programmet @LIS. Det syftar till att förstärka samarbetet mellan Europeiska unionen och Latinamerika, och lanserades officiellt vid ministermötet i Sevilla mellan EU, Latinamerika och Västindien för några veckor sedan.
Även på det sociala området kan kommissionen åka till Madrid med en positiv balansräkning. Vi har aktivt stött att olika grupper i det civila samhället skall delta i processen och har finansierat ett antal möten som kommer att lägga fram sina slutsatser för toppmötet. Vi har medfinansierat ett akademiskt seminarium om social rättvisa, ett forum för icke-statliga organisationer samt ett möte för det civila samhället. Detta är utöver det affärsforum som hölls i förra månaden i Mexiko. Som vittnesbörd om vårt fortlöpande engagemang på detta område, förtjänar det att påpekas att kommissionen i sin programplanering av samarbetsprojekt under tiden 2000-2006 har avsatt en väsentlig del av sina befintliga ekonomiska resurser till det sociala området.
Dessutom arbetar kommissionen för närvarande med samtliga initiativ som syftar till att förstärka den offentliga förvaltningens kapacitet när det gäller socialpolitik, genom utbyte av erfarenheter, bästa metoder och sakkunskap.
På utbildningsområdet slutligen har kommissionen godkänt ett ambitiöst stipendieprogram under namnet ALBAN. Under en period på nio år kommer 4 000 stipendier att delas ut till högskoleutbildade från Latinamerika som önskar fullfölja sina studier vid europeiska universitet.
Jag vill framhålla för parlamentet den stora betydelse som jag personligen tillmäter detta program. Som vi alla vet, känner latinamerikanska studenter alltför ofta att det inte finns något annat alternativ än att ge sig av norrut för att fortsätta sina studier. Vi måste erbjuda dem ett annat alternativ: möjligheten att studera vid europeiska universitet. Det skulle vara bra för oss och jag hoppas att det skulle vara bra för nästa generation ledare i Latinamerika. Detta kommer att vara generösa stipendier, värda omkring 19 000 euro per år. De kommer att förvaltas, hoppas jag, av ett nätverk av institutioner för högre utbildning. Om vi kan göra detta stipendieprogram till en framgång kan vi se fram emot liknande program på andra områden, för jag är djupt övertygad om en sak som Iglesias har framhållit vid flera tillfällen, nämligen att ett av de viktigaste sätten för att hjälpa våra partners runt om i världen är att öppna våra universitet för så många av dem som möjligt.
Låt mig fortsätta med min andra huvudfråga: vad förväntar sig kommissionen av toppmötet?
För det första bör Madrid vara ett gynnsamt tillfälle att stärka den politiska dimensionen av vårt biregionala partnerskap. Detta partnerskap handlar om mer än att utveckla samarbetsprojekt: 48 stats- och regeringschefer träffas faktiskt inte bara för att godkänna en ny lista med projekt. Jag är övertygad om att det som verkligen är viktigt är det tillfälle Madrid erbjuder oss att ge politisk tyngd åt nya och djärva initiativ. Vi måste i synnerhet fokusera mer på vår politiska dialog. På så vis kommer vi att komma närmare varandra när det gäller frågor av gemensamt intresse, som klimatförändring, utvecklingsagendan från Doha, den internationella brottmålsdomstolen och mänskliga rättigheter. Vi måste även engagera oss för att i större utsträckning förfäkta dessa gemensamma ståndpunkter i internationella fora. Detta kommer att leda till att det multilaterala systemet förstärks.
Europa har ett särskilt ansvar för att göra det tydligt, genom våra handlingar och genom vårt samarbete med andra, att vi anser att internationellt samarbete är det enda sättet att ta itu med internationella problem. När vi söker efter samarbetspartners för att få multilateralismen att fungera bör vi i synnerhet söka dem i Latinamerika och Västindien.
För det andra förväntar sig kommissionen att toppmötet skall ta itu med en av de viktigaste frågorna för folken i Latinamerika och Västindien: kampen mot sociala orättvisor och strävandet efter social sammanhållning. Vi vet att Latinamerika riskerar politisk instabilitet på grund av sociala orättvisor, och ordförandeskapet presenterade några siffror. Det är nödvändigt att ta itu med frågan och toppmötet bör koncentrera sig på att försöka finna lösningar på detta problem.
Till sist förväntar vi oss att Madrid skall utgöra en milstolpe för ett antal subregionala förhandlingsprocesser - vilket ordförandeskapet också påpekade. Det kanske viktigaste är att toppmötet kommer att markera fullföljandet av våra förhandlingar med Chile. Detta är verkligen en viktig framgång. Det utgör en viktig förstärkning av de bilaterala relationerna och jag instämmer i allt vad ordförandeskapet har sagt om att det avtal vi har slutit med Chile är ovanligt djupt och omfattande. Det är ett av de viktigaste avtal som vi någonsin har slutit med något land. Utöver detta bör toppmötet välkomna det faktum att förhandlingarna om de politiska och institutionella kapitlen samt kapitlet om samarbete med Mercosur i stort sett är avslutade. Jag hoppas att detta även skall ha en uppmuntrande inverkan på ansträngningarna att i vederbörlig ordning slutföra de ännu inte avslutade förhandlingarna.
När det gäller Centralamerika och Andinska gemenskapen har Europeiska unionen varit särskilt mottaglig för dessa två regioners önskemål att väsentligen förstärka sina relationer med oss. Slutsatserna från rådets (allmänna frågor) möte den 15 april har banat väg för förhandlingar om avtal om politisk dialog och samarbete med båda regionerna. Syftet med dessa överenskommelser är att söka förbättra våra handels- och investeringsrelationer och bereda marken för än närmare samarbete i framtiden. Genom att göra detta har Europeiska unionen på ett tillfredsställande sätt svarat mot dessa länders legitima strävanden, och jag hoppas att toppmötet i Madrid kommer att lämna sitt helhjärtade stöd till detta steg.
Innan jag slutar vill jag framföra mina gratulationer till det spanska ordförandeskapet för det utomordentliga arbete det har utfört för att förbereda toppmötet. Jag vill även hylla Europaparlamentet för dess utomordentliga engagemang för våra framtida relationer med Latinamerika, och en eller två enskilda ledamöter som har spelat en särskilt konstruktiv roll, en av dem kommer att tala så snart jag har satt mig ned. Jag vill i synnerhet gratulera parlamentet till de ambitiösa och långtgående initiativen i dess resolution av den 15 november 2001.
Vi i kommissionen har arbetat hårt tillsammans med den spanska regeringen och andra för att detta toppmöte skall bli en framgång. I nästan 18 månader har vi arbetat med det målet i tankarna. Vi har, inte utan vissa svårigheter, lyckats förverkliga program som stipendieprogrammet och programmet om informationssamhället. Vi har, som sagt, slutfört förhandlingar med Chile om ett ytterst vittomfattande avtal, som många klenmodiga höll för omöjligt. Vi har gjort större framsteg med Mercosur än de flesta trodde var möjligt. Nu vill vi även höja nivån på våra relationer med de andra subregionala grupperingarna. Detta ger underlag för ett bra toppmöte som kommer att stärka våra biregionala relationer ytterligare och förbereda oss för att gå ännu längre nästa gång vi träffas, vilket troligen kommer att ske om två år och då nästan säkert med en större Europeisk union.
(Applåder)

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Genom att sätta upp denna fråga på dagordningen i ett besvärligt internationellt läge och samtidigt som vi har besök av president Fox och en stor delegation mexikanska parlamentariker har vi velat understryka det stora intresse som parlamentet hyser för förbindelserna med Latinamerika inför det stundande toppmötet.
Jag håller med kommissionär Patten när han säger att den här typen av möten har kritiserats därför att de stora utfästelser som görs på dessa möten ofta inte omsätts i konkreta mål, och jag förstår att toppmötena i verkligheten bidrar till en slags rituell manifestation av en underliggande politisk vilja som syftar till att uppbåda den politiska energi som krävs för att maskineriet skall fungera.
Vad det nu handlar om är att ge innehåll åt det ambitiösa initiativet med ett strategiskt och regionalt partnerskap som stats- och regeringscheferna utformade i Rio de Janeiro. Och jag håller med kommissionär Patten om att Europeiska unionen ger många positiva signaler inför toppmötet.
Den första signalen, som jag tror vi har alla de politiska grupperna i parlamentet att tacka för, är ett tydligt och framsynt betänkande som syftar till att lägga upp en gemensam EU-strategi för Latinamerika.
Den andra signalen är en vilja som tydligt visar sig i budgeten och som gör att Europeiska unionen kan komma till Madrid med anständiga ekonomiska anslag i budgeten för 2002.
Den tredje signalen är ett ambitiöst associeringsavtal med Chile (vi gratulerar Europeiska kommissionen till förhandlingsarbetet och det spanska ordförandeskapet till initiativet), förhandlingarna med Mercosur (vilka också behöver en ny ansats, för det är just i svåra situationer som den här sortens avtal bäst behövs), de förhandlingsdirektiv som lagts fram av kommissionen avseende nya associeringsavtal med Andinska gemenskapen och Centralamerika, vilka enligt parlamentet bör ge - jag menar inte omgående - utsikter till associering, som Europaparlamentets talman nyligen uttryckte det i ett brev till kommissionens ordförande, samt även ett ambitiöst program från kommissionen innehållande en rad initiativ som, trots att de inte innebär en enda extra euro, är mycket viktiga med tanke på den biregionala associeringen.
Herr kommissionär! Jag hoppas att ni bland dessa lovord tillåter mig att inflika en liten kritisk observation. Jag hoppas att ni förstår varför vi tycker att den minskning med 30 miljoner euro som kommissionen presenterade i sitt preliminära budgetförslag för 2003, i det här läget inte direkt utgör det bästa tänkbara introduktionsbrevet till toppmötet.
När detta väl är sagt, anser jag det viktigt att toppmötet uppmärksammar det faktum att de stora och djupa sociala skillnader som finns i Latinamerika kan äventyra de framsteg som mödosamt uppnåtts beträffande samexistens och demokrati och att vi därför måste ge mycket tydliga signaler om stöd till normalisering och stärkande av demokratin i länder som Venezuela och Argentina. Vidare bör toppmötet beakta om Farc och ELN skall sättas upp på listan över terroristorganisationer, benägenheten att normalisera förbindelserna med Kuba, på basis av demokratiklausulens principer och dess successiva införande i Cotonouavtalet. Jag anser också att det är väldigt viktigt att Europeiska unionen, utan mindervärdeskomplex, går in i en ambitiös övergripande förbindelse med Latinamerika, för att inte hela tiden låta huvudrollen innehas av Förenta staterna, som ju inte funderar särskilt mycket över graden av regional integration i Latinamerika.
Jag hoppas därför, herr talman, att det på toppmötet i Madrid kommer att framföras ett tydligt och konkret budskap om att vi skall skapa ett gemensamt utrymme för en transatlantisk axel kring vilken vi kan bygga förbindelserna mellan Europeiska unionen och Latinamerika under det här millenniet.
(Applåder)

Linkohr (PSE)
Herr talman! I Madrid hålls ett möte mellan stats- och regeringscheferna. Men jag vill här i all blygsamhet påpeka att Europaparlamentet sedan många år tillbaka har mycket nära förbindelser med parlamentarikerna i Latinamerika - för övrigt har förbindelserna med de latinamerikanska parlamenten sina rötter i tidigt 70-tal och är de äldsta förbindelser som Europaparlamentet har med andra parlament.
De kommande årens och decenniernas utveckling i Latinamerika kommer till mycket stor del att bero på förbindelserna med Europa. Jag menar att vi underskattar möjligheterna. Låt mig särskilt poängtera att förbindelserna med Latinamerika främst skall vara vetenskapligt tekniskt och industriellt inriktade på samma sätt som när det gäller Förenta staterna - varför inte även Latinamerika?
Låt mig påminna om att två stora vetenskapliga europeiska inrättningar finns i Latinamerika: ESO, dvs. European Southern Observatory i Chile, som för övrigt bidrog till den enorma skjuts som astrofysiken fick i Chile, och vårt rymdcentrum i Kourou, eftersom Franska Guyana befinner sig på latinamerikansk mark. Jag föreslår även en intensiv industriell dialog genom att industrin engageras i Europa och i Latinamerika. Något liknande det som inleddes med Mercosur skulle kunna utvidgas till hela Latinamerika.
Patten nämnde helt korrekt Kyoto, dvs. miljöpolitiken. Om jag hade tid skulle jag räkna upp vad handeln med utsläpp i framtiden skulle kunna betyda för Latinamerika. Talmannen signalerar att jag inte hinner. Om jag hann skulle jag räkna upp detta för er, och ni skulle bli förvånade över vilja möjligheter som finns. Kort sagt, det finns många möjligheter att skapa förbindelser med Latinamerika. Låt oss utnyttja dem och inte bara tala om dem!
(Applåder)

Sánchez García (ELDR).
Herr talman! Det måste erkännas att världen är i obalans, och det beror inte bara på globaliseringen eller den nya internationella ordning som råder efter den 11 september, utan även på social utslagning, privilegier, korruption och svågerpolitik.
Varken Europa, Latinamerika eller Västindien kan undkomma den här situationen. Under det kommande toppmötet i Madrid bör vi därför passa på att verkligen tänka till och dra pragmatiska slutsatser och övertyga oss om att vi gemensamt måste finna funktionella lösningar för samhället i stort, förbättra livskvaliteten, söka finna vägar att nå fred och stabilitet på jorden, i synnerhet inom de två geografiska block, Europeiska unionen och Latinamerika/Västindien, som binds samman av sin gemensamma historia. Inom dessa block bör respekten för de mänskliga rättigheterna, fördömandet av politisk straffrihet och intolerans, en fördjupad demokratiseringsprocess samt en assimilering av det civila samhället i det politiska beslutsfattandet utgöra prioriteringar i vår gemensamma framtida verksamhet, inom ramen för den nödvändiga respekten för folkens självständighet och oberoende.
I Madrid bör vi följaktligen stärka den politiska dialogen mellan institutionerna för att kunna skapa ett klimat av ömsesidigt förtroende och bygga upp bra relationer.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Det första toppmötet, som hölls i Rio de Janeiro i juni 1999, avslutades med ett beslut om att upprätta ett strategiskt biregionalt partnerskap, men de 54 prioriteringar som ingick i handlingsplanen är fortfarande till stor del ouppfyllda.
Om vi bortser från alla fina ord består utmaningen med toppmötet i Madrid och initiativet till ett övergripande strategiskt partnerskap för oss i att kunna erbjuda ett väsentligen annorlunda alternativ än det Förenta staterna erbjuder. Jag tror att våra ambitioner kommer till korta om vi bara upprepar vår prioritering att upprätta frihandelsområden i länder som Mexiko och Chile. Eller om vi framför våra åsikter om hur riktig vi anser att Internationella valutafondens politik i Argentina är, och negligerar fakta som visar att 41 procent av befolkningen i Latinamerika fortfarande lever i fattigdom, att 56 procent av exportintäkterna används till återbetalning av skulder, och att det i länder som EU har slutit så kallade mönsteravtal med, till exempel Mexiko, fortfarande förekommer allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter. Våra ambitioner kommer också till korta om vi tillåter att våra multinationella företag behandlar sina anställda på ett sätt som skulle vara helt oacceptabelt i Europa, som i fallet med det tyska företaget Continental Tires i Mexiko, eller om vår enda insats i konflikten i Colombia är att utarbeta listor med föreskrifter för att försöka definiera vem som skall anses vara terrorist.
Slutligen, herr talman, får vi inte glömma att det spanska ordförandeskapet tjänstvilligt de facto erkände kuppförsöket i Venezuela - jag kan ärligt talat inte definiera erkännandet på något annat sätt - och detta hade en mycket negativ effekt i Latinamerika, där regeringarna i stället erkände det demokratiska värde som Chávez regering hade.
Vad resolutionen beträffar ber vi - och med detta avslutar jag mitt anförande, herr talman - att vi håller fast vid det åtagande som grupperna har kommit överens om, och att vi inte röstar för ett ändringsförslag som allvarligt skulle kunna påverka situationen för gisslan i Colombia genom att introducera tanken att dörrarna bör stängas för all typ av dialog. Av denna anledning hoppas vi innerligt att parlamentet inte antar det ändringsförslag som lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tackar för Ramón de Miguels och kommissionär Pattens inlägg, som varit väldigt klargörande, men jag tror att vi håller på att missa en möjlighet till analys av vad som händer i Latinamerika och vilken roll EU kan ha.
Om vi inte förstår att projektet med det amerikanska frihandelsområdet innebär en motoffensiv från Förenta staternas sida avsedd att minska och fjärma Europeiska unionens inflytande över Latinamerika - vilket även om det i princip kan verka motsägelsefullt också kan vara fördelaktigt - då förstår vi ingenting. Det anser jag vara den viktigaste frågan att ta upp på toppmötet mellan EU:s och Latinamerikas stats- och regeringschefer. Och vi är därför skyldiga att analysera konsekvenserna av projektet med det amerikanska frihandelsområdet lika ingående som konsekvenserna av den 11 september och den förändring som skett i hela Latinamerika. Vi bör beakta de brott som sker mot de mänskliga rättigheterna i Guatemala och den straffrihet vi kan konstatera i samband med dessa brott. Vi bör också ta i beaktande att förhandlingarna i Colombia bröts, att de varit misslyckade och att vi som hade föresatt oss att främja den politiska dialogen och förhandlingsmodellen borde framhärda i tillämpningen av denna modell för att vi alla skall kunna ta reson.
Vi kan inte fortsätta Förenta staterna aggressivt militära politik, för då blir vi inte trovärdiga, varken generellt ute i världen eller i Latinamerika.
Detsamma kan sägas när det gäller Venezuela, Argentina och Brasilien, där demokratiska kandidater otroligt nog elimineras från arbetarpartiet och syndikalisterna inför valet, och detta sker lika ostraffat som alltid tidigare.
Därför borde vårt inflytande i Latinamerika, inför toppmötet, vara avgörande för att - precis som Ramón de Miguel och kommissionär Patten tidigare nämnde - kunna främja de mänskliga rättigheterna och verka för samexistens och demokrati, genom det inflytande som Europeiska unionen skulle kunna utöva och som Förenta staterna inte utövar. Därför anser jag att vi bör utnyttja den möjligheten fullt ut och inte vända bort blicken.

Queiró (UEN).
Herr talman! Då det andra toppmötet EU/Latinamerika och Karibien äger rum i slutet av denna vecka i Madrid, är det helt motiverat att vid detta tillfälle förnya Europaparlamentets ståndpunkt om förbindelserna mellan dessa två regioner. Latinamerika tvingas fortfarande möta politiska, ekonomiska och sociala utmaningar vilka kräver att européer och latinamerikaner arbetar tillsammans i ömsesidig respekt. Genomförandet av toppmötet utgör således ett utmärkt tillfälle att fastställa den strategiska ramen för Europeiska unionens utrikespolitik och driva på och utveckla mer balanserade associations- och samarbetsförbindelser med länderna i det området. I detta perspektiv är en gemensam syn från Europeiska unionen på den amerikanska kontinentens södra spets inte bara strategiskt viktigt utan bör också stimuleras politiskt.
Utgångspunkten för Europeiska unionens gemensamma strategi och politik för Latinamerika måste vila på associationsprincipen och måste få stöd från båda parter. Dess genomförande innebär att en allmän inriktning antas som på ett konstant och ordnat sätt stimulerar förbindelserna mellan de olika ingående parterna. Detta innebär inte att Europeiska unionen inte också skall stimulera ett allt närmare samarbete med de olika enskilda länderna i denna region av Amerika, framför allt då vissa av dem som Argentina och Venezuela just nu har en särskilt svår situation. I detta sammanhang ser vi också de bilaterala partnerskapen som mycket positiva, dels från Europeiska unionens, dels från medlemsstaternas sida, med de olika latinamerikanska länderna.
Dessa bilaterala samarbeten utgör också en inledande framgång för tillämpningen av den europeiska gemensamma strategin. Syftet att dela välståndet genom att inrätta en frihandelszon till 2010 är mycket viktigt och här måste vi ta hänsyn till parternas olika tyngd. Inom ramen för denna biregionala politiska dialog mellan Europeiska unionen och de latinamerikanska länderna måste ansträngningarna riktas in på att fastställa konkreta initiativ och åtgärder för att bekräfta förbindelserna inom en strategisk ram med verkligt och strukturellt innehåll. Det är exempelvis nödvändigt att fastställa en allmän plan för att bekämpa droghandeln och att intensifiera säkerhetsavtalen som är allt mer akuta efter terroristattackerna den 11 september. Det är också nödvändigt att öka handeln och stimulera investeringarna i båda regionerna, vilket innebär att stödja det privata initiativet i de latinamerikanska länderna som en avgörande del i denna ömsesidiga utvecklingsstrategi.
Slutligen får vi inte förlora ur sikte försvaret och stärkandet av de mänskliga rättigheterna och främjandet av demokratin i alla länder i regionen utan några undantag. Jag stöder alltså det gemensamma resolutionsförslaget, trots att jag medger att kompromisstexter av det slag som vi nu diskuterar ibland förlorar i tydlighet när man försöker få stöd för dem i parlamentet.

Tannock (PPE-DE). -
Herr talman! En av mina förfäder var kapten på ett skepp som seglade mellan Skottland och Valparaiso i Chile. Tyvärr drunknade han på en av dessa äventyrliga resor. Så handel med Latinamerika har funnits sedan länge mellan mitt land och denna stora kontinent. Det var därför ett stort nöje för mig att delta i den parlamentariska konferensen mellan EU och Latinamerika i samma stad i april i fjol. Jag har gott hopp om att Chile inom kort kommer att underteckna ett vittomfattande samarbetsavtal med EU, såsom Mexiko - vars president Fox besöker oss i denna kammare i dag - gjorde efter det första toppmötet i Rio 1999.
På senaste tiden har Latinamerika figurerat flitigt i nyheterna. Vi har haft president Carters försoningsresa till den sista kommunistiska diktaturen på Kuba den här veckan, den kortlivade och farsartade kuppen i Venezuela mot den oberäknelige president Chávez, den sorgliga ekonomiska kollaps som vi nu ser i det en gång så välmående Argentina, och den pågående tragedin i Colombia, som skakas av gerillakrig, politiska mord och narkotikasmuggling.
Trots dessa problem hyser jag dock en viss optimism om att de latinamerikanska länderna till slut skall inse att om de vill uppnå västerländskt välstånd och säkerhet måste de lägga sina futtiga motsättningar åt sidan, och de är verkligen små om man jämför med de språkliga och kulturella skillnader vi står inför inom EU, och enas om att utveckla starka stabilt fungerande marknadsekonomier som bygger på rättsstatsprincipen, god förvaltning, demokrati och mänskliga rättigheter.
Till en början kommer det att krävas att EU förhandlar fram bilaterala avtal, men jag är övertygad om att i ett längre perspektiv kommer ett latinamerikanskt frihandelsområde som bygger på erfarenheterna från Mercosur och Andinska pakten att växa fram under nästa årtionde. Så småningom kommer även den att uppgå i det frihandelsområde för västra halvklotet (Free Trade Area of the Americas) som USA och de latinamerikanska stats- och regeringscheferna kom överens om i Quebec i fjol. Då infördes även för första gången klausuler i embryonal form om mänskliga rättigheter och demokrati, som undertecknats av samtliga stater utom, skamligt nog, Venezuela.
Jag välkomnar därför det andra toppmötet mellan stats- och regeringschefer i Latinamerika, Västindien och EU i Madrid den 17 maj. Jag önskar det lycka till i dess krävande projekt att få till stånd ett mycket närmare samarbete mellan dessa två stora regioner i världen.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Jag tänker inte tala om de goda nyheterna i samband med toppmötet i Madrid. Jag instämmer i det många av mina kolleger har sagt, men jag anser att en av våra plikter just består i att peka på de eventuella problem som finns, och att göra detta på ett så tidigt stadium som möjligt. De goda nyheterna utgörs av Mexiko - i dag har vi äran att välkomna president Fox - och Chile och några till. Men jag vill rikta rådets och kommissionens uppmärksamhet på Centralamerika, den fattigaste regionen på den amerikanska kontinenten.
Sedan 1984 har Europeiska unionen haft en mycket positiv roll i utvecklingen av fredsprocessen i regionen. Vi ser politiska förändringar som har inneburit fred och återupprättande av demokratiska regeringar, men vi ser också en situation där svårigheterna i samband med de ekonomiska och sociala förändringarna har kombinerats med naturkatastrofer, stora sociala skillnader och en otrolig fattigdom.
Jag tror att uppnåendet av en fredsuppgörelse alltid bör ses som en utgångspunkt och inte ett mål. Det vore ett misstag att nöja sig med vad som gjorts tidigare och inte förstå att det i den här regionen, liksom i andra delar av Latinamerika, finns risk för ett bristande perspektiv som kan leda till laglöshet, vilket är det värsta som kan hända i politiskt och socialt hänseende. Det värsta är inte själva konflikten utan den totala avsaknaden av perspektiv vilket leder till en situation av laglöshet.
Detta fenomen är särskilt allvarligt i Centralamerika, och jag tror att EU är helt oumbärligt när det gäller att stödja den regionala utvecklingen i området på medellång och lång sikt.
För att tala klarspråk tror jag att en känsla av centralamerikansk frustration håller på att få fäste på toppmötet i Madrid, och jag vill be rådet och kommissionen att göra allt som står i deras makt för att undvika eller åtminstone lindra den känslan genom att åtminstone erbjuda ett perspektiv för den närmaste framtiden.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Kommissionär Patten slog huvudet på spiken när han sade att faran med dessa toppmöten är att de förvandlas till ordfabriker. Vi hoppas verkligen att toppmötet når effektiva resultat, men jag delar José Ignacio Salafrancas uppfattning att kommissionens framläggande av en budget där bidraget till den här regionen minskas med 30 miljoner euro i nuläget inte är den bästa signalen.
Jag skulle emellertid vilja ta upp ett annat ämne, det som Monica Frassoni tog upp när hon å sin grupps vägnar bad oss att inte ta med ett ändringsförslag som fördömer terrorismen. Jag tror att detta skulle kunna skada den gisslan som hålls av terroristerna och då är det fel metod. Vi kan inte låta oss förvandlas till terrorismens gisslan, för om vi ger vika nu uppmuntrar vi i själva verket terroristerna att kidnappa våra landsmän och våra representanter.
Den spanska polisen har just avvärjt en planerad terrorattack som tydligen var avsedd att kasta en skugga över toppmötet i Madrid. Detta bör få oss att hålla fast vid vår avsikt att bekämpa terrorismen på båda sidor Atlanten och samarbeta med de demokratiska regeringarna i Latinamerika för att stärka de demokratiska alternativen.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har uppmärksamt lyssnat på kommissionens inlägg och tyckte det var mycket träffande. Jag vill här offentligen framföra att rådets ordförandeskap haft ovärderlig hjälp av Europeiska kommissionen när det har gällt att uppfylla vår ambition att ge toppmötet innehåll. Det är inte min uppgift att bedöma budgetfrågor, vilket jag för övrigt inte har kunskap att göra, men det jag kan säga är att kommissionen kommer att ta hänsyn till vad ledamöterna har sagt, även om detta inte ingår i kompetensområdet för kommissionär Patten, som ansvarar för yttre förbindelser. Både han och kommissionär Lamy, som ansvarar för handelsfrågor, har verkligen gjort en enorm ansträngning för att ge innehåll åt detta toppmöte, som - vilket vi alla är överens om - inte bara skall vara en simpel ordfabrik. Kommissionen, tillsammans med medlemsstaterna, har också i stor utsträckning bidragit.
Den situation som vi har i Latinamerika är nog en av de svåraste vi haft på senare år. Efter det så kallade ?förlorade decenniet? tydde alla tecken under 90-talet på att den latinamerikanska kontinenten höll på att resa sig, att de demokratiska systemen höll på att få fäste och det gjordes stora framsteg på det sociala området, vilket är utomordentligt viktigt eftersom det stora problemet i Latinamerika bottnar i de stora klasskillnaderna och det faktum att en mycket hög procent av befolkningen tillhör en samhällsklass som lever i stor fattigdom och helt utan framtidstro. Genom våra olika samtalsforum - både subregionalt och på andra nivåer - till exempel Riogruppen, San José-dialogen, dialogen med Andinska gemenskapen, Mercosur etc. trodde vi oss ha funnit en väg att förbättra villkoren för hela regionen, men nu visar det sig att vi befinner oss i en väldigt allvarlig situation.
Situationen i Argentina, som verkligen är dramatisk, har redan nämnts. Situationen i Venezuela och Centralamerika har också nämnts. Det är inte bara ett land utan en hel grupp länder som står utan förutsättningar att gå vidare och som, enligt vad Raimon Obiols tidigare nämnde, praktiskt taget är helt bortglömda. Det verkar som om resten av det internationella samfundet inte längre ägnar Centralamerika någon som helst uppmärksamhet. Det är den verkligheten vi måste göra något åt i ett panorama där Europeiska unionen är fullt medvetet om sitt historiska åtagande gentemot länderna på andra sidan Atlanten. Det råder inte minsta tvivel om att den transatlantiska dimensionen av våra relationer är en dimension som alltid kommer att ingå i unionens utrikespolitik.
Europas kultur, historia och leverne har haft stort inflytande över hela den amerikanska kontinenten, från Kanada i norr till Magellans sund i söder. Detta inflytande har resulterat i ett slags annorlunda hybridsamhällen, som inte är europeiska men som grundar sina värderingar på det som de fått från vår sekellånga närvaro på deras väldiga kontinent. Det som Europeiska unionen nu försöker göra är att få länderna att värdera sin särprägel och sitt oberoende samtidigt som vi stärker de strikt europeiska värderingar som fortlever i dessa samhällen och som vi, med hjälp av vår politik, är skyldiga att underhålla. Vi måste naturligtvis göra mer än så, och det är därför vi är så engagerade i den ekonomiska utvecklingen.
Samtidigt vet vi att lösningarna måste vara långsiktiga, för det finns områden, som Centralamerika, den andinska regionen, eller till och med det mest välutvecklade området, Cono Sur (Argentina, Chile, Paraguay och Uruguay), som på grund av den situation de för närvarande befinner sig i är så allvarligt skuldsatta de närmaste åren att det får allvarliga sociala följder som kan vara extremt farliga för ländernas framtid. Därför tror jag att de exempel som har getts, till exempel frihandelsavtalet med Mexiko och det vi nu är i färd med att sluta med Chile, banar väg för ett rättvisare och intensivare handelsutbyte på högsta nivå. Europeiska unionen har hittills endast slutit frihandelsavtal med ett land i Latinamerika, nämligen Mexiko, och nu skall vi sluta avtal med ytterligare ett, Chile, men däremot har vi inga frihandelsavtal med resten av världen.
Det visar att vi har en vilja att gå mot ett rättvisare gemensamt handelssystem, men samtidigt bör vi inte glömma att jämte dessa två länder, som utgör undantagen, finns det andra länder som har mycket allvarliga problem som vi inte löser enbart genom frihandelsavtal, för som Monica Frassoni tidigare nämnde handlar inte allt om handel utan vi måste även agera på andra områden. Detta kan vara en hjälp för oss att kunna ta ett tydligt initiativ med avseende på Förenta staternas politik, vilken ju enbart begränsas till ett stort frihandelsavtal, det amerikanska frihandelsområdet, och inte erbjuder någonting utöver detta. Mervärdet som kommer av vår europeiska kultur och våra historiska band med den latinamerikanska kontinenten måste vara det där ?extra? som vi bör ge, i första hand genom att se till att de stora skillnaderna mellan fattiga och rika försvinner, skapa ett rättvisare och mer balanserat samhälle och framför allt genom att främja en god förvaltning samt respekt för rättsstaten och de mänskliga rättigheterna. Det måste vara de här signalerna vi ger och jag tror att länderna i Latinamerika uppfattar dem. President Fox kommer att uppfatta dessa signaler i dag, eftersom vi kommer att ha ett möte med honom, och jag tror att de andra stats- och regeringscheferna också kommer att varsebli dem inom ramen för den dialog som förs med EU.
Därför är ordförandeskapet mycket uppmärksamt på att Europaparlamentet har just den här uppfattningen: att vi skall vidare, förbi handelssektorn, utan att för den skull bortse från den, för att ge våra förbindelser med Latinamerika den karaktär av dialog mellan brödrafolk som den bör ha, eftersom vi delar kulturer, språk, historia och värderingar - framför allt värderingar - och därför att grundandet av de värderingar som har gjort det europeiska samhället till vad det är också bör kunna göra det latinamerikanska samhället till ett framgångsrikare, jämlikare och rättvisare samhälle som försvarar de mänskliga rättigheterna.
Det är dessa tankar som ordförandeskapet bär med sig till toppmötet, och nu har det dessutom parlamentets stöd för att ta steg i den riktning som vi finner lämplig.

Talmannen. -
Tack, herr ordförande.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0148/2002) av Elles för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet om förstärkning av de transatlantiska förbindelserna: inriktning på ett mer strategiskt och handlingsinriktat samarbete
(KOM(2001) 154 - C5-0339/2001 - 2001/2139(COS)),
uttalanden av rådet och kommissionen - Resultatet av toppmötet EU-Amerikas förenta stater den 2 maj 2002 och läget vad gäller de transatlantiska förbindelserna.

Elles (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Jag tar till orda för att presentera mitt betänkande om de transatlantiska förbindelserna. Det är en debatt som kommer vid rätt tidpunkt med tanke på hur snabbt de transatlantiska förbindelserna förändras i dag.
Som många av er känner till har jag alltid varit en ivrig anhängare av närmare transatlantiska förbindelser. I en globaliserad tid är det logiskt för Europa och Amerika att tänka på ett förstärkt transatlantiskt partnerskap som bygger på gemensamma värden och intressen. Men det är inte säkert att det räcker med logik. Det finns verkliga anledningar till oro, de traditionella transatlantiska banden håller på att försvagas utan att man bygger nya broar, allt fler tror att NATO kanske inte längre finns om fem år, och rådet mellan NATO och Ryssland, som vi hör om i nyheterna i dag, kommer att förändra hela vår säkerhetsrelation i grunden.
Jag vill undersöka varför detta händer, vilka anledningar till oro det finns och vad vi bör göra åt det. Det är oundvikligt att NATO förändras, det är inte längre en försvarsorganisation mot ett land som inte längre existerar. Det håller på att bli mer politiskt, mer internationellt. Efter den 11 september uppfattar en partner, Amerika, sig uppenbarligen som en attackerad nation. Vi i Europa har inte den känslan. Det gör det möjligt att mycket tydligare se vad som bör göras i militära frågor. Amerika är kanske slutligen ett land som inte alls är vant vid delad suveränitet och multinationella institutioner på det sätt som vi har vant oss vid i Europa, och kanske inte ens önskar det. Även om de är medvetna om att det är nödvändigt med globala regler för marknadstillträde har de därför en mycket annorlunda syn på saker och ting när de deltar i internationella institutioner.
Vilka är då anledningarna till oro? Mitt betänkande är mycket tydligt på denna punkt. Ett antal anledningar till oro av politisk karaktär har tagits upp av kolleger: bristen på amerikanskt deltagande i Kyotoprotokollet, konventionen om biologisk mångfald, Ottawakonventionen om landminor och nu senast dess vägran att underteckna fördraget om den internationella brottmålsdomstolen.
För det andra, anledningar till oro på det ekonomiska området. Vi har nyligen sett två exempel på amerikanska åtgärder, först vad det gäller stål och nu senast åtgärderna för att öka subventionerna till jordbruket. Detta visar på många sätt att de lever i en egen värld, avskurna från verkligheten utanför. I fråga om utrikespolitik, slutligen, tycks Förenta staterna vara inställda på att fortsätta med sina åtgärder mot Irak, medan det finns många som menar att detta kanske inte är det bästa sättet att ta itu med det problemet.
Vad bör vi då göra? Betänkandet som jag överlämnar till kammaren tillsammans med min kollega Mann visar att vi har många goda idéer men att vi kanske inte har ägnat tillräcklig uppmärksamhet åt frågan om vad som bör göras. Det viktigaste momentet i betänkandet är att vi måste fortsätta att uppdatera NATO, uppdatera den nya transatlantiska agendan för att utveckla ett konsekvent och förstärkt transatlantiskt partnerskap som bygger på en ny förtroendepakt och ömsesidigt erkännande där våra respektive roller klart och tydligt kan fastställas. Det finns en lång rad av exempel men jag skall presentera några av dem för kammaren.
NATO fortsätter att vara inte endast den grundläggande garanten för stabiliteten och säkerheten i det transatlantiska området, utan även en nödvändig struktur för gemensamma insatser. NATO måste gripa sig an nya globala utmaningar, och inse att de politiska och militära strukturerna håller på att förändras från kollektivt försvar till kollektiv säkerhet.
För att nå tillfredsställande försvarsbudgetar är det avgörande att de kombineras med modiga steg mot samordning och förenkling av försvarsinköp. Om partnerskapet skall moderniseras i stället för att marginaliseras måste Förenta staterna öppna sina marknader för upphandling av försvarsmateriel samtidigt som vi i Europa måste agera samfällt när detta är möjligt. Vi måste komma fram till en gemensam och övergripande definition av och föreställning om begreppet säkerhet och säkerhetsrisker. Vi måste även förstå att det är nödvändigt att skapa ett närmare samarbete mellan NATO och EU genom att förena EU:s icke-militära instrument och Natos ansenliga militära resurser. Vi behöver förstärka den politiska dialogen.
Min kollega Mann kommer att tala om de ekonomiska aspekterna där det finns flera utmärkta förslag. Vi måste inleda en konstruktiv multilateral dialog med Förenta staterna och stärka det parlamentariska inflytandet i hela denna dialog.
Vad innebär det? Vi har tagit några små steg framåt på denna positiva agenda vid toppmötet mellan EU och USA, men ett viktigt moment saknas och det är det långsiktiga ändamålet med detta transatlantiska partnerskap och där har vi inte några verkliga idéer. Vi i denna kammare har alltid stött ett mera långtgående och långsiktigt transatlantiskt partnerskap, det är därför vi uppmanar kommissionen att utarbeta en rapport. Det saknas strategiskt tänkande i kommissionens meddelande, och i den frågan måste vi komma betydligt längre.

Mann, Erika (PSE)
Herr talman, ärade kolleger! Herr rådsordförande, herr kommissionär! Min kollegas avslutande ord skulle passa perfekt som inledning i mitt tal. Vi behöver verkligen fler strategiska överläggningar och visioner. Det är en mycket, mycket svår situation vi har. För att återigen närma oss varandra på lång sikt krävs det ett försök att placera de transatlantiska förbindelserna på ny grund och att vi övergår till strategiska överläggningar.
Jag har koncentrerat mig på att för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi undersöka de ekonomiska effekterna och har kommit fram till följande resultat - mina kolleger har stöttat mitt arbete, och jag vill tacka kollegan James Elles för att han infogade detta i betänkandet. I allt väsentligt har vi utgått från att den transatlantiska marknaden redan existerar. Detta kan kontrolleras inom flera sektorer. Detta får dock konsekvenser i och med att politiken och allmänheten knappast känner till detta.
Vi utgår huvudsakligen från att vi är konkurrenter. Å andra sidan är vi väl medvetna om att vi står varandra mycket nära och är partner. Detta resulterar dock relativt sällan i politiska handlingar. Vi kommer alltså att tvingas ta den ekonomiska verkligheten på större allvar och reagera med politiska reflexioner. Vi bör även överväga strategisk planering.
Detta får stora konsekvenser. Vi konstaterar att vi allt oftare känner oss frustrerade. Vi ställer oss alltmer frågande. Vi ser att man avskärmar sig, vi ser en återgång till nationell politik - huvudsakligen i USA, men låt oss i rättvisans namn säga att inte heller vi är helt fria från detta - och en ökning av så kallade amerikanska och europeiska värden. Detta leder också till fler handelstvister, vilket är resultatet av dessa problem.
Frågan är: Vad kan man göra? Min kollega James Elles sade helt riktigt att vi måste uppdatera den nya transatlantiska agendan och det transatlantiska ekonomiska partnerskapet. Hur gör man det? Jag menar att det behövs ett radikalt paradigmskifte. Vi måste komma bort från ett ömsesidigt iakttagande. Ett sådant paradigmskifte kan vi nå genom tre metoder: För det första en sektoriell analys av de ekonomiska kontakterna, för det andra genom att stärka de bilaterala metoder som föregår WTO-förfarandet för konfliktlösning och mekanismen för tidig varning och för det tredje ett fortsatt närmande. Detta slog kommissionen fast redan på toppmötet i form av en så kallad positiv agenda, och rådet har gett sin bekräftelse. Parlamentet kommer att välkomna detta.
Jag skall inte gå in mer i detalj. Detaljerna finner ni i betänkandet. Jag hoppas att både kommissionen och rådet skall ge sitt stöd.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt både på introduktionen som James Elles gjorde till betänkandet och Erika Manns inlägg. Jag anser att hennes reflexioner över vår nuvarande relation till Förenta staterna, och i synnerhet över den nya transatlantiska agendan och våra framtida relationer, är värda en närmare granskning av kommissionen och rådet.
Som James Elles tidigare nämnde, är det tydligt att det har inträffat saker som de senaste åren har förändrat vår relation till Förenta staterna och att vissa av deras ståndpunkter på något sätt har frångått de gemensamma principer som vi ansåg oss dela i den transatlantiska agendan.
Enligt mitt sätt att se är detta dock tolkningar av intensiteten i en relation som vi gärna vill skall vara mycket viktig. I verkligheten är förbindelserna med Förenta staterna i dag, oberoende av att vi måste fundera över en fördjupning av dessa, en mycket påtaglig verklighet. Bland unionens utrikesförbindelser utgör de transatlantiska förbindelserna säkerligen den starkaste pelaren när det gäller EU:s relationer med tredje land.
För knappt två veckor sedan hölls toppmötet mellan EU och Förenta staterna i Washington och resultaten från mötet kan utan tvivel sägas vara utomordentliga. Båda parter intog en påfallande konstruktiv attityd genom hela floran av diskussionsämnen, vilket klart visar sanningen i det jag tidigare sagt, att bortsett från en viss missräkning från vår sida på grund av vår ambition att ha en starkare förbindelse med Förenta staterna, är det i verkligheten så att de transatlantiska förbindelserna innebär att Förenta staterna för närvarande är en privilegierad EU-partner.
Kampen mot terrorism, de gemensamma ansträngningarna att lösa regionala konflikter, i synnerhet i Mellanöstern - låt oss till exempel inte glömma det viktiga faktum att den så kallade kvartetten omedelbart efter toppmötet samlades för att försöka lösa problemet i Mellanöstern - utarbetandet av och diskussionen kring en positiv dagordning för handel vilken syftade till att vi skulle betona den viktigaste delen av vårt samförstånd i stället för att älta våra meningsskiljaktigheter, som bara gäller några detaljer i handelsfrågor som faktiskt påverkar mindre än 5 procent av handelsvolymen mellan Förenta staterna och Europa. Allt det jag nämnt här utgör bra exempel på den här transatlantiska relationen som baserar sig på gemensamma värderingar och på det nära samarbete som president Bush kallade unikt och viktigt.
Ur ett globalt perspektiv och så som det utrycktes på presskonferensen efter toppmötet, är de viktigaste slutsatser vi kan dra av detta möte följande, och jag vill gärna lägga fram dem eftersom jag anser att de uttrycker dagsläget för våra relationer med Förenta staterna. Utan tvekan ser vi tydligast intensiteten och betydelsen av handelsförbindelserna mellan EU och Förenta staterna i ekonomiska termer, eftersom vi tillsammans står för 40 procent, dvs. nästan hälften av världsekonomin, och av denna siffra är det, som jag tidigare sagt, endast 5 procent som vi tvistar om. När det gäller handel och investeringar utgör förbindelsen den viktigaste bilaterala relationen i världen i dag, och likaledes viktig är relationen politiskt med den förnyade och gemensamma ansats vi gjort i kampen mot terrorism.
För det andra konstaterades ännu en gång förekomsten av gemensamma hot och strategier som gör Europeiska unionen och Förenta staterna till strategiska partner, och där terrorismen, som jag tidigare nämnde, är det mest framträdande hotet. Parterna har påbörjat förhandlingar om utlämningsavtal och rättshjälp i brottmålsfrågor, ett mandat som antogs av rådet (inrikes och rättsliga frågor) den 25 april, och ett förstärkt samarbete beträffande frysning av terroristorganisationernas tillgångar och icke-spridningsavtal. Alldeles före toppmötet uppdaterade vi den nya listan över terroristorganisationer för att visa vårt engagemang att fortsätta kampen mot dessa organisationer.
För det tredje poängterades, beträffande utrikespolitiken, ett nära samarbete och samordning vid regionala konflikter och i återuppbyggnadsprocesser. Den säkerhetspolitiska överenskommelsen i Mellanöstern om principerna för hur våldet skall kunna stoppas, erkännandet av staterna, erkännandet av de palestinska myndigheterna som legitim förhandlingspart och stödet för Mitchell- och Tenet-planerna utgör tydliga exempel på denna samordning. Samtidigt konstaterades en förbättring av situationen på Balkan, och som exempel nämndes samarbetet mellan Förenta staterna och Europa i områden som f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Bosnien och Hercegovina, Serbien och Montenegro, effektiviteten i det nära samarbetet kring återuppbyggnaden av Afghanistan och uppnåendet av en politisk lösning inom ramen för Bonn-konferensen.
För det fjärde förklarade sig båda parter villiga att följa WTO:s regler i alla handelsfrågor, och de stödde principen som inspirerat till den positiva dagordningen och den förbättring som en identifiering av samarbetsområden innebär för konkreta framtida åtgärder.
För det femte, om vi fortsätter på samma linje, meddelade parterna sin vilja att samverka inom andra forum och internationella processer, i synnerhet om utvecklingsagendan från Doha och inför Johannesburg, det vill säga toppmötet om en hållbar utveckling som skall hållas där.
Slutligen konstaterades att dessa samarbetsforum har nåtts av och vittnar om effekterna av de inre förändringarna inom EU, till exempel utvidgningsprocessen eller konstitutionaliseringen av utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken, med en tydlig spridningseffekt som tagit sig konkreta uttryck i de intensifierade förbindelserna med Förenta staterna.
Dessa, herr talman, är de viktigaste slutsatser man kan dra av mötet som, liksom brukligt är i dessa sammanhang, följde mallen för ett begränsat sammanträde, föregick plenarsammanträdet vilket ägnades åt frågor med huvudsakligen politiskt innehåll och följdes av en lunch där man behandlade handelsfrågor.
Tillåt mig nu, mina damer och herrar, att, utan att släppa de idéer som vi just har pekat på, närmare granska de olika punkterna på dagordningen och redogöra för vad överläggningarna rent konkret innehöll.
Som första punkt har vi kampen mot terrorism. Som vi redan har nämnt i andra sammanhang är detta en central och prioriterad fråga för båda parter, i synnerhet efter händelserna den 11 september. Här tog man upp projektet med det avtal om utlämning och rättshjälp i brottmålsfrågor som uppnåddes genom det mandat, som enligt vad vi tidigare nämnde antogs av RIF-rådet den 25 april och fick ett mycket positivt mottagande av Förenta staterna.
Som andra punkt har vi kampen mot finansieringen av terrorism. Här tog man även upp utvidgningen av listorna över terroristorganisationer för att försöka harmonisera EU:s och Förenta staternas listor, och redogjorde för uppdateringen av EU:s åtgärder inför tillämpningen av Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1373. Parlamentet är säkert medvetet om att ordförandeskapet gjorde stora ansträngningar på den punkten. Man sammankallade flera möten med Clearing House och höll ett extrainkallat Corepersammanträde enbart för att behandla den här frågan, och slutligen lyckades man få fram ett formellt antagande av EU:s utvidgade lista samma dag som toppmötet skulle hållas. Som väntat mottogs denna nya ansträngning positivt av Förenta staterna, trots att det uttrycktes en viss besvikelse över att Hamas och Hizbollah inte tagits med på listan. Båda parter åtog sig att öka ansträngningarna för att få en större överensstämmelse mellan listorna med tanke på framtida ändringar.
Slutligen har vi frågan om icke-spridning. Intresset från amerikansk sida koncentrerades i denna fråga till det så kallade 10+10, eller ?ten plus ten over ten?, ett tioårigt program som beräknas kosta tio miljarder dollar, och vars mål är att minska Rysslands radioaktiva och kemiska material. Förenta staterna framhöll den viktiga roll som Europeiska unionen kan spela i den här frågan, med tanke på de förbindelser vi upprätthåller med tredje land, till exempel Iran. Inom ramen för förhandlingsmandatet för det handels- och samarbetsavtal som EU avser att sluta med Iran åtog sig EU att ta med frågan om icke-spridning bland de ämnen som skall behandlas i den politiska dialogen. Europeiska unionen tog även tillfället i akt att tillkännage åtgärder avsedda att stärka de multilaterala instrumenten.
I andra hand vill jag nämna de frågor om regionalt samarbete av gemensamt intresse som behandlades på toppmötet. Dessa gäller Mellanöstern, Balkan, Ryssland och Afghanistan.
Beträffande Mellanöstern betonade president Aznar hur viktigt det är att vi agerar snabbt för att inte bara uppnå ett eldupphör, utan även en politisk plan för ansträngningarna att hitta en lösning. Från Förenta staternas sida påminde president Bush och utrikesminister Powell om att innehållet i presidentens tal den 4 april fortfarande gällde, men förklarade samtidigt att hänsyn måste tas till den konstruktiva anda som saudiaraber, jordanier och andra moderata arabledare visat prov på. Den höge representanten Solana och kommissionär Patten betonade behovet av en återuppbyggnad av den palestinska infrastrukturen och påminde om de slutsatser som drogs på kontaktkommitténs senaste möte, som hölls ad hoc i Oslo, angående nödvändigheten av att vi ser till att det inte skapas ett säkerhetsvakuum i de palestinska områdena.
Det bör också nämnas att den höge representanten Solana framhöll hur orättvisa den nordamerikanska allmänhetens anklagelser om antisemitism hos européerna var. President Bush höll med om dessa anklagelser var orättvisa.
Vi bör också komma ihåg att den så kallade kvartetten, som jag nämnde tidigare, efter toppmötet samlades till ett möte, som Förenta staterna beskrev som en milstolpe, och därigenom erkände vikten av internationell samordning för att främja en förhandlingslösning av konflikten i fråga. Det fanns en grundläggande enighet om vikten av att parallellt arbeta med frågorna om ekonomi, politik och säkerhet, och båda parter visade sin beslutsamhet när det gällde fortsatta påtryckningar mot de inblandade parterna. Förenta staterna tackade för de ansträngningar Europeiska unionen gjort på det här området och sade att de alltid skulle handla enligt försiktighetsprincipen för att undvika att den amerikanska trovärdigheten ifrågasätts i området. Kort sagt upprepar och stärker Washington-deklarationen den deklaration som gjordes i Madrid den 10 april.
När det gäller staterna på Balkan, poängterade Europeiska unionen särskilt vikten av strategin med partnerskap och stabilisering, liksom det gemensamma intresset i utvecklingen av APTF:s policyuppdrag i Bosnien och Hercegovina från och med januari 2003. Likaså framhöll EU återigen sin beredskap att ta upp operation Amber fox i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och Förenta staterna lovordade de gemensamma initiativen i området och nämnde samtidigt sina avsikter att utöva press på Serbien angående samarbetet med Internationella krigsförbrytartribunalen i Haag.
Åsiktsutbytet om Ryssland skedde mot bakgrund av toppmötena Förenta staterna/Ryssland den 24-26 maj, NATO/Ryssland den 28 maj och EU/Ryssland den 29 maj. Europeiska unionen betonade de positiva aspekterna av den politiska dialogen med Ryssland utan att för den skull underlåta att ta upp politiskt känsliga ämnen, som Vitryssland och Moldavien, och uttryckte också sin oro över situationen för mänskliga rättigheter i Tjetjenien. Förenta staterna uttryckte sin uppskattning av hur samordningen utvecklar sig på det här området, eftersom den ger styrka åt president Putins västorientering, och gjorde utfästelser om ett avtal med Ryssland före nästa toppmöte angående begränsning av kärnvapen. Av gårdagens nyheter kunde vi utläsa att detta avtal har kunnat realiseras. Europeiska unionen tillfogade här en kommentar om den ekonomiska dimensionen och om de steg Ryssland tar för att uppnå fullständig status som marknadsekonomi, vilket utgör ett krav för att Ryssland skall kunna bli medlem av WTO, något som i vilket fall som helst inte beräknas ske före 2004.
Beträffande Afghanistan märktes ännu en gång en tydlig samordning av ståndpunkterna mellan de båda parterna, och man betonade vikten av bilateral samverkan kring uppgiften att återuppbygga landet, och Förenta staterna visade sin uppskattning av det viktiga ekonomiska stöd som Europeiska unionen har gett till återuppbyggnaden.
Beträffande frågorna om ekonomi och handel upprätthölls principen att undvika att ta upp aktuella tvistefrågor, vilket ofta bara tjänar till att överskugga betydelsen av de viktiga ekonomiska band som finns mellan EU och Förenta staterna. Först och främst nämndes utvecklingsagendan från Doha, toppmötet i Monterrey och därefter det toppmöte som skall hållas i Johannesburg. Den här punkten togs upp helt kort för att fastslå den gemensamma viljan till samordning av ståndpunkter inom den multilaterala ramen för Internationella valutafonden, och den följde ordförandeskapets framställning. Nepad-initiativet nämndes också som ett tema som kunde tas upp inom ramen för G8-ländernas nästa toppmöte i Kananaskis, och de möjligheter som mötet i Johannesburg ger att utveckla gemensamma samarbetsprojekt inom områden som jordbruk och dricksvatten.
På ett konkretare plan, beträffande handelskonflikterna, uppenbarade diskussionerna en förhandlingsvilja från Förenta staternas sida som rent konkret innebär ett åtagande att följa WTO-reglerna, i synnerhet i tvistefrågorna rörande Foreign Sales Corporation och importrestriktionerna för klementiner.
Beträffande stålfrågan vet vi att man i den här tvistefrågan på medellång sikt planerar en förhandlingslösning angående kompensationer, utan att detta påverkar den anmälan som Europeiska unionen kommer att göra till WTO. Båda parter klargjorde sin hållning samtidigt som de återigen uttryckte sin vilja att följa WTO:s regler. Europeiska unionen underlät dock inte att försvara sin avsikt att gå vidare på linjen med kompensationer som ett nyckelredskap för att försvara sina rättigheter.
Beträffande Foreign Sales Corporation behandlades frågan i en positiv anda, tack vare det gynnsamma klimat som skapats genom att panelens utslag skjutits upp till juni, och president Bush åtog sig att se till att den interna amerikanska skattelagstiftningen anpassas till WTO:s regler.
Även i klementinfrågan stod Förenta staterna fast vid sitt åtagande att förenkla förfarandet för att i största möjliga mån undvika att frukten skadas nästa säsong. Det var tydligt att den nya lag om ökat stöd till nordamerikanska jordbrukare som just antagits ännu inte hade offentliggjorts när mötet hölls, och detta är ytterligare en fråga som kan ge upphov till en konfrontation mellan Förenta staterna och Europa. Precis när vi alla står inför ett gemensamt åtagande att minska jordbruksstödet inför förhandlingarna i Doha, tycks de signaler som Förenta staterna ger inte särskilt positiva, men i den här frågan anser jag att vi måste dra våra egna slutsatser med tanke på vår egen förhandlingsattityd i Doha-rundan.
Angående den positiva dagordningen, har vi under den här rubriken samlat alla punkter som skulle kunna ge upphov till avtal på medellång sikt och där det från båda parter finns ett basavtal. I princip togs följande punkter med: gemensam tillgång till handel på värdepappersmarknaden, gemensam anpassning av regler och kontroller för organiskt jordbruk och utvecklandet av en gemensam prototyp för elektronisk tull.
Herr talman, jag vill avslutningsvis betona att ordförandeskapets bedömning av toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i Washington den 2 maj är att det var viktigt och positivt. De transatlantiska förbindelserna är viktiga och de oroar oss, men i dagsläget har de, vilket jag även tror att de kommer att ha i framtiden, en framträdande roll i unionens samlade utrikesförbindelser.

Patten
. (EN) Herr talman! Det är exakt ett år sedan jag presenterade kommissionens meddelande till rådet om förstärkning av de transatlantiska förbindelserna.
Då var det inte många som kunde föreställa sig de fasansfulla terroristattackerna på Förenta staterna den 11 september, som har dominerat internationella frågor och utövat ett stort inflytande på förhållandet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen alltsedan dess. De attackerna visade hur sårbara öppna och demokratiska samhällen är. Men de visade även tydligt deras bestående styrka. Attackerna visade i vilken utsträckning Europa och Amerika är förenade av de värden vi delar, något som blev mycket tydligt genom den våg av sorg och sympati som sköljde genom de europeiska länderna under veckorna efter den 11 september.
Europa visade prov på såväl praktiskt stöd som emotionell solidaritet. Vårt samarbete med Förenta staterna i kampen mot terrorismen under månaderna efter den 11 september vittnar om det. Vi har gjort betydande framsteg när det gäller polissamarbete och rättsligt samarbete - genom avtalet mellan Förenta staterna och Europol som undertecknades den sista september, mandatet för ett avtal om skydd av personuppgifter mellan Förenta staterna och Europol och mandatet för ett avtal om ömsesidig assistans och utlämning, samt genom beslutet att anta en europeisk arresteringsorder. Vi har arbetat tillsammans för att förstärka gränskontroller, och vi har uppnått framsteg inom Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) och Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) för att stärka flygsäkerhet och sjöfartssäkerhet. Vi har arbetat tillsammans för att beslagta terroristernas tillgångar. Europeiska unionen har spelat en viktig roll för att sy ihop koalitionen mot terrorismen. Europeiska trupper är djupt engagerade i Afghanistan, både som den största delen av den internationella styrkan i Afghanistan (ISAF) och i stridsoperationer. Och Europeiska unionen gör en väldig insats för återuppbyggnaden av Afghanistan, som jag ser fram emot att få se med egna ögon när jag besöker landet i nästa vecka.
I alla dessa frågor har vi ett nära samarbete med Förenta staterna, och med goda resultat. Vi visar hur mycket vi kan uppnå när vi arbetar tillsammans med varandra, och i partnerskap med andra nationer.
Vi gör så även på Balkan och, på sista tiden, inom den så kallade kvartetten för att söka nå en fredlig lösning i Mellanöstern.
Allt detta har visat att världen är en säkrare och bättre plats när Europeiska unionen och världens starkaste makt arbetar tillsammans.
Men, som de ärade ledamöterna mycket väl känner till, pågår det sedan en tid en debatt i Washington huruvida Förenta staterna, som nu är så mäktiga, bör fokusera på sina egna tämligen snävt definierade intressen, det så kallade unilaterala synsättet, eller om de bör fortsätta att leda multilaterala insatser som ledare för det internationella samfundets samlade ansträngningar för att ta itu med gemensamma problem. Detta är inte någon ny debatt även om dess intensitet kanske har tilltagit. Jag vill bara säga detta om en debatt vars existens inte är något som vi i Europa har fantiserat ihop. I denna debatt kommer Europa med nödvändighet att stå på den multilaterala sidan. Det ligger i vårt sätt att uppfatta världen och i våra erfarenheter. Det är ingenting att be om ursäkt för. Men hur bör Europa gå tillväga när vi inte samtycker till vad vi anser vara en unilateral politik?
Jag anser inte att vi bör hålla tyst. Men lika lite bör vi stå på åskådarplats och klaga. När vi har meningsskiljaktigheter med Förenta staterna - till exempel över deras beslut att inte ratificera Kyotoprotokollet - bör vi själva ta ledningen och gå vidare med ratificering, samtidigt som vi uppmuntrar andra att göra sammaledes. På liknande sätt är vi emot det amerikanska beslutet i fråga om den internationella brottmålsdomstolen för inte så länge sedan. Men det räcker inte att vara emot, vi kommer att arbeta hårt för att domstolen skall bli en framgång.
Jag hoppas att vi inte skall tappa perspektivet på våra meningsskiljaktigheter och att vi skall kunna gå vidare till ett förhållande där vi förmår att bättre uppskatta de betydande områden där EU och Förenta staterna arbetar tillsammans utan friktioner, och att vi skall finna bättre sätt både för att hantera våra meningsskiljaktigheter och hantera dem på ett så förnuftigt och resonligt sätt som möjligt på de områden där vi kommer fram till att vara överens om att vi är oense.
I det sammanhang hjälper det om vi har en sansad syn på händelserna. Det kan till exempel ibland tyckas som om våra meningsskiljaktigheter i handelsfrågor skulle förmörka vårt förhållande. Europa och Förenta staterna är de största handelspartnerna. Våra konflikter står för en bråkdel av vår samlade handel. Handelsflödet ökar medan antalet tvister inte gör det.
Vårt nära samarbete för att skydda och utveckla det internationella handelssystemet ägnas alltför lite uppmärksamhet. Samarbetet mellan EU och Förenta staterna var avgörande för att initiativet i Doha till en ny WTO-runda med fokus på tillväxt i utvecklingsländer blev en framgång. Vårt samarbete för att hjälpa utvecklingsländer sträcker sig längre än till handel, vi har båda ökat vårt utvecklingsbistånd avsevärt; i samförståndet i Monterrey har vi kommit överens om en strategi för finansiering av utveckling, nu arbetar vi mycket nära tillsammans med förberedelserna för toppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg. Jag hoppas att vi kan samarbeta lika bra där också.
Jag skall inte upprepa vad Pascal Lamy nyligen har sagt i denna kammare om handelsfrågor, utan jag vill bara påminna kammaren om att ramverket för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet (TEP) har fortsatt att uppnå just det som det skapades för. Syftet med partnerskapet är att förhindra att tvister trappas upp och att påskynda verksamheten på områden av gemensamt intresse. Detta är just resultaten av vårt samarbete på senare tid, i synnerhet: för det första, initiativet till en Positiv ekonomisk agenda, för det andra, den förnuftiga handläggningen inom ramen för systemet med snabbt informationsutbyte (färska fall omfattar spanska klementiner och ljuddämpande anordningar ?hushkits?), för det tredje, ett orubbligt åtagande från högsta nivå i Förenta staterna om nödvändigheten av att följa WTO:s beslut om bestämmelserna om Foreign Sales Corporations (FSC).
Det kan vara värt att hålla detta i minnet samtidigt som vi inte bör släta över våra djupgående meningsskiljaktigheter i frågor som stål och vår nya oro över effekterna av den nya jordbrukslagen (New Farm Bill). Jag kan försäkra parlamentet att vi även framdeles kommer att följa WTO:s regler och förfaranden till punkt och pricka när vi hanterar ståltvister och andra meningsskiljaktigheter. Vi tänker inte förlora vårt övertag i dessa frågor.
Mot denna bakgrund tror jag inte att de fruktansvärda händelserna i höstas påkallar ett helt nytt ramverk för transatlantisk dialog och transatlantiskt samarbete. Den Nya transatlantiska agendan (NTA) från 1995 gäller fortfarande. Den har gett oss en strategi för att bredda våra förbindelser som i stort sett har varit mycket framgångsrik.
Det som har saknats har varit en strategi för att göra vårt samarbete så resultatinriktat som vi skulle önska. Att införa en sådan strategi och effektivisera en alltför byråkratisk process var målsättningen med meddelandet förra året. Det tillvägagångssätt vi föreslog, som syftade till stramare prioriteringar, fick stöd inte bara från medlemsstater utan även från våra motparter i USA. Jag skulle kunna tillägga att kontraterrorism var en av de prioriteringar man kom fram till vid toppmötet i fjol, och det ligger kanske en viss ironi i det. Detta är inte en för alltid fixerad struktur, prioriteringarna ses regelbundet över, och den begränsar inte den totala spännvidden i vår dialog. Den Positiva ekonomiska agendan som man kom överens om vid toppmötet i Washington i början av denna månad, är ett annat bra exempel på detta tillvägagångssätt.
Betänkandet vi har framför oss kräver en förstärkning av de transatlantiska dialogerna och att Europaparlamentet och den amerikanska kongressen i större utsträckning görs delaktiga i NTA-processen. Jag är djupt övertygad om parlamentets och det civila samhällets roll. Kommissionen har stött de transatlantiska dialogerna och lyssnat på deras rekommendationer. Vi diskuterar med våra amerikanska kolleger hur vi skall kunna få fart på den transatlantiska miljödialogen på nytt och ge mera kraft åt dialogerna om konsumenter och handel.
Vi har tidigare arbetat i nära samarbete med Europaparlamentet och vi kommer att fortsätta att göra det. Den transatlantiska dialogen för lagstiftare och de interparlamentariska mötena är viktiga instrument och jag vill definitivt främja att de används i större utsträckning.
Jag skall inte göra några tillägg till ordförandeskapets mycket fullständiga rapport om det nyligen hållna toppmötet mellan EU och USA, förutom att jag med glädje noterar att president Bush har lovat att verka för de förändringar i USA:s lagstiftning som krävs för att följa WTO:s utslag om Foreign Sales Corporations. Och jag vill än en gång framhålla att vi har kunnat fokusera en del av diskussionen på de områden, som Balkan, Mellanöstern och Afghanistan, där vi arbetar mycket nära tillsammans för att skapa en säkrare värld.
Tillåt mig att ta upp en sista sak. När det uppstår problem i ett viktigt förhållande på det internationella området reagerar kritiker ibland genom att säga att det som krävs är en ny vision eller en ny strategi. Jag måste säga att jag inte tror att de problem vi står inför i förhållandet mellan Europa och Amerika beror på en avsaknad av visioner. Vi har en mycket tydlig bild av att vi klarar oss bättre på båda sidor av Atlanten, och att världen är säkrare och mera välmående, när vi samarbetar och ger det internationella samfundet ett tydligt ledarskap för att möta det nya århundradets utmaningar. Det kommer troligtvis alltid att finnas problem, till och med i ett viktigt partnerskap, när nationella intressen råkar i konflikt med varandra. Nationella intressen har inte bara försvunnit i dagens värld. Men de meningsskiljaktigheterna kommer bara att bli större om vi alltför ofta blir oense om hur ?nationellt? det nationella intresset verkligen är. Det är vår djupt grundade uppfattning i Europa, ett resultat av vår historia och erfarenhet och inte någon hållningslös fördom, att det nationella intresset alltid gagnas bäst genom att hävdas i internationellt samarbete, och vi skall inte skämmas för att påpeka det högt och tydligt.
En sista sak: Elles har gjort mycket för att främja vår transatlantiska dialog och vårt transatlantiska förhållande. Men jag ser ett ändringsförslag från honom på föredragningslistan och jag måste säga att det får kommissionsledamoten med ansvar för EU:s yttre förbindelser, att rysa, och då tror jag inte att jag är allmänt känd för att vara en tunnhudad gammal murvel. Den ärade ledamoten beklagar kommissionens brist på strategiskt tänkande.
Det är möjligt att den ärade ledamotens djupsinne som strateg är större än mitt och det kanske till och med är större än Kissingers,

men jag vill bara säga en sak till honom: ståltvisten med Förenta staterna beror inte på att Europeiska kommissionen skulle sakna strategiskt tänkande. Att det inte finns något avtal om Kyotoprotokollet beror inte på att Europeiska kommissionen skulle sakna strategiskt tänkande. Den nya jordbrukslagen, och här vill jag göra den ärade ledamoten uppmärksam på den senaste utgåvan av the Economist, beror inte på att Europeiska kommissionen skulle sakna strategiskt tänkande. Meningsskiljaktigheterna om biologiska vapen, meningsskiljaktigheterna om handeldvapen, meningsskiljaktigheterna om den internationella brottmålsdomstolen beror inte på att Europeiska kommissionen skulle sakna strategiskt tänkande.
Låt mig säga någonting annat. Den i USA vanliga uppfattningen att Europa inte gör tillräckligt för att försvara sig, att det inte spenderar tillräckligt mycket på sin egen säkerhet - den beror inte på att Europeiska kommissionen skulle sakna strategiskt tänkande. För några veckor sedan stod jag här i detta parlament och frågade om det fanns någon i kammaren som kunde säga att hans eller hennes politiska parti var redo att gå till val på en liknande ökning av försvarsutgifterna som den president Bush nyligen tillkännagav. Till och med det parti som Elles och jag är stolta över att tillhöra skulle inte göra det. Detta är inte ett problem som Europeiska kommissionen har skapat.
Däremot instämmer jag helhjärtat med den ärade ledamoten i att förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna spelar en mycket viktig roll. Jag ogillar antiamerikanism lika mycket som han. Jag ogillar lika mycket som han de som definierar sin europeiskhet genom sin fientlighet mot Förenta staterna. Om Elles önskar se det resonemanget utvecklat mera i detalj kan jag anbefalla honom the Guardian för nästkommande lördag där kommissionsledamoten med ansvar för EU:s yttre förbindelser recenserar en nyutkommen bok av Will Hutton. Lika starkt ogillar jag spegelbilden av detta: det irrationella förakt för Europa som man ibland kan läsa om och höra uttryckas i Förenta staterna.
Förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna har en oerhörd betydelse för världens framtid. Det kanske finns de som hävdar att ur geostrategisk synvinkel kommer förhållandet mellan Kina och Förenta staterna att vara viktigare under det här århundradet - över en femtedel av mänskligheten och den ledande världsmakten - men vårt förhållande är också viktigt. Det som gör att förhållandet är så besvärligt är att vi inte bara har att göra med en supermakt utan med vad en tidigare amerikansk ambassadör till London har kallat för en ?super-duper-makt?. En ?super-duper-makt? som svarade för 40 procent av världens tillväxt mellan 1995 och 2000.
Det kommer att vara oerhört viktigt för oss alla hur vi hanterar förhållandet med den största makten i världen. Jag anser inte att vi i kommissionen visar brist på strategiskt tänkande när vi beaktar betydelsen av det förhållandet. Men problemet är att det i dag finns lite väl många frågor där det råder meningsskiljaktigheter och vi vill arbeta på att göra dem färre och se till att när vi verkligen är oense skall vi i Europeiska unionen kunna fullgöra våra förpliktelser när det gäller internationellt ledarskap, utan att det skall försämra förhållandet till våra vänner i Förenta staterna.
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag vill inte bara tacka de båda föregående talarna utan även de båda föredragandena för arbetet. Jag vill tacka dem eftersom de transatlantiska förbindelserna befinner sig i en mycket svår fas. Vi måste inse att denna värdegemenskap har varit den mest framgångsrika alliansen i mänsklighetens historia. Den har inte bara säkrat och genomfört välfärd, demokrati och mänskliga rättigheter i Europa och Nordamerika, utan även i många andra delar av världen och också bidragit till mycket annat positivt i världen.
Efter alla triumfer måste vi nu emellertid konstatera att det är mycket som inte längre fungerar. På den ena sidan har vi unilateralismen och dess övermod som leder till problem, och på den andra sidan, närmare bestämt på vår sida, har vi svagheterna, och detta gäller särskilt vår oförmåga att agera militärt, vilket leder till problem som vi dagligen ser och som till vissa delar nu har tagits upp till diskussion. Internationella brottsmålsdomstolen, Kyotoprotokollet, handelsfrågorna eller det faktum att Nato i kampen mot följderna av den 11 september ses som ett tomt skal, allt detta är skäl nog att oroa sig, och dessutom måste vi inse att det är riktigt att gå vidare i Mellanösternkvartetten, men fortfarande har man inte agerat gemensamt i Jerusalem och Ramallah, och jag tror att det är här som startpunkten måste ligga.
Jag menar att utgångspunkten att nå en lösning på enskilda frågor, t.ex. frågan om hushkits eller bananer inte är den rätta, utan en kapplöpning som man aldrig kan vinna, för så fort man löser ett problem får man två nya. Därför tar oss enbart denna utgångspunkt inte vidare, och det är därför jag är så glad att föredraganden särskilt föreslår strukturella förbättringar för att leda diskussionerna i en ny riktning, för att utveckla strukturella förbindelser med USA utanför Nato, vilket ju också delvis var tanken med den transatlantiska agendan i början och mitten av 90-talet.
Frågan är om vi kan hitta lösningar genom bilaterala konfliktlösningsmekanismer på handelsområdet utan att samtidigt rubba multilateralismen, frågan är om vi skall diskutera dessa frågor i samband med den transatlantiska marknaden eller sluta ett avtal mellan USA och EU, ett ramverk som handlar om hur vi skall förbättra förbindelserna. Ett sådant avtal har nämligen ovärderliga fördelar genom att det omfattar kongressen. Europeiska unionen har avtal med närapå alla länder i världen, utom med våra närmaste allierade, med USA. Vi springer från förvaltning till förvaltning, väl medvetna om att detta ändå bara är halva det spel som den amerikanska kongressen har så stor betydelse i, och därför måste vi finna en ram för hur den amerikanska politiken som helhet skall integreras, en strukturell referensram, och jag hoppas att rådet och kommissionen tar mer intensiva initiativ än vad som kanske har varit fallet den senaste tiden.
(Applåder)

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Den allmänna ståndpunkt som antogs av Europa efter de hemska attentaten den 11 september bestod i att - med sordin - sätta de problematiska delarna i den transatlantiska dagordningen på andra plats. Jag, och många andra, misstog oss då vi gjorde denna förutsägelse. Saken är den att fysikens lagar inte brukar styra politiken, förmodligen med undantag för Arkimedes princip, och nu kan man utan att överdriva säga att listan på tvistemål och tonen i kontroversen mellan Förenta staterna - eller snarare dess nuvarande administration - och Europeiska unionen har vissa nya och oroande egenskaper.
Alla, eller nästan alla, beklagar vi den amerikanska ensidigheten, men vi anser inte att den orsakats av att Europa brustit i att leva upp till sina globala åtaganden fullt ut.
Kommissionär Patten, jag håller med om att vi inte behöver nya idéer, det vi behöver är att överge de gamla, bl.a. den att medlemsstaterna eller vissa medlemsstater i unionen kan bedriva en maktpolitik i världen.
Det bästa sättet att hjälpa till att nå en återgång, som inte bara är önskvärd utan nödvändig, till den gamla nordamerikanska mångsidigheten från 1940- och 1950-talen är att ena den europeiska utrikespolitiken och på så sätt bidra till en politisk återbalansering av den transatlantiska agendan. Denna kan inte grunda sig i en balansering av den militära makten, även om vi även i den frågan står inför en utmaning. Om Europa vill kan vi inte bara använda vår enorma potential som ?soft power?, utan också verkligen ha ett gemensamt försvar, som för det första inte går via en ökning av budgeten, utan genom en synergi av nämnda politik. En politik i vilken nästan allt fortfarande återstår att göra.

Watson (ELDR). -
Herr talman! Sedan den 11 september har vi alla sagt att Europa och USA måste stå enade bredvid varandra därför att vi delar gemensamma värden. Vi måste stödja våra allierade när de behöver det på samma sätt som Amerika två gånger kom till Europas hjälp under det förra århundradets mörkaste stunder. Men detta stöd behöver inte vara okritiskt. Verkliga vänner och verkliga allierade måste tala med varandra, och än viktigare, de måste lyssna på varandra. Tyvärr har vi, som kommissionären sade, under den senaste tiden sett alltför många exempel på dålig kommunikation och ledare som vänder dövörat till i transatlantiska förbindelser.
Som kommissionären på ett så beundransvärt sätt visade för Elles är uppriktighet ibland en förpliktelse som följer med vänskap. Vi måste uppriktigt säga att Europa anser att Förenta staterna har fel i vissa frågor. Påståenden om att den internationella brottmålsdomstolen skulle ha oinskränkt befogenhet att väcka åtal mot medlemmar av Förenta staternas militär är helt enkelt inte sanna. Genom att ta avstånd från organisationen kommer man inte att kunna förhindra dess vidare utveckling utan det kommer bara att leda till att Förenta staterna mister allt inflytande över hur dess regelverk utvecklas.
Amerikanska argument mot garantier vid FN-toppmötet om barn - eftersom detta skulle förhindra att minderåriga avrättas med stöd i lagen i Texas - verkar stötande för en europeisk uppfattning om rättvisa, på samma sätt som det förefaller oss att USA:s behandling av talibanska fångar i Shibarghanlägret i norra Afghanistan strider mot Genèvekonventionen.
Att ställa sig utanför Kyotoavtalet om klimatförändring innebär att Förenta staterna åker snålskjuts på andras ansträngningar att komma till rätta med global uppvärmning. Hur kan vi förvänta oss att utvecklingsländerna skall se till att deras industrier är miljömässigt hållbara när världens ledande ekonomi smiter undan på ett så skamlöst sätt?
Även när det gäller ståltullar är USA:s politik missriktad. Förenta staterna tar hellre risken att förlora sitt moraliska överläge i den globala kampanjen för frihandel än att omstrukturera sin stålindustri.
Sammanbrottet i kommunikationen över Atlanten beror dock inte enbart på felbedömningar på den amerikanska sidan. Det hjälper inte att Europeiska unionen har bringats ur fattningen. Prodi och Aznar såg ut att vara påtagligt besvärade av varandra vid toppmötet. Att en del medlemsstater inte stödde kommissionen i tvisten om ståltullar underminerar unionens trovärdighet och försvagar vår förhandlingsposition.
Unionens oförmåga att tala med en röst, från Irak till Indien, gör att det är väldigt svårt för Förenta staterna att veta var vi står. Vi behöver en gemensam säkerhetspolitik om unionen skall ha en trovärdig utrikespolitik. Det är inte någon idé att inrätta en snabbinsatsstyrka på 60 000 man om vi inte kan få den att fungera i praktiken eller enas om en gemensam upphandlingspolitik för vapen. Även på andra områden, från polisövervakning på marken till ett gemensamt europeiskt luftrum, kommer vi inte att tas på allvar av amerikanarna förrän vi tar oss samman.
Slutligen skulle unionen kunna lära sig ett och annat av Förenta staterna i sin politik mot Kina när det gäller Taiwan. Det är skamligt att Taiwan, en fullfjädrad demokrati sedan 1987, behandlas som en paria av EU:s regeringar som gör anspråk på att företräda demokratiska värden. Det är hög tid att medlemsstater enar sig bakom EU:s flagga för att inleda normala relationer med Taiwan och ta ställning mot Folkrepubliken Kinas kränkningar av de mänskliga rättigheterna vid FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève.
Avslutningsvis skulle förutsättningarna för Europeiska unionen att föra en verklig dialog mellan jämlikar med Förenta staterna, vara bättre om vi visade större enighet och mera ryggrad. Liberaldemokraterna hoppas att konventet om Europas framtid skall ge oss en federal Europeisk union med en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, så att Europa kan arbeta aktivt diplomatiskt för ett nytt sätt att gripa sig an global utveckling och övertyga våra amerikanska vänner att göra likadant.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Förhållandet mellan Förenta staterna och EU är inte ett jämlikt förhållande. Då talar jag inte om den politiska, ekonomiska eller militära styrkan utan då menar jag att EU och Förenta staterna inte är lika. De har inte samma insikt, de har inte samma definition av säkerhet och av deras roll i världen. Den skillnaden är, det skall sägas tydligt, också bra. Världen behöver inte två Förenta staterna, det ursprungliga och en kopia. Europeiska unionen skiljer sig, är avvikande och måste fortsätta vara det. Naturligtvis finns det gemensamma värden och gemensamma rötter och det finns gemensamma mål men det skiljer sig också i insikt i hur de målen på bästa sätt skall uppnås. I det avseendet håller dock något sådant som en europeisk modell på att utvecklas. I det sammanhanget, det skall också sägas tydligt, passar ingen insikt om moralisk överlägsenhet in. EU har inte alltid rätt och Förenta staterna ger inte alltid det sämsta svaret. Ändå är det bra om EU i en diskussion, i en debatt med Förenta staterna för fram det svaret, den skillnaden, med självförtroende och kraft. Även på grund av att Förenta staterna inte är ett monopolitiskt block. Det förs verkligen en diskussion i Förenta staterna och Europa kan påverka den diskussionen.
Vad innebär det konkret? För mig innebär det konkret tre saker. Ett: EU måste konsekvent hålla fast vid multilaterala avtal inom säkerhetsområdet, inom miljöområdet, inom området internationell straffrätt. Det är något annat än den multilateralism à la carte som Förenta staterna iland visar prov på, till exempel när det handlar om deras agerande och deras inställning i Nato. Två: EU bör vidareutveckla de saker som den är bra på, som den tidigare haft framgång med. Det är, och det har jag ofta sagt, samtal, diplomati, medling, konfliktförebyggande och återuppbyggnad om en konflikt redan ägt rum. Det är inget svagt avkok, det är i allt högre grad the real thing i de internationella relationerna. För det tredje: EU måste bättre än tidigare kunna lösa problemen i den egna regionen, med militära medel om så krävs. Det betyder dock inte, och det säger jag särskilt till föredraganden, att EU måste ge ut mer på försvaret utan att utgifterna måste bli effektivare. Det kliar ofta i fingrarna när jag ser vilka dumma fel som Förenta staterna gör. Till exempel i Irak, till exempel i Iran. Mina fingrar kliar dock också när jag ser att EU inte lyckas komma med några alternativ. Ibland lyckas det, till exempel i Balkanområdet. Låt oss fortsätta på den vägen, med växande självförtroende, med kritik mot Förenta staterna om det behövs. Då, herr talman, blir det kanske något av världen.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tänker också koncentrera mig på förhållandet mellan Europeiska unionen och - det som Patten kallar för ?super-duper-makten? - Förenta staterna. Det råder för min del ingen tvekan om att Förenta staterna siktar mot att uppnå total, global militär dominans och troligen redan har uppnått denna. Frågan är då vilken roll Europeiska unionen skall spela i förhållande till Förenta staterna. Skall vi vara en samling ?applåderande ja-sägare?. Skall vi vara en hejarklack som ställer upp när helst Förenta staterna så önskar. Den andra möjligheten är att vi skall vara en konkurrerande tvåa, och det blir vi om vi kastar oss ut i en vapenkapplöpning eller i ett försök att nå Förenta staternas militära kapacitet. Den tredje möjligheten är att vi väljer en helt annan roll, nämligen att vara den civila, globala makten som när det gäller kriser kan gripa in innan de uppstår och innan vapen blir nödvändiga. Det vi ser är att Förenta staterna först och främst har förmåga och behov av att lösa konflikter med hjälp av militär makt. Detta beror på att de enligt min uppfattning är ur stånd att föra en ordentlig utrikespolitik, d.v.s. en bärkraftig utrikespolitik som kan förebygga kriser och förhindra krig. Europeiska unionen har däremot visat en förmåga till mångsidiga kontakter och har därmed också en förmåga att lägga grunden för en mer bärkraftig utrikespolitik. Det är den bästa förutsättningen för en civil säkerhetspolitik, och vi har därför de bästa förutsättningarna för att utgöra den civila, globala faktorn. Elles betänkande är ingen uppmuntrande läsning och jag förstår att kommissionen gav det ett blandat mottagande, men jag kan inte förstå att man vill kasta alla Europeiska unionens möjligheter över bord till förmån för den första möjligheten, nämligen att göra Europeiska unionen till ett bihang till Förenta staterna.

Belder (EDD).
Banden mellan Europa och Amerika är gamla och djupa och kan jämföras med en flerårig vänskap mellan skolkamrater. Ändå verkar skolkamraterna växa ifrån varandra. De senaste åren är det tal om en växande irritation. Konflikterna mellan USA och EU-medlemsstaterna ökar.
Europaparlamentet spelar en blygsam roll i den transatlantiska förbindelsen men det hindrar inte den här kammaren från att ha uttalade uppfattningar. Beskyllningen att Förenta staterna förhåller sig unilateralistiskt, hegemonistiskt, har hörts ofta och återkommer också mycket skarpt i resolutionen av kollega Elles. Till vissa delar är det sätt på vilket våra partner på andra sidan havet agerar verkligen oroväckande. Särskilt inom handeln gör USA skäl för beskyllningen att inte bry sig så mycket om internationella avtal. Jag hoppas också att Förenta staterna ändrar sig när det gäller uttalandena om Kyoto-protokollet. De delarna av resolutionen kan jag ge mitt stöd.
Parlamentets beskyllningar mot ?the States? går dock längre. Inom diverse områden läser Europaparlamentet lusen av Förenta staterna, varvid särskilt USA:s påstådda unilateralism anges som skurken i dramat.
Det passar sig dock inte för EU att spela rollen av moralist när den själv inte verkar kunna föra en effektiv och konsekvent utrikespolitik. EU har visserligen väldigt höga ambitioner men lyckas i praktiken inte genomföra mycket av det. Yrkanden på mer integration har hittills aldrig hjälpt något alls, medlemsstaternas intressen ligger helt enkelt för långt från varandra. I den belysningen får kritiken i resolutionen en ganska billig karaktär. Vilket realistiskt alternativ erbjuder Europeiska unionen egentligen? Och varför skulle i så fall det alternativet vara tilltalande för Förenta staterna? På de frågorna ges inget svar.
Dessutom är det frågan om EU:s medlemsstater alltid seglar på rätt kurs. Alltid vilja förhandla, undvika konflikternas verkliga art, se till exempel bakgrunden till de mordiska dåden den 11 september förra året. Ett uppskjutande tills alla kan acceptera en slapp kompromiss; är det under alla förhållanden bättre än att agera? I och med beskyllningen för unilateralism förbigås att Förenta staterna i många fall endast kan välja mellan att agera ensam eller inte alls. Det medan de nuvarande hoten kan göra det nödvändigt med kraftfulla aktioner. Jag pekar gärna på den ständiga risk som Saddam Husseins regim i Irak utgör för oss.
Även i flerårig vänskap kan det uppstå djupa klyftor. När det gäller de transatlantiska förbindelserna skulle det vara till stor nackdel. Därför beklagar jag avslutningsvis att resolutionen inte har mycket till övers för de olika formerna av transatlantisk dialog. Det är ju precis när man har olika uppfattningar som de här dialogerna kan hjälpa till att skapa ömsesidig förståelse och söka efter lösningar. De ändringsförslag som mildrar den här kritiken kommer jag därför att stödja, för vänskap måste man underhålla. Vänskap är nämligen aldrig en självklarhet.

Bonino (NI).
Herr talman! När det gäller betänkandet om den transatlantiska dialogen instämmer jag helt i rådets och kommissionens redovisning, analys och presentation. Jag tror också att det i Europa görs försök att konstruera en europeisk identitet som grundas på ett slags antiamerikanism som är lika innehållslös som full av fraser och, i slutändan, ansvarslös.
Det enda sättet att komma fram till en situation som är mer balanserad eller normal är att Europa, dvs. européerna, beslutar sig för att ta ett större ansvar, till exempel när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, något som vi i stället undviker. Därför hyser jag stort hopp när det gäller konventet och det nya fördraget och detta är något som vi måste arbeta mycket med. Det är alldeles för enkelt att hela tiden hitta en syndabock för att skyla över våra meningsskiljaktigheter som ändå framgår så klart när man är ute och reser i världen.
Därför vill jag bara understryka två punkter: för det första är den ståndpunkt som intagits av rådet och av kommissionen, till exempel när det gäller den internationella brottmålsdomstolen, den är inte bara värd att stödja utan är även ett exempel på en åsiktsskillnad under ömsesidig respekt, en skillnad som ändå inte hindrar oss från att gå vidare mot en ståndpunkt som vi alla delar. Därför, herr föredragande, hoppas jag att ni godkänner det ändringsförslag som lagts fram av den socialistiska gruppen till avsnitt 14 om den internationella brottmålsdomstolen, ett förslag som verkar heltäckande och mycket lämpligt.
För det andra: Afghanistan. Jag tror, herr kommissionär, herr rådsledamot, att såväl Europa som Amerika gör en felaktig analys av situationen. Jag tror att vi är på väg att förlora freden efter att ha vunnit kriget. Om vi inte förstärker FN:s fredsbevarande styrkor i landet utan nöjer oss med att enbart säkra Kabul, så lägger vi helt enkelt grunden till nya krig och ny instabilitet i Afghanistan.
Jag hoppas att Europa, i dialog med sina amerikanska vänner, kan hävda en sådan ståndpunkt och att man kan komma fram till en situation på marken som är betydligt stabilare.

Oostlander (PPE-DE).
Föredraganden påpekar helt riktigt att de transatlantiska förbindelserna faktiskt var hörnstenen i vår säkerhet så länge den hotades genom motsättningarna mellan Öst och Väst. Nu när relationerna med Ryska federationen ändrats så mycket är det nödvändigt att ompröva vår relation med USA. Det har sedan länge talats om den europeiska pelaren bredvid den amerikanska. Tyvärr kan man knappast tala om en pelare i Europa. Inom vissa områden är det snarare en hög lösa stenar. En överskattning av den nationella suveränitetens betydelse och en felaktig användning av det begreppet leder till att medlemsstaterna blir en sorts satellitstater. Våra ambitioner går dock längre. I betänkandet beklagas den amerikanska unilateralismen. Den kan dock knappast brytas på annat sätt än genom en förstärkning av Natos andra fot och av de europeiska-atlantiska förbindelserna, nämligen EU-strukturerna. Om vi inte förstärker dessa, fortsätter vi alltså att vara ett löst sammanhängande sällskap, kommer vi aldrig att kunna höja knytnävarna utan bara kunna visa upp en samling krumma fingrar.
Bristen på gemensamt handlingssätt spelar en roll inom vissa sektorer. Där det inte saknas ett sådant gemensamt handlingssätt, till exempel på det ekonomiska området, kan Europeiska unionen, vilket rådets ordförande också belyste med exempel, verkligen vara en stabil partner som även själv ställer krav och tar initiativ. Det kommer sig av kraften i ett gemensamt handlingssätt. När det gäller den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är det fortfarande en stor brist. Därför yrkas det i betänkandet på modiga steg på vägen mot integrering. Det tycker jag är ett viktigt ställningstagande i betänkandet. De stegen är mycket viktigare, det har redan sagts, än en höjning av medlemsstaternas försvarsbudget. Så länge resultatet av våra försvarsutgifter bara är 15 procent av amerikanernas så kan man nå mycket större framgång genom en enhetlig gemenskapspolitik. Samtidigt vill jag gratulera till Pattens motanfall.
(Talmannen avbröt talaren.)

Désir (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det är en svår period för de transatlantiska förbindelserna. Det paradoxala i denna svåra situation måste understrykas, eftersom Europa uttryckte en exemplarisk och odelad solidaritet efter den 11 september, med de medel vi har till vårt förfogande, vilket kommissionär Patten påpekade. Visst kan man alltid anklaga Europa för avståndet mellan internationella ambitioner och försvarsresurser, eller samstämmigheten i den gemensamma utrikespolitiken, men faktum är att Europa visade solidaritet.
Vi har en del att lära av vår resurssvaghet. På den punkten ansluter jag mig till vad Obiols sade. Vi måste också inse att kommissionen och rådet går bet på grund av den amerikanska regeringens attityd. Samtidigt som denna regering är krävande i fråga om solidaritet, är den helt likgiltig för den egna politikens konsekvenser för Förenta staternas partner, inklusive utvecklingsländerna. Jag tänker bl.a. på de eventuella konsekvenserna av besluten inom jordbruket och stålsektorn.
Vi vill alla stärka förbindelserna med Förenta staterna, men samarbetet får inte stärkas till priset av att Europa måste göra avkall på sina ståndpunkter. Jag anser inte att man skall anklaga kommissionen för att sakna strategiska visioner: inom de transatlantiska förbindelserna försvarar kommissionen europeiska ståndpunkter. Men inför den amerikanska regeringens blockering får vi absolut inte ge avkall på att vara oss själva, utan kanske hävda vår europeiska strategiska vision mera allmänt, på internationell nivå, om hur vi skall möta de stora problemen med kollektiv säkerhet, gemensam utveckling, problemen med jordens framtid och miljön. Vi bör således känna oss manade att inte låsa oss i en konfrontation med Förenta staterna.
Svårigheten just nu beror också på att Förenta staterna har svårt för att gå med på att Europeiska unionen gör anspråk på att vara en partner som behandlar andra som jämlikar och att ha en vänskaplig förbindelse som också medför jämlikhet och ömsesidighet. Vår sak är att hävda vår europeiska identitet, som Bonino talade om. Det tror jag vore en mycket viktig faktor för att åter skapa jämvikt i förbindelserna med vår amerikanska partner.

Kronberger (NI)
Herr talman! Jag välkomnar stärkandet av de transatlantiska förbindelserna. Det finns dock flera punkter som Europa inte kan bortse från eftersom de omedelbart berör våra liv. Detta är - utan att göra språk på att vara fullständig - undertecknandet av Kyotoprotokollet, konventionen om biologisk mångfald, deltagandet i Internationella brottsmålsdomstolen och ett fullständigt förbud mot kärnvapenprov. Inte ens de förfärliga brotten den 11 september får tjäna som förevändning för en aggressiv kärnvapenupprustning i USA, som till och med bekänner sig till planen att genomföra de första attackerna med så kallade minikärnvapen.
Det är högst tvivelaktigt att den 1988 nedlagda produktionen av tritium nu skall återupptas för tillverkning av vätebomber, och att en ny fabrik skall byggas för att producera plutoniumpartiklar som skall användas i tillverkningen av atombomber. Låt oss också med största allvar peka på att USA visserligen har undertecknat ett omfattande förbud mot kärnvapenprov men aldrig ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Nicholson (PPE-DE). -
Herr talman! Låt mig börja genom att gripa detta tillfälle att gratulera föredraganden till detta betänkande. Denna debatt har säkerligen stimulerat intresset för det som kommissionären beskrev som ett av de absolut viktigaste förhållandena: förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Föredraganden har rätt i att det inte finns någon långsiktig syn. Just nu måste vi vara medvetna om hur svårt det är för amerikaner att förvärva en sådan långsiktig syn på grund av händelserna i Förenta staterna den 11 september, som ledde till att de i viss mån riktade sin uppmärksamhet mot andra frågor, som säkerheten för deras ?hemland?. Ibland förstår vi européer inte vilken inverkan den 11 september har haft på folket i Förenta staterna. Det innebär inte att vi inte kan förbättra vårt samarbete, tvärtom, vi måste samarbeta och föra vår dialog vidare.
Det kommer naturligtvis alltid att finnas många frågor där vi inte är överens. Men vi måste fortsätta vår dialog för att försöka lösa dessa frågor. Utan tvekan kommer det att dyka upp andra frågor, som situationen den här veckan med den nya jordbrukslagen som på lång sikt kommer att skapa kolossala problem för Europeiska unionen. Stålfrågan kommer så småningom att lösas.
Därför måste vi fortsätta dialogen och anta utmaningen. Vi får inte tillåta att dessa uppdykande frågor på något vis får oss att bortse från detta livsviktiga förhållande mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Här står vi inför en utmaning. Parlamentet har en modest roll. Det gläder mig att kommissionären erkände det. Vi måste anta den utmaningen och arbeta tillsammans med kommissionen och rådet för att säkerställa att vi har en långsiktig syn.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Även jag vill gratulera föredragandena till betänkandet. Det är rätt att utgå från att vi behöver ett riktigt partnerskap mellan Europa och USA. Partnerskap innebär att bägge parter är likaberättigade. Däremot behöver de inte, och bör kanske inte heller, vara lika varandra. När det gäller säkerheten och säkerhetsriskerna har vi till exempel olika uppfattningar. Vi lägger större vikt vid de ekonomiska, sociala och ekologiska frågorna kring säkerheten och säkerhetsriskerna. Detta måste vi föra in i debatten.
Även vi européer måste erkänna att säkerhet inte är gratis, att det kanske rentav krävs fler utgifter för detta. Det vore dock fel att tro att våra militära utgifter skall ligga på samma nivå som i USA. Nej, vad vi behöver göra är framför allt att använda våra utgifter mer effektivt. Och vi behöver effektivisera våra civila utgifter, som ju utgör en större och antagligen också mer betydelsefull del, även sett till innehållet. Detta kräver att vi rör oss i riktning mot gemensamma europeiska försvarsstrukturer.
Jag hoppas att även föredragande Elles skall följa vägen mot att steg för steg skapa gemensamma europeiska försvarsstrukturer!

Souchet (NI).
Herr talman! För att det skall bli någon substans i dialogen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna - två partner som är högst ojämlika när det gäller maktbefogenheter - måste den koncentreras på de områden där vårt ansvar är av samma slag. Denna tanke anammades uppenbarligen den 3 maj, med det konkreta ekonomiska program som antogs vid toppmötet i Washington.
Jordbruket, som ofta ställs i centrum för polemiken inom de multilaterala handelsförhandlingarna, måste diskuteras ingående och inte bara, som man tänker sig, frågan om ömsesidigt erkännande av normer för ekologiskt jordbruk. Den nya jordbrukslagen bör européerna inte enbart se som ett handelsstörande instrument, eftersom den nya lagens mål, räckvidd och varaktighet också innebär ett erkännande av varje lands rätt att stödja sitt jordbruk med hänsyn till särskilt betydelsefulla frågor, såsom social, regional och miljömässig jämvikt, som inte helt och hållet kan överlåtas till frihandelns mekanismer.
Att uppfattningarna på bägge sidorna Atlanten har närmat sig varandra påtagligt kan inte annat än främja dialogen, herr talman, framför allt inom ramen för WTO.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort eftersom jag är väl medveten om tidsproblematiken och, framför allt, eftersom jag tror att denna debatt inte varit kontroversiell.
När det gäller de transatlantiska förbindelserna menar jag att detta varit en stor samvetsfråga för oss eftersom dessa förbindelser, som nästan är som familjerelationer, just på grund av sin styrka ibland visar upp en mycket stor komplexitet. Vi kräver mycket av oss själva men också av våra partner. Vi anser att Förenta staterna bör bete sig likadant och anta samma nivå på kraven som de vi ställer på oss själva.
Vi kommer inte att lösa detta problem. Det finns olika brister. Vi har talat om den amerikanska ensidigheten och att de inte vill åta sig förpliktelser i de internationella mekanismerna. Å andra sidan har vi också sagt att vi är medvetna om våra brister, att vi inte satsar tillräckligt, att vi inte kommer upp i nivå, att vi många gånger inte ens är överens om att tillämpa vissa politikområden.
Det har här sagts att det syntes att Prodi och Aznar inte var överens då de träffade Bush. Jag tycker att det är en överdriven version eftersom det faktiskt alltid funnits en stor samstämmighet mellan kommissionen och ordförandeskapet, både med detta ordförandeskap och förmodligen med de som kommer. Och jag vill säga att ingen skulle ha kunnat uttrycka unionens känsla för förbindelserna med Förenta staterna bättre än kommissionär Patten gjorde just här i denna kammare.
Men det är uppenbart att däri ligger vår svaghet. Många gånger har vi problemet att vi saknar gemensamma politikområden och att det i utrikespolitiken fortfarande föreligger stora meningsskiljaktigheter, eftersom de suveräna staterna i unionen fortsätter att bibehålla sina valmöjligheter. Det medför att det fattas en hög grad av harmonisering av ståndpunkter när det gäller de stora internationella frågorna.
Men det som verkligen finns är en stor enighet mellan rådet och kommissionen om vilken som bör vara den strategiska visionen, som vi har, för våra framtida förbindelser med Förenta staterna. Det finns också en vilja att behålla dessa förbindelser på en privilegierad nivå. Med denna vilja är således vårt uppdrag att dag för dag hantera vissa frustrationer, men också att dag för dag hantera denna oerhört vitala, fruktsamma och vänskapliga förbindelse som den transatlantiska förbindelsen är.

Elles (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka rådet för den detaljerade sammanfattningen av slutsatserna från toppmötet, samt för förståelsen att vi verkligen behöver tänka igenom vår långsiktiga strategi när det gäller de transatlantiska förbindelserna, och då ta hänsyn till både säkerhetsrelaterade, politiska och ekonomiska aspekter. Detta är kärnan i det betänkande som antogs med 40 röster mot 5 av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Jag vill erinra kommissionären om att han inte bör föra debatten på ett så personligt sätt som han gjorde, även om det fanns ett visst inslag av humor i det. Jag företräder utskottets uppfattning och det ändringsförslag han hänvisade till har enhälligt antagits av min grupp. Vi hoppas att kommissionen i sinom tid kommer att ansluta sig till majoritetsuppfattningen i denna kammare och i rådet och inse att det behövs en översikt av vår långsiktiga strategi. Det är det vi har begärt och vi förväntar oss att en strategisk rapport skall läggas fram till den 30 september 2003. Jag hoppas att kommissionären kan åstadkomma det.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.29 och återupptogs kl. 11.30.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Andrabehandlingsrekommendation i form av en skrivelse från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 95/93 av den 18 januari 1993 om gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser (6661/1/2002 - C5-0149/2002 - 2002/0013(COD)) 
Ändringsförslag 1:

Sterckx (ELDR).
Herr talman! Min partigrupp drar tillbaka ändringsförslaget. Vi hade lagt fram ändringsförslaget eftersom vi anser att det system som nu används för att tilldela slots är en tung inteckning i konkurrensen inom luftfarten. Vi accepterar med motvilja kommissionens argument att det här nödgreppet nu är nödvändigt för de europeiska flygbolagen men vi behåller vårt ställningstagande och kommer med anledning av Stockmanns betänkande också att ivrigt och grundligt försvara det ställningstagandet.

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Som jag redan påpekade i går under debatten i plenum gläder sig kommissionen åt överenskommelsen om betänkandet av Caudron om det sjätte ramprogrammet för forskning. Jag vill än en gång betona det mycket goda interinstitutionella samarbete som ligger till grund för lagstiftningsförfarandet och som möjliggjorde en viktig överenskommelse. Jag kan bekräfta att kommissionen godtar de 34 kompromissändringsförslag som antogs i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi den 13 maj, och som i dag läggs fram i kammaren. Jag vill än en gång tacka föredraganden Caudron, skuggföredragandena, van Velzen, Plooij-van Gorsel, Piétrasanta och Alyssandrakis, samt Westendorp, ordförande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.

Marimón Suñol
. (ES) Herr talman, ledamöter! Vi står inför möjligheten att ett ramprogram för forskning för första gången skall antas utan en lång och komplicerad förlikningsprocess. Det är möjligt tack vare det arbete som gjorts med rådet, föredragandena i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi samt kommissionen och rådet. Vi har nått en överenskommelse eftersom de bekymmer parlamentet uttryckt överensstämmer med rådets.
Jag tror att det kommer att vara viktigt att ge hela den vetenskapliga och teknologiska gemenskapen i Europa en signal att parlamentet stöder detta initiativ till sjätte ramprogram som skall utvecklas av det europeiska forskningsområdet.
Jag vill avsluta med att tacka utskottets ordförande och föredragandena som arbetat intensivt med rådet.

Caudron (PSE)
. (FR) Herr talman, mina kära kolleger! Jag skulle i min tur vilja tacka alla kolleger som har hjälpt mig under ett och ett halvt års arbete med det sjätte ramprogrammet för forskning, som med en budget på 17,5 miljarder euro är EU:s tredje största politikområde. Kommissionär Busquin, som jag vill tacka, och rådets ordförande, som jag också vill tacka, påpekade nyss att vi lyckades nå fram till överenskommelser tack vare de 34 kompromissändringsförslag som röstades igenom i måndags kväll i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Som föredragande ber jag därför mina kolleger att anta dessa ändringsförslag, och att inte anta några fler, så att vi i praktiken kommer att ha fullbordat det sjätte ramprogrammet klockan 12 i dag och så att det kan tillämpas på bästa möjliga villkor från den 1 januari 2003. Tack till alla!

Talmannen. -
Det än en stor glädje för mig att nu hälsa en delegation med 20 parlamentariker och senatorer från Mexiko välkomna till åhörarläktaren. Delegationen leds av deputeradekammarens talman, Beatriz Paredes Rangel.
(Livliga applåder)
Som de säkert har hört hälsar kammaren dem varmt välkomna och vi hoppas att deras möten inom ramen för förbindelserna mellan EU och Latinamerika skall vara givande.
Talmannen. -
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Betänkande (A5-0131/2002) av Horst Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung (KOM(2000) 438 - C5-0377/2000 - 2000/0179(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0119/2002) av Marit Paulsen för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om övervakning av zoonoser och zoonotiska smittämnen, om ändring av rådets beslut 90/424/EEG och om upphävande av rådets direktiv 92/117/EEG (KOM(2001) 452 - C5 0372/2001 - 2001/0176(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0120/2002) av Marit Paulsen för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om bekämpning av salmonella och andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen och om ändring av rådets direktiv 64/432/EEG, 72/462/EEG och 90/539/EEG (KOM(2001) 452 - C5-0373/2001 - 2001/0177(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
(Sammanträdet avbröts kl. 11.58 för ett högtidligt möte och återupptogs kl. 12.34.)

Talmannen. -
Herr president! Det är en stor ära och ett stort nöje för oss att hälsa er välkomna till Europaparlamentet i dag.
För första gången kommer presidenten för Mexikos förenta stater att tala till vår kammare och er närvaro här i dag understryker den allt större betydelsen av förbindelserna mellan Mexiko och Europeiska unionen.
För mig personligen har detta besök en särskild innebörd: ni är det första statsöverhuvud som talar till vår kammare under mitt ordförandeskap.
Jag vill även hälsa delegationen från den mexikanska kongressen på vår åhörarläktare välkommen. Den har kommit hit för att delta i det fjärde interparlamentariska mötet mellan Europaparlamentet och den mexikanska kongressen.
Herr president, valet av er den 2 juli 2000 markerar en ny fas i den mexikanska politiken och den demokratiska konsolideringen av ert land. De prioriteringar som ni har angett för er regering - att stärka rättsstatsprincipen, reformera det rättsliga systemet, främja ekonomisk tillväxt och ekonomiska möjligheter, utveckla mänskliga resurser och dialogen med Zapatisterna - är samtliga prioriteringar som har fått, och kommer att få, starkt stöd från Europaparlamentet.
(Applåder)
Mexiko visar hur ett land med en uråldrig kultur kan förena sina starka historiska band till Europa med en ny strategisk roll och deltagande i den centralamerikanska politiken.
Banden mellan Mexiko och Europeiska unionen är starka: ert land var det första på den amerikanska kontinenten som undertecknade ett associations- och frihandelsavtal med Europeiska unionen. Detta avtal är en milstolpe i våra förbindelser. Det är viktigt att påpeka i parlamentet i dag att det är ett förhållande som handlar om mer än marknader och handel. Det är ett politiskt åtagande av stor betydelse som gäller ekonomi och även en politisk dialog med en parlamentarisk dimension, och med gemensamma värden som kärna. Syftet är att det skall omfatta främjandet av demokratiska principer och respekten för mänskliga rättigheter, vilket för detta parlament är en oumbärlig del av våra associeringsavtal och associeringsråd med andra stater. Som ni känner till har Europaparlamentet från första början varit en ivrig anhängare av detta avtal.
I Madrid kommer ni om ett par dagar att delta i det andra toppmötet mellan statsöverhuvuden i EU, Latinamerika och Västindien, som syftar till att förnya och hjälpa fram förbindelserna mellan dessa två regioner. Europaparlamentet kommer också att vara närvarande och tidigare i dag hade vi en lång diskussion om det toppmöte ni skall delta i.
Herr president, vi tackar er för att ni har velat närvara här i dag. Vi tackar er för ert besök. Som Europaparlamentets talman tackar jag er i synnerhet för att ni, när ni kommer till Europa för att delta i ett toppmöte, har tagit er tid att tala till Europaparlamentet och ådagalägga en medvetenhet om parlamentarisk demokrati i sig. För oss är det en betydelsefull politisk handling och inte bara en gest. Det är därför en stor glädje för mig att be er tala till vår kammare som är det största övernationella demokratiskt valda parlamentet i världen.
Ordet är ert, herr president.
(Livliga applåder)

Fox
. (ES) Herr Patrick Cox, Europaparlamentets talman, ärade ledamöter i Europaparlamentet, mina damer och herrar!
Jag är mycket tacksam över inbjudan att besöka ert parlament. Det är en ära för mig att rikta mig direkt till Europaparlamentets kammare, en församling där miljoner europeiska medborgares demokratiska vilja finns representerad.
Den pluralistiska sammansättningen i denna institution vittnar om den kulturella och politiska mångfalden i Europeiska unionen. Den är också ett historiskt exempel på hur högt vår civilisation nått. Ett tillförlitligt bevis på att de demokratiska institutionerna, som smitts i glöden av medborgarnas kamp och det ständiga arbetet och engagemanget med visioner för framtiden, möjliggör enhet i mångfalden och, vad som är ännu viktigare, främjar en verklig känsla av gemenskap och en stabil och fördelad utveckling.
Precis som i denna vackra europeiska stad sammanflätas i denna institution olika vägar. Konvergensen av viljor som representeras här utgör grunden för framgång i det enorma kreativa arbete som bygget av det europeiska huset utgjort.
Detta parlaments betydelse går utöver de europeiska gränserna. Med sina insatser och exempel har man beslutsamt främjat skyddet av de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna i hela världen.
När det gäller Mexiko har denna kammare spelat en nyckelroll för utveckling och intensifiering av förbindelserna mellan mitt land och Europeiska unionen. Därför vill jag ta detta tillfälle i akt för att tacka för det stöd ni alltid gett den process som givit miljoner mexikaner möjlighet att införa en demokratisk förändring i vår nation.
Tack vare mexikanernas beslutsamma arbete har Mexiko nu en aldrig tidigare skådad frihet och en fast och robust demokrati. Såväl i Mexiko som i Europa medför utövandet av demokratin en samling mycket skilda arbetsinsatser. Ett gemensamt arbete av olika politiska partier, individer och icke-statliga organisationer, företagare och offentliga tjänster, i riktning mot ett gemensamt mål: en fortsatt och hållbar utveckling i vår nation, fullständigt inom ramen för det rättsliga systemet.
I dag är Mexiko och dess demokrati ett stort och starkt träd vars skugga skyddar oss alla, särskilt dem som tidigare var marginaliserade och utanför: barn, kvinnor, ursprungsbefolkningen.
Från den 2 juli 2000 åtog jag mig att leda landet på den nya väg det mexikanska folket valde. Denna väg utgår från demokratin och rättsstaten och riktar sig mot en framtid med delad framgång, med lag och rätt.
Därför har en av mina prioriteringar som ledare varit att alla tjänstemän i min regering skall arbeta fullständigt ärligt och med total öppenhet. I dag undersöks all misstänkt korruption och straffas hårt på rättslig väg. Vi har stärkt övervaknings- och tillsynsinstanserna för de offentliga medlen och vi är beslutsamma att utplåna korruptionen, som hindrar utvecklingen och stabiliteten i de demokratiska institutionerna.
Naturligtvis är det inte tillräckligt med ärlighet och redovisning. Jag har också krävt att de offentliga tjänstemännen effektivt skall leva upp till de ekonomiska och sociala krav det mexikanska samhället kräver.
De första resultaten kan ses. I dag har Mexiko en stabil ekonomi med en inflation som var 4,4 procent 2001 och som fortsätter nedåt, med räntelägen - de lägsta i historien - på 6 procent som gör det möjligt att sätta igång, växa och skapa fler sysselsättningstillfällen, med en arbetslöshet, förra året, - ett svårt år - i ekonomiska termer på 2,5 procent och en rättslig ram som ger stor rättslig säkerhet för investeringar. Vi anslår också betydande summor till modernisering av infrastruktur och energiframställning.
På det sociala området har min regering utvecklat omfattande program för att förbättra hälsan och utbildningsnivån i breda befolkningssektorer, särskilt i landets fattigaste områden. Jag vill t.ex. nämna att vi förra året, oberoende av att den offentliga utbildningen är gratis, beviljade mer än 4 miljoner stipendier till barn och unga i hela landet. I år kommer vi att lägga till en miljon: 5 miljoner stipendier av vilka 300 000 kommer att gå direkt till ungdomar bland ursprungsbefolkningen och ungdomar i fattiga familjer för att dessa skall kunna gå på universitet. I år skall det byggas över 500 000 nya bostäder, 50 procent mer än förra året.
I dag finns det i Mexiko i politiska termer en verklig maktbalans. Den lagstiftande och den dömande makten har ett oberoende som inte bara är formellt som tidigare, utan ett verkligt. Det visar det totala oberoende som kongressen visat i förhållande till de olika initiativ som den verkställande makten lagt fram. Detsamma gäller för den dömande makten som löst konstitutionella kontroverser mellan den lagstiftande och den verkställande makten, vilket aldrig någonsin tidigare gjorts.
En annan betydande utmaning är att främja den vetenskapliga och tekniska utvecklingen för att stödja den ekonomiska och sociala tillväxten. Tillsammans med företrädare för den vetenskapliga världen och privata initiativ har man satt igång nödvändiga förändringar, bl.a. decentralisering, större investering med ett åtagande att nå 1 procent av bruttonationalprodukten och framför allt betydande stimulanser för företag och forskare som investerar inom detta strategiska område.
En annan viktig utmaning är ursprungsbefolkningen. I Mexiko har vi 10 miljoner medborgare som tillhör ursprungsbefolkningen. Därför antogs lagen om ursprungsbefolkningens rättigheter och kultur som i dag är den mest långtgående lagen inom detta område.
Då konflikten i Chiapas utbröt uttryckte detta parlament på ett mycket tydligt sätt och vid olika tillfällen sin oro över situationen i denna mexikanska delstat och det uttalade sig för respekten för ursprungsbefolkningens rättigheter, särskilt de mänskliga rättigheterna.
Min regering har gett klara prov på sin politiska vilja att fortsätta dialogen med zapatisterna, vilket det skydd vi gav dem vid marschen mot Mexico City visar. Under min tid vid styret har vi försökt minska spänningarna och påbörjat program för investeringar, utveckling och beaktande av ursprungsbefolkningens behov i hela landet. Jag är tacksam över det stöd som Europeiska unionen har gett under denna process och särskilt för det uttalande som gjordes förra året där den mexikanska regeringens ansträngningar erkänns.
I syfte att gå vidare med att skydda nämnda gruppers rättigheter, lanserade jag en konstitutionell reform om ursprungsbefolkningens rättigheter och kultur. Det är ett bevis på vår fasta vilja att uppnå en total respekt för alla mexikaners mänskliga rättigheter. Lagen kompletterades med ett främjande av respekten för dessa grundläggande rättigheter överallt i världen.
Jag vill med detta säga att vi från början kallat oss en humanistisk regering och vi har haft en tydlig och fast politik till förmån för de mänskliga rättigheterna. Nämnda politik vilar på två axlar. Den första består i att främja stöd och samarbete med internationella organ och världssamfundet, till förmån för alla de insatser som gynnar de förändringar som krävs för att undvika eventuella senarelägganden i denna fråga.
Den andra axeln består i att känna igen och, på det internationella området, främja de mänskliga rättigheterna som grundläggande värden av universell karaktär. Därför har Mexiko beslutat sig för att spela en aktiv roll i olika internationella forum, särskilt i multilaterala instanser som FN:s kommitté för mänskliga rättigheter, där Mexikos röst stärker den internationella rösten i denna fråga och stärker dessa grundläggande rättigheters giltighet i världen.
Vår oro vad gäller de mänskliga rättigheterna i och utanför vårt land har lett oss till att inleda en ständig kamp att försvara de mexikaner som arbetar i Förenta staterna, oberoende av deras migrationsomständigheter. Vi kämpar också för de mexikaners rättigheter som är dömda till döden i det landet.
Vi ansluter oss till Europaparlamentets lovvärda arbete för att avskaffa dödsstraffet,
(Applåder)
och vi är djupt tacksamma över det stöd som gavs Gerardo Valdés i delstaten Oklahoma. Ert och vårt ingripande räddade i slutändan hans liv. Vi mexikaner tror, som miljoner européer, att berövandet av en människas liv - oberoende av det brott som begåtts - är ett brott mot den allra mest grundläggande rättigheten. Det är ett brott mot vår arts värdighet och det försätter den offentliga makten på samma våldsnivå som de kriminellas.
(Applåder)
Främjandet av demokratin som det bästa styrelsesättet, respekten för de mänskliga rättigheterna och främjandet av en varaktig och hållbar utveckling för folken är en betydande del i den mexikanska utrikespolitik som min regering driver. En utrikespolitik som inriktar sig på att delta i bygget av den internationella arkitektur som våra samhällen under det nya årtusendet kräver.
I september förra året, vid undertecknandet av den interamerikanska demokratiska stadgan, anslöt sig Mexiko till nationerna i vår hemisfär som beslutat sig för att försvara demokratin i vår region.
Genom vårt deltagande som icke-ständig representant i FN:s säkerhetsråd bidrar vi till bygget av en ny arkitektur som bättre skyddar internationell fred och säkerhet.
Förenta nationernas konferens om utvecklingsfinansiering, som nyligen hölls i Monterrey i Mexiko, är ännu ett prov på vår fasta vilja att ta på oss ledartröjan i utformandet av ett rättvisare internationellt system, som ger nya möjligheter till de mindre utvecklade nationerna.
I en värld som karaktäriseras av ömsesidigt beroende, kommer vi bara genom förenade ansträngningar att nå framgång i dessa och andra områden, som skyddet av miljön, kampen mot narkotikan och illegal vapensmuggling, kulturella eller personliga tillgångar, kampen mot den extrema fattigdomen och den fullständiga giltigheten av normerna i folkrätten.
Vi bör förena våra ansträngningar med de ansträngningar som görs i andra nationer, de parlamentariska grupperna, de civila organisationerna, forskningscentrumen och i familjer och bland andra människor.
Alla är vi medansvariga för vår framtid, en framtid som med nödvändighet måste delas. Därför är jag, precis som José Martí uttryckte sig, övertygad om att vi måste satsa på ?folkens diplomati? i dag. Det som i slutänden håller är den fåra som kunskap, mänsklig närhet och ständigt intresse för andra skapat i varje medborgares medvetande.
Ledamöter,
Mexiko har föreslagit en ny ordning för regional utveckling, Plan Puebla-Panamá, som innefattar sju centralamerikanska nationer och åtta delstater i syd-sydöstra Mexiko. En region som är mycket underutvecklad, mycket fattig och med brådskande behov av utveckling. Nämnda plan uttrycker min regerings åtagande och uttryckliga erkännandet att det, i de nya ekonomiska och politiska omständigheterna under det 21:a århundradet, inte räcker med att modernisera utvecklingspolitiken; man måste också gå längre än de nationella gränserna.
Från denna talarstol vill jag uppmana Europaparlamentet att stödja detta arbete för regional integration som kommer att göra det möjligt för staterna i det centralamerikanska området mellan Puebla och Panama, som är den amerikanska kontinentens midja, att gå mot en stadig utveckling, bekämpa fattigdom och främja utbildning och kunskap.
När det gäller toppmötet mellan EU-Latinamerika som snart skall hållas i Madrid är jag säker på att det blir ett utmärkt tillfälle att ur ett biregionalt perspektiv undersöka de olika problem som påverkar våra regioner och det bästa sättet att på gemensamt sätt kunna stå emot dem.
Mitt tack till Europaparlamentet för att ni antagit ett förslag som syftar till att upprätta en global associering och en gemensam strategi för Europeiska unionen med Latinamerika och Västindien. De statschefer som kommer att träffas i Madrid kommer att med mycket stort intresse granska dess innehåll.
Jag vill inför er alla upprepa mitt lands beslutsamhet att stärka sitt utbyte med Europa, såväl med dess institutioner som med vart och ett av dess länder, regioner och gemenskaper.
Det är mycket trevligt att kunna informera om att det första och andra året med frihandelsavtal mellan Mexiko och Europeiska unionen har varit framgångsrikt. Tillväxttakten i handelsutbytet har legat på 18 procent eller mer, samtidigt som t.ex. den globala ekonomiska nedgången förra året medförde att exporten till andra regioner blev utan tillväxt. Det ger oss hopp och optimism och vi ser en stor potential i denna förbindelse.
Mexiko är en nation som berikats av olika civilisationer som uppkommit i vårt land eller mötts där. Precis som Europa har Mexiko varit och fortsätter att vara en plats för möten och förening av olika kulturer. Precis som Europa bekräftar Mexiko sin identitet i mångfalden och det mångkulturella som ger landet styrka och rikedom.
Jag uppmanar er att bredda vårt utbyte, att vi skall fortsätta att stimulera våra förbindelser, att vi skall vara del i att stärka ett Mexiko som engagerar sig i sin nutid och ett avantgardistiskt Europa i världen.
Låt oss av vår demokratiska nutid skapa grunden för en framtid av delat välstånd. Med envishet och arbete, med övertygelsen att din nästas välstånd också är vårt eget välstånd, bygger vi tillsammans den värld vi är värda.
Tack för er uppmärksamhet.
(Livliga applåder)
(Stående ovationer.)

Talmannen. -
Kolleger, innan vi avslutar detta högtidliga möte skulle jag önska, herr president, att vi särskilt uppmärksammade att min kollega och företrädare Fontaine, som å våra vägnar gjorde ett officiellt besök i Mexiko i april 2001, är närvarande här i dag. Jag tackar henne för hennes initiativ att bjuda in er att komma hit i dag.
(Applåder)

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Som företrädare för min grupp vill jag uppmana PPE-gruppen och PSE-gruppen att dra tillbaka sitt ändringsförslag nr 1 till denna resolution. Ändringsförslaget syftar till att utvidga listan över terrororganisationer med en rad olika organisationer. I dagsläget, när Europeiska unionen är engagerat i en serie förhandlingar, framför allt med Colombia där ett antal personer befinner sig i terroristernas händer - bland annat kandidaten som tillhör vår egen politiska familj - tror vi inte att det skulle ha någon som helst positiv effekt att utöka några listor, utan det skulle snarare få negativa effekter för förhandlingarna Detta är därför inte något man bör rekommendera vårt parlament. Det är följaktligen med en vädjan om att dra tillbaka detta ändringsförslag som jag vänder mig till de båda majoritetsgrupperna.

Sakellariou (PSE)
Herr talman! Det står i omröstningslistan att ändringsförslag 1 och 2 samt styckena 16 och 17 bortfaller om ändringsförslag 40 antas. Detta är vi inte införstådda med. Vi menar att den andra delen av ändringsförslag 1 absolut är förenlig med ändringsförslag 40. Det är viktigt att vi röstar om den andra delen, eftersom det heter:

Talmannen. -
Det ansågs som oförenligt eftersom det, om det blev antaget, skulle strida mot andan i ändringsförslag 40 att därefter rösta om ändringsförslag 1 och 2 i punkt 16 och 17. Men jag lyssnar gärna på vad föredraganden har att säga i den här frågan.

Elles (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Det är uppenbart att socialisterna ändrar ståndpunkt allt eftersom i den här debatten. I den ursprungliga texten till punkt 16 sägs det att det är nödvändigt ?att kraftigt utöka försvarsutgifterna för att avhjälpa den nuvarande resursbristen?. I diskussioner med den socialistiska gruppen gick jag med på att ändra detta till ?en ökning? under förutsättning att vårt ändringsförslag 40 skulle ligga till grund för vår kompromiss. Därefter gick vi vidare och jag gick med på att lägga fram ett muntligt ändringsförslag där det sades att försvarsutgifterna skulle vara ?tillräckliga?. Eftersom den socialistiska gruppen har dragit tillbaka sitt godkännande av ändringsförslag 40, föreslår jag att vi återgår till den ursprungliga ordalydelsen av punkt 16 - ?att kraftigt utöka? - och röstar om den texten först.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Det rådet och föredraganden kallar ?makroekonomiskt stöd till Ukraina? förtjänar snarare beteckningen skamlig ekonomisk utpressning.
De ytterst stränga villkor som rådet förbinder med vad man kallar ett nytt stöd - privatiseringar av stora företag, nedmontering av den offentliga sektorn till förmån för småföretag, avreglering av priser, sektorsvisa reformer - stämmer till punkt och pricka överens med IMF:s s.k. anpassningsprogram. Att detta program har börjat genomföras har inte annat än försämrat situationen i Ukraina under 2000.
Föredraganden konstaterar att ?BNP har sjunkit konstant? samtidigt som ?konsumentpriserna har ökat konstant?, vilket gör att fortsatta ?reformer? endast kommer att föra Ukraina djupare ner i krisen och försätta en majoritet av befolkningen i växande nöd och elände. Om befolkningens öde och den skrämmande fattigdomen sedan Sovjetunionen upplöstes säger föredraganden inte ett ord. Det är inte hans problem. Viktig för honom är ?övergången till en marknadsekonomi?, som bara har påbörjats men ändå redan gett upphov till mänsklig, ekonomisk och social förödelse, ett faktum som vi är väl medvetna om och som i betänkandet cyniskt nog sägs vara en fråga om vinst och förlust ...
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Tyvärr har mina ändringsförslag till detta betänkande om potatisstärkelse förkastats i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vill påminna om att dessa ändringsförslag syftade till att inrätta en gemensam organisationen av marknaden för matpotatis, något som är särskilt betydelsefullt i Portugal. Betänkandet tar nu bara upp kommissionens förslag om stärkelse och fortsätter att försmå den ståndpunkt vi försvarar. Stödmekanismer till stöd för produktion av potatisstärkelse är en stor kostnad för gemenskapsbudgeten men bara ett fåtal länder drar nytta av dem. Därför är det så viktigt att redan nu se över detta stöd för att stödet till potatisstärkelse skall bli mer rättvist och ge alla producenter tillgång till det, främst små producenter och familjejordbruk. Därför röstar vi inte för detta betänkande.

Alavanos (GUE/NGL)
 - (EL) Gruppen GUE/NGL undertecknar och stöder resolutionsförslaget om relationerna mellan EU och Medelhavsländerna. Jag vill också gärna framhålla betydelsen av det slutdokument som tillkännagavs av kontaktgruppen för parlamentstalmännen i EU och Medelhavsländerna. I synnerhet artikel 2 om genomförandet av Säkerhetsrådets beslut 242 och 338, formeln ?för fred?, palestiniernas lagliga rätt till självstyre och till en självständig stat. Paragraf 6, som fördömer Israels militära ockupation, liksom även paragraf 7, som fördömer alla former av våld och terror mot oskyldiga israeler.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vår röst mot denna resolution är framför allt en protest mot att ändringsförslaget från PPE och PSE har godkänts som kräver att rådet kompletterar listan över de grupper och organisationer som använder mord, kidnappning, utpressning, tilltvingande av medel och alla andra typer av terroristaktioner. Och därefter förtydligar man inte vilken annan typ av terroristaktioner man menar och man skiljer inte heller mellan åtgärder som vidtas av organisationer som kämpar för demokrati i sina länder och de faktiska terroristaktionerna. Detta är inte acceptabelt.
Men resolutionen har trots allt vissa positiva aspekter, framför allt när det gäller att intensifiera förbindelserna när det gäller samarbete och solidaritet med de latinamerikanska länderna för att främja deras ekonomiska utveckling och garantera de sociala tjänsterna och kampen mot fattigdomen, och den upprepar att det är nödvändigt att Europeiska unionen förfogar över tillräckligt med resurser för att genomföra denna politik. Vi anser givetvis att det är grundläggande att utveckla en verklig samarbetspolitik och inte bara handelsavtal som främst gynnar de multinationella företagen, så som det ibland har varit.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Detta gäller ett direktiv mot omgivningsbuller och jag röstade med stor glädje för, eftersom jag är emot buller. Men jag är egentligen mot alla typer av buller, herr talman, även det buller som kommer från dem som agerar mot de äldre och pensionärerna. Jag har i dag förnummit bullret från något mycket allvarligt som inträffade i Milano, där en journalist vid tv-kanalen Telelombardia som befann sig i ett hem för äldre och pensionärer, Pio Albergo Trivulzio i Milano, för att göra ett reportage om de äldres situation i vårdhemmen - i detta fall ett vårdhem för äldre i Milano - hotades och förbjöds att filma, med stort buller, ett buller som nådde ända till mig och som jag här och nu vill påtala. Jag tycker att pensionärerna och de äldre har rätt att välja hur de vill leva, i lugn och ro, och inte under skumma förhållanden, något som jag misstänker är fallet i detta vårdhem i Milano.

Talmannen. -
Det var lika fyndigt som vanligt när det gäller att få ämnet att stämma överens med punkten på föredragningslistan.
Betänkande (A5-0153/2002) av Caudron

Fatuzzo (PPE-DE).
Min fantasi kommer att sväva ännu friare när jag skall förklarar varför jag röstade för forskningen, herr talman, för jag är positiv, starkt positiv till forskning, men forskning om vad? Jag tror att vi måste göra som Roland i Ludovico Ariostos verk Den rasande Roland. Roland far till månen för att hitta det försvunna förnuftet. Jag tror också att vi måste leta efter förnuftet, dvs. hjärnan, klokskapen som mänskligheten har förlorat. Även det är ett slags forskning. Det är en svår forskning, men en forskning som borde ligga först bland våra forskningsområden, för alltför många har förlorat förnuftet, framför allt bland de styrande. Det som är på väg att ske i Palestina och i Israel just nu, och inte bara där, visar att det första forskningsobjekt vi bör ägna oss åt är att hitta det borttappade förnuftet.

Scallon (PPE-DE). -
Herr talman! Finansiering av forskning om embryon som kommer att förstöras strider mot Irlands författning såväl som mot ytterligare fyra medlemsstaters författningar, rättsläge eller politiska ståndpunkt.
Europeiska unionen har kompetens inom forskning och teknisk utveckling - Avdelning XVII i EG-fördraget. Denna skall utövas som komplement till de verksamheter som bedrivs i medlemsstaterna - artikel 164 i EG-fördraget - och alltid i enlighet med subsidiaritetsprincipen - artikel 5 i EG-fördraget - och med respekt för den nationella identiteten hos medlemsstaterna - artikel 6 i EU-fördraget. Därför har EU, tvärtemot vad kommissionären för forskning anser, inte rätt att upphäva nationell lagstiftning, förordningar och etiska riktlinjer eller att insistera på att medlemsstater är förpliktade att utarbeta förordningar för embryoforskning.
Jag beklagar den irländska regeringens tystnad beträffande den oacceptabla situation genom vilken irländska skattebetalare tvingas finansiera forskning om embryon som kommer att förstöras genom sin medverkan i EU:s finansiering och jag beklagar EU:s finansiering av forskning om embryon som kommer att förstöras på det sätt som anges i betänkandet av Caudron, i överensstämmelse med majoritetsuppfattningen i PPE-DE-gruppen.

Belder (EDD)
. (NL) Vid andrabehandlingen av Caudronbetänkandet är det en prestation att Europaparlamentet inte gett efter för benägenheten att höja budgeten. Det är också bra att Europaparlamentet försökt göra något med de etiska aspekterna av ramprogrammet. De rymmer dock även min främsta orospunkt, nämligen forskningen på ?överflödiga? embryon. Det går inte att ge upp skyddet av detta liv som skänkts av Gud. Utifrån en etisk infallsvinkel, tre anmärkningar.
Först och främst har rådet inte på ett konkret sätt uppfyllt de mer detaljerade riktlinjer som utlovats. Det är därför omöjligt för Europaparlamentet att reagera på det i andrabehandlingen. Det är inte rimligt för lagstiftning som åstadkoms via medbeslutandeförfarandet. Fastän de etiska frågorna absolut är aktuella på europeisk nivå så vill rådet knappast säga något om dem. Tar det då Europaparlamentets roll i lagstiftningsprocessen på tillräckligt allvar?
För det andra får Europaparlamentet av princip inte låta sitt intagande av en ståndpunkt styras genom splittringen i rådet. Ett eventuellt förlikningsförfarande skulle inte komma sig av Europaparlamentets agerande utan av rådets motsträviga hållning med avseende på etik.
För det tredje återstår problemet att medborgare kommer att vara med och betala för forskning som är straffbar i diverse medlemsstater. Aktivt stöd till den här omstridda forskningen strider mot kommissionärens uttalande att beslut angående tillåtelse av sådan forskning måste överlåtas till medlemsstaterna. Min fråga hur Europeiska kommissionen vill motverka att etik används som konkurrensfaktor förblir obesvarad.

Fitzsimons (UEN)
. (EN) Jag välkomnar koncentrationen på ett begränsat antal prioriterade områden under det kommande programmet. Jag anser att Europa på detta sätt kan skapa ett verkligt mervärde och röra sig i riktning mot målen i Lissabonprocessen.
Jag stöder helhjärtat en förstärkning av kopplingen mellan europeiska, nationella och regionala initiativ. Decentraliserad förvaltning är mycket uppskattat eftersom vi alla önskar att europeiska program och fördelning av medel skall skötas på ett mindre besvärligt och byråkratiskt sätt.
Jag är medveten om behovet av kontinuitet i forskningen både vad beträffar helheten av det utförda arbetet och när det gäller personalens anställning på olika projekt. Vi har ett ansvar för att göra vad som ankommer på oss för att se till att det blir en mjuk övergång till det sjätte programmet.
Till sist vill jag kortfattat beröra forskningens etiska aspekter. Även om subsidiaritetsprincipen föreskriver att varje medlemsstat kan bestämma vilken sorts forskning som får utföras på dess territorium så får vi inte glömma att det handlar om de europeiska skattebetalarnas pengar. I min medlemsstat, Irland, finns det ett tydligt förbud mot varje form av försök på mänskliga embryon eller kloning.

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Jag har sedan länge stött de europeiska insatserna för forskningen. Problematiken kring forskningen om stamceller och övertaliga embryon får inte behandlas ur ett känslomässigt och inskränkt perspektiv. Med hänsyn till de grundläggande allmänna principer och universella värden som vi försvarar är det vår skyldighet att avvärja riskerna för eugenik och kloning för reproduktiva ändamål.
Vi får inte dölja det faktum att många sjuka inväntar utvecklingen av nya terapier, som erbjuder många av dem en möjlighet att bli botade. Lagstiftarens uppdrag är att reglera forskningen, men risken är att forskningen hämmas av alltför strikta tyglar. Upptäckternas Europa måste främjas.
Forskningen rör också alla européers vardagsliv. Prioriterade områden som livsmedelssäkerhet, kampen mot utbredda sjukdomar och en bättre folkhälsa vittnar om en vilja att föra ihop forskningen med välbefinnandet.
Jag noterar också med glädje det föreslagna stödet till en utveckling av forskningen om sällsynta sjukdomar.

Montfort (NI)
. (FR) För företagen inom unionen är de ekonomiska effekterna av en europeisk forskningspolitik betydande. Därför bör vi, och kanske mer på det här området än på något annat, främja ett stärkt samarbete mellan medlemsstaterna. En framgång för det europeiska forskningsområdet är en av nycklarna till vår framtida ekonomiska tillväxt.
Man tydliggör dock inte definitionen och räckvidden av de etiska grundprinciperna, dvs. de principer som enligt rådets gemensamma ståndpunkt skall vägleda forskningen.
Alla medlemsstater har inte samma synsätt när det gäller forskningen på mänskliga embryon. Den senaste tidens vetenskapliga upptäckter ger oss ett alternativ till att använda embryonala stamceller: adulta stamceller. I dag kan vi således förena vetenskaplig forskning och etiska principer.
Jag beklagar också att en majoritet inte ville återuppta denna viktiga debatt för forskningens framtid. På så sätt öppnar man vägen för att samtliga medlemsstater får finansiera forskning som ett antal medlemsstater har förbjudit inom sina egna territorier. Det skulle vara en kränkning av den nationella suveräniteten, men också av staternas och deras medborgares moraliska suveränitet.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Den terapeutiska kloningen, som öppnar nya möjligheter att bota vissa sjukdomar, innebär att förstöra embryon och även om det är den mest utforskade tekniken (och därför den mest tillgängliga), är det inte den enda och säkert inte den idealiska. Jag försvarar därför det europeiska förbudet mot att skapa mänskliga embryon för kloning (såväl för terapeutiska som reproduktiva ändamål). Men trots detta bör man tillåta två undantag: övertaliga embryon och de 64 redan tillgängliga cellinjerna.
När det gäller forskningens finansiering, och särskilt inom ramen för det sjätte ramprogrammet (som Caudrons betänkande tar upp), anser jag dock att gemenskapens finansiering bör prioritera forskningsprojekt som använder medlen till terapeutiska ändamål på vuxna stamceller.

Mussa (UEN)
. (IT) Det europeiska området för forskning är en verklighet i vardande: det är ett ambitiöst mål för Europeiska unionen som genom det sjätte ramprogrammet föreslår att samordna forskningsverksamheten på ett sådant sätt att det blir möjligt för Europa att konkurrera med de andra stora världsmakterna inom vetenskap och teknik.
De åtgärder som vidtas inom ramen för det sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling 2002-2006 kommer för första gången att genomföras enligt de allmänna riktlinjer som anges i fördraget om inrättandet av europeiska gemenskapen, nämligen:
att förstärka industrins och gemenskapens vetenskapliga och tekniska grund,
att främja utvecklingen av industrins och gemenskapens konkurrenskraft,
att främja forskningsinsatser som stämmer överens med principerna i fördraget om inrättandet av Europeiska unionen.
De prioriterade forskningsområden som anges i det sjätte ramprogrammet har definierats på grundval av ?gemensamma europeiska värden?, som utgörs av
en vilja att förena och koncentrera en kritisk massa av ekonomiska och personella resurser och att i största möjliga utsträckning minimera slöseriet,
ett behov av att föra samman de olika kompetenser som finns i unionens olika länder och att genomföra jämförande undersökningar i europeisk skala,
att skapa kopplingar till unionens prioriteringar och intressen,
att bedriva en transnationell forskning.
(Texten kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Efter många månaders arbete och vidsträckta interinstitutionella debatter, offentliga eller interna parlamentsdebatter är det verkligen beklagligt att majoriteten i kammaren envisas med att förkasta alla ändringsförslag som ingivits utifrån grundläggande etiska krav, utifrån en humanistisk modell. Majoriteten uppvisar därmed en total okänslighet för grundläggande mänskliga värden och en olycklig anda som helt behärskas av en obegränsad teknokrati. Jag tänker på förkastandet av ändringsförslagen 89, 91, 92 och 95, som därmed på ett negativt sätt fläckar ner en mycket viktig ram för den europeiska vetenskapen och för unionens forskningspolitik. För egen del beklagar jag framför allt att ändringsförslag 89 förkastats, som jag hade föreslagit och som försvarar den så kallade ?principen om rättslig enighet?, vilket enligt min mening erbjöd en gemensam solid och obestridlig lösning på rättslig nivå på dessa problem, och som helt respekterar medlemsstaternas rättsliga demokratiska beslut. Det vi kan komma att uppnå efter denna majoritetens envisa blindhet är att pengar från skattebetalare i medlemsstater där ett visst mål, metod eller teknik är illegala, via EU kommer att användas för att finansiera det som i det egna landet är förbjudet och olagligt. Det är helt uppenbart att detta resultat inte bara är stötande för demokratin i dess verkliga betydelse och för de nationella rättssystemen, utan också är fullkomligt absurd ur rättslig utgångspunkt och en kränkning av bestämmelsernas substantiella hierarki.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat nej till betänkandet. Fyra medlemsstater i EU har i sina författningar ett sådant skydd av livets okränkbarhet att man därmed förbjuder forskning på stamceller från embryon, ofödda barn. Detta konstitutionella skydd är inte Europaparlamentet, kommissionen och rådet beredda att ta hänsyn till inom ramen för EU:s gemensamma forskningsprogram, ett djupt beklagligt faktum.
Jag tillhörde undertecknarna av ändringsförslag 92, vars fyra delar avslogs (193-284 med 22 nedlagda röster; 183-293 med 21 nedlagda röster; 182-303 med 21 nedlagda röster; samt 184-312 med 18 nedlagda röster). Därmed ges klartecken för att skattebetalares pengar nu kan gå till en verksamhet som är olaglig och författningsvidrig i fyra medlemsstater, däribland Tyskland.
De etiska normerna för sjätte ramprogrammet är alltså allvarligt bristfälliga, inte minst när det gäller forskning som involverar mänskliga embryon. Medlemsstaternas inställning till sådan forskning varierar starkt och skall respekteras. Därmed borde det vara självklart att embryon som skapats för provrörsbefruktning, men som inte använts för detta ändamål, tillsammans med forskning där embryonala stamceller används, inte skall finansieras av EU. Gemenskapsmedlen måste komma alla länder till godo. Medlemsstater skall inte, som nu sker, tvingas att finansiera forskning som är olaglig och mot konstitutionen i deras eget land.

Titley (PSE)
. (EN) Jag välkomnar detta betänkande som är ett stort steg mot att göra EU till den mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomin i världen till 2010. Om inte detta program blir antaget kan Europa aldrig hoppas på att bli en global aktör när det gäller forskning och teknik, områden där vi ligger långt efter Förenta staterna.
Det sjätte ramprogrammet kommer också att respektera etiska principer som är gemensamma över hela Europa. I synnerhet kommer forskning om reproduktiv kloning av människor att vara förbjuden. Jag anser att de europeiska institutionerna kan lyckönska sig till att ha nått en så förnuftig och effektiv överenskommelse i denna fråga. De övergripande fördelarna med det sjätte ramprogrammet måste förklaras för våra medborgare: alla delar av samhället, från unga forskare till funktionshindrade och äldre kommer att gynnas av det. Om det någonsin har krävts argument för europeiskt samarbete så formulerar forskningsprogrammet dem med kraft. Det gläder mig att europeiska vetenskapsmän i Europas regioner kommer att belönas ekonomiskt för sitt skarpsinne. Sammantaget innebär detta att vi kommer att bli mer konkurrenskraftiga och det kommer att hjälpa oss i kampen mot allvarliga sjukdomar och miljöproblem.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill främst ta upp två ändringsförslag som jag har röstat för i Schnellhardts betänkande, nämligen förslag 129 och 82. På det hela taget är betänkandet mycket balanserat, och jag vill gratulera kollegan Schnellhardt till det enorma arbetet. Det faktum att de båda ändringsförslagen antogs i plenum visar att det går att finna kloka kompromisser mellan kravet på europeiska regelverk och små doser av sunt förnuft. Dessutom kan frågan om subsidiariteten tillämpas meningsfullt även i hygienföreskrifterna på jaktområdet. Jag hoppas att bestämmelserna skall infogas i de nationella regelverken.

Fatuzzo (PPE-DE).
Schnellhardts första betänkande gäller reglerna för livsmedelshygien i Europa. Som ni kan se, herr talman, är de flesta parlamentsledamöter frånvarande i kammaren. Varför? Därför att de har gått för att äta lunch. Säkerligen är många av dem i färd med att njuta av typiska, traditionella eller regionala maträtter. Italienarna äter till exempel gorgonzola, matfett från Colonnata, parmesanost från Reggio, spaghetti al pesto, fettuccine al tartufo, pollo alla diavola etc, typiska regionala produkter som lyckligtvis - jag vet att det vattnas i munnen på er, men ha tålamod ett tag till - skyddas i Schnellhardts betänkande. Jag skulle vilja att de skyddades ännu mer och att man säger tydligt till alla europeiska medborgare att deras typiska och regionala produkter aldrig får saknas på de europeiska borden. Detta är ett Europa som finns nära medborgarna, herr talman!

Talmannen. -
Det var nog inte i första hand jag som fick det att vattnas i munnen på dem. Sekretariatet hade börjat se fram emot sin lunch.

Hyland (UEN)
. (EN) Eftersom jag kommer från Irland ?the Food Island?, är jag ytterst medveten om hur nödvändigt det är att övertyga de europeiska konsumenterna om att europeiska livsmedel kan mäta sig med alla andra i världen när det handlar om hygien och säkerhet såväl som kvalitet.
Efter ett antal larmrapporter under de senaste åren har man vidtagit långtgående åtgärder för att finjustera hela produktionsprocessen för livsmedel så att ingenting skall lämnas åt slumpen och våra konsumenter kan känna sig lugna.
Jag välkomnar särskilt införandet av bestämmelser som syftar till att garantera att livsmedel som importeras från länder utanför unionen måste uppfylla samma rigorösa bestämmelser som gäller för tillverkare inom EU. Detta måste placeras högt på dagordningen när vi nu snabbt närmar oss utvidgningen, så att den standard som de europeiska konsumenterna har kommit att förvänta sig kan upprätthållas.
Inrättandet av Europeiska livsmedelsmyndigheten är grundvalen för vår livsmedelssäkerhetspolitik. Det är mycket oroväckande att man nästan ett halvår efter startdatum ännu inte fattat beslut om myndighetens permanenta hemvist. Det ger konsumenterna en mycket tvetydig signal om vilken betydelse europeiska myndigheter tillmäter frågan om livsmedelssäkerhet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag röstade för detta dokument om hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung, men jag gjorde det motvilligt, herr talman. Vi kan använda vilka argument som helst för att motivera hur vi röstar, bara de är seriösa och humana. Borde vi då inte föreslå - och jag tänker föreslå det i detta ögonblick - att vi skall vara humanare mot djuren, oavsett om det handlar om fiskar, nötkreatur, får eller grisar? Varför måste vi hela tiden äta dem? Varför måste vi föda upp dem för att döda dem och lägga dem på matbordet? Jag är inte vegetarian, herr talman, men varför inte försvara de djur som jag inte är helt övertygad om att Vår Herre har skapat enbart för att de skall hamna på våra matbord? En dag måste vi nog till och med fatta beslut om att inte längre äta kött från djur. Detta är åtminstone mitt förslag, herr talman.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
. (DE) Jag välkomnar kommissionens differentierade metoder att garantera ett omfattande hälsoskydd genom att införa specifika hygienföreskrifter på livsmedelsområdet.
Att dessa föreskrifter även gäller viltkött som i stora mängder erbjuds konsumenterna på kommersiell bas, kan inte vara annat än följdriktigt. Dock är det mycket viktigt att göra skillnad på om det handlar om kommersiell marknadsföring eller om privat konsumtion av vilt i små mängder. Jägaren som efter jakten skänker bort små mängder vilt eller ger det till det lokala försäljningsstället varken kan eller bör ges samma skyldigheter som ett storföretag som producerar kött. Det måste finnas praktiskt orienterade lösningar för jägarens speciella situation. Hur riktiga och välkomna dessa nya föreskrifter än är måste de privata jägarna undantas!
Våra jägare har redan i dag goda kunskaper om vilthygien och viltpatologi. Den utbildade jägaren har alltid tagit fullt ansvar för den hälsomässiga säkerheten hos det vilt han har nedlagt, och så kommer det att förbli också i framtiden.
Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har godkänt många ändringsförslag som handlar om flexibilitet i marknadsföringen av vilt och viltkött utan att livsmedelssäkerheten för den skull har äventyrats. Jag ber innerligt om stöd för dessa ändringsförslag i plenum!

Nobilia (UEN)
. (IT) I sitt arbete - som jag röstar för - har föredraganden med all rätt beskrivit det aktuella förslaget till förordning och de nya förslagen som nyskapande.
Och nyskapande är det verkligen när det gäller att ställa samman och förenkla de olika bestämmelser som finns på det område som angetts ovan. Föredraganden frågar sig dessutom om gemenskapslagstiftningen - och vårt system för livsmedelssäkerhet beskrivs som ett av de bästa i världen - inte är alltför ihålig eller tvärtom alltför stelbent.
I själva verket behövs en gemenskapslagstiftning som är mer konceptuell och mindre rigid och stelbent eftersom den på medellång eller lång sikt riskerar att bli ihålig, om inte motstridig, i och med att vetenskap och teknik utvecklas, men även på grund av att värdesystem, normer och filosofier ändras inom gemenskapen.
Två frågor bör emellertid understrykas när det gäller vad som är önskvärt i dagsläget och i framtiden: för det första en framtida detaljerad beskrivning av roller, kompetenser och ansvarsområden för entreprenörerna, medlemsstaterna och kommissionen. För det andra att Europa - kommissionen, om man föredrar det - måste spela en större och mer betydelsefull roll i internationella sammanhang, till att börja med i WTO. Det stämmer emellertid också att för att kunna göra det sistnämnda, så krävs det en institutionell förnyelse av Europeiska unionen.
(Texten kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) När det gäller det första betänkandet av Schnellhardt, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om hygienregler för livsmedel, är det glädjande att notera att det behöriga utskottet antagit ett ändringsförslag som gör det möjligt för medlemsstaterna att vidta specifika åtgärder för de lokala marknaderna och livsmedelsföretagen som försörjer dem, samt att skydda produktionsmetoderna och de traditionella livsmedelsprodukter, under villkor att de inte utgör en livsmedelshygienisk risk. Detta är verkligen en aspekt som inte får glömmas och där ansträngningarna måste inriktas på att förbättra formuleringen av dessa specialiteter, eftersom vissa koncept kanske inte är formulerade på ett så lyckligt och begripligt sätt ännu. Livsmedelshygienen är otvivelaktigt ett grundläggande krav, men det är viktigt att motstå fundamentalistiskt överdrivna visioner som å ena sidan underställer de lokala marknaderna oproportionerligt höga krav och outhärdliga byråkratier, och å andra sidan utplånar från kartan ett oräkneligt antal traditionella produkter till de industriella lobbygruppernas ära vilka har försvagat mångfalden livsmedel hos våra folk och gett det europeiska jordbruket och våra nationella och regionala kulturer ett nytt yxhugg.

Titley (PSE)
. (EN) Jag välkomnar detta betänkande som kräver en konsolidering av befintliga europeiska kontroller av livsmedelshygien och djurhälsa. Livsmedelshygien är något som påverkar det dagliga livet för alla europeiska medborgare och ett ämne som intresserar många människor. Det är därför viktigt att all lagstiftning som har med denna fråga att göra skall vara så tydlig och tillgänglig som möjligt.
Även kravet på registrering av alla livsmedelsföretag är lämpligt. För närvarande finns det inte något sådant system och det är på tiden att livsmedelsproducenter blir ensamt ansvariga för livsmedelssäkerhet. Om det blir på det viset kommer konsumenterna inte att behöva tampas med lika mycket byråkrati och de kommer att få en klarare bild av vem som klandervärd.
Slutligen är kravet att allt kött skall behandlas lika under de nya reglerna välkommet. Det finns inte någon övertygande motivering för att vilt skall behandlas annorlunda än annat kött, vilket är fallet för närvarande. Om en europeisk medborgare oroar sig för livsmedelssäkerheten och sedan får reda på att det finns ett undantag för just den sortens kött som oron gäller kan det faktiskt göra hela åtgärdspaketet meningslöst.

Kindermann (PSE)
. (DE) På grund av ett misstag har min grupp inte kunnat lägga fram vissa krav på delad omröstning respektive omröstning i avsnitt inom utsatt tid. Den muntliga begäran om delad omröstning av 3 förslag som vår samordnare lade fram godkändes inte. Därför vill jag som föredragande förklara att jag avvisar förslag 4, 5 och 17 och att jag i förslag 11 endast godkänner slutet, dvs. orden ?Kommissionen underrättar de ansvariga myndigheterna, medlemsstaterna och Europaparlamentet om resultaten av de genomförda kontrollerna? som tillägg till kommissionens ursprungliga text. Förslag 16 stöder jag utom orden ?inom ramen för systemet för tidig varning?.
Men eftersom betänkandet innehåller många långt viktigare ändringar har jag röstat för de förslag som behandlats i block och för lagstiftningsresolutionen, även om jag inte stöder innehållet i alla enskilda förslag.

Patakis (GUE/NGL)
Just de händelser som inträffat, exceptionellt allvarliga sjukdomar och de dödsfall som orsakats av dem, borde tvinga oss att ställa några avgörande frågor om djurens hälsa, om kvaliteten på våra livsmedel och om de enorma risker som konsumenterna utsätts för.
Det är naturligtvis nödvändigt att formulera tydliga regler för att fastställa kvalitetsnormer och skapa garantier för kontroll av livsmedlen. Men innan vi vidtar några lagstiftningsåtgärder, är det nödvändigt att lyfta fram orsakerna till försämringen och förvanskningen av livsmedelskedjan. Den obevekliga lag som gäller på den kapitalistiska marknaden förvandlar växtätande djur till köttätande, och det är denna lag man måste påvisa och bekämpa. Annars begränsar vi oss till olika tekniska aspekter som vilseleder konsumenterna och är ett hot mot folkhälsan.
Den egentliga orsaken är den allt intensivare produktionen, påtryckningar på producenterna från handeln och mellanhänderna, de stora multinationella bolagen inom foder- och livsmedelsbranschen, att minska produktionskostnaden och samtidigt öka produktionsvolymen, för att bolagen skall kamma hem så stora övervinster som möjligt.
Avslutningsvis, det pågår en successiv och alltmer omfattande överföring av makt från medlemsstaternas veterinärmyndigheter till en supermyndighet under kommissionen, som förvandlar dem till filialer och tjänar andra, tvivelaktiga politiska syften och inte alls främjar effektiva kontroller och konsumentskydd. Vi motsätter oss helt denna utveckling.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Detta initiativ är mycket viktigt då man där försöker samla de olika gällande direktiven på detta område i en gemensam text. För närvarande finns det sju olika direktiv som reglerar bestämmelserna om specifik hygien vid mellanstatliga handel med produkter av animaliskt ursprung och import från tredje land för att hindra spridning av djursjukdomar genom saluföring av dessa produkter, en ram som uppenbarligen gör att det allmänna europeiska systemet inte blir särskilt öppet och det har gjort en diskriminerande hantering möjlig. Jag är också försiktigt positiv till den nya modellen för en förordning antagen av kommissionen för att uppnå denna samling och förenkling av de europeiska bestämmelserna då deras direkta tillämpbarhet gör det möjligt att övervinna en annan aktuell brist i detta huvudsäte: skillnaderna i konkreta sanktioner som tillämpas i de olika medlemsstaterna. Det är utifrån denna syn vi röstar för och med samma anda som vi fortsätter att följa denna fråga inför framtiden.

Alavanos (GUE/NGL)
 - (EL) Gruppen GUE/NGL har undertecknat det gemensamma resolutionsförslaget om relationerna mellan EU och Ryssland. Jag skulle för egen del vilja understryka följande punkter:
För det första:  Vikten av att skapa ett alleuropeiskt system för säkerhet och politisk dialog - främst genom OSSE - som kan dämpa den förväntade oron i Ryssland över de baltiska staternas och Polens anslutning till Europeiska unionen. Det vore emellertid ett stort misstag att utvidga Nato österut, vilket av Ryssland kommer att uppfattas som ett försök att omringa landet.
För det andra:  Europeiska unionen måste se positivt på att ryska produkter importeras till kandidatländerna efter att de uppnått medlemskap, eftersom man måste ta hänsyn till de speciella konkurrensproblem som de ryska företagen fortfarande har.
För det tredje:  Europeiska unionen måste över huvud taget både på det strukturella och på det ekonomiska planet verka för att skapa ett europeiskt område, där även Ryssland och Ukraina ingår. Att efter det kalla krigets slut vidmakthålla politiska och ekonomiska konflikter från det kalla krigets dagar är en politik som inte leder framåt men däremot innebär många risker.

Bethell (PPE-DE). -
Herr talman! Jag röstade för resolutionen om Kaliningrad av Hoff. Vi måste följa det exempel Patten gav oss i sina anmärkningar i går och göra ett tydligt uttalande för samarbete med Ryssland och när det gäller frågan om Kaliningrad måste det vara avpassat efter önskemålen från folket i det lilla territoriet.
Putin är vår vän och vi bör uppmuntra honom. Han har skänkt Ryssland ekonomisk tillväxt vid en tidpunkt då det ekonomiska systemet i det landet befann sig i ett mycket farligt tillstånd. Han har fått ordning på skattesystemet, vilket bland annat har lett till slutsatsen att sänkta skattesatser ofta leder till ökade skatteintäkter.
Tjetjenien är hans svarta fläck och i den frågan måste vara kritiska mot den ryska regeringen.
Putin är känslig för kritik och Europaparlamentet bör uppmana alla att vara försiktiga, vilket kolleger nogsamt bör lägga på minnet även om de inte är närvarande i kammaren just nu.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag kunde naturligtvis inte rösta emot ett dokument från Europaparlamentetsom vill se att mer uppmärksamhet ägnas åt enklaven Kaliningrad, ett område som snart kommer att vara fullständigt inringat av Europeiska unionens territorium. Att tala om Kaliningrad är detsamma som att tala om Ryssland och att även uttrycka sin egen övertygelse när det gäller förbindelserna mellan det landet och Europeiska unionen. I Italien har Berlusconi tydligt förklarat att han vill att Ryssland så snart som möjligt skall bli medlem av Europeiska unionen. Jag tror snarare - och det vill jag säga offentligt här - att vi först skall avvakta resultatet av ett associerings- och samarbetsavtal, och i första hand skall de européer bli medlemmar av Europeiska unionen som alltför länge har stått utanför, dvs. länderna i Central- och Östeuropa. Betydligt senare skulle man eventuellt kunna börja tala om en associering för Rysslands del medEuropeiska unionen: ännu är tiden definitivt inte mogen för detta.
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Det faktum att Sovjetunionens fall har lett till att Ryssland har gått under, att den ryska ekonomin ruinerats av de nyrikas och korrumperade myndigheters plundring, att landets befolkning dukar under i misär - allt detta berör som vanligt knappast ansvariga europeiska politiker. Det är bara det att när Europeiska unionen utvidgas mot öst, då kommer en liten bit av detta Ryssland på drift - Kaliningradregionen - att bli en enklav mellan två medlemsstater, med allt vad det innebär i form av föroreningar och smuggling av narkotika, vapen och människor. I ett slag ser man att EU har ett ?väl uppfattat intresse? av att ägna sig åt saken. Hur? Europeiska unionen har faktiskt ingen lösning, vilket medges i betänkandet. Detta betänkande är fullt av fromma önskningar, men också av förslag till att organisera rysk-europeiska patruller på bägge sidorna gränsen, för att göra det ännu svårare för regionens invånare att ta sig över gränsen. De subventioner som EU gör sig berett att betala ut till Kaliningrad, och som är avsedda att göra den till en ?pilotregion?, som en bro mellan EU och det övriga Ryssland, kommer som alla vet bara att berika de lokala maffiagrupper som sitter vid makten.
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) En gång i tiden var Östpreussen en hotfull tysk enklav mitt i slaviskt och baltiskt område. Snart blir oblasten Kaliningrad, den norra hälften av före detta Östpreussen, en rysk enklav omringad av EU-medlemsstater. Det är ett område med mycket lägre välfärdsnivå, med en större miljöförstöring och med ett behov av fri genomfart genom det polsk-litauiska gränsområdet till Vitryssland och Ryssland. Genom att införa visumtvång för nuvarande och blivande medlemsstater i EU riskerar det här området att skäras av från den stat som det tillhör. De senaste tio åren har ibland tanken utvecklats från Västeuropa att avsätta området Kaliningrad för Wolga-tyskarna, vilka förlorade sin egen Sovjetrepublik under andra världskriget eller för andra befolkningsgrupper såsom de ryska minoriteterna i de baltiska staterna, utan att ta hänsyn till den nuvarande befolkningen som mellan 1945 och 1991 flyttade in från alla delar av före detta Sovjetunionen. Lyckligtvis försöker föredraganden inte uttryckligen att återerövra Kaliningrad för Tyskland genom att skilja det från Ryssland och ersätta den nuvarande befolkningen med en annan. Den kurs som stakats ut för att behandla oblasten Kaliningrad som en experimentdel av Ryssland som med Rysslands medgivande engageras starkt i sin EU-omgivning och dessutom får ekonomiskt stöd, stöder jag.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Stabilitets- och konvergensprogrammen tillåter regeringarna att knäcka de svagaste, de fattigaste, bland annat de äldre och pensionärerna, genom att säga till dem att det inte finns pengar för att hjälpa dem och för att betala deras pensioner, för man måste respektera stabilitets- och tillväxtpakten. Detta är inte sant, som vi alla vet. Man skulle kunna respektera stabilitets- och tillväxtpakten och ändå betala samtliga pensioner, höja dem, ge de fattigaste som inte har något en dräglig tillvaro, och i stället minska statens onödigare utgifter. Jag uppmanar därför alla äldre europeiska medborgare att i stället för att sprida sina röster bland samtliga de partier till höger eller vänster som finns i deras respektive länder - och på så vis splittra 33 procent av alla röster, eftersom de äldre utgör 33 procent av valmanskåren - bilda ett pensionärsparti som på så vis skulle få 33 procent av rösterna och som skulle skicka 208 företrädare till Europaparlamentet, något som utan tvekan skulle få bättre effekt än en enda.

Berthu (NI)
. (FR) I betänkandet av Marinos, som Europaparlamentet just har antagit, framförs en mycket lugnande syn på genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen inom ramen för EMU. Vi delar inte denna syn. Stabilitetspakten är en följd av det ömsesidiga beroende som euron har skapat mellan medlemsländerna - i vått och torrt. Enligt denna pakt skall länderna sträva efter finansiell återhållsamhet, vilket i princip är sunt.
Tyvärr kan man också se att de första månaderna har kantats av allt allvarligare incidenter, med Irland, Italien, Tyskland och Portugal. I dag är det Frankrike som sitter på de anklagades bänk. Dessa skiljaktigheter uttrycker med allt större bestämdhet att de nationella ekonomierna och samhällena måste få utvecklas enligt sin egen rytm och egna särdrag, utan att behöva stängas in i en rigid och likriktande tvångströja.
Eurons logik börjar gå emot och kommer i framtiden att kollidera med nationernas logik. Vilken är viktigast för demokratin? Självklart nationernas logik. Men vilken är den mäktigaste? Svaret på den frågan är svårare, och det är därför äventyret med euron alltid har verkat oroväckande för oss.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vår röst mot Marinos betänkande beror på att detta i grunden är ett stöd till ivern att uppfylla stabilitetspakten, vilket för övrigt kommissionen just har gjort genom det inlägg kommissionär Pedro Solbes nyss har gjort, där han betonar stabiliteten och strävan att uppnå en balanserad eller bättre budgetsituation.
Det som på flera ställen i betänkandet framhålls som det viktigaste är satsningen på de nyliberala recept som gör att budgetproblemen och de ekonomiska problemen kommer att drabba dem som alltid drabbas - arbetstagarna. Därför försvarar man en återhållsam lönepolitik tillsammans med ett lågt budgetunderskott på tre procent och vill ?påskynda och utvidga genomförandet av strukturella reformer på det ekonomiska området, särskilt på varu- och kapitalmarknaderna, inbegripet pensionsområdet, samt inom transport, energi-, kommunikations- och arbetsmarknaderna?. Alltså mer av samma slag.
När det gäller de portugisiska och tyska fallen kritiserar man dessa för att de inte utfört en sträng tillämpning av stabilitetspakten, vilket är oacceptabelt och djupt orättvist, då de jämför helt olika situationer och för att de inte har tagit hänsyn till den socioekonomiska situationen i Portugal som har bland de högsta fattigdomsnivåerna i Europeiska unionen. Det som krävs, vilket vi förespråkar, är att stabilitetspakten avskaffas och inte de åtgärder den portugisiska regeringen har vidtagit via ändringsbudgeten.

Markov (GUE/NGL)
. (DE) Den totala ekonomiska tillväxten i EU sjönk 2001 till 1,6 procent (2000 låg den fortfarande på 3,3 procent), arbetslöshetssiffrorna är nästan konstanta (7,7 procent i december 2001 jämfört med 7,9 procent i december 2000), inflationen steg när euron infördes från 2,1 procent i december 2001 till 2,5 procent i januari 2002, antalet investeringar i den europeiska bruttonationalprodukten ligger långt under vad som krävs för en hållbar tillväxt.
I stället för offentliga investeringar, ett genomgripande program för sysselsättningspolitiken, bärkraftiga koncept för att säkra hälsovården och pensionssystemen kräver föredraganden att vi strikt rättar oss efter stabilitets- och konvergenspakten som ett värde i sig. Hans förslag till garanti för detta är lika föråldrade som felaktiga: Han kräver en kategorisk begränsning av utgifterna (givetvis skall det sparas särskilt på det sociala skyddet) i stället för att förbättra inkomstsidan, han kräver återhållsamhet i löneavtalen samtidigt som vi faktiskt har allmänt sjunkande reallöner, medan de transnationella koncernerna kan notera mycket höga vinster utan att i många fall ens behöva betala skatt. Hur skall efterfrågan kunna ökas med en sådan strategi?
Ett sådant betänkande kan jag inte godkänna.

Patakis (GUE/NGL)
Betänkandet kräver en strikt tillämpning av den stabilitetspakt som lett till försämrade levnadsvillkor för folkets breda lager och som, trots vad som utlovats, inte har lyckats föra den europeiska ekonomin ut ur krisen och åstadkomma hög tillväxt. Stabilitetspakten förstärker den antifolkliga politik som syftar till ständig vinstökning, med förslag som ger alibi för EU:s ohämmade nyliberala ekonomiska och sociala politik med alla dess tragiska konsekvenser.
Samtidigt som den ekonomisk-sociala situationen förvärras och orättvisorna bara ökar, driver man en politik med strukturella reformer, som leder till arbetslöshet, alltmer flexibla anställningsformer, ovisshet och otrygghet för arbetstagarna, fattigdom, utarmning och marginalisering av miljontals medborgare. Det är en politik som leder till minskade lönekostnader och samtidigt ständigt ökande vinster för kapitalet.
I den heliga budgetbalansens namn begär man en snabbare reformering av pensionssystemen och fullständig avreglering av marknaderna, allt för att möjliggöra monopolkapitalets hänsynslösa framfart. Kraven på budgetdisciplin innebär att man vill rättfärdiga den ständiga minskningen av kostnaderna för social omsorg, utbildning, sjukvård och allmännyttiga tjänster, samtidigt som kostnaderna för att stärka storkapitalet inte berörs och arbetstagarna drabbas av allt hårdare skatteregler.
Jag röstar mot resolutionen, därför att EU:s och medlemsstaternas politik inte svarar mot arbetstagarnas, jordbrukarnas och småföretagarnas behov. Det är en politik som är lyhörd för storkapitalets krav och tjänar dess intressen. Jag stöder de grupper i samhället som gör motstånd och kämpar för att få slut på den obarmhärtiga politik som framtvingas av stabilitetspakten.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) För mig som portugisisk ledamot från CDS/Partido Popular, ett parti som i oppositionen framhävde sig som kritiskt och mycket negativt till hur den socialistiska regeringen i Portugal, som förlorade i valet den 17 mars, ledde ekonomin och de offentliga finanserna i vårt land under de senaste åren, alltså de år som här tas upp, var det särskilt besvärligt att ta ställning till betänkandet av vår kollega Marinos. Å ena sidan stöder jag det i mycket av den kritik som framförs genom att det tar upp oroande situationer i olika länder. Men å andra sidan stöder jag det inte när det för fram att strängare åtgärder borde vidtas från rådets sida. Men det är verkligen beklagligt att vi har kommit till denna punkt. När det gäller Portugal anser jag emellertid att det viktigaste nu, mer än våra beklaganden, är att rikta uppmärksamheten och viljan hos alla dem som följer dessa frågor på att kraftigt stödja den nya portugisiska regeringens fördubblade ansträngningar, som redan genomförs, att under mycket annorlunda förutsättningar snabbt se till att utvecklingen blir positiv, vilket kommissionär Pedro Solbes erkände på min fråga i slutet av debatten i går. Jag är säker på att de nya portugisiska myndigheternas ansträngningar kommer att få förståelse och lämpligt politiskt stöd från alla europeiska institutioner och de förtjänar solidaritet från majoriteten av parlamentets kolleger.

Titley (PSE). -
Herr talman! När vi ser på förbindelserna med Förenta staterna måste vi fråga oss huruvida Förenta staterna är berett att följa multilaterala avtal. Vi har sett vad som har hänt när det gäller Kyoto, vi har sett försöket att sabotera FN-konferensen om olaglig handel med handeldvapen och nu ser vi jordbrukslagen som hotar att överskrida de gränser som överenskommits inom WTO när det gäller bidrag till jordbrukare.
Det oroväckande är att både EU och Förenta staterna i Doha-avtalet lovade de mindre länderna att de skulle få tillträde till våra textil- och jordbruksmarknader. Nu tycks Förenta staterna vara beredda att bryta sitt löfte i den frågan, precis som man har gjort när det gäller textilier i förhållande till länderna i Västindien.
Den verkliga faran är inte bara det budskap som jordbrukslagen ger de fattigare länderna, utan det kommer även att uppmuntra de EU-medlemmar som motsätter sig vår egen jordbruksreform. Vi har gjort ofantliga framsteg med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken men det är långtifrån tillräckligt. Jag hoppas att dessa åtgärder från Förenta staternas sida, som syftar till att påverka det politiska spelet inför valen i november, inte skall uppmuntra de EU-medlemmar som motsätter sig ytterligare reformer.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I samband med det föregående betänkandet talade vi om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryska federationen. I det här betänkandet från Elles talas det i stället om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater. Jag röstade för betänkandet för jag anser att dessa förbindelser måste intensifieras. Jag vill till och med sträcka mig så långt som att föreslå att det inrättas en interparlamentarisk kommitté bestående av ledamöter från USA:s kongress och ledamöter från Europaparlamentet som skall sammanträda flera gånger per år. Men först av allt vill jag se att Förenta staterna avskaffar dödsstraffet och skär ner på den oreglerade försäljningen av vapen i alla stora varuhus i landet. Detta skulle vara till stor hjälp för en ytterligare förbättring av de redan utmärkta förbindelserna mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vi är kritiska till och djupt oeniga med oändligt många aspekter i denna resolution som Europaparlamentet i dag har antagit. En första aspekt är bedömningen av Nato som en central ram för försvaret av förbindelserna mellan Europeiska unionens länder och USA, framför allt genom strävan efter ett partnerskap för att dominera världen, och i det syftet gör man skapandet av en europeisk armé och utvecklingen av en militärindustri till prioriterade mål.
Trots blygsamma omnämnanden av att USA inte uppfyllt diverse grundläggande internationella protokoll, konventioner och fördrag, varken kritiserar man eller fördömer USA för dess oansvariga inställning till den förvärrade internationella situationen, till kriget, till den ökade militära interventionspolitiken, till vapenkapplöpningen eller till sitt ansvar i stödet till den israeliska regeringens brottsliga politik gentemot det palestinska folket.
Vi vill också understryka EU:s blygsamma reaktion på att USA inte uppfyller handelsreglerna, främst när det gäller stålet och stöden till jordbruksexport, och vi noterar att varken USA:s blockad mot Kuba eller den så kallade Colombiaplanen fördöms, bland en mängd andra exempel.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) En grundtanke i betänkandet är att EU skall gå i USA:s ledband när det gäller planering och genomförande av anfallskrig, omfördelning av marknaderna och kampanjen mot de folkliga rörelser som motsätter sig den ?nya tingens ordning?.
För EU är Nato en ?grundläggande garant för stabiliteten och säkerheten, en nödvändig struktur för gemensamma insatser?. Inom Nato gör EU anspråk på rollen som en ?konsekvent, pålitlig och jämlik partner till USA?. Således föreslår man i betänkandet en ökning av medlemsländernas militärutgifter.
Den imperialistiska interventionen i Afghanistan, hotet om ett mera allmänt krig, USA:s brott mot ABM-avtalet, förberedelserna för stjärnornas krig, den mardrömslika tanken på ett eventuellt kärnvapenkrig, avskaffandet av grundläggande demokratiska rättigheter, inget av allt detta berörs av föredraganden eller också konstaterar han med ?beklagande? att USA agerat utan att samråda med EU, Nato och FN.
Som ett led i konkurrensen mellan olika imperialistiska krafter begär man i betänkandet att USA skall respektera sina förpliktelser mot Världshandelsorganisationen, IMF och Världsbanken.
När Europaparlamentet i plenum röstar för betänkandet, tyder det på en ambition att göra EU mera totalitärt, militaristiskt och aggressivt. För kommunisterna kommer detta inte som någon överraskning. Det som inger hopp är att folken i EU och i hela världen är medvetna om det och gör motstånd.
Därför har vi, KKE:s europaparlamentariker, röstat mot betänkandet.

Queiró (UEN)
. (PT) Elles betänkande är i stort sett ett väl utformat betänkande. Dess huvudsakliga syfte är att berika debatten om starkare förbindelser i ett nytt globalt sammanhang, och att meddela en officiell ståndpunkt från parlamentet i denna fråga.
Den strategi som används för att utforma detta betänkande var enligt vår mening ganska effektiv. Föredraganden betonar här och där med en viss regelbundenhet tanken om ?nya globala utmaningar/intressen?. Och detta rättfärdigar såväl på säkerhetsområdet som på det ekonomiska området, behovet att i dag stärka de transatlantiska förbindelserna.
Men betänkandet och därmed resolution innehåller ett tydligt krav på att göra GUSP till gemenskapspolitik (nr 9), vilket jag inte håller med om, liksom jag tycker att det är olämpligt med en del av den irriterade kritiken mot USA:s utrikespolitik, vilken inte bidrar till det nödvändiga förtroendefulla klimat som kan lösa de öppna frågorna, eller stärka det odiskutabla gemensamma arv som förbinder och bör fortsätta att förbinda Europa och USA. Därför har jag lagt ned min röst.

Talmannen. -
Därmed avslutas röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.19 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Innan vi går vidare med vår föredragningslista vill jag bara påpeka för ledamöterna i kammaren att jag gjorde ett kort arbetsbesök till Cypern i förra veckan. Som ni vet är detta en avgörande tid för hela utvidgningsprocessen och i synnerhet för Cypern. Det finns nu ett gyllene tillfälle att trycka på för en övergripande lösning i vilken en nära förestående anslutning till Europeiska unionen kan spela en roll. Den utgör förvisso en tvingande tidsfrist.
Jag nämner detta därför att i dag befinner sig Förenta nationernas generalsekreterare, Kofi Annan, på Cypern. Å parlamentets vägnar vill jag uttrycka våra förhoppningar att hans besök skall ge ökad kraft åt de direkta förhandlingarna som äger rum på Cypern tack vare honom. Jag ber denna kammare att förena sig med mig och skicka ett budskap om stöd till båda parter och uppmuntra dem att gripa detta tillfälle.
(Applåder)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är yttranden av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken Solana och kommissionen om situationen i Mellanöstern.

Solana
 den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken . (EN) Herr talman! För det första vill jag be om ursäkt för att jag inte var närvarande den 24 april då det var meningen att jag skulle ha deltagit i debatten med kommissionär Patten. Men den dagen befann jag mig på ett mycket annorlunda ställe, nämligen i ett möte med president Arafat som då fortfarande befann sig i Mukata och inte kunde röra sig fritt. Jag är säker på att ni förstår att jag inte kunde vara här med er.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag skulle omedelbart vilja följa upp vad den höge representanten just har sagt, men jag konstaterar redan i början att vi än en gång står inför återgäldad terror i Mellanöstern. Israeliska civila blev återigen brutalt mördade i förra veckan när en självmordsbombare sprängde sig själv i luften i Rishon-Le-Zion. Jag vet att vi alla helhjärtat fördömer detta. Det kan inte finnas något försvar för sådana handlingar. Det gläder mig att arabiska ledare nu offentligt fördömer dessa fruktansvärda självmordsbombningar. Det måste bli ett slut på dem, och palestinska ledare måste, som vi har sagt upprepade gånger, göra allt som står i deras förmåga för att kontrollera och förhindra terrorism.
Våld mot civila kan aldrig rättfärdigas som ett uttryck för politiska strävanden eller frustrationer. Vi fortsätter att kräva att palestinierna skall bryta upp terroristnätverk och sätta stopp för den väpnade intifadan.
Det kan inte bli någon uppgörelse i Mellanöstern utan skapandet av en livskraftig palestinsk stat och ett Israel som kan leva i säkerhet inom erkända gränser i förvissning om att det inte kommer att översvämmas av återvändande flyktingar. Vi bör också säga mycket tydligt att en palestinsk stat förutsätter att man går tillbaka till 1967 års gränser eller något som är mycket nära dem och att den inte kan delas upp i delar som hålls åtskilda av bosättningar. Utan skapandet av en sådan livskraftig palestinsk stat och en israelisk stat som erkänns av hela det internationella samfundet kommer vansinnet att fortsätta, barn kommer att mördas och blod kommer att flyta. Likuds beslut i söndags mot själva idén om en palestinsk stat - vilket den höge representanten hänvisade till och som även har fördömts av Peres och andra - kommer, om det vidhålls mot hela det internationella samfundets önskan, inklusive Förenta staternas regering, att ge oss vad ordföranden för det israeliska labourpartiet, Benjamin Ben-Eliezer, har kallat ?en epok av oavbruten konfrontation och blodiga strider?.
Låt mig, liksom den höge representanten, fokusera ett ögonblick på den palestinska myndigheten. Den palestinska myndighet som stiger upp från det förflutnas aska måste vara öppnare, mera demokratisk och mera öppen för insyn. Det har vi sagt länge och vi har arbetat aktivt för det tillsammans med många palestinier och det internationella samfundet. Jag vill rekommendera kammaren en artikel av en palestinsk akademiker, verksam vid universitet i Cambridge, i dagens International Herald Tribune där han lägger fram argumenten för en reform av den palestinska myndigheten i ytterst tydliga ordalag. Vi vet att det är svårt att genomföra en reform. Se bara på de djärva beslut och de prövningar som kandidatländerna och våra grannar på Balkan har fått utstå. Men det måste till en reform. Jag hyser inga tvivel om att det kan uppnås om palestinierna kan lita på att deras institutionsbyggande ansträngningar kommer att belönas med en stat och inte med förstörelse.
Som parlamentet känner till har kommissionen finansierat ett projekt kring dessa reformfrågor under ordförandeskap av Michel Rocard - en framstående ledamot av denna kammare och med Henry Siegman som projektledare. Det arbetet har redan kommit att genomsyra kommissionens ansträngningar att tillämpa rigorösa villkor för Europeiska unionens budgetstöd. Vi har varit en av ytterst få givare vars bidrag har varit förknippade med tydliga, konkreta och handfasta villkor och vi har tvingat den palestinska myndigheten att genomföra konkreta reformåtgärder. Till exempel har vi för det första förstärkt insynen i den palestinska myndighetens offentliga finanser. För det andra har vi varit behjälpliga med att konsolidera alla inkomstkällor för den palestinska myndighetens intäkter i en enda statskassa, som noga har övervakats av Internationella valutafonden. För det tredje insisterade vi på att finansministeriet skulle vara fullt ansvarigt för förvaltningen av den palestinska myndighetens lönelista. Vi krävde även att anställningar inom den offentliga sektorn skulle frysas och att ett strikt utgiftstak under en sparbudget skulle inrättas.
Med andra ord så gör vi redan en hel del. Men för att föra en process med grundläggande reformer vidare måste vi fördubbla dessa ansträngningar. Jag upprepar att ingen har gjort mer än vi när gäller att inrätta reformerade, livskraftiga och öppna institutioner på de palestinska territorierna.
Vi önskar ett skyndsamt inrättande av ett organ med ansvar för reformprocessen. Vi önskar en förstärkning av mekanismen för ekonomistyrning. Vi önskar revisorer för den palestinska myndigheten som är ansvariga inför den lagstiftande församlingen. Vi önskar en mera detaljerad rapportering om budgetgenomförande och statsskuld. Vi önskar att ett enhetligt pensionssystem som omfattar samtliga offentliganställda skall utvecklas och vi önskar att den palestinska myndighetens investeringsbudget skall integreras i den samlade budgeten för 2003 under finansministeriets direkta kontroll. Vad den höge representanten sade är helt riktigt: den palestinska myndigheten måste synas och handla mera som en regering, och det gäller inte bara de vanliga områdena för regeringens verksamhet utan i synnerhet säkerhetstjänsterna.
Vi önskar även en reform av det palestinska rättssystemet. Det försenade utfärdandet av lagen om domstolarnas oberoende är en förutsättning för fortsatt budgetstöd från Europeiska unionen. Om denna lag utfärdas kommer vi att bidra med tekniska råd och stöd till ett reformprogram för rättssystemet, ägnat att bibringa god förvaltning och respekt för rättsstatsprincipen.
Enligt Världsbanken belöper sig de fysiska skadorna som de israeliska militära operationerna har åsamkat palestinsk infrastruktur och institutioner till grovt räknat 300 miljoner US-dollar, vilket innebär att behoven för krissituationer detta år ökar till totalt 2 miljarder US-dollar. Klyftan mellan redan gjorda biståndsåtaganden och uppskattade behov uppgår nu till ungefär 800 miljoner US-dollar.
Tillsammans med övriga internationella givare, inklusive Förenta staterna, har vi förbundit oss att stödja den palestinska myndigheten i dess ansträngningar för reform och återuppbyggnad.
En grupp från kommissionen är för närvarande sysselsatt med att göra en bedömning av skadorna på infrastrukturen, och bedöma den institutionella kapaciteten hos de palestinska myndigheterna och kommunerna. Denna rapport kommer att vara vägledande för oss i våra ansträngningar när det gäller reparationer och återuppbyggnad. På kort sikt måste vi arbeta med ett snabbstartspaket för att få förvaltningen att börja fungera igen. Anledningen är mycket enkel: förstörelsen av datorer, register, lönelistor och enkla bokföringsuppgifter innebär att jag inte kommer att kunna framträda inför denna kammare och säga att de pengar vi har investerat i det palestinska folkets framtid är pengar som har använts på ett korrekt sätt, om vi inte mycket snart kan åstadkomma något som kan fungera. Vii behöver därför någonting som kan utgöra skelettet till en anständig förvaltning i Palestina och vi behöver det snarast.
I detta arbete står vi inför ett allvarligt dilemma. Inte bara palestinierna, utan även israelerna, önskar att vi skall återuppbygga den infrastruktur och de institutioner som redan har bekostats av det internationella samfundet och förstörts av den israeliska försvarsmakten. Hur kan vi vara säkra på att detta inte kommer att inträffa igen? Svaret är att vi inte kan garantera det. Jag anser emellertid att det är lika sant att vi har ett ansvar som vi inte kan smita ifrån. 
Samtidigt är våra resurser ansträngda till bristningsgränsen. Vi lämnar redan 230 miljoner euro i bistånd detta år till palestinierna, genom den palestinska myndigheten, UNRWA och i humanitärt bistånd. Så snart utvärderingen av behoven är klar kommer vi att återkomma för att informera kammaren och rådet om de fulla ekonomiska konsekvenserna och för att be om er hjälp med att erbjuda en lämplig respons från Europeiska unionen. Jag vill framhålla detta: återuppbyggnaden kommer inte att vara billig och det kommer inte att vara billigt för oss att leva upp till den retorik som vi har brukat med passion, vältalighet och, det är jag övertygad om, även med goda avsikter. Det kommer att kosta om vi skall leva upp till våra löften.
Under de senaste veckorna har det förekommit anklagelser om att den palestinska myndigheten skulle ha missbrukat pengar från Europeiska. Israels regering har utarbetat en dossier där det görs gällande att Yassir Arafat och den palestinska myndigheten i hemlighet har använt budgetstöd från arabstater, Norge och Europeiska unionen för att finansiera de som stöder terrorismen eller till och med för att direkt finansiera terrorhandlingar. Liknande anklagelser har framförts när det gäller CIA - så vi har spännande sällskap. Detta är extremt allvarliga anklagelser. Vi granskar dem mycket noggrant. Hittills har vi inte funnit några belägg för att medel från Europeiska unionen har använts för andra ändamål än de som har överenskommits mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten. På detta stadium tycks anklagelserna vara grundlösa - ungefär som de anklagelser om läroböcker som gjordes för inte så länge sedan.
Detta har återspeglats i mediernas rapportering. De första rubrikerna i europeisk och israelisk press var: ?EU finansierar terror?. Nu säger nyhetsartiklarna bara att ?EU-medel kan ha missbrukats oavsiktligt?. Dessa anklagelser bör ses mot bakgrund av försöken att frånhända president Arafat och den palestinska myndigheten deras legitimitet och försvaga givarnas stöd för dem, vid en tidpunkt då det internationella samfundet utsätter Israel för påtryckningar att inleda allvarligt menade förhandlingar.
Inte desto mindre tar vi de israeliska anklagelserna på yttersta allvar och, som jag har sagt, kommer vi att fortsätta med en grundlig granskning av alla bevis på missbruk av medel från Europeiska unionen. Det är inte möjligt att överse med ett sådant missbruk, lika lite som vi kan överse med Israels förstörelse av EU-finansierade projekt till ett värde av 20 miljoner euro.
Vi kommer att begära av den palestinska myndigheten att den samarbetar fullt ut med att klara upp alla anklagelser när det gäller användning av medel från Europeiska unionen. Vi måste kunna vara säkra på att medel används korrekt. Det är mitt ansvar inför detta parlament, och det är både mitt och ert ansvar inför alla skattebetalare i Europeiska unionen.
Vad som nu behövs är en kraftfull och samordnad insats av det internationella samfundet för att reformera och återuppbygga den palestinska myndigheten, som den legitima styrelsen i de palestinska territorierna, och som den legitima samtalspartnern i de kommande fredsamtalen som den höge representanten har talat om.
Det har varit så många debatter om Mellanöstern där vi alla har uttryckt vår fasa inför den avgrund som har öppnat sig framför oss och även uttryckt vår gemensamma syn på politisk återhämtning och byggandet av en varaktig fred.
I dag ansåg jag det riktigt att fokusera på en praktisk roll som Europeiska unionen kan och måste spela, med lika stor, eller ännu större kraft, än någon annan, för att bygga en bättre framtid, snarare än att upprepa det som har sagts så många gånger förut och det som utförligt rapporteras i medierna.
Jag hoppas bara att vi får chansen att visa att vi är värdiga denna utmaning.
Till sist vill jag av hela mitt hjärta instämma i de anmärkningar som den höge representanten gjorde i slutet av sitt tal. Varje antisemitisk handling är oacceptabel, varje antisemitisk handling måste utan vidare fördömas i demokratiska och pluralistiska samhällen, på samma sätt som varje rasistisk handling måste fördömas var som helst. Men det är inte ett utslag av antisemitism att vara oense med Ariel Sharon, eller med Likuds partiresolutioner, eller med en del av det som görs av en sittande regering. Jag är övertygad om att vi alla, i likhet med andra ledamöter av denna kammare, önskar se en livskraftig, säker israelisk stat som lever i fred med sina grannar. Jag anser att det är orimligt att påstå att detta argument är antisemitiskt.
(Applåder)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Tyvärr är läget i regionen fortfarande mycket kritiskt. Oerhörda restriktioner för den palestinska befolkningen består, det militära trycket består också, liksom terroristdåden, och som nämnts mördades förra veckan ånyo femton civila och över femtio registrerades som skadade.
Man måste tänka på att det inte finns något demokratiskt samhälle som klarar av ett terroristdåd varje vecka utan att kräva åtgärder av sina ledare. Och på det politiska planet har vi sett det beklagansvärda beslutet av Likud, vars betydelse måste anses vara relativt eftersom de lyckligtvis är i minoritet i Knesset och också i det israeliska samhället, vilket de enkäter Solana hänvisar till visar. På samma sätt är den islamska radikala rörelsen Hamas ledares uttalande inte representativt för den nationella palestinska myndigheten.
Dock finns det vissa hoppingivande signaler. Den oerhörda medborgardemonstrationen i Israel med krav på ett slut på ockupationen, ordförande Arafats uttalande där han tog avstånd från dessa terroristdåd, hans order om polisingripanden och hans visade beredvillighet att acceptera samexistensen med en israelisk judisk stat och som sammanfaller med de som gjordes i Sharm-el-Sheikh av Egypten, Saudiarabien och Libyen. Vad som också naturligtvis är oerhört positivt är att Arafat inte längre är i husarrest och att belägringen av kyrkan i Betlehem upphört.
I flera av dessa hoppingivande signaler kan man tydligt urskilja påverkan, spåren, av Europeiska unionen, och det måste man beakta eftersom vi ofta har en tendens att underskatta vår egen kapacitet. Europeiska unionens medling är avgörande och därför måste man med kraft avfärda de orättvisa och obefogade anklagelserna om felaktig användning av gemenskapsbidragen. Jag är tacksam över den snabba och rejäla förklaringen av kommissionär Patten, men som han själv sagt måste man vara väldigt skrupulös. Redan tidigare uttryckte min grupp sin oro över var en del av vissa utbildningsbidrag tagit vägen.
Parterna i konflikten medger att världssamfundets deltagande är nödvändigt. Vi måste bidra till att konsolidera kvartettens existens så att denna tvingar fram att en internationell konferens tillkallas, som naturligtvis innefattar arabländerna, och ingen får betvivla att Europeiska unionen kommer att spela en huvudroll vid denna konferens.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, höge representanten, herr kommissionär, ledamöter! Den information vi fått i dag av den höge representanten inger hopp trots det allvarliga läget. Det är riktigt att attentaten fortsätter och det är också sant att det pågår summariska avrättningar, men det är en skillnad sedan en månad tillbaka: vi har Mukata-avtalet, frågan om lösningen av problemet vid födelsekyrkan och dessutom andra viktiga frågor. Den höge representanten har nämnt en, dvs. Likuds röstning i kongressen. Jag tror att vi bör påminna oss att Netanyahu, som får Sharon att framstå som moderat, och Sharon undertecknat Wye Plantation-avtalen i egenskap av verkställande i staten Israel och att det medför ansvar. Det har också inträffat en annan händelse, demonstrationen av över hundra tusen personer i Tel Aviv som kräver fred omedelbart och slutligen en sak som man inte brukar nämna och det är att den israeliska regeringen har avmobiliserat de reservister som kallats in för att straffa Gaza, vilket enligt mitt sätt att se det visar en betydande svängning.
Med vetskap om att vår insats, den höge representantens insats och våra företrädare i områdets insatser är mer effektiva till sitt innehåll än när det gäller att göra reklam för sig - där vinner Förenta staterna över oss -, tror jag att vi bör fortsätta att uppmuntra dem att fortsätta den inslagna vägen även om de inte infinner sig i Europaparlamentet. Jag anser att Solanas frånvaro den 24 april är mer än väl rättfärdigad, vi har inte begärt förklaringar till den.
För det andra tror jag att vi är överens om att skynda på skapandet av en palestinsk stat, och jag hänvisar till resolutionerna som börjar 1948, vid staten Israels tillkomst. Den höge representanten sade vid sitt senaste besök att det man måste göra, med Mitchell- och Tenetplanerna som grund är att skynda på och skapa en palestinsk stat. Och på samma sätt som han sagt att man måste göra så att den palestinska staten - eller det som den palestinska myndigheten har - skall likna en stat undan för undan, så tror jag att man måste skynda på denna process eftersom en av konsekvenserna av det som pågår är att det palestinska folkets identitet och dess känsla av ansvar har stärkts enormt. Jag tror därför att vi måste försöka få denna process att gå så snabbt som möjligt.
Herr talman! Om jag övergår till den eventuella fredskonferensen tror jag att den bör ske i FN:s regi - man får aldrig glömma att Israel kom till genom ett beslut i FN. Jag beklagar å min grupps vägnar att det inte blivit en fortsättning, och att FN:s internationella kommitté accepterats för att granska vad som skedde i Jenin. Om inget folkmord skett tror jag att nämnda granskning dessutom skulle ha varit till hjälp för Israel när det gäller att lägga fram och rättfärdiga sin gärning.
Hur som helst tror jag att man måste fortsätta att arbeta i kvartetten och Arabförbundet för att kunna sammankalla denna konferens utan någon som helst typ av uteslutanden. Jag anser att den position den israeliska premiärministern upprepade gånger tagit, att vilja bestämma vem han skall förhandla med, är totalt oacceptabel. Var och en måste representera sig själv.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag, med anledning av anklagelserna i vissa media i Förenta staterna och även i dess kongress - och vi har just antagit vår resolution om de transatlantiska förbindelserna - som klassar oss som antisemitiska, hänvisa till den resolution vi antog förra månaden och där vi upprepar vårt fördömande av de antijudiska attentaten i Europa. Men jag tror att man också skulle behöva säga till nämnda media och kongressledamöter att de borde läsa om bibeln och att båda folken är semiter, de kommer från Sem, Noaks son, och har samma rötter till Abraham. Både araber och israeler är semiter. Jag talar med utgångspunkt i en grund och det är att jag själv känner mig som mer semit än något annat. Precis som jag sade i Knesset säger vi spanjorer att vi har några droppar moriskt och judiskt blod. De som verkligen är antisemiter är de som försöker monopolisera denna fråga. Vi anser att vi bör försöka få dessa båda brödrafolk sedan femtusen år tillbaka att finna samlevnadsformer och därför anser jag att detta slag av anklagelser inte bara är orättfärdigt utan att det inte på något sätt bidrar till den nödvändiga fredsprocessen i Mellanöstern.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Herr Solana, jag avundas er inte ert resschema. Jag gratulerar till framgångarna i Reykjavik. Som svensk kan jag inte annat än beklaga att Ryssland nu har större inflytande över Nato än vad Sverige har. Men det är inte det vi ska tala om här.
Mina israeliska och palestinska vänner och de som vill ha fred undrar varför vi i Europa bara pratar och inte gör något. Det är klart att vi är maktlösa inför våldet och blodbadet. Samtidigt är det en djupt orättvis anklagelse. Jag är övertygad om att det engagemang, det resande, de pengar och de resurser som Solana, Patten och samtliga institutioner satsar ger långsiktiga effekter, både när det gäller en lösning av frågan om Födelsekyrkan och det långsiktiga uppbyggandet av den palestinska myndigheten.
Vi kan naturligtvis inte prata bort våldet, men det står inte särskilt många andra metoder till buds. Förhandling, samtal, dialog, kompromiss är de verktyg med vilka vi har byggt upp det europeiska samarbetet. Jag vill väldigt gärna tro att de också ska fungera i Mellanöstern. Våldet är ingen lösning. De fruktansvärda självmordsattentaten måste upphöra. Det är aldrig försvarbart att döda oskyldiga människor. Det kan inte bli fred så länge de fortsätter.
De israeliska attackerna är inte heller försvarbara. De har inte lett till att självmordsbombningarna har upphört. Den nu pågående interna debatten i Likudpartiet med en potentiell ledarstrid får inte tas som intäkt för att döda fler oskyldiga palestinier.
Det är också djupt tragiskt att den oberoende FN-undersökningen av händelserna i Jenin inte genomfördes. Om Israel inte har något att dölja var detta ett tillfälle att visa världen att det inte hade skett någon massaker. Ingen seriös bedömare har sagt att det har skett en massaker. Men om det har skett övergrepp måste de utredas.
Israel måste självfallet presentera bevis, som kommissionär Patten har sagt, på de mycket allvarliga anklagelserna om att EU finansierat terrorism. Det är klart att korruption, t.o.m. av en enorm omfattning, förekommer inom den palestinska myndigheten. Vi har diskuterat detta flera gånger. Säkert har en del medel hamnat i fel fickor, men att hävda att vi finansierar terrorismen är en mycket, mycket allvarlig anklagelse. Jag vill tacka kommissionär Patten för att han tar allvarligt på detta och försöker utreda och redovisa för oss vad som händer.
Några ord om konferensen. Det är bra att det blir en konferens. Det är bra att världssamfundet är involverat, men också att Arabförbundet deltar. Detta är inte den första konferensen. Det råder en viss konferenströtthet, men några knutar kan kanske ändå lösas. Givetvis måste palestinierna kunna sända sina representanter. Det är oacceptabelt att Sharon lägger in ett veto mot Arafat, eftersom han är palestiniernas talesman.
Vad ska egentligen stå på dagordningen? Skall man försöka lösa alla frågor, eller skall man endast gå några steg i taget? Vilken utgångspunkt skall man ha? De jag talat med både från den israeliska och den palestinska sidan ger olika svar: Oslo, Camp David, Mitchell, Taba, det saudiska förslaget eller FN:s olika resolutioner. Om detta råder ingen enighet. Ändå är det viktigt att försöka formulera en gemensam grunddagordning. Det vore väldigt bra om herr Solana kunde gå närmare in på vad han realistiskt sett tror att det kommer att stå på dagordningen.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! Denna förmiddag har vi ägnat oss åt de transatlantiska förbindelserna. Men vi har glömt att konstatera följande: den israeliska arméns vapen, vapen som betalas av de amerikanska skattebetalarna, har förstört den palestinska autonomins byggnader och institutioner som finansierats av europeiska skattebetalare. Detta är också ett faktum i de transatlantiska förbindelserna.
Jag tror inte att det är tid för klagovisor längre, och jag håller med om att man bör försöka komma fram till i vilken utsträckning det är möjligt att gå vidare. Den internationella konferensen bör ha ett mål: bereda mark för att vi före årets slut skall få en högtidlig förklaring från FN:s generalförsamling om att en palestinsk stat skall inrättas enligt modellen för inrättandet av en israelisk stat. Det är Förenta nationerna som skall ta ansvaret, precis som de tog ansvaret för den israeliska staten, med all rätt enligt vissa, med orätt enligt andra. Då skulle allt tal om kravet på att främja inrättandet av en palestinsk regering få en innebörd, eftersom en stat behöver en regering.
I det sammanhanget anser jag att uttalandet från Likud är en bra sak, av det enkla skälet att det tvingar det israeliska samhället och de israeliska ansvariga att ta sitt ansvar. De ansvariga israeliska politikerna har i åratal sagt att de är för en palestinsk stat, men samtidigt har de gjort allt som motverkar en sådan stat. Mot denna bakgrund tror jag att Likuds uttalande kommer att liva upp debatten, eftersom freden, en av nycklarna till freden, finns i det israeliska samhället - om bara de 70 procent av israelerna som är för en palestinsk stat mobiliserade sig politiskt! En sådan mobilisering är nödvändig för att de personer på den palestinska sidan som är för ett erkännande av den israeliska staten skall upphöra med massakrerna på israeliska medborgare. Om vi lyckas nå ett sådant läge kommer FN:s deklaration att få ett värde, eftersom den skapar en politisk ram som tvingar alla att ta ställning.
Jag skulle således vilja att Europeiska unionens politiska företrädare, som betalas av de europeiska skattebetalarna, bestämt kan tala om för de amerikanska och de ryska företrädarna att problemets lösning finns inom FN, en högtidlig förklaring om att inrätta en palestinsk stat.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! Under den senaste perioden åkte några av oss - somliga för första gången - till Israel och de palestinska territorierna.
När man på plats kan lyssna till de hårt prövade befolkningarnas berättelser, konstatera omfattningen av den materiella förödelsen och föreställa sig djupet av de psykiska skadorna, är det lättare att inse vidden av de nyheter vi nu får höra från regionen. Ett exempel är den enorma demonstrationen i Tel Aviv i slutet av förra veckan. Den samlade återigen tiotusentals personer, vilket i förhållande till Israels totala befolkning är en imponerande mobilisering. Vid demonstrationen framfördes mycket bestämda krav om det som betyder mest, nämligen ett slut på den militära ockupationen, på bosättningarna och på de brott som är ovärdiga en armé i ett land som utger sig för att vara en framstående demokrati.
I slutet av april i Tel Aviv mötte vi företrädare för flertalet av dessa rörelser. I mina ögon är de Israels heder i dag. De förkroppsligar hoppet om framtida förändringar i Israel, i likhet med de ansvariga israeliska politiker som deltar i koalitionen för fred under gemensam ledning av Beilin, f.d. minister för arbetarpartiet, och Rabbo, palestinsk minister.
Strömningens återvunna styrka är utan tvekan ett synligt tecken på mer djupgående förändringar som letar sig fram i en del av det israeliska samhället. Det tycks ha etablerat sig en välgörande tveksamhet till våldspolitiken som medel för att främja Israels säkerhet. Frågetecknen verkar bli alltfler, framför allt efter de hemska avslöjandena om Jenin och de konsekvenser som den militära offensiven mot palestinska städer och flyktingläger har fått för bilden av Israel i världen, ja en dag kan det till och med bli så att de israeliska ledarna ställs inför en internationell domstol.
Det har slutligen uttryckts ett stort intresse för de arabiska grannarnas historiska förslag om att normalisera förbindelserna med Israel, i utbyte mot ett tillbakadragande från ockuperade territorier. Utan tvekan är det som en reaktion på dessa omskakande förhållanden som den israeliska ultrahögern fördubblar sin aggressivitet, och till och med hävdar - på ett medvetet provokativt sätt - att de är motståndare till alla möjligheter för en palestinsk stat. Denna ytterst farliga politik proklamerar Likud i sina resolutioner, Sharon bedriver den ute på fältet. Hans hetsighet gentemot den palestinska myndigheten och dess president, hans beslut att systematiskt låta förstöra den gryende statens infrastrukturer och tillgångar som inrättats sedan Osloavtalet, uppförandet av - enligt Peace Now - 35 nya bosättningar och den organiserade uppstyckningen av de palestinska territorierna, allt detta lämnar inget utrymme för tvivel om vilken strategi som tillämpas, tyvärr i full straffrihet. I det här sammanhanget sätter Europeiska unionen sin trovärdighet på spel.
Jag uppmanar de femton att fundera över den vädjan som en ung flicka i Jeninlägret riktade till en besökare som kommit för att uttrycka sin solidaritet: ?Jag vill inte ha någon hjälp?, sade hon till honom, ?kan ni ge mig rättvisa?? Rättvisa är givetvis återuppbyggnad, men också ett slut på ockupationen och straffriheten för ockupanten, respekt för internationell rätt, ett erkännande av två stater och garanterad säkerhet för båda folken. Detta tydliga budskap bör en officiell delegation på parlamentets högsta nivå nu ta med sig till Israel och Palestina, som företrädare för våra folk och en majoritet av kammaren.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Det beslut som Likud har fattat uttrycker i själva verket den politik som Sharon har fört hela tiden, nämligen den politik som går ut på att systematiskt undergräva varje hopp om att en palestinsk stat skall kunna upprättas. Det är därför man nu beskyller Europeiska unionen för att medverka till finansiering av terrorism. Det är därför man går in och förstör byar och alla palestinska strukturer. Vi skall se upp så att vi inte går i samma fälla när vi säger att säkerheten skall ligga i händerna på den som styr staten, för naturligtvis kommer Arafat att göra allt han kan för att motverka terrorismen, men det är inte säkert att han kan behärska denna. Vi måste därför akta oss för att lägga skulden på honom om terrorangreppen fortsätter.
När vi nu gärna skulle vilja upprätta en palestinsk stat som ligger så nära de andra demokratiska strukturerna som möjligt skulle jag vilja höra vad vi från Europeiska unionens sida tänker göra för att se till att ledarna i fråga kan mötas. Under de senaste ett och ett halvt åren har den palestinska myndigheten inte haft möjlighet att träffas fysiskt. På vilket sätt har man tänkt sig att sätta press på Sharon så att detta blir möjligt? En regering som inte kan träffas kan ju inte riktigt komma att fungera.
Under den internationella konferensen är det viktigt att vi lägger oss så nära det arabiska fredsutspelet som överhuvudtaget är möjligt. På så sätt kommer nämligen Israels fred och erkännande att säkras, och det är det Israel har arbetat för i så många år. Jag anser att det är helt avgörande att vi stöder detta initiativ med all kraft.

Della Vedova (NI).
Herr talman! Låt mig först av allt informera om att Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Israel, som i mars höll sitt konstituerande sammanträde, skall hålla sitt första reguljära sammanträde den 12 juni.
Vi har den största respekt för ordförandens personliga problem, men jag tror att det kanske skulle ha varit bättre om delegationen hade kunnat sammanträda och diskutera under dessa månader som har varit så svåra och känsliga för Israel och Mellanöstern.
Herr Solana! I denna kammare har vi ofta framhållit att de europeiska politiska krafternas hållning är ensidig och att de är oförmögna att skilja mellan demokratiska länder, som trots allt respekterar de mänskliga och samhälleliga rättigheterna, och despotiska och korrumperade regimer. Från Europa har det hittills kommit närmast enstämmiga fördömanden av de israeliska insatserna för att bekämpa och utrota terrorismen, och bara ett ljummet och formellt fördömande av de självmordsbombare och mördare som slår till i Israel på samma kyliga och cyniska sätt som de självmordspiloter som slog till i USA.
Till och med när det gäller Jenin, herr Solana, herr kommissionär, har man från Europas sida bedrivit en hetsjakt på Israel med anklagelser om massmord innan man har lagt fram några objektiva bevis.
I dag verkar det äntligen som om en viss sanning tränger fram: det finns ingen fred utan frihet och demokrati. Herr Solana, ni har garanterat att Europa skall verka för en mer demokratisk palestinsk myndighet som respekterar palestiniernas grundläggande fri- och rättigheter. Låt oss till och med ta bort ordet ?mer?. Men detta måste innebära att vi erkänner att tragedin under de senaste månaderna och åren i första hand har varit resultatet av att det palestinska folket, och alla andra folk som lever i området under tyranner, småpåvar och diktatorer, har förvägrats frihet och demokrati.
Vi får inte vara rasister. Vi måste vara vaksamma, men vi får inte hävda att libaneser, syrier, irakier och palestinier inte skulle ha rätt till frihet och demokrati. Vi måste fördöma att de stater som ger näring åt terrorismen ofta är just de stater som inte vill att man diskuterar frihet och demokrati inom deras egna gränser.
Herr kommissionär! När Netanyahu frågar sig hur vi ser på motionen om Likud, när han frågar sig vilken palestinsk stat det handlar om - om det är en fri och demokratisk stat eller en stat som lever i illegalitet och terror och som därför producerar terror - så kanske han ställer en viktig fråga även för oss och även för er.
Vi välkomnar valprocessen i Palestina, men vi påminner om att Arafat skulle ha återvalts 1999. Inget val ägde rum och då hade intifadan ännu inte börjat.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ta till orda i den här debatten för att upprepa den vädjan som riktades till oss från deltagarna vid mötet ?Främja freden?, som hölls i förrgår kväll i parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Leila Shahid, palestiniernas företrädare, och Dayan och Vilan, ledamöter i Knesset, hade kommit hit tillsammans för att påminna oss (om det nu skulle behövas) om att Europeiska unionen dels måste fortsätta att kritisera alla former av terrorism, varifrån den än kommer, dels uppmuntra sökandet efter en lösning. I deras ögon förutsätter detta att både Mitchellplanen - för mig har den inte blivit inaktuell - och det saudiarabiska initiativet från Sharm el-Sheikh verkligen genomförs.
De pågående diskussionerna inom Likud går uppenbarligen emot båda dessa planer. Framför mig har jag de kortfattade slutsatser som antogs i förrgår av Europeiska unionens råd (allmänna frågor). Jag beklagar att medlemsstaterna ännu inte har lyckats uttala sig om möjligheterna till den internationella konferens som enligt er - herr högre representant - är brådskande och viktig. I alla fall beklagar jag att rådet inte, dagen efter Likuds ställningstagande, hänvisade till Förenta nationernas resolutioner och krävde att de tillämpas. Jag oroar mig slutligen för att Likud kan komma att gå alltför snabbt fram, på tvärs mot Ariel Sharons ståndpunkt. Med hänsyn till er kunskap om de faktiska förhållandena skulle jag vilja veta, herr höge representant, hur ni tror att situationen kommer att utvecklas i Israel, om den i dag styrande koalitionen skulle bryta samman.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Jag tror också att det skulle vara lämpligt att diskutera de nya inslagen i den dramatiska situation vi nu står inför.
Bland de positiva nyheterna vill jag nämna upplösningen av krisen i Födelsekyrkan, även om jag tror att vi måste klargöra status och den rättsliga ramen för det europeiska mottagandet av de tretton palestinierna. Bland de positiva faktorerna vill jag också nämna dagens uttalande av president Arafat inför den lagstiftande palestinska församlingen, löftena om en reformering av och en återlegitimering av den palestinska myndigheten och att valprocessen skall inledas, fördömandet av attentaten mot civilbefolkningen och kampen mot terrorismen. Denna vilja till reformer måste naturligtvis kontrolleras och följas noga. Allt detta stämmer med det som kommissionär Patten sagt.
Bland de negativa faktorerna vill jag placera Likuds allvarliga beslut. Vi måste komma ihåg, Galeote, att Likud i detta ögonblick uttrycker den ståndpunkt som intas av den person som leder Israels regering, något man sannerligen inte kan bortse ifrån och som tvärtom utan tvekan riskerar att ge ny näring åt terrorismen, som inte har upphört eftersom Hamas fortsätter att uttrycka sin vilja att fortsätta med attentaten. För övrigt har vi under de senaste månaderna lärt känna detta dystra samband mellan den israeliska högern och terrorismen, som ger näring åt varandra.
I likhet med general Morillon vill även jag framhålla ert omdöme om den israeliska regeringen, för det är visserligen viktigt att Shimon Peres har gjort de uttalanden som ni har återgivit, herr Solana, men Shimon Peres borde dessutom tala om för oss vilken ståndpunkt den regering intar som han i detta ögonblick ingår i.
Slutligen vill jag säga att upplösningen av dramat i Födelsekyrkan är uppmuntrande för den europeiska rollen. I detta sammanhang har Europa spelat rollen av förhandlare. Det visar sig med andra ord att Europa verkligen kan spela en roll. Vi kan därför inte annat än begära av rådet att det skall bli modigare och mer konsekvent, för Europa kan med framgång spela en viktig roll.
(Applåder)

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr höge representant! Tillsammans med andra parlamentariker åkte vi för att anordna Europadagen i Jerusalem, för att anordna en fredens dag. Där träffade vi ansvariga israeliska och palestinska politiker, men även företrädare för icke-statliga organisationer. Det finns självklart inga ord som kan ge uttryck för massakrernas grymhet, men jag skulle här vilja förmedla det budskap de gav oss.
Om Europeiska unionen vill fortsätta att vara trovärdig med de värderingar som vi försvarar, är det brådskande att kräva ett tillbakadragande från de ockuperade territorierna och erkänna den palestinska staten genom att bekräfta gränserna från 1967. Detta innebär att bosättningarna måste avvecklas, att produkter från bosättningarna bojkottas och att man skickar en internationell medlingsstyrka för att skydda folket.
Den fredsdemonstration som lördagen den 11 maj samlade fler än 70 000 israeliska medborgare i Tel Aviv bevisar att man måste gå från humanitärt tal till handling.
Parlamentet har tagit sitt ansvar genom att anta resolutioner. Vi har inte författat dem för att ge oss själva gott samvete, och de bör inte ligga kvar i byrålådorna. Det är nu rådets sak - den enda institution som kan ge kraft och tyngd åt vår beslutsamhet - att gå med på att genomföra resolutionerna.
Aktiva europeiska medborgare utgör, som ni vet, en effektiv fredsstyrka. Ute på fältet finns hela tiden de som ställer upp som frivilliga mänskliga sköldar. Jag vill högtidligen be er att vara värdiga dessa medborgare: är inte en internationell konferens ett tillfälle för oss att lära känna den palestinska staten vid sidan av den israeliska staten? Ett sådant erkännande skulle ge palestinierna tillit och skulle kunna leda fram till en legitim reform av den palestinska myndighetens institutioner.

Souchet (NI).
Vi kan inte annat än glädja oss åt att ockupationen och belägringen av Födelsekyrkan i Betlehem har hävts. Det är en ljusstråle i ett ännu mycket dystert landskap. Utsikterna till fred i Mellanöstern avlägsnar sig så fort det uppstår ett ifrågasättande av en av de två grunder som är nödvändiga för fred: staten Israels legitimitet och säkerhet och det palestinska folkets behov av en egen stat.
Dessa två grunder har just utsatts för två synnerligen motbjudande attacker. Med den andra intifadan antog palestinierna en terrorstrategi, som går ut på att mänskliga bomber låter sig dödas för att begå avskyvärda blodbad på civila. Därmed har de låtit det anti-israeliska våldet ta ett språng till någonting helt nytt. Effekten av detta har fördubblats av ett annat språng till något helt nytt, dvs. ett förnekande av en palestinsk stat. Majoriteten inom Israels majoritetsparti har just uttalat sig emot en palestinsk stat, och har därmed undergrävt en av grunderna för en politisk lösning. Detta dubbla dödläge måste brytas.
Ni talade, herr höge representant, om en nödvändig reform av den palestinska myndigheten - och det är nyckeln till ett återupptagande av fredsprocessen. Detta förutsätter ett verkligt ansvarstagande och att terrorismen överges. Ingen kan gå igenom denna utveckling i palestiniernas ställe, men vårt stöd måste ovillkorligen förbindas med sådana förändringar. Herr talman! De europeiska skattebetalarna kommer inte längre att gå med på att fortsätta att ge ett tvivelaktigt stöd till en tvivelaktig myndighet, utan enbart ett berättigat stöd till en myndighet som uppträder som en stat i vardande.

Poos (PSE).
Herr talman! Rådets attityd i Mellanösternfrågan kännetecknas av en extrem kraftlöshet, vilket säkert beror på att det råder en samsyn.
Dag efter dag, sedan flera veckor tillbaka, har Internationella Röda korset, Amnesty International, Läkare utan gränser, Förenta nationernas organ samt israeliska och europeiska icke-statliga organisationer som är på plats i området signalerat till oss - och till er, herr höge representant - att det begås allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna och människorätten i det ockuperade Palestina, och att den israeliska armén uppträder på ett oacceptabelt sätt. En vedervärdig signatur för detta vandaliserande beteende var de mänskliga exkrement och den urin som hade spridits över sönderrivna dokument och förstörda skrivbord vid det palestinska kulturministeriet i Ramallah.
Mot bakgrund av denna störtflod av brutalitet tog rådet inte hänsyn till vår resolution av den 10 april, där vi kräver att associeringsavtalet med Israel skall hävas. Rådet har hittills inte utfärdat ett embargo på vapenexporter till Israel, vilket står i flagrant strid med uppförandekoden från 1998, där medlemsstaterna förbjuder vapenexporter till regioner i kris.
Värre ändå är att rådet inte- till skillnad från kommissionens ordförande, som har uttryckt sig klart och tydligt på denna punkt - har framfört en mer formell protest mot att Förenta nationernas generalsekreterare upplöste undersökningskommissionen om massakern i Jenin. Detta är ett mörkt ögonblick i Förenta nationernas historia. Det är otillåtligt rättsligt sett och otillåtligt praktiskt sett. Europaparlamentets ledamöter hade föredragit att få se sina ministrar stå längst fram för att få Sharon att böja sig för den internationella rättens krav.
I detta associeringsavtal har ni, herr höge representant, ett medel för att göra er röst hörd. Om ni står kvar med armarna i kors får ni inte bli förvånad om våldet segrar över rättvisan i Mellanöstern, och överallt annars i världen.

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Olika motsägelsefulla och skilda händelser sker under dessa dagar i det israeliska samhället och staten. De 100 000 fredsdemonstranterna i Tel Aviv den 11 maj medför sannerligen hopp om en social reaktion på Sharons barbari. Temat för denna demonstration var tillräckligt betydande: ?För att rädda Israel måste vi dra oss tillbaka från de ockuperade områdena?.
Dock arbetar andra krafter av annan karaktär med tapperhet för att förhindra inte bara processen utan också Osloandan. Det är sant att Netanyahu innan han förlorade makten 1999 såg till att skapa en centralkommitté i Likud på sitt sätt. Det kanske relativiserar den nyligen genomförda omröstningen i detta organ mot bildandet av en palestinsk stat, men lösningen är där.
Som om det skulle vara lite har Netanyahu just sagt: En stat med alla en stats rättigheter (underförstått en palestinsk stat) är inte möjlig. Inte med Arafat, inte med någon annan ledare, varken i dag eller i morgon. Likud agerade några timmar efter det att statscheferna i Egypten, Jordanien och Syrien - ingen mindre än från Syrien, och det understryker jag - bokstavligen uttryckte: Vi förkastar våld av alla slag, vi står fast vid en verklig fred i Israel.
Vi vet att det israeliska parlamentet i går lovade att Israel inte kommer att återuppta politiska förhandlingar med palestinierna förrän två krav uppfylls. Å ena sidan, ett totalt slut på våldet - jag understryker adjektivet ?totalt? - och en djupgående reform av den palestinska förvaltningen. Och Sharon kommer med grädden på moset: det blir ingen fred med en diktatorisk, korrupt och tyrannisk regim. Det måste finnas en annan palestinsk myndighet.
För några timmar sedan ståtade ordförande Arafat med utmärkta reflexer. I samklang med den externa inblandningen talade han om för sitt parlament att det är dags för förändringar, reformer och val och han fördömde självmordsbombningarna. Sharon har just sagt -naturligtvis- att Arafat inte sagt något nytt. Under väntan att han på kort sikt hittar på en ny förevändning för att inte skapa den palestinska staten och fredens ankomst, borde den berömda kvartetten enligt mitt synsätt mobilisera sig i en helt motsatt riktning.

Solana
 den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. (ES) Herr talman! Jag skall försöka svara dem som ställt frågor och som befinner sig i salen och också de som ställt frågor och av viktigare anledningar har varit tvungna att lämna den.
Jag håller fullständigt med om vad Galeote sagt och jag tror att det är absolut nödvändigt att använda ett spektrum av möjligheter som varken är stort eller litet. Jag anser att alla inlägg som gjorts av de ärade ledamöterna i parlamentet har visat det på ett eller annat sätt.
Det finns några skäl att känna hopp men det finns fortfarande enorma motiv till frustration och misströstan. Det vi måste göra är att utnyttja dessa ögonblick, detta spektrum av möjligheter - och jag menar att det är det världssamfundet försöker göra - för att gå vidare. Det kommer inte att vara omständigheter som liknar de vi har nu och som Patten, jag själv och många av er tagit upp. Därför måste vi sätta igång. Det är vad vi försöker göra.
Jag tror att vi måste försöka undvika och att göra allt vi kan för att inte fredsprocessen skall bli gisslan. Vi har under alltför lång tid levt på de berömda sju dagarna av total fred alltför länge, som konsekvens av ett stort politiskt misstag. Detta berömda beslut om sju dagar av total fred ledde utan något som helst tvivel till att processen förlängdes och inga beslut fattades. Jag anser att vi nu bör göra allt vi kan för att det inte skall finnas något föregående beteende som hindrar oss att börja snabbt och samtidigt arbeta i de tre riktningarna: säkerhet, ny sammansättning av den palestinska myndigheten och den politiska processen. De tre frågorna borde, tycker jag, framskrida parallellt och den ena bör inte bli den andras gisslan eller vice versa.
Den tredje frågan som jag skulle vilja nämna, - som jag sagt många gånger och upprepar i dag, eftersom jag är övertygad om det, även om jag kan ta miste, och även om jag vet att det även i parlamentet finns människor som tagit miste - är att jag tror att vi haft en lång erfarenhet sedan Madridkonferensen, via Oslokonferensen, till i dag med fredsprocesser. Det vi däremot tyvärr inte haft är själva freden.
Jag tror att vi nått en punkt för att ha en kort process och en lång fred. Vi har haft långa fredsprocesser men utan fred. Nu har tiden kommit att göra processen kort och snabb på ett sätt som leder oss på snabbast möjliga väg till fred och utifrån den bygga upp Mellanöstern. En process i vilken det erbjudande länderna i regionen gett oss skall vara ett erbjudande vi kan mäta i reella termer. Det vi erbjuder i dag är en utsträckt hand med ett antal åtaganden som för första gången är av kontraktsenlig karaktär.
Jag skulle vilja säga en sak som inte blivit sagd och som jag vill upprepa. I går sade ordförande Arafat i TV en sak han aldrig tidigare sagt eller som åtminstone jag aldrig hört tidigare. Han talade om staten Israel som en judisk stat. Jag tror att ordförande Arafat aldrig hade uttryckt sig i sådana termer tidigare. Denna korta fras, på tre ord, innesluter en mycket viktig del i lösningen på ett av de svåraste problemen: problemet med flyktingarna.
Därför bör vi väga allas våra ord väl, inte bara enskilda personers, eftersom vi ibland i vissa meningar som vi inte analyserar på djupet, finner tankar som kan få betydande verkningar för lösningen på problemet och utan tvivel kommer flyktingproblemet att fortsätta att vara ett avgörande problem att lösa.
Om ni frågar mig vilken dagordningen, eller den mest realistiska agendan, för konferensen skulle vara skulle jag helt ärligt svara att jag i detta ögonblick inte vet det. Jag tror att agendan bör baseras på grundprinciperna, dvs. land för fred, säkerhetsrådets resolutioner och som jag sade tidigare måste den innehålla en grundläggande fråga, som är ny: Beirutinitiativet vilket, som jag sade tidigare, inte bara erbjuder en ram i linje med de klassiska förhandlingarna från Madrid utan inför en regional aspekt som kan vara av avgörande betydelse för att lösa problemet.
Det har sagts att den palestinska staten måste erkännas så fort som möjligt. Jag håller med om det men det får inte vara innan palestinierna själva vill det. Om ledamöterna kom med mig och frågade Arafat, just nu, om han skulle vilja att en palestinsk stat utropades denna eftermiddag skulle han förmodligen säga: ?ha inte så bråttom, vänta lite?. Det är inte rätt ögonblick just nu. Därför bör vi göra saker i den takt palestinierna själva önskar.
Palestinierna vet att om en palestinsk stat utropades i dag skulle de inte vara i stånd att sköta den med den effektivitet vi skulle önska att de gjorde det och därför måste man också ge dem möjlighet att förbereda sig på lämpligt sätt. Nämnda palestinska stat skall garanteras vara en stat som fungerar, är livskraftig och försvarar de värden som vi alla, och särskilt de värden som alla, eller majoriteten av dem, vill skall respekteras.
När det gäller terrorismen tror jag att vi måste fortsätta att säga tusen och åter tusen gånger att det inte är möjligt att nå fred medan självmordsbombare inte bara tar död på sig själva utan också andra. Det måste vi säga och erkänna, såväl i denna kammare som i vilken annan som helst.
Häromdagen sade jag till ordförande Arafat att han behöver ?de bästa?, sin ungdom, för att bygga framtiden och framtiden kommer inte att byggas om ?de bästa? mördar sig själv och andra. Det bästa han kan göra är att övertyga dessa ungdomar om att vara anhängare till och delta i bygget av den palestinska staten. Alla kommer att behövas. Och den matematik- eller litteraturlärare som tar död på sig själv genom att döda andra skulle vara av avgörande betydelse för att undervisa i litteratur på universitetet då den palestinska staten fungerar eller varit en god matematiker. Det är vad ledarna i Palestina tydligt bör säga till sina medborgare. Ni är alla nödvändiga! Vi behöver er alla för att bygga ett bra land.
Cohn-Bendit föreslog att man skulle ge ett år för att skapa en palestinsk stat och för att Förenta nationerna skall förklara det som stat. Jag vill inte diskutera tidsaspekten. Jag vet inte om ett år är bättre än nio månader eller tjugotvå månader. Det är ett beslut som vi inte skall fatta, utan palestinierna, men det är sant att ju fortare det sker och ju fortare de är förberedda desto bättre. För att skapa den är en resolution av Förenta nationernas säkerhetsråd det mest logiska och lämpliga sättet att erkänna staters existens.
Herr Poos har sagt många kloka saker och jag håller helt med om många av dem. I andra skiljer jag mig lite men i allmänhet tror jag att vi är på samma våglängd när det gäller de lösningar som föreslås från båda håll.
Jag skulle vilja säga min gode vän, ledamoten Poos, att jag tror att någon har kunnat sitta här med armarna i kors. Ledamöterna vet att den som nu talar aldrig suttit med armarna i kors, varken när han var minister i sitt land eller när han var er kollega och vi hade mycket tid att diskutera. Därför bör vi också vara respektfulla med de ord vi använder. Om ledamoten anser att jag suttit med armarna i kors i denna konflikt, tror jag att ni misstar er, och om ni tillåter mig skulle jag t.o.m. kunna se tillbaka och finna ögonblick då rådet däremot suttit med armarna i kors.
När det gäller Emilio Menéndez del Valle, respekterar jag ännu en gång det ni säger och jag uppskattar den passion med vilken ni sedan länge försvarar fredsprocessen men jag tror att vi inte bör falla in i en naivitet, som inte är er, utan mångas generellt. Jag tror att Likudpartiet kommer att fortsätta att säga detsamma som tidigare och man kan inte förvänta sig att de skall ändra inställning nu. Vi kan inte förvänta oss att Likudpartiet skall applådera ett omedelbart skapande av en palestinsk stat. Det kommer de inte att göra. Det som är sant är att det är mycket troligt att nämnda partis inställning inom kort inte kommer att vara densamma som rådets häromdagen, så som vi såg häromdagen och som vi sett under många år.
Emilio Menéndez del Valle, som har stor kunskap i denna fråga, känner mycket väl till den signatur Netanyahu lämnade efter sig då han var regeringschef, vilket den tidigare regeringschefen i ett annat politiskt parti inte varit kapabel att göra. Därför har vi sett många ändrade ställningstaganden under livets gång - jag kommer inte att tala om opportunism - i Mellanöstern, och vi kommer att få se många fler. Det viktiga är att de vi ser går mot en framtid i fred och rättvisa.
Jag tror att Europeiska unionen verkligen uppfyller sina plikter. Vi kan inte lösa problemet själva, men ingen kan lösa det utan oss och i det ligger vår styrka och den väg vi måste starta från.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är yttranden från rådet och kommissionen om reformering av rådet.

Solana
. (ES) Herr talman! Vi kommer in på ett helt annat ämne och vi måste anpassa vårt mentala ?chip? till den nya situationen. Jag skulle mycket kortfattat vilja dela med mig av två frågor till ledamöterna.
Den första handlar om en rapport jag hade äran att utarbeta på uppdrag av rådet, i syfte att studera om rådet, innan hela reformprocessen av Europeiska unionen avslutades -särskilt de institutionella reformerna- kunde fungera mer effektivt, naturligtvis inom den rättsliga och legala ordning som existerar i dag och oberoende av vad konventet, och därefter regeringskonferensen, skulle kunna säga.
De förslag som funnits på bordet och som för närvarande analyseras, i syfte att några av dem skall kunna antas vid Europeiska rådet i Sevilla, är mycket enkla och lätta. Det första innebär en ändring av Europeiska rådets funktion. Detta har, åtminstone enligt min mening, en funktion som det inte borde ha. Europeiska rådet uppkom för att vara motorn till Europeiska unionens större politiska strategier och därför borde det ha en mekanism för en smidigare, lättare hantering som är mer inriktad på detta mål.
I dag har Europeiska rådet föredragningslistor som är alltför fyllda, som regeringscheferna inte har tid att förbereda. Nämnda regeringschefer ägnar en mycket stor del av sin tid till att anta slutsatser på ett ofantligt antal sidor - ibland över 60 - som är mycket svåra att skriva och förmodligen motsvarar det arbete som görs för att utarbeta dem inte antalet personer som läser dem. Därför måste vi göra allt som står i vår makt för att Europeiska rådet skall fungera på ett smidigare och förnuftigare sätt, som regeringarnas råd fungerar i flertalet eller alla medlemsstater i Europeiska unionen, med dagordningar som är väl förberedda och inriktade på beslut vid de råd som så begär. För att åstadkomma det behövs det inga stora institutionella förändringar. Det enda som behövs är politisk vilja att göra det.
Man borde också försöka hålla - det är mitt förslag - Europeiska råd på minst tre olika sätt: ett europeiskt råd inriktat på att ta väl förberedda beslut, med en tydlig dagordning och i vilka besluten, enligt mitt synsätt, skulle kunna tas med kvalificerad majoritet i framtiden; ett andra råd som är mer av monografisk karaktär, dvs. att regeringscheferna skulle koncentrera sig på en del av de stora politiska frågor Europa innebär och vid vilket man inte bara skulle försöka ge instruktioner utan också, om det vore möjligt, praktiska lösningar för att bidra till Europeiska unionens funktion. Och för det tredje, hålla några Europeiska råd som skulle ha en mer informell karaktär, där Europeiska unionens ledare skulle kunna sätta sig kring skorstenen - även om det nu inte längre är en skorsten som finns utan ett jättebord - och diskutera de frågor som är viktiga i ett nulägesperspektiv, en nära framtid och en avlägsen framtid i Europeiska unionen. Jag saknar bristen på en djupare reflektion över vissa större teman som kanske har mer med framtiden än nutiden att göra.
Med detta sagt om Europeiska rådet vill jag därefter tala om förberedandet av detsamma. Det går via att besluta vilket råd som skall förberedas och av vilken karaktär. Fram till nu har traditionen varit att rådet (allmänna frågor) som består av utrikesministrarna i de olika länderna i Europeiska unionen varit de som ansvarat för att göra det. Dessa ministrar har för var dag som går en alltmer gedigen och tätare dagordning när det gäller de frågor som har med ren utrikes- och säkerhetspolitik att göra. Om ledamöterna ser dagordningarna kan ni själva se att de hela tiden blir alltmer fyllda och man börjar fråga sig om det är möjligt att rådet (allmänna frågor) i den struktur och sammansättning det har i dag, lägger tillräckligt med tid på frågor av horisontell karaktär, dvs. de som i slutändan går till Europeiska rådet.
Det finns många sätt att lösa detta. Jag kommer inte att föreslå någon speciell. Jag föreslog tre-fyra stycken som nu är under diskussion, men jag tror att man på ett eller annat sätt bör välja antingen att separera råden eller att de delas upp i sessioner - som inte kan vara samma råd med olika sessioner - de frågor som enbart har med utrikes- och säkerhetspolitik att göra, som är många, och de teman som har med föreberedandet av Europeiska rådets dagordning att göra. Slutligen är det som sker att nämnda frågor inte förbereds så väl som de borde för att Europeiska rådet, som sådant, skall vara det effektiva organ som vi alla önskar.
Därför kan det finnas två-tre modeller för rådet. Den ena där man delar upp det råd (allmänna frågor) som har till grundläggande uppgift att förbereda Europeiska rådet, vilket för var dag som går innebär mer arbete. Man skulle också kunna göra det så att själva rådet (allmänna frågor) skulle ha en sammansättning för allmänna frågor bokstavligt sett, där varje regering skulle kunna skicka den person som effektivast skulle bidra till förberedandet av Europeiska rådet, beroende på fråga, medan en annan modell innebär att det skulle ägna sig uteslutande åt utrikes- och säkerhetsfrågor.
Det tredje temat jag tog upp i rapporten är en fråga vars lösning måste ges i konventet och slutligen i regeringskonferensen. Herr talman, jag tycker dock att det är en fråga man bör börja tänka på. Det är utan tvivel en svår fråga som ändrar en grundläggande del i vår tradition i Europeiska unionen, dvs. det roterande ordförandeskapet, var sjätte månad. Under mitt långa politiska liv, som börjar bli alltför långt i Europeiska unionen, har jag vid två tillfällen varit ordförande, som minister, i Europeiska unionen och nu ser jag nämnda ordförandeskap ur en annan position.
Jag tror helt uppriktigt att i takt med att antalet länder ökar och det internationella livet blir alltmer komplicerat kommer det att vara svårt att bibehålla ett roterande ordförandeskap var sjätte månad. Under Europeiska unionens inledningsskede, då vi i huvudsak hanterade interna frågor som enbart påverkade länderna i Europeiska unionen, kunde vi göra det var sjätte månad, på detta roterande sätt. I takt med att unionen får alltfler ansvarsområden, som inte bara har med oss att göra, med våra länder, utan också tredje länder, tror jag att smidighet, upprätthållande av vissa gemensamma ståndpunkter och ett envist försvar av vissa delar av vår egen politik gör det mycket svårt att uppnå de resultat som ledamöterna om och om igen säger i parlamentet att de kan uppnås, om ordförandeskapsmodellen inte anpassas.
Jag vet att det är en mycket svårt fråga och att det finns länder i vilka själva andan eller en del av känslan av att tillhöra unionen grundar sig i att man periodvis innehar ordförandeskapet under sex månader. Jag förstår det men alla länder borde också tänka på att den dag vi är över tjugo länder kommer de att behöva vänta mycket länge på att åter inneha ordförandeskapet. Då kommer kanske detta värde det innebär att periodvis inneha ordförandeskapet under sex månader att vara mindre eftersom tiden som går mellan ett lands ordförandeskap till nästa uppgår till många år.
Dock har jag angett denna fråga endast som en personlig reflektion. Det är något som utan tvivel konventet måste behandla, precis som alla andra frågor naturligtvis, och som slutligen regeringskonferensen måste klarlägga.
Det fjärde temat som jag anser att vi borde ägna en del tid - därför skrev jag ned det för att diskutera det - är frågan om öppenheten i rådet i allmänhet, men särskilt då det agerar som lagstiftare. Jag anser att vi måste fundera över ett sätt att förena den allmänna uppfattningen vid de tillfällen rådet agerar som lagstiftare. Det är också en fråga som enbart bör diskuteras i konventet och därefter på regeringskonferensen men jag anser att det är viktigt att vi börjar skapa en viss miljö eller kultur för att, förr eller senare, gärna förr, detta slag av framställningar skall fylla Europeiska unionens kollektiva liv.
Jag återgår nu till de två grundläggande frågorna där man varken behöver konvent, till att börja med, eller regeringskonferens utan bara politisk vilja, dvs. vilja att göra saker. Jag tror att man dels kan uppnå en effektivare förberedelse och effektivare hantering i rådet och dels uppnå att man håller sig mer till de avgörande frågorna, att analyserna görs grundligare, med en solidare, seriösare och effektivare förberedelse;, jag tror att detta är något man kan göra utan att invänta morgondagen. Om det nu fanns en politisk vilja skulle detta kunna börja redan i dag eftersom inget hindrar det -fördragen hindrar det inte- och det skulle inte på något sätt förändra Europeiska unionens grundläggande funktion.
Ledamöter, herr talman! Detta är det slags arbete vi nu är mitt i. I Barcelona lade jag fram, som jag sade, en första kort rapport som på ett nästan schematiskt sätt visade dessa slag av frågor. I dag har ordförandeskapet - tillsammans med sekretariatets tjänstemän - tagit kontakt med de olika huvudstäderna för att se om det finns en möjlighet att från nu tills slutet av juni, då Europeiska rådet i Sevilla hålls, nå samstämmighet om vissa av de frågor som enbart kräver politisk vilja av de femton regeringschefer som sätter sig kring bordet, tillsammans med kommissionen.
Ledamöter! Detta är i korthet vad vi arbetar med just nu. Det finns mycket annat att göra för att förändra rådet, som utan tvivel finns med på konventets dagordning och på regeringskonferensens dagordning. Vi kommer att ha tid att diskutera det och om det är möjligt att nå överenskommelser som främjar en smidigare institution, som kan ta upp frågorna på ett rationellare och effektivare sätt i ett Europa som lyckligtvis är nytt eftersom världen är ny. Ett bättre Europa eftersom världen är bättre.

Barnier
. (FR) Herr talman, herr generalsekreterare, mina damer och herrar ledamöter! Alla opinionsundersökningar om Europa som vi analyserar visar att medborgarna anser att våra institutioner är mycket komplexa, alltför komplexa, att de inte är öppna för insyn och att de är alltför avskärmade från verkligheten. En del av denna komplexitet måste var och en av våra institutioner ta itu med och förklara, eftersom en del av denna komplexitet är det pris vi får betala för att ett enat Europa inte skall vara ett likriktat Europa.
Detta betyder inte att man inte behöver göra framsteg när det gäller resten, som inte skall försummas, att man inte behöver skapa förändringar, framför allt när vi gör oss beredda på att utsätta Europeiska unionens funktion för stora risker med 30 länder kring förhandlingsbordet - 25 i ett första skede - i stället för 15. Vi är väl medvetna om att de viktiga reformerna kräver ändringar i fördragen, Javier Solana nämnde det. Man har redan gjort ändringar, men de var långtifrån tillräckliga, det är det minsta jag kan säga. För att lyckas den här gången måste vi därför först och främst diskutera unionens uppdrag: det är vad vi måste göra inom konventets ramar. Detta är således innehållet i konventets arbete om unionens framtid.
Ytterligare reformer kan däremot genomföras redan nu, inom den befintliga rättsliga ramen, bara genom en ändring av vanor och metoder - om viljan finns. När det gäller Europeiska kommissionen, som jag talar för, har vi under ledning av ordförande Prodi inlett en serie interna reformer. Vi har satt igång ett ganska omfattande program med administrativa reformer som berör arbetsmetoderna vid alla våra avdelningar. Rådet har genomfört egna reformer, framför allt med stöd av en rapport med rekommendationer som utformades 1999, men som hittills inte har fått någon effekt. Den stora fördelen med Javier Solanas rapport tycks vara att den startar om debatten på ett mycket konkret sett, ja till och med på ett pedagogiskt sett, och - som han sade själv - att den utgjorde en grundtext redan till mötet Barcelona och snart till Sevilla, en grund som kan väcka stats- och regeringschefernas politiska vilja.
I dessa grundtexter påminner man om behovet av en mer strukturerad programplanering för unionens initiativ på ordförandeskapsnivå, och konstaterar att det behövs en bättre övergripande samordning av de olika rådskonstellationerna. Tanken är att Europeiska rådet skall koncentreras på sin roll som politisk motor, och man erkänner att det krävs en större insyn i lagstiftningsarbetet.
För kommissionen är denna debatt mycket viktig. Mina damer och herrar ledamöter! Kammaren ger ett mycket konstruktivt och viktigt bidrag till denna debatt tack vare det arbete som föredragandena har gjort, dvs. Maij-Weggen och minister Jacques Poos. Å kommissionens vägnar skulle jag helt enkelt vilja delge er vårt stöd till fyra aspekter på den diskussion som inletts om reformen av rådet.
Den första aspekten: vi säger ja till idén om att rådets sätt att fungera bör förbättras så snart som möjligt, och där det är möjligt. Kommissionen stöder rådets avsikt att inom en snar framtid genomföra alla initiativ som är möjliga utan att fördragen behöver ändras, genom att låta konventet utarbeta mer övergripande och definitiva förslag för Europeiska unionens framtida institutionella system.
Den andra punkten: vi säger ja till principerna om samstämmighet, effektivitet och öppenhet, som enligt Solanas rapport bör ligga till grund för reformen av rådet. Var och en av våra institutioner måste självklart koncentrera sig på sina huvuduppgifter, vilket kommissionen redan har haft tillfälle att framhålla i vitboken om styrelseformer. Men reformen av rådet är inte bara nödvändig för rådet i sig. Den är också en nödvändighet för alla andra institutioner och för själva unionen. När det gäller rådets fokusering på dess huvudfunktioner noterar jag förresten en samstämmighet mellan Europeiska rådets slutsatser från Barcelona, kommissionens förslag och de förslag som parlamentet har framfört i en rad resolutioner, inklusive de förslag som ni kommer att anta som slutsats av denna diskussion. Ett exempel är att rådet måste organisera sig på ett annat sätt när det lagstiftar, med öppna debatter och allmänna omröstningar. När det gäller frågan om ett eventuellt lagstiftande råd har jag inget att tillägga utöver det jag sade här i kammaren när betänkandet av Poos behandlades i oktober förra året.
Tredje punkten: å kommissionens vägnar säger jag ja till vad jag skulle kalla en återupptäckt av gemenskapsmetoden, eftersom den är det enda som ger oss möjlighet att lösa vissa svårigheter redan nu. När det gäller rådets funktionssätt är en av de objektivt viktiga och känsliga frågorna det roterande ordförandeskapet, vilket Javier Solana talade om alldeles nyss. Här finns det två vägar att gå: en väg som förutsätter en fördragsändring för att ordförandeskapssystemet skall stabiliseras, och sedan en andra väg som inte kräver några ändringar. När det gäller denna andra hypotes konstaterar jag att kontinuiteten i rådets arbete och samstämmigheten mellan de olika ordförandeskapens programplanering har varit möjligt tack vare den klassiska dynamiken: kommissionen föreslår, Europaparlamentet och rådet beslutar. Den årliga politiska strategi som kommissionen presenterar gör att rådet och parlamentet för första gången i år kan inleda en verkligt stabil dialog om politiska prioriteringar och arbetsprogrammet för det kommande året.
Vi stöder också idén om en rådssammansättning med ansvar för övergripande frågor, en idé som inte kräver att fördragen ändras. Vi stöder också den idé som skulle innebära att man skapar en rådssammansättning med ansvar för det uppdrag som ursprungligen var rådets (allmänna frågor), dvs. att samordna rådets specialiserade konstellationer och framför allt att förbereda Europeiska rådets möten. Låt oss, mina damer och herrar ledamöter, stödja oss på Coreper, som återigen bör bli det klassiska forumet för förberedelse av rådets möten.
Jag skall avsluta med följande punkt, i likhet med Javier Solana: vi säger ja till större öppenhet. Detta är numera en förpliktelse, tack vare förordning 1049/2001 och de åtgärder som parlamentet, rådet och kommissionen redan har vidtagit och kommer att vidta, i fråga om tillgång till förberedande texter. Tack vare detta kommer gemenskapens lagstiftningsprocess att bli mer överskådlig. Ett stort antal dokument finns dock redan att tillgå. Vad det handlar om är framför allt att hjälpa medborgarna att på ett enkelt och lättare sätt finna den information de söker. Snart kan de få hjälp med det, när det kommer ut en broschyr som är gemensam för våra tre institutioner. Vi kommer att uppnå ännu större öppenhet genom att göra rådets överläggningar så offentliga de kan bli, framför allt när rådet lagstiftar.
Det är i denna anda vi har tagit emot Javier Solanas rapport och de nyskapande och pragmatiska förslag den innehåller, men självklart - vilket Solana själv påpekade flera gånger - i vetskap om att många framsteg, reformer och förbättringar kommer att hänga på om det finns en direkt politisk vilja inom Europeiska rådet, så småningom en politisk vilja inom konventet och senare inom den framtida regeringskonferensen, där vi kommer att diskutera mer grundläggande och väsentliga reformer.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr generalsekreterare, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis rikta ett hjärtligt tack till generalsekreterare Solana - naturligtvis även till kommissionären - men alltså särskilt till generalsekreteraren eftersom vi vanligtvis ändå brukar vara överens med kommissionären, och mitt tack gäller den uppenbara dynamik han skapar i processen kring reformen av rådet.
Herr generalsekreterare Solana, låt mig även rikta ett mycket hjärtligt menat ord av erkänsla till er, för som hög representant - med ett särskilt engagemang i Mellanöstern - och som generalsekreterare är det en nära nog omänsklig uppgift ni har över hela världen. Det är endast tack vare er enastående personlighet som ni lyckas med detta. Nu skall jag inte inleda en institutionell debatt om ert uppdrag, men jag kan verkligen inte föreställa mig att det finns någon förutom ni, som kan hantera den dubbla belastning som ni tvingas hantera och som ni också gör på ett utomordentligt sätt.
(Applåder)
Ett stort tack för de förslag ni har förberett. Det är - som kommissionär Barnier sade - vår gemensamma uppgift att reformera våra institutioner - i detta fall rådet. Här är det särskilt viktigt att göra skillnad på allmänna rådet, rådet som lagstiftare - vilket egentligen är det viktigaste -, kanske även rådet som förbereder Europeiska rådets sammanträden och förstås utrikesministrarna för de utrikespolitiska frågorna.
Vi vet ju - och vi känner till namnen - vilka personer i utrikesministerrådet som för det första kommer för sent men som i gengäld också går för tidigt och däremellan - när det handlar om lagstiftningen - deltar med ett föga intresserat ansiktsuttryck. Därför menar vi att vi både behöver ett råd av Europaministrar med ansvar för den europeiska lagstiftningen, och ett annat råd som behandlar den allmänna utrikespolitiken. Detta råd av Europaministrar bör alltid närvara när det rör sig om lagstiftning och även kunna förbereda Europeiska rådets sammanträden, även om det viktigaste förstås är lagstiftningen.
Ett sådant råd av Europaministrar skulle givetvis även ha som uppgift att utse en företrädare som tillsammans med parlamentet agerar i förlikningskommittén när vi diskuterar lagstiftningen. Vi vet ju att det i dag ofta är tjänstemän - jag har inget emot tjänstemän, men de är inte politiker - som företräder rådet och diskuterar dessa frågor med Europaparlamentet. Detta bör vara politiker som har modet att nå resultat med parlamentet. Vi ger vårt fulla stöd till en grundläggande reform i den riktningen.
Det är också viktigt för lagstiftningen att ministerrådet, eller låt oss säga den Europaminister som företräder ordförandeskapet, är närvarande även när vi diskuterar lagstiftning här i parlamentet, alternativt att en eller flera företrädare för Europaparlamentet, dvs. europeiska ledamöter, är närvarande i rådet av Europaministrar när lagstiftningen behandlas där, så att rådet kan fråga Europaparlamentet: ?Hur ser ni på det här, vad tycker Europaparlamentet om det här??
Vi kommer att behöva många diskussioner om detta och, herr generalsekreterare, när ni förbereder dokumenten vill jag innerligt be er diskutera saken även med det ansvariga utskottet - ordföranden sitter här - innan ni lämnar er slutgiltiga rapport till Sevilla. Om ni av förklarliga skäl inte har möjlighet att göra detta själv, har ni ju en företrädare som kan rådgöra med det ansvariga utskottet.
Ni gör rätt som tar upp frågan om öppenhet, och om detta värnar särskilt Hanja Maij-Weggen som tillsammans med kollegan Poos också utarbetade den resolution som vår grupp fortfarande lämnar in ändringsförslag till. Maij-Weggen kan inte närvara här eftersom hon efter omröstningen reste till Nederländerna för att delta i valen, och vi alla väntar ju med spänning på resultatet av detta. Vi vill ha största möjliga öppenhet. Därför bör rådets lagstiftande sammanträden vara öppna i slutet av processen. Medierna - även TV - bör rapportera om detta så att vi får lära känna regeringarnas enskilda ståndpunkter i slutomröstningen. Herr generalsekreterare, efter förordningen om insyn vill jag nu be er låta oss uppdra åt den interinstitutionella arbetsgruppen att snarast dra upp riktlinjer för ökad öppenhet, så att vi blir bättre på att nå ut till medborgarna. Era förslag, men även kommissionens förslag och våra bidrag rör sig principiellt i rätt riktning. Om vi fortsätter att arbeta engagerat kommer vi att nå goda resultat för våra institutioner, men inte enbart för institutionerna utan för hela Europeiska unionen, och för Europas medborgare, och jag önskar både er och oss lycka till med detta!
(Applåder)

Poos (PSE).
Herr talman, herr generalsekreterare! I sin resolution av den 22 oktober 2001 om reformen av rådet gjorde Europaparlamentet bedömningen att ett väl fungerande råd är nödvändigt för att demokratin, effektiviteten och samstämmigheten skall kunna garanteras inom beslutsprocessen i en utvidgad union. I denna resolution kritiserade man också den nuvarande institutionella utvecklingen, som innebär att gemenskapsmetoden får stryka på foten, samt många dåligt fungerande arbets- och organisationsmetoder i rådet.
Vid Europeiska rådets möte i Barcelona i mars i år tog man äntligen tag i detta återkommande problem, men beslutade än en gång att skjuta upp frågan till Europeiska rådets möte i Sevilla, som äger rum i juni 2002. Fram till dess får vi glädja oss åt det faktum att Blairs och Schröders skrivelse och generalsekreteraren Solanas rapport, ?Att förbereda rådet för utvidgningen?, avgränsar de frågor som fordrar svar före nästa fördragsreform.
Förslaget att begränsa dagordningen och att få Europeiska rådet att åter koncentrera sig på sitt vägledande och drivande uppdrag, som anges i fördraget, är ett första steg i rätt riktning. Jag vill tacka generalsekreteraren för att han insisterade på denna viktiga punkt i sin framställning. En uppvärdering av rådet (allmänna frågor) och en genomgripande reform av dess funktionsmetoder är givetvis en nödvändig fortsättning på en reform av Europeiska rådet. Utrikesministrarna och/eller Europaministrarna, som ingår i rådet (allmänna frågor), måste arbeta mer och bättre, dvs. att de måste samlas oftare och bli mer disciplinerade. I stället för att bara intressera sig för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste de i högre grad ägna sig åt övergripande frågor, på nytt bli det viktigaste beslutsfattande organet och förbereda Europeiska rådets möten.
Om rådet (allmänna frågor) inte tar sig samman kommer det att åsidosättas. Jag är förtjust över att se rådets ordförande här, så att han kan vidarebefordra detta budskap till sina kolleger. Det kommer att bli stats- och regeringscheferna som lägger beslag på allting, som kommer att ägna sig åt allt, genom sina ministrar eller andra delegerade ministrar, och de kommer att köra över gemenskapens arbetsvägar, inklusive Coreper.
Enligt detta antagande kommer den mellanstatliga metoden att triumfera, det måste understrykas, och då kommer vi att kunna begrava gemenskapens mekanism. Gemenskapens mekanism kräver att kommissionen föreslår och att Europaparlamentet och rådet beslutar, allt i största möjliga öppenhet. I det förslag till resolution som ligger framför er påminner de två medföredragandena om de principer som enligt Europaparlamentet bör vägleda reformen av rådet, och de betonar att det nu är brådskande att bestämma sig.

Duff (ELDR). -
Herr talman! Jag tackar Solana för hans mycket intressanta yttrande. Men om man läser mellan raderna, vilket man bör göra, är det tämligen uppenbart att man inte har gjort några större framsteg när det gäller reformeringen av rådet. Det är kanske fullständigt orealistiskt att föreställa sig att det skulle vara möjligt att uppnå några framsteg innan problemen dramatiseras genom att 25 ministrar eller något sådant är närvarande vid bordet. Men uppriktigt sagt anser jag det anmärkningsvärt att Solana och Blair och flera andra kan leka med tanken att skapa en exekutivkommitté som skall bildas av rådets ordförandeskap utan att nämna Europeiska kommissionens roll.
Här är det bäst att gå rakt på sak. Om EU påtvingas ett direktorat skulle det beröva kommissionen dess initiativrätt och förstöra den avgörande roll som kommissionen spelar genom att identifiera och formulera alla medlemsstaters gemensamma intressen. Det är bara kommissionen som kan säkerställa jämlikheten mellan samtliga stater.
När det sedan gäller frågan om ordförandeskapet, skulle debatten inte vara fullständig om vi inte besinnade huruvida det inte, när allt kommer omkring, skulle vara bäst att låta kommissionen leda rådets ordinarie möten, och att låta Solana leda rådets (utrikesfrågor) möten, medan vi bevarar sexmånadersrutinen för Europeiska rådet. Det skulle kanske vara den lämpligaste lösningen för att säkerställa nära samordning och kontinuitet inom rådet.
Slutligen bör vi tala lite om den bysantinska härva som går under benämningen kommittéväsende. Unionens effektivitet skulle förbättras i hög grad så snart kommissionen medges tillräcklig verkställande makt att handla utan rådets ständiga inblandning. Så reformen har nog en lång väg kvar innan konventet är nöjt och anser att vi har brottats tillräckligt med alla de viktiga frågorna.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr Solana! Ett av de mest bisarra inslagen i Europeiska unionen är att ni har besökt oss för att diskutera krisen i Mellanöstern och att ni, omedelbart därefter, på nytt befinner er här för att diskutera en fråga som inte kunde vara mer förvånande eller ligga längre från er roll som hög representant för den gemensamma utrikespolitiken, dvs. reformeringen av rådet.
Men som inledning på detta mitt korta inlägg måste jag säga att enligt min och min grupps åsikt så är er plats inte i denna del av kammaren utan i den andra. Och det är ur den synpunkten som vi hävdar att den största bristen i ert förslag ligger i det faktum att ni fortfarande anser, eller verkar anse, att rådets roll, oavsett om det handlar om Europeiska rådet eller ministerrådet, är att regera. Vi anser inte att det borde vara så, för såväl ur effektivitets- som demokratisynpunkt, så borde rådets roll vara medlagstiftarens. Därför är vi mycket oroliga inför de diskussioner som förs framför allt i två frågor: den första gäller det roterande ordförandeskapet. Ni säger att det inte är effektivt, att det inte fungerar och att perioderna måste förlängas. Men då måste ni förklara vilken typ av relation man skapar mellan detta framtida ordförandeskap, som varar i två år eller i två och ett halvt år, och kommissionens ordförande. Det kommer säkerligen att uppstå motsättningar och konflikter. Låt oss därför lämna ordförandeskapet som det är och låt oss i stället försöka förbättra rådets lagstiftande roll, för det borde vara kärnan i den reform som skall genomföras.
Denna reformering av rådet kan dessutom inte genomföras om den inte sker inom ramen för en ny maktbalans mellan de olika institutionerna i Europeiska unionen som omfattar, måste omfatta, en förstärkning av Europaparlamentets befogenheter som medlagstiftare.
En annan fråga, eftersom ni har talat om en kultur av öppenhet. Det skulle verkligen glädja oss om rådet, för att skicka en signal, inte följde de råd det får från sin rättstjänst, som har slagit fast att Europaparlamentet inte kan få tillgång till de gemensamma ståndpunkter som gäller externa relationer och utvidgningsförhandlingarna. Detta strider klart mot det ni nyss har sagt i frågan om öppenhet. I det sammanhanget skulle det vara bra att få veta om vi kan hoppas på självständighet, er personliga och rådets, i förbindelserna med er högst respektabla rättstjänst.

Kaufmann (GUE/NGL)
Herr talman, herr generalsekreterare för rådet! Rådet är utan tvekan den institution som är i störst behov av reformer. Mycket är inte längre godtagbart, vare sig det gäller de urspårade, insynsskyddade strukturerna och understrukturerna eller allmänna rådets bristande samordning av rådets arbete. Orsakerna till att medborgarna fortfarande inte känner till, ja är helt okunniga om så mycket, är de oöverskådliga strukturerna, de alltför komplicerade beslutsförfarandena och framför allt bristen på insyn och öppenhet. Ta vem ni vill och förhör er om begrepp som Europeiska rådet och Europarådet.
Det är visserligen ett faktum att de europeiska regelverken inte är möjliga utan godkännande av regeringarna i ministerrådet, men det är fortfarande en kär lek att inför allmänheten lägga skulden på ett imaginärt Bryssel eller varför inte att attackera kommissionen bara för att detta tycks vara opportunt från en inrikespolitisk synpunkt. Tyvärr har även min egen regering på senaste tiden börjat utmärka sig på ett föga lovvärt sätt. Därför behövs det verkligen djupgående reformer, reformer som inte längre tillåter att någon minister döljer sitt eget ansvar för de europeiska besluten bakom detta så kallade Bryssel.
Vilken riktning måste utvecklingen ta? Vi behöver tydliga regler för de nationella parlamentens demokratiska påverkan och kontroll av regeringarnas handlande på europeisk nivå. För det andra behöver vi offentliga sammanträden när rådet sammanträder som lagstiftare, givetvis med TV-kameror som sänder omröstningarna och gör besluten begripliga för allmänheten. För det tredje - här håller jag med Poettering - behöver vi skapa ett råd av Europaministrar. Detta skulle göra rättvisa åt den fortgående dynamiken i den europeiska integrationen, för Europapolitiken är inte längre en klassisk utrikespolitik, utan faktiskt en europeisk inrikespolitik.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag vill också börja med att tacka Javier Solana, rådets generalsekreterare, för hans närvaro i debatten här samt gratulera honom till dokumentet från i mars, vilket också fanns med i debatten före Barcelona. För övrigt har jag svårt att förstå kritiken från vissa kolleger, då det visar sig att detta dokument i långa delar stämmer överens med ståndpunkter från detta parlament. Jag är inte heller oroad över kritiken i vissa diplomatiska miljöer om att dokumentet från rådets generalsekreterare inte tillför mycket nytt, då det skulle vara en samling tankar som för länge sedan diskuterats i rådet. Detta är inte negativt enligt min åsikt utan positivt, framför allt om man i Sevilla beslutar att vidta effektiva kraftfulla åtgärder på vägar som sedan länge har prövats, men som stats- och regeringscheferna har tvekat att vidta eller motsatt sig.
I politiken finns det ibland frågor där vi är överens i allt, men det finns också sådana där vi skiljer oss i allt. Frågorna om det europeiska bygget och den institutionella reformen hör inte till varken den ena eller den andra. Vi är varken eniga eller oeniga i allt. Det är frågor vi är delvis överens om. Jag skulle också vilja göra en precisering: Ibland är vi överens om målen men inte om vägen, ibland är vi överens om vägarna men inte om målen. Här är vi eniga om de vägar som föreslagits men inte om målen. Vi är helt oeniga med resolutionsförslaget från utskottet för konstitutionella frågor när det pekar på att den kommande reformen måste prioritera gemenskapsmetoden eller den mellanstatliga metoden.
Enligt vår mening är det inte detta mål som bör eftersträvas. Men vi är överens om de konkreta åtgärder som föreslås, det huvudsakliga som vi bör sträva efter på kort sikt, det vill säga den så kallade öppenheten i rådets lagstiftningsverksamhet. Jag tror dessutom att det vore en fördel att använda ett annat ord för denna öppenhet, för den öppenhet vi här talar om är inte detsamma som öppenhet när det gäller tillgång till dokument. Ett offentligt arbete i rådets lagstiftningsverksamhet, en verksamhet med öppna dörrar, är faktiskt en avgörande reform för dess verksamhet på detta område och ett sätt att i roten bekämpa Europeiska unionens demokratiska underskott.
Jag hör till dem som kräver en större medverkan från de nationella parlamenten i det europeiska bygget. Och jag tror också att detta bara kan ske den dag rådet öppnar sina dörrar till lagstiftningsdebatterna. Våra kolleger i de nationella parlamenten skulle följa arbetet och reagera på ett annorlunda sätt inför Europeiska unionens lagstiftningsarbete i rådet om de direkt kunde följa vad våra regeringar, regeringarna i varje medlemsstat diskuterar och de ståndpunkter de intar inom ramen för rådet.
Inom denna hemliga ram finns det alltså en allvarlig motsägelse, en radikal motsägelse mellan rådets demokratiska bas och den icke-demokratiska metoden i rådets verksamhet. Och vi anser att detta måste rättas till, inte för att vi vill försvaga Europeiska unionens mellanstatliga axel, utan precis tvärtom för att vi vill skydda den, bekräfta den och ge den större öppenhet, mer demokrati och ett större deltagande.
Det är därför jag vill att reformen skall genomföras och att andra frågor lämnas till ett senare tillfälle, framför allt den känsliga frågan om Europeiska unionens ordförandeskap. Vi är inte beredda att gå med på att regeln om ett roterande ordförandeskap överges.

Bonde (EDD).
Herr talman! Alla de förslag som Solana sätter sitt namn på i dag har knappast utarbetats av honom själv. Upproret mot rotationssystemet påminner om olika franska presidenters önskan om att sätta sig på Europeiska unionen genom ett så kallat ?direktorium?. Är det rådets biträdande generalsekreterare Pierre de Boissieu som ligger bakom? Ordförandeskapens rotation är det mest demokratiska vi har inom Europeiska unionen. Här är alla lika. Här kan Luxemburg leda mötena på samma sätt som Frankrike. Lilleputtlandet Luxemburg har faktiskt stått för några av de bästa ordförandeskapen. Den franska presidenten Chiracs Nicefördrag är inte precis någon fjäder i hatten för Frankrike, och skulle knappast godkännas av de franska väljarna vid en folkomröstning. Majoriteten av fransmännen är i regel klokare än Frankrike.
Rådets spanske ordförande Aznar har nyligen använt sin ordförandepost i Europeiska rådet för att instruera kommissionens ordförande i att skjuta upp reformen av den gemensamma fiskepolitiken och avskeda kommissionens generaldirektör för fiske. På fredagen är Steffen Smidt generaldirektör och står inte på listan över rotationer. På söndagen konspirerar man under ett telefonsamtal. På måndagen är han avskedad och kommissionen ljuger direkt om orsaken. Förloppet ser ut att vara den största skandal jag har upplevt under mina 23 år här i huset. Detta kräver en oberoende undersökning som fiskeriutskottets ordförande så riktigt har bett om. Av detta kan vi dra slutsatsen att det inte är någon garanti för ett bra ordförandeskap att man kommer från ett stort land.
Låt oss koncentrera oss på likheterna mellan länderna och dela uppgifterna mellan oss. Vi skall inte ha gruppordförandeskap kring de stora länderna, där de små tilldelas de minst intressanta uppgifterna. Det är klokare att sanera bland antalet ministerråd och arbetsgrupper och fokusera på de gränsöverskridande uppgifter vi inte kan utföra lika bra i våra egna länder. Det är klokare att begränsa och konsolidera Europeiska unionens lagstiftning så att den blir lättare att hantera. Det är klokare att införa full öppenhet inom ministerrådet när rådet uppträder som lagstiftare, så att vi alla kan se när ämbetsmän lagstiftar i stället för de folkvalda, vilka har den lagstiftande makten enligt alla de 15 EU-ländernas författningar. Då skulle vi kunna få öppenhet, närhet och demokrati i stället för slutenhet, fjärrstyrning och lobbykrati.

Berthu (NI).
Herr talman! De europeiska federalisterna är inte särskilt nöjda med rapporten om rådets funktion som utarbetats av dess generalsekreterare, Solana. Han skriver, jag citerar: ?Europeiska rådet är unionens högsta politiska myndighet: det har en legitim beslutsmakt och garanterar största möjliga enighet mellan unionen å ena sidan och dess medlemsstater å andra sidan.?
Denna bedömning är dock helt korrekt och skulle också kunna användas om de olika rådssammansättningarna, framför allt på grund av det mycket viktiga och till och med avgörande band som rådet knyter med medlemsstaterna. Jag skall till och med gå ett steg längre: i ett utvidgat Europa, som med nödvändighet kommer att bli ett flexibelt Europa, kommer rådet naturligtvis att spela en central roll, eftersom denna institution är lätt att anpassa efter flera nivåer, medan kommissionen är en mer stelbent institution, vilket för övrigt också gäller Europaparlamentet, åtminstone som det ser ut nu.
I de kommande reformerna måste man således ta hänsyn till rådets centrala plats för att förbättra dess effektivitet, synlighet och öppenhet. Solanas förslag till reformer verkar ha rätt inriktning. Vi har dock några reservationer, som jag kommer att nämna i min röstförklaring.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Oberoende av resultaten från nästa regeringskonferens så kommer ett av huvudproblemen att vara att bibehålla unionens beslutsförmåga, möjligheterna att leda den och att bedriva en konsekvent politik.
I den framtida institutionella arkitekturen kommer rådet utan tvekan att hamna i ett läge som å ena sidan bestäms av dess makt som medlagstiftare och å den andra av dess roll som garant för möjligheterna att leda unionen som helhet och dessutom av försöken att på alla nivåer bedriva en konsekvent politik.
Vi är övertygade om att det bästa är ett effektivt och öppet råd som utövar samtliga de maktbefogenheter som det för närvarande har enligt fördragen, men vi kan inte förneka att den modell som vi har inspirerats av under de senaste åren, rollen som politisk ledare - som är omistlig om unionen skall utvecklas vidare - på senare tid har börjat halta och förmodligen måste revideras i takt med att våra institutioner växer och omvandlas.
Det finns gott om exempel: nyligen nämnde en kollega den överdrivna utspädningen av föredragningslistorna, men vi skall inte gå in på specifika fall. Det vi kan se direkt är att situationen ger problem som skadar den gemenskapliga metoden. Därför har vi beslutat att kräva en omedelbar reformering av rådet, just för att unionen skall fungera optimalt. En sådan reform ligger i medborgarnas intresse och i alla de övriga institutionernas intresse och den skulle kunna genomföras under kort tid, och förmodligen utan ändringar i fördraget.
Vi måste vara medvetna om att hittills är det viktigaste offret för detta sjukdomstillstånd den gemenskapliga metoden, eftersom såväl kommissionen som Europaparlamentet har berövats en del av den roll som den tilldelats av fördragen. En återställning av dessa funktioner måste ske under fullständig öppenhet och den måste ske innan utvidgningen av Europeiska unionen sker.
Jag tackar mina kolleger för bidragen till denna resolution, som jag hoppas kommer att staka ut vägen för ett starkt Europa, ett Europa som är nära medborgarna, men som framför allt är öppet.

Corbett (PSE). -
Herr talman! Samtliga institutioner står inför en avgörande utmaning genom att utvidgningen ökar antalet medlemmar i varje institution, och det gäller framför allt rådet. Kommissionen och parlamentet har ett bättre utgångsläge för att ta itu med dessa svårigheter, men att hålla möten med ministrar som flyger in för att tillbringa en kort tid Bryssel, när det tar en halv förmiddag bara att göra en rundfrågning, ställer verkligen rådet inför en utmaning.
Mycket av detta kommer att kräva förändringar av fördragen. Det är en uppgift för konventet. I den omedelbara framtiden, i Sevilla, kommer rådet att ta itu med förändringar som kan genomföras inom ramen för de befintliga fördragen. Även jag välkomnar den identifiering av möjliga förändringar som gjordes av Solana i hans rapport och som även har gjorts på andra håll.
Det är riktigt att vi bör försöka få Europeiska rådet att fokusera på strategi och på de viktigaste strategiska frågorna och inte längre vara en appellationsdomstol när det vanliga rådet har hamnat i ett dödläge. Detta är av grundläggande betydelse. Dessutom, när frågor som i det vanliga rådet skulle tas med kvalificerad majoritet går till Europeiska rådet, bör de likaledes behandlas med kvalificerad majoritet i Europeiska rådet. Det är också som det bör vara.
Det skulle också vara en god idé att skilja rådet (allmänna frågor) från rådet (utrikesfrågor). Vissa medlemsstater kommer att vilja skicka samma minister till båda av olika inrikespolitiska skäl. Andra kommer inte att göra det. Det är upp till varje medlemsstat, men funktionerna bör vara åtskilda så att båda sköts bra istället för dåligt.
Andra förändringar kan genomföras utan att fördragen behöver ändras. Öppna möten när rådet agerar som lagstiftare är en av dem. Ja, vi har gjort framsteg när det gäller tillgången till handlingar och offentliggörande av omröstningar i rådet. Det var ett viktigt steg framåt, men vi måste ta ett steg till och göra mötena offentliga.
Slutligen bör rådets ledamöter etablera ett bättre förhållande till ledamöterna i sina nationella parlament. Protokollet ger dem en sexveckorsperiod att göra detta för varje lagstiftningsförslag. De borde göra detta på rätt sätt. Detta är rätt sätt att dra in de nationella parlamenten i arbetet, inte genom att skapa någon ny institution som skulle dubblera rådet, någon sorts tredje kammare. Se till att ministrarna gör sitt jobb ordentligt så kommer det att utföras väl utan att det behövs några nya strukturer.

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr generalsekreterare, herr kommissionär! Jag tycker det är bra att rådet tänker igenom sin egen reform. Det är ju faktiskt mycket som kan göras utan att ändra fördragen. Helt klart är det viktigt att vi tänker på effektivitet och insyn. Jag menar att ett eget utrikesministerråd, ett eget allmänt råd som Corbett just talade om, säkert är en korrekt infallsvinkel från förvaltningens sida.
På den lagstiftande sidan krävs det faktiskt offentliga arrangemang. Offentliga arrangemang i det avseendet att rådet som helhet är offentligt ansvarigt för att medborgarna skall veta vem som ansvarar för vad och att det offentliga samspelet mellan lagstiftarna, parlamentet och rådet, sker öppet så att medborgarna kan avgöra var ansvaret ligger i Europa. Jag menar att detta också får den positiva och förbättrande bieffekten att de enskilda specialministrarna blir till utskott i det lagstiftande rådet och inte till en egen lagstiftande instans med alla de negativa obalanserade resultat som kan följa med detta.
Jag tror också att det är ytterst viktigt att man i diskussionerna inför Sevilla ger akt på att dessa positiva infallsvinklar inte leder till att man fråntar konventet vissa uppgifter och att man ger akt på att kontrollfunktionerna stämmer och att parlamentets medbeslutandefunktion inte urholkas. Det får inte betyda att Europeiska rådet i beslutsprocesserna görs till Europeiska unionens huvudsakliga lagstiftare och att Europaparlamentet saknar medbeslutande. Endast rådet kan vara lagstiftare. Jag vill uttryckligen varna för - om sådana försök skulle göras - att innan konventet har kommit fram till sina resultat slå fast saker och ting som skulle kunna försvaga parlamentet och kommissionen och samtidigt minska möjligheten till kontroll, eftersom detta verkligen skulle kunna äventyra den positiva bilden av Sevilla. Jag vill varna för dessa idéer som jag ibland hör från Berlin och London!
(Applåder)

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Öppenheten kommer att utgöra en av de viktigaste måttstockarna för medborgarna när de skall utvärdera resultatet av arbetet med EU:s framtidsreformer. EU:s institutioner måste visa medborgarna att de är redo att tillgodose deras förväntningar. Vi har i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar, ett särskilt regelverk som i artikel 4 tar hänsyn till sekretessbehovet. Det får inte sättas ur spel genom institutionernas interna regler och klassificering.
Den interinstitutionella kommittén har ett viktigt uppdrag och måste ta nya steg framåt och också tillämpa befintlig lagstiftning på ett mer öppet sätt. Förhoppningsvis lyckas det spanska ordförandeskapet driva fram förslag i Sevilla som svarar mot förväntningarna. Spanien har ett mycket viktigt ansvar när det gäller öppenhet. Spanien skulle kunna bli pådrivande när det gäller att bidra till en mer positiv inställning hos dem som fortfarande är tveksamma till öppenhet. Inte minst med tanke på Spaniens tidigare återhållsamma hållning är det viktigt att nu demonstrera en mer positiv syn på öppenheten.
Att ministerrådet skall sammanträda i öppenhet när det gäller lagstiftning, är ett steg framåt. Jag skulle vilja komplettera det med en önskelista inför Sevilla. Alla dokument, även de från rådets arbetsgrupper, som omfattas av medbeslutandeförfarandet och den första pelaren skall vara tillgängliga. Det vore en naturlig utveckling av det ni sade tidigare. Successivt måste vi även få information om nationella positioner. Vi behöver, avslutningsvis, få en rimlig demokratisk insyn också i dokument som ligger inom den andra och den tredje pelaren. Pelarstrukturen är, slutligen, en fullständigt usel konstruktion för att skapa öppenhet.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Herr talman, herr generalsekreterare, herr kommissionär! Det finns saker som i sig förtjänar våra applåder. Det är fallet när det gäller intentionerna med reformen av rådet. Några av de frågor som generalsekreteraren har tagit upp, och som är politiskt mycket komplexa, kräver en revidering av fördragen. Det vore därför mycket bra om rådet lade fram dessa förslag för konventet om det framtida Europa i tid så att de kan debatteras och införlivas, om man väljer detta alternativ, som ett resultat av arbetena som läggs fram för nästa års regeringskonferens.
Men jag tror att vi alla är överens om att många, kanske de flesta, av de nödvändiga reformerna för att rådet skall fungera bra inte är av detta slag. Det är nästan ett enhälligt erkännande att verkligheten i ett av Europeiska unionens viktigaste organ har avlägsnat sig från den modell som utformades i fördragen. Den så kallade mellanstatliga förskjutningen har i praktiken fråntagit kommissionen och Europaparlamentet delar av de behörigheter som tillkommer dem enligt fördragen, men har också berövat de nationella parlamenten möjligheten att på ett effektivt sätt kontrollera sina regeringar.
Jag håller därför med Poos, medföredragande för Europaparlamentets betänkande om reformen av rådet, när han säger att vad man väntar av Europeiska rådet är en uppdelad politisk syn, på framtiden, strategiska val, inriktningar och inte behörighet att samordna eller fatta beslut som bör tas av rådets möte om allmänna frågor.
Det är också viktigt att rådet som med-lagstiftare inför öppna dörrar tar sitt politiska ansvar. Det är viktigt att man kan fastställa vem som beslutar och vem som inte beslutar på europeisk nivå. Bryssel är för många av våra medborgare avlägset och måste få ett ansikte. Rådet är i hög grad ansvarigt för detta närmande mellan gemenskapsinstitutionerna och medborgarna. Dess uppgift är därför mycket viktig. Jag önskar er all välgång!

Solana
. (ES) Mycket kortfattat vill jag säga att i de 16 inlägg som jag räknat har det tagits upp frågor av alla slag. Jag ser att konventet kommer att ha ett oerhört arbete för att komma överens.
I mitt fall är det jag skulle vilja ta upp med ledamöterna en mycket mindre idé, måttfullare, som kan genomföras omedelbart med bara politisk vilja och som kan få positiva resultat för ett bättre fungerande europeiskt råd.
Flertalet av de förslag som gjorts går längre än de jag ville diskutera med ledamöterna och faller inte under min behörighet, utan faller under konventet och därefter regeringskonferensen. Dock vill jag säga att jag lärt mig mycket och om de 620 ledamöterna varit här hade jag lärt mig ännu mer.

Talmannen. -
Jag är säker på att vi skulle det och jag hoppas att vi skulle det.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestund (B5-0017/2002).
Vi kommer att ägna oss åt frågor till rådet.

Talmannen. -
Fråga nr 1 av Bart Staes (H-0265/02):

Angående: Bättre utnyttjande av ej utbetalade budgetmedel
I revisionsrättens årsrapport över budgetåret 2000 framgick det att de ej utnyttjade budgetmedlen uppgick till mer än 11 miljarder euro. Kommissionsledamot Schreyer bekräftade nyligen under ett möte med Europaparlamentets budgetkontrollutskott att budgetöverskottet för 2001 uppgår till ca 10 miljarder euro. Enligt de gällande finansiella bestämmelserna skall ej utnyttjade medel betalas tillbaka till medlemsstaterna. Emellertid har EU stora finansiella behov, bl.a. i samband med utvidgningen. Rådet och parlamentet utgör tillsammans budgetmyndigheten.
Vad anser rådet om idén att ändra de finansiella bestämmelserna så att de ej utbetalade medlen i fortsättningen inte betalas tillbaka till medlemsländerna, utan samlas i en fond som kan utnyttjas för att finansiera åtgärder i samband med t.ex. utvidgningen eller kampen mot fattigdomen?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Eftersom jag sist blev anklagad för att vara en pratkvarn av ledamoten Izquierdo Rojo, som sade att jag drog ut på tiden i svaren skall jag börja svara i full fart, men jag vill att det skall stå i protokollet att jag börjar exakt sju minuter för sent. Därför vill jag inte höra anklagelser av detta slag fler gånger.
Som svar på Staes fråga vill jag säga att rådet är medvetet om att saldot för genomförande under de två senaste budgetåren nådde en väldigt hög volym. Ledamoten minns säkert att man begär av kommissionen i sin rekommendation till rådet om antagandet av budgeten år 2000 att i samarbete med medlemsstaterna vara tydligare i sina budgeteringar, såväl när det gäller finansieringskällor som kostnader i syfte att hindra för stora överskott i framtiden. Eftersom frågan uppkommit, och som revisionsrätten föreslår i sin årsrapport, borde kommissionen genomföra anpassningar i syfte att beakta de olika utvecklingarna, med tillämpning av existerande budgetinstrument.
Rådet anser att man inom ramen för gällande lagstiftning bör insistera på behovet att förbättra budgetprognoserna för att denna situation inte skall upprepa sig i dessa proportioner i framtiden. När det däremot gäller ledamotens förslag vill rådet påminna om att det inte kan göra nämnda granskning utan att förslag om detta kommit från kommissionen. I det senaste förslaget som lagts fram om en bearbetning av de finansiella bestämmelserna, och som för närvarande diskuteras i rådet, har det inte gjort annat än att insistera på principen att saldot varje räkenskapsår överförs till nästa år, som intäkt eller kostnad, beroende på om det handlar om över- eller underskott (enligt artikel 32.7 i budgetförordningen av den 21 december 1977, som nu granskas) och att det bör göras genom en ändringsbudget.
Således, och i överensstämmelse med ovanstående, fortsätter rådet att, precis som vid tidigare tillfällen, å sin sida söka sätt att bibehålla de betalningsbemyndiganden som förutsetts i budgeten.

Staes (Verts/ALE).
Jag är mycket nöjd med ert svar. Vi hade en liten sammanstötning igår när det gällde Tjetjenien men nu är jag nöjd. Där ser man hur vinden kan vända.
Herr de Miguel! Jag håller inte alls med er när ni säger att det måste göras en bättre motivering och att budgeten måste planeras bättre. Allt det måste göras men om det då ändå är ett budgetöverskott, om det ändå getts ut för litet, vore det då inte en bra idé att stoppa de här pengarna i en sorts fond om man betänker att det förra året rörde sig om tio miljarder, året innan var det elva miljarder, i år är det kanske också ett antal miljarder. En fond som vi sedan kan använda, verkligen använda, för behov som vi vet skall komma. Utvidgningen kommer att kosta mycket mer än beräknat. Låt oss samla de pengarna i en fond så att de inte strömmar tillbaka till medlemsstaterna. Vi har ju ändå i pingpongspelet mellan rådet och parlamentet, de två budgetmyndigheterna, kommit överens om att ett visst belopp ges ut ett visst år och att vi då verkligen använder de pangarna för Europa och inte låter dem strömma tillbaka till medlemsstaterna.

De Miguel
. (ES) Vi är fullständigt överens. Det är synd att budgeten inte utnyttjas och att man skall behöva lämna tillbaka pengar i slutet av året. Det är naturligtvis inte upp till mig att bestämma det. Det borde införas en regel i de finansiella bestämmelserna vilka, som ni vet, antas enhälligt av medlemsstaterna. Därför vore det mycket önskvärt om det i de nya finansiella bestämmelserna som snart skall antas skulle kunna innefattas och antas en regel av detta slag.
När det gäller Tjetjenien beklagar jag att det blev ett missförstånd. Jag reagerade på det sättet eftersom jag anser att vi insisterat på Tjetjenienfrågan med verkligt engagemang, i enlighet med Europaparlamentets indikationer. Jag nämnde det inte i mitt inlägg, men inte för att jag hade glömt det utan eftersom vi alltid har det mycket närvarande.

Talmannen. -
Fråga nr 2 av Glyn Ford, som ersätter Andrew Nicholas Duff (H-0267/02):

Angående: Nordostasiatiska utvecklingsbanken
Ställer sig rådet bakom ett startande av en sådan bank så att man kan bidra med infrastrukturinvesteringar som denna region är i desperat behov av?

De Miguel
. (ES) Rådet har inte erhållit någon förfrågan att stödja skapandet av den Nordostasiatiska utvecklingsbanken och har inte heller kännedom om något sådant förslag.

Talmannen. -
Fråga nr 3 av Josu Ortuondo Larrea (H-0268/02):

Angående: Begäran från det baskiska parlament till rådet om åtgärder för att främja en dialog i Baskien
Den 1 mars 2002 antog det baskiska parlamentet ett förslag till förordning, där man erinrade om de olika ståndpunkter gemenskapsinstitutionerna intagit när det gäller politiska konflikter inom EU, till exempel i Redings betänkande från november 1996 och Watsons betänkande från november 2001, båda utarbetade inom Europaparlamentet. Slutligen uppmanade Baskiens parlamentet alla politiska krafter att stödja en resolution, utan att detta påverkar nödvändigheten av att beivra alla brott som begåtts av personer som använder våld för politiskt syften.
I resolutionen heter det att det baskiska parlamentet är fast övertygat om att konflikterna endast kan lösas genom politisk dialog.
Det baskiska parlamentet vädjar därför till rådet, kommissionen och Europaparlamentets presidium om att EU, mot bakgrund av ovanstående och i överensstämmelse med flera framstående politikers olika ståndpunkter, med politiska medel skall försöka få till stånd en dialog och uppnå avspänning i Baskien.
Vilka åtgärder kan rådet vidta för att främja en dialog som kan bidra till en lösning på den historiska konflikten i Baskien, särskilt med tanke på att området är beläget på såväl franskt som spanskt territorium, och att problemet därför är en intern fråga inom gemenskapen.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Rådet har aldrig närmare diskuterat den fråga Ortuondo tar upp eftersom den inte ligger inom det befogenhetsområde som fördraget ger rådet.
Jag skulle vilja påminna Ortuondo om att vi befinner oss i ett system som styrs av ett fördrag som tilldelar befogenheter och att rådet bara ägnar sig åt de befogenheter som specifikt tilldelats det av fördragen. Ämnet för er fråga finns inte i fördragen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle för rådets ordförande vilja citera några ord av Arturo Campión, en berömd tänkare från Navarra, som sade att det finns franska basker som inte är spanjorer, men som är basker, och att det finns spanska basker som inte är fransmän, men som är basker: båda är basker och européer. Hur kan man säga att ett baskiskt problem inte är ett europeiskt problem?

Díez González (PSE).
Herr talman! Med anledning av Ortuondos fråga och det han just sagt börjar jag mitt inlägg med en grundkurs i geografi. Baskien ligger inte mellan Frankrike och Spanien, det är inte Andorra. Den autonoma regionen Baskien ligger i den spanska staten och naturligtvis, som namnet visar, ligger Franska Baskien i staten Frankrike, det är en del av den franska staten. Tror inte talmannen att om Lendakari Ibarretxe -som faktiskt är den spanska statens högsta representant i den autonoma regionen Baskien, enligt Lagen om Autonomier-, gjorde allt han och hans regering kunde för att förfölja och anhålla terroristerna, och isolera deras medbrottslingar och om han kommit hit, till parlamentet och institutionerna, för att be om hjälp att få bort ETA så skulle ETA redan förlorat hoppet?
Tror inte ordförandeskapet att problemet i den baskiska politiken inte bara är brist på frihet på grund av terrorismen, även om det är det grundläggande problemet, utan också existensen av en demokratisk regering som avlegitimerar de demokratiska institutioner som den demokratiskt innehar och man hittar på, jag insisterar, man hittar på konflikter mellan Kungariket Spanien och Franska republiken?
(Applåder)

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag svarar inte som ordförande i rådet utan som företrädare för den spanska regeringen. Jag kan bara fullständigt hålla med om den uppfattning som uttryckts av ledamoten Díez.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja veta om den fråga jag ställt till rådets ordförande inte förtjänar ett svar, eftersom jag inte hört något svar. Rosa Díez har svarat, som verkar vara den spanska regeringens företrädare här. Jag har mycket jag skulle kunna säga henne men denna fråga har inte ställts till henne utan till rådets ordförande.

Talmannen. -
Rosa Díez vill ställa en ordningsfråga. Jag ber er att ni avslutar dessa, eftersom det kommer en andra följdfråga.

Díez González (PSE).
Herr talman! Jag anser att jag hållit mig till arbetsordningen. Jag har ställt en följdfråga till rådets ordförande. Som Ortuondo vet företräder jag den europeiska socialdemokratiska gruppen och jag har - jag insisterar - ställt en fråga till ordföranden med användning av arbetsordningen, på helt korrekt sätt tror jag.
Herr Ortuondo, jag tror att om arbetsordningen tillämpades så korrekt som jag gör det skulle vi förmodligen inte diskutera er fråga eftersom ni luras i den. Ni talar om en stat, om ett Baskien som inte existerar mer än i mytologin eller i ert huvud och att fråga rådet om något som inte existerar kan kanske vara mycket bra för en debatt kring lägerelden, men ...

Evans, Robert (PSE). -
Jag vill redan från början säga att jag inte står tillbaka för någon när det gäller att fördöma terrorism och terrordåd och detta är en fråga som angår inte bara Spanien utan alla länder i Europeiska unionen. Aznar talade nyligen om behovet av en dialog mellan palestinierna och den israeliska regeringen i fredsprocessen i Mellanöstern.
Skulle den tjänstgörande ordföranden - antingen i sin egenskap av företrädare för ordförandeskapet eller i egenskap av företrädare för den spanska regeringen - kunna ge mig ett exempel på någon tidigare situation i världshistorien där en politik av icke-dialog med människor som utför terroristattacker i ett land som Spanien någonsin har löst situationen. Det finns många människor i detta parlament och i Europa som anser att det förr eller senare kommer att bli nödvändigt för Spanien att inleda en dialog, hur beklagligt det än må vara och hur mycket man än må ogilla tanken. Om inte det stämmer skulle han kanske kunna ge mig ett exempel på en situation där icke-dialog har fungerat?

De Miguel
. (ES) Jag har redan sagt att jag är här som ordförande i rådet och jag upprepar att rådet aldrig diskuterat den fråga som vare sig Ortuondo eller den senaste talaren tagit upp, och att den inte innefattas i de befogenheter rådet enligt fördraget har. Som rådsordförande har jag inget att säga och som företrädare för den spanska regeringen svarar jag inför mitt eget parlament, inte Europaparlamentet.

Talmannen. -
Jag bör naturligtvis inte som talman vid detta sammanträde lägga mig i debatten, däremot garantera den, men som illustration för ledamöterna vill jag säga att i bilaga 2, som handlar om hur frågestunden enligt artikel 43 skall genomföras, står det klart att frågor är godkända om de inte innehåller påståenden eller omdömen. Och det finns frågor som innehåller påståenden eller omdömen av stor vikt, och som ibland inte är förenliga med ländernas författningar.
Jag måste säga att denna fråga förklarades godkänd, inom gränserna för stödet för yttrandefriheten och enligt den franska översättningen, som inte hade den spanska översättningen med. Med andra ord skulle en liknande fråga i framtiden inte godkännas. Som talman vid sammanträdet vill jag bara förtydliga den regel som har att göra med frågans bakgrund.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Nu tycker jag ändå att ni gör en väldigt ensidig tolkning av arbetsordningen. Jag har inte varit parlamentsledamot här så länge men jag har dock varit tillräckligt länge i den här kammaren för att veta att vi verkligen har debatterat om tidigare problem inom medlemsstater. Jag tänker på frågan om Nordirland. Det har vi haft väldigt många betänkanden om och det är inte något okänt att här i kammaren prata om medlemsstaternas interna problem när det handlar om bekämpandet av terrorism. Jag skriver helt under på frågan från den engelskspråkiga kollegan i den socialdemokratiska gruppen. Bara en dialog, även med eventuella terrorister, kan leda till en varaktig fred.

Talmannen. -
Herr ledamot, jag kommer inte att ge mig in i en debatt. Jag förklarade regeln och de påståenden som gjordes i frågan. Man får inte göra påståenden av viss storhet som inte är överensstämmande med den aktuella europeiska verkligheten. Jag gav mig inte in i debatten. Jag delar inte er uppfattning. Debatten har hållits med fullständig respekt för yttrandefriheten. Jag har bara förklarat arbetsordningen.

Talmannen. -
Fråga nr 4 av Mihail Papayannakis (H-0272/02):

Angående: Massinvandring från utvecklingsländer
Varje gång som frågan om en massinvandring vid någon av gränserna blir aktuell vaknar den offentliga diskussionen om de femton medlemsstaternas behov av gemensamma åtgärder till liv igen. Trots det faktum att man generellt ställer sig bakom tanken om att en begäran om politisk asyl och invandring skall gälla i hela EU så behandlas frågan ändå fragmentariskt och med avsevärda förseningar.
Det finns vissa otillräckliga medel för att tackla problemet (Flyktingfonden med en ytterst liten budget för perioden 2001-2004, förslaget till rådets direktiv om minimikrav för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna (KOM(2001)0181/slutlig)

De Miguel
. (ES) Slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors den 15 och 16 oktober 1999, vars syfte var tillämpningen av bestämmelserna i avdelning IV i fördraget, inriktade på progressiva framsteg mot ett område av frihet, säkerhet och rättvisa, bekräftade behovet att utarbeta en gemensam asyl- och invandringspolitik.
I slutsatserna togs också upp de fyra delar nämnda politik skulle grundas på: samarbete med ursprungsländerna, ett gemensamt europeiskt asylsystem, hantering av flyktingströmmar och en rättvis behandling av medborgare från tredje land.
I linje med slutsatserna i Tammerfors antog kommissionen i november 2000 två meddelanden. Det ena handlade om en gemensam invandringspolitik och det andra om en gemensam asylpolitik. I dessa fastställdes riktlinjerna utifrån vilka man skulle definiera en gemensam strategi på medellång och lång sikt och skapa en gemensam ram.
Slutsatserna från Europeiska rådet i Laeken, den 14 och 15 december 2001, underströk behovet, i överensstämmelse med upprättandet och tillämpningen av en gemensam asyl- och invandringspolitik som tagits upp i slutsatserna vid Europeiska rådet i Tammerfors, att ge en impuls till de förslag som diskuteras i rådet och att så fort som möjligt fundera över att göra andra insatser och åtgärder.
Rådets tjänstemän undersöker därför för närvarande olika lagstiftningsförslag.
När det gäller området för den legala invandringen handlar diskussionerna om mycket viktiga och känsliga frågor, som familjeåterförening för medborgare från tredje land och ställningen för de tredjelandsmedborgare som bor i en medlemsstat sedan flera år samt de krav som ställs på tredjelandsmedborgare för att godkännas i medlemsstaterna och få utföra ekonomisk verksamhet i desamma.
I asylfrågan var det i rådet möjligt den 25 och 26 april, även om diskussionerna i rådet fortsätter när det gäller vissa direktivförslag, att uppnå en allmän inriktning om ett så viktigt instrument som direktivet om minimiregler för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna i väntan på Europaparlamentets ståndpunkt.
När det gäller att stärka gränskontroller och kampen mot den illegala invandringen och människohandeln måste man uppmärksamma att rådet den 27 och 28 februari 2002 antog en handlingsplan som fastställer de insatser och åtgärder unionen bör anta och fristerna för genomförande.
Man måste också nämna verksamheten i högnivågruppen om asyl och migration som av rådet den 25 och 26 januari 1999 fick i uppgift att utarbeta handlingsplaner för asylsökande och migrerandes ursprungs- och transitländer, tack vare en integrerad inställning. Nämnda handlingsplaner fastställer bland andra insatser för att gynna och främja utvecklingen i de drabbade länderna och konkreta åtgärder för att uppnå en minskning av de illegala migrationsströmmarna. Rådet har antagit handlingsplaner för Afghanistan, Albanien -angränsande region-, Marocko, Somalia, Sri Lanka och Irak. Man bör också påminna sig tillskapandet av en budgetpost, B7-667, för finansiering av projekt inom ramen för samarbete med tredje land i migrationsfrågor. De svårigheter som upplevts vad gäller asyl- och invandringsfrågor har till stor del att göra med de påtagliga skillnaderna mellan de olika nationella lagstiftningarna, som å andra sidan har genomgått stora förändringar de senaste åren. Ibland har dessutom behovet att förebygga och bekämpa den illegala invandringen omvandlats till att restriktivare nationella regler antagits.
Med huvudsaklig grund i de riktlinjer som fastställdes i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors brukar man, trots visade svårigheter och problem, i diskussionerna om föreslagna instrument för att tillämpa bestämmelserna i fördraget framhäva rådets åtaganden och gjorda ansträngningar för att skynda på granskning och antagande av dessa för att på så sätt skapa en grund för en bindande regelsamling på detta område för hela gemenskapen.

Papayannakis (GUE/NGL).
Jag tackar rådsordföranden för hans redogörelse för medlemsländernas avsikter, men det handlade alltså bara om avsikter. Vad jag frågade om var planering och tidsplan. När kommer vi att få en sådan politik? Min fråga innehöll förvisso också en del andra punkter som inte verkar bekymra rådet, som t.ex. hjälp till flyktingar och ansträngningar för att integrera dem. Min fråga är i alla fall följande:
Herr rådsordförande! Den 15 april fattade rådet beslut om en del åtgärder mot de länder som inte samarbetar med Europeiska unionen och som i själva verket underlättar, eller t.o.m. medverkar till, illegal invandring till medlemsländerna. Rådet beslutade att inte lämna ut listan med dessa länder, samtidigt som det förklarade att det kommer att vidta åtgärder mot dessa länder, som uppenbarligen inte sköter sig och inte samarbetar med Europeiska unionen. Är inte detta motsägelsefullt, herr rådsordförande? Vilka är dessa länder? Varför namnger ni dem inte? Vilka åtgärder tänker ni vidta, för att de skall samarbeta med Europeiska unionen?

De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja påminna Papayannakis om att just i går på eftermiddagen befann sig den spanska vice statsministern och inrikesminister här i parlamentet för att ägna sig uteslutande åt denna fråga. Frågan diskuterades under flera timmar. Jag anser att det är överflödigt att behöva upprepa allt det som Rajoy sade efter den debatten. Jag anser att jag gett ett långt och välfyllt svar på Papayannakis kommentar och jag tycker att det är överflödigt att återigen gå in i en debatt om dessa frågor, eftersom den hölls i går.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tror att vi alla är medvetna om att dessa uppgifter är oerhört ojämnt fördelade mellan medlemsstaterna. Vi vet ju att Grekland kommer att bära en tung börda och att Spanien och Italien bär en tung börda som är fullständigt orimlig i förhållande till medelinkomsten i dessa länder. Särskilt om man jämför med ett land som Danmark, som ligger på bekvämt avstånd från dessa flyktingströmmar. Vi kan nu konstatera att en del länder som ligger på bekvämt avstånd från flyktingströmmarna gör våldsamma åtstramningar i sin flykting- och asylpolitik. England gör det, Danmark gör det. Herr rådsordförande, det finns ett brådskande behov av att fatta ett gemensamt beslut, av gemensamma projekt på detta område, och av en fördelning av denna börda, om vi inte till sist skall bli riktiga ovänner om detta problem inom vår krets.

De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja tala om för ledamoten att det naturligtvis är sant att det är ett mycket stort tryck på länderna i södra unionen. Men när det gäller mitt land som är det jag bäst känner till kan jag säga att Spanien utan problem kan åta sig arbetet att kontrollera sina södra gränser och att problemet för närvarande inte är kontrollen utan att det i unionen inte finns konventioner som gör det möjligt att skicka tillbaka flyktingar till det stora flertalet länder söder om Sahara. Därför är inte problemet, trots vad vice statsministern sade i går under debatten, så mycket att kontrollera invandringen som att rädda livet på de invandrare som kommer i totalt osäkra båtar. Och vårt problem är verkligen inte att gripa dem. Det är jättelätt. Vårt problem är att rädda livet på dem. Och då vi väl räddat deras liv är nästa problem att det inte finns möjligheter att skicka tillbaka dem till deras länder eftersom det inte finns några konventioner om återvändande och deras länder vill inte ha tillbaka dem. Unionen skulle kunna sätta stor press på de länder som undertecknat Cotonouavtalet. Man skulle kunna tvinga denna förpliktelse på dem.
Jag skulle också vilja informera ledamoten om att den största illegala flyktingströmmen som kommer till Spanien inte kommer från söder. Den största delen av de illegala flyktingarna tar sig enkelt och lätt över gränsen mellan Frankrike och Spanien och kommer från länderna i öst. Dessa illegala invandrare tar sig över de tyska, österrikiska och italienska gränserna och alla andra länder som gränsar till öst hur enkelt som helst. De tar sig i lugn och ro över hela den europeiska geografin och installerar sig i Spanien utan att det finns någon möjlighet att kontrollera dem. Det är vad som verkligen oroar oss, eftersom såväl Spanien som Italien, som har gemensamma gränser med resten av Europa, får fler illegala invandrare över våra gränser till våra partnerländer än genom de södra över havet.

Talmannen. -
Fråga nr 5 av Camilo Nogueira Román (H-0275/02):

Angående: Diskriminering av marockanska arbetstagare som ersatts av arbetstagare från Östeuropa
5 000 arbetare av marockanskt ursprung som redan tidigare år deltagit i jordgubbsplockningen i Huelva har förlorat sina jobb och står nu värnlösa efter att de detta år har ersatts av arbetstagare från länder i Östeuropa. Detta skedde i enlighet med ett beslut som hade främjats eller godkänts av de spanska myndigheterna. Arbetstagarna hade vid sin ankomst arbetstillstånd som var undertecknade i ursprungslandet. Vilka åtgärder kommer rådet att vidta inför denna attityd som är allvarligt diskriminerande och som står i strid med EU:s principer?

De Miguel
. (ES) Jag skulle önska att ledamoten visste att det inte finns några bestämmelser, vare sig i gemenskapslagstiftningen eller i något avtal mellan Europeiska unionen och tredje länder - inklusive Marocko eller kandidatländerna eller andra Östländer - enligt vilket arbetstagarna i ett visst tredje land skall kunna behandlas på förmånligare sätt för att få arbete i en medlemsstat i unionen. Därför kan man inte anse att det är diskriminerande att ersätta arbetstagare från ett tredjeland med arbetstagare från ett annat tredjeland.
Många av de europeiska överenskommelserna mellan unionen och kandidatländerna innefattar i sina avsnitt om rörlighet för arbetstagare och tjänsteutövande hänvisningar till de bestämmelser och former som styr i varje medlemsstat.
Man måste således visa att trots att den situation som ledamoten refererar till, är beklagansvärd bör den tas upp i samband med de bilaterala förbindelser som Spanien har med Marocko eller med länderna i Östeuropa, förbindelser vars villkor rådet inte känner till, och inte heller bör känna till.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr rådsordförande! På detta mänskliga problem ger ni mig ett oacceptabelt generellt svar. Jag antar att ni känner till att de spanska tidningarna nyligen skrev om invandrare som arbetade i ett företag i Huelva där man odlar jordgubbar och de ?levde som djur?, jag citerar ordagrant, och detta företag var skyldiga dem tre månaders lön. Om dessa invandrare som har något som de kallar ?arbete?, lever under dessa omständigheter, kan ni tänka er misären för de fem tusen personer med marockanskt ursprung som nu lever utan arbete i dessa områden, vilket jag tog upp i min fråga. Dessa människor är vana från tidigare år att delta i jordgubbsplockningen men har i år ersatts av tillfälliga arbetstagare från Östeuropa, vilka paradoxalt nog har arbetskontrakt som godkänts av spanska statens regering, något som förvägrats de marockanska grannarna. Detta beteende, förutom att det är orättvist och omänskligt, hindrar samlevnaden med de marockanska invandrarna, försämrar situationen i de berörda samhällena, leder till attityder som är motsatsen till en ömsesidig respekt och även till rasistiska beteenden, och odlar den politiska extremism vi fördömer. Vad tänker ordföranden göra för att utrota dessa beteenden?

De Miguel
. (ES) Jag påminner åter om att vi befinner oss i en värld som styrs av ett fördrag som ger befogenheter och jag minns inte att reglering av arbetsmarknaden finns i fördragets befogenheter. Därför har rådet, som sådant, inget att säga om Nogueiras fråga.

Talmannen. -
Jag kommer att tillåta ordningsfrågan, men jag påminner om att rådet svarar som det anser är lämpligt. Och jag påminner också alla om att detta är en frågestund, inte en uttalandestund eller allmän debatt. Frågor skall vara konkreta. Jag skall ge er en arbetsordning med förklaringar jag själv gjort så att ni minns det.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag beklagar det svar rådsordföranden har gett eftersom jag ställde en fråga om den mänskliga situationen för fem tusen personer som just nu bor i spanska staten och lever i en situation av misär.

Talmannen. -
Fråga nr 6 av Alexandros Alavanos (H-0276/02):

Angående: Insats för Kostas Kastanias i Kairo från det spanska ordförandeskapets sida
På min tidigare fråga H-0950/01

De Miguel
. (ES) I mars i enlighet med den debatt som vi hade haft och med det åtagande jag formulerade här i denna kammare tog spanska ambassaden i Kairo kontakt med de egyptiska myndigheterna om fallet Kostas Kastanias och de andra personer som befinner sig i samma situation.
Ambassaden bad de egyptiska myndigheterna att de skulle bemyndiga en överföring av dessa personer till deras hemländer för att avtjäna straffen.
På samma sätt som ordförandeskapet i februari talade om för Alavanos, är skyddet av anhållna personer eller personer som tagits i förvar ett av de universella instrumenten i de mänskliga rättigheterna. Spanska ambassaden, nuvarande ordförandeskapet, lät inte bli att nämna det, samt det associeringsavtal som undertecknades i juni 2001. Jag vill påminna om att avtalet ännu inte trätt i kraft på grund av att medlemsstaters parlament inte ratificerat det.
Ändå var de egyptiska myndigheternas svar negativt. De insisterade på att det är en fråga av nationell karaktär, dvs. där de brott som de dömda vi talar om gjort sig skyldiga till inverkar på den nationella säkerheten och där det enligt gällande konventioner inte är möjligt att överföra dem till hemlandet.
Rådet är medvetet om betydelsen av de fall vi talar om. Som vid många tidigare tillfällen kommer rådet att fortsätta att ta upp dessa frågor i alla bilaterala kontakter, med alla möjliga medel och med alla politiska påtryckningar som är möjliga när vi träffar företrädare för den egyptiska regeringen.

Alavanos (GUE/NGL).
Jag tackar rådsordföranden för den lyhördhet han visat, både när vi diskuterade frågan och i dag, genom att nämna det spanska ordförandeskapets påtryckningar på de egyptiska myndigheterna. Jag vill tala om att två av de tre fångarna har dött. Den som är kvar i livet har alla tänkbara sjukdomar som man kan hitta i en handbok i patologi, senast har han också förlorat sitt vänstra öga. Jag upprepar: det är fråga om en ?förutbestämd död?, och jag skulle vilja be rådsordföranden att fortsätta med sina ansträngningar. Vad som en gång kommer att räknas oss till godo i vår politiska karriär är ju inte de stora ord som vi alla använder utan våra möjligheter att rädda liv eller förbättra livet för några människor.

 De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja svara genom att, som representant för rådet, säga att jag är oerhört mottaglig för Alavanos begäran. Det handlar i grunden om en verkligt humanitär situation för en unionsmedborgare som orättfärdigt lider av ett oerhört grymt fängelsestraff.
Jag vill inför denna kammare upprepa att den spanska regeringen, som nu innehar unionens ordförandeskap, kommer att göra inte bara en ny, utan alla nödvändiga ansträngningar medan vi har detta ansvar, och därefter efter vårt ordförandeskap, för att uppnå att denna fånge skall friges, som enligt vad vi hört nu nästan helt förlorat hälsan.

Talmannen. -
Fråga nr 7 av Andrew Nicholas Duff (H-0278/02):

Angående: EU:s rekryteringskontor
Förslaget till beslut om inrättandet, organisation och verksamhet av och vid det europeiska rekryteringskontoret verkar bryta mot Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Artikel 21 i stadgan förbjuder uttryckligen diskriminering på grund av ålder. Artikel 51 anger att bestämmelserna riktar sig till unionens institutioner.
Ändå gör detta förslag till beslut det möjligt för EU-institutionerna att i sina anställningsförfaranden diskriminera på grund av ålder. Rådet, kommissionen och parlamentet har högtidligen undertecknat Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Hur får rådet proklamerandet av stadgan att gå ihop med sin anställningspolitik?

De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja påminna Duff att rådet hade tillfälle att på ett detaljerat sätt svara på denna fråga vid frågestunden i november 2001 med anledning av fråga 0795/01 av Catherine Stihler.
Jag vill informera ledamoten att inställningen i frågan därefter inte har förändrats, eftersom rättsstaten fortfarande är densamma och därför inbjuder jag er att ta del av det svar rådet gav vid det tillfället.

Duff (ELDR).
Herr talman! Det är fortfarande tre konkreta frågor som förbryllar mig när det gäller den här besvärliga frågan om EU:s rekryteringskontor.
För det första: Vad var det för mening med att högtidligt proklamera stadgan om de grundläggande rättigheterna om rådet inte önskar tillämpa den?
För det andra: Vilket budskap tror han att detta ger medborgarna i den befintliga unionen och i kandidatländerna?
För det tredje: När förväntar han sig att frågan skall ha fått en slutlig och tillfredsställande lösning?

De Miguel
. (ES) Jag tar bara till mig era påståenden som jag, naturligtvis, kommer att förmedla till behöriga upphandlande myndigheter, men jag har inget att tillägga just nu till allt ni sagt.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Personalurvalet är viktigt eftersom det även handlar om att göra det objektivt. Det behövs ju faktiskt kriterier för personalurval. Vi vet mycket väl att ålder, kvinnokvot och landskvot utgör sådana kriterier. Min fråga är - kvalificeringen måste ju formuleras - om det finns framtida planer på att inhämta vetenskapliga råd och eventuellt engagera en personalkonsult i frågan för att personalurvalet skall bli optimalt i framtiden.

Talmannen. -
Det var verkligen inte en fråga. Det var talarens uppfattning.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman! Frågan kanske inte gick fram riktigt i översättningen till er, men frågan lyder som följer: Finns det planer på att tillsätta en extern vetenskaplig rådgivning eller personalkonsult för att garantera ett optimalt personalurval?

De Miguel
. (ES) Jag tror att de europeiska institutionerna, såväl parlamentet som kommissionen och rådet har tillräcklig erfarenhet av anställning av personal. Och de har dessutom en tradition för godkännande av personal som gör det möjligt för dem att utvärdera kvaliteter och dygder som behövs för att välja ut denna personal, utan att behöva ta till externa bedömare. Hittills har det inte varit regeln. Jag tror inte att det kommer att vara det i framtiden.

Talmannen. -
Jag vågar dryfta mig till att informera om att parlamentets presidium granskar nämnda anställningsenhets sätt att fungera - eller snarare, sätt att välja interinstitutionell personal - och vi hoppas att det skall fungera som De Miguel sade på ett mycket kompetent sätt och till gagn för de tre institutionerna på ett balanserat sätt. Men, vi kommer att ha tid att diskutera frågan längre fram.

Talmannen. -
Eftersom det handlar om liknande frågor skall frågorna nr 8 och 9 besvaras gemensamt. Fråga nr 8 av Jonas Sjöstedt (H-0281/02):

Angående: Förslag till nya danska invandringslagar
Danmarks regering har lagt flera förslag om skärpningar av landets invandringslagar.
En av punkterna i detta program är att man föreslår att höja gränsen för familjesammanföring till 24 år i samband med giftermål, vilket innebär att det blir förbjudet för de danskar under 24 år som väljer en make/maka från ett annat land att bosätta sig tillsammans i Danmark. Även för medborgare äldre än 24 år genomförs begränsningar om man gifter sig med en icke-nordisk medborgare.
Anser rådet att det danska lagförslaget inskränker den fria rörligheten för unionens medborgare och på så vis är oförenligt med EU-rätten?  Fråga nr 9 av Pernille Frahm (H-0285/02):

Angående: Sammanföring av familjer och unionsmedborgarskap
Vad anser rådet om den diskriminerande behandling som den danska regeringens förslag om rätt till sammanföring av dansk-utländska familjer i Danmark innebär? Av förslaget framgår att endast medborgare i de nordiska länderna skulle få rätt att omedelbart bosätta sig i Danmark vid äktenskap med en dansk medborgare.
Är en sådan diskriminerande behandling av EU-medborgarna i överensstämmelse med unionsmedborgarskapet?

De Miguel
. (ES) Den danska regeringen har lagt fram flera förslag som syftar till att skärpa de danska invandringslagarna. I en av punkterna i detta program föreslås en ökning av åldersgränsen för familjesammanförande vid äktenskap till 24 år.
Detta är de två frågorna. Jag kommer att svara på båda två. Jag skulle vilja fästa ledamöternas uppmärksamhet på det faktum att det inte är rådet som bör bedöma om de olika medlemsstaternas lagstiftning överensstämmelr med gemenskapsrätten. Det är något som alltid åvilar kommissionen som, vilket den vet, har privilegiet att vara fördragens väktare.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jag vill tacka ordförandeskapet för det något knapphändiga svaret. Emellertid måste den spanska regeringen exempelvis ändå rimligen ha en synpunkt på om man begränsar spanska medborgares möjlighet att bo i ett annat EU-land. Eller har den spanska regeringen ingen synpunkt på det?

De Miguel
. (ES) Hela arkitekturen i det europeiska bygget grundar sig i varje lands respektför övrigas interna regler, men också gemenskapsrätten finns och den måste vi alla respektera. Den som skall bedöma om en intern lag i ett land inte överensstämmer med gemenskapsrätten är kommissionen.
Jag tror att vi, om varje land och varje ordförandeskap skulle bedöma de övriga, skulle komma in i en spiral av kritik som skulle vara oerhört skadlig för den goda samlevnaden i unionen. Till det har vi kommissionen, som är en institution med överstatliga maktbefogenheter, som vi beviljat den. Kommissionens uppgift är att se till att gemenskapsrätten följs och att fungera som fördragens väktare. Därför är det Europeiska unionens uppgift att peka ut och säga till varje land om deras interna lagstiftning inte överensstämmer med gemenskapsrätten.
Låt mig därför säga att jag förväntar mig att kommissionen uppfyller sin uppgift och att det spanska ordförandeskapet, och förhoppningsvis de kommande ordförandeskapet, skall vara mycket uppmärksamma och respektfulla i förhållande till övriga medlemsstater i unionen.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande! Låt mig ställa er en fråga i er egenskap av lagstiftare. Det är ju rådet som slutgiltigt ställer upp reglerna för detta samarbete. Om det nu visar sig att en medlemsstat med hjälp av denna typ av lagstiftning kan hindra den fria rörligheten för arbetskraft och medborgare och skapa problem när det gäller unionsmedborgarskapet, kommer ni då att vara villig att ändra gemenskapens regler så att det görs fullständigt klart att man från nationellt håll inte kan införa denna typ av begränsningar?

De Miguel
. (ES) Som ledamoten vet -jag måste anta att ni som ledamot i Europaparlamentet vet- så agerar och antar rådet regler bara på förslag från kommissionen. Det är kommissionen som skall komma med nödvändiga förslag som vi sedan antar.
Om vi antar något som står i strid med de interna reglerna i något land då måste kommissionen inleda ett överträdelseförfarande och dra detta land inför EG-domstolen om det skulle behövas. Och det är då domstolen som löser det. Rådet löser inte tvister mellan länderna och det borde ni veta.
Vi talar här om en mycket känslig institutionell balans och regler som finns inskrivna i fördragen och på vilka vår samlevnad grundat sig sedan 1956. Därför kan ordförandeskapet bara vaka över att denna institutionella balans upprätthålls och att alla institutioners privilegium respekteras. Om det således finns något land som har en intern lagstiftning som inte överensstämmer med gemenskapsrätten eller med reglerna i fördragen så är det kommissionen som skall inleda ett överträdelseförfarande och EG-domstolen som dömer.

Talmannen. -
Fråga nr 10 av Rosa M. Díez González (H-0286/02):

Angående: Inrättandet av en Europa-Medelhavsbank för utveckling
Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i Laeken i december 2001 rådet och kommissionen att undersöka möjligheterna att inrätta en Europa-Medelhavsbank för utveckling i syfte att råda bot på de svaga ekonomiska resultaten i länderna i södra Medelhavsområdet och de sociala och politiska följderna därav. Det spanska ordförandeskapet fastställde att inrättandet av en Europa-Medelhavsbank för utveckling skulle prioriteras. Enligt slutsatserna från Europeiska rådet i Barcelona uppskjuts emellertid diskussionerna om denna fråga i ett år.
Vilka var skälen till att det spanska ordförandeskapets planer på att inrätta en oberoende Europa-Medelhavsbank för utveckling har avvisats? Vilken strategi avser ordförandeskapet att följa för att nå detta mål?

De Miguel
. (ES) Det spanska ordförandeskapet hade framgångar med att lansera idén att skapa en Europa-Medelhavsbank som stärker medvetandet om behovet att öka investeringsströmmarna i hela området. Därför kom Europeiska rådet i Barcelona i mars 2002 överens om att inom EIB skapa och så fort som möjligt sätta igång en stärkt investeringsfond för Medelhavsområdet, som komplement till associeringsavtalet mellan Europa och Medelhavsområdet och ett representationskontor för EIB i området.
Man måste tillägga att med grund i en utvärdering av fondens utlåning, med hänsyn tagen till resultatet av de samråd som gjorts med våra partner i Barcelonaprocessen, kommer man att beakta och ett år efter igångsättandet av fonden ta ett beslut om att skapa en filial med majoritetsdeltagande av Europeiska investeringsbanken till förmån för associerade Medelhavsländer.
Utrikesministrarnas konferens den 22 och 23 april i Valencia om Medelhavsdialogen mottog med glädje slutsatserna om denna från Ecofin och Europeiska rådet i Barcelona. Man välsignade först öppnandet av denna nya struktur i EIB och för det andra att man efter ett års inledningsskede kommer att beakta möjligheten att öppna en filial som är särskilt ägnad Europa-Medelhavsfinansiering och som är oberoende av denna Europeiska investeringsbank.

Díez González (PSE).
Jag behöver inte påminna om det men det var Europeiska rådet i Laeken som ännu en gång rekommenderade att skapa en Europa-Medelhavsbank för utveckling för att bromsa just de dåliga ekonomiska resultaten vid den södra kusten, samt de sociala och politiska konsekvenser de för med sig.
Den nuvarande tillväxten i dessa länder ligger som rådets ordförande vet långt under den nödvändiga, inte bara för att säkra en hållbar utveckling och minska fattigdomen utan för att bromsa den massiva flykten av hundratals medborgare, tusentals personer som desperat söker en möjlighet att slippa dö i sitt hemland.
Tycker inte ordförandeskapet att det instrument som beslutats, efter att ha böjt sig för Ecofin, - vilket inte var det spanska ordförandeskapets uppfattning och inte heller flertalet i rådets - och som verkar otillräckligt är produkten av ett beslut, som enligt vår bedömning inte är särskilt ambitiöst, kanske inte särskilt väl definierat, som innebär en bromsning och, skulle jag våga säga, ett verkligt steg tillbaka. Det kan bara förklaras med en brist på ambition eller tydlig strategi för utvecklingen i länderna i södra Medelhavet?

De Miguel
. (ES) Jag delar Díez uppfattning om den besvikelse verkligheten gett upphov till i förhållande till den ambition vi hade.
Fru Díez vet mycket väl att Spanien, innan det innehade ordförandeskapet och därefter under ordförandeskapet, hade ambitionen att skapa en Europa-Medelhavsbank och av denna anledning utmynnade denna önskan i slutsatserna från Europeiska rådet i Laeken. Det var inte av en händelse, eftersom vi just förberedde terrängen för nästkommande ministerrådsmöte och det spanska ordförandeskapet och detta påstående återkom vid Europeiska rådets möte i Barcelona, men med en mycket lägre ton. Det var inte så att ambitionen minskat. Ambitionen är densamma och vi behåller den så. Det är bara det att vägen kommer att vara svårare och förmodligen längre.
Verkligheten är den att dessa saker måste man anta med bifall av behörigt råd, som i det här fallet är rådet (ekonomi och finans), och det var ett antal länder som av egna skäl ansåg att det var riskfyllt att öppna en bank omedelbart. Först valde man att underlätta, därefter att skapa en filial och sedan med tiden se om det går att öppna en bank, med bidrag inte bara från de europeiska länderna utan också från våra partnerländer i Medelhavsområdet, som för övrigt verkligen är måna om att delta.
Jag kan bara som sagt dela er besvikelse. Jag hoppas att vi kommer att kunna upprätthålla ambitionen och målet. Det kommer att vara en svårare väg, kanske mer slingrande och längre, men syftet är fortfarande att skapa en utvecklingsbank för Medelhavet till nytta för länderna i Medelhavsområdet och särskilt för att finansiera alla dessa enorma utvecklingsbehov som i dagens läge är så uppenbara och som dessutom har en så dramatisk inverkan på att medborgare i dessa länder ger sig av till Europa, vilket i sin tur ger upphov till alla motgångar vid invandringen, som vi alla känner till.
Därför tror vi att detta är ett instrument som kan bidra till utvecklingen i dessa länder och således hoppas vi genom denna nya antagna metod nå det uttalade syftet att skapa banken.

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Enligt min uppfattning är problemet i själva verket inte så mycket att vi ställer för lite pengar till förfogande eller att vi inte har möjlighet att göra något från vår sida, utan problemet ligger snarare i absorptionsförmågan hos staterna söder om Medelhavet och att det ännu faktiskt inte finns några garantier för att projekten verkligen existerar och att pengarna används för avsedda ändamål. Om vi skapar en Medelhavsbank, tror ni då inte att pengarna snarare blir kvar där och lika lite kommer regionerna till nytta som fallet är redan nu? Jag kan egentligen inte tro att en sådan Medelhavsbank gör att pengarna lättare kommer fram.

De Miguel
. (ES) Er mycket välgrundade uppfattning sammanfaller fullständigt med den hos Federala republiken Tysklands regering, som just var en av dem som med störst kraft invände mot skapandet av banken. Med det vill jag säga att era argument har en grund, eftersom vi alla vet att även de pengar som skänks, såsom Meda-programmet, ofta inte används fullt ut på grund av bristande kapacitet att införliva, på grund av bristande projektformuleringar.
Men naturligtvis är en bank också ett instrument för att hjälpa länderna att bättre känna till möjligheten att använda de ekonomiska resurserna. Dessutom har en bank förtjänsten att då den beviljar lån, och lån kostar pengar, dvs. att då någon betalar för en tjänst, har den alltid intresse av att den skall fungera bättre. Det är en utvecklingsbanks förtjänst, som samtidigt är en rådgivande institution och som då den sätter pris på pengar gör så att mottagarna av pengarna bättre uppskattar de investeringar som görs.
Argumentationen har varit densamma som ert lands och någon annans i Ecofin. Av den anledningen har det inte blivit en bank direkt. Och av den anledningen har vi valt denna process som går i etapper. Vi hoppas med denna process som går i etapper att villkoren skall förbättras och att en ny mentalitet skall infinna sig i Medelhavsländerna för att nyttja de pengar bättre som vi, såväl i form av gåvor som lån, ställer till deras förfogande.

Talmannen. -
Fråga nr 11 av Esko Olavi Seppänen (H-0289/02):

Angående: Om Galileoprojektets karaktär och finansiering
Galileoprojektet skall, enligt beslut, köras igång. Vad har rådet beslutat beträffande utnyttjandet av systemet för militära ändamål och hur ser ordförandelandet på behoven att utnyttja Galileo i militärt syfte?

De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja svara på denna fråga och påminna om att rådet vid flera tillfällen sagt att Galileo är ett civilt program, under civil kontroll. Det är resultatet av i synnerhet rådets resolution av den 5 april 2001, som publicerades i EGT nr 157/1 den 30 maj 2001, samt rådets slutsatser som antogs den 26 mars 2002 och som publicerades i pressmeddelande nr 7282/02. I alla de dokument jag nämnt har rådets vilja att Galileo skall fortsätta att vara ett civilt program, under civil kontroll, stått klart.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman, minister! Europaparlamentet har bland annat i sina resolutioner krävt att Galileo-programmet också skall utnyttjas för militära ändamål. Det är emot vad jag står för men det är Europaparlamentets vilja. När nu Galileoprojektet har problem med finansieringen och det verkar som om gemenskapens finansiering inte är tillräcklig för att hela projektet skall förverkligas, så undrar jag om det är möjligt att enskilda medlemsstater ger bidrag med syfte att kunna utnyttja detta satellitsystem även för militär spaning. Europeiska unionen är ju i färd med att utveckla försvars- och säkerhetspolitiska dimensioner som även skall innefatta skapandet av underrättelsesystem.

De Miguel
. (ES) Nej, definitivt inte.
Vi har klart och tydligt sagt att detta är ett civilt program under civil kontroll. Det är inte ett beslut som tagits lättvindigt. Det är ett beslut som tagits efter en djupgående analys av alla konsekvenser som det ger och dessutom satt i dess mest omfattande sammanhang i Europeiska unionen, dvs. att det stora flertalet av länderna i Europeiska unionen också är medlemmar i Nato.
Vi vill inte gå in på en behörighetsfråga mellan system av satelliter och det åligger inte heller Europeiska unionen att gå in på säkerhetsfrågor. Därför anser jag att det beslut som tagits är att det kommer att finnas finansiering av Galileoprojektet, och att det kommer att vara avsett för civil användning och under civil kontroll. Inte vid något tillfälle kommer man att begära ytterligare finansiering för att Galileosystemet skall tjäna militära ändamål.

Talmannen. -
Fråga nr 12 av Lennart Sacrédeus (H-0291/02):

Angående: Barnslavar vid kakaoplantager i Västafrika
FN:s barnfond UNICEF har slagit larm om att 200 000 barn i Västafrika omfattas av barnhandel, varav kakaoindustrin står för en betydande del. Utvecklingen är den att barnarbetet och människohandeln ökar. På kakaoplantagen arbetar mest pojkar som ofta får utföra det tunga arbetet med att skörda kakaobönerna. Arbetsdagarna för dessa barn är upp till 15 timmar långa. Det är alltså inte endast fråga om barnarbete, utan dessa barn säljs även som slavar mellan de olika kakaoproducenterna.
På vilket sätt har rådet uppmärksammat dessa uppgifter och vilka initiativ ämnar man i så fall ta? Hur tänker rådet agera gentemot de berörda länderna i Västafrika och kakaoindustrin?

De Miguel
. (ES) Europeiska unionen har vid upprepade tillfällen uttryckt sin djupa oro över förekomsten av tvångsarbete och barnarbete, samt över handeln med barn och fall av barnslaveri, särskilt i Väst- och Centralafrika.
Under förra året hade Europeiska unionen ärenden till flera länder i regionen och uppmanade regeringarna att uppfylla de förpliktelser som åvilar dem, i enlighet med motsvarande avtal och FN-konventioner och att vidta åtgärder, i enlighet med desamma, samt underlätta och utveckla samarbetet mellan regeringarna i regionen och de internationella organen, särskilt UNICEF och ILO.
Ett visst antal regeringar i Västafrika har meddelat Europeiska unionen att de ratificerat eller har för avsikt att ratificera överenskommelsen om förbud av de värsta formerna av barnarbete och omedelbara åtgärder för att få bort dem och att de aktivt driver kampen mot barnhandeln. Man har beslutsamt anmodat de länder som ännu inte ratificerat denna viktiga konvention att göra det utan dröjsmål.
Europeiska unionen kommer att fortsätta att i bilaterala kontakter och internationella fora framhäva vikten av att med beslutsamhet agera mot barnarbete och barnhandel.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag vill tacka herr de Miguel för svaret. Det handlar om 200 000 barn, de flesta pojkar. Det är alltså ett väldigt omfattande problem för dessa barn i Västafrika. I det svar som jag fått talas det mycket om uttalanden. Finns det något mer vi kan göra än att kräva att aktuella konventioner uttalas? Kan vi stärka utbildningsväsendet och göra insatser för att ändra på människosynen och synen på barn, för att klargöra att barn inte är en handelsvara och att den civilisations människosyn som vi vill bygga på säger att barnen har ett okränkbart värde och skall behandlas som fullvärdiga människor? Finns det möjligheter till samordning med USA och med Japan för att hjälpa dessa barn i Västafrika?

De Miguel
. (ES) Jag tycker att det är uppenbart att alla länder i Västafrika är partner till unionen, genom AVS-avtalet, och de är undertecknare av Cotonouavtalet. Därför har de inte bara en speciell koppling till Europeiska unionen. De erhåller också stora summor - vi talar om 13 miljarder euro - för samarbetsprojekt.
Alla har dessutom s.k. ?nationella vägledande program? som man kommer överens om med kommissionen för att styra samarbetsfonderna mot sektorer som har störst behov, för dessas ekonomiska och sociala utveckling. Jag tycker att främjandet av utbildning, integration av barnen i samhället och stärkandet av familjen, samt att undvika att de svagaste i samhället, dvs. barnen, marginaliseras i samhället hör till de mest betydande riktlinjerna i de vägledandeprogram som upprättas med dessa länder.
Jag ser att kommissionen är mycket medveten om detta problem som påverkar inte alla men några av länderna i Västafrika och att den försöker använda alla medel som står till buds, genom finansiering av Europeiska utvecklingsbanken för att främja program i linje med det ni föreslagit.
Hur som helst kommer ert omnämnande att vidarebefordras till behörig kommissionär, Nielson, så att han får del av parlamentets oro över dessa barns allvarliga situation, som vi borde ägna särskild uppmärksamhet i våra utvecklingsprogram.

Talmannen. -
Fråga nr 13 av Alejandro Cercas (H-0296/02):

Angående: Lissabonstrategin och den fulla sysselsättningen
I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Barcelona fastslås att full sysselsättning är hörnstenen i Lissabonstrategin och det väsentliga målet för ekonomisk och social politik, vilket kräver att fler och bättre arbeten skapas. Man tillägger att det därför är nödvändigt att även fortsättningsvis ägna särskild uppmärksamhet åt reformerna av sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken. Rådets ordförandeskap betonar för sin del i sitt program att samtliga ordförandeskap måste prioritera skapandet av fler och bättre arbeten. Enligt EU:s officiella beräkningar uppgår arbetslösheten inom gemenskapen emellertid till 7,8 procent. Spanien är den medlemsstat som har den högsta arbetslösheten (12,9 procent enligt uppgifter från EUROSTAT i februari 2002) och det osäkraste sysselsättningsläget, trots att landet haft en period med ekonomisk tillväxt.
Vilka åtgärder har ordförandeskapet för avsikt att vidta, mot bakgrund av ovanstående uppgifter, för att de nationella sysselsättningsplanerna verkligen skall nedbringa arbetslöshetssiffrorna och främja arbeten av god kvalitet i samtliga medlemsstater?

De Miguel
. (ES) Rådet anser att för att nå målet med full sysselsättning i Europeiska unionen, som Europeiska rådet fastställde i Lissabon och upprepade i Barcelona vid rådets vårmöte, måste man fortsätta att lägga särskild uppmärksamhet vid reformerna av sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken.
Det är nödvändigt att ta bort hindren för tillträde till arbetsmarknaden och att främja en aktiv sysselsättningspolitik. Fokus bör även fortsättningsvis ligga på förebyggande och individualiserade lösningar för arbetslösa för att förhindra att de faller i långtidsarbetslöshet samt bidra till att de förbättrar sina möjligheter att träda in i arbetslivet.
Rådet framhäver också att för att uppnå de mål som satts i Lissabon borde den europeiska sysselsättningsstrategin lägga särskild vikt vid de utmaningar som Europeiska unionen lagt fram på lång sikt, särskilt de som påverkar befolkningens allt högre ålder.
Den europeiska sysselsättningsstrategin bör bidra till att skapa en dynamisk och effektiv arbetsmarknad där motiverade och utbildade arbetstagare kan utföra högkvalitativa och högproduktiva uppgifter. Strategin bör på ett lämpligt sätt beakta de politikområden som förbättrar såväl utbud som efterfrågan på arbete.
Inom ramen för genomförandet av sysselsättningsstrategin speglar riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik år 2002, som formellt antogs av rådet, i början av innevarande år de nya politiska budskap de senaste Europeiska råden antagit som granskade frågan om full sysselsättning i Europa. Det är nu medlemsstaterna som bör omsätta sysselsättningspolitiken i praktiken i enlighet med riktlinjerna för sysselsättning, med respekt för subsidiaritetsprincipen och medlemsstaternas behörigheter i sysselsättningsfrågor.

Cercas (PSE).
Herr rådsordförande! Ni har väldigt rätt när ni säger att det nu är medlemsstaterna - det har det alltid varit, sedan Luxemburg - som måste göra verklighet av sysselsättningsstrategin och ta konkreta initiativ och inte begränsa sig till att med eftertryck upprepa mål och kungörelser som tyvärr bara blir till ord eller till ett byråkratisk tillägg av projekt eller redan befintliga dynamiska förvaltningar. Det måste till ett nytt sätt att stimulera hela nationen, genom att ta med arbetsmarknadens parter, alla slag av förvaltningsmyndigheter, parlamenten, etc.
Herr rådsordförande! Det är just medlemsstaterna som har ansvaret och parlamentet sade i november, och har sagt det i fem år nu, att de nationella sysselsättningsplanerna lider av stora brister då det gäller att göra program, utvärdera och följa upp. Det finns inga konkreta mål, inga indikatorer, det talas inte om ekonomiska resurser. Ni sade mycket riktigt att det måste vara individanpassade program. Herr rådsordförande, jag säger allt detta för att föreslå er att det under de 45 dagar som är kvar av ordförandeskapet skall komma fram något slagkraftigt förslag från det spanska ordförandeskapet, eftersom problemet är att antalet arbetslösa i Europa ökar och vi skapar inte de sysselsättningstillfällen vi talade om i Lissabon och vi kan inte fortsätta att göra samma sak om och om igen, på ett helt administrativt sätt inför ett problem av så stora dimensioner.

De Miguel
. (ES) Jag håller med ledamoten på så sätt att ofta då de nationella sysselsättningsplanerna presenteras är de inte tillräckligt konkreta och har framför allt inte det beräknade åtagandet, med tydliga mål, på hur man skall ta itu med skapandet av sysselsättning i de minst gynnade sektorerna, hur man skall öppna nya möjligheter och vilka medel och resurser som skall antas. Men som ni vet finns det ingen annan möjlighet att tvinga medlemsstaterna att presentera sysselsättningsplaner med verkligt innehåll, än att göra denna påtryckning och ge den politiska stimulans som denna debatt, som vi håller här, är en del i. Man måste få länderna medvetna om att rådets åtaganden verkligen förpliktar och att sysselsättningsfrågan dessutom är det första målet i Lissabonstrategin. Allt annat i Lissabonstrategin är villkorat av att arbete skapas.
Naturligtvis kommer jag att till den spanska ministern för sysselsättning och sociala frågor förmedla denna oro för att se om vi vid något ytterligare tillfälle i rådet (sociala frågor) - som skall ha något ytterligare möte innan ordförandeskapet upphör - återigen kan insistera. Men framläggandet av de nationella sysselsättningsplanerna görs just i början av året. Vi lade ner arbete på det i början av året, allt har redan presenterats för Europeiska rådet i Barcelona. I Barcelona kom nya indikationer men jag tror att man aldrig för ofta kan påminna om, även om det är vid ett tillfälle då man inte skall lägga fram planerna - men då man skall utarbeta dem - att Europeiska rådet har gett mycket tydliga riktlinjer avseende de nationella sysselsättningsplanerna och att det skulle vara lämpligt att länderna redan nu på ett mer konkret sätt gjorde prognoser och bättre preciseringar då de utarbetar sina sysselsättningsplaner inför början av nästa år.

Talmannen. -
Fråga nr 14 av Bernd Posselt (H-0297/02):

Angående: EU:s polisakademi och EU:s gränsskydd
Vilket är det aktuella läget i fråga om genomförandet av två centrala krav som Europaparlamentet ställde redan 1998, nämligen när det gäller en europeisk polisakademi och gränsskyddet i Europa respektive en europeisk gränspolis?

De Miguel
. (ES) Pooselt kommer säkert ihåg att med grund i rådets beslut den 22 december 2000 då den Europeiska polisskolan skapades, bildades ett nät av europeiska polisskolor som omfattade alla medlemsstaterna.
Etapperna i denna polisskola, Cepol, skulle kunna sammanfattas i följande tidssekvens.
Nätverket inleddes år 2001. Deltagarna i skolan åtar sig att organisera 10 utbildningsinsatser om de prioriterade områden som definierats av rådet.
2002, i brist på ett slutligt beslut om fastställandet av denna organisations huvudsäte tog Danmark temporärt hand om Cepols sekretariat och innan dess har man för 2002 fått 2,2 miljoner euro som kommer att användas till att finansiera 17 utbildningsinsatser. Under hela 2002 kommer Cepols verksamhet att öka. 21 utbildningsinsatser har planerats, alla med en tydlig koppling till rådets prioriteringar.
När det gäller samarbetet mellan medlemsstaternas tjänster för gränskontroll hänvisar rådet till punkterna 24 och 25 i Europeiska rådets slutsatser i Tammerfors, där man begär ett stärkt samarbete och ömsesidig assistans mellan gränskontrolltjänsterna, t.ex. genom utbytesprogram och tekniköverföring, särskilt i havsgränser och begär också att kandidatländerna snarast skall medverka i detta samarbete.
Senare antog rådet den 6 och 7 december 2001 ett dokument med namnet ?European Management Concept on Border Control?. Konceptet föreslår bland annat att de ansvariga för gränskontrollerna skall träffas minst en gång i halvåret, i den strategiska kommittén för invandring, gränser och asyl, och tillåta kandidatländerna att delta i deras arbete minst en gång per år.
Den 11 april 2002 hölls i Bryssel nämnda kommittés första möte och där deltog också ansvariga företrädare för de tjänster som ansvarar för gränskontrollen. Detta samarbete kommer att utgöra den första etappen i genomförandet av andra samarbetsformer som kan uppkomma, rent konkret i ljuset av de överläggningar som görs om kommissionens framtida meddelande om gränshanteringen, samt resultatet av den genomförandestudie som gjorts av de italienska myndigheterna, i relation till skapandet av en europeisk gränspolistjänst. Denna studie, som utarbetats inom ramen för Odysseus-programmet inleddes i oktober 2001 och består av fyra steg. Dess resultat kommer att läggas fram på ett ministermöte den 30 maj 2002 i Rom.
Jag skulle också vilja påkalla Posselts uppmärksamhet på innehållet i den allmänna planen för kampen mot den illegala invandringen och handeln med människor i Europeiska unionen, som antagits av rådet den 28 februari 2002. Syftet med denna allmänna plan är att definiera en gemensam och integrerad inriktning på alla de frågor som har med den illegala invandringen och människohandeln att göra. Sju insatsområden definieras, däribland åtgärder avseende gränshantering.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Jag har ju haft äran att initiera bådadera, både polisakademin och gränsskyddet, och redan 1998 antogs mitt betänkande av en nästan enhällig kammare. Därför gläder det mig att saker och ting börjar utvecklas nu fyra år senare. Jag vill dock ställa ytterligare två konkreta frågor. Den första rör polisakademins säte: När tror ni att vi kan få ett slutgiltigt beslut om sätet och vilka medlemsstater har ansökt om detta? Den andra frågan rör gränsskyddet: Kommer genomförbarhetsstudien att läggas fram i Europaparlamentet redan i juni så att vi också kan sätta oss in i studien?

De Miguel
. (ES) Herr Posselt, jag skulle mycket gärna vilja kunna tala om för er just nu när beslutet om den europeiska polisakademin skall tas, men jag är rädd att detta inte är en fråga där man kan ta ett enkelt beslut eftersom nämnda akademis högkvarter ligger i ett paket med ett antal andra europeiska organisationer som varit föremål för stora kontroverser i unionen.
Ni minns säkert att svenskarna redan i Göteborg ville nå en överenskommelse om lokaliseringar. I Laeken försökte det belgiska ordförandeskapet ånyo och lade fram ett förslag på högkvarter som blockerades inte bara av ett utan av flera länder samtidigt.
Och jag skulle helt enkelt vilja säga er, inom denna kammares väggar, som förvisso är rätt intim i dag, att det spanska ordförandeskapet gör allt som står i dess makt för att åstadkomma ett paket som gör det möjligt för alla länder som vill ha europeiska institutioners högkvarter i sina länder att komma överens - eftersom det verkar som om det är en fråga om liv och död att få en eller annan institution till sitt land.
För närvarande pågår bilaterala förhandlingar och rådets ordförande, Aznar, kommer att vid sin resa till staternas huvudstäder försöka utarbeta ett paket som kan läggas fram för rådet.
Men jag skulle vilja säga er att om paketet inte är tillräckligt solitt kommer vi inte att ta oss över det förkrossande spektaklet att omvandla rådet till ett marknadstorg där alla kämpar för det ena eller det andra huvudsätet.
För närvarande har vi ett provisoriskt säte för polisakademin. Ni känner till att i den mest renodlade traditionen i unionen har de provisoriska sätena vanligtvis en vana att bli permanenta. Det innebär inte att polisakademins säte kommer att vara i Danmark resten av livet, men sanningen att säga finns det vissa provisoriska säten som varit provisoriska under fyrtio år. Hur som helst har man nu tilldelat pengar för utbildning och vi hoppas att det kommer att börja fungera.
När det gäller de länder som har valt sätet kommer jag inte att behöva tala om vilka länder som vill ha det eftersom det är flera och många gånger dessutom i detta så komplexa spel av säten vet man aldrig om länderna vill ha säten på riktigt eller för att använda det som lockbete eller som vapen i byte mot att få något annat.
Därför tror jag att ju mindre vi talar om denna fråga desto bättre.
När det gäller er andra fråga till mig tror jag att det är upp till kommissionen och att det före juni månads utgång kommer till parlamentet. Men jag skulle vilja att Vitorino, som är ansvarig kommissionär, uttalar sig om detta.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag kommer själv från en av Europeiska unionens gränstrakter, Dalarna i centrala västra Sverige vid gränsen mot Norge. Är det för tidigt att ha en uppfattning, eller kan jag redan nu få fråga rådet om man skulle kunna tänka sig att utländska soldater skulle stå för en del av gränsskyddet? Skulle brittiska soldater exempelvis kunna tänkas bistå Spanien med dess yttre gränsskydd eller skulle franska soldater kunna hjälpa Sverige med gränsskyddet mot Norge eller mot Ryssland när det gäller havsgränsen. Skulle tyska soldater kunna bistå Finland med den yttre gränsbevakningen mot Ryssland? Tänker man möjligtvis i dessa banor? Vilket språk skulle då vara befälspråk? Skulle man ha ett internationellt befälspråk eller använda det inhemska landets språk?

De Miguel
. (ES) Herr Sacrédeus, jag förstår att det är naturligt att närheten till en av unionens yttre gränser, i ert fall, oroar er. Men tro mig när jag säger att den yttre gränsen till Norge är det minsta av våra bekymmer, eftersom Norge är ett land som vi har ett avtal med, inom Schengenavtalet, och det är ett land som praktiskt taget på alla sätt är en del av den europeiska familjen. Om det inte är med i unionen beror det på att det inte vill, inte för att vi inte vill det. Därför tror jag inte att det är något problem och jag tror inte att det någonsin förekommit någon incident vid den yttre gränsen till Norge.
Men med anledning av det ni säger att det är soldater av olika nationaliteter som täcker gränserna, några så känsliga som de mellan Finland och Ryssland, skulle jag vilja säga er att det snarare hör till science fiction-världen.
Till att börja med vaktas inte gränserna av soldater. I Europeiska unionen vaktas de av gränspolis. För det andra är det inte ens tänkbart att det finns soldater av olika nationaliteter i unionen som vaktar gränser som inte är de egna. Att organisera en gemensam gränspolis skulle kunna vara en möjlighet - det har sagts i rådet (rättsliga och inrikes frågor) - men det skulle vara en gemensam gränspolis med personer som skulle vara rekryterade på samma sätt som vi här har en gemensam kår av tolkar eller tjänstemän, dvs. de skulle vara gemenskapstjänstemän med egna regler och säkerligen med egna uniformer och språkordning - eftersom jag ser att det oroar er - och som säkerligen skulle ha sina kännetecken och framför allt sin uppförandekodex som skulle vara enhetlig för alla.
Men det är inte mer än en plan som snarare finns i justitie- och inrikesministrarnas fantasi, som för närvarande inte formulerats på reellt sätt och som jag tror fortfarande kommer att ta någon tid att förverkliga.

Talmannen. -
Fråga nr 15 av Anne E.M. Van Lancker (H-0304/02):

Angående: Tillgängligheter till dokument från rådets och kommittéernas sammanträden
Sedan Lissabonprocessens start är rådet tillsammans med kommissionen motorn i ett antal samarbetsförfaranden. I kommittén för den ekonomiska politiken, kommittén för sysselsättning och arbetsmarknad och kommittén för socialt skydd uträttas viktigt arbete som rådet diskuterar och godkänner utan parlamentets medverkan: Utformningen av gemensamma rapporter från rådet och kommissionen om sysselsättning, utslagning, och pensioner samt mål och indikatorer för kampen mot fattigdomen men även när det gäller pensioner. Europeiska rådet refererar också ibland till dessa dokument, utan att de är allmänt tillgängliga. Är rådet berett att sända dokument från kommissionen och dessa kommittéer även till parlamentet? Är det möjligt att i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och på webbplatsen offentliggöra de dokument som rådet har godkänt? Är rådet berett att medverka till att finna ett förfarande som tillåter parlamentet att delta i beslutsfattandet inom dessa förfaranden i större utsträckning?

De Miguel
. (ES) Vid sidan av de gällande reglerna om allmänhetens tillgång till de tre institutionernas dokument -rådet, parlamentet och kommissionen-, finns det för närvarande inte något speciellt förfarande när det gäller den officiella förmedlingen till Europaparlamentet av de dokument som hänför sig till målen i Lissabon.
Inom ramen för öppenheten publiceras alla rapporter och övriga dokument som antas av rådet i dessa frågor, särskilt om samordningen av den ekonomiska politiken, generellt sett på rådets hemsida då de antagits och således är de tillgängliga för alla rent allmänt.

Van Lancker (PSE).
Tack, herr talman! Jag tackar även rådets ordförande för svaret men ni förstår säkert, herr rådsordförande, att det här naturligtvis inte gör oss parlamentsledamöter nöjda. Vi tycker att sysselsättningsstrategin är mycket viktig. Den öppna samordningsmetoden kan vara mycket effektiv om den är demokratisk och insynsvänlig. Den är dock inte demokratisk eftersom de nationella parlamenten och Europaparlamentet inte är tillräckligt inblandade i det hela. Den är inte heller insynsvänlig eftersom till och med de utvärderingar som görs av de nationella handlingsplanerna, som betalas med europeiska medel, de undersökningar som utförs av kommittén för socialpolitik och för sysselsättningspolitiken inte är tillgängliga för de aktörer som egentligen måste garantera den här sysselsättningsstrategins legitimitet. Vad tänker rådets ordförandeskap göra åt det? Tycker ni inte att sysselsättningsstrategins och den öppna samordningsmetodens demokrati och insynsvänlighet måste ökas? Och sedan betalas med europeiska medel!

De Miguel
. (ES) Fru Van Lancker, jag har stor respekt för allt ni säger och visst finns det alltid en mycket bred marginal för att förbättra öppenheten och tillgången till rådets dokumentation. Naturligtvis och för det första, som ni säger, till parlamentet som är det organ som representerar Europas folk.
Men det är också sant vi lever i ett system vars normer är att rådet har skyldigheter att skicka dokument till parlamentet då det krävs i den lagstiftande beslutsprocessen. Det finns vissa dokument som inte medför beslut om lagstiftning, som är medlemsstaternas behörighet och då är det inte specificerat hur dokumenten skall förmedlas.
Sanningen är att i dag är unionens värld en värld med kristalltak eftersom nästan alla dokument i medlemsstaterna är publicerade på Internet och det är verkligen svårt för mig att påminna mig att det finns något råd, t.o.m. i de mest känsliga råden som rådet (utrikes frågor), där dokumenten varit hemliga eller inte tillgängliga för allmänheten.
Jag tror att det finns vissa dokument som automatiskt kommer till parlamentet. Och det finns andra där, om de inte kommer automatiskt till parlamentet, det räcker med att de ledamöter som intresserar sig för dem begär dem, eftersom de vanligtvis är tillgängliga. De är inte hemliga och de finns till förfogande i medlemsstaterna.
I dag underlättar systemet med Internet saker och ting oerhört.
Hur som helst noterar jag detta intresse, som det inte är första gången jag hör i parlamentet, att parlamentet skall vara mer delaktigt i allt som gäller Lissabonstrategin. Naturligtvis är det nödvändigt med mer information för att ha en större delaktighet och således kommer jag att förmedla detta för att kunna förbättra överföringen av dokument till parlamentet.

Talmannen. -
Fråga nr 16 av Richard Howitt (H-0306/02):

Angående: Medlemsstaterna frikopplar utvecklingsbistånd från kommersiella intressen
Kan rådets ordförande bekräfta att medlemsstaterna vid rådets möte i Barcelona avvisade kommissionens förslag att frikoppla utvecklingsbistånd från kommersiella intressen, och kan han därtill beskriva vilka invändningar som då restes mot förslaget? Med tanke på de åtaganden som gjordes vid konferensen om finansiering för utveckling i Monterrey om att fortsätta att diskutera denna fråga, vilka andra åtgärder avser ordförandeskapet att vidta härvidlag?

De Miguel
. (ES) Jag skulle vilja fästa Howitts uppmärksamhet på det motsvarande stycket i Europeiska rådets slutsatser i Barcelona, stycke 13, där man specifikt nämner inte bara upphävandet av villkoren för biståndet. Ändå mottog Europeiska rådet med tillfredsställelse den överenskommelse som nåtts om officiellt utvecklingsstöd (ODA) av utrikesministrarna före Monterreykonferensen, en överenskommelse som stöddes.
I överenskommelsen bekräftar Europeiska rådet sin vilja, bland andra åtaganden, att tillämpa rekommendationen att upphäva villkoren för bistånd för de minst utvecklade länderna och att fortsätta diskussionerna för att avskaffa villkoren för de bilaterala stöden.
Europeiska unionen kommer också att studera åtgärder för att fortsätta att avskaffa villkoren för gemenskapsstöden samtidigt som man bibehåller det existerande systemet med preferenspriser inom ramen för avtalet mellan Europeiska unionen och AVS.

Howitt (PSE). -
Tjänstgörande ordföranden undvek att besvara min fråga. Punkt 13 dokumenterar självfallet vad som överenskoms, inte vad som inte överenskoms. Så jag upprepar min fråga till honom: Diskuterades det? Vilka var argumenten? Hur fördelade sig uppfattningarna vid det tillfället? Naturligtvis kan han informera oss om det i kväll.
Kan han dessutom återge de ytterligare diskussionerna i rådet om fördelarna med att frikoppla utvecklingsbistånd? Enligt Världsbanken ökar detta biståndets effektivitet med mellan 12 och 20 procent. Han skulle säkert hålla med om att utveckling handlar om att hjälpa utvecklingsländer att hjälpa sig själva. Och om vi förlitar oss på europeiska konsulter, europeiska företag, europeisk teknisk assistans, innebär inte det att vi bara förstärker det beroende som utvecklingen skall ersätta?
Håller han till sist med om att frikoppling av bistånd förstärker den privata sektorns roll i utvecklingsländer? Det stärker lokala färdigheter och kunskaper. Det leder till lokalt ägande av utvecklingsprojekt. Om han håller med, är han då beredd att göra någonting åt det?

De Miguel
. (ES) Ni kan förstå att eftersom jag av uppenbara skäl i egenskap av ordförande i rådet skall vara diskret så kommer jag inte här offentligt att tala om vilka de olika ländernas ståndpunkter var, och vilka länder som inte ville separera utvecklingsstödet från de kommersiella intressena. Ni vet att det är mycket vanligt att det i mekanismerna för utvecklingsstöd finns ett antal specialanslag som finansierar utvecklingsbiståndsprojekt endast om de främjar införande eller genomförande av kontakter för ländernas företag.
Utan att inlåta mig i en värdering om detta är bra eller dåligt har det varit ett mycket kraftfullt instrument för att länderna skulle anslå betydande summor till utvecklingsstöd och det har också varit ett mycket kraftfullt instrument för att många företag, med hjälp av speciella anslag, skall börja genomföra projekt i länder där det, om de inte disponerade de privilegierade anslagen, skulle varit oerhört riskfyllt att inleda olika projekt.
Naturligtvis skulle mitt ideal ha varit att detta slag av koppling inte fanns med och det försvarades av några länder och framför allt av kommissionen, men vanans makt lägrade sig. Ett förfaringssätt som använts under många år valdes och man nådde inte en överenskommelse att koppla bort frågan om utvecklingsstöd från den kommersiella. Det är det enda jag kan säga.

Talmannen. -
Fråga nr 17 av María Rodríguez Ramos (H-0311/02):

Angående: United Biscuits nedläggning av Fontaneda-fabriken
Den 4 april tillkännagav det multinationella företaget United Biscuits som äger Fontanedakexfabriken i Aguilar de Campo, att man beslutat lägga ned fabriken. Ingen förhandsinformation gavs, inte ens till arbetstagarna, utan dessa fick kännedom om nedläggningen via pressen. Fabriken har under mer än ett sekel tillverkat kex vars märke är kännetecknande för Spanien, och utan fabriken har bygden och dess 8 000 invånare inga realistiska utvecklingsalternativ. Rådets nuvarande ordförande José María Aznar har sagt att man inte kan göra någonting i ärendet, eftersom de multinationella företagen skapat många sysselsättnings- och forskningstillfällen, även om de i andra fall orsakat problem.
Menar rådet att EU verkligen inte kan göra någonting då de multinationella företagen agerar med totalt förakt för arbetstagarnas sociala rättigheter? Anser rådet att dess ordförandes uttalanden är förenliga med politiken för det sociala Europa vi vill bygga?

De Miguel
. (ES) Som Rodríguez Ramos vet antog rådet 1994 direktivet om inrättandet av ett europeiskt företagsråd i syfte att stärka de anställdas position i de multinationella företag som verkar på europeisk nivå, genom mekanismer i förfarandena för beslutsfattande. I relation till den mer specifika frågan att lindra de negativa effekterna av det massiva avskaffandet av sysselsättning antog rådet 1975 direktivet om massuppsägningar, som ändrades 1992 och 1998 och i vilket det också fastställs vissa krav på information och samråd för företagare.
Hur som helst är det inte upp till rådet, i egenskap av lagstiftande organ, att bedöma om det multinationella företaget United Biscuits och kexfabriken Fontaneda faller inom ramen för tillämpning av nämnda direktiv och motsvarande nationella lagstiftningar, eller om man låtit bli att respektera arbetstagarnas sociala rättigheter i det fall som vi nu talar om. Det handlar i realiteten om frågor som de nationella rättsliga systemen bör klargöra och jag kan konstatera att i det fall vi nu diskuterar pågår för närvarande redan en rättslig prövning.
Å sin sida anser rådet visst att de rättsliga instrument rådet antagit bör tillämpas fullt ut, både dess anda och bokstav. Vid bevis på brister i dessa när det gäller skyddet av arbetstagarnas rättigheter skulle rådet vara berett att studera alla förslag kommissionen lägger fram för att förbättra nämnda instrument.
När det gäller den del i er fråga som handlar om rådets ordförande, Aznars, uttalanden är sanningen den att det inte är rådets sak att uttrycka åsikter om detta, men jag skulle också vilja säga er att den regering som just Aznar leder aktivt arbetar med dialogen med andra investerare, inte bara spanjorer utan också utländska, för att finna en lösning för en fortsatt drift av kexfabriken i Aguilar de Campo. Med beaktande av de senaste resultaten i dessa samtal tyder allt på att det skall vara möjligt för företaget att kunna fortsätta att vara aktivt och livskraftigt. För närvarande är, som ni vet, det sista hindret för att upprätthålla och fullständigt återupprätta förhandlingslinjen det som handlar om märket, eftersom det köpts upp av United Biscuits och det finns fortfarande viss motvilja mot att överlämna det till de investerare som skulle kunna ta över företaget.
Hur som helst, med eller utan märke, finns det flera grupper av investerare som är uppriktigt intresserade och som man kommer att underlätta för på alla sätt för att undvika en nedläggning i ett så litet samhälle som Aguilar de Campo. Det skulle påverka befolkningen där mycket negativt.

Rodríguez Ramos (PSE).
Herr talman, ordförande i rådet! Som ni vet är fabriken och märket Fontaneda en symbol i Spanien och historiskt och geografiskt knutet till platsen Aguilar de Campo. De är motorn för den sociala och ekonomiska utvecklingen i området, som är mål 1-område, med betydande avfolkningsproblem och där man redan under 2001 förlorade ettusenfemhundra arbetsplatser.
Nyheten om stängning -i dag verkar det som om företaget har rättat till det- svarade enbart mot företagets intresse. Det skulle ge upphov till en stor förlust av arbetstillfällen med ett verkligt förakt för arbetstagarnas rättigheter och å andra sidan en fiktiv förflyttning av varumärket för att kunna fortsätta att producera på en annan ort än den plats det historiskt tillhört.
Situationen är tillräckligt allvarlig för att rådets ordförande skall kunna säga att det är helt omöjligt att göra något. Det verkar som om det varit förnuftigare om han tänkt på de sociala konsekvenserna av dessa företags beslut och nödvändigheten att Europeiska unionen tar itu med utmaningen att fastställa gemenskapsprinciper som respekterar arbetstagarnas sociala rättigheter och som ger effektiva svar på de sociala, ekonomiska och territoriella konsekvenserna.
Tycker inte ni att detta uttalande, av den som innehar ordförandeskapet, hade varit mycket värdigare och mer i överensstämmelse med det sociala Europa som vi vill bygga?

De Miguel
. (ES) Jag har alltid sagt att jag utgår från att en europeisk ledamot känner till det institutionella system vi arbetar i. Det är inte rådet och inte heller ordförandeskapet i rådet som skall bedöma de regler som antagits. Kommissionen har initiativrätt och de regler som rådet antar måste domarna anta.
Eftersom ni insisterar på ett uttalande från rådets ordförande skall jag säga att det uttalandet inte kan tas ur sitt sammanhang. En sak är att han sagt att alla regeringar bör respektera de multinationella företagens beslut och en annan är att befria dessa multinationella företag från att följa gällande lagstiftning. Han har inte befriat det. Gällande lagstiftning skall tillämpas för United Biscuits eller vilket annat företag som helst. Lagstiftningen skall användas. Om lagstiftningen är otillräcklig måste kommissionen lägga fram ett nytt förslag, som vi med glädje kommer att stödja, och till dess tror jag att den ståndpunkt regeringen intagit - att omedelbart söka investerare för att lösa problemet, vilket redan gett resultat - visar att regeringens vilja handlar just om den sociala oron och att förhindra att fabriken i Aguilar de Campo stängs.
Jag garanterar er att fabriken inte kommer att stängas. Och framför allt kommer den inte att stängas enbart på grund av befolkningens och arbetstagarnas vilja utan också regeringens vilja, en regering som är fullt medveten om att det skulle vara en enorm social orättvisa.

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Är det möjligt att få frågan besvarad muntligt nästa gång i stället för att få den besvarad skriftligt?

Talmannen. -
De frågor som inte innefattades i frågestunden kommer att besvaras skriftligt herr Gahler. Enbart efter en viss tid kan man upprepa en fråga men jag tror att det måste gå tre månader. Jag skall också läsa på i arbetsordningen men i dag kan jag inte säga att ni nästa dag kommer att kunna ställa frågan muntligt. Enligt arbetsordningen är det omöjligt.
Eftersom frågestunden är avslutad kommer frågorna 18 till 26 att besvaras skriftligt.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0133/2002) av Alain Lamassoure för utskottet för konstitutionella frågor om behörighetsfördelningen mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna (2001/2024(INI)).

Lamassoure (PPE-DE)
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Denna debatt är en premiär. Inte sedan Romfördraget har regeringarna eller EU-institutionerna ansett det värdefullt att se över rollfördelningen inom unionen. Den text som ligger framför er är frukten av ett verkligt kollektivt arbete som går mycket längre än till föredraganden som person eller åsikten inom en politisk grupp. Detta är resultatet av 15 månaders arbete. I det förslag som har antagits av utskottet för konstitutionella frågor har man tagit hänsyn till de huvudsakliga förslagen från Regionkommittén och de fyra utskott som fått i uppdrag att utarbeta yttranden, samt 170 ändringsförslag från ett trettiotal olika ledamöter från samtliga grupper.
Vi har inte strävat efter att skriva om fördragen, utan i stället att slå fast riktlinjer för en omskrivning, som är nödvändig. Utgångspunkten har varit ett antal beslutsamma politiska val.
Den första riktlinjen: vi kan konstatera att fördragen har utarbetats av diplomater för att användas av diplomater, ungefär som om en bil hade byggts av mekaniker för att endast användas av mekaniker. Vårt första mål är således att göra texten tillgänglig för alla medborgare, dvs. att man skall skriva om fördragen så att de blir en tydligare, kortare och mer sammanhängande konstitution. De punkter i fördragen som inte återges i konstitutionen skulle fortfarande vara tillämpliga men inte längre höra till primärrätten.
Den andra riktlinjen är att man skulle bygga upp en allmän behörighetsram kring tre kategorier. För det första befogenheter som principiellt tillfaller medlemsstaterna. Vi har inte upprättat en lista över staternas exklusiva befogenheter. För oss framgår staternas principiella behörighet mycket tydligare av det som inte nämns i konstitutionen. För det andra har unionen egna befogenheter. På dessa områden kan unionen agera självständigt, som i fråga om tullar eller penningpolitik. Unionen kan vidare ha det främsta ansvaret, som i fråga om den inre marknaden, konkurrenspolitiken och sammanhållningspolitiken. Den tredje rubriken slutligen är delade befogenheter: denna lista kommer att bli den längsta. I konstitutionen måste man således från fall till fall tydliggöra unionens mål och handlingsutrymme, i enlighet med subsidiaritetsprincipen.
Vi föreslår att den nuvarande fördelningen mellan dessa rubriker i allt väsentligt skall bevaras, men med två viktiga politiska förändringar: för det första att man skall skilja på en politisk och en teknisk behörighet, dvs. det man kallar normhierarki, och att man sedan och inte minst skall ge unionen det främsta ansvaret för dels utrikes- och försvarspolitiken, dels området för frihet och säkerhet. När det gäller dessa två centrala områden har tio års tillämpning av Maastrichtfördraget bekräftat att det är absolut nödvändigt att agera gemensamt och, tyvärr, att de mellanstatliga metoderna inte är effektiva.
Den tredje riktlinjen: det verkar vara viktigt att behålla en möjlighet att ändra denna ram, utan att man skall behöva följa ett alltför tungrott och exceptionellt förfarande för konstitutionella ändringar. Därför föreslår vi att en mekanism skall behållas, liknande den i artikel 308, men att man i stället skall kunna använda den i båda riktningarna: överföring av befogenheter till unionen eller återförande av behörighetsområden till staterna där den nationella dimensionen skulle bli dominerande på nytt.
Fjärde inriktningen: för att avgöra i befogenhetstvister föreslår vi en lösning med en domare, i stället för ett politiskt organ. Vad det handlar om är att förvandla EG-domstolen till en konstitutionell domstol. Man skulle då inrätta ett brådskande förfarande som tillåter en kvalificerad minoritet från rådet, Europaparlamentet eller kommissionen att vända sig till domstolen från det att en EU-lag antagits definitivt fram till det att den träder i kraft.
Den femte riktlinjen slutligen: i utskottet för konstitutionella frågor har man länge diskuterat problemet med regionerna och andra lokala enheter. I den kompromisstext som slutligen antogs uppmanas medlemsstaterna att lägga fram förslag till unionen som innebär att deras regionala enheter blir mer delaktiga i unionens verksamhetsområden.
Herr talman! Parlamentets arbetsplan är synnerligen väl vald: nästa vecka kommer det europeiska konventet att ta sig an den här frågan. Vår resolution kommer således att bli konventets första arbetsdokument om denna centrala fråga och, sanningen att säga, det enda. Om en bred majoritet bildas i parlamentet, en majoritet som representerar de främsta politiska grupperna och samtliga länder, då kommer vår resolution att få ett betydande politiskt inflytande. Ni skall ha tack för det.
(Applåder)

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Föreliggande betänkande är ett bidrag till att revidera fördragen och ett bidrag till en europeisk författning. Författningsförslag kommer alltid till i politiska sammanhang och omfattar strategiska och taktiska mål och funderingar, men även maktpolitiska frågor. Redan Spinellis förslag från 1984 handlade om unionens befogenheter och arbetsfördelningen mellan union och medlemsstater, vilket även Lamassoures betänkande helt riktigt gör i dag. Frågan om kompetens har dock vuxit i betydelse. Detta gäller särskilt betänkandet om ekonomisk författning och ekonomisk lagstiftning.
Om den europeiska ekonomiska politiken skall lyckas och den europeiska samhällsmodellen bli varaktig, måste befogenheterna på de viktiga områdena inre marknad i en vidare mening, de fyra friheterna, nämligen finansiella tjänster, konkurrens, tull och valutapolitik ligga kvar hos unionen. Detta betonas också i betänkandet.
Enligt utskottet för ekonomi och valutafrågor är befogenhetsfördelningen i betänkandet bristfällig både vad gäller demokrati och legitimering, närmare bestämt i samordningen av de olika politikområdena. Erfarenheterna av samordningen av de ekonomiska politikområdena understryker nödvändigheten av en egen befogenhet för unionen när det gäller samordningen för att dämpa hittillsvarande brister. Det handlar inte enbart om en demokratisk kontroll som Europaparlamentet skall utöva, nej, det handlar om att äntligen komma bort från en negativ till en positiv samordning av politikområdena - och helt konkret handlar det om samordningen av de olika finanspolitiska områdena.
En positiv samordning av politikområdena kräver både entydiga demokratiska befogenheter och en ensidig tillämpning. Därför bör till exempel grunddragen i den ekonomiska politiken fastställas gemensamt av rådet och Europaparlamentet efter ett formellt förslag från kommissionen. Detta vore ett exempel att ta efter även på andra politiska områden som skall och som bör samordnas. Befogenheten, ja den rentav moraliska skyldigheten att med tanke på det ekonomiska välbefinnandet utarbeta en så omfattande ram, är förankrat i kapitlet om Europeiska unionens grundsats, om vi till unionens verksamhet räknar införandet av en ekonomisk politik som vilar på de gemensamma målen och som framför allt kräver organisering av en harmonisk, balanserad och hållbar utveckling i näringslivet, en hög sysselsättningsnivå och en beständig, icke-inflationistisk tillväxt och inte minst ett socialt skydd. Med stöd i Lissabonprocessen vill jag uppmana Europaparlamentet att ta ställning för en samordning som verkligen är värd sitt namn och som visar att de politiska områdena som står i allmänhetens intresse endast lyckas om den gemensamma tanken synliggörs.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! Jag talar som företrädare för utskottet för regionalpolitik, transport och turism som på ett mycket tidigt stadium tog sig an frågorna om kompetens. Tyvärr tilläts inte utskottet delta i tillräcklig utsträckning i sista fasen. Jag har sett att man i betänkandet föreslår att en specialrapport utarbetas om dessa frågor. Detta är mycket bra just därför att det i betänkandet inte togs tillräcklig hänsyn till frågorna.
Jag vill återigen förtydliga vilken ståndpunkt utskottet för regionalpolitik, transport och turism intar. Kanske kan detta infogas redan i förberedelserna för specialrapporten. Jag ser det som mycket viktigt att specialrapporten inte låter vänta alltför länge på sig. För om dessa frågor inte reds ut redan i den inledande fasen av den nya författningen tror jag att det blir mycket, mycket svårt för många medborgare som identifierar sig med regionerna och de lokala instanserna i närområdet att betrakta förslaget till författning som sitt.
Låt mig påpeka att de flesta EU-lagarna inte bara tangerar nationella kompetenser och nationell rätt utan även har en direkt påverkan på den lokala rätten. Vi ser detta inom offentlig service, vi ser det inom hela det ekonomiska området och vi ser det i upphandlingsfrågor och så vidare. Därför är det nödvändigt med en mekanism för tidig varning. Vi har lagt fram två principiella förslag som rör detta. Det ena förslaget går ut på att det skall finnas tvärsnittsprinciper som alla lagar skall utvecklas efter. Detta gäller allt från subsidiaritetsprincipen ända till partnerskapsprincipen. Det andra förslaget syftar till att engagera de regionala och lokala distriktsorganen redan när lagarna förbereds. Detta är nämligen det enda sättet att garantera att deras ståndpunkter respekteras, något som inte ens de nationella företrädarna alltid kommer att göra i slutfasen av det lagstiftande förfarandet. Jag ber föredraganden låta oss arbeta vidare med frågorna i denna anda tillsammans med utskottet för konstitutionella frågor.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Det är inte ett idealiskt ögonblick för att diskutera Lamassoures betänkande. Det är inte idealiskt eftersom det är mycket sent och för det andra eftersom Europakuppens final spelas och Madrid -jag är ledsen, fru Randzio-Plath, jag beklagar fru Schroedter- leder mot Bayer Leverkusen. Åh, nej, det är oavgjort. Ingen är perfekt. Så mycket värre eftersom jag var så glad och nu visar det sig att det är ett-ett.
Men det är ändå en bra tidpunkt för att diskutera detta betänkande eftersom det är oerhört viktigt. Jag vill allra mest tacka Lamassoure. Lamassoure har inte bara varit en intelligent föredragande utan en föredragande i utskottet för konstitutionella frågor, och även om han inte själv sagt det så säger jag att av hans ursprungliga förslag finns det inte en enda artikel kvar i den form han från början redigerade dem. Det visar hans flexibilitet, hans politiska kapacitet. Ser ni så gladlynt han är i kväll. Han skulle kunna vara arg och säga ?de har ändrat allt för mig?. Men, så är det inte, han är glad och han är glad för att Lamassoures betänkande i slutändan är en solid ståndpunkt från parlamentet om en oerhört svår fråga, oerhört komplicerad, oerhört konfliktfylld.
Jag tror att vi, förutom det värde Alain Lamassoure haft då han skrev det, har uppnått något mycket viktigt, dvs. att ha en ståndpunkt från parlamentet i denna fråga. Och dessutom är det en ståndpunkt som innefattar det vi försvarat under femtio år, herr talman, och det tycker jag är viktigt. Vi försvarar i Lamassoures betänkande behörigheten att ge befogenheter. Han har sagt det mycket klart. Vi beslutar att unionen bara har de befogenheter som fördraget ger den och inga andra, vilket innebär att vi är emot idén med en kompetenskatalog, som enbart skulle innebära att unionens befogenheter är rigida. Vi är för en flexibel tolkning och således för att man vid varje tillfälle med hjälp av de mekanismer som han bibehållit (de som finns i artikel 308 eller andra artiklar i fördraget, 99 t.ex.) kan anpassa unionens behov till medborgarnas förväntningar.
För det andra tror jag att Lamassoures betänkande också har en väldigt solid ståndpunkt avseende en av konventets stora frågor, dvs. kontrollen av subsidiariteten. Jag tror att det vi i konventet, och jag föregår en debatt, kommer att diskutera som nyckelfråga är hur vi skall kontrollera subsidiariteten. Precis som föredraganden sagt är den största delen av befogenheter delade mellan unionen och medlemsstaterna. Därför kommer nyckeln att bestå i att veta vid vilken tidpunkt en eller annan skall användas för att anpassa Europa till den rytm som behövs och som medborgarna vill ha.
Och jag tror att vi också här har en väldigt solid ståndpunkt. Jag kommer att plädera - eftersom jag vet att några kolleger fortfarande tvivlar - till förmån för Alain Lamassoures ståndpunkt. Jag anser att kontrollen av subsidiariteten bör den som har behörighet att komma med förslag genomföra, dvs. kommissionen. Jag anser att kommissionen bör ha initiativrätt och jag anser att den bör genomföra kontrollen av subsidiariteten. Men jag tror att vi måste finna vägar för att lösa eventuella skilda uppfattningar. Sättet att lösa dem är inte ett politiskt organ, det är inte en regional församling, det är en resurs i stil med den som den franska konstitutionen har för det franska författningsrådet, med en månads frist för att fatta beslut om frågan. Jag tycker att det är en solid principiell ståndpunkt: kontroll av kommissionen samt författningsråd och jag tror att vi bör försvara den uppfattningen.
Herr talman! Slutligen anser jag att Lamassoures förslag är ambitiöst. Det finns en figur av William Faulkner som jag tycker mycket om. Han säger att vi måste skapa mycket höga drömmar för att vi, då vi försöker följa dem under vårt liv, skall veta var de är. Jag anser att Lamassoures betänkande gör det möjligt och jag tror att alla våra förväntningar således är tillåtna för oss.
(Applåder)

Corbett (PSE). -
Herr talman! Tillåt mig gratulera Lamassoure till hans arbete under de senaste månaderna och till det utomordentliga resultat han har åstadkommit.
Det innebär att Europaparlamentet kommer att komma till konventet med en serie förslag. Vi kommer att ha gjort vårt arbete i fråga om att bidra med idéer och förslag till konventet och det i sig är mycket viktigt. Det är viktigt i synnerhet om vi ser på det klimat som råder i en del av dessa diskussioner och debatter.
Det finns de som gör gällande att Europeiska unionen har blivit ett övercentraliserat monster, att vi måste föra makten tillbaka till medlemsstaterna, att vi bör definiera en katalog över befogenheter som i detalj anger vad EU får göra och vad det inte får göra. Detta betänkande vederlägger de argumenten. Det ger ett mycket gott svar och visar tydligt att Europeiska unionens befogenheter inte är överdrivna: i själva verket är de noga avpassade till frågan. Det finns vissa områden där unionen har vad man skulle kunna kalla för exklusiv befogenhet - även om man undviker den termen i resolutionen. De är tämligen begränsade men viktiga. Huvuddelen av unionens ansvarsområden är vad vi kan kalla för delade befogenheter, där intensiteten i unionens åtgärder skiftar mycket från ett ämne till ett annat. På vissa områden fastställer vi en detaljerad lagstiftning - som det åligger medlemsstaterna att följa. På andra områden har unionen en samordnande roll och på ännu andra bidrar den med kompletterande åtgärder. Detta är flexibelt och anpassat till behoven på olika politikområden och bör förbli det.
Den verkliga garantin mot övercentralisering är, och bör vara, en politisk garanti att vi tar förslag under övervägande genom institutionernas normala förfaranden: från kommissionen, som Méndez de Vigo sade nyss, när den framställer sina förslag till oss som parlament och även rådet. Låt oss påminna oss om vem som sitter i rådet: nationella ministrar, ledamöter av nationella regeringar, som står till svars inför nationella parlament - inte människor som redan på förhand är benägna att centralisera allt inom Europeiska unionen. Inte alls. Man måste övertyga en mycket stor majoritet av dem för att få en kvalificerad majoritet. Detta är de politiska garantierna, de procedurmässiga garantierna mot övercentralisering och ministrarna i rådet kan, och bör, även involvera sina nationella parlament. Amsterdamfördraget gav oss ett protokoll där det föreskrivs en sexveckorsperiod för ministrarna att diskutera med sina nationella parlament. Detta är rätt sätt att dra in de nationella parlamenten i arbetet, inte genom någon ny subsidiaritetskammare eller någon ny institution.
Allt detta läggs fram mycket väl i betänkandet. Där vi i den socialistiska gruppen har förbehåll är när det gäller den rättsliga kontrollen av subsidiariteten. Den finns redan: EG-domstolen är på många sätt en författningsdomstol. Vi anser dock inte att det behövs ett nytt extra förfarande - ett brådskande förfarande - och att ordalydelsen bör stramas upp för att visa att det ibland kan vara lämpligt med detaljerad lagstiftning om delade befogenheter och ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Duff (ELDR). -
Herr talman! Den liberala gruppen välkomnar varmt betänkandet då det inte nöjer sig med att ånyo granska de befintliga maktbefogenheterna för att göra dem tydligare utan djärvt söker anpassa befogenheterna för att möta de utmaningar unionen står inför, särskilt på utrikes- och säkerhetspolitikens områden.
Betänkandet kommer att vara det första bidraget till konventet när det gäller frågan om befogenheter. Jag förlitar mig på att konventet kommer att följa detta kloka synsätt och avvisa den rigida och missvisande uppfattningen om exklusiva befogenheter och istället koncentrera sig på att utveckla ett mera sofistikerat system för maktfördelning.
Min grupp stöder idén om att skapa ett nytt rättsligt förfarande för författningsbesvär för överträdelser av befogenheter, vilket förutsätter en snabb utveckling av EG-domstolen. Förfarandet skulle inte komma att användas ofta men det utgör en betydelsefull försäkring för att se till att unionens myndigheter inte missbrukar sina utökade befogenheter.
Ett annat område som förtjänar större uppmärksamhet är regionerna som kan och bör vara användbara mellanled mellan medborgaren å ena sidan och de överstatliga politiska organen å den andra. Vi har lagt fram ändringsförslag som kommer att förstärka betänkandet i detta avseende.

MacCormick (Verts/ALE). -
Herr talman! I likhet med många andra betraktar jag det som en stor förmån att delta i denna debatt - även om det börjar bli sent.
Min egen grupp har framförallt två punkter som vi vill be kollegerna infoga i betänkandet innan det äntligen är färdigt. För det första, bara en anspelning på vad det demokratiska underskottet betyder och behovet av att äntligen demokratisera unionens institutioner fullt ut. Jag är säker på att PPE-DE-gruppen är med oss så länge vi inte kallar det för ett ?permanent? demokratiskt underskott, och jag hoppas att det kommer att skrivas in.
Vidare föreslår vi - och kolleger på vänsterkanten är överens om detta - att en lite starkare betoning av det sociala, liksom av det ekonomiska och politiska innehållet - bör skrivas in. Bortsett från det är vi mycket nöjda med det sätt på vilket detta framskrider och ser fram emot att rösta för det i morgon.
Lamassoures kärnpunkt är att frågan inte handlar om att skriva en ny lista över institutionernas befogenheter utan att göra medborgarna uppmärksamma på att det redan finns en mycket adekvat formulering av de olika befogenheterna - unionens egna befogenheter och de delade befogenheterna - och det faktum att överskottsprincipen reglerar resten. Staterna är ansvariga för det som inte tillkommer unionen. Allt detta är mycket klart i princip men det skulle inte skada om det formulerades tydligare i praxis så att medborgarna känner till det bättre. Detta är en mycket viktig punkt.
Mot denna bakgrund tar vi upp frågan om subsidiaritet. Om befogenheterna är delade är det verkligen viktigt att lokala kunskaper får vara rådande på alla de områden där lokala kunskaper bör vara rådande. Det innebär att beslut fattas på den nivå som är lämpligast för dem. Skäl G är ett mycket viktigt bidrag för att utvidga idén om subsidiaritet och ge den mera bett, och det är också något som bör hälsas med glädje.
Vi i vår grupp tror mycket på en utvidgad subsidiaritet. Subsidiariteten gör inte halt vid medlemsstaternas portar: Den gäller hela vägen ned till de territoriella enheterna inom medlemsstaterna, till de lokala myndigheterna inom medlemsstaterna, och det är av avgörande betydelse för oss alla. Tillsammans med utskottet för regionalpolitik, transport och turism och liberalerna skulle vi önska att den vore lite kraftfullare, men vi är inte kinkiga. I sitt nuvarande skick utgör detta betänkande ett stort steg framåt i européernas och detta parlaments sätt att tänka.
Jag upprepar, det är en stor förmån att delta i denna debatt och i synnerhet - och det säger jag i hans närvaro - är det en förmån att ha deltagit i en debatt under ledning av Lamassoure, som har gjort ett så enastående arbete med att ta fram ritningen samtidigt som han har varit beredd att justera utförandet, för att låna en metafor han använde i förmiddags. Han har gjort ett fantastiskt arbete, vi står alla i tacksamhetsskuld till honom, och jag hoppas att min grupp enhälligt kommer att rösta med honom i morgon.
(Applåder)

Kaufmann (GUE/NGL)
Herr talman! Kollegan Lamassoures betänkande tar upp en ytterst komplicerad frågeställning. Detta tydliggjordes inte enbart i utskottet för konstitutionella frågor utan även i de första debatterna i konventet. Betänkandet kommer med all säkerhet att bli ett viktigt bidrag till konventets fortsatta arbete. Föredraganden förtjänar ett tack för detta.
Jag lade ned min röst i omröstningen i utskottet och vill med några exempel belysa vad jag menar att betänkandet inte tar upp i tillräcklig utsträckning. Det kan hända att det hjälper att definiera vilka tre olika sorters befogenheter som finns, men ett tydligt uttalande om att det är det demokratiska problemet i Europa som först och främst måste lösas hamnar i skymundan.
Subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen: Här menar jag att saker och ting står på ända. Varför? Betänkandet ger intryck av att det skulle krävas rättsliga beslut för båda principerna och deras genomförande. Men ingenstans i dokumentet talas det om att det verkliga problemet ligger någon helt annanstans, nämligen hos de konkreta utövarna av den europeiska politiken. Det finns tydliga avtalsbestämmelser, till exempel subsidiaritetsprotokollet i Amsterdamfördraget. Alla institutioner lyder under dem. Vad det egentligen handlar om är snarare hur institutionerna förhåller sig till de skyldigheter som medföljer, hur seriöst de verkligen kontrollerar om man bryter mot dessa principer innan man börjar agera. Denna förhandskontroll måste äntligen börja genomföras av alla. Då behöver ingen längre gå till EG-domstolen innan en lagstiftning träder i kraft, en lagstiftning som för övrigt oftast inte kommer till stånd förrän efter många år av debatter och olika förfaranden.
Under punkt 33 heter det att ramen för befogenheterna skall kontrolleras vart tionde år. Jag förstår inte meningen och syftet med ett sådant förslag. Skulle det betyda att det är dags för fördragsändringar vart tionde år? Vill man på allvar ha en sådan regel, stel och bunden till en tioårsrytm och helt lösgjord från möjliga politiska ramvillkor och krav?
Framför allt tydliggör dock betänkandet att ett socialt Europa måste skapas och att detta mot bakgrund av Ekonomiska och monetära unionen är en av unionens allra viktigaste uppgifter. Man sätter som mål att stödja ekonomiska och sociala framsteg och en hög sysselsättningsnivå. Man vill till och med nå full sysselsättning till 2010. Men de vackra ord vi hittills har hört måste följas av handling. Sysselsättning och social trygghet är inga variabler i konkurrensen, utan varje medborgares individuella grundläggande rättigheter, och det är den riktningen Europeiska unionens utveckling måste ta.

Méndez de Vigo (PPE-DE). -
Herr talman! Informationen jag lämnade var felaktig. Jag skall rätta till det nu: Real Madrid 2, Bayern Leverkusen 1!

Talmannen. -
Jag är övertygad om att alla av oss som inte deltar gläder sig åt att höra det.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Utan att det påverkas av att vi inte kan stödja Lamassoures betänkande i slutomröstningen, vill jag också gratulera föredraganden till den utmärkta kvaliteten i hans arbeten. Jag skulle vilja hälsa detta betänkande som ett av de viktigaste dokument som debatteras i detta parlament. Det ligger väl till i tiden och tidpunkten för dess presentation är väl vald. Det är viktigt på grund av dess ändamål som rör en av de mest kontroversiella och känsliga frågorna för unionens framtid. Det är viktigt inte bara på grund av betänkandets slutliga kvalitet, utan också på grund av de arbeten och de debatter som har föregått det, och på grund av alla ändringsförslag, även de som stannade på vägen, och därigenom dess enormt rika teoretiska nivå. Slutligen är det viktigt för förståelsen och ordningen av systemet som är ett resultat av dessa arbeten när det gäller respekten för Europeiska unionen också i ljuset av de parallella debatter som pågår i konventet.
Vi beklagar att vi inte kan rösta för det i slutomröstningen, för vi är för de två första styckena, vi håller med om att det är dags att förnya fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater i ljuset av de historiska erfarenheterna, och med respekt för subsidiariteten och proportionaliteten, och i ljuset av en erfarenhet som olyckligtvis har kännetecknats just av många överdrifter och kränkningar av subsidiaritetsprincipen. Och vi håller också med om att det är nödvändigt att bättre fördela befogenheterna och detta är avgörande för en stärkt demokrati i Europa. För oss innebär det en omvärdering av de nationella demokratierna och de nationella parlamentens roll samt en ny interparlamentarisk linje i bygget av det framtida Europa.
Men därefter, i stycke tre, skiljer vi oss oåterkalleligt åt och vi anser att betänkandet avviker från ursprungsmålet då det slår in på vägen mot en europeisk författning, en unionsförfattning, vilket vi inte kan acceptera. Vi anser för övrigt, eftersom vi talar om befogenheter, att det inte åligger någon europeisk institution att upprätta en författning. Det är ländernas uppgift att upprätta och revidera fördragen, och det är en kontraktsmekanism som är helt annorlunda mot de typiska mekanismerna i institutionerna som utgår ifrån ett suveränt folk, ett folk som styr över en suverän enhet, och detta skiljer sig helt från vår uppgift i Europeiska unionen. Där har vi alltså en principskillnad som för oss är väsentlig.
För övrigt satte vår kollega Méndez de Vigo litet fingret på den viktiga punkten, när han talade om beviljandet av befogenheter för en stund sedan. Beviljandet av befogenheter, att vi erkänner dessa betyder inte bara det som Méndez de Vigo tog upp, utan också att länderna själva har befogenheter när det gäller gemenskapsrätten. Ingen behöver bevilja dem detta då Europeiska unionen bara har sådana när länderna delegerar dem till unionen och beviljar dem, och kan också ta tillbaka dem, såsom nu anges i betänkandet i denna nya syn på den mekanism som skall ersätta den nuvarande artikel 308. Och detta är en mycket viktig aspekt som har följder för den institutionella utformningen och det sätt vi uppfattar Europeiska unionens befogenheter.
Vi vill göra ytterligare några anmärkningar. Till exempel, de kriterier som fastställs i skäl g) indikerar synergikriteriet, men detta kriterium kan bara betraktas inom en mycket begränsad ram. Synergi- och effektivitetskriteriet är i sig extremt farligt eftersom det är där som alla angrepp på subsidiaritetsprincipen kan komma. Isolerat är det lätt att hävda att varje åtgärd innebär större effektivitet - och effektivitet är i sig ett farligt ord, det kan användas till allt - och en ekonomi med stordriftsfördelar, och vi skulle då ge en grund för ständiga kränkningar av subsidiaritetsprincipen.
Men vi välkomnar betänkandet och skulle vilja rösta för, men det som avlägsnar oss ifrån det är denna författningsvision, denna vision om Europeiska unionen som hela tiden profilerar sig allt mer och får en statsutformning, vilket vi anser är en kränkning av Europas djupa karaktär och den syn på Europeiska unionen som vi har inför framtiden, ett Europa som respekterar nationerna.

Mathieu (EDD).
Herr talman! Detta handlar inte så mycket om en behörighetsfördelning mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna, som om den begränsning av unionens befogenheter som medborgarna önskar se och som subsidiaritetsprincipen kräver. Under årens lopp har gemenskapens bygge blivit en snårskog av texter och förfaranden där även de mest insatta går vilse.
Min grupp har lämnat in flera ändringsförslag som kan råda bot på denna inflation i texter och befogenheter. I ändringsförslag 34 föreslår vi att en text skall kunna upphävas på begäran av en eller flera stater - och således deras respektive nationella parlament - om man inte kan finna en majoritet som vill behålla den.
Min grupp är mycket oroad, för varje gång som man har försökt arbeta för större tydlighet har man uppnått motsatt resultat. Alla är överens om att det är dags att svara på medborgarnas avoghet mot och bristande intresse för EU, som ägnar sig åt alltför mycket och alltför många detaljer.
Detta betänkande försämrar bara saken med förslaget att Europeiska unionen skall förses med de återstående befogenheter som den ännu saknar. Författarna har således ställt samman en lista över de områden som bör tillhöra unionens egna befogenheter och en lista över delade befogenheter, som skall stå under sträng kontroll av kommissionen - fördragens väktare - och EG-domstolen. Utöver dessa befogenheter tillkommer dessutom de som rör genomförandet av utrikespolitiken. En sista försiktighet: en utvecklingsklausul skall, enligt modellen i artikel 308, göra det möjligt att lägga till fler befogenheter, om det skulle visa sig vara nödvändigt. När man ser att det inte återstår särskilt mycket förstår man den försiktighet som uttrycks i punkt 17, enligt vilken det inte anses nödvändigt - tyvärr - att upprätta en lista över staternas exklusiva befogenheter.
När allt kommer omkring är detta betänkande bara ännu en sammanställning av de krav som Europaparlamentet inte lyckades få igenom i Nice. Europa blir en stat ovan staterna med friheten att fastställa egna prioriteringar, samtidigt som alltför avlägsna och pedantiska regler redan tynger medborgarnas vardagliga liv och förhindrar en regionalförvaltning som stämmer överens med lokala och nationella ambitioner. Vi kommer att fortsätta att försvara budskapet ?för större mångfald, närhet och öppenhet?, även om det verkar vara svårt att förena med det nuvarande spanska ordförandeskapets slogan: ?Mer Europa?.

de Gaulle (NI).
Herr talman! Betänkandet av Lamassoure påminner mig om TV-kanalen Artes film om den ?europeiska bubblan? och de ?drogade i Europa?. Här fattas ingenting, eftersom det aviserade målet är att skapa en europeisk överstat som är centralstyrd och försedd med alla kungliga befogenheter. Med subsidiaritetsprincipen som täckmantel skulle staterna endast få behålla ett antal s.k. federala befogenheter, men som i själva verket blir omöjliga att tillämpa på grund av alla möjliga slags undantag. Subsidiaritetsprincipen har således blivit subordinerad, eftersom den inte kan lägga hinder i vägen för en tillämpning av artikel 308, gemenskapens regelverk eller Europeiska unionens egenproklamerade princip. Jag trodde att ledamöterna i utskottet för konstitutionella frågor var kapabla till större skicklighet och försiktighet, för hur än Laekenkonferensen slutar framstår det europeiska bygget som alltmer bräckligt, tillkonstlat och ämnat att bli ett frihandelsområde.
Man borde egentligen ägna sig åt motsatsen och undersöka vad varje enskild befogenhet för EU konkret ger vart och ett av våra länder. Den fransman ni borde vara kommer då att konstatera att konsekvenserna av detta Europa blir alltmer negativa för Frankrike. Klokheten och stringensen säger att man bör återgå till Romfördragets anda, dvs. att vi utövar ett antal ekonomiska befogenheter gemensamt i enlighet med hur en förening fungerar, inte en överstat. Men för systemets skull, och till och med för ideologin, framhärdar ni på chimärernas väg. Efter att ha begått ett första historiskt misstag, vilket är att inte ha avgränsat Europeiska unionen geografiskt genom att godta principen att Turkiet kan bli medlem, är ni i färd att begå ett andra misstag, ett ödesdigert misstag, genom att inte avgränsa unionens befogenheter.

Brok (PPE-DE)
Herr talman, kolleger! När Kaufmann talar kommer de tyska mannarna på efterkälken.

Men jag skall inte gå in på de olika sammanhangen. Långt mer upprörande är det som kollegan de Gaulle just sade, för om han står här och håller ett tal som syftar till att föra Europeiska unionen tillbaka till tiden före den inre marknaden, då måste jag faktiskt säga att han inte tänker på Frankrikes ekonomiska intressen. Därför är jag mycket tacksam för Lamassoures uttalande, för jag menar att det är en balanserad modell som han föreslår. Det är genom att finna balans mellan tydlighet i befogenhetsfördelningen och nödvändigheten av densamma som vi gör rättvisa åt Walter Hallsteins ord att Europeiska unionen är en creatio continua. Det betyder att vi är i stånd att fortsätta utvecklingen av Europeiska unionen i enlighet med dessa nödvändigheter. Då råder det förstås inget tvivel om att vi i tillämpningen av subsidiariteten alltid måste fatta beslut så att beslut fattas på den nivå som är bäst lämpad för detta. Å andra sidan måste vi tydliggöra att en sådan avgränsning är en förutsättning för att vi både i förhandlingarna i konventet och på den anslutande regeringskonferensen skall få klartecken för att genomföra majoritetsbeslut även på de återstående områdena.
Här finns det ett nära samband mellan en tydlig befogenhetsfördelning och utvidgningen av majoritetsbeslutet, för det är endast genom majoritetsbeslut som man finner acceptans både i politiken i de nationella huvudstäderna och i befolkningen som ju vill ha klarhet i detta. Men i en konflikt får vi inte klarhet på politisk nivå. Om man tillsätter en subsidiaritetskommitté bestående av nationella och europeiska ledamöter med minst 100 medlemmar, då fattas besluten enligt precis samma politiska opportunitetstankar som i ministerrådet och Europaparlamentet. Om man i stället tillämpar regionalitetsprincipen får den minoritet som menar att vissa befogenheter har överskridits möjlighet att driva igenom sina åsikter. Därför är Lamassoures tanke att gå via Europeiska gemenskapernas domstol helt riktig. Både i de normala förfarandena och i det brådskande förfarandet gör förslaget det möjligt för den som menar att lagstiftaren har överskridit sina befogenheter att försvara sina befogenheter via en rad grupper och institutioner med processbehörighet.
Jag vill också föreslå att ni lägger till de nationella parlamenten på listan över vilka som har sådan rätt att väcka talan. Jag ser det som ytterst viktigt och från Europaparlamentets intressesynpunkt taktiskt klokt och i sak alldeles nödvändigt att denna möjlighet ges. I de flesta länder där regionerna har lagstiftande befogenheter har regionerna också talerätt gentemot de nationella kamrarna. På så sätt kan även detta pareras till stora delar. Jag menar att detta är den avgörande punkten för att nå verklig beslutsförmåga, en tydlig avgränsning och därigenom acceptans samtidigt som rättssäkerheten garanteras. Därför vill jag gratulera kollegan Lamassoure till betänkandet.
(Applåder)

Napolitano (PSE)
Herr talman! Jag måste för det första uttrycka min förvåning och bitterhet och, om ni tillåter, formellt protestera mot att en fråga som är så viktig som denna och ett betänkande som är så omfattande som detta skall diskuteras i ett nattligt sammanträde under de beklagliga förhållanden som vi kan konstatera.
Detta sätt att arbeta uppfyller inte kravet, som så många gånger framförts, att betrakta plenarsammanträdena i vårt parlament som platsen för viktiga politiska debatter.
(Applåder)
Den resolution som vi diskuterar i kväll, som bygger på Lamassoures betänkande och som grundas på den noggranna analys som ingår i motiveringen, föreskriver den väg som vi även uppmanar konventet att följa. Det handlar om en balansens och återhållsamhetens väg, en väg som ligger mellan vädjandena om att unionens roll skall utökas - man kan till exempel se på det spanska ordförandeskapets slogan ?mer Europa? - och kraven på större klarhet, förenkling, decentralisering av unionens befogenheter. Jag tror att det krävs stor beslutsamhet för att försvara unionens nuvarande befogenheter och även när det gäller att utöka dem, framför allt till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - vilket modigt föreslås i avsnitt 20 - bland annat eftersom detta motsvarar en spridd längtan bland medborgarna, som vill se ett mer enat och starkare Europa när det gäller att ingripa i krissituationer och påverka de stora frågorna om fred och rättvisa i världen.
Samtidigt har det blivit dags att skapa ordning i unionens institutionella ram, att bestämma de olika former för ingripande och beslut som har lagrats på varandra under decenniernas gång, i det ena fördraget efter det andra. Vi måste inse att det finns en viss oro när det gäller respekten för subsidiaritetsprincipen och även när det gäller skillnaden, som inte alltid är solklar, mellan den lagstiftande makten och funktionen å ena sidan, och den exekutiva makten å den andra, eller snarare frånvaron av en värdehierarki.
Alltnog. Lamassoures betänkande föreslår lösningar som skulle kunna garantera en större samsyn i våra olika länder för en ytterligare utveckling av det europeiska bygget. Låt mig till exempel nämna de nya kriterierna för att rättfärdiga initiativ och ingripanden på unionsnivå, de tre kriterierna är relevant område, synergi och solidaritet. Jag vill också peka på den ansträngning som gjorts när det gäller frågan om att respektera subsidiariteten för att förstärka kommissionens politiska ansvarighet - avsnitt 28 - men även för att öppna en alternativ väg när det gäller jurisdiktionen.
Herr talman! Efter alla komplimanger som har riktats till Lamassoure så hoppas jag att parlamentet i morgon inte godkänner ändringsförslag som skulle kunna skada betänkandets balans och innovativa karaktär.

Talmannen. -
Herr Napolitano, jag kan försäkra er att era inledande anmärkningar kommer att vidarebefordras till utskottsordförandekonferensen, talmanskonferensen och tjänsterna.
För mig, som talman, är det mycket intressantare att lyssna till en bra debatt som denna än till de flesta andra som äger rum i detta parlament.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Klarhet, tydlighet, begriplighet - dessa ledord är självklara i alla regelverk. De gäller i sällskapsspel, sport, konstitutioner och i samhället i övrigt. Märkligt nog har dessa ledord inte riktigt präglat arbetet med de europeiska fördrag och lagtexter som har fogats till varandra genom åren. EU:s regelverk är faktiskt inget yatzyspel, utan det berör 370 miljoner människor.
Resultatet av svåra förhandlingar om minsta kommatecken har blivit att den som vill förstå hur EU fungerar knappast väljer Amsterdamfördraget, än mindre Nicefördraget, som nattlektyr om han/hon vill bli klokare. Det är inte konstigt att folk inte känner förtroende för EU, när det är så svårt att förstå besluten och ansvarsfördelningarna. Även vi som jobbar med detta dagligen kan ibland bli förvirrade.
Lamassoures betänkande är därför ett oerhört viktigt bidrag till konventet och till diskussionen hemma i våra medlemsländer. I betänkandet systematiseras på ett pedagogiskt och tydligt sätt vad EU gör och borde göra. Detta kommer att vara mycket användbart i diskussionen om en förhoppningsvis snar författning. Det behövs en tydligare kompetensfördelning, kanske inte en kompetenslista, men en tydligare avgränsning av vad EU skall göra.
EU måste bli starkare på vissa områden, men det måste också finnas ett skydd mot att EU tar sig an nya uppgifter som bäst löses av medborgarna själva i kommuner, regioner eller nationella parlament. Subsidiaritetsprincipen måste därför stärkas. Den lokala och regionala nivån är oerhört viktig, och jag stödjer de ändringsförslag som vill återinföra det regionala partnerskapet. Jag hoppas att vi kan få ett särskilt betänkande om just detta område.
Om vi vill att EU skall kunna fungera med trettio medlemsländer så måste EU fokusera sin kraft och sitt engagemang till de genuint gränsöverskridande frågorna. Arbetet med att få litet ordning och reda i EU:s arbetsuppgifter tar i kväll ett stort steg framåt, och jag vill tacka Lamassoure för ett utmärkt arbete.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Betänkandet av Lamassoure är mycket intressant. Jag delar hans ambition: att ge unionen större befogenheter så att den kan fullgöra sina skyldigheter och infria förväntningar. Jag håller framför allt med honom när det gäller utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiken.
Jag har dock flera invändningar. Målen måste skrivas om, eftersom de utgör grunden för unionens konstitution och eftersom det är målen som i medborgarnas ögon gör det berättigat att utöka befogenheterna. Vilka mål? Marknaden, pengarna, den fria rörligheten - detta räcker inte. Vi måste gå längre än så. Europa engagerar sig i världen för en verkligt fungerande multilateralism; vi grundar vår säkerhet på dialog, utrotning av fattigdomen och utvecklingens länkar; vi väljer full sysselsättning och att utveckla den mänskliga kapaciteten; vi bekämpar utslagning och befäster sammanhållningen genom att dela på gemensamma tillgångar, och vi har till sist försett oss med ett offentligt rum där vi kan utöva ett medborgarskap och en demokrati inom gemenskapens flernationella och gränsöverskridande ramar. Dessa val är identitetsskapande. Om de fastställs i en konstitutionell form måste de stå på den politiska dagordningen på årlig och flerårig basis. Syftet med balanserade regler och en definition av befogenheter betyder således att dessa mål skall kunna förverkligas.
I det avseendet saknas det ambitioner i betänkandet för en nödvändig förnyelse av den sociala modellen och tillväxten. Detta är en stor fråga för medborgarna och en fråga som splittrar oss. Konkurrensreglerna måste balanseras av gemensamma bestämmelser och uppdrag för säkerhet, offentliga tjänster och näringspolitik. Unionen måste förses med en egen befogenhet på det ekonomisk-politiska området, en omdefinierad ram för samordning av nationernas politik och en skatteharmonisering av finansiella och skattemässiga redskap.
När det gäller utövandet av dessa befogenheter, den demokratiska utmaningen och effektiviteten är betänkandet alltför kortfattat. Flera ändringsförslag har förbättrat det. Jag kan inte gå med på föredragandens påstående i fråga om unionens grundtexter, dvs. att unionen bara får styra undantagsvis. En politisk union som inte styrde alls skulle i själva verket vara en i stort sett oansvarig union. Distinktionen mellan och uppdelningen av befogenheter får till sist inte enbart vila på subsidiaritetsprincipen. Tillsammans med konkurrensen legitimerar denna princip inte gemenskapen; man måste knyta den till en andra princip, nämligen principen om solidaritet. Låt oss försöka hävda den. Vi måste vända oss direkt till det civila samhällets aktörer. De bör få vara med och förvalta resurser, för att driva igenom projekt som gemenskapen har ett intresse av. Låt oss därför ha modet att bygga upp ett samhälle i Europa.

Berthu (NI).
Herr talman! Eftersom jag bara har en minuts talartid skall jag gå direkt på sak. Vi kommer inte att godkänna Lamassourebetänkandet, och det av två huvudsakliga skäl. För det första behandlas knappast frågan om den demokratiska kontrollen av befogenheter, som för oss är den allra viktigaste: ingenting sägs om de nationella demokratiernas kontroll av subsidiariteten, ingenting eller nästan inget om de nationella parlamentens utövande av gemenskapsbefogenheter, framför allt genom en interparlamentarisk pelare. För det andra behandlas behörighetsfördelningen ur en abstrakt teknisk synvinkel utan att de nationella demokratiernas suveränitet åberopas. Valet av abstrakt teknik leder till felaktiga federalistiska lösningar som är negativa för demokratin.
Därför har ledamöterna i SOS Démocratie lagt fram en minoritetsståndpunkt som en bilaga till betänkandet. Och därför har de franska MPF-ledamöterna utarbetat ett motbetänkande, i form av svar på konventets frågor om unionens uppdrag, ?Vad skall Europa göra??. Detta motbetänkande kommer att delas ut med e-post till alla ledamöter i parlamentet, till konventets medlemmar och till alla som önskar ta del av det.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill instämma i de komplimanger som redan flera av mina kolleger har riktat till vännen Lamassoure. Hans betänkande är verkligen ett politiskt dokument av stor betydelse, ett dokument som kommer att bli en utgångspunkt för konventets arbete.
Just därför vill jag koncentrera mitt inlägg till en önskan som jag har. Jag anser att detta hade kunnat vara ett tillfälle att införa frågan om regionerna i den framtida europeiska arkitekturen på ett mer handgripligt sätt än i den version som vi skall rösta om imorgon. Redan i utskottet för konstitutionella frågor blev det en livlig och omfattande diskussion om regionernas roll. Jag tror att ju mer konventets arbete växer och ju mer intensiv kommunikationen kring dess arbete blir, desto mer kommer regionernas roll att öka jämfört med Europeiska unionen.
Den omvända processen skulle innebära att vi går tillbaka och att integrationen ökar. För tillfället måste vi framför allt frukta en utveckling som allvarligt äventyrar unionens politiska profil och unionens förbindelser med sina medborgare, som, när de funderar på unionens som begrepp säkerligen i den regionala aspekten ser en möjlighet att kunna påverka den egna situationen och förverkliga de egna önskningarna. Vi som har som mål att skapa en union på medborgarnas nivå, en union anpassad efter medborgarna, gör utan tvekan inte bara oss själva, utan det framtida Europa en tjänst om vi lyfter fram de regionala institutionernas roll i en framtida institutionell arkitektur där samtliga nivåer blir viktiga för unionens framtid.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Många medborgare är verkligt oroliga för att Europeiska unionen skall fungera som en sorts iskana, att det så att säga skall vara svårt att stoppa när man väl har kommit igång. Medborgarna är rädda för att det skall sitta ?någon nere i EU?, som de säger, och försöka tillskansa sig större behörighet och mer makt utan att fråga dem först. Dessa myter tillförs dagligen näring av de organiserade motståndare som naturligtvis också finns representerade här i Europaparlamentet. Jag är därför mycket glad över detta betänkande, som bidrar till att slå många av dessa myter till marken. Här slås nämligen en gång för alla fast att det är medlemsländerna som innehar behörigheten, om man inte överlåtit denna på Europeiska unionen, och även att Europeiska unionen är en dynamisk gemenskap där behörigheten delas när så anses mest ändamålsenligt. Betänkandet är också ett uppror mot en kompetensfördelning som skulle göra samarbetet alldeles för stelbent.
Betänkandet är faktiskt mycket realistiskt och Europaparlamentet kan efter detta inte längre beskyllas för att bestå av extrema fantaster. Det hoppas jag också att de organiserade motståndarna i mitt eget medlemsland, Danmark, skall ta i beaktande. Jag talar till Bonde, även om han inte är här i kväll.
Nu ett par kommentarer beträffande de enskilda avsnitten: Subsidiaritetsprincipen - jag är glad över att här slås fast att subsidiaritetsprincipen inte enbart är en rättslig princip, utan också en politisk sådan. Vi måste nämligen få en större fokusering på subsidiaritet som politisk princip, och därmed tvinga kommissionen att förklara sig bättre inför medborgarna. Jag har själv föreslagit att en kommissionär skall tilldelas ansvaret för subsidiariteten, eftersom det skulle ge oss folkvalda här i Europaparlamentet möjlighet att göra kommissionen ansvarig för subsidiaritetsfrågan och således tvinga denna att såväl förklara sig direkt inför medborgarna som att rättfärdiga sina handlingar inför dessa.

Costa, Paolo (ELDR).
Herr talman! Jag delar uppfattningen att unionens egna befogenheter skall vara begränsade till antalet, mycket mer begränsade än för närvarande, men betydelsefulla, mycket mer betydelsefulla än vissa av dagens, och detta är en fast och positiv punkt i Lamassoures betänkande.
Det är verkligen dags att fatta beslut om att utöka det egna ansvarsområdet till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - enbart på det viset kan vi ge Europa en möjlighet att göra sin egen röst hörd när det gäller att skydda ordning, fred, stabilitet och utveckling i världen - och förvalta det gemensamma området för frihet och säkerhet, för endast på det viset kan vi effektivt bekämpa den organiserade brottsligheten och narkotikan eller på ett civiliserat vis lösa problemet med invandringen från länderna utanför gemenskapen.
Om man skulle lita till Eurobarometern, så borde vi även finna ett sätt att ta med fattigdomsbekämpning och kampen mot utstötningen i den hårda kärnan av befogenheter som unionen skall ha. När detta har sagts, och vi har accepterat och understrukit betydelsen av subsidiaritetsprincipen när det gäller att enligt denna princip överföra alla övriga befogenheter till de självständiga federala organen, så är det sant att vi realistiskt måste inse att i den fas av den europeiska historien som vi för närvarande genomlever, som utan tvivel framför allt utmärks av utvidgningsprocessen, så är den union vi är på väg att skapa en union av stater. Detta motsäger inte det faktum att nationalstaterna enbart är ett historiskt svar på ett behov av integration, en verklighet som ligger före den globaliseringens tidsålder som vi just nu befinner oss i. Det är ett faktum att staterna under de senaste decennierna har varit tvungna att lämna från sig sin suveränitet uppåt - det gäller själva unionen - och framför allt nedåt, till de territoriella, regionala och lokala organ, som i dag på många platser i Europa är den verkliga platsen för identifiering och utövande av de demokratiska kontrollen.
Ur den synpunkten och samtidigt som jag instämmer i många av de övriga synpunkter som framförts, tror jag att vi måste inse att man inte kan låsa tillämpningen av subsidiaritetsprincipen till relationen unionen/medlemsstaterna, utan att man måste gå vidare och att vi måste gå vidare med den relation som vi har lovat att bygga upp som ett ytterligare bidrag till konventets arbete.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag sitter inte i utskottet för konstitutionella frågor och har alltså inte följt diskussionerna. Men vad jag hittills har hört har fått mig att tänka på en nyhet jag såg på TV för en tid sedan. I Förenta staterna har man lyckats åtskilja två siamesiska tvillingar, och båda har överlevt.
Jag menar att om vi betraktar ansvarsfördelningen inom Europeiska unionen, så är ju fördelningen grotesk. Det är inte några normala geometriska former, och vi kan ju hoppas att de kan åtskiljas, låt vara efter decennier av revideringar, och att de överlever utan att det behövs några amerikanska läkare.
Två korta påpekanden. Kriteriet för ansvarsfördelningen mellan medlemsländerna och unionen är inte bara effektiviteten utan också demokratin. Medborgarna har all rätt att motsätta sig överförande av befogenheter till Europeiska unionen, även om den hanterar dem bättre rent tekniskt, så länge detta demokratiska underskott finns. För det andra, de tre nivåerna. Unionen, medlemsstaterna, regionerna. Vi kan ju tänka på vad psykoterapeuterna brukar säga om familjer med tre barn, sandwich- barnet, mellanbarnet, som har ständiga identitetsproblem och fortsätter att vara undrande långt in i ålderdomen ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Dell'Alba (NI).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle först vilja gratulera föredraganden, inte bara för att han har lyckats få kammaren att trots omständigheterna vara något fylld i förhållande till sedvanliga nattliga sammanträden, men också till ett utmärkt betänkande. Han har lyckats föra en mycket svår uppgift i hamn och i morgon kommer han slutligen att nå fram till en omröstning som jag hoppas kommer att hedra parlamentet, med avseende på kvaliteten på stödet till betänkandet av Lamassoure.
Jag tror att vi befinner oss i ett konstituerande skede, åtminstone hoppas jag på det. Enligt min mening bör Lamassourebetänkandets bidrag beaktas grundligt av kommissionen och sedan av konventet. De italienska radikalerna stöder flertalet av förslagen i betänkandet. I dessa förslag ser vi en viktig kraft för en vidareutveckling av diskussionerna, så att vi äntligen skall kunna förse oss med institutioner och en konstitutionell ordning som gör att vi kan genomföra utvidgningen, som utan en sådan struktur riskerar att verkligen göra oss till en frihandelszon, som saknar själ och intresse av att finansiera utvidgningen. Jag tror därför att vi har lagt en bra grund, och att också de andra betänkandena, parlamentets övriga ståndpunkter, hjälper parlamentets delegation att göra sin röst hörd. Det är åtminstone vad jag hoppas på. Vi hade kunnat göra mer. I Lamassourebetänkandets anda kommer vi att kunna gå framåt i andra sammanhang, för ännu mer konkreta förslag, för ännu ett steg i riktning mot ett Europa med federala grunder.

Inglewood (PPE-DE). -
Herr talman! Jag vill börja med att förklara för kammaren att det brittiska konservativa partiets delegation kommer att lägga ned sina röster i omröstningen om betänkandet av Lamassoure. Även om det finns några utmärkta delar i det innehåller det också några delar som vi inte kan acceptera. Jag måste understryka att jag inte säger detta för att bestrida kvaliteten av föredragandes arbete eller underskatta de ansträngningar han har lagt ned på det.
För britter, som saknar en formell författning och som har varit ett enhetligt land fram till för inte så länge sedan, är en systematisk analys av det slag vi ägnar oss åt i kväll något mycket främmande. Som en del av den nödvändiga processen att göra de politiska verksamheterna i Europa tydligare, mera begripliga, mera demokratiska och med större möjligheter att utkräva ansvar och för att anpassa Europa till en utvidgad union är det nödvändigt att detta arbete blir gjort och att det blir gjort på ett ytterst noggrant sätt. Det faktum att vi har kommit fram till att vi inte kan stödja vissa av slutsatserna innebär inte, enligt mitt sätt att se, att det arbete som ligger bakom skulle sakna värde.
Europas författningsmässiga ordning måste förbättras, göras tydligare och snyggas till. Men den processen får inte vara en ursäkt för en smygande Eurocentralisering. Den bör snarare användas för att utveckla ett Europa som är uppbyggt kring sina nationalstater, som fattar beslut gemensamt, i enligt med system för beslutsfattande som växer fram organiskt, vilket gör dem ändamålsenliga och anpassade till en värld i det tjugoförsta århundradet.

Swoboda (PSE)
Herr talman, ärade kolleger! Kanske uppfattar kollegan Lamassoure det - om han lyssnar - som ett stort beröm när jag säger att ett betänkande sällan har diskuterats så häftigt och så länge i vår grupp som hans betänkande, till men för vår samordnare Richard Corbett som har fått många uppdrag. Men låt mig endast göra två kommentarer.
För det första rörande subsidiaritetsfrågan och förhållandet till regionerna. Jag har varit ledamot i en delstatsregering i Österrike. Jag känner till de många fördelar, men också problem, som finns med regionerna och subsidiariteten. Jag vill bara att vi i alla de åtgärder vi vidtar för att förbättra förhållandet till regionerna inte glömmer bort den politiska samordning som vi behöver i unionen, och därför måste vi vidta dessa åtgärder med omdöme. Detta tycks mig vara absolut viktigt.
För det andra: Givetvis äger inte dagens debatt rum i en steril och verklighetsfrämmande miljö, utan de politiska händelserna och särskilt valen, inte minst dagens val i Nederländerna så vitt vi kan bedöma av informationen, visar att det finns en ökande tendens i en viss befolkningsgrupp att rösta och agera Europapolitiskt. Ändå menar jag, och då vill jag särskilt hänvisa till punkt 20, att föredraganden och, vilket jag antar, även kammaren i omröstningen i morgon gör helt rätt i att slå fast att särskilt den yttre och den inre säkerheten är starka egna befogenheter för unionen. De kolleger som i sina tal utnyttjar de farhågor och den kritik som har yttrats i samband med valen som ett argument mot att stärka Europeiska unionen på dessa områden, talar inte i medborgarnas intresse. En ökad yttre och inre säkerhet ligger i medborgarnas intresse. Om vi skulle fråga dem och förklara detta närmare för dem, då skulle vi få mer stöd, större samtycke för dessa Europeiska unionens kompetenser. Därför vill jag klart och tydligt säga att vi stöder de egna ansvarsområden som Lamassoure tydligt slår fast i betänkandet eftersom Europeiska unionen för att garantera medborgarnas säkerhet behöver fler och bättre underbyggda åtgärder såväl i utrikespolitiken som i fråga om området med frihet och säkerhet.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI). -
Herr talman! Betänkandet av Lamassoure är förvisso ett mycket viktigt bidrag till det nödvändiga förtydligandet av den rättsliga grunden för Europa. Jag kan bara upprepa vad föredraganden säger om de nya aktörerna - kandidatländerna och vad han kallar ?regioner med lagstiftande befogenheter? - och deras ställning i det europeiska spelet.
I betänkandet överlämnas de viktigaste riktlinjerna till konventet. Men så länge som varje medlemsstat håller fast vid sitt eget egenintresse, kommer de fastställda reglerna inte att göra det möjligt för de statslösa nationerna, såsom den baskiska regionen, att delta i uppbyggnaden av demokratiska strukturer. Vi vet att mycket kommer att ändras genom den nya decentraliseringsprocessen för den franska republiken - till och med i den baskiska regionen. Men mycket kommer dock att förbli vid det gamla.
Den lämpligaste åtgärden just nu skulle vara att bry sig om vad de statslösa nationerna begär, det vill säga rätten att existera med en politisk koppling till Europa där alla folk kommer att vara närvarande som sådana.
Konventet borde ta sig an detta och inkludera det i det slutliga utkastet för 2003.

von Wogau (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill ansluta mig till dem som har gratulerat Lamassoure till det utmärkta betänkandet. Jag skall, om tiden räcker till, ta upp tre punkter.
För det första, subsidiaritetsprincipen och kontrollen av hur den efterlevs: Jag skulle gärna se att även de regioner som har lagstiftande befogenheter får processbehörighet. Jag vet inte om vi kommer att få majoritet för detta. Jag menar dock att det vore riktigt att åtminstone ge de nationella parlamenten processbehörighet, eftersom detta vore ett steg i rätt riktning.
För det andra, utvecklingsklausulen: Jag ser det som utomordentligt viktigt att Alain Lamassoure klargör att det är möjligt med förändringar i bägge riktningar. Jag menar att detta är en mycket viktig förutsättning för de fortsatta förhandlingarna.
För det tredje, förbättringen av det lagstiftande förfarandet, vilket tas upp i betänkandet: Hit hör först och främst en tydligare avgränsning av lagstiftarnas uppgift - även i fråga om terminologin - från den verkställande makten, precis som Alain Lamassoure föreslår. Dit hör att avlasta lagstiftningen i unionen från tekniska detaljer. Låt mig också säga att de överenskommelser som har slutits mellan de tre institutionerna på grundval av förslagen på området finansiella tjänster, fortfarande inte är tillräckliga med tanke på den demokratiska kontrollen, men att de i alla händelser är en vägvisare i rätt riktning.

Carnero González (PSE).
Herr talman! Jag anser att det bästa svar vi kan ge extremhögern och alla populistiska diskurser på modet mot Europeiska unionen just är att bygga mer av Europa och en bättre europeisk union. Därför kommer enligt min mening Lamassoures betänkande särskilt lämpligt just nu. Vi anser att det behövs ett Europa med nödvändiga befogenheter för att lösa medborgarnas problem, de institutionella instrumenten för att hantera dem på korrekt sätt och tillräckliga resurser för att genomföra dem.
Dessutom vill medborgarna ha mer Europa. Jag är en av dem som tänker att det inte är sant att medborgarna vill åternationalisera behörigheter, att de anser att Europeiska unionen är en hejdlöst omättlig jätte. Jag anser att Lamassoures betänkande just av denna anledning kommit lägligt och framför allt är det korrekt i sitt allmänna upplägg. Man måste granska en växande unions behörigheter, neka alla former av åternationalisering, försvagning eller tillplattande av det som redan finns.
Jag anser det dessutom vara nödvändigt med en ökande flexibilitet för att utveckla gemenskapsrätten och därför instämmer jag iatt det inte skall finnas en strikt kompetenskatalog. Jag anser dessutom att om det finns tre områden där unionens befogenheter bör utvecklas är det den ekonomiska styrningen och det sociala Europa, utrikespolitiken samt rättsliga och inrikes frågor.
För att nå detta vore det lämpligt med en utvecklande klausul, i stil med artikel 308, och framför allt att behöver en klar hierarki av normer fastställas för att det som i dag tillhör primärrätt skall fortsätta att beaktas som sådan.
Jag bedömer också att regionerna, särskilt de med lagstiftande befogenheter, bör spela en större roll i den framtida Europeiska unionen vid tillämpning av gemenskapens befogenheter.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, kommissionär! Under tidsrymden av det halva århundrade som integrationsprocessen tagit har vi fått lära oss att samarbete baserat på gemenskapsmetoden inom EU är effektivare än lösa ad hoc-fördrag som baserat sig enbart på verksamhet mellan regeringar. Det är bara ytterlighetsrörelser som alienerats från verkligheten som tror på den enskilda statens förmåga att ensam lösa det moderna samhällets utmaningar. Den diplomatiska retorikens tid är ohjälpligen förbi.
En gemenskap vars mål i de grundande fädernas tankar var av politisk karaktär fick sin början på ekonomiska grunder. Under de senaste åren har vi emellertid kunnat observera att den ekonomiska integrationen inte kan åtskiljas från det politiska samgåendet. Det är till exempel inte möjligt att skapa en helt fungerande inre marknad utan att den politiska unionen förstärks.
För att underlätta skapandet av ett behörighetssystem har man föreslagit en så kallad kompetensförteckning. Likt många av mina kolleger är jag rädd för att en dylik kompetenskatalog skulle vara alltför stelnad i en värld där förändring är den enda bestående faktorn. Gemenskapens beslutsfattande måste bevara sin naturliga flexibilitet.
I de flesta fallen fördelas den beslutande makten fortfarande mellan unionen och medlemsstaterna. Det är alltså klart att vi också kommer att uppleva kompetenskonflikter. Därför bör vi koncentrera oss på mekanismer med vars hjälp vi kan lösa dylika konflikter. Vi måste skapa ett tillvägagångssätt som möjliggör en tillräcklig flexibilitet men som samtidigt bereder de demokratiskt valda ledamöterna en politisk väg ut ur låsta situationer. Den politiska kontroll som hindrar maktkoncentration bör emellertid inte förväxlas med den juridiska övervakning som den Europeiska gemenskapens domstolar utför, ty i sista hand definieras den rättsliga grunden för grundfördrag fortfarande i domstolarna.
Vissa instanser söker i debatten om behörighet en utväg att återbörda kompetens till medlemsstaterna, ett steg bakåt i integrationsutvecklingen. Vi skall inte falla i denna fälla som ofta framställs som om den vore beredd i närhetsprincipens anda. I debatten om behörighet skall vi koncentrera oss på att medborgarna bör ha en uppfattning om att de är medvetna om vem som fattar beslut, var besluten fattas och framför allt varför man förfar så som vi gör.

Marinho (PSE).
Herr talman! Detta betänkande av Lamassoure är värdefullt av metodiska skäl och substantiella motiv. Jag vill nämna tre metodskäl: Det är en tolkning av motsägelserna och svagheten i det nuvarande behörighetssystemet i ljuset av kriterier om intellektuell ärlighet, och som utgår ifrån våra institutioners historia. Därefter fastställs en tydlig modell för behörighetsfördelning, som den europeiska allmänheten kan känna igen, och tar bort misstag om uppsugning av behörigheter från de europeiska institutionernas sida, samt klargör en polemik där tyvärr demagogin och bristen på etik råder angående Europas dynamik. Slutligen avviker inte vissa förslag, som må vara diskutabla, från en genomförbar modell för unionens verksamhet utan överdrifter från den federalistiska ortodoxin eller avvikelser enligt modet i den europeiska revisionismen.
Men det som huvudsakligen framträder är den hårda kärnan i de specifika behörigheterna. Där går inget förlorat från originalmodellen, från dess anpassningsbarhet till nya omständigheterna i tiden, och i modet att föreslå nya ansvar för definitionen av utrikes- och försvarspolitiken, om grunden för ett område med frihet, säkerhet och rättvisa och även om budgetfinansieringen. För att inte nämna, i denna institution, att man i betänkandet för unionens räkning tar sitt ansvar när det gäller solidariteten mellan länder och medborgare och inrymmer där frågan om sammanhållning och om strukturpolitiken med full rätt.
Förvånas därför inte, herr Lamassoure, över den eloge jag ger er och vår positiva röst. Konventionen bör utnyttja detta och diskutera det för att vi skall kunna få ett modernt fördrag där unionen är en quid plus för medborgarna, regionerna och länderna.

Karas (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ett stort tack, Alain Lamassoure! Folk i mitt hemland har en mycket god känsla när 53 procent menar att Europeiska unionens betydelse kommer att öka de kommande åren. Men samtidigt påstår 7 av 10 medborgare att de enskilda medborgarnas intressen får för litet utrymme. Detta spänningsförhållande förklarar jag med att verkligheten i besluts- och opinionsbildningsprocesserna återges alltför luddigt och utan insyn.
Alain Lamassoures betänkande ger en mycket tydlig bild av kopplingen och samspelet mellan medborgare, kommuner, regioner, nationer och Europa, och är därför till stor hjälp. EU ligger inte någon annanstans, utan det är vi allesammans som är Europa. Det existerar inga beslut utan godkännande från medlemsstaterna och därför heller inte utan de nationella parlamentens godkännande i den bemärkelsen att dessa utövar parlamentarisk kontroll av de nationella regeringsföreträdarnas verksamhet i rådet. Tydliga kompetenser leder till tydliga befogenheter och ett tydligt ansvarstagande för parlamenten och därmed till ökad insyn i beslutsprocessen.
Dock måste vi förtydliga att olika kompetenser inte får innebära blockader och fördröjning av gemensamma mål som de fyra friheterna, handlingsplanen för finansiella tjänster eller den inre marknaden. Olika kompetenser får inte urholka de befogenheter som kommissionen har i egenskap av fördragens väktare - se bara på stabilitets- och tillväxtpakten. Regionernas problem i medlemsländerna kan inte alltid lösas på EU-nivå. Europaparlamentets medbeslutande leder till ökad insyn, mer demokrati, ökad kontroll och därmed till större närhet till medborgarna.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Några av mina kolleger har klagat över att debatten skulle äga rum på natten. Jag tror att Lamassoure, som en god kännare av historien i sitt land vet att några av de viktigaste händelserna utspelade sig på natten. Jag påminner om natten till den 4 augusti 1789 då den revolutionära franska församlingen upphävde alla de medeltida och feodala rättigheterna.
Jag tror att vi står mitt i en revolutionär process och att Lamassoure -kanske utan att veta det- håller på att påbörja en revolution. Vi hade vant oss vid en europeisk union som utvecklades på ett organisatoriskt sätt. Därför var kanske min kollega Inglewood inte särskilt överens med den nya processen men nu ställer Lamassoure oss inför ett verkligt alternativ, dvs. alternativet att gå mot ett federalt Europa.
Fördelen med ett federalt Europa är, som några talare framhävt tidigare, t.ex. Karas, att det kommer att vara mycket mer förståeligt för medborgarna, som för närvarande tappar bort sig i gemenskapsslangen. Om man t.ex. fastställer en tydlig begränsning av befogenheter mellan de europeiska institutionerna och medlemsstaterna, kommer det inte att vara nödvändigt att använda det ord som ingen förstår, dvs. subsidiaritet. Det kommer att räcka med att helt enkelt säga att Europeiska unionen inte har behörighet att hantera en fråga eftersom den hör till medlemsstaternas nationella behörigheter.
Därför tror jag att jag i denna punkt måste, som de andra ledamöterna i den socialdemokratiska gruppen, stödja Lamassoures förslag eftersom man hänvisat just till ordförandeskapets slagord i år, som är ?mer Europa?. Det var det slagord under vilket jag blev vald till socialdemokratisk ledamot en gång i tiden eftersom vi faktiskt tror att vi måste ha mer Europa och vi tror att sättet att göra mer Europa är genom de federala förfaranden som Lamassoure föreslagit.
Jag tror att det finns vissa problem. T.ex. har jag vissa problem med den speciella författningsprövningen. Redan nu agerar EG-domstolen som lagprövningsinstans, inklusive den berömda subsidiariteten och framför allt är jag lite rädd för denna förhandsprövning som verkar skymta fram. Vi hade den i Spanien och var tvungna att ta bort den eftersom den var ett sätt att blockera processen i gemenskapens utveckling.
Jag tror att detta parlament i morgon med stor majoritet kommer att stödja Lamassoures betänkande och jag hoppas att det skall tjäna till grund för arbetet i konventet och därefter regeringskonferensen.

Hannan (PPE-DE). -
Herr talman! Ibland har jag en känsla av att denna kammare är så upptagen av sina egna debatter att den har förlorat det som pågår utanför dess väggar ur sikte. Över hela Europa upplever väljare att deras politiker tar dem för givna, de känner att det inte gör någon större skillnad hur de röstar och att de nästan inte har någon kontroll alls över sin egen framtid. Ändå svarar vi genom att erbjuda dem ännu mer av samma medicin. Detta betänkande godkänner och befäster den gradvisa överföringen av befogenheter från nationella parlament till de europeiska institutionerna. Det anger de områden där unionen skall ha full eller delvis kontroll men det finns inte någon motsvarande lista över frågor som skall förbehållas nationalstaterna. Det presenterar en mekanism för att utsträcka EU:s behörighet till nya områden, men inte någon likvärdig mekanism för återförande av befogenheter.
Samtidigt som jag helt och hållet respekterar uppriktigheten hos dem som stödjer betänkandet, förefaller det mig som att deras sak bygger på två tvivelaktiga antaganden. För det första finns det en underförstådd förutsättning att det blotta faktum att ett visst politikområde har en internationell dimension i sig själv skulle motivera ett gemensamt europeiskt angreppssätt. Detta resonemang må vara bestickande men jag anser att det är ett skenargument. När allt kommer omkring innebär inte avsaknaden av en överstatlig politik att medlemsstaterna är oförmögna att samarbeta med varandra. Det kan mycket väl vara så att multilateralt samarbete kan ge bättre resultat än påtvingad enhetlighet.
För det andra finns det en motvilja mot att erkänna att någon fråga kan vara uteslutande nationell. Men återigen innebär det faktum att en nation har fullständig jurisdiktion på ett visst område inte att den inte skulle kunna arbeta tillsammans med sina grannar.
Nationalstaterna måste få lov att definiera vissa politikområden som huvudsakligen tillhörande inrikespolitiken i den betydelsen att de inte direkt påverkar andra medlemsstaters inrikesangelägenheter. De bör vidare ha rätt att garantera denna rättsliga överhöghet i sina författningar. På samma sätt som de europeiska fördragen definierar unionens befogenheter, bör det vara möjligt att inhägna vissa frågor av enbart nationell betydelse i de nationella konstitutionerna. Jag hinner inte presentera en fullständig lista över dessa områden nu, men jag har gjort det i ett papper som publicerats av SOS Democracy Intergroup.
Överföringen av befogenheter måste medges i båda riktningarna: det är dogmatiskt och felaktigt att utgå från att åtgärder på Bryssels nivå i sig skulle vara att föredra framför nationella åtgärder. Det är denna inställning som vidgar klyftan mellan en del av oss i denna kammare och våra väljare utanför den.

Rack (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Nuvarande befogenhetsfördelning mellan unionen och medlemsstaterna är som gjord för populister av vilken kulör de vara må. Så fort någon i medlemsstaterna inte vill ta ansvar för något som är både viktigt och nödvändigt men impopulärt behöver vederbörande bara ta till övertygande brösttoner och skjuta över ansvaret på unionen.
Käraste vänner medborgare, hur gärna skulle jag inte vilja göra detta annorlunda, men jag får inte för Bryssel! Medborgarna behärskar nämligen inte befogenhetsfördelningen, och därför kan man också säga vad som helst. Befogenhetsfördelningen är ogenomskådlig åtminstone för medborgarna. Den har aldrig varit lätt att förstå under de gångna femtio åren, men i dag har den blivit obegriplig.
Systemet med begränsad behörighet har blivit till en obegränsad självbetjäningsbutik för den europeiska politiken. Genom Lamassoures betänkande vill vi förändra denna ohållbara situation i grunden - sortera, systematisera och göra begriplig är devisen. Mycket eller det mesta verkar ha lyckats bra. En fråga är för mig särskilt viktig, och det gläder mig att föredraganden har tagit fasta på en impuls från mig. Det handlar om att i framtiden förbjuda så kallat missbruk av den rättsliga formen. När det har saknats en förordning eller en direktivbefogenhet har de europeiska institutionerna hittills alltför ofta fått klara sig med ett konstgrepp och uppfunnit ett handlingsprogram, en åtgärd, ett pilotprojekt eller liknande. Därmed var den bristande befogenheten inte längre något problem.
När vi nu förbjuder denna öppning till de nationella ansvarsområdena stänger vi igen Pandoras ask. Därmed, hoppas jag, gör vi Europa lite mer överskådligt, begripligt och därmed lättare att acceptera för medborgarna.
(Applåder)

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, ärade kolleger! Faktiskt, även jag menar att betänkandet är ett riktigt steg framåt i debatten om de europeiska kompetenserna, och det inte bara i intellektuell bemärkelse, utan även politiskt. Jag vill inte bara tacka kollegan Lamassoure för de intensiva funderingarna, utan även för det intensiva lyssnandet under debatten. Jag menar att betänkandet i huvudsak för fram två budskap. Även vi Europaparlamentariker vill ha tydliga ansvarsområden. Genom att klargöra vad vi är ansvariga för och, följaktligen, vad vi inte är ansvariga för, skyddar vi oss nämligen mot anklagelser att vi lägger oss i centraliseringen.
För det andra för betänkandet fram budskapet att vi vill ha ett tydligare Europa i förbindelserna utåt, ett tydligare Europa när de europeiska intressena företräds ute i världen, men även att vi är beredda att avstå från vissa saker i inrikespolitiken och överlåta åt medlemsstaterna att utforma de detaljerade reglerna. Det är ju faktiskt intressant att decentraliseringen de senaste åren har genomförts med framgång i alla EU-medlemsstater och även i kandidatländerna. Även de globalt arbetande företagen handlar enligt principen ?små enheter och stora nätverk?. Därför bör vi ledamöter inte minst i vårt eget intresse koncentrera oss på våra kärnkompetenser och vara tydliga med detta.
Här har kommissionen varit mycket modig. Kommissionens ordförande, ni, herr Barnier och er kollega Vitorino har gjort modiga uttalanden. Betänkandet är ett erbjudande till medborgarna - även till dem som är skeptiska till EU - om ett modernt, handlingskraftigt och öppet Europa.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Lamassoures betänkande är ett bidrag på högsta nivå till diskussionen om unionens framtid, en viktig byggsten som gör det möjligt för vårt parlament att spela en huvudroll i arbetet på att skapa en framtida konstitution. Det rör sig utan tvekan om ett framsteg som bidrar till att skapa klarhet i den känsliga frågan om befogenheter, just i det ögonblick när denna fråga står i centrum för konventets diskussioner.
Vi är övertygade om att det nya Europas framtida konstituerande fördrag, vår Grundnorm, borde främja tillkomsten av en union som äntligen har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, en union som äntligen kan spela en roll för freden i Medelhavsområdet och inte bara där, en union med starka befogenheter när det gäller säkerhet, kontroll av invandringen, den inre marknaden och valutapolitiken.
Jag tycker inte det verkar som om Lamassoures betänkande beskriver en europeisk superstat, fjättrad av en påträngande byråkrati. Ingen centralism, med andra ord, utan en federation av nationalstater som bygger på principerna solidaritet och subsidiaritet, med en uppdelning av befogenheter mellan de olika institutionella nivåerna: Europa, nationalstaterna, regionerna. När det gäller de sistnämnda, Lamassoure, så krävs det förmodligen en större tydlighet. Det skulle vara lämpligt att fördjupa ansvarsområdena för de andra lokala institutionerna, och här tänker jag på de stora städerna. Målet är att bygga ett framtida Europa som hela tiden befinner sig närmare medborgarna.
Men herr talman, hur skall vi kunna begära av européerna - och jag ansluter mig till Napolitanos protest - att de skall delta i konstruktionen av det nya Europa om vi själva nöjer oss med att gömma undan diskussionen om frågor som är så viktiga som de som vi diskuterar just nu i denna kammare?

Schleicher (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Europas kulturella mångfald återspeglas även i statsformerna i medlemsstaterna. Att bära ansvar i Europa innebär ett ömsesidigt godkännande av de mångsidigt konstituerade statsordningarna i medlemsstaterna.
Jag kommer från en federalt uppbyggd medlemsstat och ser en stor fördel i detta, framför allt när det gäller den större politiska närheten till medborgarna. Därför är jag särskilt tacksam över att föredragande Lamassoure har tagit upp frågan om regionerna och då framför allt de regioner som har lagstiftande befogenheter. En del av dessa regioner är till ytan och befolkningsmängd större än de små medlemsstaterna. Denna obalans i möjligheten att utforma sin politik kommer att växa när ytterligare medlemsstater ansluts. Punkt 34 och kompromissförslaget i punkt 39 är mycket viktiga eftersom de visar på en ny rättslig väg i tvistefrågor som rör subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen.
Låt mig göra kollegerna uppmärksamma på en sak: Genom domen den 3 maj 2002 utlyste EG-domstolens första instans sig själv till författningsdomstol i fallet Jégo Quéré. En tydlig avgränsning i befogenheter är av största vikt för att få medborgarnas godkännande för en fortsatt integrering internt och av utvidgningen.
När förslaget till ett europeiskt författningsfördrag skall utarbetas måste konventet orientera sig efter en transparent ansvarsfördelning mellan unionen och medlemsstaterna. Detta är vad Europas medborgare önskar. Enligt den senaste Europabarometern är 60 procent av medborgarna i EU stolta över att kalla sig européer och två tredjedelar av nuvarande EU-befolkning - i Italien hela 80 procent - vill ha en europeisk författning. Kollegan Lamassoures positiva betänkande är ett viktigt bidrag från Europaparlamentet på den vanskliga vägen dit. Därför vill jag tacka samtliga och hoppas att vi skall ha framgång i konventet!

Schwaiger (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär Barnier, ärade kolleger! Dagens långa debatt har visat att vi intar en mycket positiv hållning till en fråga, nämligen till regionernas roll i Europeiska unionen, och att dessa givetvis värdesätts i Lamassoures betänkande. Det planeras ju ett särskilt betänkande om regionernas roll. Jag menar dock att vi i morgon bitti kan avsluta vår långa debatt med att ännu en gång gemensamt gå igenom hur det som vi nu har kommit fram till på gemensam väg kan formuleras lite tydligare i betänkandet - det finns ju ändringsförslag från olika grupper som rör detta.
Den andra punkt som jag vill ta upp är respektive kompetenser. Alain Lamassoure har helt korrekt påpekat att förbindelserna i utrikeshandeln - ett mycket viktigt område - också hör hit. Här är det så att kommissionen absolut kan driva på saker och ting, att ministerrådet har del i orienteringen men att Europaparlamentet, helt i motsats till den amerikanska kongressen, knappast har några möjligheter att påverka alls. Det praktiska samarbete som vi har och vårdar med kommissionen är utmärkt, men jag tror att saker och ting inte alltid måste vara som de är nu. Inom ramen för befogenhetsfördelningen skulle vi egentligen vilja lyckas bättre - en sak som är särskilt viktig för vår institution. Kanske kan konventet ta upp även denna nödvändiga fråga. Jag menar i alla fall att regionerna är en viktig fråga. Jag vill också tacka Lamassoure för det utmärkta betänkandet. När det gäller regionerna anser jag dock att vi är lite för tveksamma. Vi borde våga lite mer.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall försöka använda dessa få spelstoppsminuter i denna mycket sena debatt, som för övrigt sammanfaller - vilket jag sade till Mendez de Vigo - med de två spelstoppsminuterna i den berömda match som han talade om. Enligt vad jag har fått höra leder Real de Madrid fortfarande med 2-1, det var för övrigt Zidane som gjorde det andra målet. De upplysningar jag ger er har inte hindrat mig från att uppmärksamt följa hela den högkvalitativa debatten om behörighetsfrågan, som är central i förklaringarna från Nice och Laeken.
Den resolution ni just har antagit kommer faktiskt att vara ett centralt inslag i den nyligen inledda debatten om unionens framtid. Detta ämne är centralt, eftersom det väcker grundläggande politiska frågor. Men samtidigt skapar det - vilket föredraganden är väl medveten om - stora tekniska problem. Debatterna under det senaste mötet i konventet vittnar om denna invecklade situation, i likhet med de debattbidrag som redan har presenterats inför nästa möte och olika experters många ställningstaganden.
Jag skulle till att börja med vilja tacka kammaren, mina damer och herrar ledamöter, som redan 2001 tog initiativet till att inleda en diskussion om denna svåra fråga, som ett slags föraning. Jag skulle sedan vilja tacka de olika utskotten i parlamentet, framför allt utskottet för konstitutionella frågor för ett arbete av hög kvalitet. Den resolution som blev frukten av detta arbete präglas av stor klarhet, trots att ämnet är svårgenomträngt och krångligt. Tillåt mig att mera särskilt tacka Alain Lamassoure, som inte tvekade att genomföra omfattande samråd för att färdigställa betänkandet, samtidigt som han var tvungen att följa ytterst pressade tidsplaner. Han har gjort detta med stor öppenhet och gedigen sakkunskap om texterna, egenskaper som är utmärkande för honom. I likhet med honom tror jag att denna text kommer att vinna inflytande.
Resultatet av detta kollektiva tillvägagångssätt är onekligen konstruktivt, eftersom det mynnar ut i tre viktiga idéer, som vi anser vara viktiga - det säger jag å kommissionens vägnar - och som jag vill kommentera helt kort.
Den första idén är ett övergripande förtydligande av Europeiska unionens rättsliga ram. Detta förtydligande går inte att skilja från en långtgående institutionell reform. Man föreslår således att unionen skall få en riktig konstitution, att den andra och den tredje pelaren skall överföras till gemenskapens behörighetsområde, att det lagstiftande och det verkställande arbetet skall skiljas åt på ett tydligare sätt, att en normhierarki skall upprättas och att lämpliga instrument skall definieras bättre.
I detta mycket omfattande arbete med att skapa en ny rättslig jämvikt vill jag självklart uppehålla mig vid nyckelfrågan, nämligen konstitutionaliseringen av unionen. När stadgan om de grundläggande rättigheterna införlivas med fördragen önskar kommissionen att Europeiska unionen skall få en text av konstitutionell karaktär.
Den andra viktiga idén i detta betänkande är att behörighetsområdena skall klassificeras i tre kategorier: befogenheter som principiellt tillhör medlemsstaterna, unionens egna befogenheter och delade befogenheter. Jag förstår självklart det intressanta och värdefulla i försöket att beskriva den nuvarande behörighetsorganisationen. I det här skedet, mina damer och herrar ledamöter, herr föredragande, anser jag att vi bör ta ställning till tre risker. Risken för stelbenthet som följer av vattentäta uppdelningar från område till område - en risk som flera parlamentsledamöter tagit upp - skulle kanske kunna frysa behörighetsfördelningen mer än vad som krävs för större klarhet. I framtiden måste unionen ha medel för att kunna möta nya utmaningar, om det skulle visa sig nödvändigt. Apropå det noterar jag i resolutionen att man är mån om att bevara en flexibilitet i systemet, med förslaget att en utvecklingsklausul skall skrivas in i fördraget.
En andra risk verkar för mig vara att vissa s.k. funktionella rättsliga grunder avskaffas, om det blir ett krav på att vi skall knyta behörighetsområden till särskilda frågor. Vill vi till exempel verkligen avskaffa artikel 13 i fördraget, som ger oss möjlighet att bekämpa alla former av diskriminering; diskriminering grundad på kön, ras, religion, ålder, osv.? Jag tror inte det, och det är säkerligen inte den avsikt som ligger bakom detta betänkande. En tredje möjlig risk består i att man försummar de negativa befogenheterna, dvs. de regler som direkt begränsar medlemsstaternas utövande av befogenheter, till exempel förbudet mot åtgärder som hindrar rätten till fri rörlighet. Detta är ingen liten detalj, det är till och med på det här sättet som medborgarna tilldelas vissa av sina centrala rättigheter i Europeiska unionen.
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Vi behöver sammanfattningsvis upprätta en jämvikt mellan å ena sidan en nödvändig rationalisering av behörighetsområden, och å andra sidan EU-systemets särskilda karaktär, som vi inte vill påverka negativt.
Det finns slutligen en tredje viktig idé i detta betänkande: vi måste uppfinna nya sätt att få subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen att iakttas. Frågan om skärpta kontroller av efterlevnaden av behörighetsfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna är en del av de mer komplexa problem som vi måste lösa. Jag har fått höra att ni redan har haft livliga debatter om detta i utskottet, vilket visar att det i dag inte finns någon idealisk, politisk eller juridisk, lösning som framstår som odiskutabel.
Herr talman, mina damer och herrar! Avslutningsvis vill jag än en gång - bortsett från de synpunkter som jag skulle framföra till er - som vanligt uttrycka min uppriktiga glädje över det utmärkta samarbetet mellan våra två institutioner och välkomna kammarens bidrag. Detta bidrag kommer en vecka innan kommissionen själv skall presentera ett omfattande bidrag om det europeiska projektet, där ni, herr Lamassoure, mina damer och herrar, kommer att återfinna ett antal av era idéer. Ert bidrag kommer också - det påpekade ni själva - innan ett mycket känsligt möte i konventet äger rum, vid en tidpunkt då vi till stor fördel har ägnat mycket tid åt att föra allmänna diskussioner om unionens uppdrag, och innan vi kommer in på frågans kärnpunkt och kanske närmar oss ett sanningens ögonblick.
Därför anser jag att kammarens bidrag är enormt viktigt och att det kommer att ge avgörande vägledning i frågan om Europeiska unionens befogenheter, en vecka före konventets nästa möte. Än en gång: det är helt och hållet avgörande och till och med livsviktigt att parlamentet och kommissionen tillsammans skissar på huvuddragen i en gemensam vision, för dessa båda institutioners gemensamma intresse av en förnyad gemenskapsmodell, som både den ena och den andra arbetar för, jag skulle till och med vilja säga den ena tillsammans med den andra.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0157/2002) av Baroness Nicholson of Winterbourne för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om situationen i Irak elva år efter gulfkriget (2000/2329(INI)).

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
 - (EN) Herr talman! Det är en ära att få presentera detta betänkande om Irak för parlamentet i kväll. Jag anbefaller det till omröstningen i morgon och jag hoppas och tror att så många som möjligt av mina kolleger skall stödja det.
Irak är ett land som slits sönder av tragedier: det är laddat med trauman och smärtan hos dess folk når över världen. Det styrs av en tyrann, en rövare, vars aptit på territorium har fört hans armé in i Islamiska republiken Iran, han startade kriget mellan Iran och Irak - en miljon människor dog. Senare gick han in i Kuwait med de resultat som vi alla känner så väl, och in i norra Irak, där han utsatte invånarna för bombning med kemiska vapen. Och i södra Irak har han torrlagt de historiska irakiska träskmarkerna. Handlingarna av en man och hans regim har förstört 5 000 år av oavbruten mänsklig civilisation och orsakat den värsta humanitära tragedin sedan det andra världskriget, enligt Förenta nationernas särskilda rapportör för mänskliga rättigheter i Irak. Han är en ytterst grym man som styr över ett terrorvälde och, som en politisk flykting som flydde för inte så länge sedan sade, har han gjort Irak till ett modernt koncentrationsläger.
Vad kan Europaparlamentet erbjuda när situationen ser ut på det viset? Vi måste tänka på hur annorlunda Irak skulle kunna vara. Med sin olja och andra resurser har Irak kapacitet att bli den rikaste nationen i världen per capita. Det finns ett exempel på demokrati och rättsstatsprincipen i Iraks tre nordliga provinser. Människorna i Irak är mycket begåvade, ytterst duktiga och fram till Saddam Hussein tog över hade de en hög utbildningsnivå, god hälsovård och ett visst mått av demokrati.
Så vad är det betänkandet rekommenderar som är annorlunda, som tillägger något av värde till denna mycket långvariga debatt? Vi gör ett antal förslag som jag anbefaller åt denna kammare. För det första, rekommenderar vi inrättandet av en tillfällig internationell brottmålsdomstol. Det kravet har framförts tidigare- jag framförde det själv 1988. Vari ligger skillnaden? Vi rekommenderar att den inrättas inte bara för att döma Saddam Hussein utan samtliga av hans tjänstemän som har utfört grova kränkningar av mänskliga rättigheter, både inom och utanför Iraks territorium. Eftersom det är svårt att inrätta en sådan domstol, rekommenderar vi starkt att Europeiska unionen tar initiativet och upprättar en byrå för undersökningar av de omfattande kränkningarna av mänskliga rättigheter. Vi skulle kunna samla in och förbereda det erforderliga bevismaterialet och utarbeta ett officiellt register över de talrika kränkningar som begåtts av den irakiska regimen. Vi önskar att denna grupp skall upprättas utan dröjsmål. Vi uppmanar kommissionen och ministerrådet att underlätta detta och se till att det blir verklighet. Det skulle göra en oerhörd skillnad för framtiden för människorna i Irak.
För det andra kräver vi att de irakiska träskmarkerna - som nu har torrlagts till de sista 10 procenten - skall nomineras till världsarv. Vi anser att detta kan genomföras, och att de kan återställas. Vi uppmanar Islamiska republiken Iran att ta ansvar för den lilla bit av de ännu inte torrlagda träskmarkerna som ligger på dess territorium.
Vi ber än en gång det internationella samfundet och Europeiska unionen att särskilt bry sig om de 3,5 miljoner flyktingar som har flytt från Irak under de senaste 11 åren. Dessa flyktingar får inte tillräckligt stöd. Ingenting av det så kallade olja för mat-programmet går till dem och de får mycket lite annat. Vi uppmanar Europeiska unionen, och särskilt kommissionen, att gå igenom och förnya programmen och erbjuda gott stöd för dessa flyktingar så att de kan omskolas och kan föra tillbaka demokratin till det framtida Irak.
Så vi rekommenderar en agenda för rehabilitering. Jag har lämnat kommentarer, ändringsförslag som talar om krig utan avseende. Denna kammare har inte några befogenheter i fråga om krig eller trupper så vi rekommenderar att vi skall erbjuda utbildning och civilt bistånd. Vi måste uppmana alla att använda varje möjlig form av påtryckningar för att få Irak att släppa in vapeninspektörerna och ge dem obehindrat tillträde över hela landet. Vi måste se till Iraks framtid och jag uppmanar denna kammare att stödja betänkandet.

Gomolka (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Europeiska unionens ståndpunkt gentemot den irakiska regeringen präglas dessvärre av de irakiska makthavarnas utpressningstaktik. Saddam Hussein och hans medhjälpare har tagit stora delar av det egna folket som gisslan i sin aggressivitet. Det gemena i situationen är den politiska instrumentaliseringen av en högst verklig och ofta på konstgjord väg förstärkt mänsklig och ekonomisk nöd. Ofta är det de svagaste i samhället som drabbas hårdast. Detta får dock inte leda till att man blandar ihop orsak och verkan.
Orsaken till lidandena för den stora majoriteten av det irakiska folket är inte sanktionerna, utan orsaken är aggressiviteten, slugheten och oförmågan hos en totalitär regim som har provocerat fram dessa sanktioner. Alla andra betraktelsesätt, alla tankemässiga kortslutningar måste bemötas strängt. Alla uttalanden som nöjer sig med att beskriva ett direkt samband mellan följderna av embargot och effekten på befolkningen är farligt kortfattade, även om avsikten är god. Detta förskjuter nämligen och suddar ut de irakiska makthavarnas entydiga politiska ansvar. Den som talar om sammanbrottet för den sociala och tekniska infrastrukturen, om bristen på livsmedel och medicin och samtidigt ignorerar, förbigår eller förtiger regimens ansvar för detta, han eller hon handlar i alla händelser naivt eller slarvigt.
FN:s säkerhetsråd visade vid sammanträdet i går på den rätta vägen. Rådet beslutade enhälligt att förstärka vapenembargot och samtidigt underlätta importen av civila varor till Irak. Därmed har man på nytt dokumenterat att det finns en långtgående innehållslig överensstämmelse mellan å ena sidan föreliggande betänkande och Europaparlamentets hittillsvarande resolutioner och å andra sidan resolutionerna från säkerhetsrådet och Kommissionen för de mänskliga rättigheterna. Denna överensstämmelse borde understrykas, fördjupas och utvidgas och inte trasas sönder av uttalanden om ett påstått misslyckande för embargot.
I Nicholson of Winterbournes betänkande upptas och fördjupas ett förslag som lades fram redan i november 2000. Förslaget gäller inrättandet av en tribunal som skall bestraffa den irakiska regeringens brott mot de mänskliga rättigheterna. Jag är övertygad om att sådana processer avskräcker - om inte alla diktatorer, så många av deras villiga medhjälpare - och bidrar till att destabilisera regimen. Därför stöder jag utan förbehåll kravet på inrättandet av en undersökningsmyndighet som samlar och utvärderar vittnesmål och dokument och dokumenterar juridiskt bindande bevis.
(Applåder)

De Keyser (PSE).
Herr talman, mina kära kolleger! För oss är betänkandet av Baroness Nicholson of Winterbourne varken bra eller dåligt, och vi vill inte falla i fällan genom att ta ställning till de yttersta ändarna på skalan över dåliga ting, men helt klart är att det är farligt, eftersom man inte kan bortse från dess sammanhang. Förenta staterna förbereder öppet ett militärt ingripande i Irak och söker hos oppositionen i exil efter personer som kan efterträda Saddam Hussein. Det är varken Europas vana eller uppdrag att stjälpa regimer, och vi kommer helt klart bara att rösta för betänkandet av Baroness Nicholson of Winterbourne om det inte råder några tvivel på den här punkten. Min grupp fördömer självklart förbehållslöst de brott mot mänskliga rättigheter som man redogör för i detta betänkande. Men vi blev förvånade över att hon var så pass fåordig när det gäller den humanitära tragedi som embargot har gett upphov till och de 1,5 miljoner döda som det har förorsakat. Min grupp anser också att betänkandets betoning på irakierna i exil inte får leda till att vi glömmer att det finns ett inhemskt civilt samhälle som lever kvar, med värdighet. Jag har just kommit tillbaka från Irak och kan berätta om det. Obalansen i betänkandet kan som tur är rättas till med de ändringsförslag som har lämnats in. Men det som enligt min mening är viktigast finns inte med. Det viktigaste är: vilken roll vill Europa ha i den här frågan? En fredsskapande roll, som öppnar vägen till en dialog med Irak, eller en roll som utlösande faktor? Efter omröstningen i morgon kommer den frågan att vara klar. Vi socialister kommer således att be FN att spela en framstående roll i sökandet efter en fredlig regional lösning och att omedelbart häva det ekonomiska embargot. Resolution 1409 från FN:s säkerhetsråd, som röstades igenom i går, är mycket restriktiv, även om man lättar på sanktionerna. Vi kräver att Irak utan restriktioner skall öppna portarna för Förenta nationernas inspektörer, vilket då får fungera som föredöme för Israel. Vi kräver att Europa engagerar sig för återuppbyggnaden av landet, under förutsättning att den irakiska regeringen genomför demokratiska reformer. Låt oss för Guds skull inte isolera det irakiska samhället. För landet och för regionen skulle konsekvenserna av en väpnad konflikt vara omöjliga att uppskatta. Jag blev personligen chockad av det uttalande som en brittisk diplomat gjorde i FN i går, ett uttalande som återgavs i det nummer av Le Monde som kommer i morgon: ?Irak måste veta att missilerna kommer att falla när förhandlingarna med FN tar slut, oavsett om Bagdad går med på eller inte går med på att inspektörerna återvänder ...?
(Talmannen avbröt talaren.)

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Saddam Husseins regim är en avskyvärd diktatur. Han har i flera år släpat med sitt folk i krig och offrat välfärden och de sociala och ekonomiska framstegen på detta. Det får vi inte glömma. Invasionen i Kuwait och det gulfkrig som följde på det var ett lågvattenmärke. Den irakiska regimen har överlevt allt det här trots befolkningens lidande, vilken förutom en omänsklig regim även var tvungen att genomgå konsekvenserna av de internationella sanktionerna. Sanktionerna använde dock Saddam Hussein på ett behändigt sätt för att bättra på sin popularitet. I många vanliga arabers ögon blev han en symbol för det arabiska motståndet mot den amerikanska överhögheten. Allt det får vi inte glömma. Vid bedömningen av betänkandet från Baroness Nicholson of Winterbourne vill vi behålla fyra grundläggande huvuddrag.
Anklagelsen mot den irakiska regimens fortsatta kränkningar av demokratin och de mänskliga rättigheterna.
För det andra, kritik mot de sanktioner som inte drabbar regimen utan den iranska befolkningen.
För det tredje, garantier för de kulturella minoriteterna från den internationella gemenskapen.
För det fjärde, en lösning av konflikten mellan Irak och den internationella gemenskapen med icke-militära medel i enlighet med Förenta nationernas och säkerhetsrådets resolutioner.
Krig är ingen lösning i det här fallet. Krig innebär inte bara att nya offer riskerar att falla bland civilbefolkningen utan även kurderna avfärdar det. De arabiska länderna fruktar en folkresning. Europa måste inta en egen hållning till det här och inte blint följa den amerikanska politiken, vilken medför stora risker för stabiliteten i världen och endast medför hat och frustration.

Brie (GUE/NGL)
Herr talman! Jag tolkar inte betänkandet på samma sätt som De Keyser, utan positivare. Men låt mig först rikta en kommentar till er, herr Gomolka: Jag tror att man kanske måste gå lite djupare för en korrekt beskrivning av orsak och verkan. Som vetenskaplig rådgivare upplevde jag på nedrustningskonferensen i Genève 1985 att USA, de västeuropeiska stormakterna och Sovjetunionen teg stilla när det talades om den irakiska arméns användning av kemiska vapen mot Iran. Med en sådan politik stärker man förstås diktatorerna och deras tillgång till massförstörelsevapen.
Naturligtvis är betänkandet inte konsekvent. Det innehåller motsägelser. Men tre saker vill jag lyfta fram: För det första kritiseras Saddam Husseins oansvariga politik gentemot det egna folket och den internationella gemenskapen på ett sätt som inte kan missförstås. I betänkandet formuleras de nödvändiga kraven. För det andra - och detta har jag helt enkelt tolkat annorlunda - framhäver det den för mig avgörande frågan om en lösning på konflikten eftersom det - jag citerar: ?betonar betydelsen av en multilateral politisk lösning under FN:s flagg som den enda lösningen för att garantera stabilitet och fred i regionen.? Det får inte bli krig. Detta skulle få de mest hotfulla följder i regionen, men även för hela vårt förhållande till den islamiska och arabiska världen.
För det tredje: I betänkandet ställs krav på att de ekonomiska handelssanktionerna skall hävas, åtminstone i de fall där det saknas militär relevans. Sanktionerna är kontraproduktiva och en katastrof för den irakiska civilbefolkningen, framför allt för barnen. Därför, ärade föredragande, vill jag tacka er för betänkandet, även om det kan låta konstigt från denna sida av parlamentet, men jag tolkar detta som ett betänkande skrivet i en verkligt god liberal tradition.

Belder (EDD).
Herr talman! Irak har en potential att vara rikt och välmående. I sitt gedigna betänkande säger Baroness Nicholson of Winterbourne det också från början. Hon pekar då i första hand på landets medborgare. Därmed befinner hon sig i gott sällskap med den namnkunnige kännaren av den arabiska världen, professor Bernard Lewis. Av egen erfarenhet har Lewis mycket höga tankar om de irakiska studenternas nivå.
Saddam Husseins fullständigt omänskliga regim har dock skadat Iraks nationella utvecklingskapacitet enormt. Samtidigt fortsätter den irakiska envåldshärskarens ohämmade makts- och hämndlystnad att utgöra ett allvarligt hot, både för närområdet och för hela den internationella ordningen. Hur skall man annars förklara dennes hemliga program för massförstörelsevapen? Samma sak gäller för Saddams öppna sponsring av palestinska självmordsattentat mot den israeliska civilbefolkningen. I betänkandet talas ett tydligt språk om den destabiliseringsstrategin.
Därför vill jag med kraft, herr talman, bestrida ändringsförslag 6 av Sakellariou. För det första är det okollegialt att förringa betänkandet från Baroness Nicholson of Winterbourne som ?endast föredragandens personliga åsikt?. Dessutom är det också helt fel. Det handlar ju här om ett betänkande som med stor majoritet och utan motröster antagits i det här parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Slutligen kan jag helt och hållet instämma i förslaget att från europeiskt håll förbereda en internationell ad hoc-tribunal för Irak. För att en sådan tribunal skall fungera förutsätts dock att Saddam Husseins skräckregim faller ... Och vill rådet och kommissionen tillsammans med regeringen Bush verkligen inse denna önskan? Det saknas verkligen inte rimliga, nationellt representativa alternativ för Saddams omgivning.
I så fall skulle sanktionerna omedelbart kunna upphävas helt och hållet. Då skulle landets rika möjligheter kunna utnyttjas helt igen. Till förmån för den irakiska befolkningen och till förmån för den regionala och globala stabiliteten.

Kronberger (NI)
Herr talman! Det finns i dag vetenskapligt belagda och väldokumenterade uttalanden om gulfkrigets historia och förhistoria som visar att kriget föregicks av eller gick hand i hand med en gigantisk desinformationskampanj. Det kan inte uteslutas att det ännu i dag sprids diverse information om Irak av strategiska skäl. Detta skall varken ses som en anklagelse mot föredraganden eller som ett rättfärdigande av Saddam Hussein. Men man skall inte glömma att Saddam Hussein var en mycket god vän till västvärlden fram till inmarschen i Kuwait. Den irakiska befolkningen behöver fred i dag, och sanktionerna blir till en sorts etnisk rensning i landet, vilket en hög FN-tjänsteman nyligen rapporterade om. Jag vågar tvivla på att betänkandet i sin nuvarande form bidrar till att lindra nöden för den irakiska befolkningen. Ändringsförslagen från Wurtz och Sakellariou bör absolut stödjas.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Ibland bildas det egendomliga koalitioner här i kammaren, men inte bara här. Det är givetvis svårt att bedöma situationen i Irak, och det av två skäl. För det första är det alltid svårt att bedöma en diktatur på grund av dess inre struktur, och för det andra bör USA:s agerande nämnas. Ingen tvekan om det. Samme Saddam Hussein som USA nu motarbetar kraftigt gav man tidigare sitt stöd, ett våldsamt stöd. Men USA:s agerande får inte låta oss blunda för att detta är en regim som måste fördömas med kraft och styrka, inte minst därför att den förtrycker den egna befolkningen, ja alla befolkningsskikt. Jag tänker till exempel på kurderna. Jag har just kommit tillbaka från en delegationsresa till den kurdiska delen av Turkiet där syftet var att kämpa för den kurdiska befolkningens rättigheter, men hur mycket starkare behöver vi inte arbeta för att kurderna inte skall förintas i Irak. Det är skillnaden mot Turkiet, där man kanske inte tar tillräcklig hänsyn till dem, deras språk och så vidare, men i Irak skulle de förintas, och detsamma gäller shiiter och andra delar av befolkningen. Dessutom tillkommer förstås hotet från grannländerna, inte bara Israel utan även de arabiska grannarna, t.ex. Kuwait eller Syrien. Detta är ju klara fakta som vi inte får glömma bort.
Likväl finns det några saker som måste förändras. Vad det gäller frågan om sanktionerna så är det verkligen både och, kollega Gomolka. Det är utformningen av sanktionerna som är obalanserad, och det är förstås Saddam Husseins sätt att missbruka sanktionerna genom att mycket målinriktat använda en del av de medel han får till sig själv och sina mannar i stället för till befolkningen, som följaktligen får svälta ännu mer. Ändå måste vi styra om sanktionerna och inrikta dem på de komponenter som verkligen är nödvändiga och som tvingar regimen på knä samtidigt som de icke-nödvändiga sanktionerna, som snarare drabbar och skadar befolkningen, måste upphävas.
För det andra måste vi stödja alla grupperingar, både inom landet och utomlands, som arbetar för att förändra regimen så att situationen blir rimlig. Ibland jämför jag detta - även om situationerna inte är helt jämförbara - med Jugoslavien där vi givetvis också satsade hårt på att få bort Milosevic och gav organisationerna inom landet men även externt stöd i arbetet för att ändra på regimen.
Den tredje punkten, som är mycket viktig för oss socialdemokrater, är att vi inte vill ha några ensidiga militära åtgärder som inte täcks av beslut i FN, för det är inte krig vi vill ha, vi vill att FN skall engagera sig i alla åtgärder på samma sätt som de engagerar sig i sanktionerna. Detta är vår främsta önskan. Vi vill återge FN dess rättigheter och vi vill att FN skall engagera sig för att förändra regimen.
Jag vill tacka föredraganden för att vi har kunnat närma oss varandra så mycket de senaste dagarna, och jag antar, ja, jag är till och med fast övertygad om att vi, med några ändringsförslag, kommer att anta betänkandet med stor majoritet i morgon.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har besökt Irak alltför många gånger för att ha några illusioner. Det rör sig om en diktatorisk terrorregim i Bagdad, det är ingen tvekan om det. Samtidigt är det dock uppenbart att västvärldens reaktioner och sanktioner har varit totalt misslyckade och drabbat civilbefolkningen i stället för den diktatoriska regimen.
Det finns ett ljus i mörkret, och det är de självstyrande kurdiska områdena i norr. Kurderna har ingen sympati för Saddam Hussein. De vill gärna ha en ny regim. Däremot avråder de från en militär intervention, eftersom de vet att det är de som skulle drabbas av Saddams hämnd. Det tycker jag vi skall lyssna på, och därför avvisar vi från den gröna gruppen bestämt varje tanke på ett massivt amerikanskt anfall.
Jag tycker att betänkandet från Nicholson of Winterbourne tyvärr präglas mycket av den sorts felaktiga reaktion mot Saddamdiktaturen som har bidragit till att Saddam nu snart kan fira 35-årsjubileum som Iraks reelle envåldshärskare. Nu skall vi inte ta ställning vare sig till Nicholson of Winterbournes anförande eller till hennes motivdel, utan till själva resolutionen. Med ändringsförslagen från de gröna så tror jag att vi också skall kunna rösta för betänkandet. Detta förutsätter självfallet att artikel 7 kvarstår som den gör i betänkandet, och inte upphävs såsom föreslås i vissa ändringsförslag.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Vi instämmer alla i uttalandena om Saddam Husseins regim. Vad man kan diskutera är den politik som bedrivs. Europeiska unionen stöder inte den politik som går ut på att slå till mot ?ondskans axel?. Unionen stöder inte heller politiken med kontrollerade heta kriser, som i sista hand drabbar dess egna intressen.
Men låt oss nu se på resultaten av den politik som faktiskt bedrivits i 11 år. Saddam Hussein och hans regim har inte störtats, folket är plågat, och medborgarna har stora problem, vilket vi tidigare hört en mycket tydlig redogörelse för. Å andra sidan har vi också fått bieffekter, som inte diskuteras här. Man har aldrig diskuterat vilka som drar nytta av detta embargo genom smuggling, man har aldrig diskuterat vilka bolag, också från våra egna länder, som samarbetar med regimen och på förmånliga villkor åtar sig alla slags anläggningsarbeten i Irak. Mot den bakgrunden vore det bra, om man utöver alla de kommitt?er som föreslås också tillsätter en annan kommitté, som har till uppgift att utforska ?who is who?, bland dem som har ekonomiska och kommersiella förbindelser med Irak, så att vi med den utgångspunkten kan se om sanktioner bör vidtas och i så fall i vilka områden.
Dessutom skulle jag vilja påpeka att det är fel att beskriva vissa förhållanden som helt och hållet förorsakade av Saddam Hussein. Det är olämpligt att ge en viss regim skulden för allt ont. Jag skulle vilja påpeka att det välkända problemet med Eufrats och Tigris' utlopp, frågan om träskmarkerna, inte beror på Saddam Husseins politik. Det beror i stället på Atat?rks dammar, de 17 dammar som redan börjat användas vid Eufrats och Tigris' bältflöden och som har betydelse för den strategiska kontrollen av vattenresurserna i området. Det är en fråga som vi inte diskuterar, och om 2, 3 eller 5 år kommer det att vara den viktigaste frågan, som leder till politiska konflikter och militära förvecklingar. Det är inte ett antal regleringar vid de båda flodernas utlopp.

Patten
. (EN) Låt mig först gratulera Baroness Nicholson of Winterbourne till hennes utmärkta översikt av situationen i Irak under de senaste elva åren och effekterna av internationella åtgärder under det senaste årtiondet. Detta är ett lämpligt tillfälle att granska de förhållanden under vilka den irakiska befolkningen lever, hur Saddam Husseins diktatur fungerar, och det ständiga hot han utgör för sitt eget folk, regionen och hela världen.
Jag är i stort sett överens med grundtanken i betänkandet. Vårt mål bör vara att koncentrera de internationella åtgärderna, inklusive sanktionerna, för att maximera verkningarna på Saddam Hussein och hans hejdukar, och minimera effekterna för folket i Irak. Betänkandet sätter ljuset på många allvarliga problem i Irak, inklusive bestraffningar av politiska motståndare till regimen, den humanitära krisen, Saddam Husseins systematiska vägran att efterkomma FN:s ålägganden när det gäller vapen för massförstörelse och Iraks destabiliserande inflytande i regionen.
Särskild uppmärksamhet ägnas med rätta mänskliga rättigheter i Irak. Betänkandet ger en fasansfull redogörelse av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det förekommer omfattande förföljelser av varje form av politisk opposition, liksom särskilt av invånarna i nedre Mesopotamiens träskmarker, kurderna och andra minoriteter bosatta i de nordliga regionerna.
Saddam Hussein har byggt upp en dubbel maktstruktur. Vid sidan av den reguljära armén och förvaltningen finns det en sorts ?skuggstat?, som upprätthålls av familj och militära styrkor under hans direkta kontroll och utövar tryck genom maktmissbruk. Sammantaget ger detta ett permanent tillstånd av våld och olagligheter som aldrig bestraffas.
Vi kan bara tillstå att resultaten av FN:s sanktioner under de senaste elva åren är svaga. Saddam Hussein sitter fortfarande orubbad vid makten. Hans förtryck av det irakiska folket är brutalare än någonsin. FN:s inspektioner har ensidigt ställts in av Irak och det finns goda skäl att misstänka att regimen har återupptagit sina program för kemiska och biologiska vapen. Den ekonomiska situationen har förvärrats, inte så mycket till följd av det internationella embargot som av de irakiska myndigheternas vägran att samarbeta med programmet ?olja för mat?.
Det är ingen tvekan om var skulden ligger. Saddam Hussein har visat att han inte på något sätt bryr sig om, inte bara sina internationella förpliktelser, utan sitt eget folk. Det irakiska folkets lidanden kan vara över i morgon om Bagdad bara ville samarbeta på ett trovärdigt och konstruktivt sätt med det internationella samfundet, genom att ge inspektörerna som skall kontrollera genomförandet av FN:s resolutioner obegränsat tillträde.
Irak måste också respektera sina internationella åtaganden när det gäller skydd för mänskliga rättigheter. Betänkandet av Baroness Nicholson of Winterbourne föreslår en tillfällig internationell brottmålsdomstol för Irak. Detta är en idé som vi måste granska noga, även mot bakgrund av vad som händer i andra internationella forum.
Jag hoppas att detta initiativ från Europaparlamentet skall vara till hjälp för att identifiera gemensamma delar av en politik som skulle kunna göra det möjligt för Europeiska unionen att spela en mera aktiv roll i denna fråga.
När det gäller de specifika rekommendationerna så känner den ärade ledamoten till gränserna för kommissionens roll och befogenheter, men jag kan ge ett erkännande åt argumenten för en frysning av ekonomiska tillgångar för de irakiska ledarna och att vägra dem tillträde. Det finns även starka argument för en närmare övervakning av mänskliga rättigheter, för att göra mer information offentligt tillgänglig och för att sätta mera press på den irakiska regimen för att skydda befolkningen och minoriteterna som lever i landet, inom FN:s ram.
Vad beträffar en förstärkning av åtgärder för demokratisering i samarbete med de irakiska exilgrupperna måste jag säga att jag i det nuvarande läget inte riktigt förstår vilken omfattning och vilken verkan sådana åtgärder kan tänkas ha.
Den irakiska befolkningens svåra situation har accentuerat svårigheterna att gripa sig an en regim som är lika hänsynslös som den är obetänksam. Jag noterar och välkomnar uppmaningen i betänkandet att utforska alla möjliga initiativ till fördel för den irakiska befolkningen och flyktingarna, samt att förstärka den nuvarande verksamheten inom området för humanitärt bistånd. Vi är beredda att pröva ytterligare åtgärder för att lindra den irakiska befolkningens lidande. Sådana åtgärder skulle även kunna verka uppmuntrande på organiseringen av oppositionen.
Sedan gulfkriget 1991 har Europeiska kommissionen varit den främsta givaren av humanitärt bistånd till Irak med över 270 miljoner euro. Under de senaste tre åren har vi lämnat bistånd på omkring 10 miljoner euro årligen. I år kommer vi att bidra med ungefär 13 miljoner euro.
Men effekterna av vårt bistånd reduceras på grund av de begränsningar som införts av Saddam Husseins regim. Vi måste ägna mer tankemöda åt hur vi kan hjälpa befolkningen genom att lyfta begränsningarna för handeln med icke-militära varor och varor utan dubbelt ändamål, samtidigt som vi säkerställer att vi förvägrar regimen möjligheter till vapentillverkning och till att berika sig. Det är därför som vi så starkt välkomnar den överenskommelse som nåddes i går i FN:s säkerhetsråd om en resolution för ett program med ?smarta sanktioner?, som kan ge det internationella samfundets ansträngningar ett nytt fokus.
Jag medger att några verkliga förbättringar inte är möjliga under den nuvarande regimen. En annan regim - nästan vilken annan regim som helst - skulle vara bättre för den irakiska befolkningen. Men vi får inte förlora våra grundläggande värden och principer ur sikte i vår strävan att hjälpa det irakiska folket och ge regionen stabilitet. Det är skälet till att jag är absolut övertygad om att vi måste fortsätta att agera inom Förenta nationernas ram.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0118/2002) av Doris Pack för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om rapporten från kommissionen till rådet om arbetet i styrgruppen på hög nivå för EU/Albanien inför förhandlingarna om ett stabiliserings- och associeringsavtal med Albanien (COM(2001)300 - C5-0654/2001 - 2001/2277(COS)).

Pack (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Vi behandlar i dag ett betänkande som antogs enhälligt i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Detta visar att kollegerna i utskottet ansåg att den linje jag föreslog var den rätta. Dessa kolleger hade dock möjlighet att själva lyssna till några kolleger från det albanska parlamentet i utskottet i januari. De kunde göra sig en bild av landets och politikernas mognad. Jag skall inte upprepa vad mina kolleger sade under debatten. Men dessvärre tycktes vare sig kollegernas eller mina egna uttalanden leda till att alla politiker i området inser att det faktiskt är för det albanska folkets skull de bedriver sin politik, detta gäller oppositionen såväl som regeringen!
Därför anser jag faktiskt att vi nu har ett betänkande som är förhållandevis hårt, men inte hårt på grund av att vi skulle tycka illa om det albanska folket utan därför att vi kanske tycker lite bättre om dem än vad många politiker i landet gör som inte är särskilt intresserade av medborgarnas väl utan mer av att fylla sina egna fickor och att bevaka sin egen ställning. Detta säger jag därför att jag känner folket och politikerna. Därför menar jag att vi inte skall hymla utan säga följande rent ut: Förra året hölls ett val. Detta val manipulerades. Vi gav vårt samtycke till att det inte behövde göras om. Men eftersom valet hade manipulerats i syfte att få en stor majoritet till presidentvalet nu i juni, bad vi att det valet inte skulle genomföras. I stället ville vi att politikerna skulle enas och försöka finna en person som skulle bli alla albaners president, i stället för att ha en albansk president som hamnat på posten på grund av en stulen majoritet. Därför är jag mycket tacksam över att kollegerna har stött mig på punkterna 4 och 5, där vi kräver att åtminstone de råd som slogs fast av valobservatörerna från OSSE/ODIHR (Organisationen för säkerhet och samarbete/kontoret för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter) skall tillämpas innan förhandlingar inleds mellan kommissionen och albanerna. Enligt dessa råd skall kommissionen inleda sitt arbete i parlamentet, kontrollera att man verkligen utarbetar en ny vallag och att makthavarna är så goda och diskuterar vem i Albanien som är lämpad att ena landet genom sitt sätt att arbeta.
Nu är det många som säger att allt går att kontrollera mycket bättre bara förhandlingarna inleds. Det tror inte jag! Vi besöker Albanien oftare än något annat land. Albanien är det enda land i världen som har en vänkrets i den bemärkelsen att stater och organisationer går samman och träffas flera gånger om året för att hjälpa landet. Och vad har detta åstadkommit? Jag vet att Albanien har genomlevt det värsta ödet i Europa. Vi vet det. Hoxha var inte Tito, och han var inte Honecker. Hoxha var Hoxha, och han var hemsk! Nu har Albanien sedan en tid tillbaka ingen Hoxha längre, och därför borde vi egentligen kunna förvänta oss en förbättring. Men det återstår oändligt mycket att göra. Vad Albanien nu måste göra, måste de inte göra för att närma sig Europa. Detta måste Albanien göra för att bli en sann demokrati, för medborgarnas bästa, och det är därför landet behöver en anständig juridik, en praktisk administration och möjligheter för folket att återfå de tillgångar som de förlorade rätten till, och det är därför landet behöver en ordentlig infrastruktur. Allt detta behöver Albanien också för att locka till sig investerare. Och de behöver de utländska investerarnas förtroende, och för detta krävs det en god politik!
Jag menar att rådet skulle göra klokt i att samråda med oss, eftersom ett avtal kräver vårt godkännande. Jag tror att kommissionen i grund och botten tänker precis som vi - att vi inte bör sätta i gång innan de albanska politikerna har visat sin vilja att ta ett steg framåt på något område. I så fall är vi genast beredda att föra gemensamma förhandlingar för att skapa ordning i allt det som landet nu måste arbeta med. Låt mig påminna om att vi flera gånger per år besöker landet och gör allt för att hjälpa till, och att det vi säger här i dag verkligen är en hjälp uteslutande för folket och inte mot folket. Därför är jag mycket glad att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik röstade enhälligt. Det gläder mig om så skulle ske även i morgon!

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, kära kollega Pack, ärade kolleger! Jag vill och jag kan och jag måste ännu en gång få gratulera kollegan Pack till betänkandet och härmed ge uttryck för ett godkännande från min grupp. Med sedvanlig precision och sedvanlig skärpa sätter hon fingret på saker. Jag känner till Albanien sedan många år tillbaka. Redan under omvälvningen var jag där för första gången. Jag älskar detta land, och precis som alla andra som engagerar sig i landet uppskattar jag många av invånarna och politikerna, men jag varken kan eller vill acceptera att de ledande politiska krafterna - framför allt två personer i toppen, men även oberoende av dem - inte är kapabla att låta sin osämja, sina fientligheter och sin konkurrens stå i bakgrunden för att i stället sätta landets intressen i fokus.
Därför håller jag helt och hållet med om vad kollegan Pack uttrycker i betänkandet, nämligen att det först och främst krävs en grundläggande vilja och beredskap. För mig handlar det inte om detaljer i den reform som säkerligen måste till i rättsväsendet, mediepolitiken, säkerhetspolitiken och bekämpningen av korruptionen. Det finns mycket att göra, men detta blir inte gjort så länge det inte finns ett minimum av samförstånd mellan de olika politiska krafterna. Det är svårt, det stämmer, men vi alla kommer från länder som särskilt efter olika krissituationer - jag tänker till exempel på tiden efter andra världskriget - trots inbördeskrig eller på grund av ett inbördeskrig har lyckats bygga broar och närma sig varandra.
Jag var föredragande för avtalet med Makedonien. Många kritiska röster har sagt: ?Å, ni var alldeles för snabba med godkännandet.? Jag vet inte, kanske var det fel av oss att kämpa så hårt för avtalet, kanske var det rätt. Men i Makedonien fanns det en mycket specifik fråga, nämligen frågan om förhållandet mellan de etniska grupperingarna. Det fanns också en vilja att förändra detta. För lite, för sent, som så ofta här i livet, framför allt i politiken. Men i detta fall handlar det inte om en enda fråga, utan om en principfråga. Därför delar jag denna åsikt. Så länge de viktiga politiska krafterna i landet inte visar någon beredskap att ställa landets öde i första hand är jag emot att vi inleder förhandlingar om ett avtal.
(Applåder)

Volcic (PSE).
Herr talman, Pack, ärade kolleger! När det gäller Albanien kan uppfattningen inte bli annat än samstämmig. Efter att ha utkämpat skoningslösa kamper mellan olika partier, mellan regioner och olika klaner, så verkar Albanien nu inse att landet inte kan leva utanför Europa och att det för att komma med i det europeiska samarbetet måste respektera de grundprinciper som gäller i Europeiska unionen.
Det val som genomfördes för ett år sedan ägde rum enligt de usla och traditionella metoder som tidigare gällt på Balkan. Om ett par veckor kommer det att hållas ett nytt val till posten som president och av de samtal vi har haft här i Europaparlamentet har man fått intrycket att man i dag kanske inser att på vägen mot en normalisering behövs det en presidentkandidat med viss prestige, som kan samla ett omfattande stöd bland befolkningen. Det är ingen tillfällighet att bland de problem som den nya presidenten skall lösa finns en utbredd korruption, en statlig administration med kraftiga brister, en organiserad brottslighet. Rättsväsendets auktoritet måste återupprättas, en ny administration måste byggas upp, och allt detta samtidigt som det saknas ekonomiska resurser. Europa skulle kunna hjälpa Albanien genom att inleda förhandlingar för att sluta ett associerings- och stabiliseringsavtal, helst redan i år.
Men man behöver inte dölja det faktum att albanerna i allt väsentligt måste hjälpa sig själva och att inga förhandlingar blir långlivade om man inte respekterar rättsstatens principer. Den nyligen inrättade tvåpartskommittén måste snart börja arbeta och den kommer att uppmanas att undersöka de oriktigheter som begicks just i samband med valet under sommaren 2001. Naturligtvis måste denna kommitté göra vad den kan för att undvika att de övergrepp som förbluffade inte bara de egna medborgarna utan även de utländska observatörerna inte upprepas.

Patten
. (EN) Jag vill redan från början tacka den ärade ledamoten för hennes utomordentliga betänkande om Albanien. Det bör framhållas att de uppfattningar som kommer till uttryck i det, i mycket stor utsträckning delas av kommissionen.
Den allvarliga finanskrisen 1997 förde Albanien till randen av total kollaps som stat. Genom att man lyckades få bukt med denna kris inleddes emellertid för Albanien en period av relativ stabilitet. Detta gav Albanien möjlighet att börja genomföra reformer och ta itu med ett antal viktiga problem. Sedan 1998 har vi sett att man har antagit en relativt modern författning och ett rättsligt ramverk, en allmän förbättring av makroekonomisk stabilitet och budgetmässig uthållighet, ett effektivt genomförande av privatiseringsprocessen, en avsevärd förstärkning av tull- och skatteförvaltningarna samt verkliga förbättringar när det gäller säkerhet och allmän ordning. Albanien har även lämnat positiva bidrag till regionens bräckliga stabilitet. Dess ställningstagande i konflikten i den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien, för inte så länge sedan, har varit till en hel del hjälp.
Dessa framsteg gjorde det möjligt för kommissionen, i juni 2001, att på det hela taget rekommendera att förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal skulle inledas med Albanien, dock under förutsättning att det fortsatte att göra konsekventa reformansträngningar, inklusive en förstärkning av demokratiska standarder och administrativ kapacitet.
Saker och ting har tyvärr inte utvecklat sig så bra som vi hade önskat sedan juni i fjol. Även om parlamentsvalen 2001 utgjorde ett framsteg i jämförelse med tidigare val, så registrerade internationella observatörer ett antal isolerade men allvarliga oegentligheter. Till följd av dessa oegentligheter, beslöt oppositionen att bojkotta parlamentet. I flera månader, hindrade detta beslut Albaniens demokratiska institutioner från att fungera korrekt. De interna konflikterna inom det styrande socialistpartiet, som har haft en stark närvaro på den politiska scenen i Albanien sedan förra hösten, ledde till sist till att regeringen Meta föll i februari. Denna utveckling har inte stärkt Albaniens möjligheter till snabba förhandlingar om ett avtal.
I flera månader har de albanska politikernas uppmärksamhet varit riktad åt annat håll än de viktiga förestående uppgifterna: att, snabbt och effektivt, ta itu med de många brister som identifierades i kommissionens rapport från juni 2001. Reformprocessen har tappat fart, det har varit en tempoförlust och Albanien befinner sig inte i en sådan position att man har råd med det.
Regeringen Majko måste nu mycket snabbt åter fokusera på de erforderliga reformerna och påskynda genomförandet av dem, för att återfå fart och garantera ett åtagande för reform på lång sikt. Detta är den enda vägen för Albanien att säkerställa att man kommer att klara av att genomföra ett framtida stabiliserings- och associeringsavtal fullt ut.
Betänkandet kammaren har framför sig understryker med fördel de punkter som kommissionen har framhållit för albanerna. Som ett resultat av våra gemensamma budskap har vi den senaste tiden sett några försök från de albanska myndigheterna att sätta ny fart på reformprocessen: viktiga lagar och förordningar håller på att antas. De första stegen för genomförandet av rekommendationerna från OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter har genomförts och den politiska miljön tycks bli lite mindre inställd på konfrontation. Men dessa steg måste befästas. Albanien måste entydigt visa att man har tagit ställning för reformvägen. Detta kommer att vara en avgörande punkt för medlemsstaterna när de skall besluta när, och i vilken takt, de vill förhandla om ett stabiliserings- och associeringsavtal.
Albanien måste garantera långsiktig politisk stabilitet som ett sine qua non för att ta itu med de svåra utmaningar man har framför sig. I detta sammanhang är det kommande presidentvalet ett viktigt test. Kommissionen delar betänkandets rekommendation att en ny president som väljs i en anda av samförstånd skulle vara det överlägset bästa sättet att bevara - och ytterligare stärka - stabiliteten. Som jag just nämnde betraktar kommissionen politisk stabilitet som en nödvändig förutsättning för meningsfulla reformer. Detta är anledningen till att vi anser att det sätt på vilket dessa val genomförs och valresultatets möjliga inverkan på Albaniens politiska stabilitet är faktorer som bör tas med i beräkningen när man beslutar sig för att inleda förhandlingar.
Kommissionens uppfattning sammanfaller med betänkandet av Pack vad beträffar de frågor som anses som viktiga för genomförandet av ett stabiliserings- och associeringsavtal. De omfattar: förstärkning av den albanska förvaltningens genomförandekapacitet, Albaniens rättssystem måste förbättras väsentligt och göras fritt från korruption och politisk inblandning, organiserad brottslighet och alla former av olaglig handel (trafficking) måste bekämpas med kraft, reformen av energisektorn måste genomföras med kraft för att förhindra än allvarligare konsekvenser för den albanska ekonomin och så vidare. Jag är övertygad om att kammaren har lagt märke till att kommissionens färska rapport om stabiliserings- och associeringsprocessen gör mycket likartade påpekanden.
Jag vill göra ett sista påpekande om förslagen till förhandlingsdirektiv, vilka, som kammaren känner till, håller på att slutföras i rådet. För det första delar jag helt och hållet uppfattningen, som kommer till uttryck i betänkandet, att de förhandlingsdirektiv som lämnas till kommissionen måste göra det möjligt för oss att se till att Albanien befinner sig i en situation att det kan genomföra alla åtaganden det kan komma att ingå under förhandlingarna. Jag kan försäkra kammaren att kommissionen önskar hålla seriösa förhandlingar, och inte har för avsikt att föra dem till slut innan den är förvissad om att Albanien verkligen kan genomföra sina åtaganden i enlighet med ett stabiliserings- och associeringsavtal. Jag kan dessutom bekräfta att förslagen till förhandlingsdirektiv behandlar de olika frågor som anges under punkt 10 i betänkandets resolution - såsom mänskliga rättigheter och rättigheter för minoriteter, rättsstatsprincipen och så vidare - och att dessa ämnen kommer att ägnas vederbörlig uppmärksamhet under förhandlingarna.
En sista sak: dessa förhandlingar, dessa avtal är inte en politisk sil, de är inte en politisk gest. De är avtalsmässiga överenskommelser av mycket stor betydelse och vi kan inte tillåta att de avgörs av politisk lobbying. De måste avgöras genom verkliga åtgärder, verkliga reformer och verkliga åtaganden på fältet.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0039/2002) av Willy Rothley för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med rekommendationer till kommissionen om utarbetandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om fasta bokpriser (2001/2061(INI)).

Rothley (PSE)
Herr talman! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och parlamentet lägger - efter parlamentets godkännande - för kommissionen fram ett komplett förslag till direktiv, ett lagstiftningsinitiativ om fasta bokpriser i Europeiska unionen. Varför är detta initiativ nödvändigt? Under våren 2000 beslutade kommissionen att fasta bokpriser på ett gränsöverskridande plan mellan Tyskland och Österrike inte var förenliga med gemenskapsrätten. Vi godkände beslutet. Österrike reagerade genom att anta ett lagförslag, Tyskland slöt till en början ett avtal, men även i Förbundsrepubliken Tyskland kommer man att anta ett lagförslag om fasta bokpriser nu inför sommaren.
Vad är det vi eftersträvar? Vi vill inte tvinga de medlemsstater som inte vill ha fasta bokpriser. Det skall vara upp till varje enskild medlemsstat att avgöra om systemet skall godkännas eller inte. Detta är mycket viktigt! Men de nationella system för fasta bokpriser som kommissionen har godkänt hotas i verkligheten av import, av export och reimport av böcker och av handeln på Internet. Det finns många möjliga vägar att kringgå dem. Därför krävs det konkurrensregler i gemenskapsrätten som garanterar att de tillåtna nationella systemen för fasta bokpriser inte undergrävs.
De nationella reglerna hotas även av handelsföretag som handlar med böcker och som ständigt angriper de nationella systemen inför nationella och europeiska domstolar i hopp om att dessa system en vacker dag skall bryta samman. Det krävs därför ett direktiv om en stabil ekonomisk och rättslig ram för nuvarande och kommande nationella system för fasta bokpriser, utan att detta innebär skyldigheter för de medlemsstater som inte vill ha sådana system. För övrigt är detta precis vad kommissionär Monti rekommenderade i de diskussioner jag då förde med honom. Han var då ansvarig för detta och förklarade: ?Vad vi bör tänka på när vi, alltså kommissionen, har fattat beslut, det är ett direktiv som så att säga gör detta beslut hållbart i framtiden.?
Det handlar om respekt för de medlemsstater som har beslutat sig för dessa system. Detta gör de för den kulturella mångfalden. Låt mig ta ett enda exempel: Varje år ges det ut fler titlar i Tyskland än i USA. Ingen kan ju inbilla oss att denna kulturella mångfald skulle bibehållas om de nationella systemen för fasta priser skulle tas bort. Därför måste kommissionen egentligen se till att vi skapar den rättsliga och ekonomiska ramen för att de medlemsstater som har dessa system skall kunna behålla dem. Detta är vad förslaget till direktiv handlar om. Det handlar inte om att genomföra fasta bokpriser i hela EU. Verkligen inte, utan det handlar om att se till att de nuvarande direktiven inte hotas.
För övrigt har jag i detalj förklarat varför dessa parallella system kan leda till konkurrenssnedvridning och att det därför krävs ett rättsligt underlag så att EU kan agera.
(Applåder)

Inglewood (PPE-DE). -
Herr talman! Några ledamöter i PPE-DE-gruppen stöder betänkandet av Rothley och andra gör det inte. Jag är en av de senare. Jag skulle vilja förklara varför.
Motiveringen bakom förslaget att medlemsstaters regeringar skall kunna tillåta förläggare att, på konstlad väg, hålla uppe priset på ?litteratur? i motsats till - såvitt jag kan förstå - underhållningsromaner - tycks mig både dum och felaktig. I mitt eget land har avskaffandet av fasta priser på böcker sammanfallit med en ökning av antalet sålda och publicerade böcker. Detta är utan tvekan delvis ett resultat av den tekniska utvecklingen, men att hävda att det på något sätt skulle ligga i det allmänna intresset att göra böcker dyrare än de behöver vara frestar min klentrogenhet bortom bristningsgränsen. Jag skulle vilja ge ett exempel.
Som kammaren kanske känner till har kommissionären skrivit flera böcker. Det var i synnerhet en som föll mig i smaken och jag tänkte att jag kanske skulle vilja köpa den. Boken var inte så väldigt dyr men jag tyckte ändå att det var lite väl mycket så jag drog på det lite och köpte den inte. Men då fick jag syn på ett exemplar som såldes med rabatt i en bokhandel. Snabbare än du hinner säga flasklock hade jag öppnat min plånbok, lagt pengarna på disken och så hade jag ett exemplar av boken. Jag fick ta del av kommissionärens visdom och han fick lite glädje av mina pengar vilket i annat fall inte hade hänt.
Med det sagt så tror jag på subsidiaritet. Jag anser att om medlemsstater vill införa ett system för bokpriser i det egna landet så tillkommer det inte mig att hindra dem. Jag säger detta med ett viktigt förbehåll: under förutsättning att reglerna för den inre marknaden tillämpas fullt ut. Det måste vara möjligt att importera och sälja böcker som har publicerats på annat håll inom gemenskapen, oavsett på vilket språk, enligt gällande bestämmelser och publiceringsplats. Det är exakt samma principer som gäller för satellitsändningar, som i grund och botten är likartade.

Echerer (Verts/ALE)
Herr talman, ärade kolleger! Debatten här i kväll ser jag inte bara nästan utan verkligen som en sorts födelsedagspresent. När vi började diskutera detta 1999 - fallet Österrike/Tyskland är tillräckligt känt - var jag ny här i parlamentet, och i dag - tre timmar före min födelsedag - tar vi alltså ytterligare ett steg. Ett stort tack alltså för att debatten äger rum just i dag! Jag vill även tacka kollegan Inglewood som gav oss alla rätt med en enda mening. Han sade sig respektera andra medlemsstaters beslut, och det är den respekten jag vill tacka för.
England och den kontinentaleuropeiska delen skiljer sig åt i väldigt många frågor, och det är just dessa skillnader det kommer an på i detta förenade Europa! Även i denna debatt offentliggör vi och visar prov på denna respekt. Detta vill jag särskilt tacka kollegan Inglewood för.
Ett särskilt tack vill jag förstås rikta till kollegan Rothley, som har varit med och arbetat fram detta. Kommissionen, som hela tiden har argumenterat att unionen framför allt är en ekonomisk och monetär union, har förändrats väldigt, väldigt mycket de senaste 20 åren. En djup känsla för kulturella aspekter har blivit märkbar i de enskilda debatterna - i mina ögon ännu inte tillräckligt -, men hur som helst har man tagit många kliv framåt. Kommissionen fattade våren 2000 ett klokt beslut tillsammans med Europaparlamentet, och efter att kommissionen i och med detta kloka beslut sade A är den nu också beredd att ta nästa steg och säga B. I en digitaliserad värld har vi helt enkelt andra krav än vi hade för 20 år sedan.
För utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, och inte bara på min grupps vägnar, vill jag säga att vi stöder kollegan Rothleys förslag helt och hållet. De rådande lösningar som vi har på nationell nivå för fasta bokpriser skall inte utgöra en harmonisering för Europeiska unionen, utan de skall vara ett dokument om respekten för varandra, och vi måste ta itu med de digitala krav som den nya världen ställer. Ett stort tack för uppmärksamheten!
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill önska den ärade ledamoten en lycklig återresa i morgon. Jag måste säga att det precis har varit min födelsedag. Jag började tala kl. 9 i morse, alldeles efter min födelsedag, och det gläder mig - sex debatter senare - att jag nästan kan hälsa den ärade ledamotens födelsedag. Hursomhelst är det en glädje att ha inlett förhandlingarna i dag och att få avsluta denna spännande debatt, en debatt som har blivit än mer intressant genom upptäckten att den ärade ledamoten har funnit ett restexemplar av en av mina böcker. Jag hoppas att det inte var ett signerat exemplar, utöver att vara ett restexemplar! Men jag kan försäkra honom att han hade kunnat få många billiga exemplar utav de som har blivit piratkopierade i Asien under de senaste tre, fyra åren.
Låt mig övergå till detta mycket allvarliga ämne, som jag vet har väckt starka känslor och stimulerat en hel del intellektuell verksamhet genom åren: diskussionen om fasta bokpriser i medlemsstaterna, som, vilket flera ärade ledamöter har sagt, har pågått rätt länge.
Kommissionen delar EG-domstolens uppfattning att verkligt nationella system för fasta bokpriser inte kan ifrågasättas så länge de respekterar de principer som har fastställts av domstolen och inte har en begränsande inverkan på handeln mellan medlemsstater.
Kommissionen vidhåller sin ståndpunkt, som bygger på domstolens rättspraxis, att det inte är nödvändigt att harmonisera dessa system. Detta står i överensstämmelse med principerna för den inre marknaden och målen för kulturpolitiken.
Vidare, som kammaren förmodligen känner till har kommissionen nyligen presenterat ett förslag till förordning om säljfrämjande åtgärder som uttryckligen tillåter fasta nationella bokpriser. Samtidigt föreskrivs i det att medlemsstater inte får införa en begränsning av de säljfrämjande åtgärdernas värde, med undantag för rabatter. Detta kan kanske besvara något av den oro som den ärade ledamoten gav uttryck åt vad beträffar frågor med anknytning till kultur.
Jag konstaterar att den ärade ledamotens resolution syftar till att ge en gemenskapsdefinition av ?kringgående? av det nationella systemet med fasta bokpriser och att detta kan utsträckas till bokhandlare i andra medlemsstater.
Denna definition visar på en alltför vid tolkning av begreppet kringgående. Den skulle kunna undergräva den fria handeln med böcker inom gemenskapen, i synnerhet över Internet. Jag konstaterar även att den ärade ledamotens förslag inte ger några garantier mot eventuella negativa följder för handeln mellan medlemsstater.
Det kan även bli problem med den rättsliga grunden. Bestämmelserna om kultur i artikel 151 i fördraget föreskriver att gemenskapen kan uppmuntra samarbete på detta område men inte lagstifta. Det skulle därför vara nödvändigt att studera subsidiaritetsaspekterna av ett sådant förslag mycket ingående.
Det borde dessutom betraktas med utgångspunkt i kommissionens åtagande för regelförenkling. Varje förslag om att förändra en rättslig situation som har behandlats av domstolen måste visa på tydliga fördelar. Det finns för närvarande inga uppgifter som tyder på att domstolens rättspraxis är i behov av ytterligare klargöranden.
Kommissionen kommer att granska parlamentet förslag mot bakgrund av domstolens rättspraxis och bedöma, i samråd med medlemsstaterna, huruvida ett initiativ är nödvändigt och vilken form det i så fall skulle ha. På detta stadium finns det emellertid få eller inga uppgifter som övertygande tyder på att detta kräver lagstiftning eller att sådan ens är lämplig.
Kommissionen kommer även fortsättningsvis att bevaka marknaderna och granska deras inverkan på eventuellt kringgående av de nationella systemen med fasta bokpriser. I det arbetet kommer man att ta hänsyn till bokmarknadens kulturella mångfald och att det finns en tydlig rättspraxis från EG-domstolen.
Trettio sekunder för tidigt: Grattis på födelsedagen!

Talmannen. -
Och det önskar vi alla.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 24.00.)

Zrihen (PSE)
. (FR) Bortsett från de filosofiska övervägandena ger det sjätte ramprogrammet för forskning det vetenskapliga samfundet en tydlig signal om det ansvar som Europaparlamentet är kapabelt att ta. 
För vad vore ett samhälle där vetenskapen inte hade sin rätta plats, vad vore ett territorium där kunskapen och forskningen stagnerade? När vi hävdar den europeiska viljan att skapa ett område för forskning och innovation är det uppenbart att det är bakåtsträvande och obskurantism som vi bekämpar.
Det sjätte ramprogrammet markerar också Europas tydliga och bestämda engagemang för att stå i den teknologiska frontlinjen, för att vara nydanande, konkurrenskraftigt och dynamiskt, och för att skapa vår framtid. Bevisen för detta är enligt min mening de många specifika bidrag som ramprogrammet ger den humanistiska och samhällsvetenskapliga forskningen, principerna om miljöhänsyn, hållbar utveckling, den nya rörligheten, lika möjligheter, universitetens plats, den högre utbildningen och öppenheten mot världen.
Det är så jag önskar att Europa byggs upp, dagligen och i verkligheten.

Bonde, Krarup, Okking och Sandbæk (EDD)
. (DA) Vi har röstat för betänkandet för att säkra en lösning på problemet för Kaliningrads medborgare. Men det är lite som att försöka behandla vattenkoppor genom att skrapa av dem från huden i stället för att gå till läkaren. Det verkliga problemet är den stängning av de yttre gränserna som Schengen-samarbetet innebär. Kaliningrad är bara ett konkret exempel på de konsekvenser Fästning Europa kommer att få för fattiga människor utanför Europeiska unionen. Med etableringen av fästning Europa skapar vi en ny järnridå genom Europa. Stängningen av gränserna mellan Ryssland, Polen och Litauen är precis lika onaturlig för medborgarna i dessa länder som Berlinmuren var för berlinarna.

