Återupptagande av sammanträdet
Maij-Weggen
Herr talman! Jag skall inte gå in på gårdagens protokoll, utan göra ett annat påpekande; jag ber er således att godkänna detta. Jag har nämligen hört - och jag talar som samordnare för min grupp för AVS-församlingen - att inte en enda kommissionär kommer att åka till AVS-EU-församlingen i Kapstaden om fyra veckor. Inte en enda kommissionär, inte Nielson, inte Patten, inte Lamy och Fischler kan inte heller. För att förebygga att detta leder till ett oerhört stort klavertramp skulle ni kanske eftertryckligen kunna uppmana Europeiska kommissionen att se till att det finns en kommissionär närvarande, för det finns ett helt program med skriftliga frågor och så vidare som måste avverkas. Det är även ett klavertramp gentemot de 70 utvecklingsländerna att kommissionen inte gör sig mödan att vara närvarande vid AVS-församlingen. Det skulle vara första gången - jag är sedan flera år tillbaka ledamot av församlingen - som detta händer. Det är anledningen till min angelägna begäran att vädja till Europeiska kommissionen.

Talmannen
Jag skall ta upp saken med kommissionen, fru Maij-Weggen, och när vi har svaret kan vi ta upp saken i kammaren igen.

Uttalande av Europaparlamentets talman
Talmannen
Vi är nu framme vid nästa punkt - och här skulle jag vilja tacka talmanskonferensen och kollegerna i kammaren för att jag får göra ett kort uttalande om politiken, som åtföljs av en debatt, för att tala litet om de kommande två och ett halvt åren av ordförandeskapet.
När jag talade efter att jag valts som talman den 15 januari sade jag att jag skulle vilja åberopa privilegiet att tala till kammaren om vårt strategiska mål för den kommande perioden, vilket är ett brukligt privilegium för den nyligen valde talmannen. När jag beslutade att tala i dag var det med hänsyn till det faktum att den spanske premiärministern var här på onsdagen under den sammanträdesperioden för att inleda det spanska ordförandeskapet. En sak som jag vill införa i denna kammare - och jag hoppas att vi alla kommer att arbeta med detta tillsammans - är en förmåga att tala om vilka vi är och vad vi gör. Så när man vill föra fram något måste man välja sitt tillfälle, och man kan inte välja ett tillfälle som den dagen hör till någon annan. Så jag passar alltså på denna morgon.
Den härliga känsla som jag fört med mig från kampanjen som föregick mitt val som talman, är att det finns en oerhörd aptit på förändring i vår kammare. Trots detta är det en frustrerad aptit när det gäller införandet av denna förändring. Vi måste med hjälp av de olika mekanismerna - presidiet, våra utskott, talmanskonferensen - omvandla denna aptit på förändring till en faktisk förändring som äger rum i denna kammare. Min uppmaning till kollegerna i dag är att ta vara på detta tillfälle för att skapa den förändring som det uppenbarligen finns en sådan aptit på i denna kammare.
Jag hoppas att vi under nästa period som föregår valet kan vara ett omdanande parlament på ett synligt sätt, och att vi kan vara ett kommunicerande parlament, och ett parlament som är redo att ta risker för att göra förändringar. Detta kommer att kräva kreativitet och fantasi från alla, och tillsammans kan vi möta denna utmaning. Vad jag faktiskt skulle vilja uppmana er att ta upp i vår debatt i dag, är en vilja att påbörja skapandet av en förändringskultur. Det är nu över två decennier sedan direkta val infördes, och vi måste se över hur vi genomför vår verksamhet. Vi måste skapa en mer livfull och dynamisk känsla av parlamentarism i denna kammare.
Den största förändringen som är på gång är förstås utvidgningen. Tiden är inne för oss, den politiska klassen, att ta tillbaka utvidgningen. Det är oundvikligen så att gemenskapens regelverk kräver en enorm mängd arbete från Europeiska kommissionens sida, och från kandidatländernas statliga myndigheter för att hantera alla detaljer. Men dessa detaljer är omgärdade av den större politiska utmaningen - och detta är vår utmaning. Denna kammare har enastående goda förutsättningar för att leda politiken med en förändring mot ett utvidgat Europa.
Vi inleder nu slutspelet om utvidgningsdebatten, och vi har de komplexa budgetförslagen som kammaren utan tvekan i sinom tid kommer att uttala sig om. Det är viktigt att den era av förändringar som utvidgningen utgör inte reduceras till en budgetdebatt om små eller stora pengar, hur man nu än kan uppfatta det. Vi måste ta initiativ i denna kammare till att föra fram detta program.
Jag vill att detta parlament skall vara det ställe där livskraften i debatten om utvidgningen utageras. Även om tidsplanen fortfarande inte är slutgiltigt fastställd, tycker jag att det verkar som om vi troligen kommer att diskutera utvidgningen vid två tillfällen i år, troligen före toppmötet i Sevilla i slutet av det spanska ordförandeskapet, och troligen återigen i november.
Jag skulle vilja be er, särskilt inom de politiska grupperna, att fundera över ett tillvägagångssätt med vilket vi kan bjuda in parlamentsledamöter från våra politiska familjer i kandidatländerna att delta i våra utvidgningsdebatter tillsammans med oss i år, för att skapa en känsla av vitalitet, och för att skapa en stund som verkligen är en europeisk stund, och göra detta på ett sätt som gör att vi hör de olika rösterna. Det kan vara eniga eller oeniga röster när det gäller några av frågorna, men det handlar om en verkligt avgörande stund, och jag hoppas att kammaren, inom sina metoder, och inom grupperna, kommer att finna en vilja att utforska och skapa denna plattform, för att på ett parlamentariskt sätt ge uttryck för detta nya Europa.
(Applåder)
Om man följer exemplet med den tyska återföreningen för mer än tio år sedan, hoppas jag att kammaren till slut kommer att hålla med om att vi, när kandidatländerna undertecknar de anslutningsfördrag som fortfarande måste ratificeras, skulle kunna överväga att budgetera och planera för full observatörsstatus, så att vi kan skapa ett avantgarde för det nya Europa, och att vi kan göra det i denna kammare, eftersom det är vår offentliga uppgift att ge ett verkligt politiskt ledarskap. I enlighet med dessa detaljer, och under förutsättning att vi får en enighet - för vi måste gå igenom frågan när det gäller budgetar, vi måste gå igenom frågan i vårt presidium, och vi behöver talmanskonferensens enighet när det gäller vår tidsplan - skulle jag om det var möjligt under de kommande månaderna och före toppmötet i Sevilla, vilja besöka alla kandidatländer på detta parlaments vägnar, och utfärda den formella inbjudan om att vara det nya Europas avantgarde till dem, till våra kolleger i parlamenten. Med er tillåtelse kommer det att vara er inbjudan till dem, och mitt privilegium att överlämna den på era vägnar.
(Applåder) I ett utrikespolitiskt sammanhang och med en bredare grund hoppas jag på ett flertal sätt att vi kan förbättra vårt spel. Europa behöver en ny utrikespolitik, och jag är säker på att det i denna kammare finns en majoritet och en vilja att skapa denna utrikespolitik. Genom att utforma och utveckla strategiska partnerskap med USA och Ryssland, och med en dialog mellan Europa och Medelhavsområdet, med en dialog mellan samhällen, engagerar vi oss i en politik som inte bara är av avgörande vikt för den parlamentariska process som återspeglar själva Europeiska unionen. Vi har i denna kammare en stor trovärdighet när det gäller vår vilja att bekämpa global fattigdom, sjukdomar och hungersnöd. Vi har i denna kammare ett underbart och stolt förflutet när det gäller främjandet och försvaret av de mänskliga rättigheterna. Vi måste vara beslutna att fortsätta att spela en ledande roll i detta sammanhang, men vi måste finna nya plattformar för att ge uttryck för vårt ledarskap. Det är inte bara det att vi måste följa upp händelser, utan vi måste själva, som parlament, ha förmågan att skapa nya plattformar för att ge ledning.
Under de senaste dagarna och veckorna har vi, tack vare så många kollegers arbete i kammaren, börjat röra oss mot en ny och mer mogen form av politiska förbindelser med andra institutioner och i synnerhet med Europeiska kommissionen. Jag gratulerar Malmström i utskottet för konstitutionella frågor och kommissionens vice ordförande, som är här i dag, för det arbete som de har utfört när det gäller att säkra en högkvalitativ enighet som kan utgöra en milstolpe när det gäller hur vi skall genomföra lagstiftningsförfarandet från och med nu. Vi behöver det, och detta arbete är utmärkt.
(Applåder)
Jag gratulerar kammaren till den överväldigande rösten i går till stöd för von Wogaus betänkande, som kommer att göra det möjligt för oss att anta en effektiv tillfällig lösning - och det är bara en tillfällig lösning - om reformen av de finansiella tjänsterna i väntan på en ny grund i fördraget, och med hjälp av konventet, och med hjälp av regeringskonferensen - utifrån vilken vi kan upprätthålla våra institutionella förbindelser, och främja rollen hos ett demokratiskt Europa, samt främja detta parlaments roll när det gäller att företräda medborgarna på ett vitalt sätt.
Eftersom dessa båda betänkanden har kommit från utskottet för konstitutionella frågor skulle jag också särskilt vilja hylla Napolitanos ledarskapsroll och egenskaper, vars arbete i denna kammare på ett så utmärkt sätt har lett till dessa resultat.
(Applåder)
Den röda tråden i alla dessa åtgärder är själva politikens företräde. Detta är vad vi sysslar med. Vi måste också signalera till kommissionen och till rådet, till den vida världen, att vi i Europaparlamentet är mogna och pålitliga partners i det projekt som vi delar när det gäller den europeiska integrationen.
Parallellen är att jag nu, under upptakten till Europeiska rådets möte i Barcelona, tillsammans med kommissionen och rådet vill arbeta med att få till stånd en betydelsefull interinstitutionell arbetsgrupp. Politikens företräde blir till ingenting om plattformen för att utveckla politiken inte finns där. Jag säger detta till rådet: Tiden är nu inne för rådet, tillsammans med kommissionen och parlamentet, att införa denna plattform, och att ge oss förmågan att återupprätta och utveckla politikens företräde, att förbereda oss själva för ett gemensamt arbete med konventet, och för ett framgångsrikt och gemensamt resultat med substans när det gäller regeringskonferensen.
Vi får inte heller glömma att vi här i kammaren är en europeisk folktribun. Vårt främsta offentliga ändamål är att tjäna våra medborgare. Vi kan skapa och förmedla en ny stolthet i detta parlament. Vår föresats måste vara att framhäva det demokratiska framför det teknokratiska, att betona öppenheten och att förknippa vårt budskap på alla sätt vi kan med en större europeisk allmänhet.
Jag är mycket stolt över det faktum att det var i detta parlament som vi, parlamentarikerna, skapade, utvecklade, förklarade och vann diskussionen till stöd för ett konvent, till stöd för ett nytt sätt att skapa det nya Europa, till stöd för ett öppet och demokratiskt tillvägagångssätt med insyn, till stöd för att försöka nå en uppväxande generation européer som inte berörs av verksamhet som bedrivs bakom stängda dörrar. Det gamla toleranta medgivandet att låta eliten fortsätta sin väg finns inte längre där på det gamla sättet, och därför måste vi förtjäna den uppväxande generationens medgivande och respekt. Det kan vi bara göra genom öppna metoder, och konventet måste vara en öppen metod, och kan utgöra en mycket betydelsefull början.
Parlamentet kan påstå att denna idé är deras. Men vi har också en nyckelroll som aktör i detta konvent. Vår beslutsamhet som parlament är att främja det demokratiska Europa framför det teknokratiska, och att betona öppenheten. I detta hänseende är det min åsikt - och senare i dag har vi möjlighet att möta konventets ordförande vid talmanskonferensen - att vi som parlament måste se till att konventet självt i sitt öppna arbete är den främsta plattformen, att det är huvudvägen, och den öppna diskussion som leder framåt.
Det är viktigt att detta är ett välstyrt konvent, och vi har framstående kolleger i presidiet som skall hjälpa till att leda denna debatt. Men dess styrelse måste hjälpa konventet självt att bli en verklig plattform för en öppen debatt. När det gäller att föra ut denna debatt till allmänheten har jag bett tjänsteenheterna här att se till att debatten regelbundet sänds ut via kontinuerliga TV-sändningar, så att de som vill följa den - om de så är journalister, om de arbetar vid forskningsinstitut, är universitetsstuderande, eller tillhör olika grupper inom Europas socioekonomiska sfär - men som inte kan följa konventets arbete i Bryssel, kan följa debatten regelbundet.
Kolleger, vi har fortfarande en lång väg att gå när det gäller den interna reformen. Jag läste boken Mes combats (mina strider), som författats av min företrädare Nicole Fontaine. I boken talade hon om ledamotsstadgan, och om den faktiska omöjligheten att göra framsteg i den frågan.
Jag vet inte vilka framsteg vi kan göra, men jag vill i dag uttrycka detta hopp. Jag skulle vilja avsluta arbetet med ledamotsstadgan. Jag vill arbeta tillsammans med föredraganden, Rothley; jag vill arbeta tillsammans med viktiga kolleger i presidiet och kvestorskollegiet. Men först och främst vill jag tala till ledamöterna i denna kammare, för att försöka utveckla, mobilisera och motivera en majoritet till stöd för en förändring. Under de kommande veckorna kommer vi att inleda en intensiv samrådsrunda med ledamöterna. Inga beslut kommer att fattas om någon stadga över ledamöternas huvuden - det garanterar jag er. Men det blir ingen stadga om inte en majoritet kan mobiliseras - först i denna kammare. Sedan måste vi naturligtvis, även om vi samlar denna majoritet, fortfarande förlita oss till att rådet genomför sin del av avtalet. Men jag vill påbörja den första fasen här: Att ta reda på vilken grund vi står på, att skapa en klar vilja till denna förändring, och sedan försöka avsluta arbetet. Det är politiskt viktigt att göra detta före nästa parlamentsval. Jag hoppas att ni håller med mig, och jag hoppas att ni kommer att hjälpa mig att skapa detta klimat till stöd för en majoritet för en förändring.
(Applåder)
Jag nämnde i början av mitt anförande att det finns en stor aptit på förändring. Ett mycket stort antal kolleger anser att kammaren brister i vitalitet i många av sina debatter, och det måste vi arbeta med. Jag ser fram emot Corbett-betänkandet, vilka förändringar det än kan föra med sig. Jag förutser inte dess resultat - det är fortfarande en fråga som skall debatteras och som är kontroversiell.
Jag har inte något monopol på vishet, men vi vet - hur långt det än sträcker sig eller kan sträcka sig - att Corbett-betänkandet i sig bara är en början. Det är kammaren som kommer att fatta ett beslut om Corbett-betänkandet, och inte talmannen.
Men jag vill göra ett påpekande: Vilka befogenheter detta än ger ordförandeskapet att försöka reglera hur vi bedriver verksamheten i parlamentet - att ha färre omröstningar, utföra mer arbete i utskotten, och sedan skapa ett utrymme här för en verklig politisk debatt - så kommer jag att använda mig av dem i största möjliga utsträckning. Så jag vill att människor i förväg skall veta att vilken plattformen än är, vill jag använda den på ett sätt som öppnar upp ett utrymme där vi kan föra en kreativ politisk debatt i denna kammare.
Vi höll en underbar debatt i går om Mellanöstern, men vi behöver många fler debatter av samma kvalitet, eftersom vi är en politisk institution.
I detta hänseende - jag påstår inte att jag har något vishetsmonopol i denna fråga - kan jag inte förflytta arbetet i utskottet för konstitutionella frågor - men jag ställer, som i Laeken, ett antal frågor. Hur kommer det sig när vi har en debatt att grupperna ännu inte har lyckats enas om att vi någon gång - kanske under den sista tredjedelen - faktiskt skall be kollegerna att bemöta varandra? Varför skapar vi inte en dynamik som kräver att vi debatterar, och inte bara läser upp uttalanden? På ett eller annat sätt måste vi bemöta varandra. Borde vi i de fall där det finns ett brett samförstånd om ett betänkande i utskotten, men där det finns viktiga ändringsförslag som det råder en klar oenighet om, anse att vi vid talmanskonferensen bara skulle kunna debattera de viktigaste ändringsförslagen? Detta sker ibland i USA:s kongress - inte för hela debatten utan bara för debatten om de viktigaste ändringsförslagen, eftersom det är den del som den politiska spänningen löper igenom.
Vi måste fundera över vissa av de här frågorna, och jag uppmanar er att titta kreativt på dem, för vi behöver mer vitalitet, och vi kan själva ge oss detta om vi är kreativa nog.
Gemenskapens regelverk, som jag nämnde tidigare i fråga om utvidgningen, omfattar 2 500 rättsakter från 50 år, och 85 000 sidor med lagstiftning. På webbplatsen Eur-Lex finns hälften av dessa rättsakter i konsoliderad version - ännu inte lagstiftningen, eftersom vi aldrig har stiftat någon lag för att konsolidera alla dessa rättsakter - men ni märker ändå att hälften av regelverket nu finns på Eur-Lex i sin kortversion. Med konsoliderad text skulle vi kunna minska de 85 000 sidorna till 25 000 sidor har det sagts mig. Detta är också oerhört mycket, men det vore verkligen en bedrift. Jag anser att vi borde arbeta med de andra institutionerna för att göra detta till en prioriterad fråga. Att detta inte redan har gjorts beror på en brist på strategisk planering. Det borde ha gjorts före utvidgningen, som dessa 85 000 sidor text nu översätts för. Vi borde dock främst göra det för de medborgare som vill komma i kontakt med EU:s lagstiftning, och på ett och samma ställe finna en konsoliderad text som förklarar deras rättigheter och begränsningarna för dem. Jag hoppas att vi kan inleda ett förfarande tillsammans med de andra institutionerna när det gäller detta.
Vi har som parlament ett offentligt uppdrag att införa ett verkligt värde i debatten, att vara en lagstiftare i kontinental skala. Under nästa period vill jag försöka sälja vår historia bättre än vi har gjort tidigare.
Jag vill föreslå en omfattande inventeringsverksamhet för presidiet i syfte att ge parlamentet en modern och effektiviserad informationspolitik. Jag vill tillsammans med er utveckla en kommunikationsstrategi före nästa EU-val 2004. Vi måste investera i intellektuell ärlighet och politisk realism för att erkänna brister i det förflutna, titta på de bakomliggande orsakerna till dessa brister, och titta på en eventuell förvirring när det gäller hur allmänheten uppfattar vår institution.
Vi har många styrkor att bygga på, inte minst vår unika ställning som världens största valda representativa församling på vår kontinent. Den centrala roll som vi spelar i själva konventet kräver också en särskild kommunikationsverksamhet. Som jag sade tidigare - och jag avslutar med detta - måste vi förtjäna medgivandet från dagens generation av européer. Detta är den folktribun där processen måste äga rum: Vi måste skapa en kulturell omvandling, erkänna vårt ansvar när det gäller utvidgningen, och när det gäller att bygga upp nya strategiska partnerskap, betona politikens överlägsenhet, reformera kammaren, och föra ut vårt offentliga uppdrag. Detta är målen för mitt ordförandeskap. De kan sammanfattas i en mening: Att arbeta tillsammans för att skapa ett Europa som är rustat för sin framtid.
(Applåder)

Poettering
Ärade kolleger! Herr talman, redan den 15 januari hade vi tillfälle att gratulera er till uppdraget. Jag vill gärna gratulera er igen. Men framför allt vill jag på min partigrupps vägnar lyckönska och berömma er för det uttalande ni just gjorde. Ni har visat att ni inte ser talmanskapet som en representativ uppgift, utan att det är politiken, att det är vad vi kan åstadkomma här i Europaparlamentet som ligger er varmast om hjärtat. Åtminstone slog detta budskap an hos oss. Vi vill tacka er för detta och önskar att denna politik får genomsyra det praktiska arbetet under dessa två och ett halvt år.
Herr talman, ni ställer er positiv till att Europaparlamentet och dess partigrupper bjuder in observatörer från tredjeland när fördragen har undertecknats - och detta är jag mycket tacksam för. Det är en utmärkt tanke som vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har förespråkat en längre tid. Låt oss en gång för alla visa att den politiska debatten inte handlar om när jordbruksstödet egentligen kan tillämpas fullt ut i kandidatländerna eller när vissa andra villkor har uppfyllts, utan låt oss sända följande budskap till medborgarna i kandidatländerna: Ni är välkomna till vår värdegemenskap. Låt oss därför snarast ta emot ledamöter från de nationella parlamenten som observatörer här i Europaparlamentet, låt oss välkomna dem som diskussionspartner, som personligheter som vi rådfrågar om Europas framtid. Vi stöder er fullt ut om ni snarast kan få till stånd formella beslut om att genomföra detta.
Ni gör rätt i att tala om det strategiska partnerskapet i Medelhavsområdet. Samtidigt nämnde ni de mänskliga rättigheterna. Nu är det emellertid lätt hänt att kammaren talar om de mänskliga rättigheterna i abstrakta termer. De senaste veckorna och månaderna har vi diskuterat terrorismen. Min partigrupp är absolut för bekämpandet av terrorism. Men under de veckor, månader och år som ligger framför oss måste vi se upp så att vi inte tillåter brott mot de mänskliga rättigheterna i terroristbekämpningens namn.
(Applåder)
Detta innebär att vi måste höja våra röster varje gång som de mänskliga rättigheterna kränks. Låt mig ta ett i högsta grad konkret exempel: Tjetjenien. Vi får inte blunda för det som händer i Tjetjenien bara för att vi vill bekämpa terrorismen. Detta får vi inte tillåta!
(Applåder)
Ni talade om jämvikt mellan institutionerna. Jag ser med stor oro på att vissa regeringar, av vilka skäl det nu vara må, försöker beskära Europeiska kommissionens funktion som fördragens väktare. Även om det nu förekommer skilda meningar gentemot en regering på vår sida, så kommer vår partigrupp inte att tillåta att man inkräktar på kommissionens rättigheter och befogenheter som beslutande gemenskapsinstitution. Kommissionen är fördragens väktare! Vice talman Loyola de Palacio, vi vill uppmuntra er att beslutsamt fortsätta på denna väg! Vi står på er sida.
När det gäller konventet hör vi både ett och annat. Senare i eftermiddag kommer vi som bekant att rådgöra med talmannen om detta. Jag anser att vi redan på förhand måste kämpa emot allt tal om att det inte är konventet som skall spela huvudrollen. Vi har ett presidium och i presidiet tre personer med ett särskilt uppdrag: ordföranden och de båda ställföreträdarna. Vi behöver arbetsförfaranden för konventet. Detta är ju den nya metoden, och detta har ni tagit upp. Vi behöver ett arbetssätt som är öppet, som är offentligt. Därför måste konventet som helhet stå i centrum för arbetet. Arbetet kan inte delegeras till presidiet eller till de tre ordförandena, dvs. till ordföranden och de två företrädarna. Det råder ingen tvekan om att presidiet har en styrande uppgift att fylla. Men arbetsrytmen - även i fråga om hur ofta konventet skall sammanträda - måste vara sådan att det är konventet som leder debatten om Europas framtid.
När det gäller frågan om stadgan som ni nämnde: Vår partigrupp stöder tjänsteföreskrifter för ledamöter. Men vi säger också: Ledamöternas oberoende, integritet och värdighet måste garanteras, och lagen säger att det är vi som skall utfärda en sådan ledamotsstadga. Inte rådet! Således handlar det inte om att vi skall säga ja till förslag som arbetas fram i rådet, utan det är vi som skall lägga fram förslagen för att därefter komma fram till ett resultat tillsammans med rådet.
Herr talman, låt mig göra en avslutande kommentar: Ni tog just upp frågan om kollegan Karl von Wogaus betänkande om förslag till finansiella tjänster och Lamfalussys slutrapport, som vi röstade om i går. Jag tycker - och det säger jag riktat till rådet, Ramon de Miguel - att detta var ett lyckat tillfälle för de tre institutionerna, nämligen för kommissionen, rådet och parlamentet. Om vi i framtiden kan sköta våra uppgifter på detta sätt kommer vi att nå långt. Dock handlar det inte om vem av kommissionen, rådet och parlamentet som når längst, nej, det är vår gemensamma uppgift att föra Europa framåt. Detta framgick tydligt av ert uttalande, herr talman. Vi står på er sida och uppmuntrar er att under era två och ett halvt år som talman engagerat och konsekvent genomföra det som ni i dag har talat om.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman! Å den socialistiska gruppens vägnar välkomnar jag det program ni som talman har valt. Ni utgår från ett påstående: att en omvandling skall ske under denna andra hälft av mandatperioden. Enligt min åsikt handlar det i grund och botten om att befästa den demokratiska kulturen i Europeiska unionen.
Under dessa två och ett halvt år har vi många hinder, såväl politiska som sådana som är kopplade till valet framför oss. Enligt min uppfattning måste vi först och främst göra två saker inför våra nuvarande och blivande medborgare: Vi har nu det europeiska medborgarskapet och euron, men vi måste övertyga våra medborgare för att de skall delta aktivt i de kommande valen till Europaparlamentet. Detta måste vi göra alla tillsammans.
Samtidigt måste vi vända oss till dem som vill bli medborgare i Europeiska unionen, till kandidatländernas medborgare och försöka få dem att vilja bli delaktiga i det mest ädla i vårt äventyr, det handlar nämligen inte bara om att diskutera budgetfrågor, utan att dela ett öde som grundas på fred och demokrati. Jag anser att detta är ett ädelt mål som vi alla delar och den monetära unionen, vilken redan är verklighet, måste även bli en ekonomisk union, och framför allt, vilket ni mycket riktigt sade, måste vi prioritera den mest lovvärda politiska aspekten i det offentliga livet.
Europaparlamentet har även en annan viktig dimension, vår röst som framför allt värnar om de mänskliga rättigheterna. Det är inte för att vi är bättre än någon annan, utan för att vi européer genom en lång och smärtsam historia har lärt oss att de mänskliga rättigheterna är den bästa grunden för fred och välstånd. Denna punkt är viktig såväl när det gäller länderna i vår närhet - jag tänker på Östeuropa, Kaukasus och även på Medelhavsområdet - som när det gäller Mellanöstern, där det är särskilt viktigt.
Jag välkomnar att så många ledamöter var närvarande i kammaren i går och deltog i debatten om Mellanöstern. Vi måste fortsätta på den vägen.
När det gäller de mer konkreta frågor som jag har tagit upp, det vill säga reformprogrammet, håller jag med er om att det viktiga är att vi preciserar vårt budskap och vi prioriterar de politiska debatterna. I det här sammanhanget vill jag även tacka för att ni nämnde det arbete som ledamöterna i min grupp genomför, de är ledamöter av kammaren, men ni nämnde dem uttryckligen.
För det första när det gäller reformen av arbetsordningen: Corbett-betänkandet. Det är självklart att kammaren måste besluta, men även talmannen har befogenhet för att lägga fram och stödja förslag. Corbett-betänkandet är inte bara föredragandens eller den socialistiska gruppens förslag. Corbett-reformen är lika viktig för oss som luften vi andas. Den är absolut nödvändig för att vi skall lyckas föra ut våra debatter utanför kammarens murar.
För det andra: ledamotsstadgan. Det är inte bara vår önskan att reformera ledamotsstadgan, en gammal strävan för kammaren som vi har arbetat i många år för, det är konstitutionellt sett grundläggande att stadgan ändras för att parlamentet skall vara en institution i Europeiska unionen med fullständiga rättigheter. Detta är frågan: vi diskuterar inte bara vilka problem, traktamenten eller fördelar vi eventuellt kan ha. Det är en fråga om värdighet och jämställdhet mellan medborgarna och deras företrädare.
När det gäller den här frågan vet ni att ni alltid kan räkna med den socialistiska gruppens stöd och att de senaste regeringarna som vår politiska familj har lett har nått viktiga framsteg och jag hoppas även att ni beslutsamt fortsätter att stödja det arbete som föredraganden, Rothley, genomför, inte bara som föredragande för den socialistiska gruppen, utan som jag har sagt vid andra tillfällen, för att det är hela kammarens angelägenhet.
När det gäller försvaret av demokratin inom Europeiska unionen måste den överenskommelse man kom fram till i går om Lamfalussy-programmet med utgångspunkt i von Wogaus betänkande välkomnas. Jag vill betona några punkter som jag anser är av grundläggande vikt och som parlamentet bör vidhålla en mycket fast ståndpunkt om.
För det första: styret. Detta är en absolut central fråga. Det kan bli ett tomrum i våra befogenheter, vilket kommer att leda till att vi återgår till kommittémetoden. Jag vädjar till er, herr talman, om att den arbetsgrupp som ordförande Prodi informerade om i plenum i december och som den tjänstgörande ordföranden för rådet, herr Aznar, även bekräftade här, inrättas så snabbt som möjligt för att vår medbeslutandebefogenheter inte skall urholkas.
För det andra: immuniteten. Under den senaste tiden har en så grundläggande fråga som ledamöternas värdighet urholkats kraftigt. Jag räknar med att ni tar denna fråga på allvar, så vi inte hamnar i en situation där den grundläggande respekten för den parlamentariska värdigheten töms på innehåll.
Slutligen: konventet. Jag tackar även för att ni i dag har kallat hit ordförande Giscard d'Estaing. Konventet är resultatet av vårt parlamentariska arbete, men det har även andra samarbetspartner och andra medlemmar och jag anser att parlamentet bör vara medvetet om detta och gå i bräschen för att konventet skall vara offentligt, att man når konkreta resultat och det inte bara blir ett diskussionsforum. Arbetet i konventet bör dessutom leda till att vi gör framsteg och utvecklar frågor som vi är eniga om.
Herr talman, ni vet - och jag avslutar med detta - att vi stöder en utmärkt kandidat, herr Martin. Jag ser att ni har tagit med många av Martins förslag i er kampanj, men hur som helst vill jag säga er att om ni genoför detta program kommer den socialistiska gruppen öppet och lojalt stödja er i ert arbete, som är av intresse för oss alla.

Riis-Jørgensen
Herr talman! Käre Pat, grattis ännu en gång! Denna gång till din professionella start. Det är härligt att se att du gör vad du har lovat. Du inger trovärdighet. Vi har fått ett nytt Europa i dag, men vi har också sedan januari ett nytt parlament. Nu skall vi vara politiker och inte tekniker, och du har visat oss vägen och kommer fortsätta att göra så. Vi är verkligen hungriga Pat och vi har aptit på förändring. Vår grupp kommer att stödja dig helt och fullt i förberedelsen av de rätter som kan göra oss mätta. Men vår grupp kommer alltid att ha aptit på förändring. Vi har en härlig sång i Danmark som vi ofta sjunger inom vår krets. Jag citerar: " Kamp skal der til, skal livet gro ..." , " ...for evig stilstand er død" . Vår grupp har alltid velat kämpa. Vi har aptit på förändring.
Utvidgningen är den viktigaste fråga vi står inför under denna period. Det är fråga om människor och inte om teknik, budget, lagar och regler, och detta är helt klart platsen där människor skall mötas, och vi skall få det att fungera. Vi kommer inom vår grupp att göra allt för att föra den tradition vidare som vi redan har med att bjuda in medlemmar av de nationella parlamenten i kandidatländerna att besöka oss. Men den viktigaste punkten är reformeringen av vår egen kammare. På detta område har vi en mycket stor aptit. Vi har behov av reformer. Inte enbart vad gäller vår stadga, även om detta är viktigt, utan vi har även behov av att förändra det sätt vi arbetar på, så att vi kan leverera de resultat som våra väljare vill ha.
Detta leder mig fram till min nästa punkt om kontakten med befolkningarna. Förutsättningen för att vi skall få kontakt med befolkningarna är att vi kan leva upp till förväntningarna, att vi kan leva upp till de förväntningar som befolkningarna har. Detta kräver att vi får ordning i vårt eget hus och att vi blir effektiva och koncentrerar oss på det som verkligen är av betydelse, och de områden där vi har inflytande. Så det viktigaste är reformer, resultat och kommunikation. Det är så härligt att lyssna på dig när du kommunicerar - du är entusiastisk, du visar känslor, du använder färger och du använder rätt ord. Jag skulle nästan vilja säga att vi har fått en kvinnlig talman, för du använder den kvinnliga sidan av dig själv, fantasi och kreativitet. Och det är det vi behöver om vi skall nå ut till våra medborgare. Vi skall inte vara tekniker, vi skall vara politiker! Vi kunde alltså inte få någon kvinnlig talman, men en man med kvinnliga sidor är också OK.
Konventet är det viktigaste när det gäller framtidens Europa. Det är viktigt att vi inte bara sysslar med navelskåderi utan försöker lösa de uppgifter som ligger framför oss och inte förlorar oss i en strid om huruvida det skall vara en " författning" , ett " grundfördrag" , eller en " federation" , utan skapar ett system med en demokratisk kontroll av de politiska besluten. När vi skapar lagstiftning för våra medborgare så skall medborgarna kunna se vem som fattar besluten och de berörda skall på demokratiskt sätt hållas ansvariga för dessa beslut. Så lyder budskapet från den liberala gruppen. Vi vill ha en politisk ansvarskänsla i Europa. Vi är " fit for the future" , men inom vår grupp är vi också " fit for fight for the new Europe" och vi är " fit for fight for the future together with you" .

Maes
Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen gläder sig åt ert tal, eftersom ni i det visar parlamentet på dess politiska roll och inte uppehåller er för mycket vid tekniska detaljer, även om jag är övertygad om att det kommer att kräva mycket tid till att reglera dessa. Vi vill inte vara någon väloljad röstmaskin. Vi vill göra historia, och vi vill betona Europas egen roll i världen vid en tidpunkt då freden och stabiliteten i världen hotas. Det räcker inte att organisera utvecklingssamarbete. Vi måste kunna främja freden och stabiliteten på det europeiska sättet, utifrån våra värderingar. Vi vill spela vår roll som parlament på ett fullständigt sätt. Vi vill kontrollera. Vi vill utfärda lagar på den allmänna opinionens vägnar, men även i kontakt med denna opinion och med medier som måste föra oss till allmänheten.
En stor del av vägen är tillryggalagd. Jag blev ledamot av detta parlament efter att redan ha varit ledamot av många andra, i vissa fall parlament där oftast något fler ledamöter var närvarande än här, en företeelse som jag beklagar. Utanför dessa väggar tror man ofta att vi inte är något äkta parlament, men jag har funnit ett äkta parlament här. Vi måste emellertid se till att vi har en stadga, det är vi överens med er om, annars är vi inte trovärdiga som europeiska parlamentsledamöter. Vidare måste vi fortsätta att utforma assistenternas stadga, för vilken Gérard Onesta har ansträngt sig så.
Vid sidan av detta måste vi få fler befogenheter. Medbeslutanderätten måste utvidgas i stället för att urholkas, och detta måste ske på ett fullständigt öppet sätt. Naturligtvis måste verksamheterna reformeras. Viljan till reformering finns. Inom ramen för den nuvarande arbetsordningen är mycket möjligt om viljan bara finns, viljan att debattera i stället för att läsa upp monologer från papperet, viljan att vara närvarande och att gå in i diskussion med varandra. Debatten får inte kväva mångfalden, tvärtom. Vi existerar för att tala, för vi är ett parlament där olika åsikter måste kunna komma till uttryck. Därför anser vi att Corbett-betänkandet är en god grund för en diskussion, men om detta leder till att de mindre gruppernas rättigheter inskränks eller att de individuella parlamentsledamöternas rättigheter skadas, då påverkar vi färgen och mångfalden inom detta parlament negativt, och det får inte hända.
Vi vill även tala om för rådet att vi är lite oroliga. Parlamentet kan inte godta några förkortade förfaranden om rådet inte kommer och debatterar med oss i våra utskott. Där kan vi föra fler debatter, men inte i frånvaro av rådet, inte utan den öppenhet som hör till och inte utan den debatt som vi vill ha. Vi måste förkasta smygande reformer utan tydliga målsättningar. Vi vill ha mer demokrati, respekt för subsidiaritetsprincipen, närmande mellan medborgarna och Europaparlamentet samt en dialog med de regionala och de nationella parlamenten, i annat fall kommer det redan nu så starka misstroendet hos våra medborgare att öka ännu mer. Vi måste en gång för alla tydligt fastställa den rättsliga grunden för vårt handlande, och inte låta oss bli bestulna på vår rättsliga grund.
Vi gläder oss åt att ni talar om för oss att vi måste vidta förberedelser inför framtiden i samråd med den allmänna opinionen och med parlamenten i kandidatländerna. Ni vänder er till dem. Vi möter dem i de gemensamma sammanträdena. Varför öppnar vi inte våra utskott för att debattera med dem på samma sätt som vi vill debattera med vår egen allmänna opinion, och varför öppnar vi inte våra praktfulla lokaler mer för detta ändamål än vi gjort hittills?
Konventet kommer att bli det praktiska provet. Dit sätter vi vårt hopp. Om vi vill förbereda Europa för att vara moget för de enorma uppgifterna vid utvidgningen, då får detta konvent inte misslyckas. Det får inte skriva en kokbok, ur vilken sedan en dunkel meny sätts samman någonstans under nattliga nya sammanträden. Vi vill ha ett konvent som vet vart parlamentet vill leda det. Vi måste som europeiskt parlament tillvarata vår uppgift i detta konvent och involvera de andra i denna debatt, såväl de regionala och de nationella parlamenten som den allmänna opinionen, och se till att Europa tar det kvalitativa steg som är nödvändigt för utvidgningen.

Wurtz
I debatten inför valet av parlamentets talman hade jag tillfälle att säga vad jag väntar mig av den som blir vald. Med utgångspunkt i ett enhälligt konstaterande, nämligen medborgarnas minskade och mycket oroväckande avoghet mot EU-institutionerna, förklarade jag att den framtida talmannen i första hand måste vara helt upptagen av att göra allt för att återvinna deras förtroende. Därför gläder det mig att finna detta mål mellan raderna i ert program. Vi måste, sade ni, vinna medborgarnas förtroende. På den punkten ställer vi oss bakom er helt och hållet.
Hur skall vi konkret göra? För egen del hade jag formulerat tre idéer. Två av dem tycks delvis stämma överens med era planer, och den tredje, om jag helt fräckt vågar säga det, skulle kunna fylla ett tomrum.
Den första idén handlar om medborgarnas deltagande i debatten om Europas framtid. Jag har föreslagit att talmannen, parallellt med konventets arbete och i samarbete med de nationella parlamenten, skall dra igång en kampanj på temat " Alla har ett ord med i laget" . För vår institution skulle det vara ett försök av en tidigare aldrig skådad djärvhet. Vi bör framkalla verkliga konfrontationer mellan idéer, det sade ni, lyssna till vad folk har att säga oss om vad de förväntar sig av EU, och anstränga oss för att styra in konventet på alla dessa olika debatter. Sedan får alla ta sitt ansvar. Vi vill att konventet skakar om regeringskonferensen, låt oss då vara med på att medborgarna skakar om konventet!
Min andra idé var att vår talman skall ta initiativet, tillsammans med oss, för att anordna ett möte i parlamentet mellan medborgargrupper från olika europeiska länder, kring mål som för dem samman och som vi skulle kunna stödja.
Jag tog upp tre exempel. Första exemplet: att få ungdomar att träffas för att diskutera frågor som berör dem direkt, till exempel stipendier som Erasmus eller fullt ömsesidigt erkännande av examensbevis, men även bredare frågor, frågor som mer rör det civila samhället skulle man kunna säga, i likhet med dem som vi nyligen diskuterade i Porto Alegre under den vackra rubriken " En annan värld är möjlig" . Det andra exemplet: att få kvinnor från hela Europa att mötas för att samtala om frågan om en fullständig tillämpning av de bestämmelser i fördragen som främjar jämställdheten. Sista exemplet, som ansluter sig till ert förslag, herr talman: att få personer ur det civila samhället i kandidatländerna och medlemsstaterna att träffas för att tillsammans tala om mörka och ljusa punkter i detta verkligt historiska projekt och för att ge oss maximalt med möjligheter att lyckas genomföra det. I samma anda föreslog ni att observatörer från kandidatländerna skulle bjudas in. Vi stöder er på den punkten.
Den tredje idé som jag tog upp för två månader sedan är den enda som jag är rädd att jag inte kan finna ett spår av i ert tal i förmiddags: idén om att utöva påtryckningar på kommissionen och rådet i fråga om ett antal symboliska lagstiftningstexter, som tydligt visar unionsmedborgarna den innebörd vi vill ge Europa i framtiden.
För egen del tänker jag på - framför allt i dessa tider av företagsomstruktureringar på löpande band - direktivet om information till och samråd med arbetstagare, direktivet om europeiska företagsråd och ramdirektivet om tjänster av allmänt intresse, i väntan på en eventuell - och i mina ögon önskvärd - fördragsreform som avser detta viktiga kapitel.
Så ser det allmänna tillvägagångssätt ut som förespråkas av min grupp, och några konkreta förslag för att få det att bli verklighet. Så såg det ut innan ni valdes till talman och så kommer det att se ut under hela er mandattid. I denna anda kommer vi naturligtvis att vara beredda att arbeta, tillsammans med er, för att parlamentet skall bli en positiv referens för miljoner européer.

Collins
Herr talman! Skulle jag i en lättsam ton först och främst kunna få säga att det gläder mig oerhört att få vara här för att bevittna upptäckandet av den feminina sidan i er personlighet, som har avslöjats för oss här denna förmiddag. Låt mig också försäkra kollegerna om att det finns en tuffare sida av talmannens personlighet, som jag har sett i en annan kammare på en annan plats.
Jag välkomnar innerligt talmannens uttalande inför oss här denna morgon. Jag gläder mig uppriktigt över det bemötande som uttalandet fått från de personer som redan har talat. Det bådar gott för den förändring som vi vet måste äga rum - en förändring som vi under en ganska så lång tid har tvekat att ta ställning till. Jag skulle vilja att det noterades att jag säger att detta, enligt min åsikt, är det första seriösa försöket på länge att bemöta utmaningen med behovet av en förändring. Vi ser ofta förändring som något som alltid är önskvärt, men som kan vänta till i morgon. Nu, med Pat Cox som vår talman, måste vi konfrontera det från dag ett. Jag välkomnar det. Vi har alla en skyldighet att stödja denna förändring.
Särskilt min grupp välkomnar de förändringar som ni redogjorde för i ert uttalande. Dessa förändringar kommer att göra detta parlament mer meningsfullt. De kommer att ge parlamentet den roll som det måste, och borde ha, och som vi vet att det inte har. De kommer att ge oss den typ av debatt som kommer att innebära att vi kan lägga alla de dokument åt sidan som vi läser omsorgsfullt och noggrant om tekniska frågor som vi inte alls borde debattera. Låt oss debattera de politiska frågorna.
Barón Crespo nämnde den fina debatt vi hade i går med den höge representanten, Javier Solana. Det var en fin och öppen debatt, men vi borde ha haft fler debatter som den. Det borde inte bara vara ett privilegium för oss att ha Solana närvarande, han kanske borde vara här på en mer regelbunden basis. Han är ansvarig inför detta parlament - det får vi inte glömma. Det är också viktigt. Det gladde mig att kommissionär Patten närvarade i går, eftersom han innehar en roll som vi måste respektera och också stödja.
Jag skulle vilja tacka kommissionen och det spanska ordförandeskapet för att de närvarar vid denna högst viktiga debatt här i dag. De spelar också en roll. Jag har konsekvent stöttat åsikten att kommissionens bästa vän är Europaparlamentet. Parlamentet kommer att stötta kommissionen, och se till att den inte tas ur spel av en eller två av de större medlemsstaterna, som av något eventuellt skäl skulle vilja göra det. Jag vet också att kommissionen är de mindre EU-medlemsstaternas bästa vän, och att de kan räkna med skydd när de behöver det.
När det gäller företrädarna för det spanska ordförandeskapet, är det rätt och riktigt att de närvarar här i dag, och jag tackar dem för att de har kommit. I november förra året kom de och mötte ledarna för de politiska grupperna i detta parlament, och genomförde öppna samråd med dem om den dagordning som de hade för avsikt att lägga fram under sitt ordförandeskap. Detta var ett givande initiativ som vi välkomnar, värdesätter och uppskattar. Det är inte så länge sedan som det frånträdande ordförandeskapet vägrade att besöka detta parlament för att rapportera om sin verksamhet, eftersom det ville gå omedelbart efteråt. Ordförandeskapet ville inte svara på frågor. Det borde vi inte acceptera.
Det krävs stora förändringar inom denna kammare. Vi kommer att stödja dessa förändringar. Jag välkomnar vad Cox sade om de olika frågor som han nämnde. Han nämnde behovet av en stadga. Denna stadga har fullt stöd, och jag välkomnar det faktum att samrådet kommer att äga rum nerifrån och upp, och göra alla delaktiga på ett passande, rättvist, hederligt, öppet och demokratiskt sätt. Detta kommer att utgöra en kontrast mot det förflutna, när Rothley arbetade på egen hand, och när man ansträngde sig bara för att få igenom en överenskommelse, i syfte att ge ett ordförandeskap något till sin förtjänst till slut. Det var inte gott nog då, och det kommer inte att vara gott nog nu. Vi har alla gjort oss delaktiga i denna debatt, och något värdefullt kommer att komma av den.
När det gäller hur konventet kommer att fungera, välkomnar jag innerligt de förslag som har lagts fram här i dag. Jag skulle vilja lägga till, fast kanske inte med en hundraprocentig övertygelse, att det möte som i dag äger rum mellan Giscard d'Estaing och ordförandena för de politiska grupperna inte borde ha begränsats till ordförandena för de politiska grupperna. Man kanske borde ha övervägt att hålla mötet i denna kammare, så att alla ledamöter fick se vad som pågår. Vi har uppmanat Giscard d'Estaing att inte hålla alla sina små möten bakom stängda dörrar. Vi har krävt att konventets takt skall fastställas i kammaren, och att det skall engagera ledamöter från de olika staterna här i kammaren, men ändå hjälper vi Giscard d'Estaing genom att hålla en privat, mysig liten lunch där ett halvt dussin personer kommer att närvara. Tänk om, herr talman, när dessa frågor åter kommer upp till debatt och diskussion.
När det gäller utvidgningen välkomnar och stöder jag innerligt ert initiativ att bjuda in företrädare för ansökarländernas parlament. Det är bra, riktigt och rätt. Låt oss föra en debatt och en diskussion. Ett litet varningsord: Låt oss inte överbetona vår roll, och ta oss in på ett område där vi kanske överlappar kommissionens förhandlingsmandat. Vi måste vara försiktiga, och jag skulle lita på er erfarenhet och ert omdöme i denna fråga. Jag talar utifrån min egen begränsade erfarenhet inom detta område, som jag skall återkomma till vid en annan tidpunkt och på en annan plats.
Slutligen stöder och rekommenderar jag er inställning till stöd för ett främjande av utrikesfrågorna. Skulle jag kunna få ber er att se över de parlamentariska delegationernas roll inom detta särskilda område? Gör vi parlamentet rättvisa? Gör vi någon rättvisa när vi träffar en delegation från låt oss säga Indien, eller Kina, en gång om året, i en och en halv dag eller två dagar? Är det att gynna de yttre förbindelserna? Nej, inte på något som helst sätt. Varför inleder vi till exempel inte diskussioner och debatter med Iran vid denna tidpunkt? Om de som förespråkar en förändring inom den iranska regimen behöver hjälp och stöd genom debatter och diskussioner med människor som oss, varför ger vi dem inte det? Är det inte dags att vi blev herrar över vår egen politik, våra egna metoder, och vår egen inställning när det gäller utrikesfrågor?
Herr talman! Ni har börjat på ett mycket bra sätt. Jag stöder er innerligt. Jag önskar er lycka till, och jag kommer att vara med er hela vägen.
(Applåder)

Talmannen
Det enda försynta tillrättaläggande som jag vill göra är att Giscard d'Estaing inte kommer att äta lunch med gruppordförandena. Dagens möte föregår konventet, men jag garanterar er att när konventet inleder sitt arbete, och när vi vet hur det kommer att fungera, borde vi insistera på full ansvarsskyldighet inför parlamentet i denna kammare.
(Applåder)

Bonde
Herr talman! Ert tal i dag visar värdet av en öppen valkampanj. Vi har tagit oss tid att diskutera hur det förhåller sig hos oss själva och jag skulle vilja tacka talmannen för inlägget och diskussionen i dag och föreslå vidare behandling.
En konsolidering av lagarna skulle kunna genomföras genom att vi vägrar att behandla eller direkt förkastar förslag som inte är konsoliderade. Det kan inte vara rimligt att man skall behöva samla in 70 ändringar för att kunna få fram det rättsliga läget för en fisk. En öppenhetsreform bör garantera att alla möten och dokument är öppna, om inte en kvalificerad majoritet beslutar om ett motiverat undantag, så som vi gjorde i Martin/Bourlanges-betänkandet. Politiska anställningar bör höra det förgångna till. Framöver bör alla anställas och befordras på grundval av sina kvalifikationer, även här i parlamentet. Vi skulle kunna starta på nytt med de människor som nu skall anställas från kandidatländerna. Plenarmötena skall göras levande. En tredjedel av tiden skulle kunna avsättas till spontan diskussion som ni antydde. De aktiva skall ha möjlighet att gå i clinch med kommissionären och rådsordföranden om de inte får något svar. Alla ledamöter skall ha rätt att tala minst tre gånger om året. Omröstningarna skall anpassas så att vi bara röstar om de politiska skillnaderna. Efter varje diskussion bör samordnarna träffas och organisera omröstningen rent tekniskt. Röstlängden bör vara tillgänglig minst en vecka före omröstningen så att vi alla kan konsultera våra upptagningsområden, och få veta hur vi kommer att rösta.
Fördelningen av poster bör revideras. D'Hondt-metoden skulle kunna ändras till Saint Laguë-metoden, där man delar med 1,3,5 i stället för 1,2,3,4,5. Detta ger samma proportionella fördelning, men innebär att de mindre grupperna inte alltid är hänvisade enbart till det som de stora lämnat kvar. Där de små grupperna inte blir företrädda kan man ge dem observatörsposter. De oberoende ledamöterna bör ges sina proportionella möjligheter och vi bör själva avlägsna alla former av diskriminering i stället för att riskera en ny rättssak. Corbett-betänkandets angrepp på de små grupperna bör ersättas av en gentlemannaöverenskommelse där en del av Corbetts mål kan uppnås utan att vi behöver inskränka gruppernas rättigheter. I konventet bör majoriteter och minoriteter ha samma tillgång till kvalificerat bistånd och samma möjligheter att lägga fram förslag och arbeta för att främja dessa. Det kan inte finnas särskilda rättigheter gällande särskilda ståndpunkter. Europarörelsen och federalisterna har inte ensamrätt på att organisera diskussionen med det civila samhället för parlamentets pengar. Vi måste gemensamt få hela parlamentet och konventet att fungera, så att alla ledamöter såväl som alla synpunkter blir behandlade på ett bra och enhetligt sätt. I dag vid mötet med Giscard skulle vi helst säkra att alla suppleanterna i konventet får fullständiga rättigheter att delta i arbetet. Lycka till med reformarbetet!

Dell'Alba
Herr talman! Ni har uttryckt en önskan om ett parlament som är mera demokratiskt och mindre byråkratiskt. Det tycks mig vara en viktig tanke och jag skulle därför vilja börja med De grupplösas situation. 33 ledamöter som verkligen behandlas som andra klassens ledamöter. Ledamöter som inte har del i d'Hondts metod med vilken man fördelar allt i denna kammare. De kan vare sig lägga fram dokument eller ändringsförslag och de tvingas även inför sina väljare erkänna sin oförmåga att fullt ut ta del i arbetet i detta parlament.
Det finns ett betänkande som är blockerat i utskottet för konstitutionella frågor sedan två år. Det finns även ett utslag från EG-domstolen, som kom för någon månad sedan, där man tar upp en rad punkter som är viktiga för att förstå om dessa åtgärder var lämpliga eller om de inte i stället borde modifieras eller om det inte borde finnas juridiska påföljder i fall av bristande tillämpning. Jag uppmanar er, herr talman, att följa denna dossier och att återigen lyfta fram denna sida av arbetet i vår kammare. Jag anser nämligen att ett av våra problem, just i det perspektiv som ni hänvisade till, inte bara är det i och för sig viktiga och övergripande att se till att vårt arbete bedrivs i mera demokratiska former med ett större deltagande av samtliga ledamöter, utan att ta denna reducerade status, som har godkänts och hitintills bekräftats i denna kammare, i beaktande.
Betraktat ur denna synvinkel framstår betänkandet av Corbett, som ni redan har hört herr talman, inte bara som ett svar utan även i vissa avseenden som en karikatyr av vad som borde vara en förbättring av våra förhållanden. Hur kan man ens föreställa sig att man skulle kunna avskaffa till exempel debatter om aktuella och brådskande frågor av större vikt? Kollegerna känner kanske inte till det, men det är vad kollegan Corbett har föreslagit. Dessa debatter är ju, som utskottsordföranden Collins har sagt, ett av de tillfällen då parlamentet kan utöva sin politiska roll. I så fall kan vi lika gärna avskaffa resolutionerna som avslutar de politiska debatterna och på så vis i ännu större utsträckning omvandla oss till en omröstningsmaskin som röstar om varje betänkande. Jag tror inte att detta är rätt väg och jag önskar verkligen att de politiska grupperna, ledamöterna och utskottet för konstitutionella frågor på allvar skall ta detta försök under förnyat övervägande, ty det är inte ett bra försök. Vad vi behöver, herr talman, är ett parlament som fungerar bättre. När vi ser att det kanske är tio eller femton ledamöter som är med vid viktiga debatter, med närvaro av kommissionen och rådet, så ser det inte bra ut och det länder inte parlamentet till heder. Sedan kan det hända att vi två timmar senare förvandlas till ett " omröstningsinstitut" , vilket, som vi vet, även beror på att det, tack vare ett visst sanktionssystem, är fördelaktigt att delta i omröstningarna. Jag anser att detta system bör göras om. Förut hade vi röstförklaringar. Det var ett system som gjorde att debatterna blev synliga och begripliga för journalister och allmänheten. Så är det inte längre.
Den andra sidan gäller våra debatters offentlighet. Kollegan Collins har sagt det och de andra grupplösa är överens. Redan i dag hade det, till exempel, varit möjligt att organisera detta sammanträde med deltagande av samtliga eller kanske sända det över Intranätet. Jag anser och vi är fullt och fast övertygade, herr talman, om att på samma sätt som valet av er sändes över Internet - och det var ett första viktigt steg - är det i Internetåldern både möjligt och önskvärt att sända våra debatter, även de i utskotten och inte bara de i kammaren, så att samtliga medborgare, och inte enbart de europeiska, kan få tillgång till vårt arbete.
Till sist, herr talman, några ord om stadgan. Stadgan är viktig, men den måste även inbegripa ledamöternas prerogativ. Med andra ord måste det vara en stadga som inte enbart behandlar ledamöternas ekonomiska förhållanden. Jag anser att den utmaning vi står inför är en stadga som äntligen ger en klar och tydlig definition av Europaparlamentarikerns status, dennes funktion och prerogativ samt dennes rättigheter gentemot institutionerna som kommer att förändras i och med utvidgningen. Ur denna synvinkel vill jag önska er lycka till med ert arbete, herr talman, och jag hoppas att det skall vara möjligt att genomföra betydelsefulla reformer under ert ordförandeskap, före 2004.

Martin, David
Jag vill börja med att gratulera er till ert uttalande om Europaparlamentets tillstånd, som kanske borde bli en årlig tilldragelse, liksom andra uttalanden om staters tillstånd.
Jag anser personligen att ni har inlett er tjänst som talman för Europaparlamentet på ett mycket positivt sätt. Om vi skall genomföra den reformerade dagordning som ni har diskuterat, behöver vi en kåranda i denna kammare. Det sätt på vilket ni har engagerat parlamentets presidium, talmanskonferensen, och utskottsordförandena i er dagordning redan under er första månad, visar på en beslutsamhet att arbeta med hela kammaren för att genomföra en reform, och det är mycket uppmuntrande.
Men ni har samtidigt gjort samma sak med institutionerna. Även om vi inte borde överskatta dessa saker, har förhållandet mellan kommissionen, rådet och denna institution redan förbättrats - och, vad som kanske är viktigast - ni har visat en vilja att fatta svåra beslut. Det är något som jag tyvärr i allt större utsträckning tror kommer att bli ett inslag i ert ordförandeskap, men vi kommer att få fler och fler tillfällen att fatta svåra beslut.
Om jag har någon kritik mot ert inlägg, gällde den inte innehållet - det fanns knappast ett ord som jag inte höll med om - utan att jag kanske upptäckte en antydan till " missionärssjuka" i ert anförande. Om ni försöker göra allt, kan det sluta med att ni inte lyckas med att göra särskilt mycket alls. Jag skulle vilja uppmuntra er att hålla er till bara två eller tre huvudfrågor: med utvidgningen som den främsta frågan, reformen av parlamentet som den andra frågan, och också, liksom andra har sagt, denna kammares kommunikationsstrategi för att bättre nå fram till Europeiska unionens medborgare. Om ni lyckas göra framsteg inom dessa tre områden, kommer ni verkligen att ha utfört en hel del.
I ert tal tog ni också med rätta upp det dilemma som vi står inför. Om vi skall förbättra vår ställning som institution, måste vi genomföra interna reformer. Det innebär en viss navelskådning. Men om vi tillbringar två och ett halvt år med navelskådning, kommer vi att komma ännu längre bort från medborgarna där ute. Så vi måste kombinera de båda. Vi måste genomföra reformer inom denna kammares strukturer på golvet i denna kammare, som ni med rätta säger, och nå ut till medborgarna genom att diskutera de huvudfrågor som de möter i sitt dagliga liv - och faktiskt tala om de frågor som är viktiga för medborgarna, och inte om de frågor som är viktiga i kammaren. Det är vad som sker där ute som verkligen betyder något för oss.
Dell'Alba påpekade något som jag hade velat påpeka. När ni talade om att bjuda in parlamentsledamöterna från ansökarländerna för att närvara vid utvidgningsdebatten här höll jag med er, men min omedelbara reaktion var att jag undrade var de skulle sitta.
Sedan såg jag mig om i kammaren, och jag insåg att det inte skulle vara något problem att finna platser för dem i denna kammare. Där har vi ett dubbelt dilemma: Ett som ni har identifierat, vilket är att göra våra debatter mer livfulla och intressanta, men också ett annat dilemma, som vi har försökt lösa tidigare, och som vi måste försöka lösa igen: Att göra denna kammare till fokus för våra fyra dagars arbete i Strasbourg. Det finns mycket annan tid till utskotts- och delegationsmöten, och för att möta lobbyister och så vidare, men när vi är i Strasbourg borde kammaren vara fokus för vår verksamhet. För de flesta ledamöter är parlamentet faktiskt en bisak när de kommer till Strasbourg; den genomsnittlige ledamoten tillbringar mindre än fem timmar i kammaren under en vecka i Strasbourg. Det är här de borde tillbringa merparten av sin tid, och detta borde vara fokus för vår verksamhet. Man borde känna att man har missat något om man inte har varit närvarande vid ett plenarsammanträde. I stället känns det ibland som om man har missat något som har pågått någon annanstans, när man har varit i kammaren. Så vi måste återigen koncentrera oss på att göra detta till fokus för verksamheten. Detta måste bli en mer livfull kammare där vi verkligen diskuterar dagliga frågor.
En sista viktig punkt, eftersom både ni, herr talman, och Poettering hänvisade till den på olika sätt. Jag välkomnar beslutet om von Wogaus betänkande - det var ett korrekt beslut. Men jag anser inte, som ni angav, att vi kan låta konventet besluta om en bättre reglering, eller om den långsiktiga lösningen på det som von Wogau tog upp i Lamfalussy-förslagen. Vi måste fokusera på detta under de nästa två eller tre månaderna, eftersom toppmötet i juni kommer att ta upp styrelse och bättre reglering, och om vi inte fokuserar på det nu kan det vara så att när vi väl kommer fram till konventet kommer man att ha gett upp frågan i juni. Så det är viktigt att vi tar upp denna fråga nu, och att vi inte tror att von Wogaus lösning ens var någon lösning för fem eller sex månader. Det var en kort två- eller tremånaderslösning på en mycket viktig fråga om parlamentets befogenheter.
Tack så mycket, och tillåt mig återigen att framföra mina gratulationer till de framsteg som ni än så länge har gjort.
(Applåder)

Talmannen
Var säkra på att jag, som jag nämnde i mitt uttalande, från och med nu och fram till och med toppmötet i Barcelona, vill arbeta med att sammanställa den interinstitutionella arbetsgruppen, eller åtminstone ha möjlighet att göra mig delaktig i denna dialog. Den spanske premiärministern har redan ställt sig bakom denna idé inför kammaren. Kommissionens ordförandeskap har också ställt sig bakom idén. Vi måste förankra idén. Ni har helt rätt: Det är inget som bör lämnas på medellång sikt. Men dess dagordning är en dagordning som kommer att föra oss över ett antal andra stora hinder.

Doyle
Herr talman! Jag skulle vilja börja med en liten vanvördnad, vilket bara era irländska kolleger kan ta sig friheten att göra. När jag talar till er, är det ett stort nöje för oss alla att gå från irländaren Paddys era, till talmannen Paddys era. I ert eget område Cork i Irland skulle de skratta ihjäl sig om de fick höra att vi diskuterade Pat Cox feminina sida i parlamentet denna förmiddag. Men det gör vi rätt i. Jag håller med Collins. Men tonläget i debatten skulle framkalla viss munterhet i vissa av de mer lantliga delarna av Irland. Jag tackar er för ert bidrag denna morgon. Jag stöder er plan helhjärtat, så som ni har lagt fram den för oss.
Något som är ännu viktigare: Tack för att ni talade till oss med ett språk som var fritt från eurojargong. Ett av de stora problemen inom alla de europeiska institutionerna är att vi har utvecklat ett språk, en ordförteckning med terminologi som har skapat en barriär mellan oss själva och människorna i det Europa som vi företräder. Vi har skapat denna barriär inte bara mellan oss själva och folket, utan också mellan oss själva och media, som vi är beroende av för att kunna sälja vårt budskap till Europas folk. Ert bidrag denna morgon saknade EU-jargong, och det gratulerar jag er varmt till. Det är viktigt att vi alla följer detta exempel när vi uttrycker oss - från den tekniska sidan till oss parlamentariker.
Jag hoppas att er entusiasm inte avtar under de kommande två och ett halvt åren, och att den skall visa sig vara smittsam när ni företräder oss över hela Europa, och för den delen ännu längre bort. Jag hoppas att er tillgivenhet och uppenbara kärlek till detta parlament och till dessa europeiska institutioner visar sig vara smittsamma när ni talar vid möten under hela er tid som talman. Jag hoppas att de kommer att vara särskilt smittsamma i vårt land Irland, när vi strävar efter att väcka de 65 procent av den irländska väljarkåren som inte brydde sig om att rösta för Nicefördraget i juni förra året från sin slummer, och från sin likgiltighet, när vi än en gång försöker ge dem ett tillfälle att stödja EU:s utvidgning från och med nu och fram till slutet av december i år. Det är mycket viktigt att vi entusiasmerar våra befolkningar, och entusiasmerar det irländska folket för det utvidgningsprojekt som vi alla stöder, vilket står högst upp på er dagordning.
Jag önskar er god hälsa och framgång under de kommande två och ett halvt åren.
(Applåder)

De Clercq
Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag är väldigt glad att ni har betonat primacy of politics. Till sist har detta parlament utvecklats från en papperstiger till en vakthund för demokratin, och det är vad politik innebär. Jag tror att kommunikation och information är utslagsgivande i detta sammanhang. Information ännu mer än kommunikation. Det är inte samma sak. Att kommunicera innebär att överföra nyheter. Att informera innebär att hålla en dialog med dem som informationen riktas till. Den dialogen måste vara öppen, måste vara objektiv; det får inte handla om indoktrinering och propaganda, men däremot om kommunikation och information. God information betyder att man måste komma med ett gott innehåll, att man har något att erbjuda, att man kan berätta något. Det behöver inte vara perfekt, men man måste kunna föra en dialog för att eventuellt kunna åstadkomma förbättringar.
Jag ställer frågan: hur skall vi gå till väga, herr talman? Det finns oräkneliga betänkanden som berör detta. Jag har själv haft äran att vara författare till ett i denna mängd, som är undanstoppad i de mörka lådorna i skrivborden. Det har skrivits många betänkanden, men ändå är det inte mycket som har förändrats under de många år som jag har suttit i det här parlamentet. På vilket sätt kan vi ta tag i detta? Kanske en suggestion, för vi har redan försökt allt. Varför skulle vi inte föra en öppen dialog? Ni som företrädare för parlamentet tillsammans med dem ni väljer ut, ni på parlamentets vägnar tillsammans med företrädarna för medierna. Inte för att indoktrinera. Jag vet hur ängsligt - och med rätta - medierna förhåller sig till propaganda. Men helt enkelt en öppen dialog för att tillsammans undersöka hur vi - för det är när allt kommer omkring detta det handlar om - skulle kunna tjäna den parlamentariska demokratiska kulturen och därmed Europa, det demokratiska Europa, på bästa sätt.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Jag vill för det första säga er att ert arbetsprogram är vårt och att era ambitioner verkligen är våra, och jag tror att ni kommer att få kammarens stöd.
Tre korta kommentarer. Herr talman, ni talade om ett realistiskt och intelligent försvar för parlamentets prerogativ, ni nämnde Lamfalussy-rapporten och fattade även beslutet att inte inställa er inför EG-domstolen och att agera med perspektiv i en fråga av grundläggande vikt för medborgarna.
Enligt min åsikt är ett intelligent försvar av våra prerogativ - som inte är våra, utan representerar det ansvar vi har gentemot medborgarna - är ett leit motiv som jag vill fästa uppmärksamheten på.
När det gäller försvaret av våra prerogativ och vikten av att upprätthålla de bästa förbindelser med de två övriga institutionerna, något vi alla anser vara viktigt, finns det nämligen en aspekt som ni nämnde i förbigående och som jag vill betona: tillgång till screening-handlingar för kandidatländerna, vilket vi hittills har nekats.
Det är meningslöst att bjuda in våra kolleger från kandidatländerna, som känner till dessa screening-handlingar, när vi själva inte har tillgång till dem. Detta är en konkret fråga, inget att oroa sig över, men som man bör ta itu med omedelbart.
Den andra aspekten när det gäller parlamentets prerogativ är bilden. En bild är värd mer än tusen ord och den presskonferens som de tre institutionerna höll tillsammans med föredraganden, von Wogau, i går kommer att leda till att vi i framtiden slipper behöva läsa att ett direktiv har antagits, när vad som i själva verket har antagits är en gemensam ståndpunkt i rådet. De tre institutionerna har ett ansvar inför medborgarna att skapa en effektiv och bra lagstiftning. Där har vi den andra aspekten: det är viktigt med klarhet inom denna institution. De tre institutionerna måste förbättra kvaliteten på lagstiftningen. Detta har sagts vid flera tillfällen och är en av de stora utmaningarna på övergripande nivå, inte bara för de europeiska institutionerna.
Lagstiftningen måste vara läslig trots att den är komplicerad. Vi måste undvika, som det har sagts, jargong och obegripliga uttryck. I detta sammanhang, när det är dags att reformera kammaren, vill jag erinra om att kammaren är sammansatt av utskott. Man måste stödja det förslag - som bland annat Provangruppen har kommit med, och även andra arbetsgrupper från parlamentets talmanskonferens - om att utskotten bör avlastas det mer tekniska arbetet, dock utan att göra dem mindre synliga för medborgarna. Det är viktigt att medborgarna är medvetna om det arbete som genomförs, inte bara i plenum, som är fallet för närvarande, utan även i utskotten. Därför måste vi förbättra kommunikationen mellan utskotten och medborgarna.
Jag avslutar med att ta upp en tredje aspekt: dialogen med medborgarna. Herr talman, vi har i er en alldeles utmärkt företrädare för kammaren. Era personliga talanger kommer att göra det möjligt för oss att genomföra ett pedagogiskt arbete. Jag använder det ordet avsiktligt: det är nödvändigt att pedagogiskt informera vad det europeiska bygget innebär, vad de europeiska institutionerna egentligen gör, vad parlamentet gör och hur stort ansvar vi känner för vårt mycket viktiga uppdrag att företräda de europeiska medborgarna.

Corbett
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera er till en utmärkt inledning av ert ordförandeskap. Denna debatt har visat att det finns ett stort stöd för och en stor aptit på en reform i denna kammare, i denna livfulla diskussion som vi för i våra ansträngningar med att lyckas få ordet i slutet av denna debatt.
Ni var vänlig nog att nämna mitt eget betänkande, som förhoppningsvis kommer att finnas med på dagordningen för nästa sammanträdesperiod. Vi bygger upp ett ganska brett samförstånd för merparten av de förslag som finns i mitt betänkande. Under de senaste dagarna har många grupper varit vänliga nog att bjuda in mig för att tala vid deras möten, och för att göra mig delaktig i att bygga upp detta samförstånd. Jag är nu rätt säker på att det nästa månad kommer att finnas en majoritet till stöd för ett användbart reformpaket som inte kommer att lösa alla våra problem - långt därifrån - men som kommer att utgöra ett användbart steg framåt.
Jag skulle vilja lugna de kolleger som fruktade att det kunde finnas delar i mitt betänkande som missgynnade de mindre grupperna. Det finns inget som avsevärt undergräver de mindre gruppernas ställning i mitt betänkande. Om de fortfarande är oroliga skall jag gärna träffa dem för att försöka finna en lösning på alla eventuella frågor som de kan vilja ta upp. Den lösning som jag föredrar är att övertyga dem, men jag är öppen för andra lösningar om vi kan finna några. Detta kommer att utgöra en användbar del inom reformprocessen, och jag tackar er så mycket för ert stöd.

Ludford
Herr talman! Angående en ordningsfråga: Jag vill bara ägna mig åt 30 sekunders navelskådning. Jag samtycker till allt som har sagts om reformen. Men när vi talar om reformen, låt oss inte glömma de förhållanden under vilka parlamentsledamöterna på bakre raden arbetar i denna kammare. David Martin förebrådde oss för att vi inte tillbringar mer tid i kammaren, men ett av problemen är den mängd tid som vi slösar bort för att ta oss hit. Jag kommer inte att ta mig in i den debatten igen, men alla som betraktar denna fantastiska kammare, och de palatsliknande offentliga utrymmena i denna byggnad skulle inte tro att parlamentsledamöterna på bakre bänken arbetar under så trånga förhållanden. Var snälla och glöm inte, ni viktiga personer som har luftiga arbetsrum - till och med de politiska gruppernas generalsekreterare har en kontorsyta som är fyra gånger större än den kontorsyta som en parlamentsledamot på bakre bänken har - att när man har en assistent och en praktikant inklämda i ett arbetsrum, så har man inte plats att ta emot besökare.
Herr talman! Kan ni åtminstone lova att stötta oss när det gäller att få datorer för parlamentsledamöterna, helst med platt skärm, så att vi kan få plats med dem på våra skrivbord i våra pyttesmå arbetsrum, och bli mer effektiva under 2000-talet? Jag är ledsen över att jag tar upp en sådan fråga om verkliga problem: Jag vet att parlamentariker alltid är blyga när det gäller att ta upp frågor om sina egna arbetsförhållanden, men uppriktigt sagt kan vi inte göra någon verklig nytta och visa upp något bra för omvärlden, om vi inte kan vara effektiva i vårt arbete. Jag skulle inte vilja att människor tittade på den oerhörda mängden utrymme i de offentliga utrymmena, och sedan kom och såg vara små trånga arbetsrum, där vi går miste om en tredjedel på grund av ett värdelöst badrum - men det är en annan fråga. Snälla herr talman, hjälp oss att vara effektiva.

Talmannen
Presidiet tittar på den tekniska aspekten. Jag är säker på att vi kan göra detta. Jag är inte säker på vad jag kan göra när det gäller byggnaden, men ni har min förståelse.

Poettering
Herr talman! Det finns uppgifter som gör gällande att kommissionens ordförande Prodi på en presskonferens i går tog ställning i fråga om kommissionär Verheugens agerande i kommissionen. Det handlar alltså om frågan om stabilitetspakten. Verheugen skall ha röstat för kommissionens beslut men sedan ha tagit avstånd från samma beslut i en intervju med en tysk tidning förra söndagen. Jag ber er fundera över hur vi lämpligast låter kommissionär Verheugen avge en förklaring i parlamentet eller i lämpligt organ. Detta är en önskan som jag vill framföra offentligt.

Talmannen
Jag skall höra med kommissionen om kommissionären har möjlighet att komma till kammaren den här veckan, eller om det inte går, om han kan komma vid ett annat lämpligt tillfälle.

Barón Crespo
Herr talman! Eftersom Poettering nu väckte den här frågan erinrar jag honom om att vi har väntat i sex månader på att Bolkestein skall framträda i kammaren, vilket vi begärde, och tala om de uttalanden han gjorde om islam. Jag anser att man måste börja om från början, om vi inte gör det kommer endast Europeiska folkpartiets grupp att kunna ta upp dessa problem och jag anser att vi alla har rätt att kräva att kommissionen uttalar sig.

Talmannen
Så länge som vi ser till att vi sysslar med frågor med ett politiskt innehåll, och inte något annat, är jag säker på att vi kan finna ett modus vivendi.
Jag skulle vilja tacka alla som har deltagit i dagens debatt. Jag skulle särskilt vilja säga till kommissionären och till rådet som närvarar i kammaren, att vi normalt inte är så njutningslystna när det gäller den tid som vi tar för att tala till varandra som kolleger. Det är mycket viktigt att vi i denna kammare arbetar mot att inrätta en kåranda. Det är mycket viktigt att vi arbetar för denna förändringskultur. Om vi gör det garanterar jag att de två andra institutionerna också kommer att dra nytta av det. Jag hoppas att detta har varit väl utnyttjad tid för er också.
Jag förklarar debatten avslutad.

Bekämpande av terrorism
Talmannen
Nästa punkt på fördragningslistan är gemensam debatt om:
Uttalande av rådet - Beslut fattat den 27 december 2001 om åtgärder för att bekämpa terrorism,
Betänkande (A5-0003/2002) av Watson, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor
1. om förslaget till rådets rambeslut om bekämpande av terrorism (14845/1/01 - C5-0680/2001 - 2001/0217(CNS))
och
2. om förslaget till rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna (14867/1/01 - C5-0675/2001 - 2001/0215(CNS)).

de Miguel
. (ES) Herr talman! Som företrädare för rådets ordförandeskap är det min uppgift att kort tala om dessa rättsliga och inrikes frågor.
Mitt lands ställningstagande som stor förespråkare för skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa torde vara väl känd. Det spanska ordförandeskapet har ända från början upprepat sitt åtagande att föra ett nära samarbete med Europaparlamentet, vilket rådets tjänstgörande ordförande, Spaniens president, förste vicepresidenten för regeringen, inrikesministern och justitieministern för rådet har bekräftat under sina framträdanden inför parlamentet och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter.
Min närvaro här i dag är ett uttryck för en vilja att upprätthålla en regelbunden förbindelse mellan de båda institutionerna och att det institutionella samarbetet med kammaren förbättras.
Genom antagandet av det första Watson-betänkandet, som var banbrytande när det gäller frågan om terrorismen och den viktiga resolution som antogs den 5 september, placerade sig parlamentet i täten av det internationella samfundet i kampen mot terrorismen. Det är betecknande att detta skedde den 5 september, innan den 11 september, då det internationella samfundet blev medvetet om den plåga som hemsöker oss. Enligt min åsikt understryker antagandet av detta betänkande Europaparlamentets stora förståelse för att det är nödvändigt att ta itu med hoten i vår tid.
Innehållet i Watson-betänkandet, som ordförandeskapet ansluter sig till, skapade de nödvändiga politiska förhållandena för att Europeiska kommissionen, som redan hade arbetat länge med förberedandet av rambesluten om bekämpning av terrorism och det europeiska mandatet för efterspaning och gripande snabbt lade fram båda lagstiftningsförslagen, som godkändes i rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 6-7 december och som politiskt godkändes under Europeiska rådet i Laeken.
Europaparlamentets nyligen framlagda betänkande om dessa båda beslut är av hög teknisk kompetens och politisk lyhört. Det är viktigt att vi inte glömmer bort hur viktig dagens debatt i Europaparlamentet är, trots att rådet snabbt diskuterade dessa frågor för att bemöta samhällets förväntningar efter den 11 september.
Vi känner naturligtvis till att Europaparlamentet anser att man inte har haft tillräcklig tid på sig för att diskutera dessa frågor och jag vill i det här sammanhanget göra klart att rambesluten är ett resultat av att Europaparlamentet i sin resolution av den 5 november 2001 begär att rådet skall vidta åtgärder i den här riktningen. Som jag redan sagt hade Europeiska kommissionen redan behandlat förslagen och kunde lägga fram dem direkt efter attentaten den 11 september, tack vare det arbete som genomförts tidigare.
När det gäller förteckningen över terroristorganisationer är det spanska ordförandeskapet medvetet om den olustkänsla som kammaren känner med anledning av rådets antagande av en förteckning med terroristorganisationer, som är nära kopplad till förordning (EG) 2580/2001 den 27 december under belgiskt ordförandeskap, eftersom Europaparlamentet tidigare hade uttryckt sin önskan att uttala sig i denna fråga.
Det är uppenbart, ärade ledamöter, att vi inte kommer att tala om rådets legalitet att anta beslutet inom ramen för artikel 15 i Fördraget om Europeiska unionen, vi bör snarare tala om politiska attityder än om legalitet och jag kan å rådets vägnar säga att vår institution anser det vara mycket viktigt att upprätthålla de bästa kontakter med kammaren, inom ramen för artikel 39.1 i Fördraget om Europeiska unionen.
I det konkreta fallet med förteckningar över terroristorganisationer vill jag betona att rådet har behandlat två förteckningar. För det första en konfidentiell handling som utarbetats av " Terroristgruppen" som behandlades vid sammanträdet den 7 december och där 34 terroristorganisationer finns med. Denna lista ingick till den 1 juni 2001 i ordförandeskapets handling " Hot" och var konfidentiell. Europaparlamentet rådfrågades inte om denna handling. Dessutom enades man under det belgiska ordförandeskapet om att utarbeta en icke konfidentiell version av samma handling, som skall översändas till Europaparlamentet och som parlamentet kommer att få så snart översättningarna till de olika språken är slutförda.
Det finns ingen bestämmelse i fördraget som ålägger rådet att rådfråga eller informera parlamentet om detta konfidentiella dokument, som hur som helst skulle förlora sitt värde om det diskuterades offentligt. De slutliga mottagarna av detta dokument är medlemsstaternas antiterroristtjänster.
Rådets andra beslut, 2001/927/EG, som är knutet till förordning (EG) 2580/2001 och de gemensamma ståndpunkterna 01/930 och 01/931, innehåller en offentlig förteckning över individer och terroristorganisationer.
Antagandet av dessa instrument svarar mot en exceptionell situation och där det viktigaste var att uppfylla rådets mandat och Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1373. Den europeiska opinionen krävde att vi skulle agera snabbt, synligt och beslutsamt i kampen mot terrorismen. Trots att det var brådskande rådfrågade rådet parlamentet om förordning (EG) 2580/2001 men eftersom lagstiftningen har ändrats och genomförandebefogenheterna har reserverats för rådet i enlighet med artikel 202 i fördraget, vilket har bekräftats av EG-domstolens rättspraxis, är rådet inte skyldigt att rådfråga parlamentet.
Trots detta upprepar rådets ordförandeskap sin vilja att bidra till att rådet deltar i frågor om rättsliga och inrikes frågor inom ramen för fördragen och i så stor utsträckning som möjligt, och rådet kommer att hålla kammaren informerad om det polisiära och rättsliga samarbetet. Det faktum att regeringens förste vicepresident, inrikesministern och justitieministern har infunnit sig i kammaren under de senaste veckorna understryker ordförandeskapets vilja att arbeta tillsammans med parlamentet.
Avslutningsvis, när det gäller definiering av terrorhandlingar, tas innehållet i rådets rambeslut, vilket parlamentet har rådfrågats om, upp i den gemensamma ståndpunkten 01/931.

Watson
. (EN) Herr talman! Mitt betänkande är ett utkast till svar från detta parlament till två rättsakter: Ett förslag till rådets rambeslut om bekämpande av terrorism och ett förslag till rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämningsförfaranden mellan medlemsstaterna. Tillsammans med inrättandet av den europeiska rättsliga myndigheten, Eurojust, utgör dessa två åtgärder den rättsliga grunden för Europeiska unionens bemötande av det hot som terrorismen innebär.
Europeiska unionen kan unna sig ett liten stunds tillfredsställelse. Dessa åtgärder utgör ett betydande steg framåt mot inrättandet av ett europeiskt rättsligt område. Jag skulle vilja tacka den tjänstgörande ordföranden för att han påminde oss om att detta rättsliga område inte började den 11 september förra året, även om det vore simpelt att inte medge att attentaten mot New York och Washington den 11 september gav en politisk drivkraft som gjorde att vi kunde slå våra huvuden ihop, och överkomma vissa invändningar. Många av oss beklagar att en sådan stimulans krävdes. Vi välkomnar icke desto mindre de framsteg som den medförde.
Vad innebär dessa åtgärder? Europeiska arresteringsordern gäller för ett större antal brott än tidigare utlämningsavtal. Den avskaffar en rättslig, snarare än en politisk process. Den avskaffar i stor utsträckning principen med dubbel anklagelse. Den fastslår en tidsbegränsning på 90 dagar för utlämning, vilket ger oss en chans att döma alla misstänkta för ett brott samtidigt. Den befäster idén med Europeiska unionens lagstiftning. Rambeslutet om terrorism gör terrorism till ett brott i alla länder. För närvarande har det endast varit ett brott i sex länder. Den definierar för första gången inom internationell lagstiftning vad en terroristhandling är, och vilka brott som utgör en terroristhandling. Den försöker närma lagar med gemensamma minsta straff till varandra. Jag rekommenderar dessa åtgärder till kammaren.
Terroristhotet är dödligt allvarligt. Det kräver ett seriöst bemötande. Dessa två åtgärder utgör ett sådant seriöst bemötande. Jag beklagar - och vi har i tidigare debatter här beklagat - frånvaron av en verklig demokratisk översikt över och kontroll av unionens lagstiftningsförfaranden inom detta område. Denna kammare förordade åberopandet av artikel 42 i fördraget, vilket skulle göra det möjligt att införa dessa åtgärder inom första pelaren. Men vi inser att debattprocessen har medfört förbättringar, att våra ändringsförslag vid första behandlingen har infört vissa garantier när det gäller dessa åtgärder. Jag välkomnar orden från rådets tjänstgörande ordförande om ett närmare deltagande för parlamentet i processen med att anta sådan lagstiftning.
Andra åtgärder, som frysandet av tillgångar, har varit mycket mindre samordnade. Det är faktiskt inte orimligt att, utifrån rapporterna om Corepermöten, säga att Europeiska unionen inte har förstått ett dugg av detta i sin inställning till frysandet av tillgångar och andra beslut. Det förslag till resolution som lagts fram i dag återspeglar detta.
Vi har sedan slutet av 1990-talet känt till att tre fenomen - terrorism, internationell organiserad brottslighet och korruption - i allt högre grad hänger samman. Det som akademikerna har kallat den kriminella terroristförbindelsen är väl etablerad. Kampen mot den kriminella terroristinfrastrukturen måste vara vår främsta prioritet. Vi vet också att internationell organiserad brottslighet långt ifrån utgör den största delen, ekonomiskt och troligen politiskt, inom denna kriminella terroristförbindelse. Penningtvätt utgör mellan 2 och 5 procent av den sammantagna globala bruttonationalprodukten. Det är mellan 500 miljarder euro och 1,5 biljoner euro. Det räcker inte att bara frysa terroristgruppernas tillgångar. Vi måste bekämpa terrorismens ekonomiska dimensioner, om vi skall kunna komma tillrätta med problemet.
FN har börjat göra detta genom sin arbetsgrupp för finansiella åtgärder. Rekommendationerna från mötet i Washington den 30 oktober som skall genomföras senast i juni i år är nödvändiga, och utgör ett område där vi tillsammans med USA kan arbeta med att bekämpa detta hot. Men här skulle jag vilja vädja till Europeiska unionen att ta initiativet: Att ta initiativet till vägar framåt, att försöka föra tillbaka amerikanerna ut i det internationella samhället i denna kamp mot terrorismen, och att göra detta inom en verklig rättslig ram, med en verklig rättslig och parlamentarisk kontroll.
Ett antal ändringsförslag har ingivits till mitt betänkande. Ändringsförslagen 1 och 5 är identiska och dem har jag inget emot. Ändringsförslag 2, som kommer till följd av vårt antagande av betänkandet i utskottet, verkar vara litet lösryckt, och jag rekommenderar en röst emot detta ändringsförslag. I ändringsförslag 4 efterlyser man inrättandet av en europeisk habeas corpus-akt. Min grupp kommer att stödja detta, liksom vi gjorde i utskottet, även om vi anser att återinförandet av ändringsförslaget är litet som att lägga till alltför mycket natriumglutamat i matlagningen. Men ändringsförslag 3 är stötestenen i debatten: Författarna till ändringsförslaget säger att Europeiska unionen inte bör gå framåt utan en garanti för lämpliga normer inom processlagstiftningen. Det innebär att unionen inte kan bemöta terroristhotet. Jag håller inte med dem. Vi måste bemöta detta hot. Men när vi ger vårt samtycke gör vi det på grundval av tron att dessa åtgärder kommer att uppvägas genom förfarandemässiga garantier.
Denna fråga är mycket viktig för mig personligen. Tro är inte någon behaglig grund att framskrida på inom politik. Jag är medveten om att mitt namn, och kanske mitt partis namn, kan kopplas samman med lagar som skulle kunna användas för repressiva syften. Jag vädjar till rådet och kommissionen, i andan med det nya förhållande som vi har mellan våra institutioner, att snabbt gå vidare med att konsolidera det säkerhetsmässiga steg framåt som krävs med frihets- och rättvisefrämjande åtgärder som Europeiska unionen kommer att bedömas utifrån.
När jag rekommenderar dessa rambeslut till kammaren, och när jag rekommenderar att vi skall lita på de andra institutionerna, säger jag till dem: Ni står inför rätta. Europeiska unionen står inför rätta inför världens demokratiska opinionsdomstol.
(Applåder)

Galeote Quecedo
Herr talman! Om vi avslutar den här debatten med en omröstning som bekräftar den breda enighet som vi hittills har nått i den här frågan, vill jag vädja till de parlamentariska grupperna om att betänkandet inte skall ändras.
Vi kommer att förnya vårt åtagande i kampen mot terrorismen och vi kommer att slutföra en process som, vilket de Miguel erinrade oss om, inleddes i Europaparlamentet. Vi kommer att nå en stor framgång för parlamentet. Vi förväntar oss nu att dessa åtgärder införlivas, så att de kan genomföras, att beslut fattas om frysning av de europeiska terroristgruppernas ekonomiska tillgångar och att ansträngningarna i kampen mot terrorismen samordnas, såväl mellan medlemsstaterna, vilket är fallet med Spanien och Frankrike, särskilt under den senaste tiden, som mellan Europeiska unionens behöriga organ.
Herr talman! Jag är övertygad om att vi i och med detta kommer att kunna bemöta ett krav som de europeiska medborgarna uttrycker mycket starkt och att vi även bidrar mycket kraftfullt till friheten. Terrorismen och det våld som är förknippat med den är det största hotet mot åsiktsfrihet, uttrycksfrihet och rätten till livet. Alla demokratiska stater är skyldiga att förse rättvisan med instrument som dem som vi diskuterar i dag, för att göra arbetet effektivare. I en rättsstat måste den demokratiska dialogen grundas på ömsesidig respekt och icke-våld med målet att försvara demokratin, vilket vi ordagrant säger i ett av skälen i betänkandet om unionens roll i bekämpningen av terrorism. Att göra något annat, ärade kolleger, skulle vara att godta att de lagar som de demokratiskt valda parlamenten antar ändras för att tillfredsställa mördarna och för att de skall sluta att döda, och ett sådant krav, ärade kolleger, herr talman, är förkastligt eftersom det är antidemokratiskt och omoraliskt.

Terrón i Cusí
Herr talman! För det första vill jag säga att min grupp verkligen välkomnar att de två Watsonbetänkandena har antagits i dag i andra behandlingen. Det ena handlar om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna och det andra om den gemensamma definitionen av terrorism.
Vi godtar resultatet från toppmötet i Laeken och min grupp anser att de krav som parlamentet alltsedan det första Watson-betänkandet har ställt finns med. Jag gratulerar det belgiska ordförandeskapet till att detta dokument har antagits, trots de problem som några delegationer orsakade, och jag vill upprepa våra gratulationer till rådet och kommissionen och vår glädje över att dessa texter har antagits.
Vi kommer följaktligen att rösta för Watson-betänkandet, men detta gäller inte ändringsförslagen till denna text, som vi anser vara slutgiltigt fastställd sedan det senaste toppmötet. Vi kommer att rösta ja av de skäl vi har förklarat, men jag vill säga här, ärade kolleger, varför vi kommer att rösta emot de ändringsförslag som har lagts fram. Det finns en grupp ändringsförslag från kollegerna från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och syftet med dessa är att den europeiska arresteringsordern och överlämnande mellan medlemsstaterna villkoras av att vissa rättsliga standarder i Europeiska unionen förbättras.
Vi instämmer i målsättningen för dessa ändringsförslag, men vi godtar inte att det ställs villkor. Vi anser dock att antagandet av ett så revolutionerande instrument som en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna måste motivera Europeiska unionens medlemsstater att förbättra sina rättsliga standarder. Enligt min åsikt kan denna arresteringsorder åtminstone komma till praktisk nytta och leda oss till positiva resultat.
Andra ändringsförslag som har lagts fram av andra kolleger handlar om inrättande av en europeisk habeas corpus och andra åtgärder, vilka vi även instämmer i, men vi anser inte att detta är det rättsliga instrumentet för att kanalisera dem.
Jag försäkrar att vår grupp kommer att arbeta för att dessa mål skall uppfyllas i framtiden och vi kommer att göra det tillsammans med kommissionen och rådet. Vi kommer att finnas här och stödja deras initiativ och även de ändringsförslag som vi själva kan lägga fram, men jag anser inte att vi bör rösta för dessa ändringsförslag, om det nu blir i dag eller i morgon.
Herr tjänstgörande rådsordförande, jag sade att min grupp välkomnar att dessa två instrument har antagits. Dessutom känner vi att de till en del är våra, eftersom parlamentet, - vilket ni erinrade om - har arbetat mycket hårt för att uppnå detta. Därför, -som ni sade - är det svårt för oss att godta det sätt som det beslut av den 27 december om de fyra lagstiftningsinstrumenten för att fastställa en förteckning över terrorister i Europeiska unionen fattades på.
Era ord gläder mig och jag hoppas att vi kommer att kunna återupprätta den konstruktiva dialogen och bevara förtroendet i förbindelserna oss sinsemellan. Jag instämmer i Watsons ord och ber att samarbetsinstrumenten inom det straffrättsliga området flyttas över till den första pelaren. Jag anser att vi alla tillsammans kan övervinna det demokratiska underskott som vi har för närvarande.
Herr talman! Jag har absolut ingen respekt för dem som vill bestämma över andras liv för att nå sina mål. Absolut ingen. Vi kan inte anstränga oss nog för att få slut på detta enligt min åsikt. Däremot har jag den allra största respekt för vårt demokratiska rättssystem och jag anser även att det är parlamentets skyldighet att försvara det med samma entusiasm.

Ludford
Herr talman! Rådet borde inse att det är på väg mot ett stort gräl om det fortsätter som i dess komplexa paket av den 27 december, och gör rättsliga definitioner av vem som är terrorist, utan någon demokratisk granskning. Jag förutser att rådets nästa steg kommer att vara att införa Europaomfattande bannlysningar. Det vore skandalöst att göra det i hemlighet och utan ansvarsskyldighet.
Om vi övergår till rambesluten om bekämpning av terrorismen och om den europeiska arresteringsordern, kommer min grupp att stödja dem. Att en normalt förnuftig brittisk journalist i går sade att Europa blint, utan formaliteter, håller på att hänge sig åt sitt eget ödesdigra slut, är verkligen för mycket.
Min grupp kommer inte att rösta för att skjuta upp ikraftträdandet av den europeiska arresteringsordern till dess att det finns gemensamma miniminormer inom processlagstiftningen. Brådskande åtgärder för att fånga terrorister och brottslingar kan inte skjutas upp, men det ändringsförslag om habeas corpus som så skickligt utarbetats av MacCormick är mycket värdefullt. Det finns dock också ett trängande behov av höga miniminormer vid sidan av detta. Det är en konstruktion att säga att, eftersom vi alla har utmärkta rättssystem, räcker det med ett ömsesidigt erkännande. Jag skulle kunna betona brister i mitt eget lands system - vi har till exempel det största antalet personer i fängelse av alla EU-stater - likväl som brister i andra medlemsstater.
Rådet, likväl som parlamentsledamöterna, måste välkomna de förslag som kommissionen nu utarbetar om att uppnå en överensstämmelse när det gäller straffrättsliga normer. Om några av de personer som nu motsätter sig den europeiska arresteringsordern - särskilt dem till höger, inte minst i mitt eget land - också anser att det som de kanske påstår är en harmonisering av de straffrättsliga systemen är chockerande och fasansfullt, kommer de att göra sig skyldiga till ett stort hyckleri. Vi behöver den europeiska arresteringsordern, och vi behöver också ett program för överensstämmelse när det gäller gemensamma höga miniminormer.

Buitenweg
Herr talman! Den europeiska arresteringsordern är verkligen ett fullkomligt bisarrt ärende, inte enbart för att viktiga frågor förblir otydliga, utan även eftersom parlamentet inte vågar tvinga fram det som man innehållsmässigt är ense om. Först och främst ett godtyckligt exempel på denna otydlighet. Rådet har med rätta inskränkt kommissionens förslag som innebär att en medlemsstat kan vägra att utlämna någon om personen enligt detta land inte har gjort något brottsligt. Det är bra. På det sättet behöver en nederländsk läkare som utför en abort på en irländsk flicka i Nederländerna inte utlämnas till Irland. Men kan den här läkaren någonsin åka till Irland på semester eller åka till något annat EU-land över huvud taget om Irland kräver utlämning på grund av dråp? Detta förblir otydligt, och när något är otydligt i straffrättsligt avseende leder det till att rättskänslan undergrävs.
Nu om det parlamentariska modet. Herr Watson! Ända sedan Di Lello-betänkandet anser parlamentet att, och jag citerar: " medlemsstaterna, för att förhindra att ett alltför stort antal skyddsklausuler införs och för att samtidigt garantera en gemensam nivå på skyddet för de grundläggande rättigheterna inom Europeiska unionen, bör enas om gemensamma minimiregler för vissa processrättsliga frågor" . När vi nu har den europeiska arresteringsordern har det blivit nödvändigt att ge våra medborgare detta skydd, och vi har också ett vapen för att kunna tvinga fram det inom hela Europeiska unionen, då måste vi också våga använda detta vapen. Och ni behöver inte vara orolig. Om rådet uppträder precis så snabbt och handlingskraftigt när det gäller att garantera medborgerliga rättigheter som när det gäller att vidta repressiva åtgärder, då kommer den europeiska arresteringsordern inte att drabbas av någon försening. Särskilt inte nu när kommissionen har färdigställt en första version av miniminormerna, där den har visat att dessa både är nödvändiga och möjliga.
I fråga om definitionen av terrorism. Min grupp uppskattar ett antal garantier som tas upp i övervägandena och förklaringarna av rådet den 6 december, som exempelvis, och jag citerar återigen, att inget i detta rambeslut " kan tolkas så att personer som utövar sin grundläggande rätt till yttrandefrihet blir åtalade för terrorism, även om de vid utövandet av denna rättighet gör sig skyldiga till överträdelser." Men alla goda föresatser att godta den här texten började svikta ordentligt på grund av det faktum att dessa garantier inte ges i rådsbesluten av den 27 december. Definitionens kärna i den texten är identisk, men garantierna är försvunna. Det finns inte ens någon hänvisning till dem. Vårt ändringsförslag till resolutionen syftar till att fylla det hålet, och med tanke på att endast framtiden kan utvisa om jag är onödigt misstrogen eller berättigat försiktig ber jag de andra grupperna att ge min grupp denna säkerhet.

Krivine
Herr talman! För andra gången förkastar vi en text som ingår i en kampanj ledd av Bushadministrationen, och som i antiterrorkampens namn endast syftar till att ifrågasätta grundläggande demokratiska friheter i hela världen, med förakt för internationella konventioner.
Som ett exempel kan nämnas att det sedan den 11 september fortfarande finns 500 invandrare i Förenta staterna som har arresterats för misstanke om deltagande i terrorverksamhet. De hålls i hemlighet i fängslat förvar och har aldrig blivit åtalade. Militära domstolar har inrättats. Dessutom sitter tiotals fångar i dag fängslade under tragiska förhållanden, på Guantanamobasen, utan garantier och utan någon ställning.
Här i parlamentet får man oss att godkänna en lista över terrorister, som i själva verket har tagits fram av CIA, enligt deras kriterier och utan motivering. Samtidigt vidtar Förenade kungariket, Frankrike och Italien frihetsbegränsande åtgärder, framför allt mot invandrare. Dessutom påtvingar man oss en gemensam definition på terrorism som är frihetsinskränkande. Tillämpades denna definition bokstavligen av en ledare som Berlusconi skulle det kunna leda till att facklig verksamhet kriminaliserades, till exempel strejker inom den offentliga sektorn. Slutligen vill jag tillägga att man inte bekämpar privat terrorism genom att stödja statsterrorism, vilket är fallet med Sharon. Man bekämpar den genom att utrota misär, orättvisor och korruption från vår värld.
Herr talman! Jag har just kommit tillbaka från Porto Alegre, och jag förstår Bushs och hans allierades oro inför den enorma motståndsrörelsen mot den liberala globaliseringen. Men jag har valt sida: jag förkastar en kampanj som syftar till att kriminalisera alla proteströrelser mot den etablerade ordningen.

Angelilli
Herr talman! Jag vill gratulera både kollegan som talade före mig och alla de som vid många tillfällen påminner om och nämner den italienske premiärministern Silvio Berlusconi, även om det enligt min uppfattning ibland görs på ett olämpligt sätt.
För att återvända till debatten så kommer Europaparlamentet äntligen att rösta om två grundläggande frågor: kampen mot terrorismen och en europeisk arresteringsorder. Det är visserligen sant att denna omröstning endast utgör en sorts senkommet byråkratiskt fullgörande av beslut som de facto redan har fattats. Detta tillvägagångssätt är inte särskilt tillfredsställande, vilket har framhållits åtskilliga gånger, eftersom det innebär att Europaparlamentet fullständigt ställs åt sidan och vi bör inte glömma att Europaparlamentet är den enda demokratiskt valda europeiska institutionen, den enda som helt och hållet företräder de europeiska medborgarna.
Vi kan känna oss tillfredsställda med godkännandet av den europeiska arresteringsordern. Den kommer säkerligen att vara ett effektivt redskap i kampen mot terrorismen och den organiserade brottsligheten i stället för de komplicerade och alltför byråkratiska utlämningsförfaranden som den ersätter. Men vi bör inte glömma att kampen mot terrorismen, i synnerhet den terrorism vi har lärt känna under de senaste månaderna, inte kan föras enbart med hjälp av arresteringsorder. Att tro det skulle vara hyckleri och fullständigt otillräckligt.
Som Solana framhöll i går kommer Europa endast att kunna vinna verklig internationell trovärdighet om det förmår att skapa fred och social och politisk rättvisa i Medelhavsområdet och i Mellanöstern. Europas insatser i dessa krisfyllda områden får inte endast dikteras av det kritiska dagsläget och av känslor eller, än värre, av egoismen hos den som ser ett hot mot sin egen lugn och ro. Insatserna måste i stället vara en del av ett europeiskt projekt, ett uthålligt och konkret åtagande som syftar till att garantera en ekonomisk, politisk och social framtid som verkligen är anständig för dessa områden.
Avslutningsvis litar vi på att den nya författningsprocessen som inleds med tillsättandet av konventet och dess arbete verkligen skall kunna föra fram en vision av Europa som en stark och pålitlig politisk aktör, med förmåga att föra en gemensam utrikes- och försvarspolitik, och ett gemensamt europeiskt område med frihet och rättvisa.

Blokland
Tack så mycket, herr talman. Händelserna den 11 september har framför allt klargjort att det är nödvändigt med en hård kamp mot terrorismen och den organiserade brottsligheten för att kunna säkerställa utrymmet för fred och trygghet i medlemsstaterna. Rådet gör via de föreliggande förslagen ett lovvärt försök att bidra till detta genom att möjliggöra snabb utlämning.
Men jag har ändå kritik mot några punkter. Enligt min uppfattning skulle en begränsad positiv lista över brott falla under den europeiska arresteringsordern. Kriteriet är om det finns en europeisk eller internationell definition, som till exempel i fråga om terrorism. Listan som rådet nu lägger fram innehåller emellertid många brott för vilka det inte finns någon europeisk definition. De uppräknade brotten är av olika slag. Tänk på bedrägeri, våldtäkt och dråp. Vilken är den gränsöverskridande aspekten i fråga om dessa brott? Ger inte de nuvarande konventionerna om utlämning tillräckliga möjligheter här? För att emellertid förebygga att detta positiva initiativ återigen försvinner längst bak i kylskåpet nu när en mödosam kompromiss har kommit till stånd, väljer jag ändå att hellre fria än fälla.

Borghezio
Herr talman! Det är nödvändigt att förstärka kontrollen av Europeiska unionens yttre gränser om man vill föra en effektiv kamp mot hotet från terrorismen. Jag påminner om att det finns ett åtagande från ministrarna, enligt vilket strategiska kommittén för invandring skall vidta åtgärder, såsom utbildning av dem som arbetar med gränskontroll genom skapandet av en europeisk akademi för utbildning i förebyggande och kontroll.
I denna fråga har vi riktat kraftfulla fördömanden mot ett land som strävar efter anslutning, Turkiet. Illegala ilandsättningar fortsätter att äga rum och det finns de som bär ansvaret: internationella myndigheter har fastställt en lista på så kallade skurkstater, men jag vill påminna om det ansvar som vilar på " maffiastaterna" , som inte gör någonting för att strypa denna smutsiga handel med människor som dras in i våghalsiga företag utan mål och utan slut.
Vad arresteringsordern beträffar så vill jag påminna om att den italienska regeringen har bemödat sig om att en ändring av författningen måste genomföras innan detta rambeslut kan tillämpas. Det är faktiskt nödvändigt att avpassa två olika krav: de europeiska medborgarnas säkerhet med hänsyn till de allvarliga terroristiska hoten och försvaret av deras frihet och konstitutionella garantier - grundläggande och okränkbara rättigheter - vars okränkbarhet måste upprätthållas i förhållande till alla normer, inklusive den internationella rättens.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, ärade ordförandegrupp! Jag ser mycket positivt på att både det belgiska och nu det spanska ordförandelandet har närmat sig den viktiga frågan om terroristbekämpning med ett sådant engagemang. Tack vare att de europeiska institutionerna, särskilt kommissionen och rådet, reagerade så snabbt med ett helt åtgärdspaket efter terrorattentaten den 11 september, blev Europeiska unionens mervärde uppenbart. Åtgärdspaketet sträckte sig från en definition av det gemensamma straffvärdet via den europeiska arresteringsordern till inrättandet av en gemensam undersökningsgrupp inom Europol. Detta är en ytterst positiv reaktion.
Det är dock ett stort problem att man i vissa delar av beslutsfattandet har uteslutit Europaparlamentet - det parlament som ju företräder medborgarna i unionen och per legem (enligt fördraget) skall involveras, närmare bestämt skall Europaparlamentet involveras innan rådet fattar beslut och inte i efterhand. Eftersom det inte är första gången som detta förekommer och eftersom det ibland tycks finnas metod i detta tillvägagångssätt, vill jag härmed framföra en skarp protest. Sådana tillvägagångssätt där man kringgår fördraget får inte upprepas. Jag vill också påminna om kravet på att parlamentet framdeles skall involveras i större utsträckning när åtgärder skall godkännas i tredje pelaren.
I förordningen av den 27 december har man slagit fast vilka personers och gruppers konton som skall frysas. Jag vill gärna veta om det finns uppgifter om resultatet, dvs. om vilka konton som faktiskt har hittats och vilka tillgångar som har frysts.
Låt mig avslutningsvis upprepa kravet på att parlamentet effektivt skall involveras, eftersom detta å ena sidan kan höja effektiviteten och å andra sidan hjälpa till att upprätthålla rättssäkerheten.

Evans, Robert
Herr talman! Om något gott kom av händelserna den 11 september - och det krävs en modig person för att säga att det gjorde det - skulle jag välja ut två saker. För det första fick dessa händelser världen att, för kanske första gången, titta på hela frågan med islam som en religion - men jag lämnar detta för ögonblicket. För det andra fick dessa händelser Europa, USA och västvärlden att återigen titta på hela frågan med internationella förbindelser. Vi kan inte blunda för problemen i små länder tusentals kilometer bort, eller i utarmade och oroliga regioner - oavsett om vi stöder regimerna där eller inte - och bara tro att de inte har någon betydelse. Om vi gör det löper vi risken att problemen kommer att visa sig på vår tröskel. Ett sätt som detta sker på är genom terrorism, vilket vi uppenbarligen inte kan ignorera. Vi motarbetar terrorismen genom internationellt samarbete.
Blokland sade tidigare att vi måste vara hårdare och mer beslutsamma. Utöver repressiva åtgärder är det av grundläggande vikt att vi tittar på och försöker ta itu med de grundläggande orsaker som leder till terrorism, som fattigdom, krig, förtryck och en hel rad andra frågor. Alla avskyr vi och fördömer terrorismen. Dessa två betänkanden utgör ett första steg mot ett ökat internationellt samarbete när det gäller att bekämpa terrorismen, och mot ett ökat internationellt polissamarbete. Som politiker har vi valts för att övervaka vad som sker på europeisk nivå. Vi måste trycka på för att uppnå högsta möjliga normer, största möjliga samarbete, och ständigt hålla situationen under uppsikt och övervaka utvecklingen.

Di Pietro
Herr talman! Jag tar till orda för att uttrycka både min tillfredsställelse och min oro: tillfredsställelse över det konkreta framsteg som Europeiska unionen har tagit i kampen mot terrorismen; oro över några mindre lyckade kompromisser som vissa medlemsstater har tvingat igenom för att gå med på att underteckna konventionen. Kompromisser som vi inte har kunnat förhindra i tid därför att detta parlament inte har varit inbegripet innan besluten fattades.
Jag tar Italien som exempel. Där har vi italienska medborgare tvingats utstå de andra medlemsstaternas förödmjukelse och frustration enbart därför att vår regering utan framgång har försökt att påverka den europeiska konventionens omfattning, genom att vissa brott skulle undantas. Dessa brott ligger vår premiärminister mycket om hjärtat och " råkar" , som den allmänne åklagaren i Milano, Borrelli, skulle ha sagt, vara just de brott som han är åtalad för i Italien. Jag syftar i synnerhet på korruption och bokföringsbrott. Då man inte nådde framgång med sitt försök har vår regering gjort anspråk på och den här gången erhållit - om inte annat så för att komma ut ur återvändsgränden - ett förbehåll som i värsta fall kan innebära att det på obestämd tid inte kommer att vara möjligt att tillämpa konventionen om en europeisk arresteringsorder. Jag syftar på den andra klausulen, enligt vilken regeringen anser att den italienska författningen måste ändras för att de europeiska bestämmelserna skall kunna tillämpas. Detta är inte sant: det finns ingenting som behöver förändras i vår författning som erbjuder de mest långtgående garantier för medborgerliga fri- och rättigheter. Således kan mitt land nu skjuta upp införandet av ett viktigt instrument i kampen mot brottsligheten på obestämd tid genom att hänvisa till att de författningsmässiga förändringarna ännu inte har genomförts. Jag inser att ett godkännande av det ändringsförslag som vi har lagt fram skulle vara överflödigt, men det är det enda sättet att klargöra att parlamentet borde ingripa före och inte i efterhand.

MacCormick
Herr talman! Alla vi i kammaren är överens om att det är bra att vi går emot inrättandet av ett gemensamt europeiskt rättsligt område. Vi är också överens om, särskilt när det gäller arresteringsordern, att det är brådskande att anta gemensamma och höga miniminormer. Watson och Terrón i Cusí har i dag bett oss att acceptera att detta kommer att behandlas som ett brådskande ärende. Vi måste godta vissa saker, men jag skulle vara motvillig att godta allt.
Dessutom är det aldrig tillräckligt med bara normer, eftersom normer kan överträdas. Det enda som garanterar att höga normer följs, är effektiva gottgörelser. En av de mest effektiva gottgörelser som någonsin utarbetats, utarbetades av engelska jurister inom den rätt som utarbetas genom rättspraxis - jag talar som skotte - för att se till att de som felaktigt förvaras i häktet ställs inför rätta och släpps fria om fångvaktaren inte kan ange sina skäl till att förvara dem där. Det är en verkligt effektiv gottgörelse. Genom att anta den europeiska arresteringsordern gör varje medlemsstat sin egen dömande makt till det rättsliga instrumentet i en annan stat. Det är bra att vi hjälper varandra. Men det borde också vara fallet att en åklagare i ett land missbrukar befogenheterna i ett annat lands domstolar, kan avsättas genom en effektiv gottgörelse. En effektiv gottgörelse måste vara en Europaomfattande gottgörelse, och minska riskerna för otillbörligt kvarhållande i häktet före en rättegång, i likhet med den gamla 110-dagarsregeln som vi hyllar i mitt land.
Låt oss anta ändringsförslag 4, och se till att vi har effektiva gottgörelser, likväl som höga normer.

Sjöstedt
Herr talman! Terrorhandlingar är i dag straffbara i samtliga EU-länder, och det är redan möjligt att lämna ut brottslingar mellan EU:s medlemsstater. Det innebär att det som föreslås här delvis är ett slag i luften. Däremot är det uppenbart att det riskerar att försvaga rättssäkerheten. Förslaget innebär att utlämningar inte skall prövas på samma sätt som tidigare, och att en särskild lagstiftning mot just brott som klassas som terrorism skulle genomföras på mycket vaga och oklara grunder. Jag anser att det är tveksamt att ha en särskild rättsordning i rättsordningen på så vaga grunder.
Vi kan redan nu se hur personer som hamnade på FN:s och EU:s terrorlista fått sina tillgångar frysta utan att få reda på varför. De har därför inte heller någon möjlighet att försvara sig. Jag menar att när vi bekämpar terrorism, vilket vi skall göra, skall vi göra det med en rättsstat, inte genom att försvaga rättsstaten.

Camre
Herr talman! Sedan terrorangreppen i New York och Washington den 11 september förra året har vi inom Europaparlamentet diskuterat hoten mot vår frihet och vår demokrati, och våra gemensamma värderingar i ett mer realistiskt ljus än tidigare. De flesta av oss har insett att ett angrepp på USA är ett angrepp på oss. Men redan de här få månaderna senare är man inom vissa kretsar sysselsatt med att relativisera hoten och distansera Europa från USA. Ingen av oss tycker om de begränsningar och den kontroll som drabbar oss alla och begränsar allas våra fri- och rättigheter, men vi har inget val eftersom vi inte vet exakt vem fienden är eller var han befinner sig. Men vi måste inse att det är omöjligt för oss att skapa det område med fred, säkerhet och rättvisa, som vi gärna skulle vilja, innan de klyftor som delar världen på det ekonomiska, religiösa och ideologiska planet har kunnat avlägsnas.
Medan jag tänker rösta för rambeslutet om bekämpning av terrorism tänker jag avstå från att rösta för rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, eftersom denna arresteringsorder inte har kommit till på grund av terrorhotet utan tjänar ett traditionellt federalistiskt syfte och inte begränsats till att drabba enbart terrorister. Jag är faktiskt enig med Baronessan Ludford om att rättssäkerheten inte i alla medlemsländer är på en nivå som kan berättiga utlämning i så vidsträckt omfattning som det här är frågan om.

Farage
Herr talman! Detta är en av de mest inskränkta och oärliga åtgärder som EU någonsin lagt fram, och en åtgärd som kan medföra enorma konsekvenser. Den har inget att göra med medborgarnas friheter och rättigheter, och allt att göra med att man från Bryssels sida roffar åt sig makten på ett orimligt sätt.
I George Orwells bok 1984, fick statsdepartementen namn som stod för den exakta motsatsen till deras funktioner. Fredsministeriet sysslade alltså med krig, sanningsministeriet ansvarade för propaganda, och så vidare. Därifrån kom begreppet " Orwellsk omkastning" , vilket avser en beskrivning som motsvarar motsatsen. Därför är det så lämpligt att denna åtgärd antas av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor - den ultimata Orwellska omkastningen.
Utskottet borde skämmas över att godkänna detta beslut, och om detta så kallade parlament i dag antar detta beslut, borde också det skämmas rejält. Parlamentet kommer att förråda själva de principer som det påstår sig stödja.

Cappato
Herr talman! Jag skulle vilja säga till föredraganden att han tar miste. We are on trial: det är inte rådet som prövas i dag, utan parlamentet.
Rådet har redan fattat sina beslut och det har fattat dem i slutna möten, således hemliga, beslut som innebär en delvis harmonisering av straffrätt och rättegångar i brottmål.
I synnerhet innebär den europeiska arresteringsordern, som har en mycket vidare räckvidd än terrorismen rätt och slätt, en sporre i riktning mot långvariga fängelsestraff. Först och främst, genom att besluten och rättegångarna i de nationella rättssystemen erkänns automatiskt, förordnar den ingen gemensam minimigaranti för försvarets rättigheter. Det handlar om garantier som parlamentet inte kan nöja sig med att önska för framtiden då det är dess uppgift att kräva dem nu, det vill säga kräva - och jag vänder mig till kollegan Pirker - att förfaranden respekteras och inte bara beklaga när de inte har respekterats. Parlamentet måste kräva att man inte sätter rättsstatens grundläggande principer på spel för att försvara den.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Jag beklagar att min kollega, Graham Watson, inte är här, eftersom jag vill börja med att hylla honom för det arbete han har genomfört med dessa två betänkanden i egenskap av ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Eftersom jag har ärvt denna post, känner jag att det är min plikt att erkänna det arbete som genomförts.
Jag instämmer fullständigt i vad han sade, men med en viktig nyansering. Vi talar om minimigarantier för förfarandet som om de inte existerade. De finns och även om de inte är vanliga, vilket är fallet inom många områden, är de dock likvärdiga. De är tillräckliga för närvarande. Det är en annan sak att vi - som europeiska medborgare som vill bygga upp ett gemensamt område för rättvisa - funderar på att förbättra dessa garantier. Man måste tydligt skilja mellan dessa två frågor.
PPE-DE-gruppen och den socialistiska gruppen kommer att rösta emot dessa ändringsförslag, inte för att vi är emot innehållet i dem, vilket några talare har sagt, utan för att det är nödvändigt att betona att alla medlemsstater har tillräckliga och likvärdiga minimigarantier för förfarandet. Vi måste agera på grundval av detta förtroende.
Vi vill alla vara mer ambitiösa inför framtiden. Europeiska unionens flagga är en symbol för mänskliga rättigheter och garantier och därför kommer det utskott som jag är ordförande för och parlamentet beslutsamt arbeta för att skapa ett område för rättvisa och vi kommer att löpa linan ut. Vi kommer aldrig att anse att vi nått tillräckligt långt.

Ceyhun
Herr talman! Den 11 september vaknade vi alla upp och insåg att vi omedelbart måste agera. Jag tycker också att vi har handlat utefter detta. Jag själv kommer från Tyskland. Tyskland, Spanien och Storbritannien är exempel på länder som bekämpar terrorism och som har erfarenheter av terroristbekämpning. Därför tror jag att vi förstår varandra väl. Av samma skäl har parlamentet tagit sin uppgift på allvar och alltid stöttat kommissionen och rådet och lagt fram förnuftiga förslag när dessa har velat genomföra meningsfulla åtgärder. Så har vi hittills alltid agerat.
Herr kommissionär, herr rådsordförande, problemet är dock att det inte enbart handlar om att bekämpa terroristiska organisationer. Efter den 11 september har det visat sig att det inte räcker bara med att bekämpa terroristiska grupperingar. När det exempelvis handlar om den islamiska extremismen inom EU finns det grupperingar som vi inte definierar som terroristiska men som våra säkerhetsorgan ändå ser som ett hot mot säkerheten eller liknande. I Tyskland finns det till exempel under namnet Milli Görüs en islamistisk gruppering med 30 000 anhängare eller " Islamistisk federation" i Berlin. För mig blir dessa grupper i flera avseenden minst lika farliga som de terroristiska organisationerna när de ges rätt att erbjuda undervisning i islam i de allmänna skolorna och därmed tillåts utöva hjärntvätt på små barn.
Därför anser jag att enbart en arresteringsorder och en definition av begreppet terrorism inte räcker till, utan att vi även måste gå mycket djupt in på övriga orsaker till terrorismen. Jag utgår från att kommissionären tillsammans med ordförandegruppen från just Spanien är i stånd att syna dessa hot i sömmarna.
(Applåder)

Gollnisch
Herr talman! Den europeiska arresteringsorder som ni föreslår oss är ett verkligt politiskt, rättsligt och förfarandemässigt bedrägeri.
Ett förfarandemässigt bedrägeri: ramdirektivet har redan utarbetats och skrivits klart. Allting stadfästes vid toppmötet i Laeken den 14 december 2001. Samrådet med parlamentet är därför helt illusoriskt, onödigt och jag skulle till och med nästan säga förolämpande.
Detta är också ett bedrägeri innehållsmässigt: i början gällde det att bekämpa terrorismen till följd av attentaten den 11 september. I realiteten har den framtida arresteringsordens tillämpningsområde utvidgats till 32 anklagelsepunkter, vilket betyder två saker.
För det första hävdar man att man övergår från ett mellanstatligt utlämningssystem, vilket är en garanti för de individuella friheterna, till ett gemensamt rättssystem, utan att folkets företrädare är delaktiga i denna förändring.
För det andra kommer man att få tillfälle att använda den europeiska arresteringsordern, med terroristbekämpningen som förevändning, för att undertrycka åsiktsbrott som uttryckligen finns med på listan i fråga. I morgon skulle det till exempel kunna bli så att en patriot kan ryckas bort från sitt land, arresteras och ställas inför rätta i ett annat land, där han varken kan språket eller känner till rättssystemet, på grund av att han riktat kritik mot invandringspolitiken som inte gillas av en domare som är anhängare av denna politik, eller för att han krävt ett nationellt företräde i sitt eget land eller framfört en åsikt som anses vara politiskt eller historiskt inkorrekt.
Det ni i själva verket håller på att förbereda är inte ett säkert Europa, vilket skulle kräva en helt annan typ av åtgärder, utan likformighetens, maktsystemens och de färdigtänkta tankarnas Europa. Big Brother watches you.

Brienza
Herr talman! Jag tackar ministern de Miguel för hans uttalanden i denna kammare.
I dag har betänkandet av Watson, som under den senaste tiden har givit upphov till mycket allvarliga debatter och framkallat flera sammandrabbningar, kommit upp till diskussion igen. Dagens debatt föranleds av de förändringar som rådet har infört efter parlamentets godkännande, bland dessa förändringar finns uppenbarligen även de som har föreslagits av den italienska regeringen. På grund av den respekt jag hyser för detta parlament skall jag inte gå in på den polemik som har satts igång från ett visst politiskt håll. Den senaste tidens historia har redan utfärdat sin dom och visat att de inte var mer än såpbubblor: såpbubblor som tyvärr har kommit tillbaka i dag, även tack vare Di Pietro, på vars vägnar jag som vän vill be denna församling om ursäkt, i synnerhet för de allvarliga felaktigheterna i hans framställning som mera beror på blint hat gentemot personen än på kunskaper i juridik.
Därför måste vi än en gång kraftfullt betona den inre säkerheten och skyddet av de yttre gränserna. Den inre säkerheten och kampen mot den organiserade brottsligheten kan inte längre begränsas enbart till den nationella sfären. Narkotikahandeln, människohandeln och terrorismen är nationsöverskridande fenomen och det är bara möjligt att ta itu med dem på en högre nivå.
När det gäller behovet att skapa ett inre område för rättvisa måste man ta hänsyn till olikheterna mellan de nationella författningarna och rättssystemen för att gå framåt mot ett verkligt närmande av de nationella regelverken.
Den europeiska arresteringsordern bör accepteras som ett viktigt redskap i kampen mot terrorismen och brottsligheten, men för att den verkligen skall vara effektiv är det nödvändigt att samtliga medlemsstater tillämpar den på ett likvärdigt sätt. Endast på det viset kan medborgarna få effektiva garantier att enskilda fall behandlas likvärdigt och visshet om rättvisa för alla medborgare, inklusive tredjelandsmedborgare som vill leva och arbeta lagligt i Europa, och inte, som någon i denna kammare har insinuerat, frihet och rättigheter för de mäktiga. Det är nödvändigt att kämpa för att Europa inte förvandlas till en ny frontlinje för en viss sorts rättshaveri, där rättsväsendet används för politiska ändamål, eller andra former av intolerans gentemot människors värdighet.
Avslutningsvis vill jag säga, herr talman, att vi inte får blanda ihop kampen mot gammal och ny brottslighet och olika former av olaglig verksamhet, mot organiserad brottslighet, penningtvätt och korruption - tillsammans med en modig kamp mot terrorismen i alla dess former - med inkvisitoriskt raseri. Från och med nu måste vi snabbt bygga ett gemensamt rättsligt område, eventuellt genom att föra över de straffrättsliga normerna till den första pelaren för att få ett sammanhängande rättssystem och med målet att förena omedgörligheten i kampen mot olaglig verksamhet med en kraftfull förstärkning av rättsstatens regler.
Herr talman, låt oss aldrig glömma att här måste vi skapa, alla tillsammans, ett Europa som bygger på människors frihet.

Díez González
Herr talman! Jag vill börja med att än en gång upprepa hur viktig den ceremoni och den debatt som samlar oss här i dag är, eftersom vi har talat så mycket om dessa frågor att vi ibland riskerar att förlora perspektivet över hur viktiga de är.
Därför skulle jag vilja att vi blir medvetna om vikten av dagens beslut, inte bara ur perspektivet att skapa ett gemensamt område för frihet, säkerhet och rättvisa, utan med tanke på de politiska beslut som har lett oss fram till detta beslut.
Vi tenderar i allmänhet att sätta värde på saker och ting när vi förlorar dem. Jag vill sätta värde på detta beslut - och jag ber er att ni också gör det - för det vi har förlorat genom att inte fatta det tidigare.
Om vi hade genomfört europeiska mandatet för efterspaning och gripande för tio år sedan, om vi hade definierat brottet terrorism, om vi hade börjat arbeta tillsammans med domarkåren och de europeiska polisväsendena, om Europa för tio år sedan hade beslutat att det krävs gemensamma åtgärder och inte bara solidaritet med dem som blir direkt utsatta för terrorismens brutalitet, om vi hade tagit itu med terrorismen med all den styrka som den europeiska demokratin besitter, skulle ETA i dag tillhöra historien.
Det är därför jag vill att ni verkligen bedömer värdet av de instrument som vi debatterar i dag och som vi kommer att anta, ur detta perspektiv. Om de hade genomförts tidigare skulle vi inte ha lidit oersättliga förluster. Vi har förlorat år av frihet, människoliv har gått förlorade, vi har begravt vänner, kära vänner, som i dag skulle ha varit med oss.
Historien har visat att människan kan vara oerhört grym om hennes gärningar förblir ostraffade. Det är därför jag säger er att ETA i dag skulle tillhöra historien om vi hade agerat tidigare. Det skulle finnas färre föräldralösa barn, färre änkor, mindre lidande och mindre fruktan.
Tänk på detta när ni röstar, ärade kolleger. Känn er stolta över att vara huvudpersoner i detta viktiga beslut och glöm inte att ni, bortom talen, ger livet och friheten en chans.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Denna kammare har ombetts att ge sitt godkännande till rådets förslag om ett rambeslut som direkt berör demokratins grundläggande principer.
Detta parlament rådfrågas endast. Dess åsikt är, med Turcos ord, " inget annat än en kostsam byråkratisk övning" .
Över fyrtio år har gått sedan Patrick McGuilligham vid juridiska fakulteten i Dublin talade om för mig vad uttrycket " rubber stamp parliament" (parlament som godkänner beslut utan vidare omsvep) betyder.
Vid vårt senaste sammanträde i Strasbourg, när vi talade om det område med frihet, säkerhet och rättvisa som definieras i Amsterdamfördraget, satte det spanska ordförandeskapet säkerheten först, och bortsåg från det faktum att den enda verkliga garantin för säkerhet är införandet av frihet och rättvisa.
Watson ställde sig då upp och sade: " Vi kommer att pressa er för att se till att frihet och rättvisa inte kommer långt efter."
I går utvisades ytterligare två baskiska organisationer - Segi och Askatasuna - från området med frihet och rättvisa i Aznars prioriterings namn - den spanska säkerheten.
Kan detta rättsliga beslut utgöra en del av det europeiska rättsliga område som Watson nämnde?

Swiebel
Tack så mycket, herr talman. Det förnyade samrådet med Europaparlamentet om rambesluten angående bekämpande av terrorism och den europeiska arresteringsordern liknar i stor utsträckning ett spegelfäkteri, även om det är en möjlighet för nederländska PvdA-politiker i detta parlament att visa vår tillfredsställelse med det förhandlingsresultat som den nederländska ministern uppnått i rådet (rättsliga och inrikes frågor). Härigenom har ett från början oacceptabelt förslag blivit möjligt att godta, en kompromiss som innehållsmässigt inte förtjänar något skönhetspris, men som säkerställer de viktiga framstegen i vår straffrättspolitik.
Vi stöder för övrigt ändringsförslaget om den europeiska habeas corpus-akten. Men om man betraktar det utifrån förbindelserna mellan Europaparlamentet och rådet utgör denna debatt och den förestående omröstningen ju egentligen en kasperteater. Det är ett spektakel som inte bara skadar parlamentets utan även rådets trovärdighet. Varje ordförandeskap talar gång på gång i rörande ordalag om den oumbärliga dialogen med Europaparlamentet, men när det gäller denna fråga har vi blivit dragna vid näsan vid två tillfällen. Först rådfrågar man parlamentet om förlegade förslag och sedan får parlamentet uttala sig om redan avhandlade förslag där ingen längre har möjlighet att ändra en enda bokstav. Det i hög grad nödvändiga nya förslaget om brottsbalken förefaller mig vara ett bra tillfälle att reparera den här skadan och att därigenom organisera denna dialog på ett bättre sätt.

Cerdeira Morterero
Herr talman! I dag har vi en verklig anledning att glädja oss, eftersom jag är övertygad om att vi i och med antagandet av Watsons två betänkanden kommer att ta ännu ett viktigt steg mot skapandet av ett europeiskt område för rättvisa, frihet och gemensam säkerhet som vi alla önskar.
Det är även glädjande för parlamentet, och naturligtvis även för mig själv, att de grundläggande ståndpunkter som parlamentet vid upprepade tillfällen har gett uttryck för tas med i det beslut som godkändes av rådet vid toppmötet i Laeken.
Jag kan dock inte godta rådets brist på förståelse gentemot parlamentet - ett faktum som såväl kolleger till mig som själva rådet har erkänt - när det gäller rådfrågningen om den förteckning som godkändes den 27 december 2001.
I den svåra balansgång mellan frihet och säkerhet som vi ofta hamnar i för närvarande måste vi vidta lämpliga mått och steg. Vi kan inte skjuta upp antagandet av demokratiska resolutioner och regler som försvarar demokraterna gentemot terroristerna och mot alla som förhindrar de europeiska medborgarnas utövande av sin demokratiska frihet.
Samtidigt måste vi även erkänna att vi har ett ansvar när det gäller att fortsätta arbetet med att skapa detta område för frihet och säkerhet, en aspekt som några kolleger i parlamentet redan har betonat i några ändringsförslag. Längre fram, men utan att dröja för mycket, måste vi ta itu med dessa frågor, men i dag är det inte rätt tillfälle.

Paciotti
Herr talman! Jag anser även jag att man med antagandet av betänkandet av Watson tar ett steg framåt i uppförandet av det område med frihet, säkerhet och rättvisa som varit en målsättning i Amsterdamfördraget och som bara påskyndades av det tragiska attentatet den 11 september.
Å ena sidan inför man en gemensam definition av terroristbrott som har förbättrats mycket, just tack vare ingripandet från vårt parlament, och som är nödvändig för att insatserna på detta område skall vara effektiva. Å andra sidan börjar man genomföra, även på det straffrättsliga området, den princip om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut, som parlamentet en gång gav sitt stöd genom att enhälligt anta betänkandet av Di Lello, och som bygger på antagandet att samtliga medlemsstater kan garantera en viss minsta respekt för grundläggande rättigheter. Vi har inga fängelser likt det på Guantanamobasen, utan den kontroll som utövas av domstolen i Strasbourg är ägnad att skydda de mänskliga rättigheterna, även om samtliga våra system kan förbättras ytterligare.
På detta sätt förverkligar vi även den gemensamma åtgärdens verkningsfullhet, om än med den respekt för de olika nationella särdrag som utgör det unika i det europeiska projektet. Tyvärr har det långsamma tempot i detta uppbygge medfört att Europaparlamentet än idag har en ställning som underordnad rådgivare till rådet. Vi kan dock förlita oss på att när konventet och den kommande regeringskonferensen om en reform av fördragen har avslutat sitt arbete kommer det inte längre att förhålla sig på det viset och att gemenskapsmetoden kommer att tillämpas fullt ut även inom den tredje pelaren, vilket kommer att garantera att samtliga beslut blir mer demokratiska.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Efter att ha lyssnat till alla inlägg, ansluter sig rådets ordförandeskap till känslan av tillfredsställelse över att ett viktigt beslut fattas i dag, nämligen antagandet av de två Watsonbetänkandena.
Jag håller med dem som har sagt att i dag är en stor dag. Jag anser att det är ett stort steg framåt i skapandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Även om det har sagts att vi kunde ha gjort det tidigare är verkligheten den att vi åtminstone är i färd med att uppnå det.
Samtidigt vill jag även säga, herr talman, som svar på några parlamentsledamöters inlägg där de har uttryckt oro för att genomförandet av dessa beslut skulle kunna riskera de grundläggande rättigheterna, de mänskliga rättigheterna och konceptet att alla europeiska länder anser att rättsstaten har företräde, vill jag säga att just detta företräde och skydd av dessa grundläggande värden är det som rådet och medlemsstaternas främst beaktar när dessa antiterroriståtgärder skall genomföras.
Vi är övertygade om - och jag tror att även parlamentet är det - att det bästa sättet att bekämpa terrorismen är att göra det med hjälp av vårt värdesystem och med stöd av lagen. Vi måste beslutsamt skydda vårt värdesystem som terrorismen vill nonchalera. Därför vill jag åt rådets vägnar ge alla garantier för att medborgarnas rättigheter aldrig kommer att överträdas vid genomförandet av de beslut som rådet har fattat och som parlamentet stöder i och med Watsonbetänkandena.

Vitorino
. (FR) Herr talman, herr rådsföreträdare, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen gläder sig åt att kunna delta i dagens debatt, som vi anser vara politiskt viktig för framtidens område med frihet, säkerhet och rättvisa. Vi har redan flera gånger granskat den rättsliga formen för den europeiska arresteringsorden och rambeslutet om åtgärder för terrorismbekämpning, med anledning av betänkandet av Watson, som godkändes av parlamentet den 5 september förra året. Jag vill påminna er om att kommissionen redan har arbetat på de här frågorna i mer än ett år, efter begäran från Europeiska rådet i Tammerfors, och jag tror att parlamentet kan vittna om att kommissionen har lagt all den vikt vid frågan som krävs för att slutföra förhandlingarna inom de tidsfrister som beslutades vid Europeiska rådets extra möte efter händelserna den 11 september. Jag vill för övrigt än en gång välkomna det belgiska ordförandeskapets ansträngningar för att nå fram till de resultat som vi i dag diskuterar.
De två texter som läggs fram för er utgör ett viktigt steg för en förbättring av Europeiska unionens och medlemsstaternas faktiska kapacitet att bekämpa den organiserade brottsligheten i allmänhet och terrorismen i synnerhet. Enligt vår önskan skall förfarandet för den europeiska arresteringsorden helt och hållet ersätta utlämningsförfarandet inom unionens territorium, vilket var en begäran som framfördes av rådet vid toppmötet i Tammerfors i oktober 1999, och som upprepades vid Europeiska rådets extramöte i september 2001.
Jag vill dessutom betona att man redan från början, vid rådets möte i Tammerfors, inte bara förordade att den europeiska arresteringsordern skulle användas i kampen mot terrorismen, utan att denna order skulle göras till ett instrument som ersätter samtliga utlämningsförfaranden mellan medlemsstaterna. Kravet på dubbelbestraffning - enligt vilket en anklagad person inte får utlämnas om inte de omständigheter som ligger till grund för en order också utgör ett brott i den medlemsstat där arresteringsorden måste verkställas - har avskaffats för 32 brott, under förutsättning att dessa brott är straffbelagda med minst tre års fängelse i den medlemsstat som har utfärdat ordern. Denna lista omfattar den allvarligaste brottsligheten och en stor del av dessa brott ingår i Europolkonventionen, som har ratificerats av alla medlemsstater, vilket innebär att den har underställts en demokratisk omröstning i de 15 medlemsstaternas nationella parlament.
Den europeiska arresteringsordern gör att Europas domare kan arbeta direkt tillsammans, helt oberoende och med full respekt för grundläggande rättigheter. Man har avskaffat utlämningens administrativa etapp, man har avskaffat politiseringen av utlämningsförfarandet, dvs. man har helt och hållet underställt förfarandet medlemsstaternas domare, och det tror jag är mycket viktigt för att förstärka området med frihet, säkerhet och rättvisa. När det gäller terrorism möjliggör texten en harmonisering av medlemsstaternas definitioner på terroristbrott.
I texten definieras terroristbrott som en funktion av faktiska omständigheter (kränkningar av andra människors liv eller hälsa, kidnappning, gisslantagning, massiv förstörelse av offentliga eller privata anläggningar, flygplanskapning, osv.) och med hänsyn till det mål som eftersträvas (att hota en befolkning, att destabilisera ett lands eller en internationell organisations strukturer, att tvinga statsmakterna att göra eller avstå från att göra något).
I texten ges också en definition på terroristgrupper, med inspiration av begreppet brottslig organisation som fastslogs i den gemensamma åtgärden av den 21 december 1998, och här skapas särskilda brottsrubriceringar för ledning av och deltagande i en terroristgrupp.
Dessutom planeras ett system för att underlätta ångerfulla terroristers samarbete med polisiära och rättsliga myndigheter, med hjälp av en mekanism för strafflindring.
Jag vill betona att denna definition är särskilt viktig, i ett skede då Europeiska unionen måste ha en egen röst, en gemensam röst, i den förhandling som pågår vid Förenta nationerna i New York, inför antagandet av en internationell konvention om världsomspännande terrorism.
Men vår avsikt har varit att förtydliga texten - för övrigt till följd av flera inlägg från ledamöter i Europaparlamentet. Jag hoppas att ni gläder er åt att se att era åsikter har beaktats i den text som rådet har antagit. Detta gäller framför allt de punkter som rör fackföreningsrörelser och antiglobaliseringsdemonstrationer. De får inte under några omständigheter omfattas av rambeslutet, även i händelse av enstaka övertramp.
Därför skulle det vara ren demagogi att påstå att målet med detta instrument är att bestraffa den typen av demonstrationer. Allt är nu helt tydligt och rättsligt fastslaget.
Ett skäl och ett uttalande från rådet bekräftar dessutom att rambeslutet inte får tillämpas på handlingar som utförs av personer som agerar med målet att bevara eller återupprätta de demokratiska värdena.
När det gäller respekten för grundläggande rättigheter, en punkt som kammaren och kommissionen är särskilt vaksamma på, anser jag att de båda texterna är tillfredsställande.
När en arresteringsorder skall utfärdas och verkställas påpekas det flera gånger, framför allt i punkt 1, att medlemsstaterna och de rättsliga myndigheterna hela tiden måste se till att noggrant respektera de principer som erkänns i artikel 6 i fördraget och som återspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Vi har i övrigt varit måna om att befästa att en person omöjligen skall kunna utvisas eller utlämnas till en stat där det finns en allvarlig risk för att denna person straffas med döden, torteras eller utsätts för annan omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling.
Jag vill understryka, och jag förstår MacCormicks oro i den frågan, att ert ändringsförslag kan få negativa sidoeffekter. Det säger jag er helt uppriktigt. Jag vill betona att det finns en habeas corpus (skyddslag mot godtycklig häktning) i varje medlemsstats rättsordning och att artiklarna 5 och 6 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, som införlivats i Europeiska unionens rättighetsstadga, befäster bestämmelser om villkor för häktning och frigivande i den händelse häktningen är oberättigad. Det finns ingenting i den europeiska arresteringsordern som avviker från tillämpningen av bestämmelserna i nationella rättsordningar och Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, i förhållande till de definitioner av häktningsvillkor som finns i Europeiska unionens medlemsstater.
Kommissionen hoppas på att texterna kommer att antas formellt senast i maj månad, så snart parlamentsledamöterna inte längre har några förbehåll. Sedan åligger det alla medlemsstater att anpassa sin nationella lagstiftning så att de båda texterna kan träda i kraft, den 1 januari 2004 när det gäller den europeiska arresteringsordern, och den 1 januari 2003 när det gäller bekämpning av terrorism.
Ett ömsesidigt förtroende för oberoende och effektiva rättssystem kommer att vara nyckeln till framgång för det förfarande som inrättas med den europeiska arresteringsordern. Kommissionen kommer därför - vilket ni redan har önskat i flera av de ändringsförslag som läggs fram i dag och som jag aviserade redan förra gången jag kom till kammaren i den här frågan - att under året lägga fram ett meddelande om minimigarantier för rättsliga förfaranden inom Europeiska unionen.
Ett första diskussionsunderlag finns redan på nätet på kommissionens webbplats. Mina ledamöter! Detta dokument kan ni läsa direkt. Dokumentet skall igång den allmänna debatten om dessa frågor och vara en förberedelse till det meddelande som kommissionen har för avsikt att lägga fram före årets slut.
I detta meddelande kommer vi att gå in på så pass olika frågor som rätt till språkstöd, rättshjälp, bestämmelser om överklagande, administration av bevis, frågan om alternativ till tillfällig häktning och tredskodomar. Vårt mål på medellång sikt är att föreslå ett lagstiftningsinstrument på det här området, efter den allmänna debatten.
Herr talman! Jag glömmer inte heller möjligheterna att tillämpa dessa texter mot bakgrund av Europeiska unionens utvidgning. Också på den punkten kommer ett ömsesidigt förtroende för oberoende, tillförlitliga och effektiva rättssystem att bli nyckeln till framgång.
Man har länge anklagat det rättsliga Europa för att röra sig framåt med snigelfart. De två texter som läggs fram för er i dag utgör obestridligen ett mycket stort framsteg, och jag räknar med det spanska ordförandeskapets engagemang och Europaparlamentets engagemang och stöd för att fullfölja detta ambitiösa bygge. Budskapet är tydligt. Inget våld är berättigat. Vi har legala och legitima redskap för att försvara demokratin, eftersom vi tar alla europeiska medborgares enträgna krav på säkerhet och terrorismbekämpning på allvar.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar er, herr kommissionär.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit två resolutionsförslag efter rådets uttalande.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.30.

Utvecklingsstöd, i enlighet med FN:s internationella konferens om detta ämne
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om finansiering av utvecklingsstöd i enlighet med Förenta nationernas internationella konferens om detta ämne (Monterrey (Mexiko) den 21-22 mars 2002).

de Miguel
. (ES) Herr talman! Det spanska ordförandeskapet för Europeiska unionen infinner sig med stort nöje i kammaren för att informera om den aktuella situationen för förberedelserna inför den internationella konferensen om utvecklingsfinansiering, som planeras äga rum i Monterrey (Mexiko) den 18-22 mars.
Under de senaste månaderna har konferensen i Monterrey varit huvudfrågan inom den så kallade dagordningen för utveckling, särskilt efter attentaten den 11 september, då man insåg att utvecklingsproblemen i vår globaliserade värld kräver vår odelade, omedelbara och brådskande uppmärksamhet.
Detta allmänna intresse rättfärdigar de ansträngningar som alla deltagare vid den förberedande kommittén för konferensens fjärde sammanträde har genomfört, vilken just ägde rum i New York, och som avslutades med godkännandet av en text som kommer att antas av de stats- och regeringschefer som kommer att delta i toppmötet i konferensen i Monterrey.
Det är ingen tillfällighet att detta dokument, som jag kommer att analysera kort senare, har titeln " Monterrey Consensus" . Det faktum att konferensen om utvecklingsfinansiering i Monterrey kommer att äga rum, utgör utan tvivel en av de viktigaste händelserna på samarbetsområdet under vårt ordförandeskap och Spanien vill särskilt prioritera detta evenemang, vilket kommer att återspeglas i nivån på de officiella företrädarna. Med detta vill jag säga att den spanska regeringens president och tillika tjänstgörande ordförande för rådet, kommer vara den person som leder gemenskapens delegation vid toppmötet i Monterrey.
Förberedelserna inför konferensen, herr talman, har varit synnerligen komplicerade, vilket beror på den oerhörda mängd frågor som skall behandlas samt det stora antal aktörer som har deltagit i överläggningarna.
Jag vill ta tillfället i akt för att tacka för de stora ansträngningar som de föregående ordförandeskapen har genomfört under hela denna process, eftersom deras arbete har lett oss fram till där vi står nu. Denna kontinuerliga och gemensamma ansträngning gör det nu möjligt för Europeiska unionen att i Monterrey spela den ledande roll som tillkommer den som världens främsta bidragsgivare av officiellt stöd till utvecklingen.
Herr talman, låt mig innan jag börjar tala om innehållet i den text som antogs i New York, placera konferensen i Monterrey i rätt sammanhang, eftersom den inte är en isolerad process, utan ingår i den process som inleddes genom Millenniedeklarationen som antogs av Förenta nationernas generalförsamling i september 2000, för hållbar utveckling och bekämpning av fattigdomen i världen.
Det handlar alltså om tre sinsemellan oberoende processer som dock är nära sammanlänkade. För det första: handelsfrågorna inom ramen för Världshandelsorganisationens konferens som ägde rum i Doha. För det andra alla frågor som hänför sig till mobilisering av finansiella resurser och Förenta nationernas konferens om utvecklingsfinansiering och för det tredje, på miljöområdet, konferensen om hållbar utveckling som planeras äga rum i år, i september i Johannesburg.
Jag kommer nu kort att ta upp särdragen i Monterreytexten, det berömda " Monterrey Consensus" . Den slutliga texten antogs ad referendum, eftersom det inte var möjligt att genomföra ett formellt avslutande sammanträde i New York. Texten består av 73 numrerade punkter och återspeglar andan av det samförstånd den har utarbetats i. Eftersom texten inte innehåller några öppna frågor, eftersom allt är avtalat, hoppas vi att stats- och regeringscheferna kan föra en verklig politisk dialog, en öppen och rättfram dialog, om de huvudsakliga frågor som påverkar utvecklingen och de aktuella utmaningarna.
I den överenskommelse man kommit fram till fastställs det att finns den rad principer för det internationella utvecklingssamarbetet. Dessa principer delas av bidragsgivarna och bidragsmottagarna och utgör grundvalen, däribland och särskilt konceptet gott styre, (good governance) på alla nivåer, stabila demokratiska institutioner och respekt för rättsstaten, allt detta inom ramen för en anda av partnerskap. De utvecklade länderna förbinder sig att vidta en rad åtgärder för att påskynda finansieringsflödena mot utvecklingsländer - med en rad villkor - och skall genom internationellt samarbete uppmuntra regeringarna till att skapa gynnsamma interna förhållanden för ekonomisk tillväxt och social utveckling.
De utvecklade länderna åtar sig att främja handelsutbyten i enlighet med de avtal som antagits av Världshandelsorganisationen, som av alla betraktas som den främsta drivkraften för all ekonomisk aktivitet. Efter att även ha konstaterat att det officiella stödet har minskat förbinder sig de utvecklade länderna även att öka detta stöd.
Denna ökning av resurser är ett åtagande som berör alla bidragsgivare, även Förenta staterna och Japan. Den antagna texten ligger i linje med Laekenförklaringen. Den privata sektorn som drivkraft för utveckling och som en källa för resurser betonas tydligt genom hela dokumentet.
Behovet av att öka resurserna för att förstärka utvecklingsländernas institutionella kapacitet tas även upp i texten, samt även frågan om att fullständigt genomföra initiativet för att minska de fattiga och mycket skuldtyngda ländernas skulder.
När det gäller den internationella finansiella uppbyggnaden får de befintliga institutionerna behålla sitt oberoende och mandatet för dessa institutioners ledningsorgan kvarstår även. Man stöder den process som för närvarande pågår inom Internationella valutafonden och Världsbanken. Samtidigt betonas principerna för samordning, öppenhet och utvecklingsländernas deltagande i de internationella finansiella institutionernas arbete.
Frågan om hur arbetet skall fortsätta efter konferensen blev även föremål för intensiva diskussioner. Slutligen beslutade man att arbetet skall fortsätta via flera olika kanaler, vid ECOSOC:s (Ekonomiska och sociala rådet) sammanträde under våren, med Bretton Woods-institutionerna, att Världshandelsorganisationen samt företrädare för det civila samhället och den privata sektorn skall delta. Slutligen skall arbetet även fortsätta i Förenta nationernas generalförsamlings högnivådialog vartannat år. Samtidigt begär man stöd hos Förenta nationernas generalsekretariat för att de särskilda samordningsmekanismer som finns skall användas fullt ut och att en årlig rapport om de ansträngningar som gjorts på detta område utarbetas.
Dessutom tillkommer den internationella konferens som skall hållas år 2005 och som utgör en uppföljning av 2002 års konferens. Den konkreta utformningen av konferensen kommer att fastställas innan år 2005. Syftet med denna samling instrument och mekanismer är att se till att Monterreykonferensen och den process som inleds där finns kvar på dagordningen hos de främsta internationella organisationerna och institutionerna, förutom i Förenta nationernas forum, program och särskilda organismer.
Herr talman, innan jag avslutar vill jag nämna några av bidragen från Europeiska unionen, vilka nämns på flera ställen i texten. Jag anser att Europaparlamentet bör känna till och vi bör vara stolta över den fasta ståndpunkt som Europeiska unionen har intagit under hela Monterreyprocessen.
Jag vill räkna upp dessa bidrag. För det första: konceptet partnerskap och att det är nödvändigt att betona behovet av en stabil ekonomisk politik, ett gott styre och värnande om de demokratiska principerna samt försvaret av de mänskliga rättigheterna. Samtidigt har Europeiska unionen betonat vikten av att det sociala samhället deltar i utvecklingsprocessen.
För det andra vill jag understryka att Europeiska unionen ställer sig positiv till betoningen på hållbar utveckling och behovet av att integrera ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter. Respekten för lika behandling av kvinnor och män måste vara genomgående och det grundläggande målet skall vara att bekämpa fattigdomen. I det här sammanhanget beklagar ordförandeskapet att det inte var möjligt att innefatta ett särskilt omnämnande om det nyskapande konceptet globala offentliga tillgångar, vilket beror på att 77-gruppen samt andra bidragsgivare motsatte sig detta in i sista stund. Vi förväntar oss dock att diskussionerna om definiering och finansiering av detta koncept fortsätter i lämpliga forum, eftersom denna fråga är så viktig.
För det tredje vill Europeiska unionen understryka sambandet mellan effektivitet och officiellt stöd till utveckling och att bidragsmottagarna måste genomföra en lämplig politik på de politiska, ekonomiska och sociala områdena. Denna politik måste koncentreras på stöd till de mest behövande för att man skall få ut så mycket som möjligt av detta officiella stöd för utveckling. På så vis läggs inte tonvikten bara på en ökning av resurserna, utan behovet av att de används effektivt betonas även. Inom detta område är även bekämpningen av korruption viktig, och i ännu högre grad åtagandet att fortsätta förhandlingarna inom Förenta nationerna om en särskild konvention om den här frågan. Lättnader av de externa skulderna kopplas till ett effektivt användande av resurserna för att nå ekonomisk tillväxt och hållbar utveckling som gynnar de mest eftersatta sektorerna i varje land som deltar i detta samarbete.
Europeiska unionen har naturligtvis arbetat mycket aktivt tillsammans med andra stora bidragsgivare som till exempel Förenta staterna, Japan och 77-gruppen för att nå enighet om målet att 0,7 procent av BNP skall gå till utveckling, vilket gör det möjligt att integrera olika synpunkter, ekonomiska situationer och svagheter.
Jag vill understryka att på grund av denna ansträngning har " Monterrey Consensus" utformats i liknande ordalag som den förklaring som godkändes vid Europeiska rådet i Laeken.
För det fjärde har Europeiska unionen framgångsrikt gjort ansträngningar för att införa konkreta hänvisningar till multilateralt samarbete inför de nya gränsöverskridande utmaningarna och de hot som finansieringen av terrorism och den organiserade brottsligheten utgör.
För det femte har Europeiska unionen även arbetat aktivt för att införa särskilda hänvisningar i texten till det privata bankväsendet och hur viktig denna sektor är när det gäller att stödja de små och medelstora företagen i utvecklingsländer.
Slutligen bör även stödåtgärderna för att öka den institutionella kapaciteten i utvecklingsländernas handel nämnas. I det här sammanhanget väntar ordförandeskapet med stort intresse på paketet med konkreta åtgärder som kommissionens behöriga tjänsteenheter är i färd med att utarbeta, för att öka utvecklingsländernas förhandlingskapacitet på handelsområdet.
Sammanfattningsvis är ordförandeskapet relativt optimistiskt efter det fjärde och sista förberedande sammanträdet inför den kommande konferensen i Monterrey. Trots den tvekan som fanns kvar in i det sista lyckades man anta en slutlig text den 27 januari, nästan två månader innan denna viktiga internationella konferens. Det faktum att detta var resultatet av ett samförstånd, - som jag sade tidigare - och att man har lyckats involvera alla bidragsgivare i detta gör " Monterrey Consensus" till en bra plattform inför framtiden, eftersom man skapar det klimat av förtroende som krävs i denna så komplicerade process och som dessutom kommer att underlätta att de planerade rundabordssamtalen i Monterrey kan föras i en positiv och konstruktiv anda, utan konfrontationer.
Konferensen i Monterrey är en nyskapande metod för att ta itu med utvecklingsfrågorna och bekämpningen av fattigdomen utifrån en vittomspännande synvinkel, där alla aspekter innefattas och som främjar deltagande av alla aktörer. Denna globala vision är dock utomordentligt komplicerad, och vi bör ta itu med den på ett pragmatiskt och realistiskt sätt. Det främsta målet måste vara att inbegripa -och inte utestänga - alla dem som är engagerade i utvecklingssamarbetet. Vi hoppas även att den internationella kampanjen för att infria målen i Millenniedeklarationen, vilken omnämns i artikel 62 i texten kommer att bidra till att vi når våra mål.
Herr talman, jag kan försäkra parlamentet om att rådets ordförandeskap kommer att bibehålla sitt fasta åtagande i den här frågan och vårt mål kommer även fortsättningsvis att vara en framgångsrik konferens, en maximal framgång om vi beaktar att politiken för utvecklingssamarbete bör utgöra en av pelarna som Europeiska unionens externa agerande, och att fullständig samstämmighet bör råda mellan de andra pelarna, som till exempel utrikespolitik, gemensam säkerhetspolitik och handelspolitik.
Vi är övertygade om att Monterreykonferensen utgör en historisk möjlighet för Europeiska unionen att tillsammans med konferensens övriga deltagare utarbeta och sända ett tydligt budskap till försvar för våra värden. Därför anser vi att försvaret av demokratin, gott styre, förstärkning av mottagarländernas institutionella kapacitet, rättsstaten, fred, säkerhet och de mänskliga rättigheterna är grundläggande faktorer i hela den ekonomiska och sociala utvecklingen.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Herr talman! EU fäster stor vikt vid konferensen. Vi är övertygade om att vi, inom det nuvarande internationella sammanhanget, inte kan närma oss konferensen om utvecklingsstöd som om all verksamhet pågick som vanligt: Den här gången behöver vi konkreta åtgärder.
Den nuvarande krisen kommer att påverka den ekonomiska utvecklingen världen över, och det kommer återigen att vara de fattigaste som kommer att få betala det högsta priset. Vi måste motverka denna tendens genom att försöka få globaliseringen att verka för de fattiga och inte emot de fattiga.
I detta sammanhang utgör konferensen om utvecklingsstöd ett viktigt tillfälle för världssamfundet att ingå en ny " global överenskommelse" om antagandet att en säkrare värld för alla endast kommer att vara genomförbar om det finns en stark signal om det förnyade engagemanget för kampen mot fattigdom.
Efter den enighet som uppnåddes i den förberedande kommittén om det slutliga dokumentet för konferensen, borde vi rikta in vår uppmärksamhet på positiva initiativ som EU skulle kunna ta inom nyckelområden, och på den insats som vi kan göra när det gäller den politiska förklaringen i Monterrey.
Handling krävs när det gäller omfattningen för det offentliga utvecklingsbiståndet: Vi måste enas om konkreta åtgärder för att fördubbla det offentliga utvecklingsbiståndsflödet inom de kommande fem åren, för att vi skall kunna uppnå målen i Millenniedeklarationen. Det offentliga utvecklingsbiståndet måste också vara mer effektivt: Vi måste fullborda arbetet med att frigöra stöd i tid för konferensen.
Alla de frågor som diskuteras internationellt kommer att kvarstå på den internationella agendan, vare sig de inkluderas specifikt i samförståndet i Monterrey eller inte. Ett sådant fall är diskussionen om globala allmänna nyttigheter. Vi kommer att fortsätta att argumentera för att ge den internationella solidariteten en verklig drivkraft.
Enligt vår åsikt är Monterrey och Johannesburg nära förknippade, eftersom båda diskuterar vägar och sätt på vilka Millenniedeklarationen och de internationella utvecklingsmålen, som vi bestämt stöder, kan införas. De är också båda förknippade med handelsförhandlingarna, till följd av deras igångsättande i Doha. Vi har en möjlighet att arbeta på ett omfattande sätt, och vi ser fram emot att delta vid konferensen och att göra den till en framgång.

Wijkman
Herr talman! Vi lever i en värld som präglas av stor materiell rikedom, men rikedomen är ojämnt fördelad. Mer än tre miljarder människor försöker i dag överleva på mindre än två dollar om dagen. Att utrota fattigdomen är ett moraliskt imperativ, men det är också en fråga som är direkt kopplad till vår gemensamma säkerhet. Vi lever i en värld där beroendet ökar, länder och människor emellan, i en värld med vidgade klyftor, i en värld med ökad risk för spänningar, storskalig migration, slitage på naturmiljön och ökad kriminalitet. Allt detta kan naturligtvis också kopplas till handlingar präglade av desperation som kan leda till exempelvis terrorism.
Det är mot bakgrund av denna situation som vi måste se den kommande konferensen i Monterrey, men också världstoppmötet i Johannesburg i höst. Rika och fattiga länder har vid dessa två tillfällen en chans att komma överens om en långsiktig plan för att steg för steg utrota fattigdomen. De rika länderna måste erbjuda ökat stöd. De fattiga länderna måste ställa upp med prioriteringar när det gäller fattigdomsarbetet, bättre respekt för demokrati och mänskliga rättigheter, förstärkt kamp mot korruption osv.
Det konsensusdokument som har refererats till här i dag är enligt min mening svagt. Vackra ord och en aldrig så vältalig retorik kan inte utrota fattigdomen. Andemeningen i denna resolution är därför att EU skall göra alla tänkbara ansträngningar i Monterrey, för att se till att konkreta löften görs om ökat samarbete, ökade resursöverföringar, skuldavskrivningar och överhuvudtaget utökat stöd på en rad områden. En särskild fråga gäller arbetet för att öka produktionen av globala nyttigheter som kommissionär Nielson refererar till, s.k. public goods, dvs. insatser för att skydda klimatet, motarbeta skogsskövling, utveckla vacciner och mediciner mot smittsamma sjukdomar m.m.
Genom denna resolution, herr talman, sänder vi en tydlig signal till kommissionen, till våra medlemsstaters regeringar och till det internationella samfundet att vi parlamentariker tar dessa frågor på största allvar och vill se mer än ord i Monterrey. Vi vill se konkreta resultat!

Van den Berg
Herr talman! Med FN-konferensen i Monterrey för dörren står världen inför ett grundläggande val. Klyftan mellan fattig och rik har de senaste decennierna, trots alla vackra ord, internationella konferenser och utvecklingsprogram, bara blivit större. 1,2 miljarder människor, det är en femtedel av jordens befolkning, lever på mindre än 1 dollar per dag. De tre rikaste människorna äger tillsammans mer än den totala inkomsten i de 48 fattigaste länderna i världen, och 130 miljoner barn får aldrig se insidan av en skola. Detta är kalla fakta.
Det finns en tydlig lärdom att dra för oss alla av de katastrofala attentaten den 11 september. Inom the Global Village måste vi vilja ta tag i dessa problem tillsammans, men vårt svar är extremt bristfälligt. Jag vill varna för en ny internationell doktrin, där västvärlden vänder ryggen till den miljard människor som kämpar för en daglig existens och drar sig tillbaka bakom barriärer uppbyggda av vapensköldar och dyr teknisk försvarsmateriel.
Den summa på 379 miljarder dollar som Pentagon kommer att få nästa år, om president Bush får som han vill, är omkring sju gånger så hög som den totala mängden utvecklingsstöd som delades ut i världen under förra året. Denna situation är desto mer fruktansvärd om vi tänker på att den världsomfattande överenskommelsen om att 0,7 procent av BNP skall anslås till utvecklingsstöd för närvarande till och med har sjunkit till ett historiskt bottenläge på 0,24 procent. Det är oacceptabelt eftersom det är nödvändigt med just en fördubbling av den världsomfattande utvecklingshjälpen för att uppfylla vårt internationella löfte, nämligen att alla barn i hela världen skall kunna gå i skolan och till läkare år 2015.
Herr talman! Löftena för år 2015 är tydliga. Medlemsstaterna måste nu mycket snabbt konkret uppfylla denna förpliktelse på 0,7 procent. Vi får inte låta genombrottet i Doha bli urvattnat. Den europeiska jordbrukspolitiken måste förändras till förmån för tredje världen. Konferensen i Monterrey kommer utan seriösa förpliktelser från västländerna att resultera i ett misslyckande. Därför måste Europa, som främsta bidragsgivare inom utvecklingssamarbete i hela världen och som största internationella handelsmakt, vilja sätta in hela sin tyngd i striden och bygga vidare på de framgångar som uppnåddes i Doha, med målet att i Monterrey sluta äkta bindande avtal om hjälp, undervisning, hälsovård och långtgående skuldlättnad.

Van den Bos
Tätandet av välfärdsklyftan är av avgörande betydelse för stabiliteten och freden i världen. Det räcker inte med mer utvecklingshjälp, men utan extra pengar går det inte att utrota fattigdom. Undervisning och hälsovård till ett överkomligt pris skall göra det möjligt för människorna att själva utveckla ekonomin och attrahera utländskt kapital. För att uppnå FN:s utvecklingsmålsättningar måste hjälpen fördubblas i storlek. De flesta givare ger fortfarande mycket mindre än de överenskomna 0,7 procenten av sin BNP. Amerika skulle lätt kunna bidra med mycket mer, men har bara ögon för ökningen av de militära utgifterna. Även många europeiska partner kommer fortfarande till korta.
Problemen när det gäller hjälpinsatser får inte vara något alibi för att göra för lite. Att dra lärdom av erfarenheterna och en bättre internationell samordning kan göra utvecklingssamarbetet mer effektivt. Hjälp måste bidra till att upprätta sunt styrelseskick, demokratiska strukturer och en fungerande marknadsekonomi. För utvecklingsländer är det av avgörande betydelse att ha tillgång till världsmarknaden. För höga skulder bör reduceras kraftigt, och skuldsaneringsfonden måste vara tillräcklig för detta.
Fattigdom, herr talman, är en grogrund för våld och terrorism. Mer hjälp är inte endast en humanitär nödvändighet, utan även ett absolut villkor för en stabil och fredlig värld.
(Applåder)

Rod
Herr talman! Vi måste glädjas åt denna internationella konferens om utvecklingsstöd, en mycket viktig fråga med tanke på att stödet till utvecklingsländerna minskar.
I mer än 20 år har FN påpekat för givarländerna att de måste anslå 0,7 procent av sin BNP till statligt bistånd, i enlighet med OECD:s normer, men endast fyra länder respekterar detta åtagande. Allmänt sett minskar stödet: genomsnittet ligger i dag på 0,2 procent. Utvecklingsländerna drabbas med full kraft av den gradvisa och strukturella försämringen av handelsförhållandena för råvaror och fastnar i en infernaliskt ond cirkel som det innebär att betala tillbaka skulderna, som ofta är oberättigade, och räntorna på denna skuld. Hur skall de under sådana omständigheter kunna uppbåda finansiella resurser för sina befolkningars mänskliga, ekonomiska och sociala utveckling?
Hoppet står därför till Monterrey - om det inte är så att spelet redan är uppgjort och de amerikanska ståndpunkterna kommer att dominera denna konferens, vilket skedde i Doha. Förslaget till dokument följer till punkt och pricka - precis som samförståndet om Monterrey - de liberala postulaten för utveckling, som i 20 år har tillämpats av de internationella institutionerna och Europeiska kommissionen. Därför ifrågasätts aldrig den nyliberala globaliseringen. Men under samma period har inkomsterna för befolkningarna i utvecklingsländerna bara fortsatt att minska, vilket visar att den typen av recept är ineffektiva och kontraproduktiva. De misslyckas, men man fortsätter ändå.
Jag vet inte om samförståndet inför Monterrey, vilket varken innebär några förslag till långtgående mål, konkreta finansiella åtgärder eller någon tidsplan, är definitivt. Skulle det vara så, och om konferensen begränsar sig till vackra uttalanden som aldrig åtföljs av effekter, anser jag att vi måste dra in de miljoner euro som anslås till organisationen av denna konferens och omfördela dem direkt till de minst utvecklade länderna.
Det vore synd, eftersom det finns anledning att påtala saker och framföra kritik, men också att diskutera och komma med förslag när det gäller att uppbåda stöd, skriva av skulderna, beskatta kapital och reformera WTO.
Europeiska unionen måste ta tag i den här möjligheten för att få långtgående mål att antas, tillsammans med bindande åtgärder som gör det möjligt att till 2015 ha minskat fattigdomen med hälften. EU måste upprepa sitt åtagande från Göteborg och be medlemsstaterna att öka sitt stöd, så att de når upp till 0,7 procent. De regeringar och parlament som är för principen om en skatt av typ Tobinskatten måste hävda sitt intresse för en reglering av börsmarknaderna och en omfördelning av tillgångar till syd.
Herr talman! Alla deltagare måste göra detta toppmöte till en framgång. Europeiska unionen har ett ansvar för det.

Miranda
Herr talman! Världens fattigdomssituation är mer än väl känd liksom den klyfta som separerar de två halvkloten från varandra. Trots det, och fastän det har producerats en rad uttalanden om goda avsikter så är det högtidliga löftet från 1974 om att uppnå ett offentligt utvecklingsstöd på 0,7 procent av BNP och det faktum att världsbanken nyligen ansett det nödvändigt att fördubbla medlen till offentligt stöd, är sanningen den att stödet inte är mer än 0,22 procent i OECD-länderna, det lägsta någonsin, och det har sjunkit med nära 25 procent det senaste decenniet och uppgår för närvarande inte till mer än 0,32 procent i Europeiska unionens medlemsstater.
Konferensen i Monterrey blir i detta sammanhang och inför Johannesburg mycket viktig. Det är faktiskt dags att ändra på dessa förhållanden och de negativa tendenserna, att se på de fattiga ländernas utvecklingsproblem med mer solidariska ögon och vidta konkreta och bindande åtgärder. Vi uppskattar rådets beslut av den 8 november, men det är viktigt att det spanska ordförandeskapet och kommissionen inte sparar på krafterna när det gäller att få fram objektiva åtaganden med fasta tidsplaner i Monterrey som kan garantera betydande framsteg, även om vi känner till den bakåtsträvande och oacceptabla inställningen den amerikanska administrationen intar på detta område och som inte får leda till konformistiska inställningar eller svagheter i den så kallade enhälligheten i Monterrey.
Det är också nödvändigt att det kommer riktlinjer från Monterrey som sätter stopp för utlandsskuldens ödeläggande effekter i u-ländernas utveckling, och att dessa rekommenderar mekanismer som inte håller sig till initiativet om de djupt skuldsatta fattiga länderna, och att en grund skapas genom ett allmänt erkännande av principen om skuldavskrivningar. Den mycket dåliga situation som råder i u-länderna får inte fortgå och Europeiska unionen och dess medlemsstater får inte nöja sig med det faktum att man är den främsta givaren, utan bör under konferensen inta en klar hållning som gör det möjligt för utvecklingsländerna att komma ur sin situation.

Kronberger
Herr talman! Den växande klyftan mellan fattiga och rika i världen utgör ett gigantiskt hot för alla parter. Det traditionella utvecklingsbiståndet, som mer eller mindre uppfattas som en sorts gåvoaktion från de rika länderna till de fattiga, fungerar inte. Vi behöver ett omfattande koncept för en fredlig utveckling i de fattiga länderna. Detta är givetvis lättare sagt än gjort. Men vi måste ha i åtanke att det är just länderna med de rikaste råvarorna, t.ex. Angola eller Nigeria, som har den fattigaste befolkningen. Detta är ingen tillfällighet, utan ett system. Vi måste fråga oss: Vilka länder är det som ger, och vilka länder tar emot? Denna fråga är för mig inte entydigt utredd.
Situationen i utvecklingsländerna är värre än under kolonialtiden. Nyckeln ligger i en rättvis världshandel, där prisen på råvarorna är rättvist satta och det värde som skapas blir kvar och bidrar till att utveckla den inhemska infrastrukturen i dessa länder.

Talmannen
Ärade kolleger, debatten avbryts här och återupptas under eftermiddagen.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.25 och återupptogs kl. 12.30.)

Deva
Herr talman! Eftersom det i dag är 50-årsdagen för Hennes kungliga höghet drottningens tronbestigning i Förenade kungariket, skulle vi inte särskilt kunna notera detta och framföra våra lyckönskningar och gratulationer till femtio års lysande regeringstid?
(Applåder)

Talmannen
Jag skall vidarebefordra ert yttrande till talmannen.

Omröstning
Talmannen
Nästa punkt på fördragningslistan är omröstningen.
Förslag till beslut om antal ledamöter i utskotten (Dok. B5-0060/2002)
(Parlamentet antog beslutet.)
Förslag till beslut om antal ledamöter i de interparlamentariska delegationerna (Dok. B5-0059/2002)
(Parlamentet antog beslutet.)
- Förslag från talmanskonferensen - Nomineringar av Europaparlamentets ledamöter till presidiet för AVS-EU:s gemensamma parlamentariska församling
(Parlamentet godkände talmanskonferensens förslag.)
Förenklat förfarande:
Förslag från utskottet för regionalpolitik, transport och turism till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 95/93 av den 18 januari 1993 om gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser (KOM(2002) 7 - C5-0020/2002 - 2002/0013(COD))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Betänkande (A5-0465/2001) av Alejo Vidal-Quadras Roca för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om byggnaders energiprestanda (KOM(2001) 226 - C5-0203/2001 - 2001/0098(COD))
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0466/2001) av Piia-Noora Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt (KOM(2001) 294 - C5-0269/2001 - 2001/0133(COD))
och
om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 77/799/EEG om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning (KOM(2001) 294 - C5-0270/2001 - 2001/0134(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionerna i två på varandra följande omröstningar.)
Betänkande (A5-0025/2002) av Jorge Moreira da Silva för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets beslut om godkännande, på Europeiska gemenskapens vägnar, av Kyotoprotokollet till Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, och gemensamt uppfyllande av åtaganden inom ramen för detta (KOM(2001) 579 - C5-0019/2002 - 2001/0248(CNS)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0003/2002) från Graham Watson för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor 1. om förslaget till rådets rambeslut om bekämpande av terrorism (14845/1/01 - C5-0680/2001 - 2001/0217(CNS))
och
2. om förslaget till rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna (14867/1/01 - C5-0675/2001 - 2001/0215(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionerna i två på varandra följande omröstningar.)
Betänkande (A5-0002/2002) av Bernhard Rapkay för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens nionde översikt över statligt stöd i Europeiska unionen (KOM(2001) 403 - C5-0632/2001 - 2001/2269(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0017/2002) av Maria Martens för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens meddelande om utkast till detaljerad arbetsplan för att följa upp rapporten om utbildningssystemens konkreta framtidsmål (KOM(2001) 501 - C5-0601/2001 - 2001/2251(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0467/2001) av Karl Erik Olsson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om övervakning av BSE-krisen - angående folkhälsa och livsmedelssäkerhet (2000/2321(INI))
Efter omröstningen om ändringsförslag 1:

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag skulle vilja meddela er att det under alla omständigheter går att rösta om den andra delen av ändringsförslag 1.

Talmannen
Vad orden beträffar har ni säkert rätt, men ändringsförslagets innebörd är motsägelsefullt. Så jag skulle vilja be föredraganden, herr Olsson, om hans råd i frågan.

Olsson
. Herr talman, jag delar er uppfattning. Det rör sig här om tre olika alternativ. Vi har nu röstat för ett av dem, vilket innebär att de andra faller.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0465/2001) av Vidal-Quadras Roca

Fatuzzo
Herr talman! Jag har röstat för detta ytterst viktiga betänkande av Vidal-Quadras om olika sätt att spara energi, framför allt när det gäller byggandet av bostadsfastigheter där kostnaderna för uppvärmning är de som tynger medborgarna i Europeiska unionen allra mest.
På tal om uppvärmningskostnader, som mycket ofta drabbar gamla och pensionärer, önskar jag att våra stater skall sätta en summa pengar åt sidan, vars storlek skall skifta från område till område, för att pensionärerna skall kunna bestrida dem. Det finns fantastiskt vackra områden i vårt Europa, som Sicilien, där kostnaderna för uppvärmning är mycket modesta, och det finns andra områden, som även de är fantastiskt vackra, i Sverige och Finland till exempel, där dessa kostnader i stället är mycket, mycket större.

Talmannen
Jag skulle vilja lägga till Skottland på er lista över platser där uppvärmningskostnaderna är mycket höga.
Betänkande (A5-0466/2001) av Kauppi

Fatuzzo
Jag kommer till Skottland om ett ögonblick, herr talman.
När det gäller betänkandet av Kauppi om samarbete om mervärdesskatt, måste jag säga att jag träffade min vän Bertone, som var min skolkamrat, på flygplatsen i Genève och apropå detta sade han: " Vad ni är duktiga i Europa på att få oss att betala mer i skatt och organisera er och komma överens för att vi skall bli bättre på att betala skatt!"
Bertone kommer precis som jag, Fatuzzo, från Genève, och i Italien har man ungefär samma uppfattning om Genève som den man har om Skottland i Storbritannien, det vill säga att vi, som man säger, är lite sparsamma. Vännen Bertone från Genève sade precis till mig: " Javisst är ni skickliga på att få oss att betala mera skatt. Men varför gör ni inte någonting för att vi skall betala mindre skatt? Då skulle vi här i Genève bli lyckliga och troligen även skottarna. Jag hoppas att man kommer att göra det så fort det går!"

Sacrédeus
 Jag har röstat mot detta betänkande. Anledningen till det är att man i betänkandet anger artikel 95 i fördraget som rättslig grund, innebärande majoritetsbeslut i rådet och medbeslutande för Europaparlamentet. Detta gör man trots att det i artikel 95 står att den inte gäller " bestämmelser om skatter" . Det innebär därmed något så principiellt avgörande som en nyordning vid behandlingen av skattefrågor, vilka i och med detta skulle lämna det mellanstatliga samarbetet med dessa krav på enhällighet, i enlighet med artikel 93 i fördraget.
Jag kan inte stödja kommissionens synsätt att betänkandet endast rör administrativt samarbete och att förslaget inte har några skattekonsekvenser eftersom det inte direkt gäller skatteindrivning. Rådet har tidigare alltid förkastat denna ståndpunkt och ändrat den rättsliga grunden till artiklarna 93 och 94, som endast kräver att parlamentet skall höras.
De svenska kristdemokraterna stöder fullt ut rådets linje. Vi anser att skattefrågor inte skall avgöras med majoritetsbeslut i rådet och med parlamentets medbeslutande. Vår klara ståndpunkt är att det för beslut om skatter även fortsättningsvis skall krävas enhällighet, i enlighet med artikel 93 i fördraget.
Betänkande (A5-0025/2002) av Moreira da Silva

Fatuzzo
I detta betänkande talas det om klimatförändringar och vad vi bör göra för att få renare luft. Jag är fullständigt överens, herr talman. Men såg ni vilken fantastiskt vacker dag vi hade här i Strasbourg i går? 14-15 grader, det var rena vårvädret och det var så skönt för alla. Och då, herr talman, började jag tvivla: kan det vara på det viset att temperaturhöjningen, som vi anstränger oss så för att hejda och som höjer jordens medeltemperatur, när det kommer till kritan ändå är att föredra framför en temperatursänkning? Tycker ni inte att vi bör tänka oss noga för innan vi uppfyller dessa åligganden och att det kanske skulle vara bättre för oss om världen blev lite varmare?
Betänkande (A5-0003/2002) av Watson

Fatuzzo
Detta dokument har som vi vet diskuterats mycket och det har även varit föremål för tvister, i synnerhet i Italien, som ni vet herr talman.
Jag vidhåller vad jag redan har förklarat i tidigare omröstningar om den europeiska arresteringsordern och kampen mot terrorismen. Jag håller med om att man bör ingripa med snabba förfaranden för att arrestera de som bör arresteras oavsett vilken av Europas medlemsstater de flyr till. Slutmålet, för Pensionärspartiet och mig personligen, är emellertid att man verkligen skall komma fram till en enhetlig straffprocesslag och en enhetlig europeisk strafflag, ty, när allt kommer omkring, om vi alla är överens om att en viss handling är ett brott så måste vi vara det utan att göra skillnad på land. Det är ett alltför viktigt område för att det skall finnas skillnader inom Europa.

MacCormick
Herr talman! När vi diskuterar problemen med att förbättra förfarandena i kammaren är det värt att notera att en röstförklaring av denna typ är ett sätt att svara på en kommentar som kommissionären gjorde i slutet av en debatt.
I slutet av debatten om Watson-betänkandet sade Vitorino att det ändringsförslag som handlade om habeas corpus-regeln skulle riskera att göra frågan förvirrande och undergräva respekten för de mänskliga rättigheterna. Genom att säga detta bortsåg han fullständigt från det faktum att det första villkor som uppgavs för att detta ändringsförslag skulle införas, var att det skulle finnas en överträdelse av de mänskliga rättigheterna i mottagarlandet.
Det som jag påpekade i mitt anförande i debatten var att det inte räcker att ha en gemensam överenskommelse om att respektera rättigheterna, utan att det också måste finnas effektiva gottgörelser. Med vår text skulle en effektiv gottgörelse ha införts. Eftersom parlamentet med sin klokhet (eller oklokhet) valde att inte anta denna text, röstade jag emot Watson-betänkandet om arresteringsordern. Andra ledamöter från Förenade kungariket kommer att beklaga att inte de också gjorde det.
Vissa av mina kolleger i Europeiska fria alliansen - merparten av dem - röstade för Watson-betänkandet, inte för att de inte också beklagade frånvaron av ändringsförslaget om habeas corpus , utan för att de kände en stark samvetsplikt, som vi alla gör, att föra det europeiska rättsliga området framåt, och ansåg att detta var nödvändigt.

Schörling
Herr talman! Jag vill tacka för att vi kunde ordna detta på ett bra sätt. Jag tror att vi hade lämnat in namnen i tid, men det har blivit något missförstånd.
Det gäller alltså antiterroristlagarna och en europeisk arresteringsorder. Vi är starkt kritiska till dessa terroristlagar, framför allt till en arresteringsorder, både i fråga om innehållet som i fråga om den hastighet med vilken dessa lagar har utarbetats. Vi är också kritiska till att det saknas en grundläggande utredning och en konsekvensbeskrivning av de föreslagna lagarna. Dessutom har Europaparlamentet faktiskt behandlat frågan utan större eftertanke. Vi var därför också väldigt angelägna om att vårt ändringsförslag 4 skulle röstas igenom i dag. Tyvärr gjorde det inte det. Jag tycker därför att parlamentet inte har tagit sitt ansvar när det gäller skydd för frihetsberövande och skydd för mänskliga rättigheter.
Efter attackerna i USA den 11 september har arbetet med att ta fram nya antiterroristlagar inom EU gått i rasande fart. Dessa lagförslag är väldigt långtgående, och den enskildes säkerhet kan vara i fara. Det gäller också tolkningarna av hur en terroristgrupp egentligen skall definieras. En majoritet av Gruppen De gröna röstade därför nej till arresteringsordern.
Allt detta får även andra konsekvenser. I Sverige har frysningen av den ideella föreningen al-Barakas tillgångar direkt drabbat ett antal svenska medborgare med somaliskt ursprung. Man har dessutom gjort det omöjligt för somalierna att skicka pengar till behövande familj och släkt. Detta är ett tydligt exempel på hur blint dessa lagar kan slå, och det innebär övergrepp på människor att denna typ av åtgärder kan vidtas utan att det krävs bevis. Enligt min mening hade det behövts mer eftertanke och mer konsekvensanalyser innan vi tog detta beslut.

McKenna
Herr talman! Jag röstade emot beslutet om bekämpande av terrorism, eftersom jag anser att det har grundläggande brister. Jag inser att det har gjorts vissa förbättringar - till exempel i skäl 10. Många människor sätter sin tilltro till rådets uttalande, som inte ingår i den juridiskt bindande texten. Det är helt enkelt bara ett politiskt löfte. Man borde verkligen vara på sin vakt när det gäller politiska löften.
Uttalandet skyddar människors rätt att protestera, vilket är en av de grundläggande frågor som man var mycket oroad över. Om uttalandet hade funnits i själva texten hade det kanske varit juridiskt bindande. Men det finns ingen garanti för hur denna lagstiftning kommer att användas. Kommer den att hindra rättigheterna för de människor som inte är nöjda med det nuvarande tillståndet, och som vill ändra på saker och ting?
Vi måste också titta på hur uttalandet kommer att påverka utlänningar, till exempel människor med olika kulturell och religiös bakgrund - vissa människor i väst är oerhört vaksamma gentemot dem. Det finns ett stort hot mot deras grundläggande rättigheter.
När det gäller den europeiska arresteringsordern skulle jag vilja stödja det som MacCormick sade. Det var en stor besvikelse att se att så många människor i detta parlament inte gav sitt stöd till ett ändringsförslag som skulle ha gett människor ett slags skydd när det gäller deras grundläggande medborgerliga friheter.

Alyssandrakis
Greklands kommunistiska parti (KKE) tar varje tillfälle i akt att kritisera att den förtryckarapparat och den polisstat som byggs upp av Europeiska unionen är det kapitalistiska samhällets svar på den växande protest- och rättighetsrörelse som har sitt upphov i den illa omtyckta politik som går ut på att tjäna storkapitalets intressen. EU:s makthavare vet mycket väl att de inte - trots sina försök - kan lura folket genom att dölja den egentliga politiken under en folklig täckmantel.
Denna process fortskred sakta men säkert fram till den 11 september. De ohyggliga händelserna den dagen har använts som en förevändning för att påskynda genomförandet av politiska beslut som fattats långt tidigare. Terrorattackernas anstiftare och verkställare gjorde de amerikanska och europeiska imperialisterna en stor tjänst. Det är anledningen till att vi nu, för andra gången, behandlar de förbättrade förslagen till rådets rambeslut om " bekämpande av terrorism" och om en " europeisk arresteringsorder" - förtryckarapparatens tunga artilleri.
Ingenting väsentligt har förändrats i texterna, frånsett vissa omformuleringar som man har tvingats göra till följd av de häftiga protesterna samt frånsett följande tillägg: " Europeiska unionen grundar sig på universella principer om människans värdighet, frihet, jämlikhet och solidaritet, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Unionen vilar på demokratiska principer och rättsstatsprincipen." Hur skenheligt detta påstående är uppenbaras av det faktum att rambesluten innebär ett hårt slag mot demokratin och mot de kollektiva och personliga sociala rättigheterna. I enlighet med artikel 1 kan personer som kämpar för grundläggande politiska och sociala förändringar med lätthet betraktas som terrorister. Vissa typer av aktioner, såsom symboliska ockupationer, eller följder av aktioner, såsom störningar i el- eller vattenförsörjningen när respektive branscher strejkar, kan med lätthet betraktas som terrorbrott, det räcker med att de leder till " betydande ekonomisk skada" . Detsamma gäller givetvis när jordbrukare spärrar av vägar. Det utvidgade ansvaret för organisationer i vilka " terroristerna" är medlemmar skapar en praktisk mekanism för att förfölja besvärliga organisationer och partier, men utgör också ett incitament till provokationer.
De enda som står höjda över alla misstankar är EU:s och USA:s ledare. De löper inte risken att dömas på grundval av sina egna lagar, enligt vilka terrorhandlingar är handlingar som " allvarligt kan skada landet" , " när förövaren utför handlingarna i syfte att i) injaga skräck i en befolkning eller ii) utan fog tvinga en offentlig myndighet eller en internationell organisation att utföra en handling, vilken som helst, eller avstå från att utföra denna handling eller iii) allvarligt destabilisera eller rasera ett lands eller en internationell organisations grundläggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala strukturer" . Är det inte just detta som de europeiska och amerikanska imperialisterna har gjort i Jugoslavien, i Irak, i Afghanistan, i Chile, i Grekland och i tiotals andra länder?
Världens folk vet mycket väl vilka som är de egentliga terroristerna. De vet också mycket väl att våld och förtryck inte kan vända historiens gång. De kommer att fortsätta sin kamp till dess alla terrorristlagar upphävs i praktiken.
Av ovanstående skäl har Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti (KKE) röstat emot betänkandet.

Berthu
. (FR) Europeiska unionen har verkligen inte, särskilt inte Europaparlamentet, en väl sammanhängande syn på kampen mot terrorism.
I mina tidigare anföranden har jag begärt en förstärkning av gränskontrollerna, även vid unionens inre gränser. Men vi ser inte att det kommer någonting. Snarare ser vi att politiken för nedmontering av de interna kontrollerna fortsätter oförändrat. I måndags förra veckan, i samband med betänkandet av Kessler, kritiserade jag det planerade avskaffandet av " närvaroanmälan" , som tredjelandsmedborgare enligt Schengenkonventionen måste ha om de vill resa från ett land i unionen till ett annat.
I dag granskar vi den senaste versionen av förslaget till inrättande av en " europeisk arresteringsorder" , som syftar till att det gamla utlämningssystemet skall avskaffas mellan unionens länder för vissa brott, ett system som gav den verkställande staten makt att göra egna bedömningar. På den här punkten är det fullt med motstridigheter.
För varje version som kommit har vi sett detta förslag utvidgas till en allt längre lista över brott, dock utan de centrala garantier som vi krävde i vår röstförklaring av den 29 november 2001: en rätt för domaren i det verkställande landet att grundligt kontrollera det välgrundade i en begäran och att det nya systemet inte får tillämpas på medborgare i det verkställande landet, vilka måste fortsätta att få maximalt skydd.
Europaparlamentet är berett att blunda för alla dessa anomalier, eftersom det handlar om att vara med och bygga en överstat. Men under vår föregående sammanträdesperiod tvekade parlamentet inte att rösta för en resolution mot en förenklad utlämning av terrorister till Förenta staterna, eller lärlingar till terrorister som arresterats i unionen. Just på den punkten hade det varit viktigt att göra en gest, eftersom Förenta staterna i dag står i spetsen för en kamp som syftar till att skydda hela västvärlden.
Vi gör alltså för mycket med den europeiska arresteringsordern, och det är farligt. Och vi gör inte tillräckligt för att stödja Förenta staterna mot terrorismen, vilket är ohederligt.

Kirkhope
. (EN) De brittiska konservativa röstade bestämt för rambeslutet om bekämpande av terrorism i syfte att betona vårt kontinuerliga och varaktiga stöd för kriget mot terrorismen, och för att bekräfta vår beslutsamhet att se till att Europeiska unionen sätter upp en enad front mot dem som försöker undergräva våra värderingar och vår livsstil.
Vi var dock tvungna att rösta emot förslaget om den europeiska arresteringsordern. I det nuvarande förslaget går förfarandena mycket längre än vad som antingen är nödvändigt för att hantera terroristhotet, eller än vad som är önskvärt när det gäller både att skydda de mänskliga rättigheterna eller att respektera vederbörliga rättsliga förfaranden, som för närvarande tillgodoses genom förfarandena med utlämningsavtalen.
Ingen bör dock tveka på vår beslutsamhet att inte vackla i det långa kriget mot terrorismen, men vi anser inte att den europeiska arresteringsordern i sin nuvarande utformning kommer att uppnå de mål som vi alla strävar mot.

Meijer
. (NL) Den första bestörtningen över attentaten i september har inte bara lett till ett okritiskt stöd för amerikanskt agerande i ett land där den möjliga hjärnan bakom dessa attentat skulle kunna hålla sig gömd, utan även till att man funderar ut åtgärder som i hög grad kränker medborgerliga rättigheter som hittills betraktats som självklara. Alla primitiva idéer som väktarna av den allmänna ordningen någon gång har funderat ut för att underlätta inspärrning, utlämning och dömande av oppositionella personer har fått fritt spelrum. Det är inte bara den amerikanska regeringen som kommer med nya påhitt, såsom införandet av begreppet " olagliga soldater" som sedan inte faller under skyddet för krigsfångar, utan detta spelar tyvärr en roll även inom Europa. Alla som sedan länge tagit parti för möjligheten att kunna utlämna människor till länder där dödsstraffet fortfarande existerar, att göra slut på sådana friheter i grannländer som man betraktar som oönskade eller att begränsa rättigheter för misstänkta, grep chansen. Numera börjar de som i panik lät sig övertygas om nödvändigheten av sådana drakoniska åtgärder att fundera över följderna av detta. I förmiddags sade ordföranden för PPE-DE-gruppen med rätta att hänvisning till terrorism inte är någon orsak till att stödja det ryska agerandet gentemot Tjetjenien. Watsons nya förslag är en förbättring, men ändå inte tillräckligt för att förebygga olyckor.

Schmid, Gerhard
. (DE) Jag har röstat emot betänkandet. Detta beror dock inte på att jag skulle vara emot den europeiska arresteringsordern, utan vad jag vänder mig mot är snarare det förhastade förfarande som frågan har behandlats med.
Betänkande (A5-0002/2002) av Rapkay

Fatuzzo
Herr talman! Detta dokument av Rapkay om statligt stöd i Europeiska unionen har fått min röst - både för mig personligen och som företrädare för Pensionärspartiet - men medan jag röstade funderade jag, herr talman. Borde inte de pengar som regeringarna använder för att täcka underskotten i pensionsfonderna också betraktas som statligt stöd? När statsbudgeten ingriper för att sanera pensionsfondernas saldon är det enligt min uppfattning en form av statligt stöd som skadar konkurrensen i Europeiska unionen mellan olika system och olika sätt att förvalta pensionsfonderna i Europa. Det behövs mer konkurrens även när det gäller möjligheten att välja vilket slag av pension man vill ha. Jag hoppas att det skall vara möjligt att uppnå detta i framtiden.

Costa, Raffaele
Herr talman! Jag vill bara säga att utöver och i samband med den omröstning som hölls för en stund sedan är det nödvändigt att grundligt klargöra innebörden av begreppet statligt stöd. Dagens dokument angriper på många sätt denna frågeställning, som redan har behandlats i det förflutna, det utvecklar den, fördjupar den och ger även uttryck åt en viss tillfredsställelse över att stödet har minskat under perioden 1997-1999. Det återstår att ta itu med frågan om regionalt stöd, det vill säga de pengar som från staten, eftersom det inte finns tillräckligt skatteunderlag på regional nivå, åtminstone inte i Italien, överförs till regionerna och från regionerna direkt till många verk och företag, som på så vis bryter mot konkurrensen och fördärvar marknaden, i synnerhet för andra företag, till exempel de som inte tillhör någon av regionerna med speciell status som är särskilt gynnade.

Figueiredo
. (PT) Detta betänkande om statligt stöd följer den tidigare linjen nära, och förfäktar att en minskning av de statliga stöden har skett under perioden 1997 till 1999, främst beroende på de tyska och italienska minskningarna, de två länder som har störst mängd statligt stöd.
Betänkandets inriktning är ett förespråkande av minskade statliga stöd och en ökning av åtgärder i detta sammanhang, framför allt skatteåtgärder. Målet är i enlighet med slutsatserna från toppmötet i Stockholm, att uppnå en fortsatt minskning av de statliga stöden till år 2003, och bara gå med på sådana som medlemsstaterna i undantagsfall begär. Naturligtvis behålls de gemenskapsstöd som redan existerar.
Genom inrättandet av resultattavlan för de statliga stöden kommer emellertid trycket på medlemsstaterna för att minska stödet att öka, och detta utgår hela tiden ifrån försvaret av konkurrensen och glömmer de svagare ekonomiernas problem och döljer också att själva den amerikanska politiken fortsätter att ge statliga stöd till olika sektorer i ekonomin, trots WTO:s regler. Därför har vi röstat emot.

Meijer
. (NL) Föredraganden sluter upp bakom toppmötet i mars 2000 i Lissabon, som EU utropade till den mest konkurrenskraftiga regionen i världen inom 10 år. Det höga pris som vi måste betala för detta leder till och med vid ett lyckat resultat för detta projekt till att många européer inom kort inte kommer att känna sig som några vinnare. I USA och Japan har många människor det sämre än i stora delar av Europa, trots stora vinster för företagen och tillväxt. Konkurrens innebär att den som lyckas sälja de billigaste produkterna och tjänsterna till lägst kostnader överlever på bekostnad av alla andra. De andra kan därigenom inte tillåta sig att lägga någon större vikt vid sådana frågor som mänskliga rättigheter, arbetsförhållanden, folkhälsa, miljö och djurens välbefinnande. Statligt stöd, statliga initiativ och offentliga affärsverk är ett oumbärligt redskap för att rätta till marknadens negativa konsekvenser och för att främja människans och miljöns välbefinnande. Jag avvisar statligt stöd om det endast syftar till att man skall kunna konkurrera bättre med andra på en fri marknad genom användning av skattemedel, vilket sker inom luftfarten, och inte för att hålla resurser och regional sysselsättning på fötter i sårbara regioner. Den åternationalisering av regionalpolitiken som föredraganden fruktar minskar byråkrati och slöseri, men kräver kompenserande solidaritetsbidrag från rika medlemsstater till förmån för de fattiga.
Betänkande (A5-0017/2002) av Martens

Fatuzzo
Herr talman! Jag har röstat för detta viktiga betänkande av Martens om utbildning och yrkesutbildning, men jag hoppas att pensionärerna från olika sektorer i det europeiska arbetslivet, i stället för att spela kort, sitta hemma och lata sig och titta på TV och räkna de dagar de har kvar att leva, skall användas, om de så önskar, för att lära ut sina kunskaper till arbetstagarna, i synnerhet de unga. Pensionärerna inom banksektorn skulle, till exempel, kunna lära de nyanställda hur man når goda resultat i förvaltningen av bankens pengar, och så vidare på olika områden: fler pensionärer inom yrkesutbildningarna och inom det livslånga lärandet.
Betänkande (A5-0467/2001) av Olsson

Schierhuber
Herr talman! Jag vill eftertryckligen påpeka att några punkter i parlamentets betänkande om övervakningen av BSE-krisen (galna ko-krisen) får negativa följder för Europas bönder och att detta är skälet till att jag har röstat emot de orealistiska krav som har rests från vissa delar av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Det handlar i detalj om skyldigheten att sänka åldern till 24 månader, om debatten om allätare i samband med galna ko-sjukan samt aspekter på bortskaffningsmetoder för slaktavfall.
Dessutom motsätter jag mig kravet på reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, vars mål skall vara livsmedelssäkerhet, eftersom en sådan redan finns med på ett mycket positivt sätt i Agenda 2000. Vår jordbrukspolitik grundar sig på principen om multifunktionalitet och agrara familjeföretag, och en produktion av säkra och kvalitativt högvärdiga livsmedel är vad vi bönder eftersträvar. Här skulle vi komma att ge en felaktig signal. Därför har delegationen för Österrikiska folkpartiet avstått från att rösta i slutomröstningen här i parlamentet.

Fatuzzo
Jag önskar talmannen och alla tolkar en god aptit innan jag talar om detta ämne som inte så lätt låter sig förenas med en god aptit och inte främjar den heller, eftersom det handlar om dokumentet om BSE, bovin spongiform encefalopati. I punkt 5 står det, herr talman, att man uppmanar " medlemsstaterna att utöka sina kontroller av hur BSE-testet används, att i högre grad respektera det preliminära förbudet mot animaliskt mjöl " . Men, herr talman, varför är förbudet " preliminärt" ? Om animaliskt mjöl är skadligt så låt oss permanenta förbudet mot att använda detta. Företagen som producerar animaliskt mjöl får ändra sin produktion och kanske kommer de att tillverka italiensk spaghetti eller spaghetti al pesto vilket skulle vara bättre just nu så skulle vi kunna tala om saken senare. Avslutningsvis önskar jag, herr talman, att animaliskt mjöl skall försvinna ur handeln helt och hållet och för gott.

Berthu
. (FR) I samband med betänkandet av Olsson om övervakning av BSE-krisen skulle jag vilja framhålla den skandal som utgörs av domen i EG-domstolen av den 13 december 2001, enligt vilken Frankrike dömdes för att inte ha rättat sig efter kommissionens begäran att häva embargot på importer av brittiskt nötkött. Domen stöder sig på kommissionens högre befogenheter, och kommissionen själv stöder sig på företrädet för principen om fri rörlighet.
Här infinner sig en principfråga: vilket Europa vill vi ha? Ett Europa där varje folk har rätt att göra viktiga val, eller ett Europa där kommissionen förordnar om det påstådda allmänna bästa ovanifrån? För vår del anser vi att varje folk har rätt till suveränitet. Om ett av medlemsländerna på demokratisk väg gör ett val, framför allt när det gäller folkhälsa, måste de andra ta hänsyn till det, även om de inte håller med om detta val.
Det måste betonas att den franska regeringen själv hade försatt sig i denna omöjliga situation genom att låta Amsterdamfördraget ratificeras, vilket ger gemenskapen de befogenheter som i dag används emot oss. När skall regeringarna sluta tro att de texter som de undertecknar inte får några konsekvenser? När skall de sluta fantisera om att deras handlingar aldrig kommer att hinna ifatt dem? När skall de sluta göra sig illusioner och samtidigt skapa illusioner för medborgarna?
Efter domen den 13 december kan den franska regeringen säga att den inte kommer att lyda. Men det spelar ingen roll, för kommissionen kommer inte att dra sig för att vända sig till EG-domstolen med en begäran om böter, för varje dag Frankrike dröjer med att verkställa beslutet. På så sätt måste vi betala ett pris för att ha rätt att utnyttja - provisoriskt - en grundläggande befogenhet som vi själva dumt nog övergav med Amsterdamfördraget.
Denna absurda situation kommer självklart bara att pågå så länge den franska valkampanjen varar. Så snart den har avslutats kommer vår framtida regering troligen att skynda sig att lyda, i smyg. Det som krävs är en grundläggande reform av fördragen, för att återupprätta den nationella suveräniteten.

Grossetête
. (FR) Jag har röstat för detta initiativbetänkande.
I dag måste Europeiska unionen ta sitt ansvar i den här frågan.
Vid omröstningen ställde jag mig positiv till en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som tar hänsyn till målet om livsmedelssäkerhet. Man måste förstå att det inte handlar om att ställa jordbrukare och miljöaktivister emot varandra. De förstnämnda vill producera och samtidigt garantera bästa möjliga kvalitet, de sistnämnda vill återupprätta förtroendet för produkter som inte medför hälsorisker. De som ifrågasätter denna princip bär ett tungt ansvar för framtiden.

En systematisk tillämpning av försiktighetsprincipen är ett krav. " Nolltoleransprincipen" måste alltid gälla för alla frågor som rör folkhälsoskyddet.

Enligt betänkandet bör befintliga lager med animaliskt mjöl och produkter som innehåller sådant mjöl förstöras, och man insisterar på ett förbud mot att utfodra idisslande djur med animaliskt mjöl.

Att ta bort en hel besättning från livsmedelskedjan när ett BSE-fall upptäcks verkar fortfarande vara den lösning som ger unionsmedborgarna maximala säkerhetsgarantier. Andra metoder än att destruera hela den berörda besättningen får inte tillämpas förrän man har slagit fast att de är effektiva, och endast om de erbjuder samma säkerhetsnivå. Det krävs största möjliga försiktighet, på grund av den nuvarande vetenskapliga osäkerheten i fråga om kontamineringsvägar.
Därför tycks det krävas en förbättring och utveckling av forskningen om TSE och andra ännu okända sjukdomar och kontamineringssätt.
Det verkar också behövas en så bra övervakning som möjligt av sanktionerna och åtgärderna mot de medlemsstater som inte följer denna lagstiftning.

Hudghton
. (EN) BSE utlöste tveklöst en förtroendekris hos konsumenterna, och en ekonomisk katastrof för jordbruket och för livsmedelsberedningsindustrierna. Det ligger i alla berörda parters intresse att se till att vi drar lärdom av detta, och att förnuftiga åtgärder införs för att utrota BSE. Sådana åtgärder måste naturligtvis bygga på välgrundade vetenskapliga fakta. Jag anser att 30-månadersgränsen är motiverbar, och kommer att lyckas att göra Förenade kungariket BSE-fritt inom en rimlig tidsperiod. Den främsta lärdomen som borde dras av BSE och andra aktuella larmrapporter om livsmedel är att vi måste uppmuntra en tillbakagång till naturliga metoder för livsmedelsproduktion och djurfoder. I Skottland har till exempel majoriteten av boskapen historiskt sett utfodrats med gräs, vilket gör att BSE-förekomsten i detta område är relativt låg.

Korakas
. (EL) När det gäller de grundläggande tekniska principerna för övervakning av BSE-krisen är betänkandet positivt. Vi instämmer i de förslag som handlar om att införa försiktighetsprincipen, om att otvetydigt klargöra begrepp och termer i syfte att förhindra olika tolkningar i olika medlemsstater av samma saker, under det att bristen på klarhet i dag orsakar dröjsmål i lagstiftningens genomförande. Vi instämmer även med principen om nolltolerans mot förekomst även av dioxinspår i födoämnen och i djurfoder samt med förbudet mot att använda en djurarts vävnader för att föda upp andra djur av samma art.
Vi är dock ytterst reserverade när det gäller vissa andra punkter i betänkandet. Till exempel, i fråga om förslaget om att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken i avsikt att främja livsmedelssäkerheten oroar vi oss över möjligheten att reformen kommer att användas av kommissionen för att införa inskränkningar på bidragen och på produktionen av grundläggande jordbruksvaror, fastän vi inte har en annan åsikt i sak. Detta har redan skett i fråga om bomull, med nitrifikation och miljöskydd som förevändning, i fråga om tobak, med antirökkampanjen och folkhälsoskydd som förevändning, och så vidare.
Vi ogillar också förslaget om att överföra ett större kontrollansvar till gemenskapens myndigheter, eftersom vår bedömning är att dessa inte har visat större lyhördhet och effektivitet på området än de motsvarande nationella myndigheterna. De på varandra följande fallen av dioxin i kyckling, av " galna ko-sjukan" och så vidare som, till förfång för folkhälsan, uppdagas i efterhand, ger stöd åt vår bedömning och rättfärdigar vårt motstånd mot utökat ansvar för gemenskapen.
Vi skulle slutligen vilja understryka att problemen inte bara kommer att kvarstå, utan även växa, så länge till varje pris sänkta produktionskostnader och ökade vinster för de stora monopolen på området sätts främst och förblir avgörande kriterier i produktionen av jordbruksprodukter och livsmedel. Trots sin betydelse kan kontroller inte - särskilt inte förebyggande kontroller - förhindra sådana företeelser, vilket bevisas av det faktum att de flesta problem har konstaterats i efterhand och först sedan de antagit tragiska dimensioner och orsakat svåra följder för folkhälsan.
Av den anledningen tror vi inte att uttalanden och resolutioner - hur välformulerade de än är - kan leda till full livsmedelssäkerhet, eftersom de inte kan - och inte avser att - röra det kapitalistiska produktionssättet.
I det att vi intar en kritisk hållning stöder vi betänkandet och de kontroller som begränsar problemen, men framhåller samtidigt att full livsmedelssäkerhet kommer att kunna bli verklighet först då det grundläggande produktionskriteriet inte är vinst, utan skydd för konsumenter, djur och miljö.

Meijer
. (NL) Att använda slaktavfall från djur vid utfodring av överlevande djur av samma art är något som endast en person som bara bryr sig om pengar kan komma på. Kor och får, som i vanliga fall endast äter vegetabilisk föda, görs till kannibaler. Det är inte förvånande att något så onaturligt leder till dödliga sjukdomar som man tidigare inte känt till. Man drar fortfarande inte de korrekta slutsatserna av detta. På en fri marknad gäller att den som producerar billigast blir vinnaren i konkurrensen, även om det sker på bekostnad av arbete, miljö, djurens välbefinnande och folkhälsa. Därför förblir frestelsen stor att fortsätta på det gamla sättet, med användande av animaliskt kött- och benmjöl. Vissa företag, vissa medlemsstater och en del här i parlamentet tror att man kan lösa allt genom att i förebyggande syfte slakta frisk boskap i närheten av en smittohärd. Det skedde i samband med BSE-krisen och därefter på nytt i samband med infekteringen med mul- och klövsjuka. Var och en som försöker ta itu med delar av denna misslyckade djurhållningspolitik har mitt stöd. Föredragande Olsson och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor förespråkar med rätta mer övervakning i fråga om efterlevnaden av de förbud som nu införts, strängare sanktioner vid överträdelser och förstörelse av befintliga förråd. För att undanröja frestelsen till överträdelse borde emellertid även de ekonomiska fördelarna i sammanhanget behöva reduceras systematiskt.

Souchet
. (FR) Frågan om det franska embargot på brittiskt nötkött, som jag tog upp i går under debatten om betänkandet av Olsson, är typisk för hur djupt odemokratiskt EU-institutionerna fungerar i dag. EG-domstolen har dömt Frankrike på rättsliga grunder, i kraft av en snävt likriktande syn på den inre marknaden. Samtidigt erkänner den att Frankrike i sakfrågan kunde ha haft giltiga skäl att skydda sin befolkning mot den osäkerhet som omgärdade spårbarheten och märkningen av brittiska slaktkroppar av nötkreatur. Den franska regeringen har meddelat att den inte kommer att verkställa domstolens dom. Kommissionen har sagt sig vara villig att av detta skäl döma Frankrike till dryga böter.
Vi har således att göra med ett rättssystem som tvingar medlemsstaterna antingen till att vidta de åtgärder som de anser vara nödvändiga för att skydda folkhälsan för sina medborgare eller till att köpa sig rätten att göra det. Den som har det största ansvaret för den här situationen är självklart den franska regeringen, som med glädje överför livsmedelssäkerheten till gemenskapens befogenhetsområde genom att underteckna Amsterdamfördraget och några månader senare upptäcker - osannolikt motsägelsefullt - de fruktansvärda konsekvenserna av ett beslut som man har tagit lätt på. Men mer allmänt sett borde Olsson-betänkandet ha varit ett ifrågasättande av ett helt demokratifientligt system: ett system som förvägrar ett folk rätten att vidta de åtgärder som framstår som nödvändiga för folkhälsans skydd, även om andra folk tänker på ett annat sätt.

Talmannen
Därmed är röstförklaringarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.13 och återupptogs kl. 15.00.)

Utvecklingsstöd, i enlighet med FN:s internationella konferens om detta ämne (fortsättning)
Talmannen
Vi fortsätter nu med debatten om uttalanden från rådet och kommissionen om utvecklingsstöd, i enlighet med FN:s internationella konferens om utvecklingsstöd i Monterrey i Mexiko den 21-22 mars.

Ferrer
Herr talman! En av följderna av globaliseringen är att en känsla av att tillhöra världen infinner sig. Detta leder till att våra medborgare allt mer känner att den fattigdom och underutveckling som en stor del av befolkningen lever i är något som angår dem och att de då kräver att de offentliga institutionerna skall engagera sig mer i utvecklingssamarbetet.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag hoppas att ni förmedlar detta budskap när det blir dags: att bemöta medborgarnas krav på en större solidaritet innebär att ge de mindre utvecklade länderna möjligheten att genomföra nödvändiga förändringar för att kunna utvecklas, att nå välstånd för sina befolkningar och för att göra verklighet av det scenario som ni har beskrivit för oss denna morgon, som vi gratulerar er till.
Det innebär dock även att axla ett permanent åtagande om att gå längre än det som avtalades i Laeken och fastsälla en definitiv dagordning för att de stater som fortfarande inte har nått det planerade målet att 0,7 procent av bruttonationalprodukten skall gå till officiellt utvecklingsstöd når det inom den fastställda tidsfristen och detta måste göras på grund av ett etiskt krav: vi kan inte fortsätta tolerera de livsvillkor som så många miljoner personer måste utstå, personer som har samma värdighet och rättigheter som vi har.
Solidariteten ingår i vårt gemensamma arv. Om vi skall lyckas med utmaningen att utrota fattigdomen krävs det följaktligen att vi avsätter tillräckliga budgetmedel som ligger i nivå med storleken av den uppgift som vi måste genomföra. Utan utveckling är demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna inte mer än en fasad. Till syvende och sist är folkens utveckling det bästa vapnet för att nå fred och internationell säkerhet, något som alla länder tyvärr inte förstår.

Talmannen
Jag beklagar också att rådet inte är närvarande. De visste att debatten skulle inledas kl.15.00.

Martínez Martínez
Herr talman! Vid rådets möte (utvecklingssamarbete) som hölls när Belgien fortfarande hade ordförandeskapet kom man fram till en rad slutsatser som fastställer vad våra företrädare bör slå vakt om i Monterrey.
För några dagar sedan lyssnade vi förvånat till vad den tjänstgörande rådsordföranden sade i utskottet för utveckling och samarbete: vi måste till varje pris undvika att Monterreykonferensen avslutas utan att man når ett avtal, Europeiska unionen måste förhandla med Förenta staterna tills vi når en överenskommelse med dem. Nåväl, den nordamerikanska administrationens synnerligen restriktiva ståndpunkter kommer att bli ännu mer restriktiva när Europeiska unionen offentliggör att den är beredd att godta allt som krävs för att nå ett avtal, oberoende av vad det innehåller.
När vi nu känner till det förslag om samstämmighet som dem som förbereder konferensen har utarbetat blir våra farhågor ännu större. I denna förklaring saknas fullständigt åtaganden om att bidragen skall respekteras och det finns ingen tidtabell för utvecklingsfinansieringen. Om slutsatserna från konferensen i Monterrey kommer att se ut på det viset blir det inte något annat än ännu ett förlorat tillfälle.
Att försöka nå ett avtal bör vara målet för vårt agerande, men detta får inte innebära några eftergivanden från vår sida när det gäller åtagandena, som till exempel 0,7 procent eller en tidtabell för bidragen för utvecklingsfinansieringen. Unionen bör heller inte backa när det gäller de åtaganden som redan har avtalats inför år 2015, som till exempel att halvera den extrema fattigdomen till år 2015, minskning med två tredjedelar av de nuvarande siffrorna för spädbarndödlighet och att alla barn i världen skall genomgå grundskoleutbildning.

Dybkjær
Herr talman! Ferreira talade så vackert om solidaritet och om medborgarnas krav på att vi skall visa solidaritet med tredje världens länder. Tyvärr är det inte just denna utveckling vi för närvarande ser i Danmark, där vi skär ned på utvecklingsstödet, vilket jag betraktar som mycket olyckligt. Naturligtvis kommer vi fortfarande, trots nedskärningen, att höra till de största bidragsgivarna, men Danmark och den danska regeringen sänder under alla omständigheter just nu ut alldeles fel signaler.
Jag är också rädd för att Montrealkonferensen bara skall bli ännu en konferens och inte leda fram till någonting konkret, och därför vill jag gärna lyfta fram tre konkreta saker i mitt tal här i dag. För det första har vi kravet på utvecklingsstöd. Jag anser att det är helt avgörande att vi fastställer konkreta mål för när de enskilda EU-länderna skall ha nått upp till 0,7 procent. Vi har så vitt jag kan komma ihåg hört talas om 0,7 procent sedan 1974 och de allra flesta länder har fortfarande långt kvar till detta mål. Därför ser jag också fram emot att få höra vad kommissionen har fått ut av sitt besök i de olika länderna när det gäller konkreta tidsramar, för det är detta som behövs.
För det andra vill jag gärna uppmana till att Lamys strävanden för att avlägsna de handelsbarriärer som tills vidare riktats mot de minst utvecklade länderna också skall komma att gälla andra länder, för utan handel och utan möjlighet till handel utan tullbarriärer kan det inte fungera. För det tredje vill jag gärna framhäva att vi måste se på vad vi kan göra inom den offentliga sektorn när det gäller att främja privata investeringar, och här tror jag att vi kan få ett mer fruktbart samarbete till stånd än hittills. På detta sätt kan man också förvandla World Economic Forums ord till konkret handling.

Boudjenah
Herr talman! Vid ministerrådets möte (utveckling) den 8 november 2001 insisterade man på att Europeiska unionen och medlemsstaterna skall höja biståndet. Det gäller nu att skrida till konkret och synbar handling.
Hur skall vi uppnå en nödvändig fördubbling av industriländernas nuvarande bistånd, dvs. 50 miljarder dollar per år, vilket förordas i flera förberedande rapporter inför konferensen i Monterrey, för att utvecklingsländernas mest grundläggande behov skall kunna tillgodoses, framför allt i fråga om utbildning och hälsovård?
Hur långt har kommissionen kommit i sina förhandlingar med varje medlemsstat om en tidsplan för att varje stat skall uppnå målet på 0,7 procent, som sattes upp för 32 år sedan? Vid konferensen i Monterrey - med tanke på att den amerikanska attityden innebär ett allvarligt hot mot biståndet i sig - vore det lämpligt om Europeiska unionen organiserade och påbörjade en strikt och bindande kontroll av en sådan tidsplan.
Det finns fortfarande andra vägar att utforska, till att börja med den nödvändiga skuldavskrivningen, som går mycket längre än HIPC-initiativet, vilket krisen i Argentina akut påminner oss om, om det nu skulle behövas. I en resolution från det parlamentariska världsforum som hölls i Porto Alegre för några dagar sedan förordar man att FN inrättar en internationell tribunal mot denna skuld, så att biståndsfinansieringen kan garanteras. Vidare är det dags att seriöst undersöka införandet av en skatt på internationella finansiella transaktioner. Slutligen måste man reformera det internationella finansiella systemet och det internationella handelssystemet, för att demokratisera dem och angripa de mekanismer som genererar fattigdom i utvecklingsländerna.
När det gäller det nuvarande biståndet måste man snabbt och faktiskt betala ut summorna - i slutet av år 2000 fanns fortfarande 9 miljarder euro som låg vilande inom Europeiska utvecklingsfonden - samt ge det offentliga utvecklingsbiståndet en ny inriktning. Detta bistånd gagnar i första hand privata investerare, vilket gör att varje land i ännu högre grad specialiserar sig på exportnischer i förhållande till världsmarknadens behov, inte folkens. Åtagandena gentemot utvecklingsländerna måste infrias. 2,8 miljarder personer som lever på mindre än 2 dollar per dag har legitima skäl att vänta sig det.

Mantovani
Herr talman! Varje gång vi diskuterar de fattiga ländernas problem räknar vi upp de vanliga siffrorna, jag skulle nästan kunna säga att vi gör det rituellt: 800 miljoner människor lider av undernäring; 40 procent av världens befolkning är drabbad av malaria; varje år smittas 2 miljoner människor med aids, enbart i Afrika; nästan en miljard barn är analfabeter; den knappa tillgången på vatten; de sanitära och sociala problemen och så vidare. Det tycks nästan vara en ritual att då och då tala om dessa uppgifter.
Men vad som behövs är åtgärder, herr talman. Det krävs omedelbara och mer konkreta insatser från de industrialiserade ländernas och de internationella finansinstitutionernas sida. Detta måste även ske genom ett mera effektivt samarbete, utan överlappningar och dubbleringar, det vill säga genom en bättre övervakning av hur medlen avsedda för utveckling används. Det krävs, kort sagt, konkreta insatser med största möjliga insyn och det minimum av byråkrati som krävs för att kontrollera resultaten.
Den internationella konferensen i Monterrey i mars 2002 och därefter världstoppmötet i Johannesburg nästkommande september är tveklöst oerhört viktiga i detta avseende. Om de är framgångsrika kommer det säkerligen att vara den avgörande signalen för att sätta fart även på insatserna för en hållbar utveckling mera generellt. Begrepp att hålla i minnet: mobilisera de lokala ekonomiska resurserna för utveckling, de internationella resurserna, föra in länderna i den internationella handeln och så vidare.
Europeiska unionen är förvisso den största givaren och tillsammans med enskilda stater kan den spela en viktig roll i det avseendet. Vi behöver ett närmare samarbete med Förenta nationerna, till exempel FAO, för att överföringen av dessa medel verkligen skall kunna förbättra livsmedelsförsörjningen och levnadsförhållandena för de fattiga folken.

Modrow
Herr talman! Det råder inget tvivel om att EU bidrar till att bekämpa fattigdomen, men som vi alla vet står vi långt från de uppsatta målen. När det handlar om bekämpning av terrorism måste det främsta målet vara att komma till rätta med fattigdom, eftersatt utveckling och okunskap. Vi har en ny ekonomisk världsordning på dagordningen, ett politiskt skifte som över 60 000 deltagare krävde i det andra världsforumet om sociala frågor i Porto Alegre.
Följderna av nyliberalismen visar sig med förfärande tydlighet i Argentina. Den som verkligen vill bidra med ett effektivt utvecklingsstöd bör alltså inte blunda för budskapet från Porto Alegre, utan aktivt involvera de demokratiska krafterna från forumet för att finna nya idéer och genomföra en ny utvecklingspolitik.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt till alla åsikter som har uttryckts av de ledamöter som deltog i debatten.
De flesta talare tog upp frågor som rådet har varit mycket medvetet om när det fattade de beslut som det har befogenhet för i syfte att komma fram till en samstämmighet i Monterrey.
Europeiska unionen, rådet och kommissionen - som båda företräder Europeiska unionen vid Monterreykonferensen - instämmer naturligtvis i de flesta krav som har uttryckts här. Jag anser självklart att det är lovvärt att dessa åsikter uttrycks i detta parlamentariska forum, som skall vara det forum där våra ambitioner och förhoppningar uttrycks.
Jag tror dock att parlamentet mycket väl inser, och jag antar att parlamentet tar hänsyn till det faktum att vi är engagerade i en internationell förhandling där det inte är tillräckligt att bara Europeiska unionen kommer med förslag, vilka vi är stolta över, utan att vi måste försöka nå en överenskommelse med samtliga parter.
Jag måste säga att Europeiska unionens position i konferenser av det här slaget är mycket speciell. Unionen befinner sig i mitten, med partner som ligger på samma utvecklingsnivå och som mycket ofta inte instämmer i våra förslag och inte heller är så generösa som vi är. Dessutom finns det utvecklingsländer som naturligtvis inte håller med oss, eftersom de har rätt att kräva mycket av oss och som ofta kräver mycket mer av oss än vad vi normalt kan ge.
Jag anser att samstämmigheten i Monterrey innehåller alla grundläggande faktorer och med tanke på det vi har lyssnat till här i parlamentet i dag, anser jag att vi har tillräckligt bagage med oss, såväl rådets ordförandeskap som kommissionen, för att fortsätta förstärka våra förslag.
Vi vet redan att det finns en samstämmighet och att den är mycket allmän, men det utesluter inte att vi inte kan komma längre med våra ambitioner i Monterrey. Jag räknade upp dem i slutet av mitt förra anförande och vill nu upprepa dem. Europeiska unionens syfte är att sända ett budskap för att värna om sina värden, vilka jag räknade upp förut: försvar av demokratin, gott styre, förstärkning av mottagarländernas institutionella kapacitet, rättsstaten, fred, säkerhet och de mänskliga rättigheterna. Alla dessa faktorer är grundläggande värden i vår kultur och civilisation, vi har talat om dem här i Europaparlamentet och dessa värden kommer att vägleda oss i debatterna i Monterrey.
Hur som helst anser jag att vi har tillräcklig anledning för att känna oss nöjda, eftersom allt detta tas upp i " Monterrey Consensus" , kanske inte i den utsträckning som vi skulle önska, men dessa frågor tas upp i relativt stor utsträckning. Vi hoppas att Europeiska unionen vid konferensen kommer att kunna gå ännu längre med de principer och mål som jag nämnde och som jag märker har parlamentets stöd.
Avslutningsvis kan jag nämna att fem ledamöter från Europaparlamentet kommer att ingå i gemenskapens delegation och att parlamentet därför kommer att fullständigt delta i delegationen och kommer ha förstahandsinformation. Jag står naturligtvis till kammarens förfogande och även till ert, herr talman, och kommer tillbaka hit efter Monterrey för att vederbörligen informera om resultaten från konferensen.

Nielson
. (EN) Herr talman! Det är mycket viktigt att vi håller fast vid åsikten att omfattningen har betydelse när vi talar om dessa problem. Det är också mycket viktigt att komma ihåg att bekämpandet av den globala fattigdomen inte är ett kortsiktigt reparationsjobb i de fattiga länderna. Vi hör ofta åsikten att eftersom vi har gett bistånd till Afrika i 25 eller 30 år och de fortfarande är fattiga, kanske hela tillvägagångssättet är felaktigt. Det är ett grundläggande misstag. Det här är inget kortsiktigt projekt. Alla globala samhällen med ett minimum av anständighet måste förstå att överföringen av resurser från de rika till de fattiga måste vara ett permanent inslag.
Med den inställningen förskjuts betoningen i diskussionen om vad som är fel med utvecklingssamarbetet. Denna diskussion utgör faktiskt en möjlighet att förstå vad globalisering innebär, och det innebär att man betraktar den verkliga världen ur en allomfattande synvinkel. Vi måste nog vänja oss vid tanken att en permanent överföring utgör en del av den utmaning som vi står inför. Det är inte samma sak som att acceptera att utvecklingssamarbetet helt enkelt skulle försämras och bli någon sorts socialt behovsfyllande. Hela dagordningen för strukturella eller politiska reformer av den styrande makten är absolut nödvändig för att vi skall uppnå verkliga framsteg. Men det gör stor skillnad om det uppfattas som något som vi måste göra under ytterligare några år, eller om det uppfattas som en del av framtiden. Olika länders hela inställning till idén med att delta i detta, och med att detta är oskiljaktigt från den allmänna världssynen är av avgörande vikt.
Dybkjær och Boudjenah nämnde målet med 0,7 procent för EU. Detta finns upptaget på vår dagordning för första gången. Det har aldrig egentligen diskuterats på EU-nivå förut, varken mellan kommissionen och medlemsstaterna, eller mellan medlemsstaterna själva. Så vi har gjort det till ett nytt diskussionsområde. Vi har inrättat något slags grupptryck, och reaktionerna från den rad diskussioner i huvudstäderna som genomfördes före toppmötet i Laeken var på sätt och vis uppmuntrande, eftersom alla medlemsstater reagerade positivt på behovet av att ställa upp någon sorts tidsplan. Inom detta område ligger fortfarande beslutsfattandet hos medlemsstaterna - kommissionen har inte fått några nya befogenheter inom detta område - men denna diskussion är nu berättigad, och vi kommer att ta upp denna diskussion som en del av vårt bidrag till Monterreykonferensen.
Denna diskussion kommer inte att avslutas i Monterrey, utan den återspeglar det sätt på vilket Europa uppfattar sig självt, och den roll Europa borde spela i den värld som vi vill föra fram inom detta område.
Som svar på van den Berg och van den Bos, som båda kommenterade obalansen mellan de militära utgifterna och utgifterna för utvecklingsstödet och hela filosofin bakom detta, skulle jag vilja peka på den allmänna uppfattningen att den europeiska och västliga civilisationens vagga var det gamla Grekland. Personligen tror jag att det gamla Grekland utgjorde ursprunget för den typ av Europa som jag vill företräda, och att det gamla Grekland är den del av den grekiska historien som jag vill identifiera mig med. Jag tror och hoppas att Europas vagga faktiskt låg i Aten, snarare än i Sparta. Detta är mitt svar på vad ledamöterna sade om balansen mellan den militära inställningen och detta mer humanistiska eller mer moraliskt grundade sätt att definiera vår roll och vår filosofi i världen.
Detta är det bagage som vi kommer att ta med oss till Monterrey, och detta är, filosofiskt sett, det budskap som vi kommer att lämna där.

Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Förberedelserna inför mötet i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter (Genève, mars 2002)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om förberedelserna inför mötet i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève i mars 2002.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Europeiska unionen har en lång tradition på området för effektivt skydd av de mänskliga rättigheterna och har lyckats skapa ett område för rättssäkerhet och oundgängliga friheter, med ett regelverk som är inspirerat av vår egen lagstiftning och av den internationella kodexen.
I vårt fall, inom Europeiska unionen, har vi haft en parallell drivkraft i Europarådet, förutom de krav som vi har ställt upp på området för mänskliga rättigheter, såväl på nationell nivå som inom Europeiska unionen.
Det finns nyliga exempel som visar på detta engagemang som utgör en del av vår identitet, som till exempel den europeiska stadgan om de mänskliga rättigheterna, kommissionens senaste meddelanden om Europeiska unionens arbete för att främja de mänskliga rättigheterna i tredjeländer, det mycket viktiga arbete som parlamentet genomför på detta område och rådets slutsatser (allmänna frågor) av den 25 juni, enligt vilka ett effektivt engagemang för försvaret av de mänskliga rättigheterna skall vara ständigt närvarande i unionens utrikespolitik.
Jag vill även erinra om de riktlinjer, såväl när det gäller tortyr som den som berör tillämpningen av dödsstraff, som ständigt finns med i bilden när vi utformar vår utrikespolitik och i våra förbindelser med tredjeländer.
Det finns två frågor som även de är ständigt närvarande i vårt gemensamma arv och i vår kultur: den allmänna respekten för de mänskliga rättigheterna i alla externa åtgärder eller politiska initiativ och principen om icke-diskriminering av kvinnor, rätten till barndom och effektivt skydd av dessa rättigheter.
Alla dessa koncept utgör utan tvivel grundvalen för Europeiska unionens arbete under Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheters sammanträden, och dessa principer kommer att vägleda vårt agerande under nästa sammanträde, som kommer att äga rum den 18 mars -26 april i år.
Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter är helt klart den viktigaste utmaningen för Europeiska unionen under de närmaste månaderna på området för mänskliga rättigheter. Denna kommission, - vilket alla känner till - är ett organ som är underställt Förenta nationernas ekonomiska och sociala råd och sammanträder varje år i Genève. Kommissionen är ett forum för intensiva debatter om alla aspekter av den internationella situationen som har någon koppling till eller samband med mänskliga rättigheter.
Det handlar alltså om ett årligt möte där vår närvaro är obligatorisk, som är komplicerat att förbereda och som kräver att Europeiska unionen, år efter år, ständigt anstränger sig för att värna om ett effektivt och allt mer universellt skydd av de mänskliga rättigheterna i internationella sammanhang, - vilket är vad det internationella samfundet förväntar sig av Europeiska unionen, som betraktas som en bastion i försvaret av dessa rättigheter - för ett effektivt och allt mer universellt skydd av de mänskliga rättigheterna.
Det är ingen hemlighet att Europeiska unionen deltar mycket aktivt i FN:s kommission för mänskliga rättigheter och att ett stort antal medlemsstater i Europeiska unionen är medlemmar i kommissionen (för närvarande Spanien, Italien, Portugal, Frankrike, Förenade kungariket, Belgien, Österrike, Tyskland och Sverige). Om man beaktar hur stor den så kallade Western European Group, är har Europeiska unionen helt klart det största deltagandet.
På grund av att arbetet med det årliga mötet är mycket komplicerat, är det vid denna tidpunkt svårt att fastställa Europeiska unionens definitiva ståndpunkter inför FN:s kommission för mänskliga rättigheter. Våra ståndpunkter grundas alltid på vårt värdesystem. Det handlar inte om att ge efter när det gäller någon av våra principer, men ofta är ståndpunkterna inom kommissionen resultatet av en föregående samordning för att nå praktiska resultat, och vissa frågor som är känsliga eller får mycket uppmärksamhet i media måste behandlas med särskild försiktighet.
Hur som helst är vårt mål i år, som andra år, att lägga fram en rad resolutionsförslag och förklaringar inför FN:s kommissions för mänskliga rättigheter ordförandeskap, där vi tar med det som har hänt under det senaste året sedan kommissionens femtiosjunde möte, som ägde rum i april år 2001.
Europeiska unionen anser att mycket känsliga frågor måste tas upp i talen under mötet, där vår ståndpunkt även måste återspeglas. I år kommer dessa tal, som förbereds i samarbete med våra partner, framför allt att koncentreras på följande områden: rasism, rätten till utveckling, kränkningar av de mänskliga rättigheterna, grundläggande friheter i hela världen, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, civila och politiska rättigheter och kvinnors rätt till integrering, könsperspektivet, barns rättigheter, försvarare av de mänskliga rättigheterna, rådgivande verksamhet och tekniskt samarbete på området för mänskliga rättigheter.
Listan är lång, men ändå inte fullständig. Den visar den vida solfjäder av frågor som det är nödvändigt att vi tar upp i FN:s kommission för mänskliga rättigheter, där frågan om försvaret av dessa rättigheter måste vara den gemensamma och universella faktorn.
Just därför är den verksamhet FN:s kommission för mänskliga rättigheter bedriver sammanbunden med många andra frågor som på ett eller annat vis ingår i Europeiska unionens arbete. För det första vill jag kortfattat omnämna det mycket viktiga traditionella område där FN:s kommission för mänskliga rättigheter har utövat och utövar sin funktion.
Två av de uppgifter som Europeiska unionen kommer att prioritera starkt är de pågående diskussionerna om utarbetande av två frivilliga tilläggsprotokoll: till protokollet om konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och till konventionen mot tortyr. Arbetet med dessa frivilliga protokoll har gått framåt för varje sammanträde och kommer att slutföras inom kort. I båda fallen måste Europeiska unionen utöva påtryckningar när det är dags att utarbeta förslagen och samarbeta med de arbetsgrupper som föregår kommissionens sammanträde med målet att underlätta antagandet av dessa protokoll.
För det andra har vi, som alla kan tänka sig, många sociala och humanitära utmaningar framför oss och vi är beslutna att ta itu med dessa tillsammans med våra partner: alla frågor som berör flyktingar och asyl, emigration och alla de konsekvenser denna får på kultur- utbildnings- och socialområdet, problemet med diskriminering av urbefolkningar, verkliga framsteg och praktisk jämställdhet för kvinnor i alla sammanhang och många fler områden, individuella eller kollektiva, som är föremål för det internationella samfundets intresse.
Rådet kommer att göra särskilda ansträngningar för att vårt arbete skall bli så aktivt och konstruktivt som möjligt, såväl i generalförsamlingens särskilda session om barndom - som skulle ha ägt rum i september, men som inställdes på grund av händelserna den 11 september och som kommer att äga rum även om man inte har fastställt exakt datum, - som i världskonferensen om åldrandefrågor, som kommer att äga rum i april i år.
För det tredje måste vi beakta den debatt som redan har inletts om möjligheten att förbättra det mycket berömvärda arbete som de olika expertkommittéerna, de så kallade treaty bodies genomför, vilka övervakar och kontrollerar att många av de konventioner jag tog upp nyss följs. Dessa kommittéer måste få resurser, så att de kan utföra sitt arbete på bästa möjliga sätt.
Herr talman! Jag vill även ta upp två frågor som, på grund av att de är så komplicerade, kommer att påverka vårt arbete i FN:s kommission för mänskliga rättigheter: å ena sidan handlar det om bekämpning av rasism och rasistisk diskriminering. Som ni vet ägde en stor världskonferens rum i Durban (Sydafrika) i september. Förberedelserna inför konferensen var konfliktfyllda, men efter långa diskussioner kunde man till slut som tur var rädda ett samförstånd, vilket till stor del nåddes tack vare Europeiska unionens delegations samlade ansträngningar.
Nu måste vi särskilt övervaka de sår som blev resultatet av konferensen i Durban, så att det uppnådda samförståndet resulterar i en effektiv och pragmatisk utveckling, naturligtvis med stöd av lämpliga instanser inom Förenta nationernas generalsekretariat.
En annan fråga är avskaffande av och begränsningar av tillämpningen av dödsstraff. Trots den fasta övertygelse vi i Europa har om att dödsstraffet fullständigt måste avskaffas är vi alla medvetna om att vissa länder som har en annan kultur och religiös inriktning fortfarande tillämpar detta. För vår del kommer vi att fortsätta att förespråka en grundläggande humanitär inriktning och arbeta för att dödsstraffet avskaffas genom att förstärka de moratorium som är i kraft, förespråka icke-tillämpning av dödsstraffet även om det finns i ett lands lagstiftning och vädja till myndigheterna om att avrättningar inte genomförs i -i mycket konkreta fall, som till exempel minderåriga, gravida kvinnor och förståndshandikappade.
Detta är den handlingsram som har dragits upp för Europeiska unionens agerande på grundval av godkända riktlinjer på det här området. Vi kommer att fortsätta ta upp dem så ofta det är nödvändigt, särskilt när det gäller resolutionen mot dödsstraff som Europeiska unionen traditionellt lägger fram i FN:s kommission för mänskliga rättigheter.
Herr talman! Jag vill avsluta med att tala om den nya situation som har uppstått efter den 11 september. Jag vill på så sätt ta upp den oro som har uttryckts om den här frågan här i kammaren under förmiddagen. Ordförandeskapet och rådet är väl medvetna om att en viss oro har uppstått för att skyddet av de mänskliga rättigheterna kan hotas.
Europeiska unionen och rådet anser att detta inte får hända, och att dessa åtgärder inte på något sätt kan leda till att våra medborgares säkerhet och frihet kränks. Inom Europeiska unionen kommer varken de grundläggande rättigheterna eller den dagliga demokratiska samlevnaden att begränsas.
Det är viktigt att komma ihåg att attentaten den 11 september var en regelrätt en attack mot det värdesystem och de friheter vi är så stolta över och som vi alla har skyldighet att försvara. FN:s kommission för mänskliga rättigheter är utan tvivel den idealiska ramen för unionen att visa sitt engagemang för alla världens länder, att bekämpningen av terrorismen inte får användas som en förevändning för att kränka dessa värden och friheter och för att bekräfta att principen om skydd av de mänskliga rättigheterna är oföränderligt solid för Europeiska unionen.

Nielson
. (EN) Herr talman! Denna debatt utgör ett tillfälle till en diskussion före överläggningarna vid det femtioåttonde mötet i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter.
Kontaktgruppen för mänskliga rättigheter har redan sammankallat företrädare för icke-statliga organisationer, parlamentsledamöter, civila tjänstemän från EU-institutionerna och andra deltagare för att diskutera huvudfrågorna för mötet i Genève. Ju större bidraget är, desto större kan EU:s tillit vara när det gäller den inställning som EU antar vid FN-kommissionens möte.
Som alltid, när ni bjuder in kommissionen till dessa årliga debatter, kommer det en stund när EU inte slutgiltigt har beslutat vilka initiativ det skall ta vid UNCHR:s möte, och deras slutliga utformning kommer inte att fastställas förrän efter förhandlingar på plats i Genève. Det finns tyvärr alltför många valmöjligheter när man ser sig om i världen efter exempel på kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Därför måste EU anta ett sammanhängande tillvägagångssätt när det fastställer vilket som är det bästa sättet att främja respekten för de mänskliga rättigheterna på.
I vårt meddelande om mänskliga rättigheter från maj förra året, och i de därpå följande slutsatserna från rådet (allmänna frågor), inrättade vi en strategi för ett sådant tillvägagångssätt för ett EU som aktivt skulle engagera sig med världen i främjandet av mänskliga rättigheter. Detta främjande skulle till exempel ske genom den människorättsklausul som utgör ett regelbundet inslag i gemenskapens avtal, och vars mest avancerade uttryck återfinns i Cotonouavtalet, genom den dialog som vi har tagit på oss att föra i våra kontakter med alla tredjeländer, och som stärktes i de riktlinjer om människorättsdialoger som rådet antog i december förra året, genom vårt engagemang med icke-statliga organisationer, inklusive den omfattande finansieringen för människorättsprojekt som skett genom det europeiska initiativet för demokratisering och mänskliga rättigheter, genom huvudprogram, och genom vårt samarbete med FN och andra organisationer.
Dessa faktorer borde beaktas av dem som framhåller den oundvikliga selektivitetsfaktorn i de länder och teman som omfattas av EU-initiativ inom UNCHR. De utgör inte nödvändigtvis kontentan av EU:s människorättspolitik, utan bara en beståndsdel av den.
Det finns flera frågor som kommer att tas upp vid detta års möte inom UNCHR. För det första, USA:s högst beklagliga misslyckade försök att trygga ett omval till kommissionen, och deltagandet av flera stater vars människorättsmeriter - för att uttrycka det mycket artigt - är mindre än godtagbara. Detta innebär att EU måste arbeta extra hårt för att se till att grundläggande människorättsvärderingar återspeglas i de beslut som fattas.
För det andra, kampen mot terrorismen, som med rätta har genomsyrat alla delar av den politiska debatten sedan den 11 september. Människorättsargument finns här med på flera nivåer. Vi måste skydda oss emot en eventuell sammanblandning av begreppen. EU vidmakthåller den viktiga distinktionen att stater begår kränkningar av de mänskliga rättigheterna, medan terrorister är särskilt förhatliga brottslingar. Och det är rätt att handlingar som utförs av stater - oavsett om det är på en lagstiftande, rättslig eller straffrättslig nivå - underställs internationell lagstiftning och en verklig granskning. När vi bekämpar terrorismen måste vi och våra allierade upprätthålla värderingarna med respekt för de internationella mänskliga rättigheterna, och för människorättslagarna. Världssamfundet måste också vara på sin vakt mot staters opportunistiska försök att berättiga förtryck och kraftåtgärder genom att hävda att de " bekämpar terrorismen" . Zimbabwe är det tydligaste exemplet på detta.
Kampen mot rasism kommer också att ges en vederbörlig förgrundsposition vid FN-kommissionens femtioåttonde möte, och EU kan lägga fram ett uttalande i frågan liksom tidigare år. Efter en rätt så turbulent period efter Durban, har vi nu en stabil förklaring och ett stabilt handlingsprogram, vilket är en välkommen utveckling som vi nu verkligen måste utnyttja. Att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och diskriminering av minoriteter är en av de fyra prioriteringarna enligt det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter för perioden 2002 till 2004. 17 miljoner euro har årligen avsatts för att stödja icke-statliga organisationer och andra organisationer i främjandet av rättigheter och av ett höjande av medvetandet som en konkret uppföljning av världskonferensen.
Slutligen vill jag säga något om två länder av särskilt intresse, både för mig och för detta parlament. Till att börja med Kina, som är det enda land som EU för en hängiven människorättsdialog med. Människorättssituationen i Kina ger upphov till stor oro - från den omfattande tillämpningen av dödsstraff till upphävandet av religiösa och kulturella rättigheter i Tibet, Xinjiang och på andra ställen, och restriktioner för yttrandefriheten som visat sig genom de aktuella åtgärderna angående användningen av Internet. I detta svåra sammanhang utgör EU-dialogen och EU-seminarierna - av vilka det senaste, i december 2001 sammanförde europeiska och kinesiska experter för att diskutera förhindrandet av tortyr och rätten till utbildning - en kanal för uppmuntrande, samarbete och kritik. Liksom rådet (allmänna frågor) har betonat är framsteg på platsen en nödvändig följd av dialogen, och det är därför som vi utvärderar dialogen årligen.
För det andra har vissa reformframsteg i Iran motsvarats av ständiga allvarliga farhågor i fråga om de mänskliga rättigheterna. FN:s speciella sändebud i Iran betonade detta i FN:s generalförsamlings tredje utskott förra året, och hänvisade särskilt till den stora ökningen av offentliga hängningar och pryglingar. EU inlåter sig med Iran i en ansträngning att trygga en förbättring. Det positiva resultatet av EU:s resolution i det tredje utskottet visar att världssamfundet delar våra farhågor. Godkännandet av ett besök av det speciella sändebudet vore ytterligare ett steg i rätt riktning. Mandatet för ett handels- och samarbetsavtal med EG diskuteras för närvarande i rådet.
Jag kan försäkra de ärade ledamöterna om att människorättsfrågor kommer att spela en viktig roll vid alla framtida förhandlingar.
Parlamentets resolutioner och debatter utgör en avgörande drivkraft för förfarandet med förberedelserna inför mötet i kommissionen för mänskliga rättigheter. Jag hoppas att företrädare för parlamentet, om det är möjligt, liksom tidigare år kommer att besöka UNCHR under dess möte, och att de kommer att bidra till den mer omfattande debatten.

Van Hecke
Mary Robinson, FN:s högkommissarie, har verkligen gjort sitt bästa de senaste åren för att göra FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna till mänsklighetens samvete, och för detta förtjänar hon enligt min mening stort beröm. Detta hindrar dock inte att det uppstår allt fler frågor kring denna årliga " högmässa" i Genève. Människorättsorganisationen sammanfattade det på följande sätt: det är rävarna som måste vaka över hönsäggen. Det är mycket riktigt oroväckande att länder som Kenya, Sudan, Togo och Kongo, som ändå inte utmärker sig särskilt på ett sådant område som respekt för de mänskliga rättigheterna, sitter med i den här kommissionen och medverkar till att sätta normerna.
Vid sidan av sammansättningen väcker även förfarandet frågor, i synnerhet systemet för majoritetsomröstning. Regeringar som står under tryck från icke-statliga organisationer går ofta ihop för att försvara sina gemensamma egna intressen, och mottot förefaller att vara: om vi skonar andra, löper vi själva ingen risk att dömas. Av den anledningen stöder jag det som kommissionär Nielson nyss sade. Nu när USA inte längre utgör någon del av denna kommission måste Europeiska unionen mer än någonsin inta en tätposition. Europa måste agera med större självsäkerhet och konsekvens vid försvaret av de mänskliga rättigheterna. Europa måste stödja fler resolutioner, även i fråga om stora länder som Kina och Ryssland. Vissa europeiska medlemsstater sväljer alltför lätt sina principer när ekonomiska intressen står på spel.
Dessutom måste unionen insistera på att kommissionens rekommendationer verkligen följs. Det läggs ut mycket pengar på " tidig varning" , men experternas rapporter i den här frågan ignoreras systematiskt. Trovärdigheten för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève och människorättspolitiken kort och gott står i dag på spel, och jag tror att Europeiska unionen bär ett blytungt ansvar i detta sammanhang.

Cashman
Herr talman! Det gläder mig att säga att jag har närvarat vid FN-kommissionen vid två tidigare tillfällen, tillsammans med både Van Hecke och Wuori, som deltar i debatten i eftermiddag.
Rådet sade att vi ståtar med en lång tradition i Europa när det gäller mänskliga rättigheter, men det måste medges att vi ibland tvekar när det gäller att fördöma de kränkningar av mänskliga rättigheter som utförs i våra så kallade vänstater. Jag vill betona att vi aldrig får tveka, att vi måste tillämpa samma regler och normer oavsett. Dubbelmoral undergräver våra högsta etiska värderingar och våra förhoppningar om en värld fri från kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Jag instämmer helt och hållet i allt som kommissionen har sagt. Men när det gäller Cotonouavtalet och associeringsavtalen, skulle jag vilja säga att vi måste tillämpa klausulerna om mänskliga rättigheter och demokrati när kränkningar av de mänskliga rättigheterna inträffar. Allt annat kommer att uppfattas som ett beklagansvärt stöd för sådana kränkningar. Vi kan inte, och får inte titta åt andra hållet, för en dag kommer människor att titta åt andra hållet när det händer oss.
De unga människor och de andra individer som tittar ner på kammaren i dag undrar vad vi talar om. Vi talar om en värld där vi kan hylla olikheter, där det inte sker några förföljelser på grund av att någons hudfärg, religionstillhörighet, tro eller sexuella läggning skiljer sig från någon annans.
Oberoende av något eventuellt förberett tal, skulle jag bara vilja avsluta med det som är absolut nödvändigt och avgörande att komma ihåg. Pastor Niemöller sade: " När de kom för att hämta kommunisterna sade jag ingenting, för jag var inte kommunist. När de kom för att hämta judarna sade jag ingenting, för jag var inte jude. När de kom för att hämta fackföreningsmedlemmarna sade jag ingenting, för jag var inte någon fackföreningsmedlem. När de kom för att hämta mig, fanns det ingen kvar som kunde säga något." Vi måste se till att vi aldrig hycklar när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna, och den 11 september måste förvisso lära oss att samma regler måste tillämpas oberoende av huruvida ett land är vår fiende eller vän.

Malmström
Herr talman, kommissionär, rådsordförande! Europaparlamentet har höga ambitioner för mänskliga rättigheter. Vi har ett ansvar, en moralisk skyldighet, att alltid uppmärksamma övergrepp mot mänskliga rättigheter var de än förekommer. Vi stöder därför mötet i FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève. Det är ett viktigt forum för att lyfta upp dessa frågor till den globala arenan.
Vackra deklarationer och internationella konventioner - alltfler skriver under dem, men ofta levs de inte upp till. Även om formellt fler och fler länder lever i demokratier, vet vi att det dagligen, världen över, varje sekund begås fasansfulla övergrepp mot människorättskämpar, mot demokratikämpar och mot olika företrädare.
I år är fokus väldigt mycket på terrorismen och kampen mot terrorismen - även ni har talat om det, herr rådsordförande. Det är förstås viktigt, men detta är väldigt nära kopplat till mänskliga rättigheter. Det är en mänsklig rättighet att slippa drabbas av terrorism. Terrorism föds också ur förtryck, ur ofrihet, ur brist på demokrati och ur brist på respekt för mänskliga rättigheter. Jag hoppas att denna diskussion kommer att prägla mötet i Genève.
Det finns en bred agenda som EU måste driva i Genève: våld mot kvinnor, barnens situation, tortyr, dödsstraff. Det behövs deklarationer på dessa områden. En mängd länder ger stort upphov till oro. Låt mig nämna tre områden, för det första: Kina, som har ett mycket tveksamt världsrekord i antalet avrättningar. Varje dag kommer rapporter om tortyr, fängslande av oliktänkande, förtrycket mot människorna i Tibet, mot Falungong-rörelsen, mot alla som kämpar för demokrati. År efter år vädjar vi om en resolution om Kina. Varje år händer samma sak, nämligen att det inte blir någon. Låt det bli en resolution i år!
För det andra: Zimbabwe. Dagligen kan vi följa hur detta land fullkomligt sjunker allt djupare ned i avgrunden. Det är en ond spiral av mord och trakasserier. Vi måste visa att tålamodet är slut.
Slutligen: Tunisien. Lite i skuggan av de stora rubrikerna sker det även där mycket, mycket allvarliga övergrepp mot de mänskliga rättigheterna.

Wuori
Herr talman! Arbetsuppgifterna för FN:s kommitté för se mänskliga rättigheterna har någon gång beskrivits som ett ändlöst bedrövelsernas hav. När vi nu åter styr EU:s farkost mot dessa farvatten bör vi undvika den sturskhet Odysseus visade då han seglade mot det öppna havet genom Herkules stoder. Fastän EU inte - med undantag av förbuden mot tortyr och dödsstraff - har en gemensam politik eller strategi för de mänskliga rättigheterna, eller med andra ord saknar kompassens auktoritet och sjökortens fasta kursanvisning, måste vi ändå ha några klara stjärnor och fästpunkter att navigera med.
Då Förenta staterna i fjol blev utan medlemskap i kommittén är EU nu i Genève så att säga den västerländska gruppens flaggskepp. Därför är det särskilt viktigt att unionen har en integrerad linje med en klar geografisk och tematisk betoning som inte är lika trevande som i vissa tidigare fall. Senast i morse betonade talman Cox de mänskliga rättigheternas centrala betydelse i EU:s och kammarens arbete. Detta inlägg får inte förbli enbart en retorisk förbindelse. Oförhindrat av handelspolitiska och övriga sirensånger måste EU kunna omvandla högstämda förbindelser till levande praxis och aktivt fatta ståndpunkt i svåra frågor som Kinas brott mot de mänskliga rättigheterna - jag avser här i synnerhet situationen i Mongoliet och Tibet - eller Rysslands agerande i framför allt Tjetjenien. I samband härmed får vi inte heller tillåta att kampen mot terrorismen på något vis äventyrar de grundläggande principerna för rättsstaten och de mänskliga rättigheterna eller att de missbrukas som svepskäl för diskutabla interventioner.

Frahm
Herr talman! I morgon antar parlamentet ett utmärkt beslut som föreslagits av flera grupper, där man i artikel 8 nämner en rad länder. Men naturligtvis finns det länder som inte är nämnda här och dessa vill jag uppmana till att man inte skall glömma på detta möte. Jag vill gärna särskilt uppmana rådet att när man talar om bekämpning av tortyr inte glömma bort Turkiet som fortfarande håller politiska fångar i total isolering. Jag vill uppmana till att man inte skall glömma bort fångarna i CampX-ray, vilka i strid med Genèvekonventionen hålls fångna där. Jag vill också uppmana till att man inte heller glömmer bort Turkiet när man talar om politiska och sociala rättigheter, eftersom detta land nu är i färd med att förbjuda partiet HADEP eftersom det närmar sig spärrgränsen på 10 procent. Sedan vill jag också uppmana till att man inte skall glömma bort att USA ännu inte har ratificerat Romstadgan och därmed anslutit sig till den internationella brottmålsdomstolen, och till att man heller inte skall glömma bort USA och Kina när man talar om dödsstraff.
Till kommissionen vill jag säga att de avtal man sluter som är anknutna till människorättsklausuler är mycket bra när vi sluter avtal med tredjeland. Jag förstår bara inte varför man inte är lite mer noga med att dessa avtal skall hållas, jag tänker här särskilt på Israel som har ett avtal med EU som alldeles tydligt inte följs. Jag förstår inte varför dessa avtalsbrott inte får några konsekvenser, varför man inte omgående säger upp avtalet.

Dupuis
Herr talman, kära kolleger! Trots minister Miguels vackra ord tror jag att vi lugnt kan räkna med att rådet och Europeiska rådet i år intar - precis som förra året och året dessförinnan i Genève - en skandalös, skamlig och kraftlös ståndpunkt, som tyvärr inte kommer att vara densamma som parlamentet försvarar. Jag tror att vi kan vara absolut säkra på - 100 mot 1 - att det inte kommer att bli någon resolution om Kina, ingen resolution om Tibet, att Europeiska unionen inte kommer att stödja resolutionerna om kvinnornas situation i Saudiarabien, att unionen inte kommer med eller ger sitt stöd till en resolution om Tunisien. Det kommer inte att bli något, eftersom Europeiska unionen förra året till och med såg till att Förenta staterna inte skulle ställa till med besvär i år. Tjetjenien skall vi bara inte tala om. Kommissionär Poul Nielsen letar fortfarande efter Tjetjenien på världskartan. Inom parlamentet har Oostlander och hans medhjälpare, Sakellariou (fast det förvånar väl ingen) till och med saboterat ett initiativ att få de båda förhandlarna, den tjetjenske och den ryske, att komma. Så ser den verkliga situationen ut för de mänskliga rättigheterna. Enligt min uppfattning får vi inte gömma oss.

Mann, Thomas
Herr talman! Varje år sammanträder FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève, och varje år sätter den kinesiska ledningen press på sina handelspartner för att förhindra att Pekings kränkningar av de mänskliga rättigheterna skall komma upp på dagordningen.
I år har mycket förändrats. USA har inte återvalts som medlem i Genèvekonventionen och har nu endast observatörsstatus. Därmed kan EU inte längre gömma sig bakom USA. Tibetanernas umbäranden, hindret för dem att utöva sin religion och sin kultur, de obarmhärtiga förföljelserna och arresteringarna sedan årtionden tillbaka kommer aldrig att falla i glömska. Även om detta inte är ett ständigt stoff för tidningarnas förstasidor eftersom det handlar om människor som tar avstånd från alla former av terrorism, så är det icke desto mindre verklighet.
Redan för ett och ett halvt år sedan krävde Europaparlamentet att den tibetanska exilregeringen skulle erkännas om de FN-ledda förhandlingarna mellan Tibet och Kina inte ledde till tibetanskt självstyre. Ett särskilt EU-sändebud för Tibet skulle kunna överta viktiga samordningsuppgifter.
I sitt stora tal i parlamentet i oktober redogjorde Dalai Lama på nytt för sitt koncept om en medelväg och uppmanade Peking till direkta och villkorslösa förhandlingar.
Det är alltså hög tid för EU att agera i Genève, att lägga fram en resolution och söka stöd bland ansvariga medlemmar i kommissionen. Kineserna skall inte bedra sig själva. Vi välkomnar Kinas inträde i Världshandelsorganisationen och landets bidrag till den internationella antiterrorkoalitionen. Men dess brutala metoder mot religiösa och etniska minoriteter i såväl Tibet som inre Mongoliet och Östturkistan kan inte rättfärdigas av någonting. Herr kommissionär, herr rådsordförande, timmen har slagit för Europa! Låt oss äntligen ge innehåll och liv åt vår bekännelse till absolut respekt för de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Díez González
Herr talman! Trots de framtidsutsikter som ledamot Dupuis har gett uttryck för, är FN:s kommissions för mänskliga rättigheter möte i Genève ett nytt tillfälle för komma framåt när det gäller respekt för och främjande och skydd av de mänskliga rättigheterna.
Vi har sedan länge vetat att lidande, fattigdom, kränkningar av de mänskliga rättigheterna, förföljelse på grund av kön, sexuell läggning, religion, kultur eller ras har globaliserats i vår värld. Miljoner människor upplever detta varje dag. Den 11 september är helt enkelt en påminnelse om att även osäkerheten har globaliserats.
Detta nya möte i Genève, det första sedan den ödesdigra dagen får dock inte medföra att vi förlorar perspektivet. Vi måste fortsätta att försvara medborgarnas rättigheter: rätten till livet, till demokrati, till att andas hälsosam luft och att de ekonomiska och sociala rättigheterna respekteras som en oskiljbar del av de mänskliga rättigheterna. Vi får inte glömma bort att ekvationen säkerhet - frihet inte bara är att krav som står i samklang med vår gemensamma historia, utan att det är det enda som garanterar stabilitet och följaktligen demokrati.
Europa måste spela en huvudroll vid detta möte. Vi måste vara kapabla att försvara en gemensam ståndpunkt. Nu mer än någonsin måste de mänskliga rättigheterna verkligen vara ryggraden i unionens politik. Om vi vill uppnå denna strävan måste vi ha mer politisk ambition och tala med en enda, kraftfull och radikal röst mot dem som kränker de mänskliga rättigheterna. En röst som man lyssnar till i Genève och som gör att vi kan känna oss stolta över att vara européer.
Jag vet att det känns som en utopi, att det verkar vara svårt och det är det, men som Guy Verhofstadt erinrade oss om när han övertog det förra ordförandeskapet för rådet: " den som inte tror på utopier förtjänar inte att kallas europé" .

Stockton
Herr talman! FN-konferensen inleds en vecka efter presidentvalet i Zimbabwe. Vid det laget kommer förtvivlade resolutioner i vilka man beklagar den omvalda Mugaberegeringens kränkningar av de mänskliga rättigheterna inte att vara mer meningsfulla än protesterna från det dåvarande Nationernas förbund till följd av Mussolinis invasion av Abessinien.
Europeiska unionen har utfärdat tidsfrister och ultimatum. Vi måste nu samla stöd från världssamfundet för dessa åtgärder. Vi borde tacka president Mbeki och andra afrikanska ledare för deras arbete bakom kulisserna, men nu har tiden kommit för dem att tala ut offentligt och bestämt mot Mugabes förtryckarregim. Vi måste se till att villkoren för våra ultimatum uppfylls helt och hållet. Vi måste vara säkra på att Mugabe kommer att låta en EU-grupp observera valförfarandet, och EU måste tillåtas att bestämma sammansättningen för denna grupp, som borde innefatta brittiska ledamöter.
Våra observatörer måste vara fria att förflytta sig dit de vill, och fria att rapportera ut. En verkligt fri press måste återupprättas, och den senaste tidens medielagar måste upphävas. Framför allt måste morden på, lemlästandet av och hoten mot politiska motståndare upphöra nu. Det är dags att världen dömer Mugabe utifrån hans handlingar, och inte utifrån hans löften. På samma sätt kommer världen att döma EU utifrån dess effektivitet, och inte utifrån dess retorik.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på ledamöternas inlägg och jag anser att den oro ledamöterna har gett uttryck för visar på hur komplicerad denna extraordinära uppgift vi har framför oss är, att samordna Europeiska unionens agerande i FN:s kommission för mänskliga rättigheter.
Jag är den förste att erkänna att FN:s kommission för mänskliga rättigheter inte precis är ett forum där Europeiska unionen kan påtvinga andra sina principer och kriterier eftersom det är ett internationellt organ där man måste kompromissa. Vi måste enas med andra för att komma fram till effektiva resolutioner, eftersom vi inte har tillräcklig majoritet för att kunna anta resolutioner om alla punkter, vilket framför allt gäller de principer som inte är omtyckta. Även om jag kan erkänna att många av resolutionerna från FN:s kommission för mänskliga rättigheter lämnar mycket övrigt att önska, håller jag absolut inte med om ledamot Dupuis kaotiska och pessimistiska vision, jag har snarare en optimistisk och hoppfull vision, som naturligtvis även är idealistisk och utopisk som ledamot Rosa Díez vision. Hon uppmuntrar rådet att framhärda i försvaret av dessa gemensamma värden som parlamentet försvarar varje dag.
Jag har hört många frågor räknas upp, alla mycket problematiska: Kina, Tunisien, Zimbabwe, Turkiet. Alla dessa frågor finns på dagordningen. Vi behandlar dem varje dag och vi har nått avsevärda framsteg under de senaste åren.
FN:s kommission för mänskliga rättigheter når helt klart resultat varje år, även om man kanske inte når tillräckliga resultat jämfört med våra ambitioner och förhoppningar. Det råder dock inte minsta tvivel om det som måste driva Europeiska unionen är att alltid hålla lågan levande för att kämpa för och försvara de grundläggande principer jag tog upp i mitt förra inlägg.
Rådet känner sig styrkt av att kunna stödja sig på parlamentet, eftersom det är här som viljekapitalet att upprätthålla dessa principer som hänger samman med vårt projekt, det europeiska projektet, finns.
Jag vill göra en mycket konkret kommentar till Stockton om Zimbabwe. Naturligtvis är det som händer i FN:s kommission för mänskliga rättigheter viktigt för Zimbabwe, men jag vill erinra honom om att rådet (allmänna frågor) redan förra måndagen fattade beslut om att vi skall göra vår politik i Zimbabwe synlig genom att agera, inte med ord och förhoppningar. Parlamentet ger sitt fullständiga stöd till denna politik och beslutet om att vi varken skall tillåta eller tolerera Mugabes regerings antidemokratiska agerande fattades enhälligt i Europeiska unionens ministerråd. Alla åtgärder som rådet har fattat beslut om kommer att genomföras gemensamt av rådet och kommissionen.
Jag försäkrar er om, herr talman, att rådet är helt och fullt engagerat i försvaret av våra värden och principer, som är gemensamma för vår kultur, vår civilisation och vårt arv. I FN:s kommission för mänskliga rättigheter betraktas Europeiska unionen och dess medlemsstater som en bastion i försvaret och skyddet av dessa rättigheter. Så uppfattas vi. Jag vädjar till Europaparlamentet att ni ger oss nödvändigt manöverutrymme och förtroende för att försvara våra intressen, vår kultur och civilisation, så att våra åsikter får gehör inom det internationella samfundet, som är mycket komplicerat och som Europeiska unionen tyvärr inte kan styra helt ensam. Naturligtvis kommer vi ständigt att bidra och göra ansträngningar för att uppnå våra mål.

Nielson
. (EN) Jag kan instämma i praktiskt taget allt som har sagts i denna debatt. Att göra framsteg i människorättsfrågan skiljer sig egentligen inte från någon annan verksamhet inom internationell politik. Detta måste man förstå. Vad som kan göras i en särskild situation i ett särskilt fall beror på de mer omfattande politiska framstegen eller på den brist på framsteg som skett vid en särskild tidpunkt. Verkligheten är att vi inte har något särskilt organ inom det internationella samhället där vi kan diskutera mänskliga rättigheter enbart utifrån dess egna förtjänster. Politiken är alltid närvarande. Den utgör alltid en del av denna diskussion, särskilt när vi talar om den internationellt. Av det skälet måste vi utrusta oss själva med något som man skulle kunna kalla pragmatism, för att vara starka nog att hålla kursen och pragmatiska nog för att veta huruvida vi kan göra framsteg i ett särskilt fall eller inte.
När det gäller Zimbabwe kan jag informera parlamentet om att vi nu placerar ut de första valobservatörerna. Vi har redan folk i Harare som tränas för att fungera som valobservatörer. Vi kommer alltså att ha mellan fem och femton personer som kommer att utgöra den långsiktiga observatörsgruppen. Det gläder mig också att kunna informera parlamentet om att Pierre Schori kommer att leda Europas observatörsgrupp under valet i Zimbabwe.
Vi får inte ta det för givet att vi kommer att kunna genomföra effektiva valobservationer. Vår prioritet är att se till att vi kan göra detta så bra som möjligt, och med en så bred representation som möjligt för Europa inom vår grupp som en helhet. Men den främsta prioriteringen är att faktiskt göra vårt jobb, och att inte marginaliseras av någon taktisk eller politisk manöver. Utan detta observationsarbete skulle våra grunder för att avge ett slutligt omdöme inte vara tillräckligt goda. Inget är enkelt när det gäller Zimbabwe. Det är inte min sak att vara optimistisk eller pessimistisk, men än så länge gör vi vårt bästa för att se till att vi kommer att ha en faktisk grupp i Zimbabwe för att observera valet nästa månad.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Förbindelserna mellan EP och de nationella parlamenten
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0023/2002) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten inom ramen för den europeiska integrationen (2001/2023(INI))

Napolitano
. (IT) Herr talman! Det konvent som inom kort kommer att öppnas måste ge övertygande svar på en avgörande punkt för att fullgöra sitt mandat: hur skall vi garantera det europeiska byggets demokratiska karaktär? Detta är utgångspunkten för betänkandet som har godkänts av utskottet för konstitutionella frågor och i dag underställs parlamentets dom i plenarsammanträdet.
Vi vet visserligen alla att konventet skall omdefiniera unionens åligganden, dess roll i världen, i den globala utvecklingen och i byggandet av freden, dess politik för tillväxt, sammanhållning och säkerhet i frihet och rättvisa. Men det kommer att gå oss illa om vi betraktar allt det andra som rena institutionella teknikaliteter, abstrakta övningar i institutionell ingenjörskonst som inte kan intressera medborgarna.
Om den europeiska saken har förlorat stöd bland medborgarna så beror det även på att de känner sig främmande inför alltför många av unionens beslut, att det är svårt att påverka besluten och till och med att förstå dem. För att återvinna stöd är det oundgängligt att man får alla dem som fattar beslut inom unionen att inse hur besluten kan göras tydliga, läsliga och kontrollerbara och vilka institutioner som effektivt kan företräda medborgarna i Europa. Allt detta är just precis frågor om demokratin, livsviktiga frågor för demokratin. För att uppnå detta resultat har den parlamentariska institutionen en grundläggande roll även om den inte i sig är slutgiltig.
Vi står nu inför ett tydligt och följdriktigt val för att stärka den parlamentariska institutionen inom unionens struktur, för en mera långtgående parlamentarisering av unionen som går utöver de framsteg som redan har förverkligats under 1990-talet. Denna parlamentarisering måste vila på två pelare, Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Både den ena och de andra bidrar i lika måtto till den demokratiska legitimeringen av Europeiska unionen som en union av medborgare och folk och inte enbart av stater. Jag vill vara tydlig: om vi som Europaparlament har gjort oss skyldiga till en viss exklusivitet så måste vi göra oss kvitt en sådan inställning. Vi måste göra rent hus med varje form av ömsesidig misstro mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Vi måste förstå de senares oro och föreslå de rätta svaren.
Betänkandet som jag håller på att presentera för er pekar ut tre riktningar där vi måste agera: för det första, mera makt åt de nationella parlamenten gentemot deras regeringar när det gäller inriktning och kontroll samt ett effektivt utövande av den makten, för det andra, ett allt närmare och mera systematiskt samarbete mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, även genom ett interparlamentariskt avtal som undertecknas av respektive talmän. Det är en ny idé som jag anförtror talmannen i vårt parlament. för det tredje, parlamentarikerna, både de nationella och de europeiska tillerkänns en konstituerande makt som de delar med regeringarna och kommissionen i likhet med vad som är fallet inom konventet som inom kort skall påbörja sitt arbete när det gäller en översyn av fördragen och numera med målsättningen att utarbeta en riktig EU-författning.
Detta är de lämpliga lösningar som vi bör söka uppnå i stället för dem som skulle leda till en sammanblandning av Europaparlamentets roll med de nationella parlamentens roll och göra unionens institutionella struktur och beslutsmekanismer ännu mer tungrodda.
I synnerhet skulle en andra kammare sammansatt av ledamöter från de nationella parlamenten utgöra an unreal solution to some real problems som framhålls i en träffande rapport från House of Lords.
Jag hoppas innerligt att andan i detta betänkande skall uppfattas och bedömas på rätt sätt och att konventet med ert samtycke skall kunna dra nytta av vårt bidrag.

Queiró
Herr talman! Så som Napolitano framhöll är frågan om förbindelserna mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet en av de centrala frågorna i dagordningen för konventet som snart kommer att inleda sitt arbete. Därför har vi tillfälle att debattera saken genom detta betänkande från utskottet för konstitutionella frågor, i vilket ingår yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och för vilket jag har haft äran att vara föredragande.
Enligt min personliga åsikt har Napolitanos betänkande många förtjänster och jag gratulerar till det, men det innehåller också vissa alternativ som är föremål för politisk kritik. I den egenskap jag talar här skall jag dock begränsa mig till nämna de mål mitt utskott har med detta yttrande, mål som delvis har fått gehör i de resolutionsförslag vi behandlar, framför allt nummer 13, 14 och 15.
När det gäller den gemensamma utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken, vilken som bekant främst sköts på den mellanstatliga nivån är frågan ganska enkel: å ena sidan utövar Europaparlamentet sin kontrollfunktion utifrån rätten till information och samråd enligt artikel 21 i fördraget, till vilket skall läggas budgetmakten när det gäller godkännandet av operativa utgifter i civil krishantering och de administrativa kostnaderna för dessa, å andra sidan deltar inte de nationella parlamenten i verkligheten i utformandet av denna politik, även om de använder sina beslutsbefogenheter när det gäller det militära utgifterna i sina respektive länder, vilka sedan starkt påverkar de operativa medel som ges till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Bestämmelserna i avdelning V i unionsfördraget tvingar medlemsstaterna att iaktta principen om gemensam samordning och solidaritet i fastställandet och arbetet med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, varför detta demokratiska och parlamentariska underskott måste rättas till. Jag vill på grund av dess betydelse betona förslaget om att Europaparlamentet och parlamentet i ordförandeskapets land skall kalla till en regelbunden parlamentskonferens om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för Europaparlamentet och de nationella parlamenten, och detta för att just öka det nödvändiga informationsutbytet på detta område.
Inom den nuvarande och institutionella ramen skulle denna konferens göra det möjligt för de olika parlamenten att effektivare utföra sitt arbete i enlighet med sina respektive behörigheter. Men inte bara detta: med detta förslag förverkligar vi också principen om att såväl Europaparlamentet som de nationella parlamenten företräder Europeiska unionens befolkning eftersom båda väljs i direkta val av medborgarna och är garanter för ett demokratiskt arbete.

MacCormick
Herr talman! I egenskap av föredragande av yttrandet, skulle jag vilja säga vilket enormt stort nöje det har varit att arbeta tillsammans med en så framstående parlamentariker som Napolitano, författaren till detta utmärkta betänkande.
Det finns få skillnader mellan yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och hans betänkande. Vi vill särskilt bestämt stödja punkten i hans slutsatser om att den så kallade andra kammaren inom den europeiska lagstiftande makten skulle vara en ogenomförbar tredje kammare, och vi är mycket glada över att förslaget så grundligt har motbevisats inifrån ett av de länder som det härstammade ifrån, nämligen Förenade kungariket.
När det gäller själva betänkandet antog föredraganden i utskottet för konstitutionella frågor i stor utsträckning rekommendationerna från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Vår punkt 1, som handlar om samarbete mellan unionens parlament, täcks in ordentligt i hans punkt 10, och vår punkt 2, om vikten av att företrädare för Europaparlamentet och de nationella parlamenten deltar vid det kommande konventet, har antagits av Napolitano.
Detta är mycket viktigt, eftersom det handlar om behovet av en livfull debatt i konventet för att se om vi kan uppnå ett samförstånd. Vissa rykten från Giscard d'Estaings håll gör gällande att hans uppfattning är att det inte behöver finnas någon debatt, eftersom allt kommer att klargöras från ordförandeskapets sida. Om detta är fallet, måste vi ta honom ur villfarelsen med denna uppfattning. Detta måste vara ett konvent som kommer att diskuteras. I punkt 4 tas detta återigen upp som punkt 12 i Napolitanos betänkande.
Den enda punkt som skiljde sig åt mellan utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och Napolitano var slutligen huruvida den roll som innehas av de regionala parlament som har lagstiftningsbefogenheter borde nämnas tydligt och bestämt i detta betänkande. Jag anser med bestämdhet att det borde det. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden röstade tydligt för det, och min egen grupp har inlämnat några ändringsförslag.
Napolitano sade till mig i enrum att han tycker att detta kunde tas upp vid ett annat tillfälle i utskottet för konstitutionella frågor. Om han kunde garantera detta i morgon, skulle vi kunna överväga saker och ting. Jag skall tala med honom i enrum om detta. Det vore bra om vi kunde gå vidare med största möjliga enighet. Under tiden ber jag parlamentet att inrikta sig på punkt 3, och på de dithörande ändringsförslag som jag själv och mina kolleger lagt fram.

Inglewood
Herr talman! Som kollegerna känner till, finns det i dag inom hela Europa ett missnöje hos folket när det gäller EU:s uppenbara frånkoppling från vardagslivet. Den politiska processen inom EU uppfattas i stor utsträckning som en elitistisk angelägenhet, med liten eller ingen betydelse för många människor utanför de politiska klasserna. Farhågor om detta överbryggar med rätta nationella gränser och den ideologiska klyftan. Det är en önskan om att försöka råda bot på detta missnöje som ligger bakom Napolitanos betänkande, vilket vi i PPE-DE-gruppen stöder.
Vi har sett ett antal reaktioner på detta olyckliga och oacceptabla tillstånd, varav en innefattade ett förslag om att inrätta en andra europeisk parlamentarisk kammare som skulle innefatta nationella parlamentariker. Slutsatserna i detta betänkande, vilket föredraganden redan har nämnt, återspeglar en nyligen offentliggjord rapport från House of Lords i mitt eget land. I slutsatserna erkänner man de nationella parlamentens viktiga roll, men förkastar argumentet med ytterligare en andra kammare. Snarare än att ytterligare belasta den europeiska politiska processen, erkänner man i detta betänkande att det är Europaparlamentets uppgift inom sitt område, och de nationella parlamentens uppgift inom sitt område, att i enlighet med deras egna nationella traditioner, granska hur deras egen regering driver de europeiska frågorna och den europeiska verksamheten i ministerrådet.
Ett samförstånd har med rätta uppstått om att en viktig del i det sätt på vilket man åter kan koppla samman Europa med det nationella politiska livet, och i och med detta med de europeiska medborgarna, består i en allians mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten och den nationella politiken, vilka för närvarande inte verkar fästa tillräcklig vikt vid en ordentlig och omfattande granskning av de europeiska frågorna. I detta betänkande har Napolitano, som det anstår den framstående ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor och föredraganden, på det skickligaste sätt vävt samman ett tillvägagångssätt för att förbättra förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, och för att förstärka samarbetet dem emellan.
Den formalistiske konstitutionelle puristen i vilken medlemsstat som helst kanske skulle anmärka på en del av detaljerna, men i detta betänkande ges en handlingsmall som inte kan utföras av något enskilt parlament. Förändringar måste äga rum inom ett bredare ramverk med förändringar och demokratisk öppenhet på alla sidor. Om den politiska och demokratiska öppenheten och godtagbarheten har någon betydelse - och ingen politisk grupp i denna kammare tror på dessa mer än vad vi i PPE-DE-gruppen gör - utgör Napolitano-betänkandet en viktig utgångspunkt. Men vi får inte självbelåtet vila på våra lagrar nu. Detta betänkande utgörs av ord, nu måste vi få se handling. En förändring, i linje med huvudtemat i betänkandets slutsatser och som katalyseras genom Laekenkonventet, liksom föredraganden själv påpekade, krävs för att man skall kunna börja råda bot på detta demokratiska underskott i det europeiska politiska systemet, som skulle kunna vara så skadligt om det inte beaktas.

Poos
Herr talman, herr kommissionär! Skall man tro de senaste Eurobarometer-undersökningarna har Europas medborgare större förtroende för sitt lands poliskår än för sin parlamentariska institution. Det är en alarmerande signal som de folkvalda bör vara de första att oroa sig över, för att samordna sina insatser och undanröja skälen till detta. De demokratiska regimernas legitimitet står på spel.
Det är en sak för parlamentarikerna i varje land att komma till rätta med det demokratiska underskottet på nationell nivå, för det finns också ett sådant. I det betänkande som vi ägnar oss åt i dag uppmanas Europaparlamentets ledamöter att undersöka hur de nationella parlamentens roll i det europeiska bygget kan förstärkas. Inte till nackdel för, utan i samordning med Europaparlamentets roll.
Föredraganden, professor Napolitano, föreslår ett antal konkreta åtgärder som får socialistgruppens samtycke och som enligt min mening lätt skulle kunna skapa enhällighet inom konventet. Han kräver med rätta att de nationella parlamentens befogenheter skall stärkas gentemot respektive regering, innan rådet fattar beslut.
I vissa av våra medlemsländer är detta förfarande för påverkan väl organiserat. I andra existerar det inte ens i ett embryonalt stadium. De nationella parlamenten låter helt enkelt regeringen agera som den vill, och klagar sedan efteråt.
Föredraganden avfärdar också med rätta idén om en andra eller till och med en tredje lagstiftande kammare. En sådan ny institution strandar på frågan " Varför då?"
En institutionalisering av konventet, med de nationella parlamentens deltagande, är ett annat sätt att vinna inflytande som är helt nödvändigt när större reformer skall förberedas. Det är uppenbart att denna metod, som förespråkas av Europaparlamentet, numera är ett krav när det gäller fördragsreformen, och i konstitutionella frågor skulle man kunna gå längre än så. Varför inte sammankalla exempelvis ett konvent, som skall förbereda Europeiska unionens nästa fleråriga finansiella program? Om det finansiella paketet skall innehålla nya egna medel, i form av en EU-skatt, framstår det för mig som nödvändigt att de nationella parlamenten diskuterar detta redan från början.

Duff
Herr talman! Det huvudsakliga budskapet i detta utmärkta betänkande, som den liberala gruppen ger sitt bestämda stöd, det centrala budskapet är egentligen att de nationella parlamenten i större utsträckning skulle kunna, och borde bidra till Europiska unionens politiska system. Men de borde inrikta sig på det de gör bäst, och inte klampa in på Europaparlamentets privilegier.
Vad de nationella parlamenten måste bli bättre på att göra är att granska och kontrollera rådets verkställande befogenhet. Det de är sämst på är att i efterhand döma Europaparlamentets lagstiftande befogenheter. Det är därför som vi bestämt förkastar de brittiska förslagen om att införa en tredje lagstiftande kammare som skulle bestå av nationella parlamentsledamöter, vars funktion skulle vara " att övervaka subsidiariteten" . En sådan nationell gök inuti det federala boet skulle bryta ner medbeslutandeförfarandet, som är det centrala tillvägagångssättet på unionens egen väg mot att bli en mogen postnationell parlamentarisk demokrati. En sådan kammare skulle vara fullproppad med pliktskyldiga pudlar från rådet, som skulle håna det parlamentariska deltagandet i EU-frågorna på nationell nivå. Jag utgår ifrån att den brittiska regeringen kommer att lyssna på debatten om denna fråga i konventet, och sedan dra tillbaka sitt farliga och obskuranta förslag.

Voggenhuber
Herr talman! De gröna välkomnar varmt detta betänkande. Det är ett utmärkt betänkande som ger en tydlig bild av vilken roll och vilka uppgifter de nationella parlamenten har, nämligen att legitimera och kontrollera de nationella regeringarna när dessa blir aktiva som lagstiftare i rådet och i regeringssamarbetet, där kontrollen ingalunda är tillfredsställande, men även när det handlar om att involvera de nationella parlamenten i Europas konstitutionella utveckling, där stickordet är " konvent" .
Det är intressant att se hur frågan ständigt aktualiseras. Egentligen finns det ju ingen konflikt mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten och inte heller några oklarheter rörande ansvarsuppgifterna. Jag ser ett mönster i att konflikten alltid blossar upp när rådet och de nationella regeringarna vill värja sig mot Europaparlamentets krav på att bli ett fullt utvecklat parlament. Då vill man skapa en bild av att ett ökat inflytande för Europaparlamentet skulle ske på de nationella parlamentens bekostnad. Detta är ett falskt, men systematiskt använt argument, en lögn. Genom att så ofred mellan parlamenten vill man upprätthålla rådets maktposition.
Men den europeiska parlamentarismen är inte delbar. Den parlamentariska demokratin gäller även EU-nivå. Därför bör parlamentet dra åt sig öronen och ta högst allvarligt på viss förhandsinformation från konventets blivande ordförande. Denne har sedan veckor tillbaka, via pressen och inte genom direktkontakt och utan att ha fått konventets stöd, gett luft åt idéer om den lagstiftande församlingen som rimmar mycket illa med parlamentets krav på utvecklingen av en europeisk demokrati och en europeisk parlamentarism. Jag vill uppmana kammaren att se till att konventet blir ett arbetskonvent, dvs. ett parlamentariskt och offentligt konvent och inte som hittills en legitimationskuliss för rådet.
(Applåder)

Kaufmann
Herr talman! Visserligen beskrivs de nationella parlamentens roll i fördraget, men det demokratiska underskottet, som till största delen beror på bristande kontroll av de nationella regeringarna, har förvärrats i takt med den europeiska integrationen. Bristande kontrollmöjligheter och avsaknaden av skäliga kunskaper i regeringarna gör det oftast omöjligt för de nationella parlamentet att tillvarata sin funktion. Denna utveckling måste stoppas, och de nationella parlamentens kontrollbefogenheter måste stärkas gentemot regeringarna. Därför stöder jag särskilt påpekandena i punk 1 i betänkandet.
Ja, det krävs även ett stärkt samarbete mellan de nationella parlamenten och vårt parlament, framför allt på de områden som rör unionspolitiken och som vilar på ett mellanstatligt samarbete. Som medlem i författningskonventet vill jag särskilt kommentera ett visst påpekande i betänkandet, nämligen punkt 17. Jag kan inte stödja förslag liknande det som den tyske utrikesministern har lagt fram. Det är den alltför stora tyngdpunkten på det verkställande planet som är problemet. Vad vi behöver är en djupgående demokratisering och parlamentarisering av EU, en tydlig konstitutionell förstärkning av befintliga parlament, men ingen ny kammare.

Bigliardo
Herr talman, ärade kolleger! Jag anser, och i det gör jag mig även till tolk för åsikterna inom min delegation, att det var ett klokt val att anförtro utarbetandet av detta betänkande till Giorgio Napolitano. I den bristande balansen mellan den makt som tilldelas de verkställande institutionerna och de möjligheter som tillerkänns parlamentarikerna som grupp har han på ett skickligt sätt fångat en av de viktigaste aspekterna och grundat sitt betänkande på den.
I själva verket, herr talman, har Europaparlamentet givit uttryck åt denna oro under flera år och nu läggs det i Napolitanos betänkande fram en första, verkningsfull utväg, i fullständig överensstämmelse med Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget.
Den andra viktiga aspekten i betänkandet berör något som jag hade tillfälle att framhålla för den italienske ambassadören för ett antal månader sedan, innan jag framförde det till någon annan, för det är framför allt ett italienskt problem och gäller oförenligheten mellan mandatet som Europaparlamentariker å ena sidan och nationella parlamentariker eller regionalråd och - skulle jag ödmjukt tillägga och jag ber Napolitano att notera det - borgmästare i en storstad å den andra.
Om Europaparlamentet faktiskt behöver återvinna sin politiska roll, så är det förutom debattens nivå, även nödvändigt att förbättra Europaparlamentarikernas närvaro i Bryssel och Strasbourg.
Den tredje aspekten som jag gärna vill framhålla är betänkandets intelligenta och kategoriska tillbakavisande av en kammare som skulle bestå av företrädare för de nationella parlamenten. Syftet är att undvika att beslutsfattandet blir onödigt tungrott men framför allt är det att bättre särskilja parlamentens olika befogenheter.
Saken rör sig alltså i riktning mot en institutionell överenskommelse och vi hoppas att talmannen Cox skall sätta igång genom att svara på Napolitanos uppmaning. Vi rör oss i riktning mot ett förstärkande av den institutionella rollen för parlamenten, som i allmänna val har utsetts att utöva politikens och regerandets konst och mot varje försök att koncentrera makten i händerna på institutioner som inte på något vis har fått sin legitimitet i allmänna val.
Jag tar därför tillfället i akt att tacka Napolitano för det utmärkta och lysande arbete han har utfört.

Abitbol
Herr talman, herr kommissionär! Alltsedan början har EU varit - ja, det vi kallar EU, dvs. den kvasistat som stiftar lagar i Bryssel och lite här och var, som skipar rättvisa i Luxemburg och låter tillverka pengar i Frankfurt - på desperat jakt efter legitimitet, för utan legitimitet blir själva dess existens tvivelaktig. Det bästa beviset på denna avsaknad av legitimitet är att de europeiska folken ofta, när de rådfrågas, låter nämnda EU fortsätta arbeta, vilket det danska och det irländska folket efter varandra nyligen har visat på ett briljant sätt.
Betänkandet av ordförande Napolitano, som jag vill tacka, söker efter svar på den existentiella fråga som vi då och då ägnar oss åt (och som man skulle kunna kalla " demokratisk ånger" ) i en hybridartad parlamentarisering, ett riskfyllt experiment som får de nationella parlamenten och Europaparlamentet att köpslå sinsemellan i ett slags demokratiskt no mans land, som är lika vagt som det är dunkelt. Legitimitet, herr talman, herr kommissionär, kan endast komma från folken själva, när de rådfrågas direkt. Legitimitet kan inte, likt den Helige Ande, nedstiga efter det att distingerade areopager (forngrekiska domstolar) har reflekterat, som vårt framtida konvent och, med så mycket starkare skäl, dess presidium - den sista inkarnationen av vad man en gång kallade upplyst despotism. I Europabygget måste folken vara delaktiga, inte institutionerna, i annat fall kommer det som vi fortsätter att kalla EU att förbli en abstraktion som blir alltmer främmande för européernas hjärtan, vilket den senaste Eurobarometer-undersökningen visar, med stor tydlighet.

Berthu
Herr talman! Betänkandet av Napolitano om Europaparlamentets förbindelser med de nationella parlamenten utgår från ett rättmätigt konstaterande att det finns en allvarlig brist på jämvikt mellan Europeiska unionens verkställande instanser, som har fått utvidgade befogenheter, och den parlamentariska makten, som är alltför svag. Den slutsats som dras - med rätta - är att risken för ett demokratiskt underskott ökar.
Hur skall man då rätta till den bristen? Trots att Napolitano har visat prov på viss öppenhet, i förhållande till Europaparlamentets traditionella ståndpunkter, tror jag inte att hans betänkande blev en bra jämvikt, eftersom han kräver att kammarens befogenheter skall utvidgas och begränsar de nationella parlamenten till en indirekt och allra oftast illusorisk roll, genom att knyta ihop allt under den vaga beteckningen " parlamentarisering" .
Denna bristande jämvikt beror enligt vår mening på att något utelämnas. Ingenstans i betänkandet sägs det att Europaparlamentet endast är en församling som endast har tilldelningsbefogenheter och att enbart de nationella parlamenten besitter full suveränitet. Allvarligare är att det ingenstans sägs att denna rättsliga ojämlikhet fördubblas på grund av en ojämlikhet i fråga om politisk legitimitet, i unionsmedborgarnas ögon. Man kan inte genomföra ändamålsenliga reformer i unionen genom att dölja så pass allmänna realiteter.
Därför har jag tillfört betänkandet av Napolitano en minoritetsståndpunkt, där jag förklarar att unionen inte på allvar kan demokratiseras utan att de nationella parlamenten uppvärderas och utan att de får en direkt makt i EU:s beslutsprocess. I en rapport som lagts fram för intergruppen SOS Demokrati har jag räknat upp de medel som behövs för att uppnå detta och som vi kommer att göra gällande inom det framtida konventets ramar.

Gil-Robles Gil-Delgado
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Napolitano till hans betänkande, som med all rätt har lovordats här i dag och som min grupp har lagt fram ändringsförslag till. Dock är ändringsförslagen inte substantiella, syftet med dem är framför allt att förbättra texten.
I betänkandet klargörs tydligt att Europaparlamentet och de nationella parlamenten fullständigt, vart och ett inom sitt område, företräder unionens folk som har, herr Berthu, självstyre, vilket bland annat fastställs i medlemsstaternas författningar sedan över ett århundrade tillbaka.
I det här sammanhanget tackar jag föredraganden för att ha godtagit mitt ändringsförslag, med vilket jag har velat påminna om denna punkt, som nästan alltid åberopas av dem som vill stärka en institutions makt på bekostnad av andra institutioner. Detta resonemang är helt enkelt, ursäkta uttrycket, löjligt.
De europeiska medborgarna behöver ett Europaparlament lika mycket som de behöver sina nationella parlament, och förbindelserna mellan dessa får inte grundas på rivalitet, utan skall grundas på samarbete.
I betänkandet bekräftas detta samarbete. Det är enligt min åsikt mycket realistiskt att begära att man genom ett interparlamentariskt avtal organiserar tillgängliga medel för att kunna utnyttja dem bättre. Det handlar om att förbättra det ömsesidiga informationsutbytet och undvika överlappning mellan de olika samarbetsverksamheterna.
I betänkandet erinras även om de nationella parlamentens maktbefogenheter, såväl när det gäller medlemsstaternas regeringar, som i genomförandet av gemenskapsrätten. Det framgår klart och tydligt att dessa maktbefogenheter är mycket större än vad man känner till eller vad man brukar säga. Om de nationella parlamenten inte vill utöva dessa befogenheter är det deras sak.
Herr talman, de nationella parlamenten och Europaparlamentet måste samarbeta, inte rivalisera. I betänkandet från ordförande Napolitano tillämpas, utan att det citeras, det spanska ordspråket " var sak på sin plats" . I betänkandet klargörs fakta på ett uppriktigt sätt och med sympati för de nationella parlamenten. Man sträcker ut handen till ett hållfast, hållbart och substantiellt samarbete. Låt oss rösta för detta.

Tsatsos
Herr talman, herr kommissionär! De europeiska institutionernas demokratiska karaktär innebär inte bara att värderingarnas Europa förstärks, utan är framför allt - inför utsikten till en utvidgning - en förutsättning för ett sådant Europas existens. Om avståndet mellan institutionerna och medborgarna växer, kommer medborgarna snabbt att vända oss ryggen.
De nationella parlamentens roll ingår i tankegången att Europeiska unionen både är en sammanslutning av stater och en sammanslutning av folk. Om vi talar om en sammanslutning av folk, uttrycks den av Europaparlamentet, och om vi talar om en sammanslutning av stater, av staternas organ, vilka dock stöder sig på de nationella parlamentens förtroende. Ett starkt Europaparlament och starka nationella parlament. De nationella regeringarnas samverkan vid besluten i ministerrådet måste medge insyn, kontrolleras och legitimeras av de nationella parlamenten. Det är de nationella parlamenten som skall föra de nationella medborgarna nära Europeiska unionens utveckling och som skall få dem att känna att de även är europeiska medborgare.
Ur detta framträder ett omedelbart behov av nationella konstitutionella reformer - och Giorgio Napolitano analyserar detta i sitt utmärkta betänkande - så att staternas europeiska politik kontinuerligt döps i de nationella parlamentens dopvatten. Detta förutsätter nya mekanismer för informationsflöde från unionen till de nationella parlamenten samt en institutionell uppvärdering av dessa.
Jag anser att de nationella parlamentens starka deltagande i det konvent som inrättats för att förbereda nästa fördragsöversyn är av historisk betydelse. Även om konventets förslag inte kommer att vara rättsligt bindande för nästa regeringskonferens, kommer dess demokratiska legitimitet att göra det svårt att bortse från de förslag som det lägger fram. De nationella parlamenten bör dock inte företrädas i ett nytt europeiskt organ som införlivas i de i alla händelser komplexa europeiska förfarandena. Uppvärderingen av de nationella parlamentens roll i legitimeringen av de europeiska besluten förstärker förfarandet i fråga, men innebär samtidigt också ett erkännande av de nationella regeringarnas roll som ett legitimt och kulturellt avtryck av folken i det fascinerande unionsbygget. Jag framför än en gång vår djupa tacksamhet för Giorgio Napolitanos utmärkta betänkande.

Dybkjær
Herr talman! I raden av lyckönskningar vill jag också lyckönska ordföranden för utskottet, som även är föredragande för detta betänkande. Det har tagits fram ett bra betänkande som ger ett bra underlag, dels för en fortsatt dialog med de nationella parlamenten, men också för hur utskottet kan göra sitt inflytande gällande i samarbete med konventet. Alla goda krafter kommer verkligen att behövas oavsett om de finns i Europaparlamentets delegation till konventet eller i utskottet, så jag hoppas verkligen detta skall kunna fortsätta. Vi håller ju egentligen under de här åren på med ett oerhört spännande projekt som går ut på att vi skall bygga upp en internationell demokrati som också skall få uppbackning av medborgarna. För även om detta samarbete har pågått i 50 år så får vi ju erkänna att vi dels endast befinner oss i uppbyggnadsfasen, och dels nog inte har fullt stöd och full förståelse för projektet. Detta har vi fått erfara många gånger i Danmark, där det har varit svårt att få medborgarna att godkänna nya fördrag. Nu har man alltså också fått erfara detta på Irland, och jag tror att dessa folkomröstningar helt enkelt är symptomatiska för Europa som helhet, och detta måste vi ta på allvar.
Vi kanske inte skall se för mycket till just dessa två länder. Det får bli upp till deras respektive nationella företrädare. Jag tror i stället att vi måste erkänna att det handlar om mer än en isolerad dansk och irländsk skepsis. Det är inte konstigt att det är svårt, för vi har varit vana vid att använda de nationella parlamenten som grunden för vår demokrati, och nu måste vi plötsligt bevisa att vi kan ha både de nationella demokratierna och en internationell demokrati, och framför allt att dessa kan fungera tillsammans. Det är i detta som utmaningen ligger, och på ett sätt tycker jag att vi kan säga till oss själva att vi kanske har varit före vår tid. Om vi inte hade haft det EU som vi har i dag så hade vi varit tvungna att åstadkomma någonting som svar på den globala utmaningen. I själva verket kan det vara så att det hade varit lättare att börja om från början, men nu jag anser att vi skall ta fasta på den utgångspunkt vi har.

Papayannakis
De nationella parlamentens medverkan i det europeiska bygget är faktiskt inte, herr talman, en fråga om nya institutioner, utan om ökad makt för parlamenten - i fråga om kontroll, i fråga om information - gentemot sina regeringar. Vi har emellertid, kära kolleger, ett konvent, i vilket de nationella parlamentens deltagande är av historisk betydelse. Dessa kommer att skicka företrädare till konventet. Det är dock inte tillräckligt. Företrädarna måste ges tydliga riktlinjer för de frågor som konventet kommer att ägna sig åt, vilka gäller utarbetandet av en europeisk författning. En djuplodande diskussion måste äga rum, antingen i plenum i parlamenten eller i särskilda parlamentsutskott, så att företrädarna inte kommer hit endast för att redogöra för sina egna åsikter, utan även för de allmänna stämningarna i parlamenten. Jag har hittills inte sett någonting sådant i parlamenten i unionens medlemsländer. Åtminstone inte i mitt hemland. Om de som ansvarar för det nationella parlamentariska arbetet inte är intresserade av att anordna den sortens diskussioner, är jag rädd för att vår diskussion här är av begränsat intresse.

Hager
Herr talman! Av de fyra efter-Nicefrågorna ser jag frågan om de nationella parlamentens roll som särskilt viktig, för detta är en fråga som kan bana väg till de europeiska medborgarnas hjärtan. När parlamentet - även vid ett mer välbesökt plenum än här - diskuterar viktiga frågor, beklagar jag ofta att det ändå inte röner större intresse bland medborgarna, att vi så att säga är lite för oss själva. Och det är just vad det handlar om, att väcka detta intresse och att ge unionen ett demokratiskt berättigande.
Men för att lyckas med detta måste vi få medborgarna att inse att det inte är vad som helst som händer där ute i Europa, utan att det faktiskt är deras framtid det handlar om, att de folkvalda är med och påverkar deras framtid och att de nationella parlamenten kan protestera om unionen till exempel skulle kliva över gränserna för sina ansvarsområden. Betänkandet kan bli ett viktigt bidrag till detta. Jag vill uttryckligen gratulera föredraganden till detta och ger honom mitt stöd.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Det demokratiska underskottet i Europa framställs som ett kärnproblem. Faktum är dessvärre att de befogenheter som har flyttats över från de nationella parlamenten till Europa ännu inte i full skala har hamnat i Europaparlamentet, den enda institution som har legitimerats genom val.
Skulden till detta bär alla de medlemsstater fortfarande vägrar att göra Europaparlamentet delaktigt i lagstiftningen genom att ge parlamentet medbeslutande på det lagstiftande området. Därmed skaffar sig regeringarna ett lagstiftande och verkställande inflytande på EU-nivå som vore otänkbart i det nationella rättssystemet. Detta är den egentliga skandalen bakom det demokratiska underskottet i Europa.
Skall vi då dessutom berömma stats- och regeringscheferna för att de på toppmötet i Nice framställde förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten som en av de fyra frågorna för det kommande konventet och den nya regeringskonferensen? Därmed skjuter vi ju bara ytterligare upp regeringarnas oförmåga och ovilja. Det är också här som det grundläggande missförståndet ligger, vilket Berthu har beskrivit i sitt ställningstagande om minoriteter.
Europaparlamentet måste skapa sammanhållning med de nationella parlamenten för att tillsammans tvinga regeringarna till ett demokratiskt agerande. De två stora grupperna i Europaparlamentet är helt eniga om detta krav, och jag är tacksam för den formulering som Gil Robles i vår partigrupp gjorde i Napolitano-betänkandet, men även för föredragandens ändringsförslag 21. Därmed visar man på rätt väg inför framtiden. På varje nivå måste man göra sitt bästa och vad som är relevant. De nationella parlamenten både måste och kan bli bättre på att kontrollera sina nationella regeringar på ett mer effektivt sätt än hittills. Detta är vad vi vill uppmuntra till. Det gäller såväl regeringarnas agerande i rådet, när den europeiska lagstiftningen arbetas fram, som kontrollen och den finansiella förvaltningen av de medel som anslås av EU. Europaparlamentet måste kontrollera och vara med om att utforma den europeiska lagstiftningen.
Avslutningsvis kan jag bara säga att vi vill tacka för betänkandet och hoppas att även konventet skall ta det på allvar.
(Applåder)

Leinen
Herr talman! Napolitano-betänkandet är sannerligen ett viktigt steg mot ökad klarhet i debatten om parlamentens roll i EU och därmed även ett viktigt steg mot ökad demokrati i unionen. Jag ser det som vårt mål att få till stånd en parlamentarisk demokrati i Europeiska unionen. Endast på så sätt kan vi få en tillfredsställande lösning på frågan om legitimering, öppenhet och kontroll.
En parlamentarisering av EU innebär en förstärkning av folkrepresentationen gentemot de verkställande instanserna på såväl nationell som europeisk nivå. Debatten om de olika rollerna kräver givetvis både intellektuell och politisk klarhet. Vissa blandar ihop detta. Vi måste kunna skilja på dessa olika nivåer, där de nationella parlamenten har sin roll och Europaparlamentet sin.
I lagstiftningen har parlamenten en gemensam roll. Detta är ursprungligen en roll för parlamenten och inte för regeringarna. Därför är vi också glada att vi har konventet och kan glädja oss åt att mer än två tredjedelar av medlemmarna i konventet kommer från parlamenten.
Däremot i sekundärrätten är det ju EU:s institutioner som fattar beslut. Här har vi Europaparlamentet och ministerrådet. Inte heller jag ser något behov av en tredje kammare. En sådan ger inget mervärde, utan komplicerar bara hela beslutsmekanismen. Dessa idéer är inte lämpade att stärka medborgarnas förtroende - jag betvivlar helt enkelt detta.
Det viktiga är att vi stärker de nationella parlamenten gentemot deras nationella regeringar. Här finns många möjligheter och här återstår mycket att göra. Således anser jag att vi bör samarbete och sluta en överenskommelse.
Jag vill tacka Giorgio Napolitano för att han har skapat ökad klarhet genom sitt betänkande och skapat större förståelse parlamenten emellan genom utfrågningarna i parlamentet. Gratulerar till betänkandet! Jag hoppas att det skall få en bred majoritet!
(Applåder)

Almeida Garrett
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! För det första vill jag gratulera ordföranden Napolitano till hans betänkande. Frågan om förbindelserna mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet är en av de centrala frågorna i den europeiska debatten och det kommer att bli en nyckelfråga under arbetet på konventet, vilket gör det absolut nödvändigt att denna kammare på ett lugnt och intelligent sätt tar itu med den och bortser från frågans ömtålighet och de vanliga meningsskiljaktigheterna.
Det är inte lönt att dölja de svårigheter som vi möter vid uppbyggandet av ett demokratiskt Europa, framför allt i detta historiska ögonblick när det även på nationell nivå är nödvändigt att återuppbygga och stärka den representativa demokratin. I denna fas av vägen vi går tillsammans sedan många år och som vi vill fortsätta att gå med samma engagemang under många år till, måste vi ha förmåga att ta och kräva detta särskilda ansvar då det är vi, de nationella och europeiska parlamentsledamöterna, som är direkt valda av medborgarna.
Det är därför nödvändigt att stärka de nationella parlamentens och Europaparlamentets medverkan och kontroll, dels i utformandet av lagstiftningsbeslut, dels när det gäller Europeiska unionens politiska riktlinjer. Precis som betänkandet klart anger har ingen av dessa parlamentsinstitutioner någon ensamrätt på att företräda medborgarna. Det är därför nödvändigt med ett kompletterande, organiserat och om det är möjligt ett medansvarigt samarbete, med respekt för parlamentens självständighet och deras specifika ansvar. Och därför får vi inte komplicera beslutsprocessen, införa överlappande ansvar eller fortsätta att hålla misstroendet vid liv. Det som krävs är att var och en av institutionerna utför sin roll allt bättre. Även vi strävar efter att få en större medverkan från de nationella parlamenten i Europeiska unionens politiska och rättsliga arbete, och därför vill vi hjälpa till att skapa förutsättningarna för en effektiv nationell uppföljning och kontroll av de olika regeringarna i sin egenskap av medlemmar av unionens råd.
Jag avslutar: analysen och de vägar som anges i detta betänkande öppnar goda utsikter för att det gemensamma arbete vi skall genomföra i konventet kan göra detta nya Europa mer demokratiskt, förståeligt och komma närmare de europeiska medborgarna.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Vår nye talman Pat Cox har uppmanat oss att om möjligt kommentera varandra i debatten. Jag skall göra ett försök, även om jag bara har en och en halv minut.
Angående Voggenhubers inlägg om att det ständigt blåses nytt liv i frågan om de nationella parlamenten, tror jag att man kan behöva tillägga följande: Det finns givetvis en begriplig avundsjuka och frustration i de nationella parlamenten, och det är detta som leder till att man hamnar i ett fiktivt motsatsförhållande till oss. En tydlig ansvarsfördelning skulle vara till hjälp. Även detta blir en uppgift för konventet, nämligen att se till att parlamentarikerna inte spelas ut mot varandra, så att det som tas upp här gång på gång faktiskt också kan genomföras.
Till kollegan Abitbol, som ständigt beklagar det demokratiska underskottet i unionen, vill jag säga följande: Detta är att vända ut och in på argumenten. Att vi nu har ett demokratiskt underskott innebär faktiskt inte att vi måste involvera den nationella sidan i högre grad, utan vad vi behöver är det som Europaparlamentet kräver, nämligen en demokratisering av institutionerna. Annars är risken stor att man kommer till helt felaktiga slutsatser och utsätter EU:s medborgare för just det som de europeiska demokratierna och de personer som månar om skillnaderna inte vill, nämligen bli ensidigt styrda av helt okontrollerbara makter, i detta fall ekonomin.
En sista punkt: Det tål att understrykas att det inte finns några invändningar mot punkt 17 i betänkandet av vår ordförande i utskottet för konstitutionella frågor. Detta visar att vi är eniga. Ändringsförslagen som De gröna har lagt fram förtjänar dock också uppmärksamhet och, som jag ser det, ett godkännande, eftersom de visar att detta inte enbart handlar om de nationella parlamenten, utan även om de regionala institutionerna.

Maij-Weggen
Herr talman! Napolitano har skrivit ett bra betänkande om en av de allra känsligaste frågorna för det kommande konventet, nämligen förhållandet mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Denna fråga är känslig eftersom de nationella parlamenten alltmer får intrycket av att befogenheter tas ifrån dem till förmån för Europaparlamentet. Och vi måste vara ärliga, det är också till viss del på det sättet. Efter överförandet av ett antal uppgifter från medlemsstaterna till Europeiska unionen, framför allt under de senaste 10 till 20 åren, och efter införandet av medbeslutandeförfarandet, det vill säga beviljande av medlagstiftande befogenheter till parlamentet, har befogenheter mycket riktigt överförts. Det betyder emellertid inte att de nationella parlamenten inte fått behålla några viktiga uppgifter. Punkt 1 i resolutionen är också glasklar när det gäller detta. De nationella parlamenten måste styra sina ministrar i rådet. De måste också kontrollera sina ministrar när de kommer från rådet. De måste vidare se till att de europeiska direktiven och förordningarna genomförs på ett korrekt sätt, och de har även ansvar för det korrekta genomförandet av europeiska program i såväl innehållsmässig som ekonomisk mening. Om detta inte sker på rätt sätt - det ser vi i mitt land bland annat i fråga om Europeiska socialfonden - kommer Europeiska kommissionen att kräva tillbaka hundratals miljoner gulden. Då har inte heller de nationella parlamenten gjort sitt jobb ordentligt.
Herr talman! Jag tycker inte att fördelningen av befogenheter mellan nationella parlament och Europaparlamentet skall vara den viktigaste diskussionspunkten under konventet. Som Schleicher redan påpekat måste uppmärksamhet framför allt ägnas åt de punkter där de nationella parlamenten har förlorat befogenheter som Europaparlamentet inte har fått. Där är där det demokratiska hålet finns, och det är framför allt detta vi måste koncentrera våra aktiviteter på under konventet. Det måste vi analysera exakt, och sedan måste vi på nytt se till att endera de nationella parlamenten eller Europaparlamentet återfår dessa befogenheter. Det betyder enligt min åsikt " parlamentarisering" och demokratisering av Europeiska unionen och inte att frågor som hör hemma hos parlamenten skall överlämnas till rådet.

Medina Ortega
Herr talman! Kollegan Napolitano har satt saker och ting i rätt perspektiv. De lagstiftande befogenheterna, budgetbefogenheterna och kontrollbefogenheterna på det nationella området tillkommer de nationella parlamenten.
På det överstatliga området kan dessa befogenheter endast utövas av ett överstatligt parlament, eller vilken struktur som konventet eller den framtida regeringskonferensen nu ger detta överstatliga parlament.
Napolitano understryker att det är viktigt att denna befogenhet skall särskiljas även i fortsättningen och betonar den reella faran att vissa befogenheter inte täcks av de nationella parlamentens befogenheter, som till exempel inom området för yttre förbindelser och den tredje pelaren, befogenheter som däremot inte anförtros till ett överstatligt parlament.
Det finns ett mycket mer subtilt sätt att undergräva de parlamentariska befogenheter som vi analyserar för tillfället, nämligen den så kallade öppna samordningsmetoden. När det gäller Lamfalussy-rapporten finns det till exempel få möjligheter till parlamentarisk kontroll, till självstyre eller samreglering. Jag anser att vi vara uppmärksamma på denna aspekt, som även tas upp i Napolitano-betänkandet.

Carnero González
Herr talman! Jag börjar med att säga att jag ansluter mig till gratulationerna till föredraganden för detta utmärkta betänkande.
Det står klart att unionen behöver en grundlag, att man måste komma till rätta med det befintliga demokratiska underskottet, att man måste fastställa en särskild befogenhetsfördelning, och att detta naturligtvis innebär att unionen måste " parlamentariseras" mer genom en ökning av Europaparlamentets och de nationella parlamentens befogenheter.
Men på vilka områden? För Europaparlamentets del bör, logiskt sett, kontrollbefogenheter och lagstiftande befogenheter i gemenskapsfrågor ökas. När det gäller de nationella parlamenten bör befogenheterna att utöva kontroll av de nationella regeringarna ökas.
Denna kontroll saknas i många medlemsstater, vilket förhindrar de nationella lagstiftarna att utöva aktiv kontroll och delta i beslutsfattandet om de europeiska frågorna i medlemsstaterna.
Dessutom finns det ett annan fråga: jag anser att de självstyrande regionerna med lagstiftande befogenheter även bör tas upp i debatten i konventet om Europas framtid i syfte att på ett sammanhängande och konstruktivt sätt fastställa deras roll i unionen, bland annat för att föra byggandet av Europa närmare medborgarna och göra det effektivare.
Jag anser att även parlamenten i de självstyrande regionerna med lagstiftande befogenheter bör beaktas i detta sammanhang.

Napolitano
. (IT) Herr talman! Jag tar till orda inte bara för att tacka alla kolleger för det samtycke de har uttryckt, de förslag de har framfört, som kollegan Maij-Weggen, om problem som bör fördjupas, men också för förbehållen som har framförts på ett resonerande och stimulerande sätt. I huvudsak tar jag till orda för att bekräfta det som kollegan MacCormick har framhållit, det vill säga att ge offentlighet åt ett åtagande som jag hade gett en antydan om privat. Jag är helt på det klara med vikten av regionala församlingar med lagstiftande makt och jag ber MacCormick och de andra kolleger som har undertecknat de ändringsförslagen att tro mig. Men jag tror ändå inte att detta är rätt tillfälle att behandla den frågan inom ramen för ett betänkande som uttryckligen ägnas de nationella parlamenten eller medlemsstaterna. Hur som helst åtar jag mig att se till, inte bara som föredragande utan som ordförande i utskottet för konstitutionella frågor, att det genomförs en särskild granskning av denna fråga på det sätt som den förtjänar. Däremot önskar jag inte att denna frågas betydelse skall skymmas av ett avvisande av de framlagda ändringsförslagen från parlamentets sida.

Barnier
. (FR) Herr talman! Det betänkande som vi just har ägnat oss åt vittnar om en ny etapp i samarbetet mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet. Jag skulle till och med säga att det visar på en ny anda. Jag vill, herr ordförande Napolitano, tacka er för det och gratulera er å kommissionens vägnar.
Frågan om de nationella parlamenten, om den roll de bör ha och som de kan spela i unionens framtida struktur, hänger samman med frågan om subsidiaritet. Den hänger också samman med frågan om delad legitimitet, som följer av delad suveränitet. I frågan om de nationella parlamenten och i frågan om en avgränsning av befogenheter, som er kollega Alain Lamassoure arbetar med, är det i grunden ett problem med subsidiariteten som uppstår och som kommer att bli en av nyckelfrågorna för konventet, med den konstitutionella process som inleds inom några dagar.
Ur den synvinkeln är det därför mycket värdefullt - herr talman, mina damer och herrar - att vi redan nu får ta del av Europaparlamentets diskussioner som håller en mycket hög kvalitet, om varför och hur man bör ta större hänsyn till de nationella parlamenten.
Varför? Kanske för att den här frågan, både ur en nationell och ur en regional synvinkel, inte har beaktats tillräckligt, att den inte har tagits på tillräckligt stort allvar inom unionen under de gångna åren. Det säger jag med facit i hand och den syn jag själv kan ha, eftersom jag själv har varit ledamot i ett nationellt parlament under 22 år. Jag kan vittna om, vilket säkert flera av er kan, en viss känsla av maktlöshet som en nationell parlamentariker upplever inför texter som kommer från Bryssel, bara för att tillämpas, inte för att diskuteras. Inför detta fullbordade faktum riktar sig de nationella parlamentarikernas frustration - en av er använde det ordet - inte bara mot kommissionen, utan lika mycket mot rådet och Europaparlamentet.
Parlamentets vilja att inleda en ny etapp i förbindelserna med de nationella parlamenten, såsom ni med stor bestämdhet uttrycker den, herr ordförande Napolitano, är därför en gest som jag vill kalla viktig och modig. Det är en gest som redan har visat sig genom kammarens aktiva roll inom Cosac, med de alltfler formella och informella kontakterna mellan Europaparlamentets ledamöter och nationella parlamentariker - det kan jag vittna om från förberedelserna inför Nicefördraget - och med det ökade administrativa samarbetet.
Kommissionen ställer sig självklart positiv till denna nya etapp, eftersom vi är medvetna om det bidrag som de nationella parlamenten kan ge unionsbygget. Ju mer detta bygge framskrider - och vi vill att det skall framskrida - på områden som är känsliga för den nationella suveräniteten, framför allt områden som ingår i den andra och den tredje pelaren, desto tydligare blir frågan om hela systemets legitimitet.
Objektivt sett finns det till exempel ett gemensamt intresse av att bättre kontrollera vad som händer inom den tredje pelaren, som verkligen berör medborgarna, och en sådan kontroll skulle kunna förstärkas genom att den tredje pelaren överförs till gemenskapens befogenhetsområde, vilket kommissionen och parlamentet tillsammans vill.
Jag tror följaktligen att EU-institutionerna måste följa två viktiga principer i sitt sätt att gå tillväga. För det första att inte ställa olika typer av legitimitet emot varandra, eftersom den allmänna rösträtten ger näring åt det europeiska bygget på flera sätt: direkt för er församling och indirekt för rådet och Europeiska rådet. Det tror jag är en tillgång. För det andra att ta hänsyn till den maktdelning som finns i varje stat, eftersom de olika ländernas nationella parlament har olika prerogativ och behov.
Ni funderar över hur de nationella parlamentens deltagande bäst kan ordnas. Att konventet inleds inom kort, vilket de flesta av er har talat om, är ett första svar på de önskemål som framförts av nationella parlament. Konventet är, vilket jag nämnde, en följd av de ansträngningar som parlamentet och kommissionen har gjort tillsammans och av den vilja som uttrycktes vid den 23:e Cosac-konferensen i Versailles i oktober 2000.
Mina damer och herrar! Ingen ifrågasätter vikten av och karaktären på de nationella parlamentens bidrag, men det finns ingen samsyn, åtminstone inte ännu, om vilken form detta bidrag skulle kunna ha. I det nyligen framlagda betänkandet av Chevalier och Mahou, som presenterades för Europeiska rådet i Laeken, påpekas detta utan omsvep. Därmed vet vi att två vägar är möjliga: antingen en indirekt väg, med förbättrade prerogativ för varje nationellt parlament i varje medlemsstat, eller en direkt väg, med inrättande av nya förfaranden som gör att de nationella parlamenten kan delta mer direkt i beslutsfattandet inom EU.
Det är tydligt att den nationella och indirekta vägen måste framhållas och stärkas, och det är också tydligt att det är den väg som förordas av de allra flesta. Kommissionen har inte rätt att bedöma värdet av varje institutionellt system. Däremot kan vi framföra vårt intresse för att alla goda metoder i fråga om information och samråd får spridning. Vi är väl medvetna om att vissa medlemsstaters metoder är bättre än andras. Kommissionen kan tala om att den är beredd att överväga en ändring av protokollet till Amsterdamfördraget, så att dessa goda metoder beaktas.
EU-vägen är mer direkt och utan tvekan den som är svårast att gå, eftersom det för stunden finns meningsskiljaktigheter mellan de nationella parlamenten. Vi kommer, mina damer och herrar ledamöter, att få tillfälle att fundera över denna mer direkta EU-väg, till exempel när vi skall tala om att tydliggöra rådets lagstiftningsuppgifter, eller när vi skall sammanfatta de försök som redan nu har bedrivits gemensamt inom ramen för arbetet med Europaparlamentet och de nationella parlamenten.
Liksom kammaren samtycker kommissionen inte till idén om en ny kammare, som i realiteten skulle bli en tredje kammare. EU:s beslutsprocess är redan tillräckligt komplicerad som den är, och dessutom finns det en risk för institutionella konflikter mellan en sådan kammare och er egen församling, med vilken kommissionen sedan länge delar och försvarar en viss vision och ambition för gemenskapsmodellen.
Sammanfattningsvis, och det uttryckte ni på ett mycket bra sätt, herr ordförande Napolitano, kommer det konvent som ännu inte har inletts att framför allt ägna sig åt den här nyckelfrågan, som behandlas i ert betänkande. Vissa frågor kan därför tas upp redan nu. Utan att vilja uttala oss specifikt om frågor som hänger så intimt samman med varje medlemsstats institutionella autonomi, vill Antonio Vitorino och jag själv - som företräder kommissionen i konventet - säga att vi är beredda att ta med oss våra idéer och bidrag till detta fördjupande arbete. Det skulle till exempel kunna gälla de nationella parlamentens konstituerande roll, eller deras roll för tolkningen av subsidiaritetsprincipen.
Ni har praktiskt taget alla, mina damer och herrar ledamöter, talat om detta konvent, som kommer att uppta en stor del av vår tid från den 28 februari. Hur det än blir vill jag återigen säga att en av nyckelfrågorna för att konventet skall bli framgång, för att höja upp den till högsta möjliga ambitionsnivå, kommer att ligga i vår gemensamma förmåga att övertyga, få med oss och uppriktigt arbeta tillsammans med de nationella parlamenten. Herr ordförande! Ur den synvinkeln anser jag att ert betänkande inte bara är djärvt, utan att det också kommer att bli mycket användbart.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon torsdag, kl. 12.00.

Förvaltning av regionalpolitiken och strukturfonderna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0006/2002) av Pohjamo för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förvaltningen av regionalpolitiken och strukturfonderna (2001/2066 (INI))

Pohjamo
. (FI) Herr talman, kommissionär, kolleger! Till att börja med vill jag tacka mina kolleger för ett aktivt deltagande i slutförandet av betänkandet. Ärendet väckte en livlig diskussion i utskottet och betänkandet försågs med många goda ändringar. Även kommissionens representanter bidrog till diskussionen.
Jag är glad över att utskottet enhälligt stod bakom huvudmålen i mitt betänkande. Jag anser att unionens ekonomiska, sociala och regionala samhörighet är ett lika betydelsefullt mål som den gemensamma marknaden och den ekonomiska unionen. Den kommande utvidgningen är en stor utmaning och den för även med sig förnyelsekrav på regionalpolitiken och förvaltningen av strukturfonderna. Avsikten med detta betänkande är att analysera problemen med det praktiska förverkligandet samt ge förslag till hur strukturfondernas verksamhet kunde förbättras redan inom ramen för de nuvarande reglerna och vilka aspekter som borde uppmärksammas i samband med förberedelserna för nästa förnyelse. I betänkandet intar man en praktisk ståndpunkt till den regionalpolitiska diskussion som kommissionen inlett.
För att få bakgrundsinformation till mitt betänkande sände jag ut ett omfattande frågeformulär till några regioner i samtliga medlemsstater. Jag erhöll svar från nästan alla medlemsstater och via dessa fick jag praktiska erfarenheter från regioner och personer som förverkligar programmen.
Jag skall nu koncentrera mig på de viktigaste slutsatserna i betänkandet. Den första tar upp ökningen av effektiviteten och ökade framgångar. Då man förverkligar finansieringsfonderna i praktiken bör man försöka komma fram till att anslagen utnyttjas effektivt och framgångsrikt och att projekten förverkligas tidtabellsenligt med bibehållen hög standard. I regionerna upplever man att förvaltningen av fondprogrammen för finansiering blivit besvärligare och att byråkratin ökat. Man anser att finansieringsbestämmelserna är invecklade, att det delvis är oklart och lämnar rum för olika tolkningar fastän detta uppenbarligen inte var den ursprungliga avsikten. Finansieringen till regionerna bör styras så direkt som möjligt och man bör tillåta att regionerna får uppnå en viss specialisering så att stödet från finansieringsfonderna till fullo kan utnyttjas. Med samarbete på regional, medlemsstatlig och unionsnivå bör förvaltningen förbättras så att korrekta åtgärder riktas till de avkastningsmässigt riktiga regionerna vid rätt tidpunkt. Förvaltningen och dess kontroll bör vara flexibel och stå i rimlig proportion till storleken på programmen och projekten. Regeln n+2 för finansiering bör förbli i kraft.
Ett centralt mål som nämns i betänkandet är att förenkla och klarlägga rutiner och förvaltning samt att nå större framgång. Även revisionsrätten har anmärkt på de invecklade rutiner som hänför sig till finansieringsfonderna och krävt att verksamheten skall förenklas och bli mer framgångsrik, det här har också varit kommissionens mål, men här finns ännu mycket att göra inom både kommissionen och medlemsstaterna.
Den andra slutsatsen var att starta programmen fortare. Den nya programperioden har kommit igång osedvanligt långsamt, det tog upp till två år att få programmen godkända. Medlemsstaterna förmådde inte leverera sina reskontror i tid och behandlingen i kommissionen drog ut på tiden. En enklare och klarare behandling underlättar också undvikandet av dröjsmål. En metod som man framkastat i betänkandet är att bereda målprogrammen och initiativen från allmänheten periodvis. Då skulle både kommissionen och regionerna ha bättre tid på sig för beredningsarbetet och vid övergången till följande period kunde dröjsmål av den typ som nu förekommer undvikas.
Den tredje viktiga slutsatsen är att additionalitetsprincipen bör följas. Resultaten från unionens regionalpolitik har försvagats av att de nationella anslagen har ersatts av unionens anslag eller att man till och med tagit ifrån regionerna mer anslag än vad regionen fått på unionens försorg. Kommissionen bör förnya och klarlägga reglerna för hur additionalitetsprincipen följs så att denna princip följs också på program- och regional nivå.
Den fjärde slutsatsen är en effektivering av utvärderingen och uppföljningen av strukturfonderna. I uppföljningen bör man koncentrera sig på att mäta framgången: vad har man egentligen åstadkommit med pengarna och på vilket sätt. Parlamentet bör ha öppna och tydliga kanaler för insamling av information och organisering av uppföljningen. Kommissionen måste producera den nödvändiga bakgrundsinformationen och rapporteringen i en så lättfattlig form att den kan användas av utskottet och parlamentet.
Vid utformningen av röstrekommendationen har jag understött de ändringar som poängterar betänkandets slutsatser. Mina kolleger föreslog också ändringar av innehållet som i och för sig var värda stöd men som inte hörde till betänkandets ämnesområde.

Marques
Herr talman, ärade ledamöter, herr kommissionär! Detta initiativbetänkande från Europaparlamentet som vi nu behandlar är helt motiverat. Det är viktigt att Europaparlamentet analyserar, debatterar och föreslår former för att förbättra det praktiska arbetet med och hanteringen av strukturfonderna för att få en bättre effektivitet. Trots att reformen av strukturfonderna avslutades vid toppmötet i Berlin 1999, vilken införde påtagliga förbättringar för deras funktion, har erfarenheterna från dessa två och ett halvt år visat att det finns marginal för ytterligare förbättringar. Vikten av den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken, där strukturfonderna är ett grundläggande instrument, tvingar oss till ett ständigt förbättringsarbete. Ett arbete vi alla är skyldiga att göra: de europeiska institutionerna, främst kommissionen, men även medlemsstaterna och de bidragsmottagande regionerna. Det är verkligen nödvändigt att fortsätta arbetet med att förenkla och minska byråkratin i strukturfondernas verksamhet och därför är det nödvändigt att förbättra arbetsmetoderna på områden som finansiering, kontroll, uppföljning och genomförande av stödprogrammen, liksom att länderna och regionerna måste välja mellan projekten utifrån bättre kriterier och bättre stödja och genomföra ett så bra utnyttjande av anslagen som möjligt, och därför bör vissa mekanismer stärkas, som " effektivitetsreserven" som skall uppmuntra och premiera de regioner som bäst har utnyttjat strukturfonderna.
Men i den nationella ekonomiska politiken får man aldrig försumma den ekonomiska och sociala sammanhållningens inrikes mål så målen måste vara konsekventa och inte motsägelsefulla med dessa mål. Desamma kan sägas om övrig gemenskapspolitik främst den gemensamma jordbrukspolitiken, konkurrenspolitiken och de statliga stöden, som genom de viktiga rättsliga och ekonomiska instrumenten som de har och om de riktas in bättre mot andra sammanhållningsmål kan bli oerhört värdefulla.
Låt oss slutligen titta på behovet av en större decentralisering eller en effektivare tillämpning av subsidiaritetsprincipen när det gäller den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken i Europeiska unionen. På det här området finns det naturligtvis fortfarande utrymme för att ge medlemsstaterna och regionerna mer ansvar. Principerna om decentralisering och subsidiaritet måste genomföras till sina yttersta konsekvenser. Men observera! Vi får inte när det gäller strukturfonderna, blanda ihop tillämpningen av subsidiaritetsprincipen med en hypotetisk och absurd åternationalisering av Europeiska unionens ekonomiska och sociala sammanhållningspolitik. Subsidiaritetsprincipen får aldrig tjäna som ett instrument för försöken att tömma de ekonomiska medlen i den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Tvärtom kräver denna princip på europeisk nivå en effektiv ekonomisk och social sammanhållningspolitik och den motiverar även, med tanke på utmaningarna från utvidgningen och den drastiska ökningen av regionala asymmetrier från denna, en förstärkning av de medel som rör denna verkliga pelare i det europeiska bygget. Vi får inte glömma att länder som Förenta staterna ger större resurser än Europeiska unionen till sin omfördelningspolitik.
Kort sagt, herr talman, ja till mer decentralisering i strukturfondernas förvaltning men också ett ja till att bibehålla och stärka den viktigaste verksamheten i Europeiska unionens ekonomiska och sociala sammanhållningspolitik, nämligen omfördelning av resurser och främjande av utvecklingen av de minst gynnade regionerna.

Cerdeira Morterero
Herr talman! Jag börjar mitt inlägg med att gratulera föredraganden, Pohjamo, eftersom jag anser att detta inte är ett gemensamt betänkande. Det är ett initiativbetänkande från parlamentet där vi vill införa nya förslag som förbättrar förvaltningen av strukturfonderna i ett avgörande ögonblick för Europeiska unionen och även för strukturfondernas framtid.
Detta betänkande har utarbetats med tanke på att det finns ett tydligt behov av att förbättra förvaltningen av regionalpolitiken som helhet och strukturfonderna i synnerhet, vars förvaltning måste bli mer flexibel. Betänkandet är även ett uttryck för det allmänna missnöje som finns i Europaparlamentet.
Parlamentets manöverutrymme och möjligheter att påverka när kommissionen lägger fram sina rapporter är praktiskt taget obefintliga. Därför anser vi att det nu är rätt tillfälle för att ge såväl strukturfonderna som parlamentet en mer dominerande politisk roll. Detta är det rätta tillfället för att uppmärksamma förseningarna i förvaltningen av dessa viktiga fonder, det är dags att rätta till dem och införa nya instrument.
Vi måste skilja mellan hur effektiva fonderna är budgetmässigt sett och hur effektiva de är i verkligheten. Att öka fondernas flexibilitet kommer helt klart att öka deras påverkan ute i samhället, vilket leder till att vi kan nå den större sammanhållning vi alla strävar efter.
Det är nödvändigt att införa nya instrument i förvaltningen av fonderna och fler socioekonomiska parametrar, god praxis, synlighet, och naturligtvis måste additionalitetsprincipen följas i större utsträckning. Genom att anta initiativ som detta, vilket vi kommer att göra vid morgondagens omröstning, kommer vi att tillföra nya förslag som förbättrar förvaltningen av strukturfonderna och regionalpolitiken som helhet. På så vis kommer vi att tillföra Agenda 2006 ett mervärde som är viktigt för alla.

Esclopé
Herr kommissionär, kära kolleger! Initiativbetänkandet av Pohjamo, som jag vill gratulera till hans tydlighet, belyser än en gång de mål som regionalpolitiken och strukturfonderna måste uppfylla. Dessa mål är det som framgår av konstaterade funktionsbrister inom tidigare program, varken mer eller mindre. Hur kan man då inte gå med på ett antal förslag, dvs. avsiktsförklaringar som syftar till att effektivisera programplaneringarna?
Samtidigt skulle jag i min tur vilja lägga tonvikten på vissa prioriteringar som framstår som viktiga, framför allt ute på fältet, när jag träffar invånarna i min region. En första synpunkt är återkommande, nämligen begränsningen för småskaliga projekt. Målet om en allmän förenkling är visserligen lovvärd, men får inte leda till att man systematiskt prioriterar större projekt, utan endast projekt som är bra, de som används för utveckling och som är ekonomiskt livsdugliga.
En andra synpunkt handlar om den politiska viljan att i större utsträckning göra staterna och deras lokala och regionala myndigheter delaktiga i kontrollen, men också, i ett tidigare led, i arbetet med att utarbeta programmen. Vi måste nämligen komma ihåg och påpeka att den lämpligaste nivån för en verklig bedömning av ett projekt alltid är den nivå som ligger närmast initiativtagaren.
Till sist: oavsett om det gäller utformningen, uppföljningen och utvecklingen av program i regionerna eller, framför allt, handläggningen av olika ärenden, allt tillsammans liknar - jag hoppas att ni förlåter mig uttrycket - en " gasfabrik" . Man måste se upp så att en alltför stark koncentration och alltför många tekniska hinder inte tar kål på projekten och att de inte leder till, som i Frankrike, att finansieringsmöjligheterna bara utnyttjas till viss del.
Jag kan inte avsluta detta inlägg utan att ställa mig frågande till punkt 12 i betänkandet. Det är faktiskt allra minst märkligt att kommissionen uppmanas att blanda sig i staternas rättsliga och administrativa organisation. Det är deras problem om de är mer eller mindre regionaliserade.
Sammanfattningsvis är det svårt att tillåta att EU återigen tillskansar sig en rätt som inte tillhör unionen, med regionalisering som täckmantel, framför allt inte med tanke på att det leder till att staterna töms på sitt innehåll.

Raschhofer
Herr talman, herr kommissionär! Betänkandet visar med all tydlighet att det i fråga om förvaltningen av strukturpolitiken fortfarande finns en lång rad brister och framför allt stort utrymme för förbättringar. I flera år har jag studerat dessa betänkanden noggrant, och i grund och botten är listan över brister alltid den samma.
Inom ramen för Agenda 2000 har det visserligen gjorts försök att förenkla regionalpolitiken, men ändå kvarstår fyra kärnpunkter för min kritik: 1: bristande effektivitet, 2: höga administrativa kostnader, 3: dåligt skydd mot bedrägerier, 4: brister i utvärderingen. Jag bekänner mig till den europeiska grundtanken om solidaritet. Det ligger även i de välmående staternas intresse att lyfta upp de svagare till gemenskapsnivå.
Trots detta kräver jag en djupgående reform av EU:s regionalpolitik. Utan en kritisk granskning av denna blir framtiden för en utvidgad union oviss, framför allt med avseende på finansieringen efter år 2006. För att tala klarspråk: Utvidgningen kommer att kosta - och detta måste vi säga öppet. Men hur meningsfullt är det egentligen när kommissionen, som ett exempel, å ena sidan föreslår inskränkningar i den gemensamma jordbrukspolitiken för kandidatländernas del samtidigt som dessa å andra sidan erbjuds kompensation i form av ökade strukturbidrag? Dessa strukturmedel kan nämligen endast nyttjas fullt ut om ansökarländerna i gengäld finner sig i att ytterligare skuldsätta sin budget. Har kommissionen verkligen tänkt igenom detta?

Talmannen
Vi har nu kommit fram till frågestunden. Debatten kommer att avbrytas vid denna punkt. Sammanträdet återupptas kl. 21.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0002/2002)
Vi kommer att behandla frågor till rådet.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 1 från (H-0950/01):
Angående: Omänskliga förhållanden i egyptiska fängelser Sedan 1989 sitter Kostas Kastanias i egyptiskt fängelse, där han hålls under sträng bevakning och avtjänar ett livstidsstraff med straffarbete som en följd av rättsfallet om motorfartyget " Thanassis" . Han är den ende av de dömda som fortfarande är i livet, eftersom de två andra greker som dömdes och sattes i fängelse i samma rättsfall har avlidit på grund av de svåra påfrestningarna och de omänskliga förhållandena i egyptiska fängelser. Den senast avlidne, Tassos Kontogiannis, dog under oklara omständigheter. Rådet har tidigare fått en fråga om det senare fallet.
Mot bakgrund av att detta rättsfall har väckt mycket uppmärksamhet i Grekland på grund av de omänskliga förhållanden som råder i egyptiska fängelser (celler på tre gånger fyra meter för tjugo personer) och eftersom Kostas Kastanias hälsa oåterkalleligen sviktar, vill jag fråga rådet om det kommer att använda sitt inflytande i syfte att verka för att denne fånge får avtjäna resten av sitt straff i ett grekiskt fängelse?

de Miguel
. Det är en stor tillfredsställelse för mig att delta i Europaparlamentets frågestund å rådets ordförandeskaps vägnar, och särskilt med en så framstående talman.
När det gäller ledamot Alavanos muntliga fråga vill jag göra klart att rådet inte har haft tillfälle att undersöka de förhållanden ledamoten tar upp. Dessa frågor är enbart medlemsstaternas ansvar och Grekland bör ta upp detta ärende direkt med de egyptiska myndigheterna. Dessutom finns det till synes ett bilateralt avtal mellan Egypten och Grekland om utlämning av fångar, vars mål är att fångarna skall kunna avtjäna sitt straff i sitt hemland.
Rådet är medvetet om att förhållandena i de egyptiska fängelserna kan vara hårda. Spanien känner även individuellt och som medlemsstat i unionen till samma problem, eftersom även Spanien har problem med spanska fångar i egyptiska fängelser.
Även om frågan om situationen i fängelserna inte direkt tas upp inom det ekonomiska samarbetet inom ramen för associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Egypten, kan dessa två instrument vara till nytta, och faktum är att andra medlemsstater har använt dem för detta syfte, för att fästa uppmärksamheten på förhållandena i arrestlokaler och behandlingen av de anhållna.
I det associeringsavtal som undertecknades den 25 juni 2001 i Luxembourg, och som inte har trätt i kraft ännu på grund av att alla instrument för ratificering inte har deponerats, fastställs respekten för de mänskliga rättigheterna som en av de grundläggande faktorerna.
Skyddet av de personer som anhålls eller fängslas finns med bland de allmänna mänskliga rättigheterna och i det nationella åtgärdsprogrammet för Egypten för 2000-2004, vilket har ett anslag på 351 miljoner euro. I detta program ingår även stöd till utveckling av det sociala samhället, utbildning och ökat socialt skydd för de mindre gynnade och utsatta grupperna i det egyptiska samhället.
Jag anser att rådet bör använda instrumenten i associeringsavtalet med Egypten för att utöva påtryckningar på Egypten, för att intressera sig situationen för fångar från Europeiska unionen i egyptiska fängelser, men vi kan dock inte vidta några åtgärder tills associeringsavtalet har ratificerats, och som sagt har inte instrumenten för ratificering deponerats.
Följaktligen anser jag det vara på sin plats att uppmana medlemsstaterna att så snart som möjligt ratificera detta och även andra Medelhavsavtal.

Alavanos
Jag tackar ministern för hans svar. Ärendet brådskar. Det rör sig bokstavligen om en krönika om ett förebådat dödsfall. Tre personer fängslades 1989. Två av dem har dött - den senaste i oktober 2001, av halsfluss. Tjugo fångar trängs i celler på tre gånger fyra meter. Min vädjan till ministern avser denna levande döde, men om det även finns spanska medborgare eller andra gemenskapsmedborgare som delar samma öde, ber jag honom ingripa politiskt gentemot de egyptiska myndigheterna, så att dessa personer får avtjäna återstoden av sina straff i fängelser i Europeiska unionens medlemsländer. I annat fall, herr minister, kommer vi på grund av byråkratin, på grund av att vi ägnar oss åt andra frågor, att bli medskyldiga. Detta är en fråga för den grekiska regeringen. Den grekiska regeringen har inte lyckats lösa saken av egen kraft. Europeiska unionen har mycket större möjlighet att lyckas.

de Miguel
. (ES) Jag noterar noga ledamot Alavanos upprepade begäran och kommer att ta upp den här frågan inför rådet för att undersöka möjligheterna till att rådets ordförandeskap kan göra omedelbara efterfrågningar i Kairo, med tanke på fången Kostas Kastanias hälsa, vilket är vad som ledamot Alavanos syftar på.

Talmannen


Carlos Carnero González
Fråga nr 2 från (H-0952/01):
Angående: Den bindande karaktären i artikel 19.2 i Stadgan om de grundläggande rättigheterna när det gäller utlämningsavtal mellan EU och Förenta staterna Enligt uppgifter i massmedia har Spanien, som den 1 januari 2002 tar över EU-ordförandeskapet, föreslagit ett utlämningsavtal mellan EU och Förenta staterna.
Inom det nödvändiga samarbetet mellan EU och Förenta staterna i kampen mot terrorismen bör man enligt min mening mycket noggrant iaktta de grundläggande principer och värderingar som gäller för rättsstaten. I dessa värderingar ingår i unionens medlemsstater avskaffande av dödsstraffet.
Av denna orsak anser jag - i likhet med de största människorättsorganisationerna - att varje framtida avtal mellan EU och Förenta staterna måste beakta ordalydelsen och andemeningen i artikel 19 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, mot bakgrund av att dödsstraffet fortfarande är i kraft i Förenta staterna och att man dessutom är på väg att inrätta militärdomstolar.
Har rådet för avsikt att betrakta artikel 19.2 i Stadgan om de grundläggande rättigheterna som fullständigt bindande i varje utlämningsavtal som ingås med Förenta staterna?

de Miguel
. (ES) Rådet erinrar er om att det i punkt två i slutsatserna i den handlingsplan som godkändes vid det extra möte Europeiska rådet höll den 21 september, står att Europeiska rådet efterlyser ett skyndsamt genomförande av alla befintliga konventioner om kamp mot terrorism, det vill säga alla konventioner inom ramen för Förenta nationerna, OECD och andra internationella organ.
Europeiska unionen stöder det indiska förslaget att inom Förenta nationerna utarbeta en allmän konvention mot internationell terrorism för att förstärka effekterna av insatserna under de senaste 25 åren under ledning av Förenta nationerna.
Ordförandeskapet ansåg det absolut nödvändigt att inom ramen för sitt program nå ett gemensamt område där kampen mot alla former av brottslighet, särskilt de allvarligaste formerna, som till exempel terrorism, människohandel, narkotikahandel och penningtvätt utformas med hjälp av kriterier för reglering och gemensamma åtgärder och att detta mål delas av alla medlemsstater. I detta sammanhang föreslår ordförandeskapet även att den viktiga europeiska häktningsordern, vilken kommer att ersätta de nuvarande utlämningsförfarandena mellan medlemsstaterna, skall utformas.
Dessutom anser ordförandeskapet att det är mycket viktigt och prioriterat att förstärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, mer konkret inom ramen för rättsligt samarbete när det gäller kampen mot terrorismen.
I det här sammanhanget vill rådet påminna om att frågan om Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna bör lösas inom ramen för debatten om unionens framtid.
Vid Europeiska rådet i Laeken den 14-15 december 2001 beslutades det att ett konvent skall inrättas som skall behandla den frågan, särskilt frågan huruvida stadgan om de grundläggande rättigheterna skall inbegripas i fördraget och frågan om Europeiska gemenskapen skall ansluta sig till Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Utan att bedöma hur denna fråga kommer att besvaras på förhand erinrar rådet även ledamoten om att det i Fördraget om Europeiska unionen, artikel 6.2, står att " Unionen skall som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950" .
I artikel 3 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilket även framgår av rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, fastställs det att ingen kan bli fördriven, utvisad eller utlämnad till en stat där personen kan utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.

Carnero González
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag tackar er för ert svar, men jag vill upprepa frågan.
Vi vet alla att det nödvändiga antiterroristsamarbetet mellan demokratierna har inletts och så även samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, men detta får inte utgöra något hinder för Europeiska unionens helhjärtade försvar av sina grundläggande värderingar: i det här fallet avskaffande av dödsstraffet. Som vi alla vet är dödsstraffet tyvärr fortfarande i kraft i Förenta staterna.
Vi vet även att man i konventet kommer att behandla frågan om inbegripande av stadgan om de grundläggande rättigheterna i den framtida europeiska grundlagen, men stadgan proklamerades även vid Europeiska rådet i Nice, och jag anser att den i och med detta har ett politiskt värde som är bindande för oss som har proklamerat den. I det sammanhanget, herr tjänstgörande rådsordförande, och med anledning av den hänvisning ni gjorde till Europakonventionen om skydd för mänskliga rättigheter frågar jag er: kommer Europeiska unionen att utlämna vem som helst som är anklagad för allvarliga brott, bland dessa terrorism, om risken finns att dessa personer kan dömas till döden eller avrättas?

de Miguel
. (ES) Herr Carnero var närvarande i parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik när jag gjorde fullständigt klart, och jag upprepar det gärna, att Europeiska unionen aldrig - jag upprepar - aldrig i enlighet med någon typ av avtal med Förenta staterna, kommer att tillåta att någon europeisk medborgare utlämnas. Dock finns det inga garantier när det gäller två frågor - inte en utan två frågor: att dödsstraffet aldrig kommer att tillämpas och att en europeisk medborgare aldrig kommer att dömas av en militärdomstol av det slag som nu har införts efter den 11 september. Jag sade detta i utskottet och jag upprepar det i dag i plenum.
I den debatt vi nyss hade här i salen om Europeiska unionens ställning i FN:s kommission för mänskliga rättigheter, sade vi dessutom att en av de frågor som är viktigast för oss att ta upp i kommissionen för mänskliga rättigheter är att kämpa för att dödsstraffet avskaffas i alla världens länder, oberoende av religioner, kulturer och så vidare.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande, bortfaller fråga nr 3.

Miguel Angel Martínez Martínez
Fråga nr 4 från (H-0958/01):
Angående: Översyn av den gemensamma ståndpunkten om Kuba AVS-EG-ministerrådet antog vid sitt sammanträdde i Bryssel den 6-7 december 2001 en resolution i vilken det under punkt 2 uppmanar EU att med utgångspunkt i denna anda (det positiva samförstånd som uppnåddes under det senaste besöket av gemenskapens trojka den 30 november 2001, enligt vad som anges i rådets egen resolution göra en grundlig översyn av den gemensamma ståndpunkten om Kuba, så att detta land kan få en rättvis och opartisk behandling. Vidare uttrycker ministerrådet under punkt 3 sin fasta förhoppning om att denna översyn kommer att leda fram till att Kuba ansluts till AVS-EG-partnerskapsavtalet som undertecknades i Cotonou, utan speciella eller orättvisa villkor.
Vad ämnar Europeiska unionens råd göra med avseende på AVS-ländernas förnyade begäran om att den gemensamma ståndpunkten om Kuba skall revideras, och att Kuba skall tillåtas underteckna Cotonouavtalet på samma villkor som övriga AVS-länder? Har rådet redan svarat eller har det för avsikt att svara på AVS-ministerrådets begäran?

de Miguel
. (ES) Europaparlamentet känner väl till dialogen mellan Europeiska unionen och Kuba, som avbröts av de kubanska myndigheterna när de inställde det sammanträde med Europeiska unionens trojka som planerades äga rum i april år 2000. Denna dialog återupptogs den 1-2 december 2001 när trojkan besökte Havanna.
Återupptagandet av dialogen är resultatet av mycket aktiva ansträngningar från ordförandeskapets sida, vilket rådet har informerat kammaren utförligt om, särskilt vid november och december månads sammanträdesperioder. Dessutom tog rådet upp denna fråga vid det sammanträde med gemensamma parlamentariska församlingen AVS-EU som ägde rum i Bryssel mellan den 29 oktober och den 1 november 2001. Vid detta tillfälle erinrade rådet bland annat om att det aldrig har lagt in veto mot Kubas anslutning till Cotonouavtalet, utan att det var Kuba som drog tillbaka sin ansökan om anslutning i maj 2000. Rådet meddelade att det är berett att överväga frågan när Kuba officiellt har lagt fram sin kandidatur i enlighet med bestämmelserna i avtalet.
Den 10-11 december genomförde rådet (allmänna frågor) sin tionde utvärdering om unionens gemensamma ståndpunkt. Man ansåg att den fortsatt skall ligga till grund för Europeiska unionens politik gentemot Kuba.
Rådet anser även att det är mycket viktigt att fortsätta den dialog som har inletts för att man skall kunna komma fram till påtagliga resultat. Särskilt när det gäller ett framtida samarbete som grundas på respekt för de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och rättsstaten. I fråga om detta erinrade rådet om man förväntar sig tydliga signaler när det gäller genomförandet av målen i den gemensamma ståndpunkten.
Rådet upprepade även Europeiska unionens mål för förbindelserna med Kuba: att uppmuntra en övergångsprocess till pluralistisk demokrati och respekt för mänskliga rättigheter samt en hållbar återhämtning och förbättring av det kubanska folkets levnadsstandard.
Efter ingående undersökningar och utbyte av information konstaterade rådet även att det finns allvarliga brister när det gäller erkännande och tillämpning av de civila och politiska friheterna samt att de kubanska myndigheterna vägrar att överväga möjligheten att införa reformer som leder till ett politiskt system som grundas på dessa värden.
Rådet noterade ändå vissa positiva signaler: ökad religiös frihet och icke-tillämpning av dödsstraff sedan två år tillbaka, vilket vi ser som ett resultat av att de civila och politiska friheterna tillämpas, ett av unionens politikområden. Där dödsstraffet inte kan avskaffas, måste vi åtminstone försöka uppnå att det inte tillämpas. Rådet noterade även en avsevärd minskning av antalet politiska fångar och en ökad ratificering av Förenta nationernas instrument på området för mänskliga rättigheter. Detta är de positiva tecknen. Rådet välkomnar även den kubanska regeringens beslut att godkänna Kubas anslutning till Förenta nationernas samtliga konventioner mot terrorism, vilket fattades vid sammanträdet den 4 oktober.
Rådet erinrade även om att Europeiska unionen anser att Kubas anslutning till principerna i Förenta nationernas Internationella konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter samt Internationella konventionen om politiska och civila rättigheter är mycket viktiga och önskar att Kuba undertecknar båda konventionerna så snart som möjligt.
I detta sammanhang anser jag slutligen att det är viktigt att betona att den tyska delegationen utarbetade en förklaring under den tionde utvärderingen av Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt mot Kuba, i vilken man godkänner rådets slutsatser, men uppmanar kommissionen att utarbeta en effektiv samarbetsram på kort sikt. Rådet ämnar att utvärdera sin gemensamma ståndpunkt mot Kuba inom sex månader mot bakgrund av de händelser som inträffar under denna period.

Martínez Martínez
Vi intygar än en gång vår vänskap och personliga uppskattning av rådets tjänstgörande ordförande men vi anser att det är en dumhet att den gemensamma ståndpunkten har ratificerats. Enligt vår åsikt är den gemensamma ståndpunkten negativ, på Kuba anser alla att den är det: såväl regeringen som oppositionen och kyrkan och praktiskt taget alla ambassadörer för Europeiska unionens medlemsstater i Havanna anser att ståndpunkten är ineffektiv och till och med får motsatt verkan.
Jag anser naturligtvis att ratificeringen av den gemensamma ståndpunkten avsevärt har bromsat den återupptagna dialogen som vi, precis som ni, välkomnade och såg optimistiskt på.
Min fråga är nu följande: vad kommer ni och rådet att svara på AVS-ländernas förnyade begäran om att Kuba skall behandlas på samma sätt som de övriga länderna och att Kuba skall tillåtas underteckna Cotonouavtalet på samma villkor som övriga AVS-länder?
Det är min fråga, och med all respekt vill jag säga er, herr tjänstgörande rådsordförande, att vi kommer att ställa samma fråga ännu en gång om en månad i Kapstaden vid den parlamentariska församlingen, inför alla AVS-ländernas deltagare, vilka enhälligt och vid upprepade tillfällen har begärt att Kuba tas med som medlem i deras gemenskap.
Tack och än en gång välkommen, herr de Miguel.

de Miguel
. (ES) Ärade ledamot, käre vän! När ni ställer den frågan till mig i Kapstaden kommer jag att svara er på samma sätt som jag gör nu.
Europeiska unionens ståndpunkt har alltid varit positiv. Jag sade er, ärade ledamot, att AVS-kommittén redan under förhandlingarna om Cotonouavtalet, som nu har trätt i kraft, och som ägde rum i februari år 2000 om minnet inte sviker mig, lade fram ett formellt förslag om att Kuba skall gå med så snart landet undertecknar det nya avtalet, vilket Europeiska rådet fullständigt instämmer i. Till rådets och AVS-ländernas förvåning försvann Kubas delegat - som då var industriministern - från sammanträdet och det fanns inga möjligheter att formalisera denna fråga eftersom Kuba inte var närvarande för att ge sitt samtycke.
När Kuba är berett att axla skyldigheterna i Cotonouavtalet och inte bara utnyttja fördelarna, garanterar jag er att unionens ordförandeskap och rådet fullständigt kommer att stödja Kubas inträde.
Vi kommer inte att sakna tillfällen. Ni tog upp den parlamentariska församlingen och jag tar upp det ministermöte som planeras under det spanska ordförandeskapet mellan AVS-länderna och rådets ministrar och som kommer att äga rum i Dominikanska republiken. Det kan vara ett lika bra tillfälle som ett annat.
Under förutsättning att Kuba åtar sig att uppfylla skyldigheterna i Cotonouavtalet, och inte bara vill utnyttja fördelarna, kommer vi alltid att vara beredda att ge ett positivt svar.

García-Margallo y Marfil
Herr tjänstgörande ordförande! Min kollega Miguel Ángel Martínez och jag själv, som har arbetat politiskt tillsammans sedan år 1977, har diskuterat dessa frågor mycket och jag skulle vilja klargöra vissa saker.
För det första, vad Kuba vill - och så uttryckte Pérez Roque det inför den parlamentariska delegationen - är att Europeiska unionen garanterar att den inte kommer att motsätta sig en ansökan från Kuba om inträde i AVS. Innan Kuba lägger fram sin ansökan, vill landet ha en formell garanti för att det inte kommer att finnas motstånd.
För det andra har Martínez och jag skilda uppfattningar om situationen på Kuba. Jag sammanträffade med personer ur oppositionen, med dissidenter, och de sade att de personer som står utanför regimen helt enkelt inte existerar.
För det andra, när det gäller ambassadörernas bedömningar, fördes det en vänskaplig diskussion - åtminstone vid det sammanträde som jag var närvarande vid - men jag skulle vilja veta hur det är möjligt att alla regeringar - med viss reservation för Tyskland, har motsatta åsikter jämfört med deras ambassadörer enligt Martínez: ambassadörerna är positivt inställda till att föra en dialog utan villkor, regeringarna är positivt inställda till att behålla den gemensamma ståndpunkten, detta så långt tillbaka som i december.
Jag frågar den tjänstgörande rådsordföranden om han instämmer i bedömningen att den kubanska regeringen ännu har lång väg kvar att gå för att uppfylla kraven i den demokratiska klausulen, såväl när det gäller att ingå ett associeringsavtal som för att upprätta andra kontakter med Europeiska unionen, och jag skulle vilja att han utvecklar frågan om ekonomisk frihet och de grundläggande rättigheterna - vad som förut kallades formell demokrati, och som vi nu alla delar - och om den politiska mångfalden, vilket är villkoren i den gemensamma ståndpunkten.

Talmannen
Herr de Miguel! Jag råder er till att inte ge ett ingående svar som ledamoten begär, utan att ni svarar kortfattat på denna fråga såsom är brukligt.

de Miguel
. (ES) Mycket kort vill jag säga ledamot García-Margallo att jag håller med om hans linje när det gäller det grundläggande. Jag sade det redan tidigare i mitt svar: Europeiska unionen har en positiv inställning, under förutsättning att Kuba är berett att godta de skyldigheter som Cotonouavtalet medför och att förbindelserna med Europeiska unionen är förknippade med vissa villkor, vilket alla känner till.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 5 från (H-0959/01):
Angående: Det spanska ordförandeskapet och de afghanska kvinnornas omänskliga situation Vilka åtgärder har det spanska ordförandeskapet för avsikt att vidta för att förbättra den omänskliga situationen för kvinnorna i Afghanistan?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Det spanska ordförandeskapet kommer att fortsätta att föra unionens nuvarande politik, vars syfte är att systematiskt förbättra situationen för mänskliga rättigheter i Afghanistan och framför allt när det gäller de afghanska kvinnornas rättigheter.
Vid sitt sammanträde den 10 december välkomnade rådet Petersbergavtalet, i vilket de provisoriska avtal som är tillämpliga i Afghanistan fastställs och rådet upprepade sitt löfte att spela en viktig roll i den internationella ansträngningen för att bidra till återuppbyggandet av Afghanistans samhälle och ekonomi. Vid detta tillfälle betonade ministrarna även det särskilda behovet av att främja kvinnornas roll i det afghanska samhället.
Under ministerkonferensen om Afghanistan som nyligen ägde rum i Tokyo - 21-22 januari - förklarade kommissionens ordförandeskap, i egenskap av unionens medordförande i ledningsgruppen för återuppbyggnaden av Afghanistan, unionens ståndpunkt inför de övriga internationella bidragsgivarna och den afghanska provisoriska myndigheten.
Unionens delegation förklarade bland annat att Europeiska unionens stöd är beroende av att alla de afghanska grupperna utan reservationer kommer att tillämpa andan och bokstaven i Petersbergavtalet, vars mål är att inrätta en regering som har en bred grund och som är mångetnisk och fullständigt representativ och åtar sig att agera för jämställdhet mellan könen och förbättring av kvinnornas situation.
I Tokyo betonade Europeiska unionen även vikten av att Afghanistan återupptar arbetet med nödhjälp, rehabilitering och utveckling och att folkgrupper från alla regioner och alla etniska grupper deltar i detta arbete, särskilt kvinnor. Rådet kommer att fortsätta att nära övervaka uppfyllandet av dessa kriterier under de kommande månaderna och åren.
I det här sammanhanget vill rådet erinra om att Europeiska unionens särskilda sändebud i Afghanistan, ambassadör Kleiber, nu har inlett sitt arbete i Kabul. Han bistås av ett särskilt sändebud från ordförandeskapet, ambassadör López Nadal. Rådet kommer att särskilt försäkra sig om att kvinnorna får möjlighet att fullständigt delta i uppbyggnaden av landets framtid. I detta sammanhang hänvisar rådet även till svaret på den muntliga frågan H-0897/2001.

Izquierdo Rojo
Under de senaste åren har den talibanska fundamentalismen visat överdriven grymhet mot kvinnorna och än i dag fortsätter effekterna av detta att förstöra de afghanska kvinnornas liv. Männen går fortfarande beväpnade och detta innebär ett tydligt hot. I förrgår, herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, såldes en sjuårig flicka till äktenskap för att stilla familjens hunger och behov.
Rådets tjänstgörande ordförande gav mig ett mycket engagerat svar, men han kom inte med något nytt. Om jag fördjupar mig i detta och utan att hänvisa till frågor som nu tillhör det förflutna, vill jag fråga om det spanska ordförandeskapet är berett att vidta någon åtgärd för att sjuåriga flickor inte fortsättningsvis säljs till äktenskap? Skulle rådet åtminstone vara berett att vidarebefordra denna brådskande fråga, så något slags åtgärder vidtas för att undvika dessa hemskheter?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag vill svara ledamot Izquierdo Rojo att unionens politik om Afghanistan i den här frågan är absolut odelbar och tillämpas för alla kränkningar mot de mänskliga rättigheterna och särskilt mot kvinnornas rättigheter.
Det fall som ni citerar är bara ett i mängden av förfärligheter och trakasserier som många människor, barn, män och kvinnor har utstått i Afghanistan. Följaktligen är unionens politik när det gäller alla dessa frågor densamma och kommer alltid att vara det.
Jag kan garantera er att vi kommer att börja arbeta och att vi kommer att försöka förstärka vårt politiska agerande i Afghanistan. Vi kommer alltid att sätta skyddet av dessa rättigheter som ett villkor för allt stöd, vilket även inbegriper att förhindra att minderåriga säljs till äktenskap.

Rübig
Herr talman! Som medlem av budgetutskottet vill jag understryka att Europa inte enbart bör vara payer, utan framför allt player. Det är väl främst den sociala situationen i Afghanistan som är allt annat än tillfredsställande. För kvinnorna handlar det om att kunna integreras i arbetslivet. Detta förutsätter givetvis att det finns företag, framför allt små och medelstora företag och familjeföretag. Tror ni att vi genom våra betalningar även skulle kunna bidra till att nya företag grundas?

de Miguel
. (ES) Vad vi försöker skapa är en övergripande utvecklingsplan för Afghanistan, vilken vi just har börjat arbeta med. Vi förfogar nu över stora finansiella medel, eftersom Europeiska unionen har bidragit med stora summor som ni vet, vi är den största bidragsgivaren inom det internationella samfundet.
Det finns även andra medlemmar i det internationella samfundet som har bidragit. Nu har vi grunden för att utforma de nödvändiga utvecklingsprogrammen, och vi kommer även att främja utvecklingen av små och medelstora företag som enligt allas åsikt är en av de viktigaste faktorerna för Afghanistans utveckling, eftersom man på kort sikt inte kan vänta sig att det kommer att göras några betydande investeringar i stora industrier och projekt. Vi kommer därför tillsammans med kommissionen att börja utarbeta alla dessa program.
Vi är naturligtvis mycket medvetna om att kvinnorna har en mycket viktig roll att spela inom de små och medelstora företagen och anser att kvinnornas roll i Afghanistan kommer att omvärderas i och med detta.

Avilés Perea
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Under det talibanska styret i Afghanistan och även innan dess har kvinnornas situation varit beklaglig. De har stötts ut, förnedrats och förföljts. Man har till och med berövat dem deras åsikter och tankesätt och detta var en normal situation, vilket försvårar en eventuell förändring.
Självklart kan vi inte godta att flickor säljs, att kvinnorna fortfarande är utstötta och att deras mänskliga rättigheter inte erkänns. Därför anser parlamentet att det spanska ordförandeskapet för unionen kunde göra något mer, kanske inrätta något speciellt stödprogram för dessa kvinnor som har stötts ut på ett fruktansvärt sätt, eftersom den nuvarande situationen i Afghanistan faktiskt inte kan jämföras med återuppbyggnad av andra länder som har varit i krig.
Kan den tjänstgörande rådordföranden fördjupa det svar han har gett om denna situation?

de Miguel
. (ES) Jag vill erinra er om att ansvaret för att utforma utvecklingsprogrammen för att göra de nödvändiga investeringarna med de bidrag man har samlat in vid toppmötet i Tokyo tillkommer Europeiska kommissionen, som är den institution som utarbetar alla dessa program. Programmen berör inte bara utveckling av små och medelstora företag utan handlar framför allt om utbildning. Det faktum att kvinnorna fullständigt stötts ut från utbildningssystemet är väl känt och genom att frånta dem rätten till utbildning har man fullständigt förnekat dem tillträde till alla samhällsfunktioner.
Jag har information om att kommissionär Patten och det berörda generaldirektoratet inom kommissionen är i färd med att utarbeta dessa program, och ett av de grundläggande målet för dem är - jag upprepar - att kvinnorna återtar sin plats i det afghanska samhället. För närvarande har jag inte möjlighet att ge er närmare detaljer, men jag kommer naturligtvis att vidarebefordra den oro Europaparlamentet känner till kommissionen, så att man ägnar särskild uppmärksamhet åt att anslå medel för program för åtgärder för att hjälpa de afghanska kvinnorna att återta sin roll i det afghanska samhället.

Talmannen


Rosa Miguélez Ramos
Fråga nr 6 från (H-0963/01):
Angående: Regionala regeringars närvaro i rådets sammanträden Olika medlemsstaters federala, regionala eller decentraliserade struktur, har lett till att deras delegationer vid ministerrådens sammanträden även omfattar företrädare för sagda regioner eller bundesländer, såsom tillåts i Fördraget om Europeiska unionen efter Maastrichtreformen för tio år sedan. Regionala representanter har till och med lett medlemsstaters delegationer och rentav, under det belgiska ordförandeskapet, lett sammanträdena i de rådskonstellationer som rörde ämnen som föll inom sagda regioners befogenhetsområden.
I andra medlemsstater, exempelvis Spanien, som har regioner eller autonoma enheter med omfattande lagstiftningsbefogenheter, tillåter centralregeringen inte att företrädare för dessa regioner eller autonoma enheter deltar i dess delegationer i rådets olika sammanträden, inbegripet de fall då regionerna, och inte centralregeringen, är ensamt behöriga.
Hur bedömer rådet denna omständighet? Vilka medlemsstater med federal eller autonomibaserad politisk struktur liknande den spanska låter företrädare för olika nationaliteter eller regioner delta i sina rådsdelegationer? Vilka medlemsstater gör det inte? Avser det spanska ordförandeskapet, efter att regionerna erkänts vid toppmötet i Laeken, att främja regionernas eller de autonoma enheternas deltagande?

de Miguel
. (ES) Rådet erinrar den ärade ledamoten om att det i artikel 203 i Fördragen om upprättandet av de Europeiska gemenskapen fastställs att rådet skall bestå av en företrädare för varje medlemsstat på ministernivå med befogenhet att fatta bindande beslut för denna medlemsstats regering.
I enlighet med denna bestämmelse är det varje stats exklusiva befogenhet att bestämma hur den skall företrädas vid rådets sammanträden och vilka personer som skall ingå i medlemsstatens delegation. Detta beslut beror oundvikligen på nationella författningsenliga avtal som skiljer sig från en medlemsstat till en annan, eftersom varje medlemsstat har sin egen författning och sin egen territoriella organisation.
Följaktligen kan inte rådet kommentera ett beslut som en medlemsstat har fattat individuellt om hur den skall vara företrädd.

Miguélez Ramos
Herr talman! Det som rådets företrädare just påminde oss om är en ovedersäglig sanning: varje medlemsstat har egen befogenhet för att bestämma vilka personer som skall ingå i delegationerna vid rådets sammanträden.
Jag anser emellertid att avståndet mellan samhället och medborgarna å ena sidan och deras företrädare å andra sidan ökas när företrädare för de regionala regeringarna inom en medlemsstat, som å sin sida har exklusiva befogenheter, inte finns med i de nationella delegationerna vid rådets sammanträden.
En del kallar det avståndstagande, andra kallar det för demokratiskt underskott, och situationen förvärras ännu mer av att vissa regioner eller enheter har möjlighet att vara företrädda i regionerna och andra inte har det.
I vissa medlemsstater, som min, är regionerna, de självstyrande regionerna, lika statliga som de centrala regeringarna, vilket återspeglas i vår konstitution. Presidenten för min region, Galicien, är en stark förespråkare för regionalt deltagande.
Emellertid hävdas det att det är nationens regering som skall vara företrädd i utrikespolitiken och jag frågar er: anser rådet att beslut om intern gemenskapspolitik, som till exempel fiskeripolitik, jordbrukspolitik eller konsumentfrågor ingår i den internationella politiken eller utrikespolitiken, eller anser man att det handlar om gemenskapsinterna frågor?

de Miguel
. (ES) Fru ledamot! Jag kan inte instämma i vad ni har sagt om att regionerna är lika statliga som unionens medlemsstater, eftersom det är staterna som är medlemmar i unionen och följaktligen är de enda som har rätt att delta i rådets ministermöten. Regionerna kan ha befogenheter inom ett decentraliserat område och en stat kan överlåta befogenheter till territoriella enheter. Överlåtandet av befogenheter varierar mellan medlemsstaterna och dessutom finns det olika system inom en och samma medlemsstat. Till och med i de länder som har överlåtit många befogenheter, vilket är fallet med Tyskland, Österrike eller Spanien, är systemen fullständigt olika. Ni kan inte jämföra det tyska federala systemet med den spanska statens system med självstyrande regioner.
Följaktligen fattar medlemsstaterna beslut internt om hur den skall vara företrädd och hur de territoriella enheternas intressen skall företrädas på bästa sätt i förhållande till medlemsstatens allmänna intressen. Gemenskapsinterna frågor hamnar naturligtvis inte inom det utrikespolitiska området, men jag erinrar er om att rådets företrädare i utrikespolitiska frågor är Europeiska unionens medlemsstater och det tillkommer dem att slå vakt om de ståndpunkter som påverkar alla medlemsstater enligt det konstitutionella systemet.
Följaktligen utgår vi från principen att varje medlemsstat tillämpar sin författning, vilket inte på något sätt innebär att frågan om de territoriella enheterna skall vara företrädda beror på ett eller annat system.

Naranjo Escobar
Jag tackar för rådets svar, eftersom det tydligt visar att rådet inte kan gå emot den rådande principen om institutionell självständighet.
För det andra vill jag betona att Spanien har varit medlem i Europeiska unionen sedan år 1986 och denna institutionella ram har respekterats alltsedan dess. Även under den tid vi hade socialistiska regeringar.
För det tredje anser jag att det inte finns några enhetliga ståndpunkter i den här debatten, inte ens på det akademiska området, när det gäller de självstyrande regionernas ståndpunkter. Därför vill jag fråga er om ni inte anser att det skulle vara bra att öka Regionkommitténs roll i unionens arbete.

de Miguel
. (ES) Jag har redan sagt att det är mycket viktigt att vidareutveckla systemet för internt samarbete. Dessutom talade jag inte bara om det land jag företräder, utan om alla unionens medlemsstater.
Jag anser inte att de självstyrande regionernas intressen skall spela in när det gäller att fastställa den politik som medlemsstaterna för i rådet. Detta görs framför allt genom dialog via de institutionella kanaler som har inrättats för detta syfte.
Jag anser att detta bör vara målet för alla unionens regeringar: att internt samarbeta allt intensivare med de territoriella enheterna, framför allt med dem som har lagstiftande befogenheter.

Purvis
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag företräder ett av Europas äldsta och längst överlevande kungariken - Skottland - som utgör en till stor del autonom del av Förenade kungariket, som det tillhör. De skotska ministrarna deltar förvisso ibland vid, och till och med företräder Förenade kungariket vid rådets möten.
Min fråga gäller dock det konvent som nu inrättas för att diskutera EU:s framtid, där ingen skotsk minister eller ledamot av det skotska parlamentet kommer att närvara.
Anser ni att det vore lämpligt för regionala församlingar, parlament och regeringar att vara företrädda vid detta mycket viktiga konvent som skall besluta om den framtida utformningen för EU, där Skottland och era regioner i Spanien i allra högsta grad ingår?

de Miguel
. (ES) Ärade ledamot! Europeiska unionens konvent kommer snart att inleda sitt arbete. I konventet kommer det att finnas företrädare för regeringarna, de nationella parlamenten, Europaparlamentet och kommissionen. Även företrädare för Regionkommittén och den ekonomiska och sociala kommittén är inbjudna.
Det finns inget som förhindrar en medlemsstat att inom den parlamentariska delegationen eller inom regeringens delegation ackreditera personer som intresserar sig för regionernas problem. Därför, ärade ledamot, står det varje medlemsstat fritt att ackreditera de personer de önskar till konventet.
Varken ordförandeskapet eller rådet har för avsikt att ställa upp villkor för debatten i konventet. Alla frågor som berör regionerna kan behandlas inom konventet och konventet kommer att göra de rekommendationer det anser lämpligt till regeringskonferensen om vikten av regionernas roll i processen för beslutsfattande inom unionen. Regeringskonferensen kommer sedan att fatta beslut i den här frågan.
  

Talmannen
Ni vet redan att man endast får ställa två följdfrågor. Man vill ställa ordningsfrågor och jag kommer att tillåta dem, men jag ber er att inte missbruka ordningsfrågorna.

Ortuondo Larrea
Herr talman! Jag tror att det skulle ha varit lämpligare om jag hade fått ordet tidigare. När ni har varit talman vid liknande debatter har ni slagit samman frågor från ledamöterna som handlar om liknande ämnen.
Jag har fråga nr 13, som är praktiskt taget identisk med fråga nr 6, och jag skulle ha velat att ni som vid andra tillfällen hade slagit ihop frågorna, så vi slipper diskutera samma fråga två gånger.
Jag vet inte om det fortfarande finns tid för att ni låter mig göra ett inlägg och ställa fråga nr 13.

Talmannen
Jag informerar er mycket gärna om hur arbetsordningen fungerar. Jag har aldrig slagit ihop frågor, utan det är parlamentets ordförandekap som fattar sådana beslut. Jag är endast talman för sammanträdet och har inte den befogenheten. Det är något som beslutas i förväg. Om det inte var på det viset skulle jag gärna ha gjort så. Ni får vänta tills fråga 13 kommer upp - jag kommer att göra en ansträngning - så att ni, även om det blir en upprepning, kan ställa den. Det är viktiga frågor.

Stihler
Herr talman! Jag har en ordningsfråga: Purvis har täckt in en stor del av det som jag hade tänkt säga. Det är intressant att höra Purvis och andra kollegers åsikt när det gäller Skottlands representation i detta konstitutionella konvent, när det konservativa partiet och nationalistpartiet inte ens kunde få ihop det när det gällde att ingå i det skotska konstitutionella konvent som inrättade och beredde vägen för det skotska parlamentet.
Jag skulle vilja fråga ministern om det finns någon förteckning tillgänglig för allmänheten och kollegerna här, som visar hur de regionala regeringarna företräds vid de olika rådsmötena. Purvis berörde det faktum att skotska ministrar närvarar vid rådets möten i enlighet med sina expertområden, och med de områden som de är delaktiga inom. Jag undrade hur andra regionala regeringar arbetar i detta sammanhang, och om en sådan förteckning finns tillgänglig för kollegerna.

Talmannen
I enlighet med mina befogenheter som talman för detta sammanträde, vilket innebär att jag är den som skall se till att arbetsordningen följs, kommer jag inte att tillåta dessa två ordningsfrågor, eftersom det skulle vara att sätta ett mycket dåligt exempel och de övriga ledamöterna, som kanske har fråga nummer 13 eller 14 kommer inte att få tillfälle att ställa sina frågor. Ni kan lämna in skriftliga frågor, räcka upp handen i början, snabbt, och i parlamentarisk anda, eller utnyttja tillfället i korridoren när rådets tjänstgörande ordförande lämnar salen.

Miguélez Ramos
Jag vill inte ta tid från debatten, men om ni tillåter det vill jag be om ordet för en ordningsfråga.
Jag vill bara säga, utan att gå in på om det system som följs för att numrera och fastställa ordningsföljden för frågorna är bra eller dåligt, att jag anser att min fråga och Ortuondos fråga är mycket olika, trots det han har förklarat nyss, men de handlar dock om samma ämne.

Talmannen
Jag instämmer, Miguélez, men det finns ett system för att fastställa om frågorna sammanfaller, och dessa beslut har redan fattats innan av talmannen, som har befogenhet för detta. Jag är bara talman för sammanträdet.

Talmannen


Ioannis Patakis
Fråga nr 7 från (H-0966/01):
Angående: Oacceptabelt beslut om att förbjuda utfärdande av visum till medlemmar av FARC-EP Vid Europeiska rådets möte i Laeken beslöt man att förbjuda EU:s medlemsstater att utfärda visum till företrädare för FARC-EP (Colombias Väpnade Revolutionära Styrkor- Folkets Armé). Detta beslut är ett nytt allvarligt brott mot internationell rätt och de demokratiska friheterna eftersom det riktar sig mot en omfattande colombiansk folkrörelse som fått stort gensvar inte bara inom landet, utan också i utlandet, bland annat i många av EU:s medlemsstater. Detta beror på att rörelsen i många år har kämpat för att nå en politisk lösning på konflikterna i Colombia, för en demokratisk jordbruksreform, för demokratiska och fackliga friheter och för att få ett slut på " dödsskvadronernas" terrorvälde.
Med tanke på att företrädare för FARC-EP deltar i fredsprocessen tillsammans med officiella företrädare för den colombianska regeringen och att EU stöder fredsprocessen, vill jag fråga rådet om beslutet har att göra med den nya " antiterroristlagen" , och om rådet har för avsikt att ta detta antidemokratiska beslut i förnyat övervägande och stärka fredsprocessen för en politisk lösning i Colombia?

de Miguel
. (ES) Det beslut frågeställaren hänvisar till fattades inte vid Europeiska rådet i Laeken, där frågan om situationen i Colombia inte togs upp, utan finns med i ordförandeskapets uttalande å Europeiska unionens vägnar om fredsprocessen i Colombia av den 7 december.
I uttalandet meddelar Europeiska unionen att unionens medlemsstater varken kommer att utfärda viseringar eller förnya uppehållstillstånd till företrädare för de beväpnade grupperna, inte bara FARC, utan alla beväpnade grupper, tills de får nya instruktioner, vilket inte påverkar unionens medlemsstaters fortsatta ansträngningar för att delta i dialogen mellan de colombianska parterna.
Europeiska unionen har även förklarat att den stöder medlemsstaternas ansträngningar. Medlemsstaterna deltar på begäran från den colombianska regeringen och parterna i konflikten i de samtal som president Andrés Pastranas regering har inlett med ELN och FARC för att komma fram till en förhandlad lösning på konflikten.
Detta beslut har ingenting att göra med rambeslutet om kampen mot terrorism som ni, ärade ledamot, hänvisar till, utan utgör en del av ett kraftfullt fördömande från hela det internationella samfundet av de beväpnade gruppernas metoder. Dessa grupper ägnar sig åt aktiviteter som kidnappning, utpressning och andra slags brott som utgör en kränkning av de mänskliga rättigheterna och den internationella humanitära rätten. Dessa aktioner riskerar den fredsprocess som inte har stabiliserats ännu i landet.
Europeiska unionen betonar att dess ståndpunkt när det gäller de beväpnade grupperna i Colombia kommer att ses över när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna, den internationella humanitära rätten och den diplomatiska immuniteten.
Europeiska unionen stöder utan reservationer ansträngningarna för att alla berörda parter skall respektera de mänskliga rättigheterna och den internationella humanitära rätten och uppmanar alla parter att fördöma dem. Unionen begär även att de beväpnade grupperna skall frige alla personer som hålls gisslan, utlänningar och colombianer, och att de omedelbart upphör med dessa metoder.
Europeiska unionen har även enträget uppmanat FARC att återvända till förhandlingsbordet för att, bland annat, behandla de frågor som avtalades i San Francisco de la Sombra i oktober 2001. Unionen välkomnar återupptagandet av dialogen mellan regeringen och ELN och hoppas att dessa två händelser är ett bevis på en beslutsam vilja att försöka nå konkreta resultat som leder till en fredlig och hållbar lösning på konflikten.
I sitt uttalande ber Europeiska unionen även enträget den colombianska regeringen fortsätta att intensifiera sina ansträngningar för att avväpna de paramilitära grupperna och att de som begått brotten, vilka de än är, fullständigt överlämnas till rättvisan och att den fortsätter - såväl på lokal som regional nivå och genom att respektera biologisk mångfald och miljö - de ansträngningar som har inletts för att bekämpa olaglig odling, produktion och narkotikahandel och för att ett program för beslutsamma socioekonomiska reformer brådskande utarbetas och genomförs, oberoende av fredsprocessen.
Som parlamentet känner till befinner sig fredsprocessen i Colombia för närvarande i ett känsligt läge. Europeiska unionen fortsätter att aktivt stödja fredsprocessen och president Pastranas lovvärda ansträngningar och bedömer att det enda alternativet är en förhandlad lösning på den interna konflikten.
Europeiska unionen kommer att göra ansträngningar för att genomföra de fristående åtaganden som har antagits inom ramen för det europeiska ramprogrammet för stöd till fredsprocessen i Colombia, under förutsättning att säkerhetsproblemen inte förhindrar sådana ansträngningar.

Figueiredo
Herr talman! Jag skulle vilja säga följande till rådets ordförande: ni vet att förhandlingarna fortsätter i Colombia, det vill säga parterna, regeringen och FARC, fortsätter förhandlingsprocessen och FARC gör stora ansträngningar för att finna en lösning på problemet. Men lösningen är givetvis att avväpna de paramilitära grupperna, de så kallade dödsskvadronerna, som fortsätter att ostraffat verka i Colombia, att garantera alla medborgare frihet och demokratiska rättigheter, bekämpa fattigdomen och att föra jordbruksreformen framåt, helt enkelt genom att garantera Colombias folk även sociala rättigheter.
När nu FARC sitter vid förhandlingsbordet med den colombianska regeringen, hur kommer det sig då att det från Europeiska unionens länders sida inte görs några ansträngningar för att garantera att dessa förhandlingar går väl och ge FARC de viseringar de behöver för att fortsätta sina kontakter med länder som är intresserade av fredsprocessen, och vi vet att det finns länder i Europeiska unionen som är intresserade av en positiv utveckling av denna fredsprocess. Den fråga jag ställer, herr rådsordförande, är precis denna.

de Miguel
. (ES) Jag anser att jag har gett ett tillräckligt svar om rådets ståndpunkt och vår fasta inställning att inte utfärda viseringar till medlemmar ur FARC, eftersom vi anser att de inte precis vill ha viseringar för att knyta fredliga kontakter, utan för annan verksamhet.

Sjöstedt
Jag kan dela rådets uppfattning att man med rätta kan kritisera FARC-EP, inte minst för kidnappningar och mord på indianledare. Samtidigt är det alldeles uppenbart att det är paramilitären som står för den absoluta merparten av våldet i Colombia, med stöd av Colombias militär. Om man skall utvisa ansvariga för våldet, hade det varit lika logiskt att utvisa Colombias ambassadör.
Vi får inte heller glömma att den legala vänstern i Colombia avrättas systematiskt om den uppträder offentligt. Min konkreta fråga till rådet är: Förekom det några påtryckningar från USA med krav på att visumen för FARC-representanter skulle dras in, innan EU beslöt att göra så?

de Miguel
. (ES) Jag sade även under mitt första inlägg att rådet är djupt oroat över de paramilitära gruppernas verksamhet och att det utövar alla nödvändiga påtryckningar på Colombias regering för att det inte skall finnas någon form av samarbete mellan den colombianska armén och dessa grupper i syfte att komma till rätta med den relativt utbredda åsikten att de paramilitära grupperna på något sätt agerar i hemligt samförstånd med regeringen, vilket absolut inte är sant, åtminstone inte när det gäller Pastranas regering.
Följaktligen instämmer jag i vad ledamoten säger. Vi tar avstånd från de paramilitära gruppernas verksamhet och vi utövar naturligtvis alla nödvändiga påtryckningar för att den centrala regeringen inte på något sätt skall stödja eller samarbeta med dessa grupper.

Sjöstedt
Jag är rädd för att rådet inte uppfattade min konkreta fråga. Kanske var det problem med tolkningen. Min fråga var om USA gjorde någon påtryckning på EU för att EU skulle dra in visumet för FARC-representanten.

de Miguel
. (ES) Nej, herr talman.

Talmannen


Efstratios Korakas
Fråga nr 8 från (H-0967/01):
Angående: Gripande av demonstranter och övergrepp från polisens sida vid demonstrationerna den 14 och 15 december Vid de mycket omfattande demonstrationerna i Bryssel med anledning av Europeiska rådets möte i Laeken den 14 och 15 december gick polisen till våldsamt och provokativt angrepp mot fredliga demonstranter, men även mot förbipasserande. Säkerhetspoliser som var utklädda till demonstranter angrep försåtligt och använde mycket våld. De misshandlade demonstranter och förbipasserande, grep tiotals medborgare utan anledning, bakband de gripna och lät dem ligga på marken i en timmes tid, även personer som hade blödande skador, förödmjukade kvinnor genom att klä av dem nakna inför manliga poliser som sades vara tolkar. De begick övergrepp mot grundläggande rättigheter som folket har förvärvat efter åratals kamp.
Det belgiska ordförandeskapet och massmedia har även försökt skyla över incidenter som anmälts av " legal teams" (grupper av advokater för upprätthållande av demonstranternas rättigheter) och av dem som själva blivit angripna.
Känner rådet till dessa händelser, och hur ser det i så fall på saken?

de Miguel
. (ES) I artikel 33 i Fördraget om Europeiska unionen understryks det tydligt att det endast är respektive medlemsstat som har befogenhet att fatta beslut om individuella åtgärder som medlemsstatens polisiära myndigheter vidtar.
Därför kan inte rådet att uttala sig om de frågor som frågeställaren tar upp.
Det faktum att demonstrationerna hölls samtidigt som ett möte i Europeiska rådet har absolut ingen relevans i det här fallet.

Figueiredo
Jag förstår att det är svårt att veta när den belgiska regeringen agerade som ordförandeskapsland för Europeiska unionen och när den agerade som vanlig medlemsstatsregering, men jag vill veta vad som faktiskt hände och av vilka skäl som alla dessa åtgärder vidtogs, åtgärder som flera advokater har kritiserat för att de äventyrar rättigheterna för de medborgare som fredligt demonstrerade i Belgien under toppmötet.

de Miguel
. (ES) Jag har redan sagt att jag inte har befogenhet för att besvara den frågan, men jag är däremot inte beredd att instämma i fru Figueiredos uttalande om att demonstrationen avlöpte fredligt. Jag var där och jag såg hur det gick till och många av de demonstrationer som genomfördes i Bryssel var allt annat än fredliga. Skadegörelsen i staden var omfattande och uppenbar och om detta är Figueiredos uppfattning om en fredlig demonstration håller varken rådet eller jag med henne.

Talmannen
Ni kan inte replikera, fru Figuereido. Jag vet att ni har skilda åsikter, detta har framgått mycket tydligt, men ni kan inte replikera, eftersom vi då skulle gå in på en debatt, och detta är en frågestund.

Figueiredo
Jag menade naturligtvis alla fredliga demonstrationer, herr talman, och inte några andra. Och det är angående dessa jag vill ha ett svar, för dessa var fredliga.

Talmannen
Rådets tjänstgörande ordförande har förklarat att han inte har befogenhet för att besvara denna fråga och jag respekterar detta. Ni har förklarat er och vi noterar detta.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 9 från (H-0968/01):
Angående: Oskadliggörande av Islamiska Terroristgruppen Laskar Jihad i Indonesien I parlamentets antagna resolution av den 13.12.2001 om Papua (Irian Jaya) och Sulawezi i Indonesien framhålls att " medlemmarna i den islamiska terroristgruppen Laskar Jihad lämnade blod och förstörelse efter sig på Moluckerna från 1999 och framåt, och har nu blivit aktiva på Sulawesi" . Detta har lett till att av Moluckernas 10 miljoner invånare är i dag 300 000 flyktingar, de flesta kristna. På ön Sulawesi har den största kristna staden Tentana, med 50 000 invånare, belägrats av Laskar Jihad-krigarna. Jafar Umar Talib, ledare för Laskar Jihad och utbildad i religionskrigföring i Pakistan, hävdar att han har 10 000 krigare under sitt befäl. Afghaner och andra utlänningar ingår i den muslimska milisen mot de kristna.
Vilka framgångar har EU genom rådet nått med resolutionens uppmaning till de indonesiska myndigheterna " att oskadliggöra terroristorganisationen Laskar Jihad, som i de flesta fall ansvarar för de grymheter som begåtts på Moluckerna, och att ställa gärningsmännen inför rätta" ? Har samverkan skett med USA och hur har rådet agerat för att skyndsamt få stopp på terroristvåldet mot de kristna på Moluckerna och Sulawesi?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Rådet är djupt oroat över sektvåldet i Indonesien, oberoende av offrens trostillhörighet eller etniska ursprung. Rådet har informerat Indonesiens regering och övriga partner, liksom Förenta staterna, om unionens oro vid ett flertal tillfällen.
Rådet har uppmanat regeringen att förhindra att fler medlemmar ur Laskar Jihad kommer till Moluckerna och centrala Sulawesi och att se till att de personer ur organisationen som redan befinner sig där lämnar dessa regioner.
Mycket arbete återstår ännu och rådet kommer att fortsätta att utnyttja det samarbete och den uppriktiga dialog som det har upprättat med Indonesiens regering om dessa frågor för att arbeta för att situationen förbättras.

Sacrédeus
Jag vill tacka det spanska ordförandeskapet för svaret. Jag vill också passa på att hälsa Spanien hjärtligt välkommen till Europaparlamentet som ordförandeland i Europeiska unionen under detta halvår. Jag vill dock ställa några följdfrågor:
Anser rådet att de indonesiska myndigheterna har vidtagit nödvändiga åtgärder och tillräckliga åtgärder för att den islamiska terroristorganisation Laskar Jihad skall upplösas? Är det rådets uppfattning att Laskar Jihad fortsätter med sin terrorverksamhet, eller kan man i dag se någon form av nedtrappning, så att detta våld mot oskyldiga människor, i huvudsak kristna på Moluckerna, kan upphöra? Allra sist undrar jag om rådet anser att det har funnits ett nära samarbete mellan USA och Europeiska unionen i bekämpningen av denna muslimska terroristorganisation.

de Miguel
. (ES) Tyvärr, herr Sacrédeus, är de åtgärder som vidtas aldrig tillräckliga för att stävja det hot som terrorismen utgör. Jag anser naturligtvis att organisationen Laskar Jihad kan karakteriseras som en organisation av den typen. Därför anser jag varken att hotet har hejdats eller att Indonesiens regering, hur många åtgärder den än har vidtagit, är förmögen att stävja det hot som denna mycket talrika organisation utgör för Indonesien.
Ni frågar mig om Europeiska unionen och Förenta staterna bör samarbeta. Jag anser att samarbete är andan i alla de politiska förklaringar som har gjorts efter den 11 september. Europeiska unionen och Förenta staterna har mycket riktigt upprättat gemensam front för att bekämpa alla former av terrorism var de än uppstår i världen och vi för en dialog med Förenta staterna i syfte att hjälpa Indonesien att stävja hotet från denna terroristorganisation.

Talmannen
Fråga nr 10 från Podestà, som har övertagits av fru Sartori.

Talmannen


Guido Podestà
Fråga nr 10 från (H-0969/01):
Angående: Kvinnornas situation i Nigeria - fallet Safia Husaini Tungar Tudu Fallet med denna 30-åriga nigerianska kvinna, bortgift som 12-åring och mor till fyra barn, varav det sista föddes efter en våldtäkt för vilken hon som straff har dömts att stenas till döds, väcker oroande frågor om kvinnornas situation i många afrikanska länder, bland dem Nigeria.
Enligt sharia gör sig en gift kvinna skyldig till äktenskapsbrott om hon har sex med en annan man än maken även om hon är frånskild, till och med om det - som i detta fall - handlar om våldtäkt.
Politiska och militära makthavare i odemokratiska länder gör anspråk på att kontrollera alla aspekter av medborgarnas liv, inklusive deras privatliv. Även barnafödande faller under denna logik under maktens ok. Därför är kvinnor mer utsatta för - inte sällan omänskliga - strafflagar.
Kan rådet mot denna bakgrund upplysa om vilka nya åtgärder den avser vidta för att beivra förbrytelser mot de grundläggande mänskliga rättigheterna?
Kan rådet även upplysa om hur den tänker agera för att främja den demokratiska utvecklingen och sekulariseringen av länder i vilka, liksom i Nigeria, uttolkningen av religiöst grundade lagar (vilket för övrigt innebär en förvrängning av de religiösa värden som den åsyftar) i första hand drabbar kvinnor?
Vilka brådskande åtgärder avser rådet vidta till skydd för ovannämnda nigerianska kvinnas liv och värdighet?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Europeiska unionens medlemsstater och Europeiska kommissionen stöder gemensamt och beslutsamt de internationella ansträngningarna för Safia Husaini. Man har undersökt möjligheten för Europeiska unionen att agera formellt i det fall den islamiska domstolen för överklaganden, sharian i Sokoto bekräftar domen.
Europeiska unionen har redan uttryckt sin oro över de domar som utfärdas i enlighet med den islamiska straffrätten, sharia, under det femtiosjunde mötet år 2001 med Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter. Unionens medlemsstater och Europeiska kommissionen stöder - samfällt och beslutsamt - de internationella ansträngningarna för Safia Husaini i enlighet med de beslut som fattades vid det möte som anordnades av Europeiska unionens chefer för uppdraget i Abuja den 23 januari. Det spanska ordförandeskapet har föreslagit medlemsstaterna att man skall vidta åtgärder för att på nytt uttrycka Europeiska unionens ståndpunkt när det gäller tillämpning av dödsstraff inför Nigerias utrikesminister.
Denna åtgärd godkändes formellt av unionens ministerråd som hölls förra måndagen och ordförandeskapet har nu framfört unionens oro till Förbundsrepubliken Nigerias regering.
När det gäller frågan om respekt för de grundläggande rättigheterna mer allmänt och kvinnors rättigheter i Nigeria och i övriga Afrika konkret, kommer rådet beslutsamt att fortsätta föra den politik som sedan länge har förts på det här området, särskilt genom följande instrument: Cotonouavtalet, där det i artikel 9.2 hänvisas till parternas skyldigheter och internationella åtaganden när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna och kraven på jämställdhet mellan män och kvinnor åter upprepas, i förklaringen och handlingsplanen som antogs vid toppmötet Afrika-Europa som ägde rum i Kairo i april 2000, där man betonar respekten för de mänskliga rättigheterna, de demokratiska principerna, rättsstaten och gott styre i Afrika (98/350/GUSP) och rådets förordning (EG) 965/99, där man fastställer kraven för genomförande av gemenskapsåtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till att nå det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och särskilt den gemensamma ståndpunkten 01/373/GUSP om Nigeria, i vilken man uttryckligen omnämner respekten för de mänskliga rättigheterna.

Sartori
Jag tackar, herr talman, för det uttömmande svaret på vår fråga.
Det som har inträffat under de senaste dagarna tvingar oss dock att begära ännu ett initiativ från rådet, eftersom, vilket ni säkert känner till, inte endast har ännu en kvinna i Nigeria, förutom Safiya, dömts att stenas till döds - det gäller Aishatu Abubakar, som för några veckor sedan dömdes till samma straff av samma domstol i samma region i Nigeria - utan i dag kom underrättelsen att en ung 18-årig kvinna i Sudan, Abok Alfa Akok, har dömts att stenas. Det handlar om en kristen kvinna som saknar kunskaper i arabiska och som har dömts på samma sätt av en domstol, som i det här fallet inte var religiös utan civil, utan att man tillät henne att försvara sig och utan att hon ens fick en översättning av domen.
Jag tror visserligen att rådets åtaganden är viktiga, men vid sidan av dem måste det även finnas en konstant övervakning av de enskilda fallen. Följaktligen överlåter jag, utöver fallet med Safiya, även dessa två nya fall i era händer.

de Miguel
. (ES) Jag instämmer fullständigt i vad ni säger om att det är nödvändigt att rådet kontinuerligt bevakar alla dessa humanitära fall som drabbar individer och som inbegriper länder som Europeiska unionen har särskilda förbindelser med genom Cotonouavtalet, i det här fallet såväl Sudan som Nigeria.
Jag noterar noga båda dessa fall. Jag känner inte till dem, men jag kommer att vidta åtgärder för att få tillgång till nödvändig information genom kommissionens tjänsteenheter och våra egna diplomatiska tjänsteenheter. Jag försäkrar er att rådets ordförandeskap kommer att informera medlemsstaterna om denna fråga, vi kommer att vidta nödvändiga åtgärder och omedelbart att göra diplomatiska ansträngningar för att värna om dessa stackars två kvinnors mänskliga rättigheter.

Tannock
Herr tjänstgörande rådsordförande! Afghanistans justitieminister meddelade nyligen att den nya tillfälliga regeringen skulle upprätthålla Sharialagsanktionerna med att stena kvinnor till döds för äktenskapsbrott och med amputering för stöld. Det senare straffet fick till och med stöd från premiärminister Karzai i ett uttalande som gjordes vid en pressintervju i Amerika.
EU har vid Tokyokonferensen just utlovat 1,5 miljarder euro i bistånd till Afghanistan under fem år. Borde inte detta ges under förutsättning att de internationellt oacceptabla, grymma och sällsynta straff som dem som jag just har nämnt slutade tillämpas?

de Miguel
. (ES) Mycket riktigt, vårt utvecklingsstöd till Afghanistan och utbetalningen av de stora summor ni nämnde som avtalades vid toppmötet i Tokyo skall enligt rådets förklaringar endast gå till åtgärder för att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i Afghanistan och framför allt till lika behandling av män och kvinnor.
När det gäller de frågor ni tar upp bör Europeiska unionen förklara att vi, även om vi respekterar de traditioner och den religion som utövas i Afghanistan, kräver att de mänskliga rättigheterna respekteras i landet. Tillämpningen av dessa islamiska straff är oförenliga med hur vi tolkar respekten för de mänskliga rättigheterna.
Jag vill emellertid erinra er om att det är brukligt i alla länder som har islamisk religion att tillämpa sharía, den islamiska lagen. Afghanistan är inte det enda landet där sådana här övergrepp begås. Vi hörde tidigare vad som pågår i en del afrikanska länder. Det skulle ta mycket lång tid att räkna upp alla fall där domar från islamiska domstolar i andra länder i Mellanöstern har verkställts, där fruktansvärda kränkningar av de mänskliga rättigheterna och särskilt kvinnornas rättigheter sker.
Jag anser att Europeiska unionen måste vara en förkämpe i försvaret av de mänskliga rättigheterna, men vi måste vidta nödvändiga försiktighetsåtgärder för att inte förolämpa de religiösa känslorna. Ni känner säkert till att motsättningarna mellan den islamiska och den kristna civilisationen diskuteras mycket just nu och vi måste vara försiktiga när det gäller de här frågorna. Den situation ni tar upp måste beaktas och jag kommer att informera rådet och kommissionen, så att man följer utvecklingen och försöker undvika att denna dom verkställs.

Talmannen


Konstantinos Alyssandrakis
Fråga nr 11 från (H-0971/01):
Angående: Turkiskt förbud mot grundande av och verksamhet för partier i vilkas namn ordet " kommunistisk" ingår I Turkiet, som kandiderar för medlemskap i EU kränker man systematiskt och kontinuerligt mänskliga och demokratiska rättigheter. Till detta kan även tillföras förbudet mot att grunda och driva verksamhet inom partier i vilkas namn ordet " kommunistisk" ingår, ett förbud som grundar sig på en förlegad bestämmelse (från år 1920) i artikel 96 i lagen om politiska partier.
Det turkiska partiet för ett socialistiskt styre grundades 1993 och bedriver lagligt sin verksamhet. Partiet har fört en betydelsefull kamp för de demokratiska rättigheterna och deltar i de val som anordnas. Vid den senaste partistämman beslöt man att ändra namnet till Turkiets kommunistiska parti. På grund av den odemokratiska lag som nämns ovan är det emellertid nu risk för att partiets verksamhet förbjuds.
Konstateras kan också att det turkiska parlamentet som bäst diskuterar en ändring av lagen om politiska partier, vilket medför möjligheter att slopa det odemokratiska förbudet.
Vilken bedömning gör rådet beträffande det förbud som den turkiska lagstiftningen rymmer om grundandet av och verksamhet för kommunistiska partier? Anser rådet att Turkiet kan bli medlem i EU utan att först ha slopat detta förbud? Har rådet för avsikt att med regimen i Ankara ta upp frågan om en ändring av denna antidemokratiska lag, så att det kommunistiska partiet fritt kan bedriva politisk verksamhet?

de Miguel
. (ES) Turkiet är mycket riktigt i färd med att utarbeta ett lagändringsförslag om politiska partier. Sanningen är dock att vi inte känner till det exakta innehållet i detta lagförslag eftersom det fortfarande inte har lagts fram inför den turiska regeringen. Vi har följaktligen endast hänvisningar att gå efter.
Dock har rådet inte fått någon information om att man förhindrar Turkiets kommunistiska partis verksamhet eller att man hotar med att förbjuda det i enlighet med en förlegad bestämmelse ur den gamla lagstiftningen om politiska partier.
När det gäller den allmänna situationen för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter i Turkiet, kom Europeiska rådet i Laeken fram till slutsatsen att Turkiet har gjort framsteg när det gäller att iaktta de politiska kriterier som har fastställts för anslutningen, särskilt genom den författningsförändring som nyligen genomfördes och att möjligheten att inleda anslutningsförhandlingar därigenom har kommit närmare. Turkiet uppmanas att fortsätta med framstegen när det gäller att uppfylla anslutningskriterierna - de berömda Köpenhamnskriterierna - särskilt i fråga om mänskliga rättigheter.
Rådet följer uppmärksamt Turkiets ansträngningar för att genomföra en institutionell politisk reform och särskilt huruvida dessa reformer omsätts i konkreta förbättringar på området för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.
Tyvärr är denna situation, som vi alla känner till, fortfarande otillfredsställande.
Rådet kommer inte att tveka att förhöra Turkiet om den planerade ändringen av lagen om politiska partier, vilket skulle inverka menligt på de demokratiska friheterna.

Alyssandrakis
Herr rådsordförande! Det förvånar mig särskilt mycket att rådet känner till avsevärt mindre om denna fråga än vad som har skrivits i turkisk press. Till exempel är det väl känt att det ansvariga utskottet i den turkiska nationalförsamlingen har lagt fram ett förslag rörande lagen om politiska partier som inte innehåller några ändringar när det gäller förbudet mot ordet " kommunistisk" . Det är också svårt att förstå att rådet inte känner till att det förekommer förföljelse av medlemmarna i Turkiets kommunistiska parti, när över 150 partimedlemmar har arresterats, när det har gjorts razzior mot partiets kontor - och allt detta sedan den stund partiet bildades.
Utöver detta innehåller min fråga ett par fullständigt konkreta punkter, på vilka något svar dock inte har getts, nämligen: Anser rådet att Turkiet kan vara kandidatland, eller rättare sagt bli medlem i Europeiska unionen, utan att först upphäva detta förbud? Jag har inte fått något svar på den konkreta frågan.

de Miguel
. (ES) Jag anser att jag klart har uttryckt, herr talman, att det är ett absolut krav att Köpenhamnskriterierna uppfylls innan man börjar överväga att inleda någon form av förhandlingar om Turkiets eventuella anslutning till unionen i framtiden.
Jag anser att jag har uttryckt mig klart på den punkten och är övertygad om att frågeställaren väl känner till Köpenhamnskriterierna. Följaktligen anser jag att rådet med detta uttalande fullständigt klargör att vi inte är villiga att inleda förhandlingar med Turkiet innan landet fullständigt respekterar Köpenhamnskriterierna.

Talmannen


Richard Howitt
Fråga nr 12 från (H-0001/02):
Angående: Stöd från Europeiska rådet för FN:s föreslagna handikappkonvention Har Europeiska rådet diskuterat om det skall stödja FN:s föreslagna handikappkonvention? Vilka medlemsstater väntas rösta för denna konvention? Kommer den tjänstgörande ordföranden att se till att denna fråga tas upp för vidare diskussion i högnivågruppen om handikapp? Kommer han att använda ordförandeskapet till att söka stöd i länder utanför EU?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Europeiska rådet diskuterade inte den fråga som Howitt tar upp. Kommissionen har inte tagit några initiativ i denna fråga. Jag vill även påminna herr Howitt om att högnivågruppen om funktionshinder inte är rådets ansvar, utan kommissionens, vilket innebär att det är mer praktiskt och lämpligt att kommissionen lämnar upplysningar om diskussionerna i högnivågruppen. Ordförandeskapet kommer i sina kontakter med tredjeländer att ta upp alla frågor som det bedömer som viktiga och lämpliga att behandla.

Howitt
Herr talman! Jag tror inte att detta är det mest användbara svar som en ledamot av Europaparlamentet någonsin har fått i denna kammare, så skulle jag kanske kunna få fråga den tjänstgörande rådsordföranden om han skulle kunna ge mig litet mer uppmuntran. Är han till exempel medveten om begäran från 37 miljoner funktionshindrade människor i Europa, och från många funktionshindrade utanför våra gränser, om att FN borde driva igenom bättre rättigheter för människor med funktionshinder? Vet han att nästa år kommer att vara det europeiska året för funktionshindrade, och bryr han sig om det? Vet han att vi sedan 1996 har haft en inställning när det gäller rättigheter till funktionshinder som skulle tala för att vi borde stödja en sådan konvention? I sitt svar gav han inga som helst bevis på att han känner till dessa fakta.
Med tanke på att han har medgett inför denna kammare i dag att han och hans kolleger inte ens har diskuterat denna fråga, skulle han åtminstone kunna bemöta begäran från detta parlament om att han borde planera in en sådan diskussion? Om ledamöterna i högnivågruppen om funktionshinder som sammankallats av kommissionen alla är ledamöter i rådet, ligger det i hans makt att göra det om han vill. Nu kanske han vill svara på denna fråga.

de Miguel
. (ES) Herr Howitt, jag anser att jag har gett ett tydligt svar på er fråga. Vad jag sagt innebär inte på något sätt att rådet inte bryr sig om de funktionshindrade. Ni frågade mig om Europeiska rådet har diskuterat den här frågan och jag svarade er att den frågan inte har tagits upp i Europeiska rådet. Att frågan inte har diskuterats betyder inte att rådet inte kommer eller inte vill diskutera den, utan helt enkelt att frågan inte har diskuterats, eftersom det hittills inte har funnits tillfälle för att göra det.
Detta betyder inte att rådet struntar i de funktionshindrades problem eller i de kommande sammanträdena och internationella konferenserna om funktionshindrade personer, vid vilka medlemsstaterna och Europeiska unionen som helhet bör inta en ståndpunkt.
Vad jag föreslog er är att ni vänder er till kommissionen som är bättre lämpad än jag att ge er ett konkret svar eftersom den leder högnivågruppen för funktionshinder.

Crowley
Som vi alla vet i denna kammare, har rättigheter för funktionshindrade en framträdande plats inom det spanska systemet. Inom många områden för de funktionshindrades rättigheter utgör den spanska lagstiftningen faktiskt ett exempel för vad de andra medlemsstaterna lämpligen skulle kunna ta efter med hänsyn till integration, tillträde och lika behandling.
Om jag går vidare i denna fråga, skulle jag först kunna få uppmana rådets tjänstgörande ordförande att använda sina bona officia och sitt gynnsamma inflytande på sina kolleger i rådet för att se till att Europeiska unionen får en stark röst och ett starkt inflytande över Förenta nationernas konvention om funktionshindrade? För det andra, kan det spanska ordförandeskapet garantera att det kommer att skriva in lika tillgång och lika rättigheter för alla människor med funktionshinder inom Europeiska unionen högst upp på dagordningen? För det tredje och avslutningsvis, skulle det spanska ordförandeskapet också i förberedelserna för 2003 som internationella året för funktionshindrade, kunna ge extra stöd till handikapp-OS, som kommer att äga rum inom Europeiska unionen 2003?

de Miguel
. (ES) Jag vill meddela den ärade ledamoten att jag noga noterat de förslag han lämnar till ordförandeskapet och ordförandeskapet kommer alltid att vara berett att bidra till att Europeiska unionens roll när det gäller de funktionshindrade blir alltmer aktiv, i synnerhet när det gäller Förenta nationernas konvention om funktionshindrades rättigheter.

Talmannen


Josu Ortuondo Larrea
Fråga nr 13 från (H-0005/02):
Angående: Regeringsrepresentanter och parlamentsärenden under det spanska ordförandeskapet År 2002 har inletts och det är Spaniens tur att vara ordförandeland i Europeiska unionen. Under förra halvåret då ordförandeskapet var Belgiens ansvar, kunde vi vid de olika ärenden som behandlades av Europaparlamentet se inte endast statsministern och andra ministrar från den belgiska regeringen utan även regeringschefer och ministrar från Belgiens olika regioner infinna sig för att delta i eller leda sammanträdena.
Jag vill därför fråga det spanska ordförandeskapet: Av vilka skäl planeras ingen medverkan av företrädare för Spaniens autonoma områden vid de olika ärenden som skall behandlas av parlamentet? Enligt konstitutionen är ju Spanien en självständig stat med områden som har autonoma befogenheter, på samma sätt som de belgiska regionerna. I vissa fall har de till och med mer långtgående behörighet.

de Miguel
. (ES) Rådet erinrar den ärade ledamoten herr Josu Ortuondo om att det i artikel 203 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen fastställs att " rådet skall bestå av en företrädare för varje medlemsstat på ministernivå med befogenhet att fatta bindande beslut för denna medlemsstats regering" .
I enlighet med denna bestämmelse är det varje medlemsstats exklusiva befogenhet att bestämma hur den skall företrädas och följaktligen är det ordförandeskapet som har befogenhet att bestämma hur det skall företrädas i de olika ärenden som skall behandlas av parlamentet.
Detta beslut beror oundvikligen på nationella konstitutionella avtal som skiljer sig från en medlemsstat till en annan. Följaktligen kan inte rådet kommentera beslut som en medlemsstat har fattat individuellt om hur den skall vara företrädd, i det här fallet vid de kontakter som ordförandeskapet har med Europaparlamentet.

Ortuondo Larrea
Först och främst vill jag tacka för ert svar om det föregående inlägget om denna fråga.
Som ni märkte, herr talman, är det svar som rådets tjänstgörande ordförande just har gett detsamma som han svarade på fråga nummer 6. Jag vill i det här sammanhanget betona att det i artikel 203 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen mycket riktigt talas om " ministernivå" och att företrädarna för de belgiska regionerna eller de självstyrande regionerna, eller hur ni vill kalla dem och även - vilket en ledamot som tidigare gjorde ett inlägg i den här frågan sade - regionen eller nationen Skottland, de tyska Länder och de österrikiska staterna och många andra exempel, helt naturligt deltar såväl i de europeiska ministerråden som i ordförandeskapets arbete.
Därför vill jag fråga er om ni anser att Spaniens regerings agerande i den här frågan är lämpligt. När man till exempel talar om ekonomiska eller finansiella frågor eller om budgetstabiliseringsplaner kommer man fram till överenskommelser med unionens övriga regeringar, men när man vill göra samma sak på spansk nationell nivå förhindrar ni det med hjälp av lagstiftning i stället för att försöka nå överenskommelser och enas med de självstyrande regioner som har exklusiva befogenheter på det här området.

de Miguel
. (ES) Jag kan inte ge er något ytterligare svar på den här frågan. Det är varje medlemsstats exklusiva befogenhet att bestämma hur den skall företrädas i ministerråden och i parlamentet, eftersom varje medlemsstat har sin egen lagstiftning och sin egen författning.
Av de exempel som herr Ortuondo nämner är vissa effektiva och andra mindre effektiva. Det är sant att det har funnits belgisk representation och i något fall av något tyskt Land, men jag har dock inget minne av att ha sett skotska ministrar vid något ministermöte.
Kanske blandar ledamoten ihop den Scottish Secretary, som är en minister i Förenade kungarikets centralregering, med en företrädare i den skotska regeringen. Ett mycket allvarligt misstag. Det är mycket viktigt att det inte uppstår någon förvirring i den här frågan och jag vill göra mycket klart att det är regeringarna som fattar beslut om hur de skall vara företrädda och därför finns det ingenting ytterligare att säga i den här frågan.

Vidal-Quadras Roca
När det gäller Ortuondos fråga finns det två aspekter som jag vill betona. Den första är åberopandet av en stats författningsenliga grunder, som ständigt ifrågasätts av Ortuondos parti, vilket är en oansvarig attityd som avser destabilisera jämvikten.
Den andra är den underliga analogi vi har hört om andra medlemsstater i unionen, som till exempel Belgien. Det är väl känt, om man inte är totalt okunnig eller illvillig, att den belgiska statens territoriella organisation styrs av ett komplicerat och säreget system med en blandning av kulturella och lingvistiska regioner och system med federala och regionala ansvarsbefogenheter som inte har någonting att göra med den spanska statens självstyrande regioner överhuvudtaget.
I det här sammanhanget, herr tjänstgörande rådsordförande, skulle jag vilja veta om ni håller med om att denna rika mångfald av territoriella organisationer som finns i unionens medlemsstater är något som berikar, förstärker och ger dynamik åt den europeiska demokratin, som inte tillåter den likriktade reduktionism - som Ortuondo verkar förespråka - och att den naturligtvis måste respekteras fullständigt av gemenskapens institutioner.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har inget att tillägga till det jag redan sagt. Jag anser att unionens mångfald garanteras tillfredsställande av respekten för varje lands författningsenliga system och varje land fattar beslut om hur det skall företrädas i rådet och under sitt ordförandeskap inför andra institutioner i enlighet med landets interna lagar och författningsenliga bestämmelser.

Ortuondo Larrea
Vidal-Quadras sade att det parti jag företräder och jag själv vill undergräva den spanska författningen. De frågor vi för fram har inte med något sådant att göra.
I enlighet med den spanska konstitutionen har den självstyrande regionen Baskien, som jag tillhör, exklusiva befogenheter på vissa områden. Detta gäller till exempel skattefrågor.
I Europeiska unionens ministerråd fattas regelbundet beslut om skattefrågor utan att den berörda parten är där för att försvara sig, vilket är fallet med vår självstyrande region Baskien och Comunidad Foral Navarra.
Vi känner oss inte företrädda av regeringen i Madrid, eftersom vi ständigt har olika åsikter om självstyret, ett självstyre som regeringen i Madrid lustigt nog inte har överlåtit till oss, utan som härstammar från det baskiska folkets historiska rättigheter.

Talmannen
Jag ber herrar ledamöter att inte gå in på diskussioner som har med situationen i deras egna länder att göra, utan att ni ställer frågor till rådet.
Däremot har alla rätt att uttrycka åsikter i denna kammare, under förutsättning att inlägget avslutas med en fråga, vilket var fallet med Vidal-Quadras och andra ledamöters inlägg. Mitt enda syfte är att arbetsordningen följs. Om vi inte följer den riskerar vi att hamna i en situation där frågorna endast handlar om det land som har ordförandeskapet, och om de problem som kan finnas i det landet.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande, bortfaller fråga nr 14.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 15 från (H-0010/02):
Angående: Biologiska vapen och toxinvapen Den 15 november 2001 godkände Europaparlamentet en resolution (B5-0708/2001) om förhandlingar inom ramen för konventionen om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen till följd av de nyligen inträffade mjältbrandsattackerna. Vid den femte konferensen för översyn av konventionen, som hölls i Genève i november förra året, vägrade den amerikanska representationen, som den enda av de representationer från 144 länder som deltog i konferensen, att erkänna de rättsliga förpliktelser som anges i konventionen. Kan rådet upplysa mig om på vilket sätt det ämnar följa upp Europaparlamentets krav för att säkra en multilateral nedrustning och icke-spridning av biologiska vapen och toxinvapen inom ramen för ett rättsligt bindande protokoll?

de Miguel
. (ES) Oroa er inte, herr talman, det är mig ett nöje att besvara denna fråga.
Som Papayannakis alldeles säkert är medveten om har Europeiska unionen spelat en aktiv roll i förhandlingarna i ad hoc-gruppen som utgörs av de stater som har undertecknat konventionen om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen och vid den femte konferensen för översyn av konventionen, som hölls i Genève den 19 november -7 december 2001.
Denna aktiva attityd grundades på de gemensamma ståndpunkter som antogs år 1996, 1998 och 1999 och på rådets slutsatser av den 11 juni 2001. Därför beklagar Europeiska unionen att man efter sex års förhandlingar på grundval av ett mandat som beslutades enhälligt inte ens lyckades anta en slutlig förklaring eller ett dokument med konkreta åtgärder för att förstärka denna konvention vid den femte konferensen för översyn av konventionen.
Att förstärka konventionen om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen är fortfarande en prioriterad fråga för rådet på området för folkhälsa. I enlighet med slutsatserna av den 10 december 2001 om återverkningarna av terroristhotet på Europeiska unionens politik för icke-spridning, avrustning och kontroll, ämnar rådet att aktivt främja ett övergripande och effektivt genomförande av multilaterala instrument på området för icke-spridning, avrustning och kontroll av kapprustning.
När det gäller konventionen om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen bekräftar Europeiska unionen att mandatet för de avtalsslutande stater som ingår i konventets ad hoc-grupp fortfarande är giltigt. Unionen är fast besluten att fortsätta arbeta för ett framgångsrikt slutförande av den femte konferensen för översyn av konventionen som nu har sammankallats igen till november i år.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag tackar för ert svar och för de föresatser ni har gett uttryck för i fråga om vad ordförandeskapet och unionen vill göra när det gäller dessa fruktansvärda vapen. Det problem som vi står inför, herr ordförande, är dock följande: Förenta staterna vägrar delta i överenskommelsen, eftersom den är av rättsligt bindande karaktär. Ni säger att vi kommer att fortsätta att försöka få till stånd någonting mer konkret i framtiden. Min fråga är: Vilka diskussioner för ni med Förenta staterna? Hur stora möjligheter har ni att övertala dem att ändra åsikt? Vilken information har ni i denna fråga? För allting annat kommer att vara beroende av detta. Jag ifrågasätter inte era föresatser, men jag ifrågasätter den analys av situationen som framträder i ordförandeskapets uttalande.

de Miguel
. (ES) Mycket riktigt, vi är hoppfulla: vi hoppas kunna nå ett avtal vid den femte konferensen för översyn av konventionen i november i år. Men detta avtal är naturligtvis inte fullständigt om inte Förenta staterna deltar, och av den anledningen ingår den här frågan i den dialog som för närvarande förs med Förenta staterna som ett led i förberedandet av toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som antagligen kommer att äga rum innan ordförandeskapets slut, -jag tror säkert det blir i juni om inte i april, man har dock ännu inte fattat beslut om datum.
Vårt argument när det gäller Förenta staterna är att det faktum att Förenta staterna inte deltar i denna femte konferens för översyn av konventionen och att det nya avtalet riskerar att minska den internationella ansträngningens trovärdighet. Att inta en tydlig ståndpunkt om konventionen om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen även är en av de samordnade åtgärder som Europeiska unionen och Förenta staterna kan genomföra gemensamt för att kunna börja tillämpa instrument för att bekämpa hotet från terrorismen. Det är ett välkänt faktum att dessa om bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen kan användas av internationella terroristorganisationer för kriminella syften.
Ju mer det internationella samfundet, och särskilt Förenta staterna -som är en av de stora producenterna av bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen- , engagerar sig i den här frågan, desto bättre. Denna fråga ingår även i den dialog som vi för med Förenta staterna i den så kallade Senior Level Group och är ett av de avtal vi skull vilja nå med Förenta staterna inför det toppmöte mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som kommer att äga rum under detta halvår.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till rådet har tagit slut, kommer frågorna 16-37 att besvaras skriftligen, med undantag av fråga 36 som behandlar ett ämne som finns med på dagens föredragningslista.

Jag förklarar härmed frågestunden med frågor till rådet avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Förvaltning av regionalpolitiken och strukturfonderna (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0006/2002) av Pohjamo för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förvaltningen av regionalpolitiken och strukturfonderna (2001/2066 (INI)).

Berend
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Syftet med initiativbetänkandet är att analysera problemen i det konkreta genomförandet av strukturfonderna och att förbereda förslag som kan förbättra förvaltningen av och effektiviteten i strukturfonderna. Detta inte minst med tanke på kommande revision av regionalpolitiken efter 2006.
Föredraganden har både lyckats lyfta fram de förbättringar som har gjorts efter strukturfondsreformen 2000 och sätta fokus på de svårigheter som finns i tillämpningen, och särskilt de problem som har uppstått i samband med att genomförandet av programmet har fördröjts. Jag skall gå närmare in på detta.
Trots att revisionen av strukturfonderna före 2000 syftade till att inte upprepa misstagen från planeringsstarten 1994 och i stället delta fullt ut redan från första året, har detta endast lyckats till viss del. Förhandlingarna om programmen tar fortfarande för mycket tid i anspråk. De riktlinjer som kommissionen har lagt fram har inte alltid mött förståelse i regionerna.
Ofta har förhandlingarna försenats på grund av arbetstempot i kommissionen och på grund av för långa svarstider, vilka ibland har berott på nya krav från kommissionens sida. Enligt uppgift från regionerna har dessa krav betraktats som ovidkommande. Å andra sidan har medlemsstaterna inte alltid varit punktliga med att lämna in programdokument och övrig information som efterfrågats.
Allt detta, herr talman, är fakta som jag lade fram redan som föredragande 1996 i mitt initiativbetänkande med samma namn, och då tillsammans med en uttrycklig vädjan om att 1994 års fördröjda start på den nya planeringsperioden inte skulle upprepas. Låt oss nu därför dra de rätta och nödvändiga slutsatserna inför 2006, så att betänkanden som detta blir till annat än bara tomma ord.
Det får inte uppstå pauser mellan de olika programperioderna. Därför stöder jag föredragandens förslag att vi även bör undersöka om inte löptiderna i framtiden bör separeras och begränsas för de projektorienterade programmen och gemenskapsinitiativen.

Pittella
Ärade kolleger, herr kommissionär! I sin resolution har Pohjamo tagit med både några ändringsförslag som lagts fram av den socialistiska gruppen och några som lagts fram av Fava och undertecknad.
Jag vill gärna peka på två som jag anser vara viktiga: det om additionalitetsprincipen och det som klargör innebörden av begreppet gränsöverskridande område. Additionaliteten är det viktigaste villkoret för att strukturfondernas insatser inte skall vara en ersättning utan ett supplement.
Låt mig tillägga att parlamentet varken kan eller får vara en passiv åskådare till de strukturella utgifternas utveckling. Jag skulle föreslå två riktlinjer: för det första, en reform och modernisering av den offentliga förvaltningen, för det andra, bildandet av projektbanker i överensstämmelse med axlar och åtgärder inom POR och DOCUP.
Avslutningsvis uppmanar jag kommissionär Barnier att ta till sig att man i tillämpningen av bestämmelserna om automatiskt frigörande måste ta hänsyn till dem som utför sitt arbete väl inom samma medlemsstat. Det är inte mer än rätt att den som halvsover får lida för det, men det är också rättvist att den som är bäst, mest framsynt och mest modern får tillgodogöra sig fördelarna.

Poli Bortone
Herr talman! Granskningen av projektens kvalitet i förhållande till deras resultat måste prioriteras av parlamentet och kommissionen måste ge parlamentet reella möjligheter att utöva en nära övervakning. I den meningen kommer den föreslagna informella arbetsgruppen säkert att vara till gagn. Det inträffar dock ibland att kommissionen inte svarar inom föreskriven tid och det finns några stater som gör på samma sätt, särskilt medan förhandlingarna pågår.
Därför bör vi stanna upp och granska situationen, på det att kommissionen skall kunna lämna snabbare svar, nå fram till en så stor enhetlighet som möjligt i bestämmelserna för de olika fonderna, gå vidare med att minska byråkratin genom att föra över allt större ansvar till regioner och lokala grupper som förses med rådgivning, göra mekanismerna för automatiskt frigörande snabbare så att medlen snabbt kan användas på annat håll och årligen göra en noggrann redovisning så att vi med kunskap om orsakerna kan gå från granskning till programplanering. Dessutom bör man överväga ett överbryggande program som gör det möjligt för några stater, bland dem Italien, att dra nytta av de outnyttjade medlen för programmen 1994-99, i likhet med vad som gjordes vid slutet av programmen 1993.

Sudre
Herr talman, mina kära kolleger! Strukturfonderna utformades för att stödja medlemsstaternas insatser för regional utveckling och därmed stärka den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i Europeiska unionen. Man måste konstatera att det stöd som beviljas mindre gynnade regioner genom strukturfonderna är av största vikt, och att bidraget från dessa fonder har blivit nödvändigt för att vissa regioners eftersläpning i utvecklingen skall kunna kompenseras, framför allt i de yttersta randområdena, som jag är väl förtrogen med.
I början på den nya programperioden 2000-2006 kunde vi återigen konstatera problem med den praktiska tillämpningen av strukturfonderna: medlemsstaterna klagar över att kommissionen dröjer med att anta allmänna riktlinjer för programplaneringen, och kommissionen beklagar att medlemsstaterna dröjer med att översända sina programplaner och begärda kompletterande upplysningar.
De kommande programförhandlingarna måste regleras strikt av exakta och bindande tidsfrister, så att medlemsstaterna och kommissionen följer fastställda bestämmelser.
Den eftersläpning som uppstår när programmen skall genomföras är säkert ett skäl till att de första siffrorna om genomförandet är så pass nedslående, men det är självklart inte den enda förklaringen. Efter Agenda 2000 har hanteringen av dessa fonder decentraliserats och varje medlemsstat har blivit övergripande ansvarig för genomförandet, uppföljningen och effektiviteten av strukturåtgärder på deras territorier.
När det gäller Frankrike vill jag framföra en högtidlig vädjan till prefekterna i de regioner som är berättigade till mål 1- och mål 2-stöd, om att göra allt de kan för att mobilisera och uppmuntra dem som driver projekt och för att ge dem allt det tekniska stöd som krävs för ett bättre genomförande av programmen. Det är tyvärr ofta svårt att göra företag delaktiga i gemenskapens program, eftersom förvaltningen framstår som trög och förfarandena långsamma. Det är en aspekt som de nationella myndigheterna absolut måste ta itu med, för att stärka strukturfondernas dragningskraft för den privata sektorn.
För att till sist avsluta med ett konkret förslag: en lösning för att förenkla och lätta denna administrativa börda skulle kunna vara att skapa en enda fond för regional utveckling år 2007.

Ortuondo Larrea
Herr talman, herr kommissionär! Vi debatterar det betänkande om förvaltningen av regionalpolitiken och strukturfonderna som vår kollega Pohjamo lägger fram och jag gratulerar honom till hans goda arbete.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har lagt fram fem ändringsförslag eftersom vi vill understryka vissa aspekter av den fråga som vi behandlar nu.
För det första: även om vi instämmer i att samarbetet med andra aktörer -förutom de statliga och regionala regeringarna, det vill säga med lokala samhällen, icke-statliga organisationer, privata organ och så vidare - är fördelaktigt för att nå ekonomisk, social och territoriell sammanhållning inom unionen, anser vi inte att detta samarbete har respekterats tillräckligt i alla medlemsstater, utan att det har genomförts ojämnt.
Därför uppmanar vi enträget kommissionen att se till att det socioekonomiska och miljömässiga samarbetet genomförs på samma sätt i alla regioner som mottar gemenskapsmedel och att man garanterar att parlamenten och regeringarna i de konstitutionella regioner som har lagstiftande befogenheter rådfrågas om programplaneringen.
Vi begär likaså att tydliga indikatorer utarbetas för att utvärdera genomförandet av denna samarbetsprincip.
Vi vill även att kommissionen inom ramen för riktlinjerna för utvärderingen i september 2002 fastställer indikatorer för tilldelning av resultatreserven, vilken förutom den finansiella förvaltningen även inbegriper aspekter som samarbete, additionalitetsprincipen och kvalitet på kostnaderna.
I det fall oanvända resurser omfördelas, begär vi även att oanvända medel skall anslås till de mindre gynnade regioner som är mest aktiva och nyskapande samt för åtgärder för hållbar utveckling.
Slutligen stöder vi föredragandens förslag om att inbegripa kvalitetsaspekten i kommissionens årliga utvärdering av stödprogrammen och föreslår att programmens effektivitet skall utvärderas, när unionens strategier för hållbar utveckling och sysselsättning skall genomföras.
Vi hoppas att våra ändringsförslag kommer att stödjas av en majoritet av parlamentet, eftersom de skulle förbättra våra ekonomiska och sociala behov inom gemenskapen.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först och främst vilja tacka herr Pohjamo för ett utmärkt betänkande, för det intresse som han och de övriga ledamöterna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism ständigt visar, under ledning av utskottets nye ordförande, Caveri, för övrigt också den tidigare ordföranden, Hatzidakis - och för deras gemensamma angelägenhet om en enklare och effektiva förvaltning av regionalpolitiken och strukturfonderna.
Mina damer och herrar ledamöter! Jag anser att det är mycket viktigt att kommissionen får såväl uppmuntran som konstruktiv kritik. Sedan en stund har jag mycket uppmärksamt lyssnat till alla era inlägg med stort intresse, och vill förbehålla mig möjligheten att tydliggöra en eller annan fråga till vissa av er skriftligen, inom de närmaste dagarna.
Herr Pohjamo! Kommissionen håller med om de synpunkter ni framför om det finansiella genomförandet, framför allt den mycket brutala och mycket hårda regel som tillämpas med " n+2" , samt era synpunkter på uppföljningen, kontrollen eller kvaliteten på program och projekt. Precis som ni konstaterar vi att det finns vissa svårigheter i förvaltningen av fonderna.
Under de minuter som jag har till mitt förfogande skulle jag vilja framföra tre synpunkter för att klargöra och redogöra för Europeiska kommissionens arbete. Den första synpunkten rör de nya förordningarna för perioden 2000-2006, som fastställdes för en ny arbetsmetod och som också angav nya ansvarsområden för dem som förvaltar strukturfonderna. Alla dessa aktörer har behövt tid för att förbereda sig, för att komma in i arbetet. För vårt generaldirektorat kom de här nyheterna samtidigt som hela institutionen omorganiserades internt. Jag söker inte ursäkter, jag vill bara ge er förklaringar. I de nya förordningarna angavs också mycket striktare krav på programmens kvalitet. Jag tänker till exempel på bestämmelserna om utvärderingar på förhand. Också i det avseendet behövde de olika aktörerna den tid som krävdes för att förstå och få ett grepp om dessa nya krav.
Det finns också områden där denna anpassning har fordrat ett val mellan flera mål. Jag skall ge er ett exempel som ni själv, herr Pohjamo, nämnde: ni påpekade med rätta att det tog mellan åtta och tolv månader för att slutföra förhandlingarna om programplaneringsdokumenten, samtidigt som lagstiftaren hade föreskrivit att detta skulle ta fem månader. Sanningen att säga - jag vill vara uppriktig på den punkten, som jag alltid är i denna församling - var fem månader inte en realistisk tidsfrist för att man skulle kunna nå fram till ett dokument som är tänkt att avse en period på sju år, om man känner till hur mycket som står på spel och hur stora summor det handlar om med strukturfonderna. Man var tvungen att välja mellan snabbhet, ibland till och med brådska, och kvalitet.
Kommissionen, det måste jag säga, och jag tror att man kommer att märka det, beslutade att prioritera kvaliteten på programplaneringsdokumenten. Med hänsyn till att det tog några månader längre för att nå fram till en programplanering - jag noterade med stor uppmärksamhet er synpunkt, det vill jag upprepa för er, herr Pohjamo, och kanske kommer jag att återkomma till den om en stund, när vi skall tala om betänkandet av Musotto - beslutade jag att föreslå kommissionen att man i framtiden så långt det är möjligt skall tidigarelägga presentationen av kommissionens förslag för den nya regionalpolitiken, dvs. den nya dagordningen från och med 2007, på ett sådant sätt att vi kan inleda programperioden och påbörja projekten i början av perioden, och inte två år efteråt, eftersom jag känner samma sak som ni.
(Applåder) Den andra synpunkten: inom det handlingsutrymme som texterna ger oss har kommissionen redan försökt svara på vissa problem som ni tar upp, herr föredragande. Först vill jag bekräfta för er att vi förvaltar strukturfonderna med en vilja till öppenhet, något som framgår av kommissionens meddelande av den 5 juli om resultaten av programplaneringen för mål 1-medlen under perioden 2000-2006.
Kommissionen har för övrigt just förenklat förfarandena för hantering av programkomplement, vilka har varit föremål för kritik. Det har jag hört från många regionordförande och ministrar. Jag har dessutom beslutat att skapa - för att söka efter alla möjligheter till förenkling - en arbetsgrupp mellan mitt kabinett och generaldirektoratet för regionalpolitik, så att vi kan göra konkreta framsteg i förenklingsarbetet. Glöm inte, mina damer och herrar ledamöter, att den kommissionär som talar till er, talar till er med den erfarenhet och det perspektiv som en ordförande för en region i sitt land inte glömmer. Jag förstår därför mycket väl behovet av att få byråkratin och de orimliga komplikationerna att minska. Min enda begränsning är uppriktigt sagt, och den gränsen kommer jag aldrig att överskrida, att jag korrekt och ibland mycket exakt måste redogöra för ett antal tusentals euro, både för den budgetmyndighet som Europaparlamentet är och för revisionsrätten. Mitt personliga ansvar, kommissionens ansvar, är att kunna göra en korrekt redovisning om man kräver det av oss.
I den känsliga frågan om natur- och miljökatastrofer som ni tar upp i ert betänkande, herr Pohjamo, vill jag påpeka att programmen kan ändras, vilket man tidigare har gjort exempelvis för de italienska, portugisiska och grekiska programmen i samband med jordbävningarna mellan 1997 och 1999, och mer nyligen i Frankrike, på grund av stormarna. Då har man självklart inte tagit hänsyn till den frihet som nationella och regionala myndigheter har inom ramen för de program som antagits av kommissionen, för att finansiera projekt som de anser vara mest lämpliga och för att, i förekommande fall, omstrukturera och omprogrammera medlen.
Den tredje synpunkten: jag vill givetvis påminna om de skyldigheter som gäller för alla, framför allt för mig, enligt de förordningar som lagstiftaren har beslutat om för förvaltningen av strukturfonderna. Det är mot denna bakgrund som jag måste granska vissa av de förslag som ni har lagt fram, herr föredragande. Era förslag om sanktioner när det gäller additionalitetsprincipen eller luckor inom programperioden bör tas upp i den nu pågående debatten om sammanhållningspolitiken. Jag har noterat dessa förslag och synpunkter för debatten, och jag kommer att ta hänsyn till dem. Men var försiktig med förslag som skulle kunna medföra en förändring av lagstiftningsramen, och kanske till och med en förändring av själva fördraget, som idén om att inrätta en enda fond för regional utveckling.
Herr talman, mina damer och herrar! Med respekt för våra respektive institutioners befogenheter och ansvarsområden vill jag på nytt bekräfta att kommissionen är beredd och villig att lojalt fullgöra sin informationsplikt i förhållande till parlamentet, genom att regelbundet redovisa hur strukturfonderna används, också per målområde, vilket jag har börjat göra för mål 1 och som jag kommer att göra för mål 2, genom att systematiskt informera kammaren om vårt arbete med hjälp av rapporter, även rapporter där vi skisserar en utveckling, och genom att regelbundet komma och besöka era utskott; utskottet för regionalpolitik, transport och turism och budgetkontrollutskottet. Det kommer jag för övrigt att göra inom några dagar. För mig verkar allt detta bilda en gedigen struktur för en verkligt öppen, uppriktig och permanent dialog mellan våra institutioner.
Jag skulle till sist vilja tala om för er att jag sätter betänkandet av Pohjamo i samband med nästa betänkande, och att alla synpunkter om en bättre förvaltning av strukturfonderna kommer att vara mycket användbara för mig, de kommer att vara mycket användbara för kommissionen när vi skall utarbeta riktlinjer för den framtida regionalpolitiken. Jag är övertygad om att en god förvaltning av medlen för ändamålsenliga projekt, inom utsatt tid och i alla regioner, att en bra användning av strukturfonderna under den här perioden kommer att bli ett bevis och ett argument för att vi skall fortsätta och till och med intensifiera regionalpolitiken, samtidigt som den bör reformeras inför nästa dagordning. Därför, herr Pohjamo, tackar jag er uppriktigt för den tid ni har tagit er, för ert initiativ att i detta skede lägga fram ett betänkande om den nuvarande förvaltningen av strukturfonderna.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ekonomisk och social sammanhållning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0007/2002) av Musotto för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens andra rapport till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om ekonomisk och social sammanhållning (KOM(2001) 24 - C5-0527/2001 - 2001/2207(COS)).

Musotto
. (IT) Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Det förtjänar att påpekas att betänkandet når parlamentet vid en historisk och politisk stund av särskild stor betydelse för det europeiska bygget, dvs. omedelbart före det konvent, som skall lägga grunden för det nya Europa, tar sin början. Ett konvent i vilket kommissionär Barnier är en framstående medlem. Det är oss därför en särskilt stor glädje att ha honom här bland oss ikväll.
Jag anser det viktigt att än en gång slå fast att politiken för ekonomisk och social sammanhållning utgör en av de största framgångarna för unionens integrationsprocess. Den är en av hörnstenarna för integrationen inom gemenskapen i går, i dag och, vill jag hävda, även i morgon.
I likhet med vad kommissionen konstaterar i sin andra rapport har även vi kunnat bekräfta att från 1988 till 1998 steg BNP per capita i de områden som omfattas av mål 1 från 63 till 70 procent av genomsnittet för gemenskapen, vilket är en stor framgång. Det är dock inte enbart de länder som har använt fonderna som har dragit nytta av politiken för sammanhållning, utan denna har även kommit nettobidragsgivarna till godo, genom export av varor och tjänster.
Processen är naturligtvis inte avslutad. Mycket återstår att göra, svårigheter att ta itu med och att övervinna, i synnerhet arbetslösheten, en plåga som många områden tyvärr lider av och där nivån absolut inte har sjunkit.
Det behövs investeringar i infrastruktur för att avskaffa de territoriella kriticiteterna, öarnas och de yttersta randområdenas ställning som periferi. Det är nödvändigt att förbättra tillgängligheten som spelar en avgörande roll för konkurrensförmågan, utan att man å andra sidan får betala orimliga kostnader för miljöområdet.
Politiken för ekonomisk och social sammanhållning måste omformas, i första hand med hänsyn till de nya omständigheter som utvidgningen ställer oss alla inför, och det gäller först och främst de resultat som kommissionen har kommit fram till i sina dokument, i synnerhet i det senaste, som kom för några dagar sedan, det så kallade dokumentet för den mellanliggande perioden.
Skillnaden mellan rika och fattiga kommer tyvärr att öka, eftersom en sjättedel av gemenskapens befolkning efter utvidgningen kommer att ha en inkomst som inte överstiger 40 procent av genomsnittet för gemenskapen. Kandidatländerna har erhållit hjälp och de har närmat sig den nya verkligheten, i vilken de måste inordna sig, med hjälp av anslutningsinstrument, såsom ISPA och Sapard-programmet, vilka har utgjort ett viktigt medel för övergången från kandidatländer till medlemsstater.
Det är dock nödvändigt att ta initiativ till en verklig politik för territoriell utveckling och jag anser att i det perspektivet kan projektet för den lokala och regionala planeringen och utvecklingen i Europa utgöra en viktig källa med hög grad av integration och stor utvecklingspotential.
Det är nödvändigt att få två grundläggande krav att harmoniera, det vill säga solidaritet med de nya länderna utan att de som för närvarande gynnas av politiken för ekonomisk och social sammanhållning bestraffas, tvärtom skall de skyddas. Det krävs således en stor solidarisk ansträngning när det gäller den ekonomiska och finansiella politiken, framför allt av politisk karaktär för att informera och få med sig samtliga folk.
Den statistiska konvergensen skall inte förväxlas med den verkliga konvergensen för de nuvarande stödmottagarna, som inte automatiskt blir rika bara för att fattigare regioner går med. Det är nödvändigt att finna förvaltningsmetoder som kan förbättra driften av verksamheten. Det behövs en tydligare rollfördelning mellan kommissionen och andra förvaltningsnivåer på nationell och lokal nivå, det kommer att vara nödvändigt att förenkla förfarandena så mycket som möjligt, det behövs större subsidiaritet och mer decentralisering.
Det är dessutom väsentligt att rationalisera interventionsåtgärderna genom att antalet fonder och omfattningen av dem minskas och genom en bättre samordning mellan gemenskapens politik och sammanhållningspolitiken. Det är nödvändigt att behålla mål 1 för de regioner vars utveckling fortsätter att släpa efter. Utöver inkomsten per capita skall även andra kriterier, som till exempel arbetslöshet, användas som ett mått på denna eftersläpning.
Slutligen måste tilldelningen av finansiella medel ökas eller åtminstone ges en översyn så att den anpassas, detta är ett besvärligt problem som har varit föremål för en omfattande debatt: man kan hur som helst inte sänka tröskeln på 0,45 procent. Vi hoppas att parlamentet i samförstånd med kommissionen kan kräva en ökning av de budgetresurser som är avsedda för den framtida sammanhållningspolitiken.

Ettl
Herr talman! Kommissionens rapport och Musotto-betänkandet förtjänar beröm dels för den analytiska presentationen av problemsituationen, dels för kompletteringsförslagen, även om man har tagit ganska blygsam hänsyn till kommentarerna från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Dock vill jag från utskottets synpunkt komplettera med en fråga som till stora delar har varit osynlig.
Herr kommissionär, låt oss använda de lärdomar som vi har dragit av svårigheterna att lyfta fattigare regioner eller fattiga före detta industriregioner till EU-nivå som en sporre och en måttstock i utvidgningsprocessen, så att vi kan göra vissa saker bättre denna gång.
Med tanke på de enorma omstruktureringsåtgärder som krävs är jag särskilt bekymrad över de fattiga industriregionerna i de blivande medlemsstaterna. Jag tänker framför allt på kol- och stålregionerna. I jämförelse med våra, saknar stålindustrierna i dessa länderna helt och hållet konkurrenskraft, och kolgruvorna är ett latent problem.
Jag skall inte gå in på vilka konsekvenser det får om vi inte ger våra nya vänner den hjälp som krävs. Låt mig bara peka på att vi - sedan det står klart att Fördraget om Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) löper ut - inte längre har något passande instrument på området. Jag upprepar detta eftersom EKSG de senaste åren har varit oss till mycket stor hjälp, ingen medfinansiering har behövts, och systemet för anskaffning av resurser hade faktiskt ändå kunnat antas. Och solidaritet är något som vi måste visa de nya medlemsstaterna.
Jag nämner detta återigen därför att de nya medlemsstaterna inte kommer att ha tillräckliga möjligheter till finansiering. Jag tar upp frågan eftersom kommissionen har spelat en avgörande roll i omvandlingen av instrumentet utan att ha satt problemen i relation till utvidgningen. Herr kommissionär, jag vädjar till er att ta itu med problemet! Det är inget litet problem. Vi saknar tillräckliga instrument för anpassningen i samband med utvidgningen.

Torres Marques
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! När vi behandlade detta betänkande om den framtida sammanhållningen efter utvidgningen i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, godkände vi enhälligt följande grundläggande principer:
för det första: den sammanhållningspolitik som fastställs i fördragen är en viktig pelare för den framtida europeiska integrationen, varför den inte bör åternationaliseras,
för det andra: ett aktivt främjande av en politik för jämställdhet mellan män och kvinnor är ett nödvändigt villkor för att få en verklig ekonomisk och social sammanhållning,
för det tredje: då den planerade utvidgningen till tio länder kommer att fördubbla klyftorna mellan de rika och de fattiga regionerna och leda till en betydande minskning av inkomsten per capita, är det viktigt att det belopp unionen nu anslår till sammanhållningspolitiken och som skall vara minst 0,45 procent av BNI, i konsekvensens namn bör förstärkas.
Jag skulle också vilja uppmärksamma er, herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter, på det mål som fastställdes vid toppmötet i Lissabon om att Europeiska unionen år 2010 skulle nå en sysselsättningsgrad för kvinnor på 60 procent, eftersom denna tillväxt av kvinnors arbete är viktigt, inte bara för BNI:s tillväxt i Europa, utan också för att finansiera den framtida socialförsäkringen och kunna öka skatteintäkterna.
Därför ber jag kommissionen att betrakta jämställdheten mellan män och kvinnor som en del av den gemenskapspolitik som bidrar till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, att på ett systematiskt, konsekvent och uttömmande sätt integrera genusdimensionen och lika behandling av män och kvinnor i sammanhållningspolitiken, att utifrån precisa indikatorer och kvantifierbara mål bedöma på vilket sätt den ekonomiska och sociala sammanhållningen bidrar till att förverkliga gemenskapsstrategin avseende lika behandling och lika möjligheter för män och kvinnor.

Hatzidakis
Herr talman! Jag vill gratulera Musotto till hans betänkande, med vilket han har gjort ett mycket gott arbete. Vi bör för det första se på de slutsatser som kan dras av utvecklingen hittills och, för det andra på de utmaningar som vi har framför oss.
När det gäller slutsatserna för den politik som genomförts hittills kan man säga att det är tydligt att det görs framsteg, men att framstegen skiljer sig från medlemsstat till medlemsstat. I vissa medlemsstater har resultaten varit mycket positiva och framstegen mycket stora, medan resultaten i andra länder - däribland tyvärr det land som jag kommer ifrån - inte har varit så positiva som de skulle kunna vara. Det betyder att regeringarna måste ta till sig budskapet - särskilt när det gäller den nya förordningen, den som nu genomförs, vilken är mer decentraliserande än den föregående - och göra sitt yttersta för att uppnå samma resultat som i andra länder.
För det andra står vi inför utvidgningen. Behoven ökar. Vi vet alla att inkomsten i många regioner tekniskt sett kommer att stiga i förhållande till gemenskapens genomsnitt till följd av att många fattiga länder ansluts. På grund av statistiken kommer stödet till många regioner följaktligen att upphöra, om inte åtgärder vidtas inom ramen för en programperiod. De 0,45 procent av gemenskapens BNI som avsätts till strukturfonderna är således en undre gräns. Vi kan inte gå lägre om vi vill föra en trovärdig politik. Det finns många kolleger som inte instämmer i den åsikten, och de är självfallet i sin fulla rätt att lägga fram sina argument. Vi måste dock fråga oss - särskilt de av oss som verkligen tror på Europeiska unionen och på dess möjligheter - hur mycket pengar vi egentligen använder av våra länders BNI för att uppnå de storslagna mål som Europeiska unionen har fastställt. Använder vi verkligen så mycket att vi kan protestera mot ökningar av gemenskapens budget? Vi måste någon gång inse att storslagna ambitioner inte kan förverkligas utan tillbörlig finansiering.

Duin
Herr talman! Jag vill inledningsvis tacka föredraganden för det arbete som har gjort det möjligt för oss att se att vi står på god grund inför kommande år. Samtidigt kan väl detta vara ett bra tillfälle att berömma vår egen partigrupp för att i en mycket intensiv och ibland till och med hård diskussion ha kommit fram till ett enhetligt resultat, och detta finner jag mycket viktigt.
Låt mig gå in på de väsentligheter som är viktiga för oss. Den första punkten är att vi tillsammans med er, herr kommissionär, avvisar förslaget om att regionalpolitiken skulle återföras till nationell nivå. Detta är nummer ett för oss. Det finns strävanden i vissa medlemsstater att återföra detta till nationell nivå. Vi är fullkomligt eniga om att vi bör avvisa detta. I sammanhållningspolitiken blir den europeiska solidariteten tydlig, och detta är något som vi inte vill förlora, utan snarare understryka i framtiden. Här står vi sida vid sida, parlament och kommission.
Den andra punkten gäller att vi vill ha mer sammanhållning. Sammanhållning mellan å ena sidan regionalpolitiken och å andra sidan den gemensamma jordbrukspolitiken. Kanske kan vi även starta en dialog med kommissionär Fischler om hur detta skall genomföras, eftersom det händer att de mål som vi arbetar för på landsbygdsområdet och de mål som jordbrukspolitiken har för landsbygden går isär, och detta är något som vi måste ta itu med.
Det råder heller ingen tvekan om att målen för sammanhållningen hotas om gränsen på 0,45 procent underskrids. Dock måste vi bli effektivare även här, vilket ju har blivit mycket tydligt genom Pohjamos betänkande, som vi tidigare diskuterade.
En sista punkt: Vi måste finna balans mellan de regioner som för närvarande får stöd och kandidatländerna. Som jag ser det står det utom allt tvivel att vi måste göra stora ansträngningar när det gäller kandidatländerna, men att ni även måste ha ett sammanhållningsinstrument till er hjälp, och detta nämner ni ju också i det interimsbetänkande som ni lade fram förra veckan. Dock får vi inte glömma bort att de regioner som för närvarande får stöd måste fortsätta att närmas till genomsnittet i EU. Om vi lyckas med detta balansnummer tror jag att vi också kan vinna större acceptans för Europa.
(Applåder)

Pohjamo
Herr talman, kommissionär, kolleger! På min grupps vägnar vill jag tacka herr Musotto för det här betänkandet. Man har fäst uppmärksamhet på de väsentliga ärendena i betänkandet.
Åtgärderna för att uppnå en ekonomisk balans har inte varit tillräckliga, de har haft den rätta inriktningen, men de har inte varit tillräckliga. De regionala och sociala välståndsskillnaderna mellan regionerna har till och med ökat i de nuvarande medlemsstaterna. I fortsättningen bör man fästa uppmärksamhet på att förstärka landsbygdens livskraft och mångformighet i regioner med ogynnsamt geografiskt läge och ogästvänliga naturförhållanden. Merkostnader som beror på svåra förhållanden i till exempel skärgårds- och bergsområden bör kompenseras med gemensamma krafter och specialinriktade regionalpolitiska åtgärder. De stora allmänna skillnaderna i sysselsättningsläge och strukturella problem bör också tas på allvar då regionens strukturpolitik planeras. Viktiga prioriteringar är att knyta små och medelstora företag och regionalt kunnande till projekten. Strukturfondernas stödåtgärder bör även bättre anpassas till de nationella sysselsättningsmålen.
Bruttonationalprodukten är inte det enda kriteriet vid fastställandet av stödområden. Bestående olägenheter som orsakas av svåra klimatiska och geografiska naturförhållanden bör ges en lika stor vikt. Till exempel exceptionellt gles bebyggelse, långa avstånd, ett kallt eller hett klimat orsakar merkostnader som kvarstår också efter utvidgningen. En effektiv sammanhållningspolitik förutsätter att man försäkrar sig om en tillräcklig finansiering. I min grupp har man visserligen litet olika uppfattningar om hur detta skall skötas. Det är i alla fall viktigt att förbättra samordningen mellan de olika stödbeviljande fonderna.
En utvidgning av unionen förutsätter att sammanhållningspolitiken förstärks. Utvidgningen får inte förverkligas på bekostnad av de svagaste områdena utan den skall ske med gemensamma ansträngningar. Det är viktigt att försäkra sig om att unionens alla resurser ända från dess mest avlägsna områden utnyttjas effektivt. Vi måste tillsammans se till att alla områden inom unionen ligger inom kretsen för den gemensamma marknaden och de förmåner den tillhandahåller. Därför är samarbetet mellan randområdena ännu viktigare än tidigare.

Schroedter
Herr talman! Punkt 1: Normalt inleder man med att lovorda föredraganden. Det kan jag tyvärr inte göra den här gången, eftersom föredraganden har misslyckats, och inte heller har han ansträngt sig för att i utskottet skapa en diskussion som leder fram till en gemensam ståndpunkt kring parlamentet om kommissionens förslag. Detta är mycket synd, för man väntar sig ett viktigt betänkande och ett viktigt yttrande från parlamentet.
De gröna har däremot en tydlig ståndpunkt. Vi tar avstånd från alla försök till skyddande av förmögenhet och från alla undantag. Solidariteten mellan regionerna måste förbli högsta prioritet, samtidigt som det inte får finnas två olika klasser i Europa. Följaktligen måste strukturfonderna i framtiden framför allt komma de fattigaste regionerna till godo, och det är alltså i öst. Detta innebär att phasing out är ett viktigt instrument som också lyfter de nuvarande stödregionerna. Alternativ 2 pekar på problemen och erbjuder en lösning, och därför stöder vi alternativ 2 fullt ut.
Dock vänder sig vår partigrupp - vilket är nästa punkt - mot kommissionens taktik att inviga kandidatländerna strukturfonderna för sent och på så sätt spara pengar. Jag uppfattar förslaget från förra veckan som en skandal. Förslaget syftar till att spara i sammanhållningspolitiken i stället för att införa denna politik redan i föranslutningsprocessen. Därför kräver vi en gradvis anpassning av kandidatländerna redan nu, att en betalningsinstans etableras samt utbildning i hanteringen av strukturfonderna. På så sätt vill vi se till att strukturfonderna tar sikte på en decentraliserad strukturpolitik och inte en centraliserad projektpolitik.
Den framtida koalitionspolitiken måste kännetecknas av en hållbar utveckling och deltagande av de lokala aktörerna, och detta måste vi sätta igång med nu.

Markov
Herr talman, herr kommissionär, högt ärade kolleger! I motsats till er, fru Schroedter, anser jag att slutresultatet i det Musotto-betänkande som utskottet har röstat om är lyckat. För det första gör betänkandet nämligen en balanserad utvärdering av de skillnader som fortfarande är stora inom EU, för det andra pekar det på de utmaningar som utvidgningen medför, och för det tredje betonas nödvändigheten av förbättringar i struktur- och sammanhållningspolitiken.
Jag vill gärna lyfta fram fyra grundläggande frågor. För det första: ingen nationalisering av strukturfondspolitiken. Motiveringen kan jag bespara mig, eftersom Duin redan har gett en sådan. För det andra: En polycentrisk modell vore ett förnuftigt koncept för att motverka de ökande skillnaderna från centrum till ytterområde. För det tredje: Samordningen inom strukturfonderna liksom mellan strukturpolitiken och gemenskapens övriga politiska områden måste förbättras, särskilt den gemensamma jordbrukspolitiken, skattepolitiken och den ekonomiska politiken. För det fjärde: En konsekvent tillämpning av principen om bottom up och partnerskap i alla faser i planering, tillämpning, kontroll och utvärdering skulle inte bara ligga nära medborgarna utan även vara ett stöd för subsidiaritetsprincipen.
Oberoende av hur nödvändigt det är att ge fortsatt stöd åt de svagare regionerna i nuvarande medlemsstater är det absolut nödvändigt att vår fulla solidaritet gäller även dem som inom kort blir nya EU-medlemmar. Detta innebär att dessa länder släpps in i EU:s strukturpolitik, utan att man för den skull släpper taget om de nuvarande. Vad mig anbelangar står det redan nu fullkomligt klart att inte ens 0,45 procent av den europeiska bruttonationalprodukten kommer att räcka med tanke på det tungt vägande utvecklingsbehovet.
Stödet och det mellanstatliga samarbetet i gränsregionerna kommer att få stor betydelse för utvidgningen. Jag anser att detta har fått stå tillbaka i betänkandet. Kriterierna för stöd från strukturfonderna måste utformas så att den ekonomiska och sociala sammanhållningen slår igenom i form av sjunkande arbetslöshetssiffror. Tyskland, mitt hemland, är i detta fall ett dåligt exempel. Arbetslösheten ökar nämligen dramatiskt i mål 1-regionerna. Där ligger vi runt 20 procent, även om siffran lyckligtvis inte är fullt så hög i de mer utvecklade regionerna.

Turchi
Herr talman, ärade kolleger! Avdelning XVII i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och i synnerhet artikel 158, fastställer " en harmonisk utveckling inom hela gemenskapen" som en av unionens politiska prioriteter. Gemenskapen skall sträva efter att " minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna" . Personligen anser jag det nödvändigt att fortsätta att sträva efter detta mål med en konsekvent och uthållig politik.
Den andra rapporten om sammanhållningen inom Europeiska unionen, som presenterades av kommissionär Barnier, skildrar en situation som har förbättrats men som inte alls är löst. Det är uppenbart att de framsteg som uppnåtts är långtifrån enhetliga och att det fortfarande finns stora regionala olikheter som snarare än att gå tillbaka faktiskt fördjupas, vilket föredraganden mycket riktigt påpekade.
Vad målen beträffar så stöder jag helt och fullt kollegan Musottos ståndpunkt. För närvarande använder man tröskeln på 75 procent av BNP per capita av gemenskapens genomsnitt för att välja ut de områden som kan bli föremål för stöd. Personligen anser jag att från och med 2006 skulle det säkerligen vara lämpligare att använda arbetslöshetsnivån, eftersom inträdet av områden som är fattigare och i ännu större behov av hjälp förvisso inte kommer att höja nivån i de områden som för närvarande ingår i mål 1.

Van Dam
Herr talman! Den kommande utvidgningen av unionen ger denna debatt om den ekonomiska och sociala sammanhållningen en särskild laddning.
Det står klart att när kandidatländerna ansluter sig kommer det att visa sig att det nuvarande systemet innehåller en alltför tung ekonomisk börda. Det tvingar oss att göra val. Kommissionen har redan angett ett antal alternativ, men vi måste överväga ytterligare.
Vi anser att stödpolitik avseende den ekonomiska och sociala sammanhållningen i vissa fall är meningsfull och önskvärd som komplement till nationell politik. Strukturfonderna har här en särskild och ganska bred uppgift. Sammanhållningsfonden däremot avser en särskild aspekt av den ekonomiska sammanhållningen, nämligen deltagandet i EMU.
Det borde enligt vår mening även vara kärnan i sammanhållningspolitiken: medlemsstater hjälper till att uppnå konvergenskriterierna, både före och efter utvidgningen; därvidlag görs ingen skillnad mellan gammal och ny, och då krävs inga större förändringar.
Kommissionens rapporter har också visat att den nuvarande systematiken fungerar. Sammanhållningsfonden är avsedd att tillhandahålla ekonomiska stimulanser på grundval av tydliga, detaljerade kriterier. Får vår del förblir det så, eftersom vi annars riskerar att hopplöst förirra oss in i en struktur av milda kriterier, och med milda kriterier kommer inte heller Ekonomiska och monetära unionen att kunna hålla stånd.
Därför har jag lagt fram ett antal ändringsförslag där ett rättvist men måttfullt tillvägagångssätt står i centrum. Jag hoppas att kollegerna kommer att begrunda dem noggrant.

Damião
Herr talman! Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi anser att detta betänkande är ganska positivt och menar att indikatorerna i euro utgör en mer pålitlig beskrivning än de nuvarande kriterierna för mätning och stödberättigande och anser även att arbetslöshetsindikatorerna är viktiga då det finns regioner där bara 44 procent av de aktiva har tillgång till arbete, men produktivitetsskillnaderna är också viktiga. Det anser också att centraliseringen av unionens ekonomi till en triangel med två gånger till fyra gånger så stor produktivitet som i ytterområdena är ett av de problem som ökar och gör det svårt att bekämpa ojämlikheten, och utskottet anser att den framtida planeringen bör ha en kvalitativ utvärdering av de olika indikatorerna. När det gäller utvidgningen är det nödvändigt att göra fondernas inriktning mer flexibel utifrån de olika ländernas olika särdrag.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi stöder EU:s tilltagande finansiella ansträngningar till förmån för sammanhållningspolitiken, framför allt genom strängare konkurrens och en översyn av budgeten för gemenskapens politiska områden, anser att det inte finns någon politik med en större finansiell ansträngning än Sammanhållningsfonden som kan neutralisera denna och anser att de mest utvecklade länderna betalar ett produktionsstöd som är nästan lika stort som gemenskapens budget. Bristen på stränga konkurrensregler gynnar inte sammanhållningen eller integrationen och är skäl för återkommande kritik i WTO.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uppmanar kommissionen att se till att en europeisk energi- och kommunikationsmarknad skapas som respekterar de samhällsomfattande tjänsterna, prioriterar energieffektivitet och forskning, energiåterhämtning och användande av förnybara energikällor. Anser att det är nödvändigt att komplettera den infrastruktur som krävs i fråga om tillgänglighet och transport för att minska de negativa effekterna av konkurrensen i de perifera regionerna, anser att sammanhållningen äventyras om inte dessa punkter beaktas. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uppmärksammar effekterna av energipriser och -skatter i de perifera och utomeuropeiska regionerna. Rekommenderar att inhemska rena och säkra energiresurser och tekniker utvecklas för användning av kol, kärnkraft och kolväten.

Berend
Herr talman, herr kommissionär! Inledningsvis vill jag gratulera vår kollega Musotto hjärtligt till det utmärkta betänkandet. Detta sagt inte minst mot bakgrund av den fräna kritiken från De gröna, vilken jag således inte delar.
Jag skall ägna mitt inlägg åt den framtida regionalpolitiken. Precis som vi har hört vid ett flertal tillfällen här i kväll måste det vara möjligt att harmonisera två grundläggande krav, nämligen å ena sidan stark solidaritet med de nya medlemsstaterna men å andra sidan även solidaritet med de regioner som i nuläget släpar efter i utvecklingen eller är i färd med att ställa om sin ekonomi. Med andra ord: Även om man allmänt inser att regionerna i samtliga kandidatländer behöver prioriteras, får man inte från en dag till en annan strypa allt stöd till mål 1-regionerna i nuvarande femton medlemsländer. I så fall förlorar dessa regioner sin rätt till stöd enbart genom att deras relativa välstånd höjs i en utvidgad union, dvs. enbart genom att utvidgningen statistiskt sett får deras siffror att se bättre ut.
Herr kommissionär, under de kommande månaderna måste vi diskutera hur vi skall kunna garantera att de regioner som ännu inte är färdiga med den ekonomiska konvergensprocessen behandlas jämlikt med områdena i den utvidgade unionen. Av politiska och ekonomiska skäl kan den framtida sammanhållningspolitiken inte uteslutande koncentrera sig på de regioner vars utveckling släpar efter mest, utan den måste även ta hänsyn till för- och nackdelarna i stadsområden, i områden i socialekonomisk förändring och i regioner med permanenta geografiska nackdelar och inte minst ta hänsyn till den gränsöverskridande dimensionen.
Givetvis kräver en sådan politik sin finansiering. För att inte äventyra sammanhållningspolitiken bör den nuvarande undre gränsen på 0,45 procent av gemenskapens BNP inte underskridas - även detta har lyfts fram av flera talare i kväll. Men alla möjligheter är inte uttömda. Alla möjligheter måste undersökas inom den nya finansieringsramen och hänsyn tas till resultaten av utvidgningen. Därför är det i mina ögon olämpligt att i förebyggande syfte tala om ökade budgetmedel redan nu.

Mastorakis
Kolleger! I det att vi talar om kollegan Musottos betänkande är det tydligt att vi vill uttrycka vår oro över framtiden för vår unions sammanhållningspolitik, eftersom det är väl känt att för att den rike och den fattige skall närma sig varandra och känna att de tillhör samma europeiska kropp, måste deras ekonomiska och sociala möjligheter närma sig varandra.
Vi startar dock med en grundläggande motsägelse. Vi vill genomföra en mycket omfattande utvidgning utan att samtidigt anslå erforderliga medel och tänker ut lägre sammanhållningsmål enligt den välkända modellen " Om berget inte kommer till Moses, får Moses komma till berget" . Vi står i alla händelser inför en mycket svår uppgift och ombeds lösa den under förutsättningar som inte är de bästa möjliga, förutsättningar som vi dock inte slutar kämpa för att förbättra. Vi vill helt säkert inte ha ett Europa i två hastigheter - något som de föregående talarna har framhållit - men vi vill ännu mindre ha ett Europa i många hastigheter. Vårt mål bör således vara att bistå de nya regioner som är i behov av stöd, utan att för den sakens skull överge de gamla regioner som också är i behov av stöd, när de är det.
Jag anser följaktligen att vi måste uttrycka våra åsikter i fråga om de 0,45 procentens otillräcklighet och att Sammanhållningsfonden - liksom övriga gemenskapsinitiativ - måste fortsätta att fungera på samma sätt som i dag, eftersom de har visat sig vara mycket ändamålsenliga. Det är givetvis också nödvändigt att göra en ingående analys av sammanhållningspolitikens framtid, i kombination med politiken för en hållbar utveckling och med jordbrukspolitiken, och när det gäller den senare har vi en skyldighet att undvika improviserade och förhastade lösningar som kan skada våra jordbrukare, vilka är livsviktiga för vår landsbygd, vår miljö och för oss själva.

Sánchez García
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Inom regionalpolitiken finns det en särskiljande geografisk faktor, de yttre randområdena. De är avlägsna, isolerade, fragmenterade och starkt beroende av yttervärlden. Dessa regioner har förändrats ojämnt jämfört med övriga regioner sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft, vilket möjliggjorde särskilda åtgärder för att rätta till eftersläpningarna i dessa regioner.
Nu i dagarna har myndigheterna för dessa regioner sammanträtt på Kanarieöarna för att tillsammans med företrädare från Europeiska kommissionen och de tre berörda medlemsstaterna analysera situationen för ekonomisk och social sammanhållning i dessa tre säregna regioner. Förutom att begära en speciell behandling begär de säkerligen några av de åtgärder som Musotto föreslår i sitt betänkande i dag -och jag gratulerar honom-, i vilket han betonar behovet av att skilja mellan statistisk och reell konvergens samt påpekar behovet av att använda alternativa indikatorer för BNP per capita, som till exempel arbetslöshet, brist på infrastruktur, brist på transport och energi, de yttersta randområden som utgörs av öar, utbildning och yrkesutbildning och ozonnivåerna i de yttersta randområdena.
Om vi gör på det här sättet är jag övertygad om att dessa regioners ekonomiska och sociala utveckling inte kommer att hämmas och Europa kommer i så fall att göra en tydlig solidaritetsmarkering inför sina medborgare.

Purvis
Herr talman! Musotto-betänkandet är ett bra betänkande. Det övergripande huvudtemat är ganska korrekt. Sammanhållningsfondernas syfte är att motverka de naturliga centrifugalkrafterna hos en stor gemensam ekonomisk och monetär enhet, vilket är vad Europeiska unionen och euroområdet är, genom att hjälpa de mindre gynnade regionerna att nå upp till nivån för de mer välmående regionerna. Detta är poängen: Om de mindre gynnade regionerna förblir mindre gynnade, kommer Sammanhållningsfonden att ha misslyckats med sitt syfte. Men det är därför som vi, i motsats till vad Musotto och utskottet för regionalpolitik, transport och turism begär, bör hålla oss till 75 procent av gemenskapens genomsnittliga BNP som en kvalificeringsgrad. Om man har uppnått den nivån kommer tillräckligt med stimulanspengar att ha satsats, och den kvalificerade regionen borde, med ett lämpligt övergångsförfarande, utan problem kunna fortsätta uppför stegen till 100-procentsnivån och högre. Det är väl ändå bara rimligt att resurserna från Sammanhållningsfonden vid den punkten bör omfördelas till de regioner som ligger längre bakom. Det är därför som jag kommer att rösta emot skälen O och R i Musottos betänkande.
Det måste också finnas en ekonomisk disciplin. En öppen honungsburk leder inte till ett uppmuntrande av självhjälp och självständighet. Därför kan jag inte tolerera att man lämnar möjligheten till en ännu högre procentandel av EU:s BNP öppen för att avsättas för sammanhållningspolitiken. 0,45 procent borde vara ganska tillräckligt, och skulle få oss att förfina våra prioriteringar och förfaranden, också när det gäller utvidgningen. Så den andra halvan av punkt 57, eller alla eventuella kompromisser med samma konsekvenser, som låter beloppet vara tillgängligt utan begränsningar, är inte godtagbara.
Med dessa små men betydande förändringar skulle det verkligen glädja mig att stödja Musottos betänkande som ett viktigt bidrag inför den framtida välfärden för alla delar av vår europeiska union.

Fava
Herr talman! Låt mig först av allt tacka de många kolleger som, med över 50 ändringsförslag, har bidragit till att förstärka detta betänkande.
Låt mig även i övertygelsen om att sammanhållningen inte är ett ekonomiskt åliggande utan framför allt en tillgång och att om vi inte skapar ett Europa med lika möjligheter när det gäller tillgången till välstånd så kommer vi aldrig att få något Europa.
Efter att ha sagt detta övergår jag till de första två förslagen, som för övrigt redan har framförts här ikväll. Jag anser att vi bör fundera på parametrarna, eftersom bruttonationalprodukten troligen inte är ett bra mått när det gäller att ge en bild av det verkliga tillståndet i våra länder. Därför bör vi även beräkna andra faktorer, såsom arbetslöshetsnivån, infrastrukturens kvalitet och arbetskraftskostnaderna.
Det andra förslaget: eftersom jag anser att politiken alltid bör väga tyngre än aritmetiken, uppmanar jag detta parlament och kommissionen att hålla sig borta från utvidgningens statistiska effekter, som vi för övrigt hyser en djup tilltro för. Vi kommer tvärtom att kämpa för att ingen regering skall kunna betrakta det som en sänkning, eftersom det tvärtom säkerligen kommer att vara en stor politisk tillgång för Europa. Vi vill undvika att några regioner plötsligt skall betraktas som välmående av rent statistiska skäl. I den meningen bör politiken även framdeles väga tyngre än aritmetiken.
Det tredje förslaget: vi måste återigen föra fram den strategiska sidan av vår sammanhållningspolitik och lära oss att även investera i immateriella tillgångar som yrkesutbildning, kunskaper och information. Vi anser att detta är den väg vi måste ta för en integration som inte bara stannar på pappret.

Izquierdo Collado
Herr talman! Förra veckan innehöll denna debatt vissa nyheter som inte var särskilt fördelaktiga för sammanhållningen.
I utskottet analyserade vi beslutet att godkänna genomförandet av budgeten för år 2000, med ett genomförande på 56 procent av mål 1, 4,5 procent av mål 2 och 0 procent av gemenskapsinitiativen. Vi talar inte om Sammanhållningsfonden. Kommissionären sände enligt vad han meddelade oss en skrivelse till regeringscheferna för de olika medlemsstaterna och erinrade om regeln n+2, det vill säga att medlen kan försvinna efter två år om de inte genomförs. Jag anser att vi måste vara förutseende.
Kommissionen föreslog 0,14 procent av budgeten för att lösa problemen med utvidgningen. Hur som helst välkomnar jag Musottos betänkande, i vilket han gör en mycket positiv utvärdering av regional- och sammanhållningspolitiken. Det är en framgångsrik politik och med hjälp av den kommer vi att lyckas uppnå att mycket få stater som ingår den nuvarande unionen med femton medlemsstater kommer att höra till mål 1 inom kort.
Budskapet i Musottos betänkande är tydligt: allvarlighet i förfarandena. Jag välkomnar att kommissionären har stått fast vid sitt tidigare förslag till parlamentet: att programperioden flyttas fram två år till nästa budgetplan. Han sände även ett budskap om kvalitet på investeringarna och en förstärkning av partnerskapet, vilket dock inte har kommit igång ännu.
Huvudsamtalsämnet är dock utvidgningen: själva utvidgningen, hur den kommer att påverka de övriga regioner som för närvarande mottar stöd och det faktum att ni inte har besvarat de fyra frågor som parlamentet har ställt, herr kommissionär. Det står klart att vi inte fått något svar, och det enda svar ni kan ge oss är ett gott arbete, vilket är lätt om det är vettigt och vi tror på sammanhållningen.
Herr talman, jag vill avsluta genom att säga herr kommissionären att parlamentet litar på att kommissionen kommer att ge oss det svar som vi alla behöver.

Lisi
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag gratulera Musotto för hans utmärkta arbete. Så här långt fram i diskussionen är det svårt att inte upprepa saker som redan har framförts av andra kolleger. Jag skall göra det i telegramform. Den första iakttagelsen: sammanhållningspolitiken har visat, och betänkandet bekräftar det, att det är en politik som fungerar. Den kanske inte fungerar så bra som vi hade förväntat oss och som vi önskar, men det är en politik som ger resultat. Det finns mer att säga: i många regioner och för många av invånarna där är den, ibland, den enda konkreta, positiva och vänskapliga kontakt som de har med Europeiska unionen. Detta är ett värde som stärker känslan av hemhörighet i Europa och den totala sammanhållningen.
Den andra iakttagelsen är ett faktum: vi kan även försöka skjuta undan det, låta bli att titta på det och skjuta upp analysen av det, men det är ett faktum. Objektivt sett kommer utvidgningen att vända upp och ned på den balans och de fakta för vilka vi har konstruerat denna sammanhållningspolitik, som bygger på statistiska fakta, med andra ord antalet invånare och den skillnad i medelinkomst som blir resultatet. Inför detta problem kan jag känna en viss försagdhet när det gäller att lägga fram förslag, herr kommissionär, men jag uppmanar kommissionen att inte vara så försagd. Att börja resonera kring hur sammanhållningspolitiken måste förändras inför utvidgningen innebär inte ett ifrågasättande av hela utvidgningspolitiken. Jag dristar mig att säga att denna begrundan kanske borde koncentreras på tre aspekter: resurserna, vilket redan har sagts, för det är otänkbart att resurserna kommer att ligga kvar på den aktuella nivån, instrumenten, för jag tror, till exempel, att under det att instrumentet strukturfonder lämpar sig för en mycket differentierad sammanhållningspolitik alltefter regionerna, bör vi kanske ta Sammanhållningsfonden under förnyat övervägande, åtminstone när det gäller dess anslag, samordningen av politiken. I många fall skulle man kunna nå goda resultat med en samordnad politik även om det inte finns några tilläggsanslag, till exempel skatterabatter, något en rigid politik från kommissionens sida när det gäller statligt stöd, ännu inte medger att man tillämpar för några regioner.

McCarthy
Herr talman! Också jag vill ta upp en rigorös kommissionspolitik. Till följd av ett färskt konkurrenspolitiskt beslut har över 1 miljard euro av mycket välbehövda regionala förnyelseinvesteringar i fattiga stadsområden och ödetomter i Förenade kungariket skurits ned med 75 procent. Till följd av slutsatserna från det belgiska informella mötet i oktober, måste kommissionen nu inleda en översyn av hur det statliga stödet och den regionala förnyelsepolitiken fungerar. Kan kommissionen vara snäll och tala om vilka uppföljningsåtgärder som har vidtagits? Kan den också försäkra oss om att konkurrenspolitiken inte kommer att fortsätta att undergräva regional- och sammanhållningspolitikens legitima ansträngningar?
För det andra anser jag inte, till skillnad från min konservativa kollega Purvis, att vi bör inta en rigorös syn på reformen av finansieringen efter 2006 i det här skedet. Fattigare regioner, som till exempel Merseyside i min region, och i resten av de femton EU-medlemsstaterna, kan fortsätta att behöva mål 1-finansiering, men vad som är ännu viktigare än detta, är att en delegation med fackföreningsmedlemmar i dag kom från Manchester till Strasbourg för att kämpa för att bevara 650 jobb som hotas på grund av industriell omstrukturering. Förra året försvann 9 500 jobb inom tillverkningssektorn bara i denna region. Kan kommissionären därför i kväll ge oss sitt stöd för en fortsatt stark roll för europeiskt stöd efter 2006 för våra stads- och industriomstruktureringsregioner, likväl som för våra fattigaste regioner?

Marques
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det är omöjligt att på två minuter ta upp de många frågorna om sammanhållningen, vilka för övrigt
tas upp bra i betänkandet av Musotto, som jag vill passa på att gratulera till det utmärkta arbetet, så låt mig uttrycka några tankar om utvidgningens konsekvenser för Europeiska unionens ekonomiska och sociala sammanhållningspolitik.
Den första är att om vi vill ha ett fungerande utvidgat EU med framtid, är det nödvändigt att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Östeuropa måste få känna samma grad av europeisk solidaritet som Portugal, Spanien, Grekland och Irland gjorde efter sin anslutning till Europeiska unionen. Men stärkandet av sammanhållningspolitiken är nödvändig inte bara för att övervinna de enorma regionala obalanserna som blir resultatet av att tiotals missgynnade regioner i de nuvarande kandidatländerna kommer med, utan också för att fortsätta att arbeta med de eftersläpningar som fortfarande finns i det nuvarande Europa med 15 medlemsstater, främst i gemenskapens yttersta randområden. Det är extra viktigt då utvidgningen österut troligen kommer att öka underskottet på ekonomisk och social sammanhållning i det nuvarande Europa, det vill säga, de regionala asymmetrierna inom det nuvarande Europa med 15 medlemsstater kan också öka som ett resultat av utvidgningsprocessen, främst i förhållandet periferi-centrum, det vill säga att länder som exempelvis Portugal kan hamna ännu mer i periferin och nuvarande centrum bli än mer centraliserat, eftersom det kommer att bli centrum i ett ekonomiskt integrerat Europa från väst nästan fram till gränsen i öst.
Detta för att säga att det efter 2006 kommer att behövas en sammanhållningspolitik som inte begränsas till att titta österut, utan också tar hänsyn till det sammanhållningsunderskott som fortfarande råder i det nuvarande Europa med 15 medlemsstater och de nya problem som kommer med utvidgningen. Den andra behandlingen av rapporten om sammanhållning visar att kommissionen är medveten om denna problematik. Vi är övertygade om att den tredje rapporten kommer att innehålla korrekta och rättvisa lösningar.

Fruteau
Herr talman, herr kommissionär! När EU går från 15 till 25 länder kommer det att stå vid en vändpunkt. Unionen måste anta utmaningen som mängden medlemmar medför. Historien kräver det av oss, våra åtaganden förpliktar. Frågetecknen är dock många, när man vet att ett EU med 25 medlemmar innebär en 30 procent större befolkning, ett 30 procent större territorium, men endast 10 procent större tillgångar.
I och med utvidgningen har EU således behov av större solidaritet. Men hur skall vi lyckas visa mer solidaritet med samma summor? Det är omöjligt. Det tjänar ingenting till att fortsätta att köra ner huvudet i sanden. EU måste besluta sig för att anslå de resurser som krävs för den radikala omvandling som utvidgningen kommer att innebära i morgon, och omformulera kriterier för beviljande av strukturstöd, för att inte missgynna de fattigaste.
Vi måste också särskilt uppmärksamma de yttersta randområdena, som finns med bland de tio fattigaste regionerna i dagens union. I det sammanhanget gläder jag mig åt det spanska ordförandeskapets nyligen framlagda förslag om att inrätta ett permanent forum för dessa områden.
Mina kära kolleger! EU har valt sammanhållning, och därmed solidaritet. Det är priset för att vårt gemensamma projekt skall hänga samman.

Hedkvist Petersen
Herr talman, herr kommissionär! I ett av skälen i detta betänkande står det att väldigt stora regionala skillnader utgör både ett politiskt och ekonomiskt hot för EU. Detta är helt riktigt. Vi måste hålla ihop ett utvidgat Europa. Jag vill helt kort betona några punkter.
Utvidgningen är mycket viktig för hela Europa, och det är inte de fattigaste regionerna som skall betala utvidgningen. Därför måste det finnas tillräckligt med budgetmedel för hela denna process. Samtidigt måste vi använda pengarna på det mest effektiva sättet, varför unionens jordbrukspolitik bör reformeras och samordnas med regionalpolitiken så att den främjar landsbygdsutveckling, d.v.s. främjar ett differentierat näringsliv även i jordbruksområdena.
Varje medlemsland måste också ha en egen solidarisk sammanhållningspolitik, och all tillväxtpolitik måste verka för regional rättvisa. Det gäller särskilt utbildning, forskning, sysselsättning och transporter.
Till sist vill jag säga att regioner med utpräglade permanenta geografiska nackdelar, t.ex. långa avstånd och gles befolkning, måste uppmärksammas i den framtida sammanhållningspolitiken. Hela EU har ett intresse av att det skall vara möjligt att vara bosatt och tjäna sitt uppehälle i hela EU.

McAvan
Liksom den senaste talaren har jag två saker att säga, och en fråga att ställa till kommissionären i afton. Den första punkten handlar om att se till att Europas fattigaste regioner inte får betala priset för utvidgningen. Jag instämmer inte i vad Purvis sade. Områden som South Yorkshire och Merseyside i Förenade kungariket måste fortsätta att få stöd om de behöver det, och om man kan visa att de behöver det. Den andra punkten är att någon typ av stöd måste ges till områden som genomgår en industriell omstrukturering.
Min fråga handlar också om konkurrenspolitik, och om sammanhanget mellan konkurrenspolitiken och sammanhållningspolitiken. Jag får många klagomål om det sätt som konkurrenspolitiken tillämpas på, och särskilt på senaste tiden om att frivillig- och samhällsorganisationer behandlas på samma sätt som organisationer inom den privata sektorn, och som får veta att de för projekt inte kan få mer än totalt 50 procent i stöd från den offentliga sektorn. Jag vill veta om det är kommissionens policy att behandla den frivilliga och samhälleliga sektorn på samma sätt som den privata sektorn. Gäller detta för andra organisationer inom den offentliga sektorn? Detta är en oerhört viktig fråga, för om detta är kommissionens policy kommer ett antal projekt som drivs i några av våra mest eftersatta regioner, helt enkelt att upphöra att gå framåt. Detta är inte vad kommissionen arbetade för i många år. Regionalpolitiken tryckte på för att dessa projekt skulle läggas i händerna på den frivilliga sektorn, och nu tycks de missgynnas. Jag skulle vilja veta vilken kommissionärens ståndpunkt är.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Som ni säkert kan tänka er är jag djupt angelägen om regional- och sammanhållningspolitiken, inte bara för att jag har äran att driva denna politik å kommissionens vägnar och i samförstånd med mina kolleger Franz Fischler och Anna Diamantopoulou, men också av ett annat skäl, som är mer politiskt: för mig, vilket flera av er har sagt, är den sammanhållningspolitik som har utvecklats i 15 års tid en symbol för en viss syn på Europeiska unionen. Den är beviset för att Europeiska unionen inte kan sammanfattas som en stormarknad, där man bara tar hänsyn till lagen om utbud och efterfrågan, och skatteöverföringar i syfte att garantera solidaritet och undvika en utveckling i två, tre eller fyra hastigheter. Den är beviset för att man har sagt till varandra att man måste slå ihop sina pengar för att omfördela dem enligt vissa bestämmelser och därmed arbeta för större samstämmighet. Denna politik är beviset för att unionen inte bara är en stormarknad, att den en dag kommer att bli en politisk makt, hoppas jag, och förbli en solidarisk gemenskap. Denna trosbekännelse ville jag göra för er i inledningen till mitt svar.
Mot den bakgrunden är betänkandet av Musotto enligt min åsikt ett ytterst värdefullt och användbart bidrag, vilket ni alla har sagt, till den debatt om sammanhållningspolitikens framtid som jag inledde här inför er i januari månad 2001. Mina damer och herrar! Eftersom jag talar om en viss syn på EU vill jag säga er att denna debatt om sammanhållningen, som jag inledde för ett år sedan och som jag kommer att leda ända fram på ett ärligt och decentraliserat sätt med medlemsstaterna - ni kan räkna med mig, denna debatt ingår i en annan, större debatt om EU:s framtid. Beroende på hur stats- och regeringscheferna svarar på frågan om sammanhållningen, på ett eller annat sätt, beroende på om man kommer att behålla eller kanske till och med utvidga sammanhållningspolitiken, eller om man kommer att begränsa den, splittra upp den, ja då kommer man att ge ett eller annat svar på den större frågan om EU:s framtid, som konventet kommer att ta itu med, där vi för övrigt kommer att delta. Vad vill vi göra tillsammans? Detta bidrag, herr Musotto, är också viktigt för mig, eftersom det är en sammanställning av alla de ståndpunkter från fem utskott i parlamentet som utarbetats efter fördjupande diskussioner. Ni kommer slutligen att anta detta betänkande inom några dagar, först efter det att kommissionen offentliggjorde den första etapprapporten om sammanhållningen, som jag lade fram förra veckan. Den 20 februari kommer jag för övrigt hit för att presentera denna etapprapport i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, vilket jag har lovat.
Av alla dessa skäl gläder det mig - utöver kritiken och frågorna, som jag tyckte var konstruktiva - att jag kan konstatera en verklig samsyn mellan parlamentet och kommissionen i ert betänkande, herr Musotto, åtminstone på fyra viktiga punkter.
För det första: i framtiden bör den främsta av sammanhållningspolitikens prioriteringar vara stöd till regioner som släpar efter i utvecklingen, dvs. de fattigaste regionerna. På den punkten finns det en samsyn om - även bland ministrarna, som jag träffade i Namur under det belgiska ordförandeskapet, och ni bekräftar denna samsyn - att de fattiga regionerna som släpar efter i utvecklingen finns i framtida medlemsländer (och det handlar om nästan alla regioner i de framtida medlemsländerna) och i unionens nuvarande medlemsstater. Vi bör således prioritera och koncentrera oss på de regioner som verkligen släpar efter.
Den andra punkt där vi har gemensamma uppfattningar: sammanhållningen - och ni var många som påpekade detta - är inte en fråga för ett enda politikområde, utan för gemenskapens alla politikområden, som enligt fördraget måste bidra till sammanhållningen mellan europeiska länder och regioner. Det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken, där resultaten är otillräckliga, transportområdet - Palacio är här, hon skulle kunna säga det på ett bättre sätt än jag - energi, konkurrens, forskning, sysselsättning och många andra politikområden. Dessa områden måste mer än tidigare medverka till att den ekonomiska och sociala sammanhållningen stärks, om inte annat så för de effekter som den stora utvidgningen kommer att innebära, en utvidgning som kommer att öka skillnaderna och orättvisorna, vilket vi konstaterar i vår andra interimsrapport.
Den tredje punkten: vi måste göra mer än att driva en minimal sammanhållningspolitik och återuppliva en politik som inriktas på alla de territorier i unionen som har svårigheter. Med andra ord kan jag konstatera att vi är eniga om tanken på att den framtida regionalpolitiken efter 2006 måste beröra alla europeiska regioner, självklart med mer eller mindre intensitet, beroende på om det rör sig om en region som släpar efter i utvecklingen eller en mer välmående region. Denna politik måste bidra till en integration av alla regioner inom gemenskapen och främja den territoriella sammanhållningen. Därför måste den bli enklare, mer decentraliserad och samtidigt mer koncentrerad (det är en av de frågor som jag ställer i rapporten om sammanhållningen), till exempel på städerna. Hälften av Europas medborgare kommer att bo i, bor redan i, städer. Vidare bör politiken bli koncentrerad på regioner där näringslivet genomgår en omställning, vilket ni tog upp; koncentrerad på regioner med naturliga varaktiga eller permanenta handikapp, regioner i bergsområden eller öar, eller koncentrerad på särskilda mål, som informationssamhället. Också på den här punkten inväntar jag era idéer, men jag har angett vilken inriktning jag har.
Fjärde punkten där samsyn råder: för att kunna anta alla dessa utmaningar krävs det medel, och för den kommande sammanhållningspolitiken måste dessa medel vara i samklang med det större EU. Beloppet på 0,45 procent av BNP, som jag själv nämnde förra året som ett referensvärde, är obestridligen en trovärdighetsgräns. Jag tror inte att vi kan gå under detta tröskelvärde utan att ifrågasätta själva kärnan i sammanhållningspolitiken.
Det faktum att parlamentet och kommissionen kommer med gemensamma svar på dessa fyra punkter är för mig, i kväll, en viktig och värdefull politisk faktor i debatten om sammanhållningspolitikens framtid. Denna långtgående vision delas ännu inte av alla, vilket även gäller vissa medlemsstater, där jag hör vissa politiska ledare - som jag respekterar och lyssnar till - tala om åternationalisering, och andra om politikens försvagning. Vi måste därför - jag tänker på Izquierdo Collados fråga för en stund sedan - lägga fram bevis för att sammanhållningspolitiken är effektiv, och lägga fram nya bevis, ett arbete som syftar till att övertyga och visa att denna politik har burit frukt, att den har medverkat till en högre grad av sammanhållning, men att vi fortfarande behöver den. Jag kan inte göra denna bevisning på egen hand. Ni kan räkna med att jag gör det inom kommissionen tillsammans med alla mina kolleger, men jag skulle inte kunna göra det om inte regionerna, medlemsstaterna och ni parlamentariker hjälper till med denna bevisning.
Dessutom är det i sin ordning att vi i det här skedet inte är helt eniga om alla de frågor som behandlas i betänkandet av Musotto. Det finns punkter som vi bör debattera och diskutera sinsemellan, till exempel instrumenten inom den framtida sammanhållningspolitiken, gemenskapsinitiativens plats, vilken plats Sammanhållningsfonden eller en eventuell enhetlig fond för regional utveckling bör ha. Allt kommer naturligtvis att bero på vilken ambitionsnivå vi kan ge denna politik.
En annan diskussionspunkt är valet av kriterium för stödberättigande. Kommissionen har sedan länge valt kriteriet BNP per invånare och per region för att avgöra vilka regioner som släpar efter i utvecklingen. Enligt min mening är detta en tillförlitlig, enkel och lättfattlig indikator som godtas av alla medlemsstater. För att bibehålla metodens objektivitet, en viss opartiskhet, föreslår vi att man inte tillför andra kriterier till kriteriet BNP per invånare.
Mina damer och herrar ledamöter! Detta betyder dock inte att kommissionen kommer att vara döv för vädjanden från regioner som till följd av utvidgningen skulle kunna drabbas av en statistisk effekt, vilket flera av er tog upp, nämligen en matematisk minskning av EU-genomsnittet för BNP per invånare och den matematiska sänkningen av tröskelvärdet för stödberättigande, vilket innebär att vissa regioner som fortfarande har stora problem (inte bara i Sydeuropa, utan även i östra Tyskland, i England och på andra håll) mekaniskt och artificiellt skulle hamna ovanför tröskelvärdet, samtidigt som de fortfarande har stora svårigheter.
Jag lovar, och det vill jag upprepa, att i god tid föreslå en rättvis lösning för gemenskapen, så att vi skall kunna fortsätta stödja de regioner som skulle hamna precis ovanför gränsen för stödberättigande.
Genom att behålla en verklig sammanhållningspolitik, som inte bara avser de regioner som släpar efter i utvecklingen, bör vi kunna ta hänsyn till andra kriterier och, som vissa av er har sagt, göra fler kvalitativa investeringar inom det mänskliga området, inom området för utbildning av kvinnor och män och inom informationssamhället. Jag kan dessutom konstatera att det inom de nuvarande programmen - de som jag har undertecknat och som har satts igång - finns fler program som är direkt inriktade på kvalitet, i stället för kvantitet, än under den föregående perioden.
Slutligen glömmer jag inte och kommer inte att glömma att unionens sju yttersta randområden måste ägnas en särskild uppmärksamhet (inte bara i kraft av artikel 299 i fördraget, utan också mot bakgrund av deras verkliga problem och deras oacceptabelt höga arbetslöshet).
Jag hoppas, mina damer och herrar ledamöter, att dessa förklaringar har bidragit till att öka parlamentets och kommissionens samförstånd, så att vi tillsammans kan bevara och främja den europeiska samhällsmodellen, där sammanhållningen är central.
En av er tog upp - jag tillåter mig att avsluta med den punkten - de medel som vi har föreslagit skall anslås till de länder som kommer att bli medlemmar av unionen förmodligen år 2004. Jag delar inte det mycket hårda omdöme som Schroedter gjorde för en stund sedan. Jag tycker inte att det är rättvist. Vi har föreslagit en phasing-in. Dessa länder får redan stöd ur Sammanhållningsfonden och de har stora svårigheter att utnyttja dessa medel (jag beklagar att Schroedter inte längre är här för att lyssna till mitt svar). Det är av sådana realistiska skäl som jag har föreslagit, tillsammans med mina kolleger, att sammanhållningspolitiken skall tillämpas steg för steg.
Jag strävar inte efter att göra några konstgrepp eller skenmanövrer. Jag vill inte att EU:s pengar som går till de kandidatländer som skall komma in i unionen 2004 skall stanna kvar i Bryssel eller komma tillbaka till Bryssel. Därför är vi ambitiösa och föreslår mer pengar, utöver det som redan föreslogs i Agenda 2000 från Berlin för det första året efter anslutningen, men inte så mycket att dessa pengar inte kan användas av länder som ännu inte har de administrativa grundvalar som krävs för att förvalta dessa medel.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall stanna här och till sist bekräfta att kommissionen kommer att anta den tredje rapporten om sammanhållningen i december 2003, och att denna rapport kommer att kunna innehålla kommissionens riktlinjer för den framtida dagordningen. Detta kommer således att göras tidigare än vanligt, så att vi kan - vilket jag påpekade för en stund sedan - verkligen genomföra den nya programplaneringen ute på fältet redan i början av den nya perioden, år 2007, och inte två år senare.
Vi har fortfarande några månader på oss att driva på och lyckas med den politiska debatten om sammanhållningspolitiken, så att - om vi lyckas skapa entusiasm i denna debatt (och för det ändamålet behöver jag er) - vi i god tid får ett beslut från stats- och regeringscheferna, ett beslut som inte bara innebär en trohet mot sammanhållningen, som är central för en särskild europeisk samhällsmodell, utan också gör det finansiellt möjligt för statscheferna att leva upp till de politiska och strategiska val som de gjorde när de bestämde sig för att ena den europeiska kontinenten genom den stora utvidgning som blir aktuell om några få år.
Vi kommer att stödja dessa länder och jag hoppas personligen att de kommer att kunna omfattas av hela sammanhållningspolitiken i början av den nya perioden, år 2007, liksom alla andra medlemsstater.

Hastighetsbegränsande anordningar i vissa kategorier av motorfordon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0012/2002) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 92/6/EEG om montering och användning av hastighetsbegränsande anordningar i vissa kategorier av motorfordon inom gemenskapen (KOM(2001) 318 - C5-0267/2001 - 2001/0135(COD)).

Hatzidakis
. (EL) Herr talman! Förslaget till direktiv avser att utvidga de hastighetsbegränsningar som redan gäller för vissa fordon för allmänt bruk till vissa andra kategorier av fordon, passagerarfordon och lastbilar, nämligen fordon för allmänt bruk som är mindre än de för vilka begränsningarna har gällt hittills. Vi talar om kategorierna M2 och M3 - passagerarfordon - samt N2 - lastbilar. Enligt Europeiska kommissionens förslag skall hastigheten begränsas, med hjälp av särskilda anordningar, till 100 km/h för passagerarfordon och till 90 km/h för lastbilar. På det hela taget, herr talman, instämmer jag med Europeiska kommissionens förslag.
I Nederländerna har en studie gjorts - Europeiska kommissionen har redogjort för den - som visar att den årliga vinsten för transportsektorn skulle uppgå till omkring 40 miljoner euro och den årliga samhällsnyttan till omkring 89 miljoner euro. I Europa skulle nyttan, om sänkningarna genomförs, uppgå till omkring 3 miljarder euro. Jag skall dock inte uppehålla mig vid denna studie, eftersom många kan ha sina tvivel om dess riktighet. Jag vill uppehålla mig lite vid det sunda förnuftet. Vårt sunda förnuft säger oss att en sådan hastighetsbegränsning, för det första, skulle leda till förbättrad trafiksäkerhet, eftersom olyckorna skulle bli färre, för det andra, skulle minska miljöföroreningarna och, för det tredje, skulle säkerställa en sund konkurrens mellan företagen, eftersom samma gräns skulle gälla överallt, i hela Europa, samtidigt som företagen inte skulle kunna ålägga sina förare att köra i orimliga hastigheter och att därigenom - i vinstens namn - äventyra människoliv.
De ändringsförslag som jag har lagt fram påverkar därför inte innehållet i Europeiska kommissionens förslag särskilt mycket. Jag vill uppehålla mig vid två ändringsförslag som godkändes vid behandlingen i vårt utskott. Det första gäller ett undantag som vi föreslår skall gälla i fem år från direktivets ikraftträdande, för fordon i kategorierna M2 och N2 med en vikt som överstiger 3,5 ton men understiger 7,5 ton. Vi föreslår att bestämmelserna i direktivet skall börja tillämpas på dessa fordon fem år efter det att direktivet har börjat gälla. För det andra begär vi att Europeiska kommissionen 18 månader efter direktivets ikraftträdande skall redogöra för en undersökning av systemen för så kallad intelligent hastighetsanpassning, så att vi kan se om det, genom att använda dessa system, är möjligt att införa olika hastigheter för olika situationer samt, naturligtvis, ännu lägre hastigheter i tätortsområden.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp har lagt fram ett ändringsförslag om kategorin N2, som omfattar små lastbilar, i vilket vi begär att hastighetsgränsen skall höjas från 90 km/h till 110 km/h, eftersom detta är en annorlunda typ. Det rör sig om mindre fordon, och jag anser att vi här kan vara mer elastiska. Det finns kolleger som röstade emot, och de har förklarat sina skäl. De har ideologiska och politiska skäl och anser inte att Europeiska kommissionen, Europeiska unionen, bör lägga sig i denna fråga. Jag vill tacka dem. Jag förstår skälen och respekterar deras ståndpunkt, även om jag inte instämmer i den. Men jag skulle vilja be dem, med tanke på att det finns vissa ändringsförslag som gör innehållet i Europeiska kommissionens ursprungliga förslag mer elastiskt och som ligger närmare deras ståndpunkt, att granska dessa ändringsförslag på ett konstruktivt sätt och att, om de kan, rösta för dem, eftersom jag tror att detta direktiv så småningom kommer att bli europeisk lagstiftning, oberoende av deras ståndpunkt.

Jarzembowski
Herr talman, ärade fru vice talman, ärade kolleger, ni som fortfarande är kvar. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder fullt ut innehållet i föredragande Hatzidakis betänkande. Visserligen stöder vi i princip kommissionens förslag, på vissa punkter vill vi dock få till stånd ett par ändringar. Frågan om trafiksäkerhet är givetvis avgörande, och dessa regler är viktiga eftersom trafiksäkerheten inte gör halt vid de nationella gränserna, då vi ju har en gränsöverskridande trafik med lastbilar. Vi behöver hastighetsbegränsande anordningar, i princip även för mindre fordon, och erfarenheterna av hastighetsbegränsare i tunga lastfordon är goda. Eftersom lastbilarna rör sig över gränserna behöver vi EU-regler för detta.
Fru vice talman, föreskrifterna måste dock införas lite mer differentierat och med längre övergångsperioder, eftersom det handlar om stora ekonomiska påfrestningar för de små och medelstora företagen. Vi bör därför vara generösare i övergångsreglerna och undvika för stor börda på näringslivet.
Slutligen har jag en vädjan till socialdemokraterna och vår kollega Hedkvist Petersen - en stor expert på trafiksäkerhet: Kära kollega, precis som vi kräver i ändringsförslag 12 behöver vi skillnader i hastigheten mellan lätta och tunga lastfordon! Därför vill vi ännu en gång be er stödja ändringsförslag 12 som föreslår en maxhastighet på 110 km/h för små lastbilar och bussar. Om vi sätter samma hastighetsgräns för alla lastbilar låser vi ju läget på motorvägarna! För att garantera trafikflödet måste vi ge mindre fordon möjlighet till omkörningar. Därför, fru kollega, ber jag om ert stöd för ändringsförslag 12. På så sätt får vi en utmärkt lagstiftning!

Hedkvist Petersen
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill börja med att tacka föredraganden Hatzidakis för det mycket öppna och kompromissinriktade sätt som han har arbetat på när det gäller detta betänkande. Transporter av både gods och människor på vägarna ökar allt mer. Trafiken är internationell och gränsöverskridande. Därför måste även de regler som vi fastställer vara det.
Ett lysande exempel är lagstiftningen om farthållare. När den trädde i kraft 1994 hade det funnits ett visst motstånd från såväl branschen som från förarna själva, men det försvann när man insåg fördelarna.
I ett Europa där över 40 000 människor mister livet i trafikolyckor måste många medel prövas för att göra trafiken säkrare. Efter införandet av farthållare gick det inte längre att sätta fortkörning i system för de tyngsta fordonen. I och med detta nya förslag utsträcks användningen av farthållare även till lätta lastbilar och bussar, och därmed ökar de positiva konsekvenserna. Olycksfrekvensen för de lätta lastbilarna har ökat markant på senare tid.
Vi i PSE-gruppen stöder ändringsförslagen om en längre övergångsperiod. En fråga som dock återkommit i debatten om detta direktiv, och som Jarzembowski tog upp, är om man skulle ha olika hastigheter för olika fordonstyper. Argumentet var att likheter skapar trängsel och flaskhalsar på vägarna. Jag tror inte att detta stämmer. Ju färre skillnader man har i hastigheten, desto smidigare flyter faktiskt trafiken. Det finns matematiska uträkningar som visar detta. Enklast är att föreställa sig en väg där fordonen håller samma hastighet. Då flyter trafiken mer friktionsfritt. Därför yrkar jag på att ändringsförslag 12 förkastas.

Foster
Herr talman! Jag är ganska säker på att vi alla godtar omständigheten att olämplig hastighet för alla fordon kan orsaka olyckor. Men oftast beror olyckor på det sätt som fordonet framförs på, eller på vårdslösheten hos förare som inte är vaksamma, särskilt vid dåligt väder till exempel. Olyckor orsakas också av förare som kryper fram på motorvägarna i snigelfart, och i vissa fall skulle dessa olyckor kunna undvikas genom att man hade en minimi- likväl som en maximihastighet. Vi måste medge att det är en oerhört stor skillnad mellan motorvägs- och stadskörning.
Samtidigt som jag uppenbart instämmer med kommissionen och mina kolleger, inklusive Hatzidakis, om att vi måste göra allt vi kan för att förbättra vägsäkerheten inom Europeiska unionen, kan jag inte hålla med om att vägen framåt vore att införa detta direktiv, som förespråkar en inställning med " en-hastighet-passar-alla" .
Det är erkänt att Förenade kungariket har det bästa säkerhetsryktet inom EU. Det är också sant att Förenade kungariket var ett av de första länderna som installerade hastighetsbegränsande anordningar på långfärdsbussar, av uppenbara skäl. Dessutom är detta direkt också tänkt att förbättra miljön och trafikstockningar, och jag skulle återigen vilja motsätta mig detta påstående. Att utvidga detta direktiv till att omfatta de fordonskategorier som inkluderats i förslaget, och att införa de övre hastighetsbegränsningar som det redogjorts för, vore ett misstag. Det är illa nog att kämpa sig fram på motorvägarna när två långtradare med tung last kör bredvid varandra, eftersom en av långtradarna bestämt sig för att köra om på en kulle, och uppenbarligen inte kan öka hastigheten. Om detta direktiv införs tror jag att trafikstockningarna och miljöföroreningarna kommer att öka.
Den riktiga vägen framåt vore slutligen att allvarligt överväga tekniska framsteg, till exempel den föreslagna frivilliga överenskommelsen om fotgängarskydd. Dessutom finns möjligheten med intelligent hastighetsanpassning, och jag skulle stödja en studie från kommissionen i denna riktning. Men det borde slutligen ändå åligga medlemsstaten att besluta vad som skulle vara lämpligt eller inte. Med undantag för ett antal ändringsförslag kan min delegation inte stödja detta betänkande.

Peijs
Herr talman! Först och främst vill jag tacka Hatzidakis för den goda förberedelsen av detta betänkande.
Trafiksäkerhet, herr talman, är med rätta en kärnfråga i vitboken. Antalet dödsoffer per år inom Europeiska unionen är fortfarande alldeles för högt. Orsaken till dessa fatala olyckor är ofta den alltför höga hastigheten.
Inom ramen för minskandet av antalet olycksoffer i trafiken är hastighetsbegränsande anordningar för lastbilar ett bra instrument för att förbättra trafiksäkerheten. Låga hastigheter leder till färre trafikolyckor och färre olycksoffer inom trafiken.
Dessutom kan vi förvänta oss fördelar på underhållsområdet och liksom även en renare miljö. För att se till att man inte skall kunna fuska med de hastighetsbegränsande anordningarna och för att garantera att dessa fungerar väl är det nödvändigt med en ordentlig kontroll. En årlig obligatorisk periodisk kontroll förefaller enligt min åsikt vara det mest lämpliga tillvägagångssättet. Men i det fallet är det nödvändigt med en anpassning av det europeiska direktivet om provning av motorfordons trafiksäkerhet för att förverkliga ett level playing field.
Jag skulle gärna vilja be om er uppmärksamhet för punkten om intelligent hastighetsanpassning. En enligt min åsikt mycket viktig punkt. Jag skulle därför vilja be kommissionen att så snart som möjligt utföra en studie om de möjligheter som detta system skulle kunna erbjuda. Detta skulle kunna bidra till större säkerhet på vägarna och mindre irritation och större säkerhet bland chaufförerna.
Jag skulle i största allmänhet vilja be kommissionen att ge den teknik som skall möjliggöra intelligenta väg- och trafikövervakningssystem en extra impuls. Detta med tanke på den ökning som förväntas i fråga om efterfrågan på transport, vilket leder till att fördelen med detta direktiv kommer att gå förlorad vad trafiksäkerheten beträffar. Otryggheten kommer att öka igen, vägarna kommer på nytt att korkas igen, och det goda inflytande som är vår avsikt med detta direktiv kommer att omintetgöras.

De Palacio
. (ES) Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden Hatzidakis för hans fantastiska arbete med detta direktiv. I betänkandet stöds kommissonens förslag helt och fullt och det innehåller ett stort antal ändringsförslag som gör det möjligt att förbättra texten i betänkandet, utan att ändra på målsättningarna.
Syftet med förslaget är att utvidga tillämpningsområdet för obligatorisk montering och användning av hastighetsbegränsande anordningar till att även omfatta de lättare fordonskategorierna förutom de kategorier som för närvarande omfattas av dessa begränsningar. Denna åtgärd är ett led i genomförandet av de prioriteringar som utarbetades i mars år 2000 inom ramen för kommissionens meddelande om vägsäkerhet, vilket även det fick uttryckligt stöd från parlamentet.
Förslaget kommer att bidra till ökad vägsäkerhet, miljöskydd och att upprätthålla en lojal konkurrens på lika villkor mellan operatörerna inom Europeiska unionen.
Jag vill göra några kommentarer om det betänkande vi nu behandlar. Vi kan stödja många av ändringsförslagen: nummer 4, 6 och 7 kan godtas i sin helhet, nummer 5 och 10 är godtagbara till en början, även om datumen måste anpassas och detsamma är fallet med ändringsförslag 6, som jag tog upp tidigare.
Kommissionen skulle föredra följande tidsplan: två år för nya fordon, tre år för internationell transport och fyra för nationell transport. Detta tror jag besvarar Jarzembowskis frågor om hur de små och medelstora företagen kommer att påverkas, eftersom det är sådana som mest använder fordon av det här slaget. Det kommer att finnas en övergångsperiod och om vi beaktar omsättningen av denna fordonstyp, den tid det tar innan direktivet träder i kraft och så vidare, ser vi att förslaget inte är så tokigt.
När det gäller ändringsförslag 9 kan kommissionen godta en undersökning om vägsäkerhet år 2010, under förutsättning att det inte handlar om en separat rapport. Hur som helst är tidsfristen på 18 månader alldeles för kort för att genomföra en sådan undersökning, vi behöver minst två år. När det gäller den här frågan vill jag understryka att kommissionen fäster stor vikt vid systemen för intelligent hastighetsanpassning och att vi kommer att ägna mer uppmärksamhet åt dem.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 8 och 11 ur konceptuell synpunkt. Att godta en överskridning av maximihastigheten under en begränsad tidsperiod medför inte bara olösliga tekniska problem, åtminstone inte i dagens läge, utan skulle även försvåra genomförandet av åtgärden. Kommissionen anser att det för närvarande inte finns några fördelar med att tillämpa detta direktiv för fordonskategorierna M1 och N1.
Dessutom kan inte kommissionen godta ändringsförslag 12, som Jarzembowski, bland andra, försvarar eftersom det tredelade målet med direktivet, - vägsäkerhet, miljöskydd och konkurrens på lika villkor - inte kan nås om man inte inför samma fartbegränsningar för alla fordon.
Slutligen kommer vi noga analysera ändringsförslag 1, 2 och 3, som handlar om de textmässiga skillnaderna mellan språkversioner när det gäller definiering av fordonskategorier.
Jag vill än en gång gratulera föredraganden och alla ledamöter som deltog i den här debatten. Jag hoppas att vägsäkerheten förbättras i och med genomförandet av detta direktiv, vilket är vårt mål, eftersom siffran på 42 000 döda per år är fullständigt oacceptabel för oss.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Nedsatt punktskattesats för vissa spritprodukter (Frankrike/Portugal)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0001/2002) av Marques för utskottet för regionalpolitik, transport och turism 1. om förslaget till rådets beslut om tillstånd för Frankrike att förlänga tillämpningsperioden för en nedsatt punktskattesats för " traditionell" rom som framställs i landets utomeuropeiska departement (KOM(2001) 347 - C5-0401/2001 - 2001/0142(CNS))2. om förslaget till rådets beslut om tillstånd för Portugal att tillämpa en nedsättning av punktskattesatsen i den autonoma regionen Madeira för rom och likörer som framställs och konsumeras där och i den autonoma regionen Azorerna för likörer och eau-de-vie som framställs och konsumeras där (KOM(2001) 442 - C5-0422/2001 - 2001/0169(CNS)).

Marques
Herr talman! Fru vice ordförande i kommissionen, kära kolleger! Som ledamot vald i ett av gemenskapens yttersta randområden var det med särskilt stor tillfredsställelse jag utarbetade det betänkande vi nu diskuterar. En tillfredsställelse som kommer sig av att kommissionens förslag om nedsatt punktskatt för vissa alkoholdrycker som produceras på Madeira, Azorerna och i de franska utomeuropeiska departementen utgör ännu en åtgärd för att förverkliga principen om gemenskapens yttersta randområden som är upptagen i artikel 299.2 i fördragen.
Vi skall vara medvetna om att denna rättsliga grund som antogs med Amsterdamfördraget, förutser specifika åtgärder på olika områden, nämligen skatteområdet när det gäller de geografiska, sociala, ekonomiska och kulturella verkligheterna som är mycket egna för dessa europeiska regioner. Helt enkelt, en särskild behandling från Europeiska unionen som hör samman med den mycket specifika verkligheten för dessa områden, en behandling som bör ha som enda begränsning att den ingår i och är konsekvent med gemenskapens rättsordning, vilken inkluderar den inre marknaden och den gemensamma politiken.
Bara med denna särskilda behandling kan vi garantera dessa regioner förutsättningar för en integration i den pågående utvecklingen, dels i den inre marknaden, dels i Ekonomiska och monetära unionen, samt i den kommande utvidgningen av Europeiska unionen och även i globaliseringsfenomenet. Bara med denna särskilda behandling kan vi skapa förutsättningarna för en effektiv likhet när det gäller möjligheter för de medborgare som bor i gemenskapens yttersta randområden.
Nedsättningen av punktskattesatsen för rom och likörer som framställs och konsumeras på Madeira, för eau-de-vie som framställs och konsumeras på Azorerna och för rom som framställs i de franska utomeuropeiska departementen är viktiga för att kompensera för överkostnaderna för produktionen och därmed garantera att de traditionella verksamheterna kan överleva, vilka har mycket stor ekonomisk, social, historisk och kulturell betydelse för dessa regioner.
Det är 140 arbetstillfällen som står på spel på Madeira och Azorerna samt 40 000 i de franska utomeuropeiska departementen. Även andra saker står på spel, och som handlar om dessa regioners egna speciella identitet, främst den verksamhet som handlar om sockerrörsodling och produktionen av socker och rom som är en betydande del av den ekonomiska och sociala historien i dessa områden. All denna verksamhet är knuten till kedjan sockerrör, socker och rom, vilken är beroende av denna skatteåtgärd, i ett sammanhang som påverkas av WTO:s översyn av socker och genom nedmonteringen av tullskyddet för export av spritdrycker till gemenskapsmarknaden från tredjeland.
Hur skulle en romproduktion vara möjlig i de franska utomeuropeiska departementen, om det inte vore för den föreslagna skatteåtgärden, då de har produktionskostnader som är mycket högre än den rom som produceras i de karibiska grannländerna när denna fritt får exporteras till gemenskapsmarknaden från 2003? Tänk på att gemenskapsproducenterna av rom betalar fyra till sex gånger mer för sockerrören och tre gånger mer för arbetskraften. Här kan vi lägga till kostnaderna för anpassningen av produktionsenheterna till miljönormerna i tillämpningen av gemenskapsregleringen.
Vi kan avslutningsvis understryka att trots de ständiga specifika egenskaper som motiverar den särskilda behandling som artikel 299.2 ger gemenskapens yttersta randområden, är dessa skatteåtgärder inte bara begränsade i tid, de gäller i sju år, utan de är också begränsade i kvantitativa termer. De är också underställda en utvärdering efter halva tiden som skall bedöma om skälen som motiverade deras beviljande fortfarande gäller. Vi har därmed ett välformulerat och balanserat förslag från kommissionen som förtjänar allt vårt stöd. Det motsvarar å ena sidan behovet av en särskild behandling och skydd av gemenskapens yttersta randområden och å andra sidan en integrering i den inre gemenskapsmarknaden. Det är också genom denna typ av åtgärder som det europeiska medborgarskapet kan genomföras och gynnas i områden som ligger långt bort från det europeiska centrumet, som gemenskapens yttersta randområden.

Fruteau
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Sektorn för rörsocker, socker och rom motsvarar nästan 40 000 arbetstillfällen i tre av Frankrikes fyra utomeuropeiska departement.
Genom att låta producenterna i dessa departement avsätta en begränsad mängd traditionell rom på den franska marknaden under sju års tid, ger vi dessa företag möjlighet att stå emot den oreglerade konkurrensen från vissa tredjeländer och bevarar samtidigt dessa tusentals arbetstillfällen.
Samtidigt beklagar jag personligen att kommissionen, trots Frankrikes begäran, inte uttalar sig för en längre undantagsperiod. Det hade varit lämpligare, så att man inte bara tog hänsyn till den ekonomiska logiken i den här frågan, utan även ordalydelsen och andan i fördragets berömda artikel 299.2. Trots vissa framsteg har tillämpningen av denna artikel bara delvis motsvarat de förhoppningar den väckte. Vi måste vidta långtgående åtgärder, och det snart. Befolkningen kräver det av oss, vårt politiska ansvar ålägger oss det.
(Applåder)

Casaca
Herr talman, fru kommissionär, herr föredragande, kära kolleger! Denna debatt vi håller handlar om en specifik fråga som har en begränsad räckvidd och betydelse på Azorerna, för att inte tala om de franska utomeuropeiska departementen eller den självstyrande regionen Madeira, just två dagar efter toppmötet mellan presidenterna för de självstyrande regionerna i Las Palmas där medlemsstaterna och kommissionen var närvarande. Jag vill därför välkomna slutsatserna från detta toppmöte och uppmana rådet och kommissionen att ta hänsyn till dessa. Innevarande år är särskilt viktigt för Azorerna när det gäller fisket då viktiga initiativ kommer att antas som gäller översyn av den gemensamma fiskeripolitiken, översynen av Poseimaprogrammet för fiske samt en kvotpolitik för bottenfisk. Det handlar om områden där det är viktigt att väl känna till verkligheten och vara medveten om Azorernas specifika situation. Kommissionens förslag om fiskekvoter för bottenfisk gör att våra värsta farhågor mildras.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! För det första är det glädjande att se att kommissionens förslag fullständigt stöds i Marques-betänkandet. Enligt vad som anges i dessa rapporter och i kommissionens förslag är dessa åtgärder absolut nödvändiga för att bevara den lokala produktionen av traditionell rom som framställs i landets utomeuropeiska departement samt traditionell rom, likör och eau-de-vie på Madeira och Azorerna.
Dessa traditionella verksamheter är mycket viktiga för dessa regioners ekonomi och att bevara dem är av grundläggande vikt för att trygga en ekonomisk, social och territoriell jämvikt i dessa regioner i Europeiska unionen.
Jag vill säga något om den rättsliga grunden för dessa förslag, eftersom en viss polemik har uppstått i den frågan och föredraganden, Marques, tog upp detta. I båda fall är den rättsliga grunden artikel 299.2 i EG-fördraget som , varken mer eller mindre, handlar om de yttersta randområdena. Just denna bestämmelse ger rådet möjlighet att vidta specifika åtgärder, som upphäver andra grundläggande bestämmelser i fördraget. Rådet kan fastställa villkor för tillämpning av denna artikel för regioner som - och detta måste framgå mycket tydligt - har mycket specifika förhållanden, vilket just beror på att de är yttre randområden.
Ärade ledamöter, jag vill betona att denna bestämmelse innefattades i Amsterdamfördraget i syfte att skapa en gemensam rättslig grund för de åtgärder som riktas till dessa regioner. Dessa åtgärder skall göra det möjligt för regionerna att fullständigt integreras i unionen men deras karakteristik skall samtidigt beaktas, som till exempel att de är mycket avlägsna, att regionens ekonomi är beroende av ett begränsat antal produkter, av vilka många är traditionella produkter eller hantverk. Det är därför kommissionen anser att artikel 299.2 i fördraget är den rättsliga grunden för att utforma dessa och förslag och andra som kan uppkomma i framtiden.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Gemensamma företaget Galileo
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0005/2002) av Glante för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till rådets förordning om bildande av det gemensamma företaget Galileo (KOM(2001) 336 - C5-0329/2001 - 2001/0136(CNS)).

Glante
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger och framför allt ärade tolkar, som är församlade i så stort antal för detta fåtal kolleger! Det är alltid lika trevligt att få diskutera en intressant och spännande fråga så sent på kvällen. Jag hoppas att projektet inte förlorar i aktning för att timmen är så sen.
Detta är det första stora projekt som har utformats gemensamt av de europeiska institutionerna och Europeiska rymdorganisationen (ESA), nämligen det satellitbaserade radionavigationssystemet Galileo. Tekniskt, ekonomiskt och politiskt kan detta absolut jämföras med projekt som Airbus eller mobilstandarden GSM.
Systemet kommer att innebära en viss teknisk konkurrens med USA:s befintliga system GPS, vilket är bra för den europeiska tekniken. Systemet kommer dock även - vilket vi hoppas och eftersträvar - att vara kompatibelt med och komplettera GPS. Jag har hört sägas att man i USA ser med oro på utvecklingen i Europa. Detta behöver inte vara negativt, det behöver bara betyda en sak, nämligen att Europa är på god väg att göra tekniska framsteg med detta system.
Tekniskt sett konkurrerar det utan tvekan med GPS, men det finns även möjliga synergieffekter. Vi vill kunna använda samma mottagare för GPS som för Galileosignaler. Detta ökar nyttovärdet för båda systemen.
Jag vill också peka på samordningen mellan GPS, Galileo och EGNOS (European Geostationary Navigation Overlay Service). Detta är något som gärna hamnar lite i skymundan i de flesta diskussioner, även om jag anser att också detta är en viktig punkt.
Säkerheten i detta civila projekt kommer att garanteras, vilket också är en farhåga som USA reser efter krisen den 11 september och i spåren av konflikten i Afghanistan. Störningar, signalpåverkan och missbruk kommer att bli omöjliga tack vare projektets civila karaktär, men även tack vare den offentliga kontrollen av Galileoprojektet.
Mot vissa avgifter kommer användningen att bli gratis för mottagarna. Att använda GPS är gratis, samma sak blir det med Galileo. Mer avancerade, exakta tjänster kommer att beläggas med avgifter för att täcka kostnader för företag och utveckling. I gengäld kommer man att ha ständig åtkomst.
Jag hade i eftermiddags nöjet att i Bryssel tala med företrädaren för USA:s regering, och han uttryckte då återigen sin oro över hur projektet utvecklas. Jag kunde lugna honom, dock inte i fråga om huruvida vi är beredda att villkorslöst underkasta oss GPS-systemet. Jag gjorde klart att vi utvecklar ett eget system, att vi visserligen eftersträvar samarbete men att vi kommer att fortsätta utvecklingen, att vi inte har för avsikt att göra oss tekniskt beroende. Jag tycker att dessa önskemål och yttranden visar att vi nu som tidigare är på rätt väg.
Medlemsstaterna har tvekat länge, och jag hoppas och har fått signaler från ett par av medlemsstaternas regeringar om att man trots vissa problem med Price-Waterhouse-studien med nöje kommer att bekräfta detta projekt i mars. Jag hoppas att det skall bli så. Vi är redan några månader försenade, men det kommer vi att kunna ta igen.
Jag vill uttryckligen tacka kommissionären för samtalet och för de underlag som går ganska långt i beskrivningen av Galileo och som väl skall kunna räta ut ett och annat frågetecken.
Låt mig också ta upp det konkreta betänkandet, det förslag som inte är helt oomstritt. Jag tror att kammaren är och alltid har varit enig om att vi vill ha projektet, att vi vill ha det i form av ett civilt projekt. Efter händelserna det gångna året och de senaste månaderna är vi dock även eniga om att vi behöver viss tillgång till egna militära grupper, som sänds ut i fredsbevarande syfte. Detta kommer att bli möjligt att genomföra, tekniskt sett kommer det att bli möjligt, men även på det politiska planet är detta både önskvärt och möjligt. Dock bör detta förbli ett civilt system.
Diskussionerna har stött på stora problem i fråga om hur privata företag skall kunna bli medlemmar i det gemensamma företaget. Kommissionens förslag förutsätter att privata företag deltar, även finansiellt. Det finansiella deltagandet är en - låt oss säga - symbolisk handling. Utvecklingsfasen skulle kunna finansieras enbart av det offentliga, men industrin skall vara delaktig. Så vill även jag ha det! Dock saknar jag en tydlig signal från industrin om att de stöder kommissionens förslag och vill bli medlemmar i det gemensamma företaget.
Mitt förslag att parallellt, men nära sammanflätat med det gemensamma företaget bilda ett företag för utveckling och stöd är en kompromiss, en utväg ut ur dilemmat. Signalerna från näringslivet är olika - vissa avvisar förslaget, andra är mycket öppna för det. Genom förslaget har jag helt enkelt försökt att i någon mån minska företagens motvilja, och jag hoppas att de kommer att delta i stödföretaget. Därför hoppas jag på ett brett stöd i morgon. Tyvärr kan jag inte stödja PPE-gruppens förslag som går tillbaka på kommissionens förslag och därmed, som jag ser det, ger industrin ännu ett argument för att inte bli medlemmar.

Langenhagen
, föredragande av yttrandet från utskottet för regionalpolitik, transport och turism. (DE) Herr talman, fru kommissionär! Tusen tack, herr Glante för det arbete ni har lagt ner på att skriva betänkandet i denna form, och tack för era redogörelser. Skuggföredragande Radwan kommer att återkomma till PPE-gruppens förslag, vilket ni inte stöder.
I flera år har EU engagerat sig i ett eget satellitbaserat radionavigationssystem, men fortfarande är detta enbart en önskan. Ännu har inga beslut fattats. När det gäller Galileo slussas allt genom tusentals kontroller och man vänder och vrider på varje euro flera gånger om, medan EU:s plånbok är mycket mer lättöppnad på andra områden. Flytta fram och skjuta upp, tveka och förhala, så lyder min kritik mot medlemsstaterna, så hotar minnet av Galileo att bli för EU:s medborgare. Och sådan är den bild man skapar sig av Europa om vi inte ser upp!
Vad jag vill ha är däremot ett modernt Europa som har greppet om tekniken och som i bokstavlig bemärkelse leder den globala ligan. Här kan Europa spela ut sina trumfkort: nämligen ekonomisk kraft, innovationsförmåga, teknisk kapacitet och visioner. Jag skall inte ägna mig åt apokalyptiska förutsägelser, men jag är övertygad om att ett Europa utan Galileo helt och hållet förlorar sin ställning inom en viktig sektor och faller så långt tillbaka att det i slutändan blir omöjligt att komma ikapp. Om vi inte får igång Galileo och äntligen öppnar dörrarna för nya tekniker, om vi inte lyckas få fram de finansiella medel som krävs, då kommer hela jorden och världsalltet att skratta ut oss.
Varför säger jag nu detta? Vi behöver äntligen ett tydligt ja till Galileo och ett konkurrerande alternativ till GPS! Rådet vill så snart som möjligt se ett Galileo där industrin deltar. Kommissionen har lagt fram ett förslag som parlamentet har synat ingående. Detta förslag har stött på och stöter fortfarande på massiv kritik från olika håll, och jag undrar faktiskt om inte kommissionen har gjort sig skyldig till vissa försummelser. I utskottet har vi kunnat identifiera en del problemområden. Industrins deltagande i det gemensamma företaget - vare sig det är direkt eller genom stödföretaget - får dock inte bli så viktigt att hela Galileo står och faller med detta. Europa behöver Galileo, eller som kommissionen beskriver det i sin information: Galileo är absolut nödvändigt för Europa! Därför hoppas jag att parlamentet skall göra sin röst hörd och komma fram till en bred majoritet i morgon.

Turchi
. (IT) Herr talman, ärade kolleger! Som föredragande av yttrandet om denna Galileodossier, kommer jag i mitt inlägg huvudsakligen att uppehålla mig vid de finansiella aspekterna av kommissionens förslag och låta de två huvudföredragandena behandla frågans sakinnehåll.
Kommissionen har lagt fram ett förslag om att bilda ett gemensamt företag för att slutföra utvecklingsfasen av Galileo. Enligt förslaget skall det gemensamma företaget inrätta en enhetlig ledningsstruktur, vilken bör vara flexibel, utgöra en juridisk person och kunna ingå de avtal som krävs för att starta Galileoprogrammet. De ursprungliga medlemmarna i det gemensamma företaget förväntas vara kommissionen och Europeiska rymdorganisationen med största andelar på maximalt 520 respektive 550 miljoner euro, och med möjlighet för Europeiska investeringsbanken och varje privat företag som tecknar en andel på minst 20 miljoner euro att bli medlemmar. Kostnaderna för denna fas beräknas till 1,1 miljarder euro. Lika stora delar skall tas från Europeiska gemenskapen respektive Europeiska rymdorganisationen. Därtill kommer 200 miljoner från den privata sektorn som garanteras genom det samförståndsavtal som undertecknades i mars 2001 av företrädarna för de viktigaste berörda industribranscherna.
Gemenskapens bidrag kommer att tas från två budgetposter, posten transeuropeiska transportnät B5-700 och ett bidrag kommer att avsättas i kapitel B6-6 om vilket beslut som kommer att fattas senare inom ramen för sjätte ramprogrammet. Bidraget från Europeiska rymdorganisationen består av 50 miljoner i kontanter och 500 miljoner i natura i enlighet med vad som föranstaltas i Europeiska rymdorganisationens stadga.
I mitt betänkande har jag lagt fram två ändringsförslag: det första rör kandidatländernas eventuella medverkan i utvecklingsfasen för Galileo, vilket parlamentet krävde i sin resolution av den 3 oktober 2001. Jag har begärt att man skall ta fram budgeträttsliga instrument ägnade att göra det möjligt för dem att delta, inte minst för att undvika att den redan befintliga skillnaden förstärks ytterligare. Det andra ändringsförslaget handlar i stället om den roll som bör tillerkännas budgetmyndigheten. Jag begär därför att kommissionen regelbundet bör informera den om genomförandet av utvecklingsfasen för Galileo och att det gemensamma företagets årliga verksamhetsberättelse skall sändas till parlamentet och rådet och inte endast till revisionsrätten som kommissionen föreslagit.

Radwan
Herr talman, fru kommissionär! Även jag vill inledningsvis tacka föredraganden för det goda samarbetet. Vi är på väg att genomföra Galileo, alla är överens. Jag vill också tacka kommissionären för att hon så envist propagerar, ja till och med kämpar för Galileo i rådskretsar.
Galileo är ett strategiskt projekt för framtiden, både ekonomiskt, tekniskt och politiskt. Detta har beskrivits ett flertal gånger. Vi skall inte glömma att vi redan för många år sedan fick förklarat för oss att EU inte behövde Airbus, att EU inte behövde en egen robotindustri. Detta kunde man sköta åt oss på bästa sätt. Var skulle vi stå i dag om vi till exempel inte hade utvecklat Airbus?
Nu över till två kommentarer som rör kollegan Glantes betänkande: Det är enligt min mening av stor betydelse att industrin redan nu går in aktivt i Galileo. Vi kommer ingen vart med vackra ord om hur viktigt företaget Galileo är, utan vi behöver tydliga uttalanden om att industrin ställer sig bakom Galileo. Redan i dag måste vi börja utveckla servicen för att det på den framtida marknaden skall finnas produkter som finansierar Galileo, vilket ju är vad vi - bägge sidor - vill uppnå: ur den aspekten ger vi ett tydligt stöd åt kommissionens förslag. Möjligen bör vi dock fundera över om medlemsavgifterna bör sänkas.
Som en andra viktig punkt ser jag den politiska dimensionen av Galileo. Vi vill ha en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Vi har en krisstyrka och vill i framtiden kunna sända våra soldater till krisområden. Även här är det nödvändigt att vi tar ett eget ansvar för våra soldater, dvs. att vi har egna informationssystem och slutar göra oss beroende av tredje part. Således behövs Galileo i viss mån även för att vi skall bli mogna på det utrikespolitiska planet.
Därför kommer parlamentet i morgon att ge en tydlig uppmaning till rådet att ta ställning för Galileo, en tydlig uppmaning att ta ställning för Europas framtid!
I annat fall återstår det alternativa förslaget: Om Galileo stupar på rådet, måste vi kanske börja fundera på försvarsbudgetarna, även om jag själv helt klart anser att vi i första hand bör försöka se till att detta blir en civil produkt.

Savary
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först och främst beklaga att vi ger oss in i en strid om ändringsförslag efter den mycket stora framgång som betänkandet av Langenhagen blev. De splittrande krafterna har varit verksamma också i parlamentet, men jag är övertygad om, efter vad jag har fått höra, att de inte kommer att lyckas.
Jag vill att morgondagens omröstning, oavsett hur det går i omröstningen om ändringsförslagen, blir en allmän omröstning där majoriteten röstar för betänkandet om Galileo. Det viktiga är att parlamentet inte splittras och att det fortsätter att visa sitt stöd för kommissionären och kommissionen, i det här mycket viktiga projektet. Vi kan inte föra debatter som bara handlar om pengar och rättsliga detaljer när det gäller en så pass viktig fråga, med tanke på att amerikanerna spenderar miljoner dollar på sin flyg- och rymdindustri.
I dag står vi inför en sanningens minut. Antingen är Europeiska unionen förmögen att lansera ett så pass blygsamt rymdprogram som Galileo är, 40 år efter de djärva projekten Airbus och Ariane, eller - vilket vissa kolleger i andra bänkrader har påpekat - visar den sin maktlöshet. Om unionen skulle visa sin maktlöshet vill jag inte att det blir parlamentet som har något ansvar i det avseendet och jag hoppas att kommissionen och parlamentet enas i morgon om att ställa rådet inför sitt ansvar.

Piétrasanta
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen yttrar sig allmänt positivt om betänkandet av vår kollega Glante. Det gäller faktiskt inte att bestämma sig för om man godtar eller inte godtar projektet Galileo. Detta beslutades redan med betänkandet av Langenhagen, vilken hon själv just påpekade, och jag lade då själv fram ett positivt yttrande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Vårt mål nu är att avgöra de närmare bestämmelserna för hur projektets utvecklingsfas skall hanteras. Vi ställer oss bakom föredragandens förslag om att skapa ett gemensamt företag, där aktieägarna skall vara Europeiska unionen och ESA, ett företag som skall upplösas när utvecklingsfasen har avslutats. Vi stämmer också in i förslaget om att samtidigt skapa ett marknadsföringsföretag, där den privata sektorn skall delta. Det skulle kunna förhindra intressekonflikter när kravspecifikationen skall utformas och i samband med anbudsinfordran under den fas då verksamheten skall sättas igång. På så sätt blir företagen varken domare eller parter.
Den övervakningskommitté som har föreslagits verkar inte ha samma värde, eftersom medlemsstaterna redan är företrädda i det gemensamma företaget. Däremot är vi positiva till en kommitté med etiska syften, vars yttranden skulle vara rådgivande, så att Galileo utnyttjas på ett bra sätt enligt regler som fastställts av parlamentet.
Slutligen är vi inte positiva till de ändringsförslag som lämnats in av Radwan, som återinför militär användning, ibland även med förevändningen att detta kan ha humanitära syften. Röstas detta ändringsförslag igenom kan vi inte rösta för betänkandet efter ändringarna.
Sammanfattningsvis: om en militär användning av Galileo inte återinförs på något som helst sätt, är vi positiva till att rösta för betänkandet av Glante, i den lämpliga version som han har utarbetat, med förbehållet att vi vill att den övervakningskommitté som det är tal om blir en kommitté med etiska mål, vilket vi förordade i det första betänkandet.

Chichester
Fru kommissionär! Majoriteten av PPE-DE stöder Galileo-projektet i princip. Vi erkänner argumenten för ett kompletterande och alternativt satellitradionavigeringssystem. Vi inser vikten med att upprätthålla en europeisk teknisk skicklighet när det gäller rymdverksamhet. Vi välkomnar betoningen på ett civilt projekt som slutligen är avsett att vara kommersiellt gångbart inom ett antal områden, som till exempel kommunikation och jordobservationer, såväl som positionsbestämning. Svårigheten ligger i att fastställa hur ett företag skall finansieras till dess att det blir självfinansierande, särskilt med tanke på de stora summor förskottsinvesteringar som krävs. Vi vill att industrin skall engageras fullt ut i planerings-, specifikations- och förberedelseskedena för att trygga en bättre möjlighet till teknisk framgång. Därför har vi återinfört ändringsförslag för att sänka inträdesavgiften för affärsvärlden i syfte att ingå i det gemensamma företaget. Vi ser inga särskilda fördelar med förslaget om ett utvecklingsföretag i det här skedet, vilket fördubblar de gemensamma företagsstrukturerna. Vi är uppmärksamma på svårigheterna med att finansiera ett infrastrukturprojekt med ett så stort värde enbart med medel från den privata sektorn, och därför har vi lagt fram ändringsförslaget om att en viss finansiering skall tillåtas ur försvarsbudgetarna, under förutsättning att finansieringen endast används för fredsbevarande syften. Detta ändringsförslag stöder helt och hållet de anmärkningar som görs i bilaga 1 i kommissionens egen informationsskrivelse om de strategiska skälen. Avslutningsvis skulle jag vilja säga att det är ett stort nöje att få vara här som den andra hälften för " les deux gilles ciel et espace club" (de två högt respekterade himmel- och rymdklubbarna) tillsammans med min kollega Savary.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill för det första tacka herr Glante för det betänkande han lägger fram. Jag vill även tacka Savary och Chichester, hela arbetsgruppen Himmel och rymd och alla parlamentsledamöter som godkände dokumentet och stödde Galileoprogrammet inför Europeiska rådet i Laeken. Tyvärr lyckades vi inte den gången, men vi hoppas att vi gör det nästa gång. Vi får dock inte tappa modet och vi har fortfarande en tidsmarginal, även om den är mycket snäv, för att en gång för alla försöka genomföra detta projekt som jag anser vara av central betydelse för Europa, eftersom vi måste delta i det internationella arbetet.
Jag kommer att koncentrera mig på tre aspekter av betänkandet, vilka togs upp under debatten. Vi anser alla att den privata sektorns deltagande är av grundläggande vikt. Våra meningsskiljaktigheter handlar om hur och när, om jag förstår rätt. Vad jag menar är - vilket Savary och Langenhagen sade - att oberoende hur det går med ändringsförslagen till Glantes betänkande hoppas jag att betänkandet, med eller utan ändringsförslag, får största möjliga stöd, vare sig jag föredrar en metod eller en annan.
Enligt vår åsikt är det lämpligt att involvera den privata sektorn från början, inte på grund av de begränsade medel som den privata sektorn kommer att bidra med under utvecklingsfasen 2002-2005, utan för att den kommer att bidra med avsevärda belopp i nästa fas, såväl under installationsfasen som under driftsfasen.
Att den privata sektorn avsevärt ökar sitt finansiella deltagande är absolut nödvändigt för att vi inom ramen för de framtida budgetplanerna skall nå den nödvändiga offentliga finansieringen under de senare faserna. Vad jag menar är att den privata sektorns deltagande inte bör improviseras, utan att det bör förberedas redan nu, vilket togs upp i ministerrådets resolution från april förra året.
Kommissionens förslag som läggs fram i dag innebär inget annat än att genomföra denna princip. Glante har visserligen kommit med ett förslag om att det direkta deltagandet ersätts av inrättandet av ett gemensamt företag och ett parallellt stödföretag, men vi anser inte att detta är tillräckligt.
Vi anser att deltagandet bör ske inom företaget och att det dessutom finns en klart uttalad vilja, inte bara från rymdsektorn, utan även från sektorn för tillämpningar, att nu gå in i den fasen med ett offentligt eller privat deltagande.
Jag vill dessutom tillägga att när industrin deltar i finansieringen av det gemensamma företagets kapital, innebär detta att den kommer att ta på sig vissa minimirisker, vilket jag anser vara lämpligt, eftersom industrin även måste delta i den slutliga definieringen av systemets uppbyggnad.
En del personer i rådet och parlamentet fruktar att intressekonflikter kan uppstå. Enligt min åsikt finns det metoder inom de nationella lagstiftningarna i dag som gör att man kan undvika detta slags intressekonflikter.
Som jag har sagt vid något tillfälle är vi här för att stödja och finansiera program. Det finns en bank som fungerar som finansiell rådgivare för stödet, en icke-statlig organisation som är knuten till denna bank och som genomför programmet, det finns en undersökningsgrupp som utvärderar programmet och som även den är knuten till denna bank. Detta tycker vi är helt rätt och vi anser att det finns tillräckliga hinder för att undvika intressekonflikter. I det här fallet anser jag att det finns sätt som är ännu mer konkreta och tydliga, den berömda kinesiska muren, som gör att vi kan undvika detta slags problem.
Enligt vårt förslag står det i artikel 9 i stadgarna att den verkställande kommitté som utses skall agera helt oberoende av förvaltningsrådet, där de deltagande företagen kommer att vara företrädda, det vill säga, den verkställande kommittén agerar vid sidan av de företag som så småningom kan delta i anbudsförfaranden. För att undvika problem finns det metoder som ger bättre garantier.
När det gäller unionens medlemsstaters roll instämmer vi fullständigt med vad som sägs i Glantes betänkande, det vill säga att en tillsynsnämnd skall inrättas som är sammansatt av företrädare från medlemsstaterna. På så vis får medlemsstaterna möjlighet att regelbundet och nära följa verksamheten i det gemensamma företaget. Därför har vi föreslagit rådet att bestämmelser om en tillsynsnämnd som skall vara sammansatt av företrädare från medlemsstaterna fastställs i det gemensamma företagets arbetsordning, inte i stadgarna, och rådet har godtagit detta förslag. Denna nämnd skall sammanträda innan varje sammanträde som förvaltningsrådet håller för att uttala sig om kommissionens linje när det gäller punkterna på föredragningslistan.
Dessa är de bestämmelser för det gemensamma företagets verksamhet som vi anser vara mest lämpade för att vi skall nå vårt mål, eftersom företaget är oberoende samtidigt som medlemsstaterna får möjlighet att kontrollera kommissionens agerande, som företräder Europeiska gemenskapen i det gemensamma företagets förvaltningsråd.
När det gäller den militära dimensionen, ärade ledamöter, kan jag säga er att Galileo är att system som har skapats för civila syften och skall förvaltas av civila och att detta dessutom är en av de grundläggande skillnaderna jämfört med GPS. Det är riktigt att det finns en tjänst som reserveras för de offentliga förvaltningarna, som är tänkt för tillämpningar som brandkår och säkerhet, och som kan användas för andra syften, men i dag används det öppna GPS-systemet i några tillämpningar för militärt bruk. Det är svårt att förhindra att det finns system som är synkroniserade med Galileo.
Med detta, ärade ledamöter, vill jag för det första ha sagt att denna typ av system alltid har dubbla funktioner. För det andra, finns det en signal för fri tillgång, som ni vet, ärade ledamöter, som är helt gratis och en annan betalsignal med vissa kodifierade tjänster, men som även den är fri. Slutligen finns det en tredje signal som är reserverad för den offentliga sektorn men som - och jag betonar detta - är tänkt för sådant civilt bruk som de exempel jag har räknat upp, men de är inte till för militärt bruk.
Ärade ledamöter! Vi har nu allt som behövs för att fatta ett beslut om Galileo, finansieringen av utvecklingsfasen ligger på ministerkonferensens bord, utan att medlemsstaterna behöver lägga till en enda euro för att utveckla projektet. Detta måste framgå mycket klart: den nuvarande budgetplanen täcker hela utvecklingsfasen av Galileo. Ingen medlemsstat behöver lägga till några pengar.
Galileo är av grundläggande vikt för den europeiska industrin, för den tekniska kapaciteten i den europeiska rymdtekniken, men programmet är också viktigt av andra skäl: för att vi skall kunna vara oberoende och självförsörjande och ha kapacitet för att tillhandahålla en alternativ tjänst till GPS som skulle utgöra en förstärkning av detta, eftersom, vilket vi har sagt upprepade gånger, Galileo är och alltid kommer att vara kompatibelt med GPS. De båda systemen bör förstärkas sinsemellan och om något av systemen inte fungerar kan det andra fungera som alternativ för alla användare.
Vad vi måste se är om det finns politisk vilja eller inte och jag anser att detta är ett av de tillfällen där vi kan ta reda på om det finns politisk vilja att utveckla ett Europa som räknas i världen eller inte. Bollen, som vi säger i Spanien, ligger på ministrarnas planhalva och jag hoppas att de fattar ett positivt beslut.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.35.)

