
Perry, Roy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som en ordningsfråga vill jag meddela att parlamentet vid sammanträdesperioden i september antog ett betänkande om framställningarna om Lloyd’s, och fastställde en tidsfrist till den 15 november då kommissionen skulle informera parlamentet om sin förordning om Lloyd’s of London mellan 1978 och 2001. Jag måste berätta att inget sådant meddelande hade kommit från kommissionen den 15 november. I min egenskap av föredragande känner jag ännu inte till att någon information har nått parlamentet, även om man på Bolkesteins kansli försäkrar att hans brev har postats. Jag hoppas att det kommer fram så småningom, men tidsfristen respekterades inte.
Jag kommer att ta upp frågan i skriftlig form, men ville nu bara få den protokollförd.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är nu 14 år sedan FN:s generalförsamling antog barnkonventionen, den 20 november 1989. Tyvärr fungerar våra ekonomier fortfarande på ett sätt som gör att vi misslyckas med att ta hänsyn till barnens behov. Barnarbete förekommer fortfarande, även i Portugal, där man uppskattar att över 4 procent av barnen arbetar inom olika sektorer på grund av många familjers osäkra ekonomiska situation. Vi välkomnar de viktiga initiativ som fördömer sådana sedvänjor och skyddar barnens rättigheter, särskilt den globala kampen mot barnarbete. Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle därför vilja uppmana alla att visa större engagemang för att se till att ett barns leende innebär hopp om en rättvisare värld, där barnarbete inte förekommer. 
Talmannen.
   – Vi noterar era kommentarer, fru Figueiredo. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är en gemensam debatt om tre av gemenskapens handlingsprogram.
– betänkandet (A5-0384/2003) av Sacrédeus för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om upprättande av ett program för gemenskapsåtgärder till förmån för organ som främjar den ömsesidiga förståelsen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och vissa icke-industrialiserade regioner i världen (KOM(2003) 280 – C5-0350/2003 – 2003/0110(CNS))
– betänkandet (A5-0368/2003) av Rühle för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang (KOM(2003) 276 – C5-0321/2003 – 2003/0116(CNS)) och
– betänkandet (A5-0396/2003) av Kratsa-Tsagaropoulou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män (KOM(2003) 279 – C5-0261/2003 – 2003/0109(COD)). 
Kinnock, Neil,
   . – Herr talman! Eftersom detta är en gemensam debatt, är de dåliga nyheterna att jag måste bli ganska mångordig. De goda nyheterna är att jag skall fatta mig så kort jag kan, dock utan att undvika att svara på de detaljerade frågor som har tagits upp av parlamentsledamöterna i deras verksamhet, och som jag vet är ett resultat av deras hårda och intensiva arbete.
Som parlamentsledamöterna känner till arbetade de tre EU-institutionerna gemensamt under 2002 för att uppnå en ny budgetförordning som kommer att träda i kraft den 1 januari 2003. Förordningen ger bland annat tydliga ramar för de bidrag med vilka vi stöder ett stort antal europeiska organisationer i deras dialog med de europeiska medborgarna. I förordningen stadgas också att varje ekonomiskt beslut måste ha en rättslig grund för att vara motiverat.
Detta krav är särskilt relevant för de bidrag som har finansierats via poster vilkas plats i budgetstrukturen, budgetens så kallade A-del, innebar att de kunde inkluderas i de administrativa utgifterna och alltså kunde användas på ett sätt som saknar tydlig rättslig grund. Den ändring av budgetstrukturen som införts i den nya budgetförordningen innebär att dessa bidrag inte längre inkluderas i de administrativa utgifterna, vilket innebär att bidragen nu måste ha en rättslig grund.
Det var mot bakgrund av detta nya krav som kommissionen i maj 2003 lade fram sju förslag till nya rättsliga grunder. Dessa åtföljdes av ett meddelande från Michaele Schreyer där det allmänna sammanhanget betonades och enhetliga lösningar på allmänna problem presenterades.
Kommissionen välkomnar detta betänkande av Lennart Sacrédeus och värdesätter att författarna och parlamentet har prioriterat behandlingen av kommissionens förslag. Med parlamentets yttrande bör beslutet nu kunna träda i kraft under 2004, och efter inbjudan att lämna projektförslag bör urvalet av nästa års mottagare av administrationsbidrag kunna inledas. Det mål som parlamentet och rådet enades om vid förlikningen den 16 juli var att de rättsliga grunderna för bidrag som inte hade denna täckning skulle träda i kraft 2004.
Den rättsliga grund som presenteras i dag, tillsammans med sex andra förslag som gäller bidrag, är viktig eftersom den är en direkt följd av de nyheter gällande bidrag som finns i den nya budgetförordningen, och eftersom den är fast förankrad i de grundläggande principerna om öppenhet för och likabehandling av potentiella bidragsmottagare. Merparten av de ändringsförslag som föreslås i parlamentets resolution kan godkännas av kommissionen och överensstämmer i stort med kommissionens förslag. Kommissionen anser dock att det är lämpligt att begränsa bidragsbeloppet till 70 procent av de bidragsberättigande kostnaderna i stället för 80 procent. Likaså anser kommissionen att en avvikelsegrad på 10 procent per år är att föredra framför en på 2,5 procent. Vår åsikt är att båda dessa krav är säkerhetsåtgärder som delvis kommer att bidra till att garantera en bärkraftighet och uppmuntra bidragsmottagarna att aktivt söka alternativa och kompletterande intäktskällor.
Något som bör nämnas är behovet av att garantera samstämmighet mellan förslaget till rådets beslut och budgeten. I det preliminära budgetförslaget föreslog kommissionen en omgruppering till en och samma budgetpost av belopp som i 2003 års budget är fördelade på fyra poster i kapitel A-30.
Det är den framtida rättsliga grunden för denna enskilda post, enligt kravet i den nya budgetförordningen, som är det förslag till beslut som läggs fram i parlamentet i dag. I beslutet fastställs riktlinjerna för urvalet av bidragsmottagare efter en inbjudan att lämna projektförslag i enlighet med principerna om öppenhet och likabehandling. Vid första behandlingen ersatte parlamentet den enskilda posten med fem poster. Rubriken för varje post är namnet på en institution. Det finns en klar brist på överensstämmelse mellan den framtida rättsliga grunden och denna uppdelning av budgetposten. Det är kommissionens förhoppning att den antagna budgeten kommer att motsvara det preliminära budgetförslaget, så att vi kan genomföra förslaget och anslagen i fullständig överensstämmelse med EU-rätten som den definieras i den nya budgetförordning som antagits av parlamentet och rådet.
Jag övergår nu till Heide Rühles betänkande om förslaget till ett handlingsprogram för främjande av samhällsengagemang. Jag vill tacka Heide Rühle för att hon erkänt frågans brådskande karaktär, och för att hon har sett till att den snabbt har kunnat antas i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Detta har varit till mycket stor hjälp.
Syftet med kommissionens förslag i parlamentet är att garantera en harmonisk övergång från det gamla systemet till de nya bestämmelserna liksom kontinuiteten i de verksamheter som stöds. Vi har strävat efter att utarbeta en text som i stor utsträckning innebär en utvidgning av 2003 års tillämpningsförfaranden och som samtidigt innefattar kraven enligt den nya budgetförordningen om sund ekonomisk förvaltning av allmänna medel.
Detta förslag till rättslig grund skall därför ses som en teknisk justering. Men det är också, vilket är förståeligt, mycket frestande att ta tillfället i akt att införa nyheter och föreslå förbättringar. Parlamentet är som alltid mycket hjälpsamt och kreativt i detta avseende. Det kan dock finnas risker med detta, särskilt om sådana tillägg äventyrar det därpå följande antagandet av förslaget i rådet. Kommissionens förslag är därför formulerat på ett som vi anser balanserat sätt, eftersom det viktigaste målet är att bygga vidare på det som redan åstadkommits och att fastställa en rättslig struktur som står i överensstämmelse med den nya budgetförordningen.
Jag vill därför föreslå parlamentsledamöterna att inte alltför mycket frångå kommissionens förslag, och att göra sitt yttersta för att se till att denna rättsliga grund antas så snabbt som möjligt.
Vad vidare gäller den rättsliga grunden för ett aktivt medborgarengagemang är manöverutrymmet ännu mer begränsat, eftersom enhällighet krävs i rådet.
Alla möjligheter till kompromiss måste undersökas om vi skall lyckas med att slutföra detta förfarande så snabbt som möjligt. Faktum är att vi i avsaknad av denna rättsliga grund från och med 1 januari 2004 helt enkelt inte skulle kunna ge ekonomiskt stöd till alla de organisationer som aktivt deltar i främjandet av europeiskt samhällsengagemang. Detta skulle vi beklaga mycket, och utan tvekan skulle också parlamentet göra det.
Jag skall nu sammanfatta kommissionens ståndpunkt i fråga om ändringsförslagen i Heide Rühles betänkande. Kommissionen kan helt godkänna ändringsförslagen 1, 4, 7, 9, 11, 12, 15, 16, 13 och 31, vilka medför ändamålsenliga förtydliganden av texten. Kommissionen erinrar om behovet av att tillämpa den nya budgetförordningen, men har ingen invändning mot ändringsförslag 45 om enklare administrativa rutiner.
Det säger sig självt att kommissionen kommer att ålägga mottagarna av EU-bidrag att offentliggöra bidragen på lämpligt sätt. Vi är helt överens med parlamentet på denna punkt, som den sammanfattas i ändringsförslag 48, men vi anser att det skulle vara lämpligare att inkludera detta åläggande i de avtal som träffas med bidragsmottagarna. Detsamma gäller ändringsförslag 49 om spridning av och tillgång till resultat. Kommissionen instämmer med ändringsförslag 47, där behovet av att regelbundet diskutera synpunkter med bidragsmottagarna betonas.
Kommissionen kan delvis godkänna ändringsförslag 25. Eftersom ändringsförslaget inte påverkar sakinnehållet i kommissionens förslag kan vi godkänna förslaget om att specificera att de budgetanslag som skall fördelas efter 2006 skall fastställas av budgetmyndigheten i ett avtal om budgetplanen efter 2006. Kommissionen kan dock godkänna en gemensam löptid för alla sju förslagen i paketet tills 2006 om detta gör det lättare att åstadkomma en kompromiss för alla förslagen i syfte att få dem antagna i tid för tillämpningen av budgeten 2004.
Eftersom detta förslag måste ses mot bakgrund av de andra förslagen i paketet måste också beslut om ändringsförslagen om ”öronmärkning” och möjligheten med ett verkställande organ fattas mot bakgrund av det större sammanhanget.
I samma ändringsförslag kan kommissionen inte godkänna hänvisningen till det totalbelopp som tilldelas programmet, eftersom detta inte står i överensstämmelse med de lagstiftningsförfaranden som föreskrivs i samrådsförfarandet.
Kommissionen kan också delvis godkänna ändringsförslag 28. Vi har inga invändningar mot att rapportera om programmets genomförande, men vi kan inte godkänna flyttningen av innehållet i bilagan till artikel 8a, eftersom detta inte skulle stämma överens med det vanliga formatet för lagtexter. Detsamma gäller ändringsförslagen 20, 21, 22, 29 och 30, vilka kommissionen förkastar.
Kommissionen förstår parlamentets ståndpunkt i frågan om fokusering på en potentiell utvidgning av förslagets tillämpningsområde och mål. Vår avsikt är dock att garantera kontinuiteten i de verksamheter som redan tidigare fått stöd av kommissionen. Därför måste vi förkasta ändringsförslagen 14, 40, 41, 42 och 43, i syfte att nå enhällighet bakom vårt förslag i rådet.
Ändringsförslagen 6 och 33, om Europarörelsen, förkastas också, liksom ändringsförslagen 32, 34, 35, 36 och 37, där nya organisationer läggs till i förteckningen över bidragsmottagare. I syfte att garantera kontinuiteten för redan tilldelade anslag anser kommissionen inte att det är lämpligt att påbörja en diskussion om förteckningen över organisationer i avsnitt 1.
I enlighet med budgetförordningen avser vi att offentliggöra en inbjudan att lämna projektförslag som kommer att stå öppen för alla organisationer som är verksamma på detta område. För att underlätta övergången från systemet med ”öronmärkning” till systemet med inbjudningar att lämna projektförslag, och med hänsyn till den tid som återstår innan programmet påbörjas, anser vi det lämpligare att tillämpa modellen med öronmärkning under 2004 och att offentliggöra en allmän inbjudan att lämna projektförslag från och med 2005.
Detta skulle vara en rimlig kompromiss eftersom det enligt de förfaranden som anges i budgetförordningen skulle vara tekniskt omöjligt att offentliggöra en inbjudan att lämna projektförslag efter antagandet av denna rättsliga grund, som fortfarande skulle tillåta finansiering från början av 2004. Därför kan kommissionen i princip godkänna att ett system med ”öronmärkning” tillämpas. Vi anser dock att denna metod endast bör gälla 2004, och att administrationsreglerna bör fastställas i bilagan snarare än i programtexten.
Kommissionen kan därför av tekniska skäl inte godkänna den del av ändringsförslag 23 som gäller grupp 1.
Den del av ändringsförslaget som gäller grupp 2 och som gäller införlivandet av organisationer med ett annat perspektiv på EU:s politik anses vara tämligen överflödigt och kan därför inte godkännas. Den sista delen av ändringsförslaget stämmer inte överens med det vanliga formatet för lagtexter och förkastas också.
När det gäller huruvida ett verkställande organ eventuellt skall förvalta en del av programmet, särskilt med tanke på förvaltningen av det stora antalet projekt som faller under vänorts-delen inom programmet, betonar kommissionen att en sådan strategi är förenlig med artikel 55 i budgetförordningen för Europeiska gemenskapens allmänna budget.
Faktum är att kommissionen planerar att inrätta ett sådant verkställande organ på utbildnings- och kulturområdet. Beroende på slutsatserna i en lönsamhetsanalys som håller på att genomföras av en extern konsult kan kommissionen komma att föreslå att ett sådant organ delvis bör delta i förvaltningen av detta program. Innan ett slutgiltigt beslut fattas i frågan kommer kommissionen att överlämna detta förslag till rådets kommitté för verkställande organ. Kommissionen kan därför inte vid detta tillfälle godkänna ändringsförslag 46.
Kommissionen förkastar ändringsförslagen 2, 8, 10, 17, 19, 24 och 50, som anses överflödiga eftersom frågorna redan behandlas tillräckligt detaljerat i den befintliga texten eller omfattas av andra texter. Hänvisningen till full sysselsättning i ändringsförslag 3 förkastas eftersom den bedöms som överambitiös. Ändringsförslag 5, som hänvisar till utkastet till konstitution, är förhastat eftersom utkastet ännu kan komma att ändras.
Vi anser att det förslag om att regelbundet utvärdera organisationerna som listas i avsnitt 1 och som det hänvisas till i ändringsförslag 38 skulle vara alltför tungrott att anta, eftersom dessa organisationer är listade som bidragsmottagare under hela programmets löptid. En ändring av förteckningen skulle därför kräva ett nytt beslut av rådet.
Ändringsförslag 39 är inte godtagbart eftersom det strider mot själva grunddragen i handlingsprogrammet, som syftar till att utveckla europeiska nätverk. Ändringsförslag 40 om media förkastas också eftersom det kan äventyra ansökningar från gräsrotsorganisationer.
Kommissionen förkastar ändringsförslag 44, som innebär en oacceptabel inblandning i kommissionens genomförandebefogenheter. Förslaget om information till nationella parlament som läggs fram i ändringsförslag 27 är inte lämpligt. Kommissionen anser att varje utvärdering av programmet skall bygga på en tvåårig referensperiod, och förkastar därför ändringsförslag 26.
Ändringsförslag 51, som lades fram efter antagandet av Rühles betänkande i utskottet, kan inte godkännas av kommissionen eftersom den inte kan garantera genomförandet av program innan den rättsliga grunden har antagits.
För att sammanfatta detta svar godkänner kommissionen av de 51 ändringsförslag som parlamentet lagt fram 14 ändringsförslag i sin helhet, delar av två ändringsförslag och förkastar 35 ändringsförslag.
Jag ber parlamentsledamöterna att göra allt de kan för att se till att EU:s stöd för inrättandet av ett europeiskt samhällsengagemang inte omintetgörs. Om systemet åter skall kunna vara i funktion vid ingången av 2004 är en överenskommelse vid detta skede i förfarandet avgörande, vilket jag vet att parlamentsledamöterna är fullt medvetna om.
Jag är tacksam för parlamentets uppmärksamhet. Innan jag avslutar skall jag kort ta upp ytterligare några frågor. De rör parlamentets och rådets beslut att inrätta ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på EU-nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Först av allt skulle jag vilja gratulera föredraganden, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, för deras i alla hänseenden betydande arbete och insatser i fråga om denna rapport.
Det är tillfredsställande att framsteg redan har gjorts i rådet och parlamentet med denna grundrättsakt, som är ämnad att ge en rättslig grund för fortsatt finansiellt stöd till organisationer som på EU-nivå verkar för jämställdhet mellan könen.
Jag välkomnar merparten av de 20 ändringsförslagen i Kratsa-Tsagaropoulous betänkande som antogs den 3 november 2003 av utskottet för kvinnors rättigheter, eftersom de preciserar och klargör denna grundrättsakt. Kommissionen förordar dock inte vissa ändringsförslag som gäller olika aspekter av programmets löptid och dess utvärdering.
Kommissionen föreslog en löptid på två år – 2004 och 2005 – eftersom kommissionen kommer att inkludera detta ämne i den allmänna diskussionen om jämställdhetsstrategins framtid efter 2005. Kommissionen kan därför inte ställa sig bakom en förlängning av programmet till 2008, vilket föreslås i ändringsförslag 8. Kommissionen godkänner därför inte ändringsförslagen 6 och 7 om gradvis nedtrappning, ändringsförslag 9 om ökningen av finansieringsramen, och inte heller ändringsförslag 10 om avtal med budgetmyndigheten efter 2006.
I fråga om kommissionens utvärdering av programmet ger budgetförordningen den stabila ram som är nödvändig. Ändringsförslag 11, där man föreslår att denna utvärdering skall baseras på en extern rapport, är därför inte nödvändigt och framstår som oproportionerligt i förhållande till de små beloppen i programmet och dess löptid.
Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag 19 eftersom kommissionen anser att det är bättre att formulera temana allmänt snarare än specifikt.
Kommissionen kan slutligen inte godkänna ändringsförslag 20 eftersom det skulle inkräkta på kommissionens verkställande roll i fråga om programmet.
Det är mycket viktigt att anta denna grundrättsakt skyndsamt, så att inga störningar uppstår i gemenskapens stöd till de berörda organisationerna, och detta gäller särskilt Europeiskt kvinnoforum.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 16, 17 och 18, och den förkastar ändringsförslagen 6, 7, 8, 9, 10, 11, 19 och 20, av de skäl jag har anfört.
Jag tackar parlamentsledamöterna för deras tålamod under mitt ganska långa inlägg. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kommissionär Kinnock, företrädare för rådet samt ärade kollegor i Europaparlamentet!
Världen och tillvaron slutar inte vid Europeiska unionens yttre gränser. Därför måste dialogen mellan civilisationer och kulturer stärkas. Efter att EU:s nya budgetförordning trätt i kraft krävs en grundrättsakt, en ny rättslig grund, för åtgärder som täcks av bidrag från det tidigare kapitlet A-30 i budgeten samt av bidrag från vissa B-budgetposter. I detta sammanhang har kommissionen därför presenterat sammanlagt sju förslag till nya åtgärdsprogram.
En dialog mellan kulturer och civilisationer är nu mer än någonsin av avgörande betydelse när det gäller att säkra fred och stabilitet i världen. Detta är det särskilda bidrag och tillägg som jag i egenskap av föredragande har velat lämna till betänkandet om upprättande av ett program för gemenskapsåtgärder till förmån för organ som främjar den ömsesidiga förståelsen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och vissa icke-industrialiserade regioner i världen, vilket utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik antog enhälligt den 4 november 2003.
De center, institut och nätverk som specialiserar sig på analys av förbindelserna mellan Europeiska unionen och vissa regioner bidrar till att främja dialogen mellan kulturer och civilisationer. Det är en dialog som är grundläggande och helt nödvändig på den jord och i den värld som är vårt gemensamma ansvar att förvalta och vårda. Dialogen mellan kulturer och civilisationer skall främja det allmängiltiga och universella värdet av mänskliga fri- och rättigheter och försvaret av människors värdighet. Den människosyn som Europeiska unionen ytterst bygger på innebär att alla människors värde är lika, unikt och okränkbart. Denna vår gemensamma människosyn och värdegrund skall också fungera som garant för att olika kulturer och civilisationer respekteras.
Programmets allmänna mål skall vara att stödja dessa organs verksamhet. Verksamheten skall enligt kommissionens förslag utgöras av aktiviteter enligt det årliga arbetsprogrammet för ett center, institut eller nätverk. Den verksamhet som erhåller stöd skall bidra till att öka förståelsen och dialogen mellan Europeiska unionen och de regioner som omfattas av förordningarna till förmån för ALA, Meda, Tacis och Cards samt kandidatländerna. Även här vill vi i Europaparlamentet göra ett tillägg om att verksamheten också skall bidra till att, och jag understryker detta, stärka sociala, kulturella och mänskliga partnerskap och mötesplatser.
Vidare vill vi förlänga programmets löptid till den 31 december 2008. I enlighet med detta skall kommissionens utvärderingsrapport flyttas fram till den 31 december 2007 och de anslag som skall fördelas efter 2006 skall fastställas av budgetmyndigheten i ett avtal om budgetplanen efter 2006.
För att uppnå målet att fördjupa den ömsesidiga kännedomen och förståelsen måste de bidragsberättigade organisationerna ha djupgående kännedom om de kulturella, historiska, ekonomisk-sociala och andliga särdragen i de berörda regionerna. Detta är något jag har velat framhålla i betänkandet.
Denna verksamhet skall bidra såväl till politiskt samarbete som till att bygga upp verkliga partnerskap människor emellan. EU genomför redan i dag finansiella och tekniska stödinsatser till andra delar av världen. Medlemsstaternas regeringar har i ministerrådet uttalat att de lägger stor vikt vid denna verksamhet och givit uttryck för viljan att stärka den ömsesidiga kunskapen mellan EU och de partner som erhåller stöd samt finna en rättslig grund inom unionen för detta.
Dialogen och stödet måste underbyggas av organ och organisationer som specialiserar sig på förbindelserna mellan unionen och de berörda regionerna. Exempel på sådana organs verksamhet är studier och analys av EU:s politik, seminarier och rundabordssamtal och publikationer. Redan i dag finns det ett spektrum av sammanslutningar och organ som bedriver regionalt samarbete och dialogverksamhet. Därför blir det allt viktigare att se till att denna verksamhet samordnas för att undvika dubbelarbete.
Världen och tillvaron slutar inte vid medlemsstaternas eller Europeiska unionens yttre gränser. Därför måste dialogen mellan civilisationer och kulturer stärkas. 
Rühle (Verts/ALE ),
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag är tacksam för det goda samarbetet de senaste veckorna. Jag vill särskilt tacka sekretariatet i vårt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för dess stöd, utan vilket mitt betänkande inte skulle ha kunnat behandlas i tid. Såsom kommissionären redan nämnt har vi ett mycket stramt tidsschema eftersom vi inte kan fortsätta att bevilja medel till en rad europeiska institutioner, eller stödja icke-statliga organisationer, föreningar, fackföreningar och utbildningsinstitutioner under nästa budgetår utan att anta lagstiftning.
Till följd av att aktivitetsbaserad budgetering införts i enlighet med den nya budgetförordningen behöver dessa institutioner en rättslig grund. Även om dessa institutioners betalningar tidigare täcktes av budgetpost A-30 kan dessa i framtiden inte längre göras från den administrativa delen av kommissionens budget. Det krävs en rättslig grund för att betalningarna skall kunna göras. Detta är den rent sakliga bakgrunden till mitt betänkande och jag är självfallet fullständigt överens med kommissionen om att anpassning är en viktig grundläggande fråga. Jag är tacksam för kommissionärens omfattande bedömning av mitt betänkande, men jag vill ända säga emot honom på en punkt. Vi anser att en formell anpassning inte skulle vara tillräckligt. Europeiska unionen står inför stora utmaningar, varav den första är utvidgningen den 1 maj 2004, och det låga deltagandet i anslutningsländernas folkomröstningar har stärkt min uppfattning att det krävs fler initiativ om vi vill skynda på den europeiska integrationen.
Den andra utmaningen är debatten om den nya konstitutionen och stadgan om de grundläggande rättigheterna som också innebär nya utmaningar för oss, och, sist men inte minst, har vi harmoniseringen av det europeiska rättsliga området, där jag bara vill nämna debatten om den europeiska arresteringsordern. Mitt mål har därför varit att bidra till att minska det demokratiska underskottet och utveckla en enhetlig bild av begreppet europeiskt samhällsengagemang och samhällsengagemang, och detta har också varit själva grundtanken i betänkandet.
Jag beklagar därför i synnerhet att kommissionen inte har nämnt, och inte kommer att stödja, mitt ändringsförslag 35, eftersom jag tror att det är högst nödvändigt att vi börjar samarbeta bättre med Europarådets Venedigkommission, som ger struktur åt den konstitutionella rättstillämpningen. Det är nödvändigt att med det snaraste utöka databasen för att på så sätt ge oss bättre tillgång till den europeiska konstitutionella lagstiftningens rättsfallssamling. Jag anser även att det är mycket viktigt att stödja webbplatsen ”Agora” och på så sätt utveckla ett virtuellt forum där lagstiftare på nationell och europeisk nivå kan konsultera varandra. Detsamma gäller för nätverket för rättslig utbildning och vidareutbildning av domare och offentliga åklagare. Om vi skall tala i termer av en europeisk arresteringsorder, måste domare och offentliga åklagare snarast få ökad kunskap om europeiskt lagstiftningsarbete. Vi behöver ett bättre samspel mellan domare och offentliga åklagare i hela Europa. 
Även om kommissionens rapport är just den ambitiösa avhandling jag förväntat mig, noterar jag ändå brister när det gäller hur den utformats. Dessa brister ledde oss till att ta stor hänsyn till förenkling av förfarandena, minskning av byråkratin och användarvänlig tillgång till europeiska stödbidrag. Ett förslag innebär därför tillgång i ett tvåstegsförfarande, vilket skulle betyda att de rent formella aspekterna skulle granskas först och att innehållet skulle granskas i ett andra skede. Detta skulle förenkla granskningen överlag och bana väg för snabbare beslut för de berörda icke-statliga organisationerna.
Vi vill också ha större insyn i hur EU ger stöd. Om en icke-statlig organisation erhåller anslag från EU, måste den tydligt meddela detta. Allmänheten måste också få tillgång till resultaten av arbetet. Jag vill som en sista punkt nu ta upp frågan om öronmärkning, något som varit föremål för stora diskussioner i denna kammare. I det första förslaget till mitt betänkande förespråkade jag att öronmärkningen skulle avskaffas, men jag var tvungen att ta hänsyn till det faktum att parlamentet hade en annan uppfattning. Jag instämmer nu i den uppfattning som många ledamöter har, nämligen att vi måste ha allvarliga samtal med kommissionen, och att detta blir verklighet efter 2004. Även om jag välkomnar erbjudandet att fortsätta öronmärkningen efter 2004, hur skall då – för att nämna ett exempel – förslagsinfordran när det gäller Info Point-kontor och andra områden kunna genomföras 2005?
Vi är medvetna om ett stort antal frågetecken i sammanhanget, och jag skulle vilja föra en dialog med kommissionen om detta. Detta har gjort att jag avstår från att dra tillbaka ändringsförslaget och jag skulle föredra att vi kan rösta om det i dag. Jag anser även att en ordentlig funderare behöver tas när det gäller det verkställande organet och dess målsättningar. 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka vår tillfredsställelse både med kommissionens förslag om att inrätta programmet i fråga och med vårt rättfärdigande, om jag så får säga, eftersom ansträngningarna för att bidra till systemet med att lämna medel till en rad europeiska kvinnoorganisationer via budgeten började i vår politiska grupp. För oss måste därför målsättningen med det nuvarande programmet vara att Europeiskt kvinnoforum kan fortsätta sitt arbete, och att samtidigt andra kvinnoorganisationer kan fortsätta att fungera och utveckla integrerad verksamhet inom den allmänna ramen för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Det är anledningen till att vi vill att våra ändringsförslag när det gäller medel inte skall inriktas på särskilda åtgärder, som inte kan garantera programmens varaktighet eller standard eller organisationernas överlevnad, utan på åtgärder för att skaffa fram medel, såsom är fallet med Europeiskt kvinnoforum. Vi får inte heller glömma att särskilda, riktade åtgärder, vilket föreslås i kommissionens förslag, kan finansieras genom andra program eller inom ramen för gemenskapens politik med de årliga prioriteringarna – lika lön, möjligheten att förena arbete och familj, delaktighet i beslutsfattandet, ändring av stereotyper – och denna möjlighet finns varje år för kvinnoorganisationerna.
När det gäller ansökningsperioden för programmet delar jag er uppfattning, herr kommissionär, att den skall gälla fram till 2006, just för att vi inte nu kan förutse kraven, i synnerhet när de nya länderna kommit med. Dessutom är det ett pilotprogram och vi behöver se hur det utvecklar sig. Vi kan fortsätta att utöka det efter utvärderingen.
När det gäller tillämpandet av en gradvis minskning på 2,5 procent när programmet varit i kraft under tre år, kan jag faktiskt inte förstå hur de föredraganden som ingav detta ändringsförslag tänker. Europeiska kommissionen undantar uttryckligen alla kvinnoorganisationer i detta program från varje sådan gradvis minskning på grundval av bestämmelserna i budgetförordningen. Varför skulle vi tillämpa den, och särskilt på andra kvinnoorganisationer än Europeiskt kvinnoforum? I synnerhet i en tid när Europeiskt kvinnoforum har andra prioriteringar inom finansieringsramen. Det är en diskriminerande behandling av organisationerna som inte ens försvaras i förordningen.
Vi anser också att det förslag som antagits av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om att differentiera andelen bidrag till kvinnoorganisationer är en diskriminerande behandling. Vi kan inte begära 90 procents samfinansiering för en organisation, som Europeiskt kvinnoforum, som förmånsbehandlas som jag sade, till exempel bidrag till åtgärder, utan att sända ut någon inbjudan till intresseanmälan, och sedan begära 80 procent från andra organisationer som inte erhåller kontinuerligt stöd och som väljs ut efter en inbjudan till intresseanmälan.
När det gäller våra ändringsförslag om att flytta Europeiskt kvinnoforum från artiklarna till bilagan, sker detta av tekniska skäl på rådets inrådan, just för att vi tror att vi bör försöka uppnå ett enhetligt format för alla gemenskapsprogram som finansierar åtgärder som vidtas av icke-statliga organisationer. Och målet med våra ändringsförslag är just att föra oss närmare en slutlig överenskommelse.
Herr kommissionär! Vi försöker med våra ändringsförslag hålla oss till gemenskapens normer, för att just skynda på den omedelbara tillämpningen av programmet, ett program som emellertid inte begränsar kvinnoorganisationernas verksamhet till särskilda områden eller grupper, eller inriktar den enligt vissa livsåskådningar. 
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Samhället utvecklas. Normerna förändras och kvinnors strävanden blir hela tiden bredare och mer omfattande. Vi måste visa att vi klarar av denna variationsrikedom och ge vårt samhälle och, ännu viktigare, kvinnors arbete, möjligheten att uttrycka sin mångfald.
Dührkop Dührkop (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! I dag skall vi rösta om ytterligare tre betänkanden i ett paket om sju. De syftar alla till att skapa en rättslig grund för de olika bidragen i de tidigare poster som kallades A-30, och måndagen den 24 november kommer vi att hålla ett medlingssammanträde med rådet, där vi skall försöka nå konsensus som gör det möjligt för oss att godkänna alla dessa förslag före årets slut, så att de kan verkställas 2004. Det allvarligaste problemet vi nu står inför är att vi måste se till att de anslag som är avsedda för dessa bidrag kan verkställas under nästa år.
Jag vill därför vända mig till Europeiska kommissionen, som i sitt meddelande till rådet och Europaparlamentet talade om övergångsåtgärder när den kommenterade förslagen, om de grundläggande instrumenten inte godkänns före årets slut. 
Det visar sig att övergångsåtgärden i fråga består i att utsträcka tidsgränsen för godkännande till slutet av januari 2004, vilket sannerligen inte löser problemet, eftersom kommissionärerna Schreyer och Reding mycket tydligt har sagt att om de rättsliga grunderna inte godkänts före januari månads slut kommer inte anslagen att kunna genomföras. 
Jag vill därför erinra kommissionen om dess egna ord, och jag citerar: ”Om målsättningen inte uppnås kommer kommissionen att i sinom tid föreslå undantagsvisa övergångsåtgärder som kommer att göra det möjligt att lämna bidrag 2004, i avvaktan på att de grundläggande instrumenten antas.”
Det är uppenbart att en förlängning av tidsgränsen till slutet av januari 2004 inte är en övergångsåtgärd, eftersom den inte gör detta genomförbart om de grundläggande instrumenten inte har godkänts. Parlamentet har ansträngt sig för att arbeta mycket snabbt och bli färdigt i tid, men vi vet inte vad som kommer att hända i medlingsförfarandet, och om det misslyckas måste kommissionen stå vid sitt ord och finna en lösning – och jag vill upprepa kommissionens egna ord – för att ”lämna bidrag 2004 i avvaktan på att de grundläggande instrumenten antas”.
Med tanke på medlingen den 24 november kommer de grundläggande frågor som skall förhandlas att för det första vara anslagen till respektive program, deras varaktighet och tillämpningen av successiv nedtrappning – vilket redan har nämnts – men framför allt är det frågan om tillämpning av förhandstilldelning, det som vi kallar öronmärkning, som utan tvekan kommer att bli den huvudsakliga stötestenen, herr kommissionär. Jag skall därför utveckla denna punkt ytterligare.
Förhandstilldelningen gäller förslaget om kultur och samhällsengagemang, och parlamentet vill upprätthålla denna företrädesrätt och kommer att försvara den inför rådet. Jag vill återigen säga att jag aldrig har varit positiv till att lämna anslag i förväg, men i likhet med Rühle måste jag erkänna att under senare tid, och framför allt tack vare kommissionärens inställning, har jag börjat ändra uppfattning, för när jag ser kommissionens ovilja att finna en lösning på möjligheten att genomföra bidragen under 2004, när jag ser kommissionens inställning till möjligheten att genomföra pilotprojekt och förberedande åtgärder som antagits av parlamentet vid den första behandlingen, börjar jag ställa mig en rad frågor, herr kommissionär, och om kommissionen bara lägger hinder i vägen för parlamentets alla initiativ i budgeten har det inget annat val än att kämpa hårdare för att försvara sina privilegier. Och kommissionen skall inte tala om för mig att dess förslag redan gör det möjligt att lämna anslag i förväg. Kommissionen är fullständigt övertygad och vet att vi i vilket fall som helst skulle ha haft stötestenen med rådet. 
Herr Kinnock! Jag är mycket ledsen över att kommissionen inte bryr sig om mina vädjanden, men jag blev överraskad och irriterad över att kommissionen i den 18 november, dvs. i förrgår, offentliggjorde inbjudan att lämna förslag för 2004 till organisationer som främjar ömsesidig förståelse av förbindelserna mellan Europeiska unionen och vissa icke-industrialiserade regioner i världen, med andra ord Lennart Sacrédeus betänkande som vi skall rösta om i dag från och med klockan 12.
Det förefaller mycket allvarligt att kommissionen har givit tillstånd till att inbjudan har offentliggjorts innan parlamentet godkänt dess ståndpunkt, och självfallet innan rådet fattat sitt beslut. Med andra ord finns för närvarande ingen rättslig grund för denna inbjudan. Det kan vara så att kommissionen genom att agera på detta sätt ville påskynda förfarandena för att underlätta genomförandet för 2004, men jag tror uppriktigt sagt att kommissionen överskridit sina befogenheter.
Med tanke på alla problem vi fortfarande måste lösa måndagen den 24:e hoppas jag i vilket fall som helst, herr talman, att parlamentet och rådet kan nå bra resultat när de förhandlar om allt detta. 
Ojeda Sanz (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Som föredragande av yttrandet om detta betänkande måste jag erkänna att jag instämmer i många av de aspekter som framhävts av huvudföredraganden Heide Rühle. 
I artikel 49.2 i den nya budgetförordningen som godkändes förra året slås fast att med undantag för institutionella företrädesrätter, pilotprojekt, förberedande åtgärder och operativa anslag för respektive institution kommer alla utgifter att kräva ett grundläggande instrument för verkställandet. Såsom redan påpekats innebär detta att rättsliga grunder måste föreslås för de bidrag som för närvarande finns inom avsnitt A, vilket är fallet i det betänkande vi nu diskuterar.
Ingen här blir förvånad om jag säger att arbetet med att förbereda detta betänkande har varit ovanligt känsligt, eftersom de ekonomiska intressena i många organ som arbetar för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang står på spel.
Detta förslag innefattar tio budgetposter som jag inte tänker upprepa, men vars målsättningar är att stimulera de organ som definierats i de olika budgetposterna, så att de kan bidra till att främja ett aktivt och delaktigt samhällsengagemang. Detta är den gemensamma målsättningen för dessa anslag, dvs. att öka organisationernas roll och främja åtgärder som i sin tur stärker det europeiska budskapet.
Den mest kontroversiella aspekten är utan tvekan öronmärkningen, som vissa medlemsstater är emot, vilket också har påpekats. Men vi företräder medborgarnas intressen och detta betänkande, tillsammans med ett annat om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen när det gäller att främja organ som är aktiva på europeisk nivå inom områdena kultur, ungdomsfrågor, utbildning och undervisning, är av avgörande betydelse när det gäller Europeiska unionens trovärdighet, och det är på detta sätt möjligt att framföra det grundläggande budskapet i vårt arbete, nämligen att utveckla Europa med medborgarnas hjälp. 
Jag vill därför uppmana rådet och kommissionen att inom ramen för den nya lagstiftningen agera till förmån för detta intresse, så att alltför komplicerade procedurmässiga hinder kan undanröjas.
Låt oss slutligen inte glömma att, precis som Salvador de Madariaga sade, EU blir en verklighet först när alla medborgare är medvetna om dess existens. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag gratulerar samtliga föredragande av de betänkanden vi diskuterar i dag, särskilt Lennart Sacrédeus och Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, även om jag skall använda denna talartid under den gemensamma debatten om subventionspaketet till att diskutera Heide Rühles betänkande om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang. Jag vill gratulera Heide Rühle till hennes arbete och vi stöder hennes förslag i det stora hela. Jag tackar henne för det tillmötesgående hon visade i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor när det gäller att godta de ändringsförslag jag lade fram tillsammans med Hernández Mollar och Marcelino Oreja. Jag instämmer med föredraganden när hon insisterar på att det måste klargöras och betonas att programmets huvudsakliga ambition är inriktad på att minska det demokratiska underskottet. Vissa av de betänkanden som detta parlament antagit betonar tydligt behovet av att stärka och förbättra idén med ett europeiskt samhällsengagemang vilket snarast behöver främjas, att döma av deltagandet i valen till detta parlament.
Jag instämmer också i att skyldigheten att vara mer öppna behöver bli tydligare. Organisationer som erhåller medel måste tydligt ange att de har gjort det och även ange beloppen, både i de publikationer de stöder och de webbplatser de äger eller bidrar till. Vi måste också kräva att resultaten av dessa program sprids: användningen av de europeiska skattebetalarnas pengar måste vägas mot en bedömning av den praktiska nyttan av dem verksamhet som erhåller medel.
Jag instämmer även med föredraganden och med föregående talare Ojeda Sanz, när de kräver att byråkratiska förfaranden skall förenklas. Dessa måste minskas till ett absolut minimum. Herr kommissionär! Kommissionen måste se till att betalningarna sker i tid. Oursäktliga förseningar vid överföring av bidrag äventyrar ofta effektiviteten i åtgärderna, skadar Europeiska unionens image och skapar svårigheter för organisationerna vilka i god tro arbetar tillsammans med oss för att sprida detta ideal.
Programmet handlar om att stärka det europeiska samhällsengagemangets förbindelser, öka civil och demokratisk delaktighet och höja medvetandet om det europeiska idealet och EU-institutionernas arbete. Det är ingen tvekan om att man behöver främja ett aktivt samhällsengagemang, både genom att stödja organisationer som arbetar inom detta område och genom att främja åtgärder med detta mål. Detta är därför ett försök att föra Europeiska unionens medborgare närmare och inbegripa dem i en direkt eller indirekt dialog med unionen och dess institutioner.
Jag instämmer också i att det behövs undantagsåtgärder och provisoriska åtgärder för att garantera medlen och genomförandet av åtgärder under 2004. Av alla dessa skäl och med hänsyn till de ändringsförslag vi har lagt fram kommer vi att rösta för detta betänkande. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Lennart Sacrédeus betänkande antogs enhälligt utan ändringsförslag när det lades fram för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Min grupp välkomnade varmt betänkandet, som skulle ha satt stopp för den skamliga bristen på öppenhet som rått när bidrag lämnats till olika organisationer i världen under många år. I samband med budgetförfarandet för 2004 har emellertid parlamentet ännu en gång uttalat sig till förmån för en öronmärkning av medel till olika organ som ligger vissa parlamentsledamöter varmt om hjärtat. Personligen beklagar jag detta uttalande.
Situationen tvingar oss nu att godta ändringsförslag som lagts fram av José Ignacio Salafranca, vilka inte alls står i samklang med andan i det ursprungliga betänkandet från min ärade kollega Lennart Sacrédeus. Vi förlitar oss ändå på att rådet i sin klokhet skall fatta rätt beslut för att se till att Europeiska unionens budget i framtiden blir öppen. Vi måste garantera rättvis konkurrens bland de regionala organen och identifiera dem som bäst kan bidra till att sprida kunskap om Europeiska unionen. 

Dybkjær (ELDR ).
   – Herr talman! Rent formellt gäller de tre betänkanden vi i dag diskuterar frågor om den rättsliga grunden. Den allmänna inställningen har därför också varit att det inte var budgeten och dess innehåll som var uppe till diskussion. Det var snarare fråga om att få ordning på den rättsliga grunden.
Självfallet måste vi få ordning på den rättsliga grunden. När det gäller två av betänkandena sker detta med hjälp av artikel 308 och detta visar på sätt och vis betydelsen av artikel 308. Vi måste ha en sådan artikel om frågor plötsligt skulle uppstå som exempelvis behöver ordnas upp. Å andra sidan får samma artikel naturligtvis inte heller missbrukas, vilket det ibland kanske har funnits en tendens till. 
I verkligheten är emellertid betänkandena mycket mer än bara en fråga om att formellt få ordning på den rättsliga grunden. I verkligheten är det fråga om något som är mycket politiskt: för det första en maktkamp mellan EU:s institutioner, och för det andra våra förbindelser med människor i den europeiska demokratin inom och utanför Europa.
En hel del har redan sagts om den första frågan. Jag vill i vilket fall som helst göra en allmän kommentar, nämligen att det är slående att kvinnornas program är kortast. Ursäkta mig, men jag tror inte att kommissionen har kommit med någon särskilt bra förklaring, för allt som har sagts om kandidatländerna kan rättmätigt sägas om alla tre programmen. Jag är därför av den uppfattningen att vartefter arbetet fortsätter kanske viss tanke bör ägnas åt varför i hela friden kvinnor som vanligt måste befinna sig i den mest sårbara situationen. Jag måste säga att det är så jag uppfattar inställningen.
När det gäller den andra frågan vill jag säga att jag kommer från ett land som varit medlem i EU sedan 1972. Vi har då och då undersökt den allmänna opinionen när det gäller EU och har haft en hel del folkomröstningar, och vi vet att om vi inte ser till att människor tar mer aktiv del i EU, både när det gäller inhemsk demokrati och i förhållande till andra länder, kommer inte projektet att lyckas på längre sikt. Det blir någonting bortom människornas horisont, och det finns en risk för att de till slut inte känner sig särskilt hågade inför projektet. Det är därför otroligt viktigt att vi börjar arbeta för att göra människor delaktiga i detta arbete.
Jag är lite oroad över att kvinnor uttryckligen har givits det kortaste programmet. Jag skulle återigen vilja säga att erfarenheter från mitt eget land visar att det är kvinnorna som är mest skeptiska mot projektet. Det kan finnas en rad förklaringar till detta, men det är inget jag kan gå in på nu, eftersom jag inte har tid. Just av den anledningen är det emellertid otroligt viktigt att även kvinnoorganisationerna kan arbeta i en stabil situation, så att de inte måste använda all tid enbart till att skaffa fram pengar för sitt arbete.
Jag skall bara kommentera de olika betänkandena. Det första gäller en mycket viktig fråga, vilket föredraganden också betonade i själva betänkandet, nämligen EU:s förbindelser med andra länder, och vi kan för varje dag se att det blir allt viktigare att öka förståelsen för att det finns andra kulturer än den särskilt konventionella kultur som är mest spridd i Europa. I det sammanhanget undrar jag bara om detta program skulle göra det möjligt för kandidatländerna att verkligen delta på grundval av dessa kriterier. Jag skulle vilja be den ansvariga kommissionären att titta på det här, eftersom vi vet att kandidatländerna i grund och botten använder sitt utvecklingsstöd till förmån för grannländer snarare än för länder som ligger längre bort. Det finns därför kanske inte så mycket grundläggande material att arbeta med i kandidatländerna när det gäller förbindelserna med tredje land.
Det andra betänkandet gäller frågan om samhällsengagemang, vilket jag redan hänvisat till. Jag vill ändå betona att detta ständigt måste utvecklas så att vi kan se till att inte bara de icke-statliga organisationerna utan också folk i allmänhet får möjlighet att delta i arbetet. På så sätt kan vi öka förståelsen för de bra saker som EU kan erbjuda. I det sammanhanget är det också otroligt viktigt att inte bara traditionella organisationer är inblandade, utan även organisationer som tar mycket breda kulturella initiativ. Jag tror att detta är ett av sätten att få saker och ting att hända.
Avslutningsvis kommer jag till frågan om programmet för kvinnor. Jag deltog i ett visst konstruktivt samarbete med föredraganden innan betänkandet offentliggjordes, men det finns stora meningsskiljaktigheter i utskottet. Det är därför flera av oss som faktiskt röstar för att utöka programmet och för ett antal andra ändringsförslag som jag hörde att kommissionen hade avvisat, men för vilka vi ändå hoppas att en majoritet kan uppnås.
Fraisse (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utan att vilja gå i polemik med vår föredragande måste jag betona att europeiska lobbygrupper enligt min uppfattning är en utmärkt källa till information och samordning i ett antal frågor som uppstår i Europeiska unionens länder. Jag vill därför ge ett erkännande åt arbetet inom denna lobbyverksamhet.
Även om jag vill undvika en diskussion om denna punkt skall jag ändå börja med att betona följande: Om vissa ledamöter – och jag instämmer med föregående talar här – kräver att programmet för kvinnor skall utökas, beror det på att de genom sin dialog med de aktuella föreningarna är medvetna om att huvudproblemet ligger i hur de arbetar, oavsett vilken nytta Europeiskt kvinnoforum gör. För alla föreningar gäller att om de skall kunna arbeta som sig bör måste verksamhetens mål vara tydliga, och de måste kunna organisera sig. Jag vill därför starkt betona hur viktigt det är att vi inte finansierar en särskild tilldragelse som arrangeras av en förening eller en grupp av föreningar. Vi bör i stället använda våra medel för att se till att dessa föreningar arbetar under gynnsamma förhållanden. Låt mig tillägga att det också är av grundläggande betydelse i sammanhanget att vi öppnar oss mot de nya medlemsstaterna och tredje länder.
När jag ser tillbaka på min erfarenhet från de senaste fyra åren som ledamot i utskottet för kvinnors rättigheter och lika möjligheter, inser jag att vi har breddat omfattningen av våra intressen avsevärt. Detta är en annan nyckelfråga. Vi har rört oss mot nya verksamhetsområden, inte bara genom de betänkanden vi utarbetat på eget initiativ, utan även på grund av att frågan om kvinnors rättigheter är berättigad inom alla verksamhetsområden, vilket också slås fast i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi har därför arbetat med betänkanden om kvinnors hälsa, kvinnor och idrott, om informationssamhället och om våld mot kvinnor. Alla dessa betänkanden visar att det finns ett behov av att intressera sig för utvecklingen av medel till föreningar, eftersom vart och ett av dessa nya områden som vi nu fokuserar på också utvecklas.
Detta är anledningen till att jag – och detta är min sista punkt, som huvudsakligen vänder sig till kommissionären – fortfarande är mycket förvånad över att Europeiska kommissionen inte stödde kommissionär Diamantopoulous förslag till ett direktiv om att genomföra artikel 13 i EG-fördraget, såsom den ändrats genom Amsterdamfördraget. För tre år sedan antogs rasismdirektivet på grundval av artikel 13. Direktivet om diskriminering av kvinnor har just undergrävts, samtidigt som vi håller på med att bredda våra horisonter. Jag förstår inte hur kommissionen kan vara så förbehållsam, särskilt när det gäller media, en sektor där vi verkligen behöver föreningarna och deras stöd för att bekämpa alla former av diskriminering. 
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som ni vet har ett stort antal opinionsundersökningar visat hur fjärran EU är från sitt folk och hur mycket som återstår för att överbrygga klyftan.
Det finns visserligen gemenskapsinitiativ som syftar till att främja ett europeiskt samhällsengagemang, men de är självfallet fortfarande otillräckliga. Beslutet att inrätta ett femårsprogram med bidrag för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang är bra. Att främja idén med ett europeiskt samhällsengagemang så att människor tar ansvar för EU och skaffar sig möjligheter att utöva detta ansvar är säkerligen syftet med förslaget, vilket bör stärka den demokratiska legitimiteten i unionen och öka öppenheten.
Men vi måste också förenkla förfarandena så att så många föreningar som möjligt kan dra nytta av detta nya instrument. Det bör också noteras att ett hierarkiskt system utvecklas bland dessa organisationer, ett system som jag tyvärr måste säga inte alltid är berättigat. Objektiva kriterier bör fastställas av Europeiska kommissionen för att finansiera arbetet och verksamheten i de olika icke-statliga organisationerna, särskilt de som är direkt inblandade på fältet i att tillämpa den solidaritet som vi är bundna till. Vi får inte glömma att det är tack vare dem som den sociala sammanhållningen upprätthålls i socialt eftersatta områden i Europa, där utslagning och diskriminering råder. Hur kan vi övertyga unga människor om att EU är en realitet, hur kan vi få dem att känna förtroende för EU, om EU inte vidtar några praktiska åtgärder för att bekämpa diskrimineringen?
Människor på fältet lär ha sagt att kommissionen upprätthåller särskilda förbindelser med vissa föreningar. Om detta påstående skulle vara sant vore det oacceptabelt. Medan den sociala dimensionen betonas, vilket vi tackar vår föredragande för, kan vi å andra sidan inte välja att bortse från den politiska dimensionen, som är nödvändig om det nuvarande demokratiska underskottet skall kunna minskas.
Så vilket slags samhällsengagemang är det vi diskuterar? I betänkandet sägs att samhällsengagemanget i Europeiska unionen kompletterar och breddar det nationella samhällsengagemanget genom att gemensamma rättigheter erkänns. Det beror på det behov som medlemmarna i denna gemenskap känt av att dela sina gemensamma demokratiska värderingar i processen med att bygga upp unionen.
Hur länge kan vi fortsätta att tala om en process med att bygga upp EU som utesluter de 15-18 miljoner invånare i Europa som är medborgare i tredje land? Genom sitt aktiva deltagande i den europeiska integrationen är de inte mindre europeiska medborgare än någon annan, och deras föreningar och icke-statliga organisationer är också aktivt delaktiga i satsningen på att främja EU.
Vi vill definitivt ha ett folkets EU, ett verkligt demokratiskt EU där solidaritet råder. Därför måste vi förnya och förbättra detta europeiska samhällsengagemang. När vi nu har fri rörlighet för kapital, varor och personer är det självklart att folket i Europa måste kunna få ta sitt ansvar och åtnjuta sina rättigheter, oavsett i vilket europeiskt land de valt att leva. EU kan inte acceptera ett trappstegssystem för samhällsengagemang, där vissa medborgare är mer jämlika än andra. Alla som delar detta europeiska territorium måste kunna åtnjuta lika rättigheter i det land där de normalt bor.
Det europeiska samhällsengagemang som vi skapar skall därför inte längre bygga på nationalitet utan på var man är bosatt. I Europeiska unionen är nationalitet och medborgarskap alltför ofta oupplösligt förbundna med varandra. I detta avseende kan vi dra nytta av de intressanta erfarenheterna i de länder som skall bli medlemmar i unionen, i vilka man skiljer mellan begreppen medborgarskap och nationalitet. Vi vill att vårt gamla Europa skall få inspiration av denna injektion av friska krafter för att skapa en ny definition av det europeiska samhällsengagemanget, som utgår från var man är bosatt. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi känner att det europeiska samhällsengagemanget har förstärkts genom en rad händelser, såsom införandet av euron och avskaffandet av gemenskapens inre gränser. I situationer som denna ser vi hur ett europeiskt medborgarskap kan komplettera ett nationellt medborgarskap. Det finns emellertid områden där det är svårare att urskilja att detta uppnåtts. De system som inrättats av gemenskapen i syfte att främja detta europeiska samhällsengagemang erhåller medel från gemenskapen, och kan till och med ha utfört arbete men når inte majoriteten av medborgarna. Det finns en djup brist på kunskap om det arbete som genomförs i de olika institutionerna. På grund av bristande öppenhet, byråkrati och det påtagliga gapet mellan Europas medborgare och de institutioner som antas företräda dem och de organisationer som inrättats för att tjäna dem, finns ingen egentlig kännedom om vad som sker.
Helt nyligen förvånades vi över resultaten av de undersökningar som visar att de europeiska medborgarna är fullständigt ovetande om konventets arbete, trots de avsevärda resurser som lagts på att informera dem. Jag var själv för två år sedan föredragande om euron, en extremt viktig gemenskapstjänst, grundläggande för rörligheten och för att främja gränsöverskridande sysselsättning, och jag blev medveten om allmänhetens utbredda brist på kunskap om euron. Även om detta var ett av de områden som strategiskt identifierats i den resolution vi antog och som underströk behovet av en stor informationskampanj, är situationen nu två år senare mer eller mindre densamma, på grund av kommissionens tillkortakommanden och medlemsstaternas bristande intresse.
Det är därför avgörande att åtgärder vidtas. Å ena sidan måste större öppenhet krävas från organisationer som erhåller bidrag från gemenskapen. Jag instämmer med Heide Rühle i att de investeringar som Europeiska unionen gör för att informera medborgarna och främja samhällsengagemang måste offentliggöras, särskilt på webbplatserna för de organisationer som erhåller dessa medel. Detta är ett sätt att skingra tanken att EU bara är till för eurokrater och befinner sig långt ifrån medborgarna, nämligen genom att låta dem få veta att detta EU arbetar för oss alla direkt varje dag och även erbjuder medborgare att verkligen bli delaktiga på social och politisk nivå.
Gemenskapens institutioner är inte helt fria från skuld och de kan förbättra sina insatser genom att förenkla förfarandena för att ansöka om gemenskapsmedel som öronmärkts för främjande av samhällsinsatser, genom att göra det enkelt att få tillgång till handlingar via användarvänliga system, genom att stärka de system som ligger mellan institutionerna och medborgarna och genom att verkligen lyssna och öppna upp verksamheten. Detta är dessutom rätt tillfälle att uppmuntra medborgarna att delta i utvecklingen av Europeiska unionen. Regeringskonferensen förbereder det nya fördraget med konstitutionella ambitioner som kommer att få enorma återverkningar på de europeiska medborgarnas framtid. Jag framför därför en allmän utmaning: främja ett verkligt europeiskt samhällsengagemang nu, och gör det obligatoriskt för alla medlemsstaters regeringar att hålla folkomröstningar om det nya fördraget, vilket flera redan har beslutat att göra. Samråd i fråga om det framtida fördraget måste äga rum i alla medlemsstater. På så sätt kommer vi att kunna bidra till att ett aktivt europeiskt samhällsengagemang verkligen utövas. Det är meningslöst att säga till våra landsmän att vi även är europeiska medborgare, och samtidigt be dem hålla tyst. Efter att ha proklamerat europeiskt medborgarskap för oss själva i Maastricht är det inte rätt att man sedan ser till att inget alls sägs om det, genom att ålägga folken ett strängt tysthetslöfte. Vi kan inte acceptera idén att det europeiska medborgarskapet bara lever och frodas så länge medborgarna inte begår synden att be om tillåtelse att tala. Låt oss därför arbeta för ett aktivt europeiskt samhällsengagemang. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Gemenskapens handlingsprogram för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang använder ett pretentiöst namn för att kamouflera ett skändligt system som legitimerar olagliga bidrag från kommissionen till dess kumpaner.
Bidrag har i själva verket betalats ut i flera år till föreningar med en efter vad som påstås ”europeisk uppgift” utan någon rättslig grund. De döljs ofta bland anslagen under avsnitt A i budgeten, med andra ord slås de ihop med kommissionens administrativa utgifter, med hjälp av kreativ bokföring. Varje år protesterar vi mot den selektiva utdelningen av dessa bidrag till organisationer som främjar ett federalt Europa – Jean Monnet-föreningen, den internationella Europarörelsen, olika federalistiska tankesmedjor, etc. Varje år har vi vägrat att rösta för dem. Varje år har en överväldigande majoritet av denna kammare godkänt att de förnyas. Efter kommentarer från revisionsrätten – och de var verkligen motiverade – krävs i den nya budgetförordningen, som trädde i kraft 2002, att en rättslig grund skall anges, något som självfallet inte existerar. Härav det förslag som lagts fram av kommissionen i dag, vilket är avsett att ge denna grund för en del av dessa utgifter, förpackade i vad som kallas ”handlingsprogram för gemenskapen för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang”. Detta synsätt berättar kolossalt mycket om gemenskapens vanor och praxis, och de kommentarer det leder till skulle verkligen kunna fylla flera böcker. Jag skall begränsa mig till sex av dessa kommentarer.
För det första: Även om en rättslig grund åstadkoms nu, vad skulle ske med de bidrag som betalats ut tidigare utan någon rättslig grund? För det andra är det rena hånet att inrätta ett handlingsprogram som fastställer målsättningar på grundval av vilka ansökningar som kommer att bedömas, när alla mycket väl vet redan från början vilka föreningar som till slut kommer att väljas ut. För det tredje har de föreningar som får bidrag en europeisk uppgift, åtminstone enligt kommissionens definition. De andra är per definition antieuropeiska. När kommer rådet att ingripa i denna fråga, antingen för att stoppa alla dessa bidrag eller för att fördela dem rättvist bland föreningar med olika syn på Europas framtid? För det fjärde försöker de europeiska institutionerna under tiden att inrätta ett system för att ge bidrag till de självutnämnda europeiska politiska partierna från den offentliga plånboken. Tror ni inte att skattebetalarna, vartefter dessa bidrag samlas på hög, till slut har fått nog av detta lättsinne? För det femte: förteckningen över bidragsberättigade föreningar i betänkandet visar på en brokig skara organisationer, av vilka många inte har något att göra med det europeiska samhällsengagemanget, exempelvis Europeiska rådet för flyktingar och fördrivna. Eftersom det är så enkelt kan Europaparlamentet dessutom inte låta bli att göra tillägg till denna förteckning genom sina ändringsförslag. Jag undrar dessutom för övrigt över sammanslutningen av de högsta förvaltningsdomstolarna i Europeiska unionen. Hur kommer det sig att en sammanslutning av ledande domare, vilka antas vara en del av en fullständigt oberoende domarkår, kan erhålla pengar för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang? Min sjätte och sista punkt är att den enda rättsliga grunden som någon kunde finna för detta program var artikel 308 i Fördraget om Europeiska unionen, precis samma bedrövliga artikel som vi ofta har försökt få upphävd eftersom den ger gemenskapen möjlighet att utsträcka gränserna för sin makt. Det betänkande som lagts fram i dag kommer inte att ändra vår uppfattning på den punkten. Det är emellertid sant att nämnda artikel kräver att rådet agerar enhälligt, och jag ställer därför följande fråga: kommer det att finnas en enda regering som är tillräckligt ärlig för att protestera mot detta uppdiktade program i rådet, ett program vars underliggande principer präglas av totalitarism, eftersom en känsla för europeiskt samhällsengagemang skall vara spontan, mina damer och herrar, och uppstå genom tillgivenhet för Europa, för Europeiska unionen och vad den har åstadkommit. Den tillverkas inte med hjälp av bidrag. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionen har lagt fram ett lyckat initiativ för vårt parlament under medbeslutandeförfarandet, ett initiativ som bör leda till ett beslut om att inrätta handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Efter att ha tillbringat tio år i ledningen för en sådan organisation, nämligen det europeiska centrumet för det internationella kvinnorådet (CECIF), som har anslutna organisationer i Europeiska unionen, i de nya medlemsstaterna, Bulgarien, Rumänien, Turkiet, Efta-länderna och andra länder, har jag lättare att bedöma det verkliga värdet av detta program, vilket är avsett att hjälpa det stora antal kvinnoorganisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan könen. Dessa organisationer kommer att vara bidragsberättigade från ett anslag som enligt förslaget kommer att uppgå till 2,222 miljoner euro. Vårt budgetutskott har för sin del föreslagit ett anslag om 5,5 miljoner euro för perioden 2004–2008. Det är ingen stor summa men kvinnoorganisationer, vare sig de befinner sig på nationell eller europeisk nivå, är vana vid att leva och verka med en liten budget.
Den huvudsakliga anledningen till att jag välkomnar detta initiativ är att det sätter stopp för det monopol på att hantera bidrag som Europeiskt kvinnoforum åtnjutit ända sedan det inrättades. Eftersom jag är en av de kvinnliga aktivister som drömde om och skapade detta forum i min egenskap av ordförande för CECIF, den organisation jag hänvisade till för en stund sedan, och eftersom jag fortfarande är ordförande i en nationell organisation som är ansluten till EWL, måste jag sannerligen vara immun mot varje anklagelse om att försöka underminera EWL, vars arbete jag verkligen uppskattar.
Kommissionen har tydligen förstått att både inom detta och andra områden är monopol ohälsosamma. Tyvärr drog den inte den logiska slutsatsen, eftersom det förslag som lagts fram för oss fortfarande innehåller privilegier för EWL i det nya ramverket. Jag vill inte ifrågasätta utbetalningen av ett administrativt bidrag till EWL, vilket är ett etablerat bidrag, men andra organisationer som på europeisk nivå verkar i kampen mot alla former av diskriminering, särskilt diskriminering grundad på kön, borde kunna åtnjuta ekonomiskt stöd inom ramen för ovannämnda anslag i form av administrativa bidrag avsedda att garantera deras fortsatta verksamhet.
Vår föredragande hade klokt nog ändrat kommissionens förslag till beslut. Inom utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor triumferade tyvärr återigen vänsterns dogmatism över lika behandling och möjligheter för alla aktuella kvinnoorganisationer. Detta är beklagligt. Eftersom förslaget till program var fullständigt förvanskat röstade Rodi Kratsa-Tsagaropoulou och andra ledamöter i min grupp emot det. Om våra ansträngningar för att återupprätta balansen mellan EWL och andra kvinnoorganisationer skulle misslyckas, kommer jag att rösta emot betänkandet igen, för att fortfarande bidra till att bana väg för den andra behandlingen. 
Hazan (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig börja med att gratulera föredraganden Heide Rühle till det arbete som utförts på grundval av hennes betänkande, som jag tycker är ett användbart komplement till Europeiska kommissionens arbete.
Vi vet att samhällsengagemanget i unionen skall användas för att ta med allt fler av människorna i medlemsstaterna i det gemensamma projektet för europeisk integration. Tyvärr är det ett obestridligt faktum att det fortfarande finns alltför många hinder att överbrygga innan ett europeiskt samhällsengagemang kan bli verklighet. Det är anledningen till att Heide Rühles betänkande i sina tekniska aspekter faktiskt är ett i högsta grad politiskt betänkande, eftersom det skapar en kanal genom vilken vi kan stödja dessa organ som arbetar för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang.
Det är av yttersta vikt att allmänheten får mer information om vad Europeiska unionen gör för att harmonisera nationella politikområden, och vad den kommer att göra när det gäller utvidgningen. Det behövs också satsningar för att bättre främja de nuvarande initiativen. Detta gäller exempelvis de s.k. Info Point Europa-kontoren, vars nätverksarbete uppskattas generellt. Låt mig mycket högtidligt förklara här att Europaparlamentet har försökt att hantera de ekonomiska hoten mot Info Point-kontoren och att en lösning måste åstadkommas snabbt. Jag tror att så kommer att ske nu, men än är det inte helt säkert.
Alla aspekter av begreppet europeiskt samhällsengagemang måste därför tillämpas: politiskt, administrativt, rättsligt, socialt och ekonomiskt. Vi måste därför fortsätta att arbeta i riktning mot att avskaffa de hinder – och de finns verkligen fortfarande – som förhindrar att människor i våra länder kan utöva sina rättigheter som europeiska medborgare.
Under år 2000 placerades genom stadgan om de grundläggande rättigheterna äntligen medborgaren i centrum av den europeiska integrationsprocessen, vilket redan har nämnts. Allmänhetens delaktighet i skapandet av ett förslag till europeisk konstitution är ett annat steg i den riktningen. Det var verkligen på tiden, för hur är det möjligt att engagera sig politiskt på europeisk nivå, och verkligen på nationell och lokal nivå också, utan att sätta människorna i fokus i alla diskussioner, i alla välfärdsåtgärder och all social planering? Allmänheten måste bli aktiva deltagare snarare än passiva åskådare, vilket fortfarande alltför ofta är fallet.
Det blir säkerligen ännu svårare att kommunicera med medborgarna i Europa när unionens befolkning ökar till nära 500 miljoner från dagens 370 miljoner, men det är just vad vi måste göra, och använda alla medel för att föra och förbättra denna dialog.
Jag skall avsluta med att erinra om att en av de punkter som betonades i betänkandet är just denna brist på information, vilket hämmar ett europeiskt samhällsengagemang. Detta återspeglas tyvärr i valdeltagandet i Europavalen, vilket i genomsnitt är lägre än 50 procent – en chockerande situation. Allteftersom de viktiga dagarna i juni 2004 kommer närmare är det därför mer viktigt än någonsin att stärka informations- och kommunikationspolitiken i Europeiska unionen på alla tänkbara sätt. Denna utmaning är verkligen överväldigande: det handlar om att bygga upp ett äkta politiskt Europa, ett äkta folkens Europa. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman! Herr kommissionär! Jag vill börja med att tacka föredragandena för gott arbete! Jag skall börja med Rodi Kratsa-Tsagaropoulous betänkande.
Det är ju som Lone Dybkjær säger givetvis symtomatiskt att programmet för jämställdhet är det minst omfattande, men det är vi tämligen vana vid, Neil Kinnock.
Jämställdhet mellan män och kvinnor börjar i hemmet. Den liberala jämställdhetsutmaningen består i att se till att kvinnor får mer makt över sina egna liv. Det handlar om att se strukturer, vilket även jag som liberal kan säga, som lägger hinder i vägen för att kvinnor skall få samma möjligheter som män. Jag är övertygad om att ni, Neil Kinnock, är speciellt kunnig på detta område.
Jämställdhet mellan kvinnor och män har ju varit en av EU:s grundläggande principer sedan Romfördraget. Den principen förstärktes i Amsterdamfördraget och har ökat successivt. Det är därför klart att vi speciellt välkomnar detta handlingsprogram och den rättsliga grunden som ger kvinnoorganisationerna ekonomiska möjligheter att utföra ett bättre arbete.
Jag tror att det är viktigt att också säga att den verksamhet som bedrivs av den europeiska kvinnolobbyn, grundad av Astrid Lulling och som i dag representerar femton medlemsstater och har över 3 000 medlemmar, bör prioriteras och stödjas av oss här i dag. Rodi Kratsa-Tsagaropoulou har här talat om andra organisationer som faller utanför den europeiska kvinnolobbyn, men de ingår också i handlingsprogrammet. Jag håller med Rodi Kratsa-Tsagaropoulou om att det är viktigt med mångfald och organisationer på alla nivåer, men jag försäkrar också att handlingsprogrammet syftar till att stödja både den europeiska kvinnolobbyn och andra organisationer.
Till Neil Kinnock skulle jag vilja säga att det är viktigt att EU också garanterar att de organisationer som arbetar med jämställdhet behandlas lika och att de får ekonomiskt stöd för längre tid än de två år som ni föreslår. Ett stödprogram på två år ger ingen finansiell trygghet för någon organisation. Ett annat skäl till att stödja handlingsprogrammet som sträcker sig till år 2008 är att vi måste kunna garantera att organisationer i våra nya medlemsländer också får en chans att söka stöd inom detta program. Jag tror att det är viktigt att lägga till och understryka att det skulle ge en mer långsiktig trygghet.
Lennart Sacrédeus, som tyvärr verkar ha lämnat salen, har gjort ett bra arbete beträffande det program som omfattas av hans betänkande. Programmet skall hjälpa oss och är till för att människor i de olika länder, regioner och världsdelar som samverkar skall få bättre kunskap om varandra. Som liberal understödjer jag detta arbete helt och fullt.
Jag vill dock lägga fram tre önskemål som bygger på erfarenhet som jag tycker vi skall beakta. Stödet måste hanteras och kunna sökas enkelt, det måste vara obyråkratiskt och det måste gå snabbt att få det. Vi vet att många drar sig för att söka stöd av EU och inom de finansiella ramar vi har, eftersom det är krångligt och kan vara för sent när pengarna väl utbetalas. Det får inte vara så att Europeiska unionen genom dessa finansiella program som även har till syfte att vi skall bli mer alleuropeiska, förknippas med krångel, byråkrati och långsamhet, vilket är precis vad medborgarna anser. Så får det inte vara och jag hoppas att ni, Neil Kinnock, i ert fortsatta arbete ser till att vi får ett ökat stöd och att tillgängligheten för dessa handlingsprogram och för pengarna ökas så att de kommer till nytta. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Först av allt vill jag betona att det behövs öppenhet, information och förenkling när det gäller gemenskapsbidragen. För det andra skulle jag vilja belysa betydelsen av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män inom så viktiga områden som att integrera genusperspektivet i utbildning, idrott, hälsa, social trygghet och samarbete med kvinnoorganisationer i tredje land, utan att vilja förringa det viktiga arbete som utförs av Europeiskt kvinnoforum. Jag vill också betona behovet av fler åtgärder för att bekämpa våld, eftersom detta är ett hinder för jämställdhet och för erkännandet av kvinnors värdighet.
Avslutningsvis beklagar jag att medlen för dessa åtgärder fortfarande är så begränsade, vilket avslöjar en fortsatt brist på respekt för det arbete som utförts för att främja lika rättigheter och kvinnors möjligheter inom ett stort antal områden. Jag skulle vilja att det gavs en garanti nu när programmet förlängs till 2008, eftersom vi måste åta oss att fortsätta detta extremt viktiga arbete med att främja lika rättigheter och möjligheter för kvinnor och män.
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionärer, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredragandena Lennart Sacrédeus, Heide Rühle och särskilt Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, vars betänkande jag vill tala om. Vi måste alltid komma ihåg att målsättningen med programmet i fråga är att stödja kvinnoorganisationer vars grundläggande uppgift är att främja, övervaka och publicera gemenskapsåtgärder avsedda för kvinnor, i syfte att uppnå jämställdhet mellan könen.
De ändringsförslag som lagts fram i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor förändrade betänkandets art och, vad värre är, ledde bort det från den övergripande målsättningen. Ledamöterna i detta utskott från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, inbegripet föredraganden, röstade därför emot dem. Jag måste därför gratulera Rodi Kratsa-Tsagaropoulou till hennes konsekventa hållning och uthållighet i det arbete hon utfört, vilket kan ses i de ändringsförslag som lagts fram för omröstning under denna session i kammaren.
Det är faktiskt avgörande frågor som står på spel. För det första hänvisningen till Europeiskt kvinnoforum i bilagan, och inte i den lagstiftande delen. För det andra avsikten att lämna bidrag till organisationers administrativa behov och inte till specifika åtgärder. För det tredje måste medfinansiering och successiv nedtrappning vara identiska för Europeiskt kvinnoforum och för andra organisationer som arbetar på europeisk nivå. Vi vill absolut inte förneka den grundläggande roll som Europeiskt kvinnoforum spelar, men arbetet inom andra organisationer som delar samma målsättningar, ansvarar för sin egen verksamhet och inte erhåller ekonomiskt stöd behöver också erkännas. För att alla dessa organisationer skall ha samma möjligheter bör deras namn endast anges i bilagan. Programmet måste dessutom ge administrativa bidrag till organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män. Programmet är inte avsett att ge bidrag till specifika åtgärder som kan erhålla medel genom andra program. Denna punkt måste vara kristallklar!
Avslutningsvis måste i motsats till kommissionens förslag standardkriterier antas för de olika organisationerna när det gäller medfinansiering och successiv nedtrappning. 
Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill välkomna kommissionens initiativ att inrätta detta handlingsprogram för gemenskapen, och jag vill också gratulera parlamentet som på mycket kort tid tvingats granska och utarbeta sina ändringsförslag till dess arbete.
Jag skulle vilja använda detta inlägg till att försvara kvinnoorganisationernas grundläggande roll när det gäller att främja Europeiska unionens politik för lika rättigheter. Utan dem, utan kvinnoorganisationerna, skulle det ha varit mycket svårt att införa och utvidga de framsteg som gjorts när det gäller att främja kvinnors rättigheter. Det skulle också ha varit mycket svårt att diagnostisera den verkliga situationen för kvinnor i Europeiska unionens olika länder. De framsteg som kvinnorörelsen gjort beror på det rejäla arbete som utförts i dess organisationer.
Kvinnoorganisationerna har också förmåga att föreslå lösningar som är mycket jordnära och därför mycket effektiva. Jag tror därför att det är grundläggande att inrätta ett gemenskapsprogram för att stödja och främja dessa organisationer. Det finns en mängd kvinnoorganisationer, var och en med sin egen särskilda art och betydelse, vilka alla har utfört ett mycket aktningsvärt och användbart arbete. Men problemet är att inte alla organisationer är jämlika, och jämlikhetssträvandena skulle i detta fall kunna leda till tydlig orättvisa.
Europeiskt kvinnoforum är en stor organisation som består av flera andra. Det betyder att Europeiskt kvinnoforum är en stor paraplyorganisation som omfattar tusentals kvinnoorganisationer, hundratals och tusentals kvinnor som dagligen arbetar för kvinnors rättigheter.
Vi kan inte jämföra en paraplyorganisation med organisationer som arbetar var och en särskilt för sig. Kommissionen föreslår därför redan från början att Europeiskt kvinnoforum skall behandlas annorlunda än alla andra organisationer. Och min grupp stöder självfallet detta synsätt. Varför? För att de av oss som kommer från kvinnorörelsen vet att det är ineffektivt att splittra rörelsen, att lösa upp den och bryta upp den i små delar, och att den mest effektiva vägen är att arbeta tillsammans, eftersom vi är starkare tillsammans. Att dela upp medlen är inte till någon som helst nytta utom om det gäller att göra kvinnorörelsen svagare. När vi försvarar och stöder var och en av de kvinnoorganisationer som arbetar för jämställdhet kan vi därför inte behandla dem som inte är jämställda lika. 
Bordes (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi skall rösta för Rodi Kratsa-Tsagaropoulous betänkande eftersom vi instämmer i målsättningen, nämligen att inrätta ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män, även om vi har tvivel när det gäller dess omfattning.
Hur kan någon låta bli att stödja principerna i ändringsförslag 13: kvinnors deltagande i beslutsfattande, avskaffandet av alla former av våld mot kvinnor, av könsstereotyper och diskriminering av kvinnor på arbetsplatsen samt integreringen av målsättningen med jämställdhet mellan könen på områdena för utbildning, idrott, hälsovård och social trygghet? Hur kan det samtidigt undgå någon att notera att EU-institutionerna själva statuerar ett dåligt exempel? Varför ingriper de inte för att sätta stopp i unionens alla länder för den form av våld mot kvinnor som består i att neka dem valet mellan att få eller inte få barn? Hur kan de europeiska institutionerna utöva någon som helst påverkan för att bekämpa diskriminering av kvinnor på arbetsplatserna, om de vägrar att anta tvingande lagstiftning mot arbetsgivare på detta område, som inom andra? Hur kan jämställdhet mellan kvinnor och män garanteras, i handling snarare än ord, om inte tillräckligt med daghem, anläggningar för barntillsyn och förskolor byggs, ett syfte som stramhetspolitiken som hyllas av de europeiska institutionerna och de nationella regeringarna gör det allt svårare att uppnå?
Samtidigt som jag röstar för detta betänkande, eftersom ett visst stöd till kvinnoorganisationer är bättre än inget, måste jag ändå påpeka att de europeiska institutionerna undandrar sig sitt eget ansvar när det gäller att främja jämställdhet, eftersom de bryr sig mer om konkurrens, vinst och kapital än om människoliv.
Scallon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ge mitt stöd till den fråga som tagits upp av föredraganden, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, och jag välkomnar det initiativ som tagits av kommissionen för att få till stånd ett grundläggande instrument för att finansiera och främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Som tidigare nämnts finns det många organisationer som kan beviljas denna typ av bidrag. Vi kan inte acceptera ett Europa där vissa är mer jämlika än andra. Vi måste rösta för jämlikhet mellan män och kvinnor, men också för jämlikhet mellan Europeiskt kvinnoforum (EWL) och andra kvinnoorganisationer.
Det kan inte kallas likabehandling när en organisation kan få bidrag utan att behöva ansöka om det från kommissionen, medan andra organisationer måste konkurrera med många andra kvalificerade projektförslag. Det kan inte kallas likabehandling när det finns en sådan enorm skillnad i den mängd bidrag som ges till en organisation i jämförelse med vad som ges till andra kvinnoorganisationer.
Vi vet att en stor del av EWL:s anslag går till samordning och forskning, men EWL ger inte ekonomiskt stöd till de organisationer som EWL självt består av. Dessa organisationer betalar i själva verket för sitt medlemskap i EWL, och de får inget permanent ekonomiskt stöd. Detta diskriminerar de mycket värdefulla organisationer som är i behov av stöd på EU-nivå för att kunna göra sina röster hörda, och det undergräver värderingen av den höga kvaliteten i deras arbete.
Jag vill nämna att när jag var nyligen invald i parlamentet 1999 hade jag inte en aning om vad EWL var. Jag kontaktades av kvinnoorganisationer i Tyskland och Spanien och blev ombedd att på deras vägnar begära motsvarande anslag. De fick inga bidrag från Europeiska unionen, och de kunde inte få några om de inte var medlemmar i EWL, som hävdade att de var kvinnornas enda röst i Europa.
Jag vill inte angripa EWL:s arbete – organisationens arbete är berättigat och den har rätt att få bidrag – men jag föreslår helt enkelt att bidragen också bör vara tillgängliga för andra kvinnoorganisationer, som anser att EWL inte talar för dem.
Det finns många partier i detta parlament, och ibland upplever människor att deras röst kanske får bättre gensvar i en del av parlamentet än i en annan. Detta är den situation vi befinner oss i. Specifika organisationer bör inte nämnas i detta förslag. De bör nämnas i bilagan, och inga bidrag bör ges för särskilda insatser som kan få bidrag via andra program. Detta stämmer överens med rådets ståndpunkt. 
Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tala på det europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar om programmet som är avsett att stödja kvinnoorganisationer och som har ersatt budgetposten som tidigare bara gav medel till Europeiskt kvinnoforum – som är en paraplyorganisation för ca 3 000 kvinnoorganisationer i Europa, inbegripet de nationella kvinnoråden, exempelvis , som har ca 11 miljoner enskilda medlemmar i Tyskland, alltifrån kyrkogrupper till självständiga organ via politiska kvinnoorganisationer och fackföreningar. Europeiskt kvinnoforum har genomfört viktiga kampanjer, såsom kampanjen för att öka kvinnors delaktighet i Europavalen, men man har också bedrivit en debatt om konstitutionen och man övervakar utvidgningen med särskild blick för jämställdhetsfrågor.
Vad Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna nu vill är att denna post skall avvecklas. Vi vill säkra kvaliteten. Vi vill tala för kvinnor med en röst snarare än att stämma in i en kör av många. I motsats till föredraganden vill min grupp redan från början göra detta till en prioritering, och se till att det vidtas åtgärder på jämställdhetsområdet som ligger i EU:s intresse. Vi kommer därför att avvisa större delen av föredragandens ändringsförslag till förmån för dem som lagts fram av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor.
Vi socialdemokrater hävdar att Barbara Dührkop Dührkop också har lagt fram ett genomtänkt förslag till fördelning av medel, helt i linje med budgetförordningen, vilket garanterar medel till och med 2008, till ett belopp av 5,5 miljoner euro. Detta ger kvinnoorganisationerna den säkerhet de behöver för att planera framåt, och besparar oss ytterligare ett mödosamt lagstiftningsförfarande när de två åren väl har gått. Arrangemanget med medfinansiering, med 20 procent för kvinnoorganisationerna, med undantag för Europeiskt kvinnoforum som får 10 procent, och som utesluter successiv nedtrappning, är en lösning som alla parter kan leva med.
När utvidgningen genomförs vill vi att organisationerna från Central- och Östeuropa också skall tas med och vi vill att man skall slå fast prioriteringar. Det föreslås därför i ändringsförslag 13 – där det föreligger ett översättningsfel som jag vill uppmärksamma enheterna på – att det skall bli lättare att förena arbete och familjeliv. Vi vill uppmuntra kvinnor att spela sin roll i beslutsprocessen. Vi vill att detta program och organisationerna skall stödja kampen mot alla former av våld. Vi vill också stödja kampen mot genusspecifika stereotyper och diskriminering av alla slag, särskilt på arbetsplatsen och när det gäller lön, och vi välkomnar också den uppmuntran som ges till kvinnors samarbete i tredje land, exempelvis i ändringsförslag 14.
I allra sista minuten har det italienska ordförandeskapet i rådet försökt påverka oss för att instämma i föredragandens förslag. Både min grupp och jag hoppas på en majoritet i denna kammare, och vi är inte beredda att uppmuntra uppdelningen av kvinnors röster. Vi vill ha enighet snarare än flerstämmighet. 
Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har aldrig tidigare haft äran att få tala i hela tre minuter i denna illustra kammare. Tack för denna vänlighet och gåva, som jag uppskattar särskilt eftersom jag skall tala om kvinnor.
Herr talman! Detta är ett ämne som fascinerar mig, eftersom jag är övertygad om att kvinnors kamp för att tillmätas åtminstone samma betydelse som män och betraktas som deras likar är rättfärdig och oantastlig och att vi måste ta till alla medel för att nå detta mål. Därför skulle jag vilja tacka Rodi Kratsa-Tsagaropoulou för det engagemang som hon har visat genom att lägga fram ett betänkande om detta dokument från kommissionen.
Emellertid vill jag ställa en fråga: räcker de pengar som har avsatts för detta syfte? Enligt ett italienskt ordspråk samtycker den som tiger. Ni tiger, herr talman, men jag tror att ni håller med mig om att det inte räcker. Jag har räknat ut att detta program innebär att fem tusendels euro – inte 5 euro utan fem tusendels euro – avsätts per kvinna och dag varje år: det är ett mycket litet belopp. Se er omkring: vilka framsteg har kvinnorna gjort inom politiken, i arbetslivet, i samhällslivet? För att ta politiken, herr talman, hur många kvinnliga viceordförande och ordförande finns det i Europaparlamentet? Hur många kvinnor har varit ordförande i Europeiska kommissionen? Inga, herr Kinnock, varken tidigare eller nu. Låt oss hoppas att saker och ting förändras i framtiden. De kvinnor som väljs inom politiken är en otroligt liten minoritet.
Nå, jag hoppas att de bidrag som kvinnoprogrammen ger kommer att fördelas på ett demokratiskt sätt, inte på det sätt som Rodi Kratsa-Tsagaropoulou och andra talare före mig så öppet har kritiserat. Jag hoppas verkligen att de kommer att hjälpa kvinnor att bli medvetna om sin potential och förmåga att fullt ut spela en roll på de olika politiska nivåerna, oberoende av det politiska läget: det spelar ingen roll om högern eller vänstern har makten. Kvinnor måste ha politisk makt också, inte bara makten över våra hem. 
Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! I och med att kommissionen lade fram dessa sju handlingsprogram mer eller mindre samtidigt fick man intrycket att de skulle anpassas till varandra och harmoniseras. Jag vill dock understryka att de handlar om vitt skilda ämnen, vilket gör att en tillnärmning inte främjar programmens syften. Detta gäller alla betänkanden som handlar om handlingsprogram, men eftersom kommissionen har varit väldigt senfärdig när det gäller att lägga fram betänkandena för parlamentet riskerar nu organisationerna i fråga – inom ramen för kultur- och utbildningsprogrammen och naturligtvis kvinnoprogrammen – att få sina pengar för 2004 med kraftig försening eller inte kunna driva programmen alls, om vi, som ni tidigare har framhållit, inte kommer till beslut under december. Det är självfallet mycket olyckligt, och jag anser att det är väldigt olämpligt av er att lansera en så stor åtgärd vid denna tidpunkt.
I fråga om det övergångsskede som ni föreslår i dokumenten skulle jag vilja fråga er vad ni tycker att vi skall göra om frågan inte kan avgöras före december månads utgång. Vi behöver ett övergångsskede om den rättsliga grunden inte skulle bli färdig i tid. Ni avslår trettiofem ändringsförslag, vädjar till parlamentets ansvarskänsla och säger åt oss att vi skall visa överseende så att programmen ändå kan genomföras. När kommissionen avslår trettiofem av drygt femtio ändringsförslag kan man inte säga att den varken har någon större ansvarskänsla eller vilja till förlikning. Det betyder att det fortfarande krävs en del förhandlingar här.
I fråga om kvinnoprogrammet specifikt skulle jag vilja instämma i det som mina kvinnliga ledamotskolleger har sagt. Europeiska kvinnolobbyn är en organisation som med kraft koncentrerar sig på området för lika möjligheter, och den visar sin styrka genom att sammanföra många organisationer. Jag förstår inte varför man försöker reducera denna styrka genom att jämställa den med många andra organisationer. Därför stöder jag Europeiska kvinnolobbyns särställning och betonar att den bör bibehållas.
Slutligen vill jag ta upp utvidgningen och ta tillfället i akt att säga att vi måste ta särskild hänsyn till de ekonomiska förutsättningarna för den: att vi får tio nya medlemsstater innebär också att vi måste arbeta mycket mer med kvinnofrågor. Det räcker att kasta en blick på antalet kvinnor på listorna för att inse vad vi menar med det. Det är på detta område som vi måste arbeta hårdare, och då behöver vi större anslag. Samma ekonomiska förutsättningar kan inte gälla för 25 medlemsstater som det gjort för 15.
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp betänkandet av min kollega Lennart Sacrédeus, och börja med att tacka honom för det utmärkta arbete han har gjort med att sammanställa det. De ändringsförslag som betänkandet innehåller kommer att göra det lättare att både stödja projekt som är viktiga för Europeiska unionen och att övervaka dem.
I kommissionens förslag finns det bara en vag definition av vilka som kommer att beröras och en stor del av de möjliga målländerna hör inte till de icke-industrialiserade. Enligt min mening är det viktigt att detta projekt specifikt kan tillämpas på dessa länder och deras regioner, som annars kan vara svårare att nå och vilka Europeiska unionen kan anses ha ett uppenbart behov av att utveckla ömsesidig förståelse och samarbete med.
Jag tycker det är ett särskilt problem att samarbetsavtal med icke-industrialiserade länder lätt inriktas på att bara främja ekonomisk utveckling. I detta läge bör vi komma ihåg att förbättrade sociala villkor otvivelaktigt har ett värde i det internationella samarbetet och även en klar, om än indirekt, inverkan på hur detta främjar ekonomisk utveckling.
Av den anledningen anser jag att det är viktigt att i betänkandet understryka vikten av dialog mellan kommissionen och parlamentet innan vi inleder en förslagsinfordran. Det är enda sättet för parlamentet att se till att det har kontroll över resursfördelningen och att kunna bidra till strävandena efter mänsklig utveckling. De beslut som kommissionen fattar om prioriterade frågor har stor inverkan på Europeiska unionens värden och det är mycket viktigt att parlamentet, som i folkets ögon företräder unionen, kan påverka dessa beslut. 
Hieronymi (PPE-DE ).
   – Herr talman! De frågor som tas upp i dessa tre betänkanden tycks vid första påseendet vara av formell natur. Enligt den nya budgetförordningen krävs det specifika rättsliga grunder, men som många talare har påpekat – och jag är särskilt tacksam för att föredragandena gjorde det – medför faktiskt denna nya rättsliga grund långtgående praktiska konsekvenser för de enskilda områdena i fråga.
Jag avser främst betänkandet om aktivt samhällsengagemang. Vi talar ständigt om att ge medborgarna mer information om EU-processen och göra dem mer delaktiga i den, men nu vill jag göra det fullständigt klart att det finns en stor risk att vi kastar ut barnet med badvattnet för den nya rättsliga grundens och budgetförordningens skull, och att vi nästa år kommer att klaga på att vi har mer problem med informationen till allmänheten under det år då Europavalen hålles än någonsin tidigare. Därför riktar jag en enträgen vädjan, speciellt till kommissionen och rådet, att ta större hänsyn till hur parlamentet röstar i dessa frågor, särskilt i fråga om förlikningsförfarandet nu på måndag.
Låt mig bara ge er två exempel. Det första är Info Point-kontor, som Heide Rühle med rätta hänvisade till, och jag stöder också med kraft det ändringsförslag som hon har lagt fram. Det övergår verkligen mitt förstånd att kommissionen inte vill stödja detta ändringsförslag. Ni känner alla till att Info Point-kontor fungerar som kontaktpunkter för information om EU och dess institutioner i våra hemländer. Kan ni föreställa er att era regioners Info Point-kontor skulle kunna sköta sin uppgift om de begränsades av en förslagsinfordran?
En sådan ekonomisk otrygghet och otillräckligt stöd från institutionerna betyder att Info Point-kontor i framtiden inte kommer att kunna fullgöra sin funktion. Detta är vad kommissionen föreslår i detta betänkande och därför vill jag verkligen uppmärksamma er på denna fara. Det samma gäller vänortssystemet, som hjälper er alla i ert arbete i era regioner. Också här kan den byråkratiska process som sammanhänger med denna nya rättsliga grund i hög grad hota möjligheterna att fortsätta bedriva arbetet.
Låt mig därför avsluta med att upprepa min vädjan till kommissionen och rådet. Jag uppmanar dem att ta till sig parlamentets vilja och komma fram till rättvisa kompromisser som garanterar snarare än äventyrar informationen till allmänheten i framtiden! 
Kinnock, Neil,
   . – Herr talman! Jag skulle kort vilja kommentera den gemensamma debatten. För det första för att kunna tacka parlamentsledamöterna, föredragandena och de övriga deltagarna i diskussionen denna morgon, och också för att uttrycka min uppskattning för allt det arbete som har lagts ned på de frågor som har varit ämnet för den gemensamma debatten. För det andra vill jag klargöra kommissionens ståndpunkt i ett antal frågor som gäller de tre betänkandena, och för det tredje skall jag kommentera ett antal frågor som har tagits upp.
Vad gäller Lennart Sacrédeus betänkande instämmer jag kraftfullt i hans betoning av vikten av dialog mellan kulturer och civilisationer som ett bidrag till fred och samförstånd. Jag påminns om Abba Ebans svar när han fick frågan om varför han alltid försökte få till stånd en dialog med sina fiender. Han förklarade att det var därför att hans vänner ju redan höll med honom. Detta är en god princip när det gäller att driva internationella frågor. Jag är säker på att Sacrédeus håller med om detta. Man kan faktiskt säga att det inte är någon dålig definition av det ibland önskvärda förhållandet mellan parlamentet och kommissionen.
Jag vill också tillägga, som svar till Sacrédeus, att jag har förstått att fyra ytterligare ändringsförslag har lagts fram som inte har fått stöd eller föreslagits av föredraganden. Om de antas skulle dessa ändringsförslag, nummer 16, 17, 18 och 19, radikalt förändra kommissionens förslag. Effekten skulle bli att möjligheten öppnades att bevilja bidrag utan att någon inbjudan att lämna projektförslag gjorts. Det skulle undergräva principerna för öppenhet och likabehandling, för att inte tala om principerna för ordning i parlamentet, vilket alltid är önskvärt – även om jag förstår att det är svårt då folk kommer in.
Som svar på Bárbara Dührkop Dührkops specifika kommentar angående offentliggörandet av anbudsinfordringar i Europeiska unionens officiella tidning i går, måste jag informera henne om att kommissionen var tvungen att göra detta för att rätta sig efter den tidsgräns som fastställts i budgetförordningen, och som föreskriver att ansökningar om administrationsbidrag skall vara inlämnade senast den 31 december. Jag vet att hon har ett kraftfullt argument om denna åtgärds rättsliga status. Om hon inte har tid att delta i denna debatt hoppas jag att hon kommer att kunna ta upp ärendet med de berörda enheterna inom kommissionen för att få en tydlig förklaring.
I fråga om Rodi Kratsa-Tsagaropoulous betänkande måste jag tillägga att kommissionen för att uppnå konsekvens också måste förkasta de senare ändringsförslagen: 21, 23, 25, 27, 31 och 32.
I fråga om Heide Rühles betänkande är jag rädd att ett tryckfel hade smugit sig in i förteckningen vi fick, och jag måste meddela att kommissionen även förkastar ändringsförslag 18. Vad som är viktigare är att jag vill meddela Rühle att skälet till att kommissionen förkastar ändringsförslagen 35, 36 och 37 är att de skulle äventyra ett snabbt antagande av förslaget eftersom enhällighet krävs i rådet. Jag vet att hon instämmer med kommissionen om att förseningar bör undvikas när så är möjligt.
Dessutom skulle oundvikligen en lång diskussion uppstå om vilka potentiella bidragsmottagare som skulle tas upp på förteckningen. Med tanke på att förslaget i grunden är av teknisk natur måste kommissionen garantera kontinuiteten för bidrag till befintliga verksamheter, vilka klart saknar rättslig grund. All utvidgning av förslagets tillämpningsområde kan sannolikt komma att äventyra detta mål, som jag vet är ett mål som delas av Heide Rühle.
Kommissionen förstår dock tanken bakom ändringsförslaget, och kan komma att ta hänsyn till ändringsförslag 35 när den arbetar fram ett förslag till möjlig utvidgning av programmet. Jag vet att Heide Rühle kommer att utnyttja en sådan möjlighet.
Till Christa Prets, som tillsammans med många andra talare i debatten lämnade ett mycket värdefullt bidrag, vill jag säga att en överenskommelse har nåtts med rådet om att vi skulle kunna lägga till en klausul i den rättsliga grunden som tillåter retroaktivitet i finansieringen av administrationsbidrag från och med januari 2004.
Frågan om öronmärkning, som har tagits upp av flera ledamöter denna morgon, diskuterades vid förra veckans trepartsmöte. Rådet föreslog att bidragsmottagarna bör räknas upp i en förteckning som bifogas varje program för 2004.
Från och med 2005 kommer offentliga inbjudningar att lämna projektförslag att göras, och dessa kommer att stå öppna för alla organisationer. Kommissionen har beslutat att rätta sig efter detta förslag som en realistisk kompromiss. Detta måste ses i sammanhanget med den allmänna strävan att finna lösningar för samtliga sju förslag.
Kommissionen har kompromissat angående programmens löptid, som vi föreslog att begränsa till slutet av 2006. 
Talmannen.
   – Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Det är med beklagande jag måste meddela ledamöterna att Istanbul tidigare i morse skakades av en serie explosioner. Flera av målen för attackerna var brittiska institutioner, bland annat brittiska konsulatet. Minst fem personer rapporteras ha omkommit, över 100 har skadats och anställda saknas.
På Europaparlamentets vägnar vill jag uttrycka vårt djupa deltagande med offren och deras familjer, vår solidaritet med de turkiska myndigheterna i deras ansträngningar för att gå till botten med problemen och ta itu med dem som utför terrorhandlingar, och vår solidaritet med invånarna i Istanbul – en stad som alltid har varit en plats för fredlig samexistens, men som nu tyvärr har blivit en frontlinje för terrorismen.
Jag ber er att hålla en tyst minut för att hedra offren.

– Jag ger ordet till John Bowis. 
Bowis (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill för de brittiska parlamentsledamöternas räkning tacka parlamentets talman, via er, för hans deltagande ord, och framföra deltagandet hos mina kolleger och hos kolleger från alla partier från mitt land i parlamentet med tanke på det som har hänt i Istanbul. Vi tror att runt 107 människor drabbats av attentatet; sju dödsoffer har hittills bekräftats och fyra brittiska diplomater saknas. Detta är ett illdåd som kommer att uppröra hela parlamentet och Europeiska unionen. Vi uttrycker naturligtvis vår sympati med alla de som berörts, oavsett om de är britter, turkar eller medborgare i andra delar av Europa. Jag tackar talmannen för hans deltagande.
Talmannen.
   – Jag skall se till att ordförandeskapet blir informerat om vad ni sade, Bowis. Jag vill också framföra mitt deltagande med er och era brittiska kolleger. Sorgligt nog påverkas många nationer av denna fruktansvärda terrorvåg för närvarande. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! För min personliga räkning och på era vägnar skulle jag vilja välkomna ledamöterna från den kirgizistanska parlamentsdelegationen som sitter på hedersläktaren och som deltar i det fjärde mötet med den parlamentariska samarbetskommittén för Europeiska unionen och Republiken Kirgizistan i Strasbourg. Jag hälsar dem varmt välkomna till vår institution. Delegationen består av fyra ledamöter och leds av Sooronbay Jeenbekov, vice talman för Kirgizistans parlament.
Vi välkomnar att förbindelserna mellan våra parlament fortsätter att utvecklas, särskilt sedan partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Kirgizistan trädde i kraft 1999, liksom de framsteg som landet har gjort när det gäller att bekämpa fattigdom och befästa demokratin.
Jag är säker på att arbetet i den fjärde parlamentariska samarbetskommittén kommer att bli ett nytt och viktigt steg som förstärker samarbetet mellan de båda parterna. Vi vägleds av samma demokratiska värderingar och fäster båda stor vikt vid rättsstatens krav.
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Versionerna av det gemensamma uttalandet från toppmötet EU–Ryssland stämmer inte överens eftersom översättningarna skiljer sig från varandra – den officiella versionen är den engelska, i vilken det står ”ordföranden i Europeiska rådet”, men i de franska och portugisiska versionerna står det ”italienska rådsordföranden”. Dessutom kan ju de andra versionerna antas innehålla samma fel – – och de två definitionerna gör åtgärderna efter det tidigare nämnda stycket meningslösa. Mot bakgrund av detta skulle jag vilja fråga om det skulle vara möjligt att få alla versionerna avstämda innan vi går till omröstning eller om i annat fall omröstningen om denna resolution kan skjutas upp till nästa sammanträdesperiod i Bryssel. 
Talmannen.
   – Som ni sade, Muscardini, är det den engelska texten som gäller. Berörda organ kommer att informeras om frågan och jag kan berätta för er att ni kommer att kunna få texten på alla språk före omröstningen. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja veta vilken version som pressen kommer att få. Den korrekta? Eller har pressen redan fått den felaktiga versionen? Vi kan inte fortsätta att bedriva nationell politik från Europaparlamentets kammare! 
Talmannen.
   – Fru Muscardini, jag kan inte svara på er fråga. Om ni vill inleda en formell undersökning kan ni göra det. I annat fall går vi vidare med omröstningen.
Vi skall nu genomföra omröstningen. 

Imbeni (PSE ).
   – Herr talman! Denna omröstning bottnar i ett beslut som jag fattade: en del ser det som en förtjänst och andra som ett felsteg. Problemet är att Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén var delad i två läger: sju för och sju emot. Jag kunde ha fattat ett politiskt beslut och följt gruppens linje. I så fall skulle lagstiftningsförfarandet inte ha resulterat i någon åtgärd, det vill säga inget direktiv. I stället grundade jag mitt beslut på ett institutionellt behov: i och med att delegationen var delad i två läger tänkte jag som ordförande att beslutet borde överlåtas till plenum och svarade nej på frågan ”Är det rätt att ett lagstiftningsförfarande skall leda till att en åtgärd avslås med en så liten marginal när delegationen är delad i två läger?”. Det är bättre att parlamentet fattar beslut på ett öppet sätt. Det kan mycket väl hända att detta beslut – som jag kan försäkra er var svårt att fatta – är fel, men jag ville berätta för er varför jag agerade som jag gjorde. Herr talman! Jag skulle vilja tillägga att jag kommer att avstå i dag, i konsekvens med denna institutionella omröstning.
Slutligen skulle jag vilja tacka Europaparlamentets delegation för dess driftiga och mycket skarpsinniga arbete i förlikningskommittén.
Jarzembowski (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I egenskap av föredragande vill jag tacka vice talman Renzo Imbeni för ett mycket gott samarbete. Det finns olika åsikter om huruvida resultatet är mycket bra eller mycket dåligt, men jag är tacksam mot vice talmannen. Tillsammans försökte vi komma fram till det bästa för parlamentet. 

Swoboda (PSE ),
   . – Herr talman! Mot bakgrund av kommissionens uttalande i går kväll, i vilket man i stort sett gick parlamentet till mötes i denna fråga, vill även jag rekommendera att vi håller en fullständig omröstning, alltså även om lagstiftningsförslaget. 

Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med föredraganden Heide Rühles välsignelse yrkar jag på att nätverket av Europahus skall finnas med bland de verksamheter som skall stödjas.

Frahm (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Syftet med dessa förslag är att två internationella avtal omlånglivade organiska föroreningar, så kallade POP-ämnen, skall börja tillämpas. Denna beteckning står för ett brett spektrum av mycket skadliga ämnen som finns överallt, till och med i kommissionär Margot Wallströms blod. Med det menar jag att de finns i oss alla och påverkar vår miljö och hälsa, också i mycket små koncentrationer. De internationella avtal som vi nu går in i finns till för att se till att vissa av världens mest giftiga ämnen fasas ut genom åtgärder för att eliminera dem och genom att användningen, exporten och importen, av dem kontrolleras, liksom utsläppen från dem.
Jag har några kommentarer till den rättsliga grunden i kommissionens ursprungliga förslag, vari både artikel 95 och 175 rekommenderades. Eftersom Stockholmskonventionen handlar om miljö och folkhälsa måste utgångspunkten vara miljön och därför har vi valt att satsa på att det är artikel 175, miljöartikeln, som kommer att användas.
Jag vill också bara betona att de två bindande avtalen innebär att vi måste eliminera dessa giftiga ämnen helt. Det betyder att vi måste gå vidare på grundval av försiktighetsprincipen. Vi måste se till att förfarandet för att lägga till nya POP-ämnen i listan över förbjudna ämnen blir så okomplicerat som möjligt. Vad gäller befintliga lager måste vi se till att vi tillämpar principen att förorenaren betalar. Vi måste se till att vi inte oavsiktligt producerar POP-ämnen via sopförbränningen. Det innebär att vi i Europa måste minska mängden avfall, delvis genom sortering och delvis genom återvinning. Slutligen måste vi se till att utvecklingsländerna är i stånd att uppfylla dessa avtal, som även omfattar till exempel DDT. Det betyder att vi måste vara beredda att trygga forskning om och utveckling av nya ämnen som kan användas och som inte har några skadliga effekter. Jag vill rekommendera er att rösta för förslaget och tacka er för ert konstruktiva samarbete samt tacka mina ledamotskolleger för ett gott och mycket konstruktivt samarbete. 

(1)
(2)
Napoletano (PSE ),
   . – Efter orden ”grannskapspolitik” måste vi lägga till ”är inte minst”. Det tror jag att vi alla håller med om. 

(3)
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja föreslå en muntlig ändring av ändringsförslag 2, så att det lyder: ”... den ökade samarbets- och samordningsförmågan inom det europeiska försvaret ...” 
Queiró (UEN ),
   . – Herr talman! Jag ville bara säga att jag som föredragande är emot detta muntliga ändringsförslag, eftersom samma grupp lade fram detta ändringsförslag till ingresstycke b) i betänkandet. Jag vill säga att båda dessa ändringsförslag ändrar betydelsen i det ursprungliga ingresstycke b), som antogs av en majoritet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och som jag således fortfarande stöder som föredragande. Jag talar om den ursprungliga lydelsen på ingresstycke b). 


Figueiredo (GUE/NGL ),
   – I stort sett instämmer vi i kritiken mot förslaget till Europaparlamentets rekommendation om SIS II när det gäller effekterna för tryggandet av medborgarnas grundläggande rättigheter (skydd av personuppgifter och privatliv) liksom det ökande användandet av SIS som ett redskap för polissamarbete i ett alltmer övernationellt sammanhang utan några ordentliga kontroller.
Våra huvudsakliga skäl för att avslå detta förslag är
– att SIS II utvidgas till att omfatta nya områden och funktioner med tillträde för odefinierade användare – möjligen också privata operatörer,
– en förvirrad och obskyr situation varur en överdriven och accelererad (ultra-)federalistisk hållning träder fram: till exempel förslaget att skapa ett enda centraliserat ”EU-informationssystem” – en verklig storebror,
– en farlig inställning till samarbete med tredje länder, särskilt med Förenta staterna och dess ”krig mot terrorismen”,
– otillräckligt och dåligt definierat skydd av personuppgifter.
Det viktigaste för stunden är att hålla systemet strikt inom de gränser som det skapades för och inte ge tredje länder tillgång till information, utan se till att de nationella organen skyddar sina personuppgifter i linje med de nationella bestämmelser som är tillämpliga i varje stat och starta en debatt om systemet genom att införa ett moratorium. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .–.Jag röstade för, även om jag är rädd att en del av de föreslagna reformeringslinjerna för den nuvarande styrmodellen i Schengens informationssystem (SIS) skulle kunna leda till antingen för mycket övervakning – vilket skulle begränsa medborgarnas rörelsefrihet – eller till överdrifter i fråga om systemets verksamhet. Jag menar att en lösning skulle kunna vara ett förslag att inrätta en europeisk byrå som leds av en styrelse bestående av företrädare för EU:s institutioner och för medlemsstaterna. Denna skulle helt finansieras via EU:s budget och stå under Europaparlamentets kontroll. Detta skulle ge oss en mycket bättre balans mellan tryggandet av säkerheten och den fria rörligheten för människor och varor, liksom i de kontroller som staterna genomför vid sina egna gränser.
Med tanke på den nya verklighet som uppstått efter den 11 september 2001 måste vi se till att våra mekanismer för att övervaka och dela med oss av information i syfte att bevaka våra gränser – särskilt den nya tekniken – kan användas ordentligt. En särskilt viktig fråga är att göra de gemensamma säkerhetsinstrument som detta förslag handlar om mer effektiva. På den punkten litar jag på att tillgången till SIS-data för ett större antal myndigheter kommer att bli måttlig och noggrant kontrollerad. Jag är säker på att endast de klart utpekade organen (Europol, Eurojust och polismyndigheterna) kommer att få tillgång till data och att denna tillgång kan motiveras med objektiva och dokumenterade skäl, förutom ...

Beysen (NI ).
   – Herr talman! Formellt var det frågan om egenhanteringen som fick mest uppmärksamhet i debatten om direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster. Det är motiverat, eftersom den kan få en stor samhällelig betydelse. Emellertid har vi under resans gång förlorat det faktum att frågan om egenhantering inte kan ses som fristående från tillståndspolitiken ur sikte. Medlemsstaterna kan ju ställa beviljat tillstånd som villkor för egenhantering. Det är beklagligt att vi har missat tillfället att föra upp tillståndspolitiken på EU-nivå. Nu hotar ett nytt konkurrenskrig mellan hamnar som inför strängare kriterier och hamnar med mindre strikta regler, och på samma sätt blir det i fråga om utfärdandet av tillstånd. 
Berthu (NI ),
   .Förslaget till direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster, som Jarzembowskibetänkandet handlar om, har utformats för att skapa ett öppet rättsligt regelverk för kommersiella tjänster till hamnanvändarna i utbyte mot betalning och öppna dessa tjänster för konkurrens.
Detta syfte var utmärkt och borde leda till att franska hamnar blir mer konkurrenskraftiga.
Icke desto mindre tog förslaget mycket liten hänsyn till säkerheten och kontrollen, som normalt tillkommer de offentliga myndigheterna. I synnerhet borde inte lotstjänsterna ha omfattats av det kommande direktivets mål.
Den slutliga textversionen från förlikningskommittén innehöll några förbättringar i detta avseende, i och med att de berörda myndigheterna nu kunde begränsa tillhandahållandet av lotstjänster till en enda aktör av säkerhetsskäl och att begränsningen av tillståndsperiodens längd upphävdes. Slutligen var medlemsstaterna nu fria att besluta om de ville införa en tvingande gräns för antalet tillstånd att tillhandahålla hamntjänster.
Förslaget till direktiv var dock fortfarande otillfredsställande med dessa ändringar. Personligen avstod jag, och förslaget avslogs med en knapp majoritet. 
Carlotti (PSE ),
   .Vi har redan uttalat oss två gånger om förslaget till direktiv för avreglering av hamntjänster (godshantering, persontransporter, lotstjänster, förtöjning och bogsering).
Enormt viktiga intressen står på spel: ekonomiska och finansiella intressen, men framför allt sociala och mänskliga intressen.
Sedan vi första gången röstade om denna fråga, för nästan exakt tre år sedan, har de franska socialisterna kämpat för att värna om hamntjänsternas karaktär av samhällsservice.
Efter flera tvister om ändringsförslagen åstadkom vi betydande framsteg, särskilt i fråga om att se till att lotstjänster och förtöjningstjänster skulle undantas från direktivets mål.
Vi var inte lika framgångsrika i fråga om godshanteringen, en tjänst som hamnarbetarna tillhandahåller, och vid andrabehandlingen den 11 mars 2003 röstade vi emot ett förslag som är en integrerad del av den politik som obarmhärtigt avreglerar alla transportmedel i Europa.
Det förslag som vi skall ta ställning till i dag, i form av den gemensamma text som blev resultatet av förlikningsförfarandet mellan parlamentet och kommissionen, innebär en mycket klar tillbakagång på alla punkter som vi kämpade för att förbättra.
Denna text är oacceptabel som den nu är utformad.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   –. Vi välkomnar att hamndirektivet avslogs. Detta resultat avslutar den intensiva kamp som fackföreningarna inom denna sektor har bedrivit – vilken fann stöd från oss och vår politiska grupp. Vi kunde se bevis på den i de enorma demonstrationerna utanför Europaparlamentet i mars i år och i Barcelona och Rotterdam i september, liksom också nu i veckan, i form av ett upprop med över 16 000 underskrifter av arbetare. Till detta kommer strejker, demonstrationer och andra åtgärder. Alla fackföreningar inom sektorn var emot både detta direktiv och det avtal man kom fram till vid förlikningsmötet mellan rådet och parlamentet, vilket nu har avslagits.
Detta var ytterligare en del i det övergripande paket som den så kallade Lissabonstrategin innehöll, med syfte att snabba på avregleringen och öppna marknaderna inom olika sektorer, från posttjänster till hamntjänster. Det är inte bara en våldsam attack mot den offentliga sektorn utan det innebär att själva begreppet samhällsservice ifrågasätts. Det avtal som just har avslagits skulle ha främjat social dumpning och lett till en stegvis försämring av godshanterarnas löner och arbetsvillkor genom att principen om egenhantering infördes. Avtalet erkände inte att hamntjänsterna har karaktär av samhällsservice och överlät till marknadens regler och den allsmäktiga konkurrensen att avgöra allting. I avtalet accepterades inte ens systemet med godkännande av tjänsteleverantörer i förväg. 
Lang (NI ),
   .– I månader har EU och regeringarna underlåtit att bry sig om vilket öde anställda på hamntjänsteområdet i Europa går till mötes, särskilt godshanterarna i de franska hamnarna.
Det är de sistnämnda som i första hand kommer att få betala det höga priset för denna miserabla, antinationella och antisociala offensiv som har dragits igång gentemot en orättvist stämplad verksamhet. De så kallade garantier som har införts för att begränsa operatörernas rätt att hantera sitt eget gods lurar ingen. Det var den mäktiga sjöfartslobbyn som ville ha och utformade denna bestämmelse, som skulle se till att godshanterarna snarast försvinner från EU:s hamnar.
Närmare bestämt skulle det direktiv som lyckligtvis avslogs i dag ha öppnat dörren på vid gavel för massrekrytering av utländsk arbetskraft från tredje länder, ett inflöde av billig arbetskraft som skulle ersätta de män och kvinnor vilkas yrkeskunnande och pliktkänsla gör våra hamnar konkurrenskraftiga.
Med bistånd från alltmer antinationalistiska regeringar, och särskilt de franska myndigheterna, tvingar EU brutalt igenom sin ”euroglobalistiska” ideologi med öppna marknader, liksom dess biprodukt – företräde för utländsk arbetskraft.
I sin iver att över allt annat försvara de franska arbetarnas intressen upprepar med kraft sitt motstånd mot detta skandalösa lagförslag.
Därför röstade ledamöterna från emot Jarzembowskibetänkandet. 
Martinez (NI ),
   . Europeiska kommissionen fortsätter sina ansträngningar att skapa ett område med otyglad global frihandel där arbetarna från södra halvklotet, som inte har några konkurrensfördelar förutom sin fattigdom, används som vapen mot arbetarna från det norra.
Denna regressionsstrategi som redan har drabbat män och kvinnor i våra textil-, läder-, stål-, kol- och elektronikindustrier, för att inte tala om våra landsbygdsbefolkningar, tillämpas nu på tjänstesektorn – allt i den ultraliberala globaliseringens namn. Därför har EU riktat in sig på hamntjänster, godshantering, lotsar och hamnarbetare. Eurofederalismens ideologer och frihandelns talibaner bortser ifrån behovet av säkerhet och är beredda att nedrusta de sociala framsteg som har uppnåtts genom en sekellång kamp. De vill bemanna sina handelsfartyg, varav många seglar under bekvämlighetsflagg, med invandrad arbetskraft från Asien och utvecklingsländerna, vilka skall sköta allt det arbete och de tjänster som de franska arbetarna för närvarande utför i hamnar från Sète till Bordeaux, från Marseille till Dunquerque, Le Havre eller Antwerpen.
Därför säger jag, som företrädare för staden Sète i Europaparlamentet och den rörelse som leds av Jean-Marie Le Pen, nej till denna politik från den globala frihandelns slavskeppare, som är ett plågoris för nationerna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   ..– Jag välkomnar resultatet av förlikningen och har skriftligen förklarat varför jag röstade för.
Under denna komplicerade process har texten förändrats betydligt, från att ha varit mycket negativ på avgörande punkter till att ge balanserade lösningar som skulle leda till tydligare och öppnare regler för tillträdet till marknaden för hamntjänster. För dem som vill ha tillträde till denna marknad, naturligtvis.
Den kontroversiella ”egenhanteringen” skulle begränsas till att utföras av fartygets egna besättning, samordnad med hamnoperatören i fråga. När det gäller lotstjänsterna skulle medlemsstaterna få det manövreringsutrymme som fordras för att ge erforderliga tillstånd för strikta regler och kvalifikationer. Slutligen skulle subsidiaritetsprincipens breda regelverk respekteras. Varje enskild hamn eller hamnanläggning skulle bli skyldig att lämna information om sina ekonomiska förbindelser, vilket skulle motverka snedvridning av konkurrensen.
Därför anser jag att resultatet var positivt – det var naturligtvis det resultat som var möjligt, med tanke på karaktären hos intressena i fråga och den strid som denna fråga har lett till.
Jag beklagar att förlikningsresultatet avslogs av en knapp majoritet. Jag är rädd att vi kommer tillbaka till det värsta skedet i denna process och fördröjer hamnarnas utveckling med flera år. Jag är också förvånad över att fler än ett dussin röstmaskiner – vilka alla tillhörde ledamöter som röstade för – av någon underlig anledning upphörde att fungera i slutomröstningen och att talmannen inte startade om omröstningen trots att de klagade omedelbart. 
Souchet (NI ),
   .Ledamöterna från stöder målet om öppenhet i fråga om tillgången till hamntjänster. De företag som verkar inom hamntjänstsektorn måste behandlas fullkomligt lika.
Emellertid betyder säkerheten i våra hamnar fortfarande mycket för oss. Om det saknas tillräckligt stränga regler och tillräckligt strikta urvalskriterier skulle ett antal verksamheter där säkerheten är väsentlig, särskilt i fråga om godshantering och lotstjänster, av mer eller mindre skrupelfria fartygsägare kunna överlåtas till dåligt utbildade och underbetalda besättningsmedlemmar. Detta skulle göra våra hamnar till veritabla bekvämlighetshamnar.
På grund av att vi är stora motståndare till denna abnormitet röstade vi emot de åtgärder som förlikningskommittén föreslog. Dessa riskerar att främja oordning i fråga om dessa tjänster, vilket direkt skulle inverka på säkerheten i våra hamnar. I synnerhet anser vi att lotstjänsterna är en samhällsservice med syfte att garantera sjösäkerhet, och därför inte är en av de verksamheter som syftar till att organisera tjänster med kommersiellt värde.
Knappt ett år efter det att ”Prestige” förliste fördömer vi kraftigt den gemensamma hållning som kommissionen, parlamentet och rådet har intagit. Den banar väg för en omotiverad minskning av ansträngningarna att reducera riskerna i våra hamnar. 
Vachetta (GUE/NGL ),
   Vi avslog Jarzembowskibetänkandet med 229 röster mot 209. Om vi hade antagit det hade vi löpt risken att katastrofer som de som ”Erika”, ”Tricolor” och ”Prestige” var inblandade i började inträffa inom gränserna för våra europeiska hamnar, inte bara som hittills uteslutande i farvattnen utanför kusterna. Jag välkomnar det faktum att detta direktiv avslogs.
I praktiken skulle vi inte ha åstadkommit någonting mer eller mindre än en ökning av bekvämlighetshamnarna och en utbredd social dumpning, till men för säkerheten, arbetsstyrkan och miljön. Det skulle ha gett fartygsägarna tillstånd att använda oerfaren, outbildad och tillfällig arbetskraft för att hantera sitt gods. Det skulle ha underminerat de hamnanställdas anställningsvillkor, särskilt hamnarbetarnas. Detsamma gäller anställda med andra yrken, såsom lotsar, bogserare och kustlotsar. Förslaget till direktiv äventyrade kvaliteten på och oberoendet för dessa tjänster. Hamnarbetarna har varnat oss för farorna med detta direktiv i en våg av strejker över hela Europa. Under bara en vecka samlade man in 20 000 namnunderskrifter på ett europeiskt upprop mot avregleringen av hamntjänster, vilket visar hur utbredd oron i sektorn är. Nu måste vi politiker fortsätta att lyssna på dessa yrkesmän och utveckla offentliga hamntjänster på EU-nivå. Det är det enda som kan trygga säkerhet, lagenlighet, kontinuitet och kvalitet samt att de framsteg som har gjorts i fråga om social välfärd och respekt för miljön inte äventyras. Låt oss hoppas att detta nederlag för dem som förespråkar avreglering kommer att bli definitivt och inte bara är en tillfällig respit. 
Vlasto (PPE-DE ),
   .– Ja till avreglering, men på rätt villkor.
Jag är för att hamntjänsterna öppnas för konkurrens, på villkor att tillfredsställande säkerhetsstandarder kan upprätthållas.
Jag valde att avstå i omröstningen om det kompromissförslag som förlikningsförfarandet resulterade i, eftersom resultatet av förhandlingarna mellan institutionerna inte återspeglar det arbete som har gjorts under mer än två år. Om vi hade antagit texten i dess nuvarande form hade hamntjänsterna öppnats för konkurrens på villkor som hade mycket lite med verkligheten i hamnstädernas verksamhet att göra och, vilket är värre, var till skada för sjösäkerheten.
I fråga om egenhanteringen borde det ha funnits en bestämmelse för att se till att alla hanteringstjänster skulle utföras av personal med erforderliga kvalifikationer, men förslaget innehåller ingen sådan bestämmelse i sin nuvarande form.
Jag är för att hamntjänsterna gradvis öppnas för konkurrens och jag är övertygad om att detta kommer att få positiva ekonomiska konsekvenser, men alla dessa åtgärder måste förberedas ordentligt. Som vald företrädare för en kuststad anser jag inte att förslaget till direktiv var formulerat så att det stämde överens med den faktiska situationen på fältet. Denna radikala förändring av livet i hamnstäderna måste förberedas på ett annat sätt. Idealet vore att varje hamntjänst underkastades ett specifikt instrument i stället för att klämmas in i ett allomfattande paket som i det senaste förslaget. Jag hoppas att kommissionens framtida förslag kommer att bygga på detta skilda förhållningssätt. 

Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ville nämna att majoriteten av min politiska grupp avstod eller röstade emot betänkandet, eftersom slutresultatet inte var vad vi önskade oss i fråga om de fortsatta strävandena för ett EU-handlingsprogram för att främja kvinnoorganisationer som verkar för jämställdhet.
Det förslag som plenumdebatten resulterade i var inte det vi ville ha. Vi vill ha lika fördelning och lika rättigheter för kvinnoorganisationerna. Vi inser att Europeiska kvinnolobbyns roll och arbete behöver värnas, men samtidigt behöver också andra organisationer få en chans att ha gångbara handlingsprogram. Det får de inte med parlamentets förslag. Tvärtom hävdar parlamentet att det skall finnas diskriminering mellan organisationer, och att organisationer som inte tillhör Europeiska kvinnolobbyn skall tillhöra ett B-lag.
Vårt förslag var ett annat, och därför godtog vi inte slutresultatet. Vi anser att detta program är ett tillfälle att visa att vi tror på pluralism och på kvinnoorganisationernas mångfald av mål och hjärtefrågor och vill ge dem tillfälle att ge uttryck för sin artrikedom på grundval av jämställdhet och icke-diskriminering. Vi anser att det är ett grundläggande stöd för vår demokrati, och vår politiska grupp kommer att fortsätta att arbeta med denna inriktning. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Subsidiaritetsprincipen är viktig för oss; vi vill ha ett begränsat och effektivt EU som sysslar med gränsöverskridande problem. I den mån jämställdheten är en politisk fråga anser vi att den är ett ansvarsområde för medlemsstaterna. Följaktligen vill vi inte att EU skall använda sin budget för att dela ut medel till jämställdhetsorganisationer.
Vi har därför lagt ner våra röster i detta ärende. 
Marques (PPE-DE ),
   – Jag gratulerar Kratsa-Tsagaropoulou till hennes utmärkta betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män, något som jag ger mitt fulla stöd, särskilt när det gäller att inom programmets ram se till att de olika kvinnoorganisationernas åtgärder är av hög kvalitet och att dessa kan fortsätta så länge som de behöver för att nå deras mål.
Jag vill även betona att genomförandet av detta program inte får leda till nedskärningar inom andra program eller av medel som gäller genomförandet av prioriterade åtgärder som unionen årligen fattar beslut om på detta område, såsom lika lön, delaktighet vid beslutsfattande och möjligheten att kombinera yrkesliv med familjeliv. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   – Jag röstade för föredragandens ändringsförslag som innebar en betydande förbättring av kommissionens text.
Jag vänder mig mot de rådande mekanismer som skiljer ut vissa enskildheter, vilket leder till privilegier och diskriminering som strider mot våra grundläggande rättigheter, i synnerhet de som fastslås i stadgan om de grundläggande rättigheterna, eftersom dessa mekanismer ställer upp villkor för eller till och med strider mot de grundläggande principerna för sociala strukturer. Detta har påpekats av olika kvinnoorganisationer som arbetar inom detta område på europeisk nivå och som känner sig diskriminerade. Jag vill särskilt peka på ändringsförslag 4 i hopp om att den slutgiltiga texten i beslutet i stora drag kommer att gå i den riktningen. Alla regler som ger Europeiska kvinnolobbyn fördelar framför andra organisationer är politiskt orättfärdiga och tvivelaktiga från rättslig synpunkt. Jag instämmer särskilt i Astrid Lullings tal i debatten. Jag är helt och hållet för att kvinnoorganisationer ges finansiellt stöd, men liksom inom alla andra sektorer måste vi garantera och stödja en mångfald av särskilda intressen som verkar för ett förverkligande av vår särskilda vision för kvinnor.
I ljuset av omröstningen i den särskilda kommittén kände jag mig tvingad att rösta nej till betänkandet som helhet och vänta till andrabehandlingen. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag röstade nej till betänkandet som helhet och stödde därmed föredraganden från PPE-DE-gruppen, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou. Fortfarande är behandlingen orättvis när det gäller finansiellt stöd mellan de organisationer som ingår i Europeiska kvinnolobbyn och dem som valt att inte ingå i denna paraplyorganisation.
Även om monopolsituationen inte längre existerar, tack vare kristdemokratiskt agerande, vill Europaparlamentet och kommissionen fortsätta att särbehandla kvinnoorganisationer utanför Europeiska kvinnolobbyn, genom särskilda ansökningskrav och genom att endast godkänna sådan verksamhet som bedrivs av organisationer som bekämpar kvinnomisshandel.
Jag finner detta orättvist och svårbegripligt och förespråkar en rättvis och lika behandling. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .–.Liksom föredraganden anser jag att överföringen av de administrativa kostnaderna för den särskilde samordnaren för sydöstra Europa och dennes kontor till första pelaren måste ske med ”respekt för varje institutions behörighet [och att] det bör bli lättare för EU-institutionerna att förstärka det politiska stödet till och övervakningen av stabilitetspaktens verksamhet, så att denna kan bli ett komplement till stabiliserings- och associeringsprocessen”.
I detta sammanhang och med tanke på uppgiftens betydelse stöder jag förslaget att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik måste få möjlighet att anordna en utfrågning av den person som nomineras av kommissionen och kunna välja att stadfästa eller avslå denna nominering.
Målet för de framförda ändringsförslagen är alltså att garantera Europaparlamentet delaktighet i beslutsprocessen vid nomineringen av den särskilde samordnaren och att fastställa en tidsgräns för den utnämndes mandat.
Jag är intresserad av föredragandens förslag om att ”stabilitetspakten för sydöstra Europa” skall bli en ständig uppgift för Europeiska unionen som får till följd att nya permanenta förvaltningsstrukturer skapas, även om detta förslag måste utvärderas med avseende på dess lämplighet, omfattning och genomförbarhet i förhållande till de uppsatta målen.
Jag röstade ja till betänkandet. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi från Moderata samlingspartiet har alltid varit av den uppfattningen att ideella organisationer är effektivare än statliga i arbetet mot nöd och umbäranden i den icke-industrialiserade världen. Avsatta medel kommer som regel till bättre användning på detta sätt.
Samma resonemang gäller naturligtvis även för EU:s utvecklingsarbete och ömsesidiga u-landssamarbete. Vi har därför röstat ja till betänkandet. Urvalet av organisationer som erhåller EU-stöd måste dock ske objektivt och opartiskt. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   –.Jag har röstat ja till betänkandet eftersom jag anser att de ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden förbättrar formuleringarna i kommissionens förslag genom att använda kriterier som är genomförbara, rationella och samtidigt humana. Fastän man å ena sidan försöker undvika dubbla utgifter och förbättra samordningen av verksamheter för att undvika att slösa med insatser och utgifter är man i betänkandet noga med att försäkra sig om att tillmäta individens värdighet den respekt den förtjänar – något som är mycket försummat i de minst utvecklade regionerna – liksom parternas kännedom om och förståelse för varandra, faktorer som alltid måste vara vägledande i unionens förhållningssätt gentemot folk och stater i tredje världen.
Jag instämmer i föredragandens konstaterande att dialogen mellan kulturer och civilisationer nu mer än någonsin har en avgörande roll att spela för att garantera fred och stabilitet i världen. Detsamma gäller respekten för mänskliga rättigheter över hela världen.
Jag vill särskilt nämna programmets geografiska utbredning, eftersom detta bör underlätta en närmare dialog med länderna i Afrika och Latinamerika (ALA), partnerländerna i Medelhavsområdet (Meda), länderna i före detta Sovjetunionen (Tacis), länderna i före detta Jugoslavien (Cards) och kandidatländerna. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Den stora utmaning EU nu står inför är att skapa nationell förståelse för gränsöverskridande åtgärder, för europeiskt samarbete, som växer utifrån insikten om att ett nationellt perspektiv inte räcker till i alla frågor. Europafrågan måste bli integrerad mellan den europeiska nivån, de nationella partierna och det civila samhället och den måste framför allt vara en del av de europeiska medborgarnas politiska medvetenhet. Om medborgarna upplever att det kommer propagandaliknande material från politiker och administratörer kan det skada Europatanken. Insikten bör istället skapas utifrån de frågor som människor möter i sin vardag och som de ser inte kan lösas utifrån ett nationellt perspektiv. Det finns dessutom alltid risk för godtycke vid bedömning och fördelning av denna typ av offentliga stödpengar. Därför väljer vi att lägga ned våra röster i detta ärende. 
Marques (PPE-DE ),
   –.Jag gratulerar Rühle till det betänkande som hon har lagt fram om förslaget till rådets beslut om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja ett aktivt samhällsengagemang inom gemenskapen, vilket jag röstar ja till, särskilt på grund av det behov som finns att stödja organisationer som arbetar för att främja ett aktivt europeiskt samhällsengagemang.
Jag vill också framhålla att det inte är tillräckligt att utveckla medborgarskapstanken ur ett rättsligt perspektiv för att utöva de rättigheter som har blivit tillåtna enligt gemenskapens regelverk. Medborgarna måste vara delaktiga i utvecklingen av det europeiska projektet och de måste komma närmare den europeiska verkligheten. För att nå detta mål måste man på ett helhjärtat och effektivt sätt sprida unionens värderingar och mål, till exempel med hjälp av media och genom att få unionens medborgare att engagera sig i diskussioner och debatter om europeisk integration, så att en spridningseffekt åstadkommes, när deras uppfattningar förs vidare.
Jag vill också framhålla att främjandet av ett aktivt samhällsengagemang måste gälla alla unionens medborgare och att man absolut inte får förbise dem som bor i regioner som ligger långt från Europas centrum, särskilt inte medborgarna i de mest avlägsna regionerna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   –. Jag stödde detta betänkande, även om jag anser att problemet ofta ligger någon annanstans och i grund och botten är av mer allmän politisk natur.
Jag gjorde redan i mitt tal i plenardebatten några påpekanden angående de tekniska aspekterna. Jag vill emellertid verkligen kritisera det flagranta sätt på vilket favoriter gynnas när organisationer utses som tilldelas generöst finansiellt stöd av gemenskapen, vilket, förutom att det är diskriminerande och går stick i stäv med en genuin förståelse av de grundläggande rättigheterna, fullständigt motverkar sitt eget syfte. En sådan attityd stöter bort medborgarna och ökar deras misstänksamhet i stället för att få dem att engagera sig mera. Det ringa intresse som de europeiska medborgarna visar för europeiska frågor tydliggör att det finns ett starkt behov av att söka nya vägar och revidera grundläggande strategier och ståndpunkter. 
Vairinhos (PSE ),
   –.Begreppet ”europeiskt samhällsengagemang” får inte begränsas till att vara enbart ett rättsligt argument. Dialogen mellan medborgarna och de europeiska institutionerna måste förbättras och de mellanliggande strukturer som förenar medborgarna med Europeiska unionen och dess institutioner – ”media, de nationella parlamenten” etc. – måste stärkas. För detta ändamål vill jag betona vikten av att fortsatt stöd ges till vänortsprogram mellan olika folk i unionen med tanke på den viktiga roll som dessa spelar för att främja den medborgerliga identiteten och den ömsesidiga förståelsen mellan Europas folk. Det är viktigt att garantera att lämpliga och tillräckliga medel ges för att stödja samarbetet mellan vänorter. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   –.Som jag har sagt vid så många andra tillfällen stöder jag åtgärder som effektivt och aktivt bidrar till att höja kvaliteten på normerna för miljön. Detta förslag syftar till att skydda människors hälsa och miljön mot långlivade organiska föroreningar (POP-ämnen), vilka utgörs av kemiska substanser som stannar kvar i miljön, lagras i levande organismer genom det trofiska nätverket – en invecklad växelverkan i näringskedjorna – och därför riskerar att åstadkomma skadliga och särskilt långvariga effekter på människornas hälsa och miljön. Dessa föroreningar transporteras långt från sin källa, överskrider nationsgränser och kan till och med påverka regioner i vilka de aldrig har använts eller framställts.
Dessa förslag syftar till en integrering av dessa två internationella överenskommelser i gemenskapens rättssystem. Vad Stockholmskonventionen beträffar på grundval av Europeiska unionen och alla dess medlemsstaters undertecknande den 22 maj 2001.
Detta har mitt fulla stöd. 

Corbett (PSE ).
   – Herr talman! På min grupps vägnar skulle jag vilja betona att vi stöder denna resolution mycket kraftfullt. Vid regeringskonferensen lade olika regeringar fram många ändringsförslag för utkastet till konstitution. Detta innebär redan en fara för att utkastet till konstitution skall omintetgöras då olika delar tas bort av olika regeringar som har invändningar mot olika punkter.
Dessutom kommer sektorsindelade råd – olika rådskonstellationer med ministrar som företräder olika sektorer – plötsligt in med nya förslag halvvägs in i regeringskonferensen. Dessa förslag är inriktade på de berörda ministrarnas särskilda områden och medför inget helhetsperspektiv. Detta tyder för första gången på att budgetbefogenheterna för detta parlament bör i förhållande till deras nuvarande omfattning. Vi anser att detta är ett oroande och oacceptabelt tillvägagångssätt. Ingen enda regering gjorde dessa ställningstaganden antingen i början eller slutet av konventet, eller i början av regeringskonferensen. Att ministrar som företräder olika sektorer plötsligt mitt under regeringskonferens tar upp nya frågor, som inte ens angivits som diskussionsämnen för regeringskonferensen av deras egna regeringar, innebär ett nytt hot och en ny fara. Det är därför hela min grupp energiskt gav sitt stöd till den resolution som vi just har antagit. 
Berthu (NI ),
   I Europaparlamentet är man rasande över det initiativ som de nationella finansministrarna har tagit genom att uppmana regeringskonferensen att genomföra en genomgripande revision av bestämmelserna för budgetarbetet i utkastet till en konstitution för Europa. Enligt parlamentet vill ministrarna minska dess inflytande och återupprätta medlemsstaternas.
I själva verket finns det större anledning att vara rasande över det utkast som konventet har gjort, där man under påverkan av de europeiska institutionerna i sina artiklar om unionens finanser har lyckats baka in en väldig ökning av Europaparlamentets befogenheter i fråga om budgeten genom att tilldela detta samma befogenheter som de nationella parlamenten, med undantag för rätten att påföra skatter; dessutom har det uppdragit åt rådet att lagstifta om de ”modaliteter” som rör unionens egna resurser, vilket ger öppningar för ytterligare utveckling i riktning mot befogenheter att höja skatterna.
I den utsträckning som unionen finansieras av medlemsstaterna – och här har vi en utmärkt regel – är det bara rätt och riktigt att de skall ha sista ordet i fråga om budgeten, eller åtminstone om de fleråriga budgetramarna. Om detta inte vore fallet skulle det stå Europaparlamentet fritt att rösta för utgifter som motsvarar dess egen uppblåsta uppfattning om sina befogenheter.
Därför anser vi att finansministrarnas initiativ är berättigat, och därför har vi vägrat att stödja Europaparlamentets resolution. 
Evans, Jonathan och Stenmarck (PPE-DE ),
   .– Konservativa ledamöter av Europaparlamentet och parlamentsledamöter från den moderata gruppen anser att medlemsstaterna skall fatta ett enhälligt beslut om budgetplanen och att Europaparlamentet inte skall vara delaktigt i denna process.
Vi anser dock att Europaparlamentet och rådet så snart budgetplanen fastställts skall ha lika stort inflytande över besluten om hur pengarna skall användas. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   –. Vi har avvisat detta försök att införa en skenbart konstitutionell process för att legitimera konventets dokument och vi motsäger oss det stöd som ges åt de bestämmelser rörande finanserna som läggs fram. Dessa bestämmelser syftar till att åstadkomma en genomgripande förändring i fråga om det väsentliga innehållet jämfört med det fördrag som nu gäller genom att det finansiella perspektivet och utformandet av budgeten bakas in i den så kallade konstitutionen. Man vill med andra ord omvandla nu gällande överenskommelse mellan institutionerna och knyta det finansiella perspektivet till konstitutionen och på så sätt upprätta en mera påtaglig spärr, inte bara i fråga om revidering och jämkning på detta område utan också genom att ett godkännande av den årliga budgeten görs beroende av den övre gränsen i finanserna, såsom tydligt fastslås i formuleringarna i artikel 52(5) och artikel 54(3) och i bestämmelserna i artikel III-308.
Vi har alltid pläderat för finansiella perspektiv som tryggar principen om ekonomisk och social sammanhållning i ett utvidgat EU och vi får inte glömma att dagens budget är den lägsta sedan 1987, i relativa termer, med andra ord mindre än 1 procent av gemenskapens BNI, vilket gör det nödvändigt att revidera de finansiella perspektiven.
Beträffande det ändringsförslag som rör folkomröstningen om vad regeringskonferensen har kommit fram till, vill jag säga att vår röst för en folkomröstning är entydig och klargör att vi är emot en europeisk folkomröstning eller en folkomröstning på samma dag som Europavalen och att vi kräver att medlemsstaternas konstitutionella regler skall respekteras. 

Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .– EU:s politik mot övriga länder vid Medelhavet blir mer och mer aggressiv. Dess grundläggande mål är att förvandla dessa länder till sina satelliter, tränga in på deras marknader och exploatera deras folk och rikedomar.
Mer exakt uttryckt manar EU till rättning i ledet i fråga om områden som ”terrorism”, juridiskt och polisiärt samarbete, till och med deltagande i dess aktioner inom ramen för utrikes- och försvarspolitiken med erbjudanden om utbildning av den politiska och militära personal som krävs. Samtidigt kräver EU privatisering och liberalisering, till och med inom servicesektorn, medan man lovar investeringar endast inom den privata sektorn. Som om detta inte vore nog försöker man framtvinga överenskommelser om utvisning av invandrare.
Under dessa förhållanden låter talet om en dialog mellan civilisationer löjligt och vi undrar vilket syfte den föreslagna parlamentariska konferensen skall tjäna.
Europaparlamentets resolution håller fast vid denna linje och under det att man ger lektioner om de mänskliga rättigheterna säger man inte ett ord om de flagranta kränkningarna av dessa i Turkiet eller om ockupationen av Cypern, medan Palestina behandlas med sedvanlig avvaktande inställning till förövare och offer. Det är mer än tydligt att någon utveckling av Medelhavsområdet inte kommer till stånd genom samarbete med EU.
Detta är orsaken till att ledamöterna ur Greklands kommunistparti har röstat nej till resolutionen. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Det handlar här om återupplivandet av partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet. De människor som lever runt Medelhavet har inte behövt någon omröstning i Europaparlamentet för att upprätta förbindelser mellan varandra, något som de har gjort sedan urminnes tider. I tusentals år har Medelhavet inte varit ett hinder utan en länk mellan folken.
Det är emellertid typiskt att samhället är på tillbakagång nu, i det tjugoförsta århundradet, när möjligheterna finns för mänskligheten att bilda ett förenat och broderligt samhälle. Nu när Medelhavet tack vare moderna kommunikationsmedel inte längre i sig utgör ett fysiskt hinder, omges det av taggtråd av rättslig och materiell natur. De som bor i det södra Medelhavsområdet, i Marocko som styrs av ”vår vän, kungen”, i Algeriet som styrs av militärens och de islamiska fundamentalisternas dubbla diktatur, i Tunisien som endast franska diplomater betraktar som demokratiskt, möter ökande svårigheter bara för att ta sig till Frankrike trots att det finns tusen förbindelselänkar mellan dessa folk från söder och norr om Medelhavet.
Om vi vill tala om ett partnerskap mellan Europa och Medelhavsområdet är därför det minsta vi kan göra att tillåta dem som kommer från Maghreb och lever i Frankrike att där leva ett liv värdigt människor i det tjugoförsta århundradet, vare sig de uppehåller sig där legalt eller illegalt. De måste garanteras alla medborgerliga rättigheter, särskilt rätten att rösta och att röra sig fritt i hela Europeiska unionen.
Hellre än att öppna gränserna mellan EU:s länder en aning bara för att sluta dem ännu tätare utåt måste vi få ett öppet Europa som delar sina resurser med de folk som bor i dessa länder, som Europa har plundrat, koloniserat och exploaterat under så lång tid. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   –Resolutionen innehåller punkter som jag håller med om, särskilt målet att upprätta ”ett verkligt och rättvist samarbete” i Medelhavsområdet, att ge stöd åt ”de krafter i Israel och Palestina som arbetar för en rättvis lösning på konflikten”, att bekräfta ”sitt motstånd mot dödsstraffet” och att införa ett moratorium eller ett aktivt engagemang från EU:s sida för ”en lösning av konflikten i Västsahara”.
Jag måste emellertid framhålla att man i resolutionen vid sidan av andra aspekter även
– förespråkar arbete mot en ”öppning av ekonomin och en intern liberalisering i tredje länder” och betraktar ”en generalisering av samarbetsprocessen mellan de länder som ligger söder om Medelhavet som det enda sättet att skapa ett frihandelsområde”, vilket är den nyliberala kapitalismens sanna dogm,
– försvarar EU:s nuvarande repressiva politik i fråga om invandring när man som en prioriterad åtgärd föreslår ett ”främjande av insatserna för återtagande i ursprungs- och transitländer”, och avvisar de ändringsförslag som lagts fram av min grupp och som fördömer de nyligen upprättade ”europeiska stadgorna” för utvisning av utlänningar. Vi måste komma ihåg att sådana åtgärder är förbjudna enligt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna,
– underlåter att kritisera den israeliska regeringens politik att ockupera Palestina och förtrycka det palestinska folket.
Av dessa skäl har jag röstat emot resolutionen. 
Queiró (UEN ),
   –.Jag har röstat ja till resolutionen om Euromed, eftersom jag anser att vi även måste blicka söderut, där Medelhavet, Nordafrika och Mellanöstern är av största betydelse för Europeiska unionen, och detta inte enbart av geografiska orsaker. Vårt politiska och strategiska partnerskap måste därför absolut sträcka sig längre än till det ekonomiska och finansiella planet och syfta till att överbrygga den klyfta som för närvarande finns i fråga om levnadsstandard i de olika delarna av Medelhavsområdet.
Att bidra till ekonomiernas privatisering och till stöd för små och medelstora företag som skapar sysselsättning, vilket medverkar till att stabilisera invandringen till ursprungsländerna, och att bidra till att göra slut på analfabetismen, att betrakta utbildning som ett av de viktigaste villkoren för utveckling och att öka samarbetet på det rättsliga området liksom i fråga om kampen mot droger, organiserad brottslighet och terrorism, alla dessa är högprioriterade områden som lämnar värdefulla bidrag till dialogen mellan kulturer och civilisationer.
Mycket återstår därför att göra, till en början institutionaliseringen av den parlamentariska Europa–Medelhavsförsamlingen. Jag hoppas således att ministerkonferensen i Neapel blir en framgång. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Denna gemensamma motion till resolution är på både gott och ont. Den innehåller en del protester mot det krig som Putin för i Tjetjenien men även eget beröm beträffande framsteg i fråga om polisiärt samarbete, för att inte tala om förhoppningen att ”de framsteg som gjorts i Ryssland för att skapa en positiv miljö för handel och investeringar för ryska och utländska företag” kommer att fortsätta.
Vi har röstat ja till de ändringsförslag som protesterar mot kriget i Tjetjenien och lagt ner våra röster när det gäller övriga delar av resolutionen.
Man måste komma ihåg att medan Europaparlamentet gör sig redo att protestera mot ”övergreppen mot de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien” försöker Europas stats- och regeringschefer från Berlusconi till Chirac överträffa varandra som värdar för Putin. Det är sant att ”lika barn leka bäst” och att de västerländska stormakterna genom sina krig har åstadkommit minst lika mycket förtryck som Ryssland. 
Queiró (UEN ),
   . Ryssland är utan tvivel ett land med avsevärd strategisk betydelse, inte bara när det gäller att utveckla demokratiska värden utan även för att utvidga ett gemensamt ekonomiskt område i Europa. Vi får emellertid inte låta vår syn på Ryssland som partner, eller till och med som allierad, hindra oss från att uppriktigt ta upp de potentiella problem som kan finnas där. Utan att för ett ögonblick vilja ifrågasätta Rysslands territoriella integritet eller suveränitet kan vi konstatera att det finns några förhållanden som vi helt enkelt inte kan blunda för. Vår oro när det gäller den nuvarande krisen i Tjetjenien med den jämna ström av rapporter om allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna som kommer därifrån tvingar oss att låta detta vara ett särskilt ämne på den europeiska dagordningen och att be de ryska myndigheterna att återuppta förhandlingar med alla inblandade parter för att nå en politisk lösning på konflikten. Fastän frågan inte fanns med i deklarationen från det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland röstade jag för Europaparlamentets resolutionsförslag, eftersom frågan fanns med där samtidigt som det stycke som kritiserade det italienska ordförandeskapet – något som kunde ha fått mig att rösta tvärtom – gjordes till föremål för en särskild omröstning, vilket gjorde att jag kunde uttrycka mitt motstånd mot det. 

Patakis (GUE/NGL )
   , . – Kommissionens meddelande och Napoletanos betänkande följer efter och preciserar Javier Solanas doktrin som lades fram vid toppmötet i Thessaloniki och fastslog huvuddragen i unionens utrikespolitik.
Som en följd av utvidgningen och inom ramen för tävlingen med USA om att dela upp planeten strävar EU efter att kontrollera dess nya grannar i öster och söder. Texterna talar helt fräckt om att skapa en ”samarbetskrets” vid en tidpunkt då de innehåller direkt och indirekt tvång och moroten avlöses av piskan. Som exempel kan nämnas att man till områdena Transnistrien och Moldavien, som betraktas som oroshärdar, till och med undersöker möjligheterna att skicka militära styrkor, medan man i Ukraina använder möjligheten att gå med i Europeiska unionen som en morot för att hindra det från att ansluta sig till KEK.
Utsikten att skapa ett frihandelsområde erbjuds också, under förutsättning att man liberaliserar sina marknader och går med i EU:s inre marknad, det vill säga så snart de västeuropeiska monopolen har fått tränga in och plundra deras ekonomier.
Vad säkra gränser beträffar kan EU:s inställning sammanfattas på följande sätt: elstängsel för immigranter och ”terrorister”, öppna dörrar för handeln.
Vi röstar mot betänkandet, eftersom det godkänner ett stärkande av Europeiska unionens möjligheter till politisk och militär intervention, motverkar varje folks rätt att välja sin egen väg mot social och ekonomisk utveckling och tillför nya hot mot freden. 
Queiró (UEN ),
   –Med den kommande utvidgningen kommer de blivande medlemsstaterna i Europeiska unionen att komma i kontakt med länder som även om de delar olika strategier och partnerskap med EU inte har något institutionellt band av gemenskapskaraktär med unionen. Eftersom det förhåller sig så kommer stabiliteten och säkerheten på hela den europeiska kontinenten att vara beroende av att bättre förbindelser utvecklas mellan alla dess stater: de som hör till Europeiska unionen och dess nya grannar å ena sidan och mellan dessa nya grannar å andra sidan. En politik med goda ömsesidiga grannförbindelser är därför inte bara önskvärd – den är av avgörande betydelse.
Eftersom det, trots höga förväntningar hos många av de nya grannländerna, inte inom en förutsebar framtid finns några planer på ytterligare utvidgning, och eftersom en utvidgning är en tydlig politisk process, måste målet vara att skapa en omfattande strategi när det gäller förbindelserna med de stater som gränsar till den utvidgade unionen som ännu inte har funnit sina ramar, och därför måste vi nu forma dessa ramar: som föredraganden förklarade är målet att nå längre än till bilaterala förbindelser mellan Europeiska unionen och vart och ett av länderna i fråga genom att främja förbindelserna med alla dessa länder som helhet och samtidigt genom att uppmuntra alla dessa länder att utveckla balanserade och ömsesidigt fördelaktiga förbindelser mellan varandra.
Därför har jag röstat ja till betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I många år har vi i Europa framhållit oss själva som en smältdegel för många olika kulturer, vilkas ständiga sammanvävning har haft inflytande i hela världen. Europa har vuxit, utvecklats och slutligen förenats som ett resultat av dess fruktbara förbindelser med folk och kulturer från hela världen, naturligtvis med början hos dess närmaste grannar. Jag anser därför att detta meddelande från kommissionen är av utomordentligt stor betydelse, eftersom det visar att vår historiska uppgift och plikt har fullföljts och jag är mycket nöjd över att se detta.
Jag gillar tanken att som man föreslår i betänkandet skapa områden för samarbete som innefattar strategier med inriktning mot de mänskliga rättigheterna, demokrati, civilsamhället, utbildning, forskning, kultur, människors fria rörlighet, rättsligt samarbete, kampen mot terrorism, förebyggande av konflikter, fri rörlighet för varor, tjänster och kapital, sysselsättning, infrastruktur samt informations- och kommunikationsnätverk. Därför måste vi fastställa de allmänna villkor som gör att vi så småningom kommer att dela gemensamma värderingar och principer liksom naturligtvis välstånd och framsteg med alla berörda länder.
Därför har jag röstat ja till betänkandet. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag gläds över att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och nu parlamentet som helhet, antagit punkt 15 med positiva skrivningar om europeiska staters, inte minst Ukrainas, framtida möjligheter att bli medlemmar i EU. Ursprungligen var detta ett ändringsförslag jag lade fram i utskottet.
Dessutom hälsar jag med tillfredsställelse att parlamentet biföll mitt ändringsförslag 21, understött av PPE-DE-gruppen som helhet, vilket tydligt fördömer dem ”som använder våld i religionens namn”.
Det är extra angeläget att göra sådana avståndstaganden i dessa tider av islamistiska terrorattacker, så sent som idag i Istanbul mot brittiska konsulatet och i helgen mot två judiska synagogor i samma stad. 
Schleicher (PPE-DE ),
   .– I god tid har kommissionen lagt fram sitt meddelande om ett ”större Europa” och klargjort hur det kan forma sina förbindelser med sina ”nya grannar” efter utvidgningen 2004. Det är beklagligt att regionen södra Kaukasus inte har tagits med trots att vi kommer att ha direkta yttre gränser till den när Rumänien blir medlem av unionen.
Det är inte bara genom TV-bilder från demonstrationer efter valet i Georgien eller oredan i Azerbajdzjan, även den efter val, som vi vet hur explosiv situationen är i dessa länder. När Europeiska kommissionen dessutom hela tiden betonar att Europa har större närvaro i dessa länder, utövar större inflytande och ger mer finansiellt stöd än vad som är allmänt känt, är det desto mer förvånande att denna region inte över huvud taget nämns i ett så viktigt dokument om Europeiska unionens framtida förbindelser med sina grannar i öster.
Desto tacksammare är jag därför mot föredraganden Pasqualina Napoletano och utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för att de har åtgärdat dessa brister och i sitt utmärkta betänkande uttryckligen nämner regionen södra Kaukasus. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att ta parlamentets krav på allvar. 

McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp röstade mot detta betänkande eftersom vi anser att frågan har drivits fram av krigsmaterielindustrin. Föredraganden blev förargad då jag sade detta, men faktum är att man bara behöver titta på betänkandet och slutsatserna från toppmötet i Thessaloniki för att förstå att det utan tvekan är den europeiska krigsmaterielindustrin som bestämmer dagordningen och att alla andra följer den. Allt detta handlar om att skapa en europeisk krigsmaterielindustri som kan konkurrera på internationell nivå. Det handlar om att styra våra dyrbara forskningsresurser mot produktion av vapen som kommer att orsaka konflikter i andra delar av världen.
Exempelvis är Europeiska unionens rymdfartspolitik kraftigt inriktad mot säkerhets- och försvarstillämpningar av typen signalöverföring. Det är helt och hållet klart att detta i grund och botten handlar om att främja och stödja krigsmaterielindustrin. Faktum är att den verkställande direktören i EADS, världens näst största bolag för flyg och rymdfart samt försvarsutrustning, har beklagat att USA redan investerar sex gånger så mycket som Europa i krigsmaterielforskning, och att forskningsbudgetarna inte ökar i Europa medan de ökar i USA. Detta är något man bör välkomna snarare än kritisera. Vi borde använda våra resurser till saker som är till större nytta för mänskligheten.
Han fortsätter med att säga att vår försvarsindustri redan är i ett ogynnsamt konkurrensmässigt läge, men att tiden har kommit för industrin att inse att den bör röra sig bort från produktion av vapen som skapar förödelse världen över och börja producera saker som bidrar till förbättringar i samhället snarare än till dess förstörelse.
Var och en som har invändningar mot mitt påstående att detta i grund och botten handlar om krigsmaterielindustrins egenintressen behöver bara titta på vad vi röstade om i dag och vad rådet beslutade. Det hela är odiskutabelt. Allt har helt klart skett enligt påbud från krigsmaterielindustrin. Det framgår också klart av föredragandens betänkande att så är fallet. Det är oacceptabelt. Vi anser att detta är felaktig användning av resurser. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .– Det betänkande som har förelagts oss innehåller en monumentalt vapenskramlande retorik som avslöjar EU:s verkliga avsikter att dela rollen som världspolis med USA medan man samtidigt ger miljarder till krigsindustrin.
I texten beklagas utan ett spår av skam nedskärningarna på det militära området efter det kalla krigets slut. Oro uttrycks över att ”många medlemsstater underlåtit att öka sina försvarsutgifter”, vilket ”kan bli en risk för sammanhållningen inom Nato”, som ”kommer att kvarstå inte bara som en grundläggande garanti för stabilitet och säkerhet inom det europeisk-atlantiska området utan också som en nödvändig ram för utvecklingen av gemensamma insatser”. Det uppmanas därför till en ”livsduglig och konkurrenskraftig europeisk industri för försvarsutrustning” i linje med de beslut som fattats vid rådsmötet i Thessaloniki, Solanas brev och den europeiska konstitutionen, som förpliktar alla att förbättra sin militära kapacitet.
Låt detta beslut bli Europeiska kommissionens svar till alla dem som bedrar omvärlden genom att påstå att EU är världsfredens beskyddare och att målet för den gemensamma försvarspolitiken är att trygga säkerheten. För dem är fred liktydigt med krig och säkerhet betyder förtryck.
Det behöver inte tilläggas att ledamöterna från Greklands kommunistparti fördömer vapenskramlarna och har röstat nej till betänkandet. 
Coelho (PPE-DE ),
   –Jag stöder det betänkande som lagts fram av min landsman och vän Luís Queiró, eftersom jag håller med om att det finns ett behov av att vidta åtgärder för att skapa gynnsamma villkor för att kunna utveckla en livsduglig och konkurrenskraftig europeisk industri för försvarsutrustning.
Sparande och mervärde kan och måste finnas på försvarsområdet, genom samarbete där man inser att ”industrin och tekniken står i ett ömsesidigt beroendeförhållande till varandra”, så att de allmänna medel som anslås till försvaret kan användas bättre och dubbelarbete undviks. Det är inte rimligt att den situation som kan iakttagas i alla medlemsstater i Europeiska unionen skall fortsätta, när deras försvarsutgifter uppgår till 50 procent av vad Förenta staterna investerar för att endast nå motsvarande 10 procent av den militära kapaciteten i det landet, som är en av våra allierade.
Den bristande ändamålsenlighet med vilken länderna i EU som helhet utnyttjar sina medel är varken önskvärd för Europa eller för våra allierade i Nato. Det finns dessutom anledning att peka på det större ansvar att klara av civila och militära kriser som den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) ålägger EU. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Kommissionen och utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhets- och försvarspolitik är i stort sett överens om att förorda en större militär roll i världen för ett förenat Europa, dvs. ingripanden utanför dess egna gränser. Denna roll skall stödjas av en europeisk vapenindustri som tillverkar standardiserade produkter. Medlemsstaterna skall lägga ut mer pengar på detta. Detta betänkande går ytterligare ett litet steg längre genom att uppmana till en ännu närmare integration mellan EU och Nato, genom att kräva pengar från strukturfonderna – som var avsedda för regionalutveckling – för att finansiera vapenprogram och genom att föreslå att den europeiska vapenhandeln inte längre skall hämmas genom nationell kontroll. Jag noterar detta med fasa, delvis på grund av att denna planerade kombination av en stark europeisk vapenindustri och konkurrens på en fri marknad kommer att få till följd att man inte längre vill vara beroende av de växlande behoven av nya vapen på en europeisk marknad. Man kommer därför att söka sig till nya marknader utanför EU. Ett färskt exempel på detta är belgisk vapenexport till Nepal, vilket möjliggör för Nepals armé att i förebyggande syfte mörda fattiga bönder som möjligen vid något tillfälle skulle kunna göra väpnat motstånd. Även om sysselsättning och ekonomi tillerkänns företräde framför allt annat finns det bättre sätt att använda våra skatteinkomster på. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   –Jag delar föredragandens uppfattning om gemenskapens politik i fråga om försvarsmateriel och gratulerar honom till att ha tagit fram ett välbalanserat betänkande inom ett uppenbart viktigt och känsligt område som ofta ligger till grund för de djupaste meningsskiljaktigheter.
Jag anser att det synsätt som man har antagit, och som går ut på samarbete och inte konkurrens mellan Nato och Europeiska unionen, när det gäller dessas respektive kompetenser är ett realistiskt och tydligt sätt att betrakta den gemensamma försvarsansträngningen, som sedan 1949 har burit frukt. Det är också ett sätt att respektera de medlemsstater som inte är rädda för att sätta vikten av våra transatlantiska förbindelser i främsta rummet och som vill vårda Atlantpakten snarare än göra slut på den.
Att stärka och strama upp den europeiska försvarsindustrin i syfte att skapa en konkurrensbetonad europeisk marknad för försvarsmateriel är ett mål som kan rättfärdigas utifrån behovet att strama upp dess finansiering, att harmonisera de bestämmelser som gäller för försvarsmateriel, att utöva politisk och parlamentarisk kontroll och att satsa på forskning och utveckling, förutsatt att man i praktiken upprätthåller en verklig konkurrens på försvars- och säkerhetsområdena och förutsatt att vi bekämpar en centralstyrning och industriell koncentration som annars oundvikligen skulle gynna de länder som är bäst rustade i fråga om försvarsmateriel och teknologi.
Detta betänkande gör det alltså möjligt för oss att erbjuda medlemsstaterna en fast ram för diskussioner, samtidigt som man tar hänsyn till de skilda intressen som finns i ESFP:s medlemsstater ...
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Inriktningen i kommissionens förslag är bra. EU måste bättre samordna försvarsmaterielproduktion mellan medlemsstaterna. Skattebetalarna skulle därmed få ut mer av sina skattemedel.
Däremot kunde jag inte stödja punkt 12 som talar om att det skall ”införas gemenskapsprogram för stöd till anskaffning av ny försvarsutrustning”, detta i ett sammanhang som berör EU:s yttre gränser. EU är inte idag en försvarsunion och skall därför inte heller beskrivas som en sådan.
Parlamentet föreslår även att det behövs ökade beställningar av militär utrustning ”med tanke på främjandet av en tryggare värld”. Förvisso utgör den internationella terrorismen och övrig världsomfattande kriminalitet ett omfattande hot mot de västliga demokratierna och människans värdighet. Vägen att bekämpa ondskan skall dock inte per definition hanteras militärt i alla lägen, varför jag röstade emot skäl G.
En samordning av produktion och forskning kring försvarsmateriel mellan EU:s medlemsstater leder förhoppningsvis till bättre effektivitet och resurshantering. Detta kan faktiskt leda till att de militära anslagen kan minskas, utan att den militära förmågan försvagas. Parlamentets andemening är att anslagen istället skall ökas. 
Theorin (PSE ),
   .– Det finns ett behov i unionen av viss samordning av resursutnyttjandet på det militära kapacitetsområdet och det är ett arbete som vi stödjer. Något som jag däremot inte kan ställa mig bakom är ökade utgifter och investeringar på försvarsområdet. Jag motsätter mig också tanken på gemenskapsprogram för stöd till anskaffning av försvarsutrustning. Det är något som jag anser inte ligger inom unionens behörighetsområde.
Vi anser att ett gemensamt organ på försvarsområdet inte utgör ett principiellt problem, men det förutsätter att samarbetet hålls på mellanstatlig nivå. Försvarsfrågor är och bör vara något som de nationella parlamenten har unik beslutanderätt i. 
Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Luís Queirós betänkande försvarar ett Europa som står i total motsats till de värderingar som jag hyser. Man ”vidhåller att EU måste utrusta sig med militära kapaciteter som ger garantier för att målen i unionens utrikes- och försvarspolitik skall framstå som trovärdiga” och man försäkrar ”att resultatet av detta kommer att bero av medlemsstaternas vilja att långsiktigt anslå medel för militära utgifter”. Man ”är övertygat om att Nato kommer att kvarstå inte bara som en grundläggande garanti för stabilitet och säkerhet inom det europeisk-atlantiska området utan också som en nödvändig ram för utvecklingen av gemensamma insatser”. Man försvarar en ”utveckling av en livsduglig och konkurrenskraftig europeisk industri för försvarsutrustning” och drar slutsatsen att det är nödvändigt att ”införa gemenskapsprogram för stöd till anskaffning av ny försvarsutrustning”. Allt detta är en högljudd plädering för europeisk militarism, som försvarar vapenhandlarnas intressen. Jag för min del vägrar att godkänna militär konkurrens oberoende av vilket ”block” det handlar om. Jag vill främja fred i världen, vilket leder till bättre livsvillkor. De som rättfärdigar en ökning av försvarsutgifterna gör ingenting för att möta sociala behov; deras främsta angelägenhet är deras aktieägares intressen. Av dessa skäl har jag röstat nej till detta betänkande. 

Meijer (GUE/NGL ),
   . – På västra Balkan, på forna Jugoslaviens område, finns det fortfarande ett stort antal olösta problem i förbindelserna mellan de folk som är bosatta där. Yttre inblandning i krig har bidragit till detta. Militärt tvång som saknar möjlighet att övertyga är ingen lösning för en demokratisk framtid. Främmande trupper är fortfarande förlagda till Bosnien och Hercegovina, Kosovo och den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Man skjuter fortfarande frågan om administrativ status på framtiden för Bosnien-serbiska republiken i norra Bosnien, för de områden som bebos av kroater i Bosniens sydvästra utkanter, för Kosovo och för de albansktalande i nordvästra Makedonien. Bestående lösningar som har verkligt stöd bland invånarna måste hittas, och det mycket snart. Att ta emot områden på Balkan i EU så länge som deras administrativa framtid fortfarande är omtvistad innebär att hela EU riskerar att dras in i inbördeskrig med därtill hörande förtryck. Fastän jag inte är ense med föredraganden Joost Lagendijk vad beträffar de militära punkterna, anser jag att styrkan i hans betänkande ligger i dess motstånd mot USA:s undergrävande av Internationella brottmålsdomstolen, dess krav på lika rättigheter för romerna och dess kritik av ett förödmjukande visumtvång. Jag stöder även hans krav på ett snabbt avgörande beträffande Kosovos framtida ställning som bygger på långtgående självstyre eller självständighet. Till skillnad från de i min grupp som lägger ner sin röst på grund av Kosovo-frågan, stöder jag detta betänkande. 
Patakis (GUE/NGL ),
   . –Efter att tillsammans med amerikanerna ha splittrat Jugoslavien utövar EU fräck utpressning på de länder som uppstod och som är fullständigt beroende av utländskt bistånd, länder under ett eländigt protektorat. Medan de själva upprättar den politiskt gångbara Internationella brottmålsdomstolen för forna Jugoslavien, kräver de att myndigheterna i dessa länder ikläder sig rollen som myndighet för lag och ordning och arresterar och överlämnar andra ”krigsförbrytare”. Man kräver i betänkandet att avtal med USA inte skall undertecknas, eftersom detta skulle undergräva Internationella brottmålsdomstolens ställning, medan EU försvarar vidgade transatlantiska förbindelser och för närvarande köpslår med USA om hur och när man skall efterträda dem varje gång de drar tillbaka en division av sina styrkor från Balkan för att vända dem mot något annat folk.
Varför detta fortsatta intresse från EU:s sida? ”Stabiliserings- och associationsländerna”, som de kallas, ”bör ses som den största utmaningen för att testa om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är mogen och effektiv” medges cyniskt i motiveringen. Länderna på västra Balkan är med andra ord helt enkelt ett försökslaboratorium för tillämpningen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Ett laboratorium byggt över Jugoslaviens döda kropp!
Därför har ledamöterna från Greklands kommunistparti röstat nej till betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   –.Den 16 juni 2003 antog Europeiska rådet i Thessaloniki handlingsplanen för västra Balkan och några dagar senare utfärdade stats- och regeringscheferna i EU-medlemsstaterna, i de blivande medlemsstaterna och i stabiliserings- och associationsländerna en gemensam deklaration om dessas framtidsutsikter och möjlighet till anslutning till Europeiska unionen.
Detta betänkande tar upp de ståndpunkter som uttrycks i dessa initiativ och i synnerhet möjligheten för länderna i sydöstra Europa att i framtiden anslutas till EU. Det syftar också till att lägga fram tydliga riktlinjer för de länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen om bästa sättet att ta itu med de utmaningar som är specifika för vart och ett av dessa länder i deras ansträngningar att närma sig Europeiska unionen och i fråga om de förhandlingar som de har inlett med olika europeiska institutioner.
Vid en tidpunkt när kriterier läggs fram för dessa stater och standarder fastställs gör vi klokt i att råda medlemsstaterna att visa samma ödmjukhet och samma förmåga att ta emot kritik när det gäller de frågor som de själva tar upp och att tänka igenom dem noga, särskilt i samband med försvar av människors liv och att bedriva en aktiv politik mot korruption, organiserad brottslighet och handel med människor, vapen och droger.
Den föreslagna stabiliserings- och associeringsprocessen kan bli en ambitiös strategi för anslutning och jag har därför röstat för betänkandet. 
Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Joost Lagendijks betänkande stöder andemeningen i det gemensamma yttrandet i Thessaloniki i juni 2003 med en formulering som ”att förbereda länderna i sydöstra Europa inför deras kommande integrering i EU-strukturerna är en högprioriterad fråga för Europeiska unionen”. Stabiliserings- och associeringsprocessen anses vara ett avgörande steg i detta hänseende.
Jag, för min del, har inte någon ”sluten” uppfattning om europeisk integration. Här dränks vi i hyckleri: skall Bosnien och Hercegovina ”ta ansvar för sin egen utveckling och lita mindre på det internationella samfundet”? Vi väntar på att se vad de skadliga sociala och institutionella effekterna leder till efter ett oändligt protektorat som producerar vad oberoende bosniska forskare benämner ett ”beroendesyndrom”. Dessutom, hur kan vi tala om ”neutralitet”, då EU:s ekonomiska, politiska och militära åtgärder har uppmuntrat först Montenegro och sedan Kosovo att kämpa för självständighet, för att sedan bara kräva att de skall överge tanken? Den första utmaningen är att göra slut på protektoraten. Detta kräver en kritisk bedömning av Europaparlamentet, där man tar hänsyn till uppfattningarna i de berörda samhällena och till de preferenser och det ansvar som EU och Nato har. Detta återspeglas inte i detta betänkande och därför har jag lagt ner min röst. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.

(4)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om den muntliga frågan (B5-0413/2003) från Michel Rocard för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om situationen i dag för de europeiska nätverken och Info Point-kontor. 
Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Vårt utskott har ställt denna muntliga fråga, eftersom våra medlemmar, allmänheten och personalen på Info Point-kontoren har erfarit att kommissionen skrev till Info Point-kontoren i september 2003 och informerade dem om att med verkan från den 1 januari 2004, valårets början, det finansiella stödet skulle inskränkas till dessa informationskontor, som är av så stor betydelse för allmänheten. De som drabbas av denna åtgärd är omkring 270 Info Point-kontor i Europeiska unionen som vart och ett tar emot cirka 20 000 euro årligen till stöd för sitt arbete, men det drabbar i princip inte andra Info Point-kontor som är en del av andra större strukturer med anknytning till andra institutioner såsom nationella och regionala parlament.
Jag vill börja med att påpeka att kommissionen inte ansåg att det var nödvändigt att informera parlamentet om detta, vare sig skriftligt eller inom ramen för den interinstitutionella gruppen för information, vilken som ni torde vara medveten om är sammansatt av ordförandena för parlamentets utskott och de kommissionärer som är ansvariga för informations- och kommunikationspolitiken. Jag överlåter åt er att bedöma kvaliteten på de interinstitutionella förbindelserna! I detta fall handlar det emellertid inte om ett renodlat finansiellt problem, såsom ofta är fallet i fråga om program och projekt inom andra områden. Detta handlar däremot om den strikta tolkningen av den nya budgetförordningen och om de allvarliga följder – för oss och kommissionen – som blir resultatet av en så rigorös tillämpning av denna lag.
Vi är väl medvetna om att den nya budgetförordning som vi har antagit i detta parlament inte tillåter bidrag till driftskostnader, men vi måste trots detta finna en lösning på detta allvarliga problem, så att berörda Info Point-kontor kan fortsätta att fungera under 2004 och informera allmänheten om Europeiska unionens verksamheter och vårt dagliga arbete.
Kommissionen bör ha klart för sig att även om Europavalen ofta beskrivs som en angelägenhet för parlamentet, så är det inte hela sanningen; de är mycket mera en process av aktivt offentligt deltagande där även kommissionen bör ta del. Info Point- och Carrefour-kontor ger viktiga bidrag till EU:s informations- och kommunikationspolitik, och deras betydelse bör inte underskattas, särskilt inte i en tid då utvidgningen är inom synhåll och med tanke på det fortsatta och ökande behovet av informationskampanjer.
Europavalen och undertecknandet av EU:s nya konstitution är nära förestående och kräver särskild uppmärksamhet utöver den löpande informationen om vad som händer i EU. Dessa informationskontor, som i första hand har som uppgift att lämna information till lokalbefolkningen och människor som bor i regionerna, är oumbärliga, och jag skulle därför vilja ställa tre frågor till er, och jag vädjar till er att besvara dem, herr kommissionär. Vad tänker kommissionen göra för att se till att nätverken och Info Point-kontoren obehindrat kan fortsätta sitt värdefulla arbete under ett år då vi kommer att vara med om både val till Europaparlamentet och EU:s utvidgning? Hur tänker kommissionen säkra den framtida finansieringen av detta arbete? När kommer kommissionen att fatta beslut om hur finansieringen skall gå till i framtiden? 
Kinnock,
   . – Jag beklagar att parlamentet inte informerades. Detta är utanför mitt ansvarsområde, men jag har fått höra att det inte var avsiktligt, och jag vill inte att det skall leda till någon försämring i det grundläggande samarbetet mellan våra institutioner. Vi förstår de starka reaktionerna, särskilt som det arbete som utförs inom informationssystemet och informationscentren är av stor vikt inte bara för parlamentsledamöterna utan också för var och en som arbetar för att skapa förståelse för vad Europeiska unionen gör och står för.
Parlamentsledamoten har klargjort att hon liksom många andra ledamöter är kritisk mot kommissionens beslut att från och med nästa år dra in de administrationsbidrag som hittills beviljats nätverk och Info Point-kontor. Jag skulle därför vilja klargöra exakt vilka informationskanaler vi talar om, och beskriva de typer av bidrag som kommissionen ger till dem, hur stora bidragen är och vilka effekter de får. Jag skall också ge parlamentsledamoten och kammaren den senaste informationen om kommissionens senaste åtgärder, som ett direkt svar på hennes fråga och som svar på de många frågorna och uttalandena om detta ärende från parlamentsledamöter och andra.
Det finns för närvarande över ettusen kontor och nätverk för information till allmänheten på gräsrotsnivå som lyder under kommissionens generaldirektorat för press och kommunikation. De är belägna i vad som brukar kallas ”värdstrukturer”, vilka i regel är nationella, regionala eller lokala myndigheter, icke-statliga organisationer eller universitet. Informationskanalerna och nätverken omfattar 126 Carrefour-kontor för landsbygdsinformation och landsbygdsutveckling, 140 Info Point Europa-kontor (IPE) i tätorter inom unionen, nästan 800 Europeiska dokumentationscenter (EDC) som i allmänhet finns vid stora högre utbildningsanstalter i hela världen samt ett nätverk av cirka 500 experter på ett eller flera områden av Europeiska unionens politik som kan tala vid konferenser och i andra sammanhang och som ingår i vad som brukar kallas ”Team Europe”.
Alla dessa allmänna informationskontor får stöd in natura från kommissionen. De huvudsakliga typerna av stöd är: fri offentlig dokumentation och publikationer, cirka tre miljoner trycksakskopior per år och specialiserad assistans från en specialiserad hjälpcentral till en kostnad av runt 1,5 miljoner euro per år, fri utbildning för personal motsvarande cirka 800 personarbetsdagar per år, tillgång till ett interaktivt intranät och ett utbytesprogram för personal som omfattar 3 000 personarbetsdagar per år.
Dessa tjänster är ämnade att hjälpa informationskontoren att ge frågeställarna snabba och aktuella svar på deras frågor om EU:s politik, program och bidragsmöjligheter. De är inte hotade. Det har länge varit kommissionens avsikt att inte bara upprätthålla denna tekniska assistans utan också att utöka den.
Samtidigt är det viktigt att notera, för att undvika eventuella missförstånd, att det bara är de 266 värdstrukturerna för de två första typerna av informationsställen och nätverk – Info Point Europa-kontoren och Carrefour-kontoren – som någon gång har fått administrationsbidrag från kommissionen sedan GD Press fick ansvar för dem 2001. Bidragen är i allmänhet på cirka 20 000 euro per år, eller 5,4 miljoner euro totalt. I de flesta fall har de pengar som givits till värdstrukturerna kompletterats av större bidrag från anslagsgivare i respektive land.
Som parlamentsledamöterna vet tillåter den budgetförordning som trädde i kraft den 1 januari 2003 inte längre direkta administrationsbidrag till externa organisationer utan antingen en inbjudan att lämna projektförslag eller upprättandet av en rättslig grund för utgifter.
Jag vill också tillägga att generaldirektören för GD Press i sin verksamhetsberättelse för 2002 kände sig föranledd att infoga en reservation om förvaltningen av informationsställena, eftersom en lämplig grad av övervakning och kontroll av ett relativt stort antal små bidrag inte kunde garanteras med de tillgängliga resurserna. Farhågorna bekräftades nyligen av kommissionens internrevisionstjänst, som för det första rekommenderade att andra arbets- och revisionsmetoder skulle tas fram, för det andra att mer ändamålsenliga administrationsverktyg skulle införas, och för det tredje att standarden för avtal och utgiftsstrukturer skulle höjas.
Kommissionen bekräftar därför att det förslag som antogs den 29 september 2003 om indragning av bidrag från och med 2004 helt och hållet var i överensstämmelse med budgetförordningen och dess genomförandebestämmelser. Detta var därför riktigt, från rättslig såväl som praktisk synpunkt.
Kommissionen inser naturligtvis att beslutet har lett till skarpa reaktioner och protester från många nationella informationssamordnare, flera medlemsstater och flera Europaparlamentsledamöter. Vi förstår skälen till detta men vi försöker på samma gång efterleva lagtexten såväl som andan i Europeiska unionens lagar.
Utöver ändringsförslaget till 2004 års budgetförslag som har lagts fram i parlamentet, och införandet i reserven av anslagen under tre av de budgetposter som är relaterade till verksamheten i GD Press, ålades kommissionen uppgiften att försöka nå en uppgörelse som så långt det var möjligt tillgodoser de krav på kontinuitet i verksamheten som parlamentet eftersträvat, och som samtidigt garanterar en ekonomisk övervakning och kontroll.
Kommissionen är medveten om att det kommande året är särskilt viktigt från politisk synpunkt, och som svar på parlamentsledamotens fråga skulle jag vilja säga följande:
För det första konstaterade kommissionen vid sammanträdet den 11 november 2003 att vi måste ta upp frågan om bidrag till värdorgan igen, med syftet att kunna fatta ett slutgiltigt beslut mot bakgrund av resultatet av trepartsmötet om budgeten den 13 november.
För det andra, om det nuvarande systemet skall kunna bevaras under 2004, skulle det behövas ett beslut av kommissionen som gör det möjligt att åsidosätta den regel i budgetförordningen som föreskriver en inbjudan att lämna projektförslag som åtföljs av lämpliga övervaknings- och kontrollbestämmelser som är anpassade till resultatet av riskanalyser och stöds av en gemensam programförklaring från de tre institutionerna. Denna lösning skulle vara berättigad endast under ett år, men skulle kunna utgöra ett slags övergångsfas som skulle garantera den kontinuitet som parlamentsledamoten efterlyser.
Den föreslagna lösningen behandlades därefter vid trepartsmötet om budgeten och kommer nu formellt att läggas fram för godkännande vid förlikningskommitténs möte den 24 november 2003.
Vad gäller parlamentsledamotens tredje fråga har kommissionen uppdragit åt GD Press att formulera förslag som garanterar att medborgarna i unionens 25 medlemsstater får ordentlig tillgång till omfattande information. Dessa förslag, som skall formuleras i ett meddelande som förhoppningsvis kommer att utarbetas före jul, kommer att bygga på meddelandet från juli 2002 om Europeiska unionens informations- och kommunikationsstrategi, och kommer att följa fyra principer för administration av informationsställen som formulerades i detta meddelande: en tydligare profil, bättre samordnade och mer decentraliserade informationskanaler och informationsnätverk, närmare samarbete med medlemsstaternas myndigheter och ökat samarbete över institutionsgränserna.
Informationskontoren fungerar som en unik och viktig länk mellan Europeiska unionens politiska beslutsmekanismer och de medborgare som vi alla är ansvariga inför. Kommissionen kommer därför att göra sitt yttersta för att se till att de fortsätter att fungera som sådana resurser vid de center som finns runt omkring i unionen, vilket naturligtvis är ett av de inslag som gör dem som mest värdefulla. 
Bayona de Perogordo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Kinnock! Jag vill tacka er för att ni är här idag för att svara på denna fråga och ni kommer att hålla med mig om att förtjänsten hos vissa åtgärder är att väcka enhällighet, även om enhälligheten, som i detta fall, talar till förmån för ett avslag. Ni hittar inte en enda person i denna kammare som stöder detta borttagande, ni gör det inte och jag vill upprepa att kommissionen inte på något vis gör det. 
Vi befinner oss i en märklig situation, vilket är konstigt, eftersom det trots den budgetplanering som vi håller på med nu, med förlikning planerad till nästa måndag, finns det en brist på framförhållning för budgeten, med andra ord, den förordning som träder i kraft den 1 januari 2003 och som inte uppmärksammades av något av kommissionens organ fram till meddelandet den 29 september, enligt vilket det ansågs att frågan om bidrag till informationskontor var löst.
Jag kommer inte att poängtera betydelsen av informationskontor, eftersom Neil Kinnock själv har poängterat detta – med era ord, de är en väsentlig beståndsdel. I förmiddags i den gemensamma debatten sade Heide Rühle och Ruth Hieronymi samma sak, Christa Prets har just sagt det och jag tror att vi alla är överens. Europaparlamentet har för övrigt betonat det vid ett flertal tillfällen, till exempel i betänkandet om informations- och kommunikationspolitiken som jag hade äran att föredra inför kammaren.
I betänkandet underströk jag att informationskontor var till nytta för att nå ut till alla delar av Europeiska unionen och att de kan användas som mötesplatser och redskap i parlamentsledamöternas arbete i sina respektive valkretsar. I ändringsförslag 42 i Rühlebetänkandet som kommissionen röstade emot i förmiddags, betonades också betydelsen av dessa informationskontor. Effekten av borttagningar har också betonats av Neil Kinnock, såtillvida att 270 kan få sina bidrag indragna och ett tusental skulle komma att beröras. Jag tycker därför att det är viktigt att leta efter övergångslösning, såsom att gradvis minska bidragen under 2004.
Jag vill också reda upp en viss motsättning mellan kommissionens hållning i Interinstitutionella gruppen för information och dess inställning till informationskontor. Den 23 september i år var vi på ett möte med Interinstitutionella gruppen för information och vi lade än en gång märke till kommissionsledamot António Vitorinos entusiasm för behovet att medla i fråga om dessa åtgärder och att samordna aktiviteten mellan alla parter inför de tre stora utmaningar som ligger framför oss: utvidgningen, den nya konstitutionen och Europavalen. Sex dagar senare publicerade man det meddelande som vi debatterar idag.
Det är svårt att tro att det inte fanns någon kännedom om det och att det inte skulle ha nämnts alls i Interinstitutionella gruppen för information. Alejo Vidal-Quadras Roca, ordförande i informationsgruppen, betonade det i ett brev adresserat personligen till kommissionsledamot Vitorino. Därför tror jag att det finns ett välgrundat tvivel över vad vi skall lita mest på: hans vackra ord eller hans bestämda agerande, och vi anser att de båda skall stämma överens.
Med tanke på behovet av att finna en rättslig grund för inbjudandena om erbjudande att delta, skulle jag föreslå att kommissionen inför tre principer. 
För det första handlar det om en förenkling av förfarandet. Informationskontor är små enheter, de är inga multinationella företag som kan avdela en enhet till att fylla i tusentals formulär för att få stöd eller gemenskapsbidrag. För det andra borde personalen på dessa informationskontor ges en yrkesstatus och göras till verkliga informations- och kommunikationsspecialister och inte bara en tillfällig bemanning för att dela ut broschyrer – som Neil Kinnock uttryckt det. För det tredje, proportionalitetskriteriet för att förse en politik som informations- och kommunikationspolitiken, som är nödvändig för Europeiska unionens framtid, med tillräckliga ekonomiska medel. 
Zrihen (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Denna debatt är mycket viktig eftersom den väcker den grundläggande frågan om sammanhållningen mellan Europeiska unionens olika organ. Den visar tydligt att vi kan fundera ut de mest nytänkande politiska idéer, men när budgetmaskinen är i gång är den enögd. 
Juan José Bayona de Perogordo betonade detta. Bedömningen som vi alla gör, eftersom det råder en imponerande enighet i denna fråga, är att vi måste kompensera för det demokratiska underskottet mellan oss och allmänheten. I en mindre omfattning borde vi också kompensera för bristerna när det handlar om intern kommunikation och information. 
Jag är en produkt av vuxenutbildning och är övertygad om att kunskap och information är nyckeln till ett aktivt och ansvarsfullt samhällsengagemang, så jag kan inte annat än att välkomna det utmärkta arbete som utförs vid Info Point Europa-kontoren. De strävar efter att utbilda, de är nytänkande, de har en anmärkningsvärd initiativförmåga och framför allt gör de att vi kan öka vårt medvetande om Europeiska unionen och sprida dess budskap till dess medborgare av alla åldrar, på alla platser och inom alla kulturer med en närhet som inte går att uppnå på annat sätt och som andra institutioner inte kan mäta sig med.
Jag vill också påpeka att detta är möjligt genom att vi tillhandahåller ekonomiskt stöd. Vi tar i själva verket hjälp av andra krafter för att utföra vår kommunikativa roll. Dessa andra krafter är lokala krafter som naturligtvis är medvetna om Europafrågan, men som, om vi inte anstränger oss mer, kanske vill återgå till sin ursprungliga roll och överge denna vitala aspekt. 
Om stödet som vi kommer att garanteras inför 2004 skulle ge oss mer tid att utarbeta ramar för samarbete som gjorde att detta system kunde permanentas, skulle det verkligen bli effektivt. Det skulle också göra att vi, eftersom de övriga samarbetsparterna också har ekonomiska oförutsedda utgifter, att fortsätta arbetet och göra upp planer för kommande år. Det vore osunt att bortse från dessa förslag, och riskera att hämma öppenheten och därmed den europeiska demokratin. Jag tror att lösningarna är enkla: förenkling av administrationen, respekt för arbetet och, vilket kanske också krävs, en granskning. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Beslutet som fattades i slutet av september av kommissionens generaldirektorat för press och kommunikation om att dra in stöd till verksamheten på Info Point Europa-kontoren och Carrefour-kontoren har gett upphov till stor besvikelse och stor förvåning bland kontorens chefer och medarbetare. Europeiska unionens medborgare kommer också att bli förlorarna till följd av dessa indragningar av stöd till verksamheten för 2004. 
Låt oss vara ärliga. I en tid då Europeiska unionen har oerhörda svårigheter att komma medborgarna närmare och tydliggöra sin profil, bildas återigen en obestridlig klyfta. Stängningen av Carrefour-kontoren är till exempel en stor förlust när det gäller den information som ges i områden som främst består av landsbygd. De decentraliserade strukturerna är en nödvändig tillgång och med tanke på det oerhört omfattande informationsarbete som skall utföras måste dessa strukturer vara kvar eller till och med få mer pengar för att de skall kunna spela sin roll fullt ut.
I en tid när Europa står inför en viktig vändpunkt i sin historia, och gagnas av den förestående utvidgningen och av en konstitution, skulle det vara oacceptabelt att sätta stopp för den nödvändiga och vitala hjälpen från Info Point Europa-kontoren. Mot bakgrund av detta måste vi förena alla våra ansträngningar för att söka efter en godtagbar lösning, för vi är alla bekymrade. Info Point Europa-kontoren är och måste fortsätta att vara en av gemenskapens kommunikationskanaler. Deras aktivitet och ansträngningar har bevisat deras effektivitet. Info Point Europa-kontoren har alltid gjort allt för att utföra det uppdrag de fått i förtroende och på så vis agerat som en länk till en dynamisk plattform. Eftersom de ligger nära medborgarna har de gjort det möjligt att bibehålla ett europeiskt socialt nätverk. Skall vi fortsätta att vända dövörat till inför allmänhetens förväntningar och ständiga behov av information om vår interinstitutionella verksamhet? 
Eftersom jag är medveten om detta behov och övertygad om den viktiga roll som dessa strukturer har, uppmanar jag kommissionen att se över sitt beslut och låta dessa europeiska informationsnätverk fortsätta att utföra de uppgifter vi har anförtrott dem och som nu är viktigare än någonsin. Jag tackar kommissionsledamoten för att han är här och som ett svar på hans kommentarer vill jag säga att det är desto bättre om det finns andra dokumentationscentrer som har kommissionens stöd, men det döljer inte det faktum att informationsbristen är alltför påtaglig och inte uppskattas av allmänheten. Om det krävs en rättslig grund, vilket mycket väl kan vara fallet, måste det upprättas en. Det behövs dock ett minimum av tid för att lösa denna typ av problem och det betyder inte fyra månader, herr kommissionär. Det verkar vara alltför kort och kommissionens metoder långtifrån belevade, så vi hoppas att förslaget om ett trepartssamtal får ett positivt gensvar. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar, för även jag är av åsikten att stängningen av de lokala Info Point Europa-kontoren skulle vara negativt för bilden av Europeiska unionen. 
För det första är dessa informationskontor nära medborgarna och detta på ett bokstavligt vis. Informationskontor finns rent fysiskt på plats i regionerna. Närheten till kontoren gör att de som söker information inte behöver resa långt, vilket sparar tid och pengar för dem. Jag tycker att detta är EU:s trumfkort och ett sätt att vara kundanpassad. 
För det andra har Europaparlamentet redan klargjort sin hållning i fråga om Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik och därigenom uttalat önskan att få kommunikationen så nära medborgarna som möjligt. I sitt resolutionsförslag uttrycker man önskan att satsa på ett mer välfungerande informationsnätverk, där Info Point-kontoren ingår. Ordet var ”satsa”, inte ”stänga”. Jag citerar: ”Europaparlamentet anser att åtgärder måste vidtas för administrativ anpassning, strukturering och utbildning av personal, för att kontoren i tredje land och
informationscentrumen skall fungera effektivt, vilka även skulle kunna användas av Europaparlamentets ledamöter i deras respektive valkretsar.”
När vi talar om att föra Europeiska unionen närmare medborgarna och överbrygga den klyfta till medborgarna som forskning visar att det verkligen finns, då är satsningar på Info Point-kontoren en del av lösningen. Jag skulle vilja vädja om att vi på inga villkor stänger dessa kontor, utan tvärtom förbättrar deras funktion, i synnerhet nu mot bakgrund av valen och utvidgningen som äger rum under 2004. Vi får inte spara när det gäller att marknadsföra Europeiska unionen, en union som bidrar till fred, säkerhet och välstånd för medlemsstaterna. 
Perry (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag beklagar att kommissionär Kinnock är den som under eftermiddagen har fått ta mot all denna kritik, för jag betraktar honom på intet sätt som personligen ansvarig för den situation som vi nu befinner oss i.
Jag skall ställa några enkla frågor som vi alla vet svaren på och där vi alla är överens. Behöver den genomsnittlige europeiske medborgaren mer information om Europeiska unionen? Ja. Behövs informationen i medlemsstaterna och på lokal nivå snarare än i Bryssel? Ja. Bidrar Info Point-kontoren till att tillgodose detta behov? Ja. Är det kommande året, med utvidgningen, med den nya konstitutionen och med val, ett år då det kommer att behövas mer information än vanligt? Ja. Organiserar och prioriterar kommissionen på ett lämpligt sätt i informationspolitiken? Det är tveksamt.
Självklart måste utgifter vara i överensstämmelse med lagen och om en rättslig grund är nödvändig måste man finna en. Vi anlitar advokater just för att de skall kontrollera dessa saker i god tid, varsko om eventuella problem och föreslå lösningar. Vi kände till problemet i januari och kommissionens lösning var att skicka ett brev till Info Point-kontoren i slutet av september. Detta är absolut inte tillfredsställande. När allt kommer omkring är utgifterna ganska minimala. Bidragen har delats ut under många år.
Om kommissionen betvivlar nyttan av Info Point-kontor och det mer effektiva informationsprogrammet skulle jag vilja uppmärksamma statistik från nyligen gjorda undersökningar. 90 procent av spanjorerna har aldrig hört talas om konventionen. 31 procent av tyskarna har aldrig hört talas om kommissionen och 25 procent av britterna vet inte ens om att Förenade kungariket är medlem i Europeiska unionen – men sju procent av dem tror att USA är medlem!
Det engelska språket är rikt på uttryck. Låt mig försöka hitta några som passar denna situation. Det är svansen som styr. Kommissionen verkar inte kunna se skogen för alla träd. Experter bör alltid stå på lut, inte fatta beslut. Jag skulle kunna fortsätta med vulgära uttryck om bryggerier och om att ha fester där. Det finns ingen större rättslig komplikation här – det hela är ett tekniskt problem. Om kommissionen hade haft klara och godkända prioriteringar och kunde se skogen för alla träd skulle vi inte ha denna debatt denna eftermiddag.
Jag välkomnar kommissionär Kinnocks uttalande, men han vet lika väl som vi att det kommer alldeles för sent och egentligen inte borde ha varit nödvändigt. Detta är tråkigt nog ytterligare ett självmål av kommissionen. Jag hoppas att brevet som skall skickas till Info Point-kontoren kommer att innehålla en ursäkt. 
Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag kommer inte att understryka betydelsen av nätverken och Info Point-kontoren eftersom jag tror att vi alla, både kommissionen och parlamentet, är överens om detta. 
Jag tänker för min del reflektera över en fråga av mer ekonomisk karaktär, nämligen budgetförordningen, den nya budgetförordningen. Jag tror att vi alla är överens även i den frågan. Vi samarbetade, parlamentet godkände den och den har antagits. Allt som återstår är att genomföra den. Vi är också överens om att arbetsordningen för budgetförordningen måste följas, då även den arbetsordning som gör att vi kan ha en genuin öppenhet när vi genomför budgeten. Om vi dessutom har förstått det hela rätt, så har kommissionen fått varje extra anslag som krävts för genomförandet. Herr Kinnock, jag tror att detta är grundläggande, inte bara i detta fall utan även i framtiden. 
När det gäller att genomföra budgeten är det dock också nödvändigt att pengarna finns tillgängliga i tid. Vi talar inom industrin om ”i rätt tid” och det är det som är problemet. Vi befinner oss nu i en sits där kommissionen inte varit tillräckligt förutseende och där man, istället för att komma till oss och förklara att det fanns ett problem eller vissa svårigheter, väntade tills allmänheten och nätverken gjort oss uppmärksamma på det och vi är nu extremt oroade. 
Kommissionen var inte bara långsam när det gällde att varna oss, herr Kinnock, viktigare är att flera saker dolts. Man talade till exempel om för oss att ”flera strukturer har gått med på att de inte skall få några pengar”. Jag håller inte med! Flera strukturer har gått med på att ta emot stöd in natura, men de har aldrig sagt att de inte behövde några pengar. Jag tycker att denna attityd är ganska obehaglig, eftersom vi måste vara så ärliga som möjligt i vårt samarbete. 
Nu måste vi komma fram till en lösning för 2004 och jag tror att vi kommer att göra det på måndag. Jag hoppas i alla fall det, så att den kan fungera ända till 2005. Vad vi nu behöver är en försäkran från kommissionen att den kommer att kunna genomföra den lösning som jag är säker på att vi kommer att hitta, utan att misslyckas och i god tid, så att Info Point-kontoren kan fortsätta sin verksamhet. Detta är absolut nödvändigt, för som vi redan sagt har inte EU råd med några fler demokratiförluster. EU kan fortsätta att arbeta på en administrativ nivå, men utan medborgarna kommer detta inte att fortgå länge och Info Point-kontoren är en av de mest betydelsefulla länkarna som skall se till att vi äntligen uppnår ett medborgarnas Europa. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka Michel Rocard, som inte är här idag, för att ha tagit upp denna fråga i Europaparlamentets plenarsammanträde. 
Herr kommissionär, det händer ofta, som Roy Perry sade, att fel person kritiseras. Så, det finns ingen rättslig grund. Jag tror inte heller att det finns någon politisk vilja eller, om det skulle finnas någon, är den i alla fall otillräcklig. Och om den politiska viljan fattas händer det, som i detta fall, att folk söker en lösning på en del av problemet för en kortare övergångsperiod, utan att komma med en egentlig lösning för framtiden. 
Vi politiker som sysslar med EU har helt klart för oss att nationella politiker har en uttalad tendens att skjuta över sina egna brister, fel och tillkortakommanden på EU och uttala förbannelser över unionen. Det är ingen konst att göra det, det går hem bra och risken att man skall komma på dem är i regel liten. Jag tror att informationskontor som handlar om Europeiska unionen motarbetar denna sortens tendenser.
De vet hur medierna rapporterar om saker och ting och inte bara i deras egna länder. Rapporteringen om Europeiska unionen är bristfällig även i andra länder, även där behöver detta motarbetas och de informationskontor som har möjlighet att tillhandahålla objektiv information är de kontor som arbetar för Europeiska unionen. 
Om Info Point-kontoren och Carrefour-kontoren försvinner, och vi hör nu att det kanske kommer att bli en övergångsperiod på ett år eller eventuellt längre, skulle det verkligen inte motarbeta denna tendens. Det är inte det att vi behöver ett eller två år på grund av valen nästa år, nej, vad vi behöver är en lösning för framtiden! Herr kommissionär, för mig handlar det om en djup övertygelse om att, om vi talar om att fördela makten som vi har gjort vid ett flertal tillfällen idag, då måste vi också beakta behovet av att sätta parlamentets och kommissionens kontor i medlemsstaterna i förbindelse med Info Point-kontoren och Carrefour-kontoren, för att stärka vår närvaro i det aktuella området. Vi måste utvidga informationstjänsten och vi måste ändra våra prioriteringar. Det är helt nödvändigt att vi engagerar medlemsstaternas frivilliga krafter i dessa informationskontor och arbetar för att förbättra samarbetet med lokala organisationer för att öka effektiviteten och förbättra de ekonomiska förhållandena. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! På detta vis räddar kommissionsledamoten sig själv med detta utmärkta öppningstal där han säger just vad vi ville höra. Det är tydligen så en smart och erfaren kommissionsledamot arbetar, men tack Neil Kinnock för vad ni just sagt. 
Men den där dagen den 29 september när generaldirektoratet för press och kommunikation sände ett brev till alla informationskontor var det som om en isklump släppts ned i badvattnet. Det fick båten att gunga och folk greps av panik. Det är tydligt att man inte kan agera på detta sätt och vi alla här är ett bevis på det. 
Dessa Info Point-kontor har startats först på senare år och kommissionen gjorde själv den intelligenta anmärkningen att dessa kontor har ett ytterst värdefullt bidrag att komma med, eftersom de har mycket erfarenhet och kan arbeta flexibelt och mycket nära civilsamhället och befolkningen samt att de var ett helt nödvändigt redskap i Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik, företrädandes EU ute på fältet. Förträffligt. Ni gav själv bevis för detta då kommissionen, och som jag ser det även ni själv i framtiden skall se till att det finns informationskontor ute på fältet. 
Det har redan nämnts här att behovet av information ökar. Utvidgningen kommer att skapa ett konstant behov av information i alla medlemsstater. Människor måste få information om resultaten av regeringskonferensen, med andra ord om konstitutionsfördraget. Det är ett dokument på mer än 300 sidor, som än så länge lästs av under två procent av unionens medborgare. Valen till parlamentet och i synnerhet försöken att öka människors intresse för att rösta i dem, är förstås mycket stora åtaganden, som informationskontoren lämpligen kan åläggas att sköta. 
Kontrollmetoderna måste förbättras. Om det handlar om att några informationskontor inte skött sig så bra, skulle jag vilja att kommissionsledamoten kommenterade det, men detta kan naturligtvis inte få drabba hela nätverket med de kontor som skött sig väl. 
Jag är en mycket varm anhängare av att kommissionen nästa år försöker hitta en bättre, mer lättarbetad och mer lättkontrollerad lösning. Behovet av information växer allt eftersom det beslutas om allt fler frågor här i Europas centrum och därför stöder jag kommissionsledamoten i hans reformer. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka de parlamentsledamöter som har lagt fram denna muntliga fråga inför kammaren, även om jag tycker att sättet det gjorts på är för milt och vagt med tanke på hur allvarlig och komplicerad frågan som väckts är. Kommissionsledamot Kinnocks svar, som också var för försiktiga, närapå skamsna, bekräftar att den instabilitet som vi fördömer är verklig och problemen likaså. Vi ställde dessutom redan den 9 oktober 2003 en skriftlig fråga: jag var den förste som skrev under den, men den signerades av 48 parlamentsledamöter från alla de politiska grupperna. Frågan handlade på ett mycket mer detaljerat och specifikt sätt om oron från dem som arbetar, vissa sedan många år, på informationscentrer, Info Point- och Carrefour-kontor, alla EU:s informationskontor. Eftersom vi fortfarande inte har fått något skriftligt svar, åtminstone inget som jag har sett, tar jag mig friheten att snabbt gå igenom punkterna i frågan. 
Inledningsvis betonades hur Europaparlamentet, precis som det gör idag, ofta har uppmärksammat hur viktigt det är att dessa nätverk för informations- och kommunikationspolitiken upprättas i mer eller mindre alla medlemsstater. Kommissionen intog en liknande ståndpunkt och detta i två officiella dokument: meddelandet KOM(2001) 354 och meddelandet KOM(2002) 350, som avslutades med nästan samma ord, med innebörden att Info Point-kontoren, informationscentren och Carrefour-kontoren är ovärderliga med sin erfarenhet, flexibilitet och omedelbara närhet till civilsamhällets företrädare och till medborgarna.
Till och med Romano Prodi lovordade särskilt dessa institutioner i ett svar på en annan fråga den 27 september 2002. Inte bara det, han sade att kännedomen om Europeiska unionens föreslagna åtgärder och genomförda projekt nu ökar tack vare informationsnätverken. Det är därför vi är desto ledsnare och mer förbryllade när vi läser det brev av den 29 september 2003 i vilket GD Press, i motsats till alla dessa fina löften, meddelade de nationella strukturer som har hand om dessa nätverk att ett förlängt avtal för 2004 inte skulle innehålla rätten till stöd, medan kommissionen i framtiden enligt textens lydelse vill undersöka nya samarbetsformer. Som kommissionsledamot Kinnock sade beror allt detta på att budgetförordningarna nr 1605 och nr 2342 trädde i kraft den 1 januari 2003. 
Detta är en helt ny situation som gör att frågan uppstår om nätverken överhuvudtaget kommer att finnas kvar och i vilket fall som helst drastiskt minskar möjligheten till dialog med medborgarna vid just en tid då denna dialog tvärtom borde ökas. Herr kommissionär, det finns ett stort behov, ja, en oändlig törst efter kunskap – som andra ledamöter har uttryckt det, även från oppositionens sida – i en tid då vi närmar oss Europavalen, då den europeiska konstitutionen tar form och då utvidgningen snart äger rum, vilket förstås innebär att detta informationsbehov kommer att öka ännu mer. 
Jag skulle dock vilja betona behovet av ett omedelbart svar på de spörsmål som ställdes i den skriftliga frågan. Vad tänker kommissionen göra för att handla i god tid, till exempel för att ge rättskapacitet åt Carrefour-kontor och Info Point-kontor genom att tillämpa artiklarna 54, 55 och 185 i rådets förordning nr 1605/2002? Framför allt krävs dock ett omedelbart svar under 2004, det räcker inte att säga att ”vi ger garantier för ett år, men vi är inte säkra för en längre tid än så”. När jag säger detta tänker jag främst på de ekonomiskt mest missgynnade områdena, på Carrefour-kontoren på landsbygden, särskilt i bergstrakter, där de ofta är de enda oersättliga informationskällorna och ett tecken på att den europeiska institutionen är nära folket, i synnerhet i dessa mest missgynnade områden. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka Michel Rocard för att ha tagit upp denna viktiga fråga. Medlemsstaternas Info Point Europa-kontor är allmänhetens naturliga och enkla kanal för att inhämta information om Europeiska unionen. Det har visserligen sagts här flera gånger, men jag känner ändå att jag också behöver upprepa det. Som kommunikationskanal är de kanske inte oersättliga, och deras verksamhet står och faller inte med kommissionens stöd. Icke desto mindre är de av enorm betydelse.
I mitt hemland är det bästa med Info Point Europa-kontoren att de finns nära invånarna. Om EU tycks som något avlägset så är det åtminstone inte deras fel. Tvärt om är det ofta just Info Point-kontoren som underlättar situationen. EU-informationscentrer finns på landsbygden, medan Info Point Europa-kontor finns i de regionala biblioteken. Invånarna kan enkelt hitta den information de söker och gör det också. Dagligen söker människor i Finland information om till exempel utkastet till EU-konstitution på dessa platser. 
Vi Europaparlamentets ledamöter är ofta de som allmänheten rådfrågar om olika saker. Men eftersom lagstiftning är vår huvuduppgift har det otvivelaktigt underlättat mitt arbete att i många ärenden kunna hänvisa människor med frågor till Info Point-kontorens tjänster.
Valdeltagandet i tidigare val till Europaparlamentet har varit lågt. I Finland låg det senast bara något över 31 procent. Många medborgare i Europeiska unionen upplever också att den nya konstitutionen driver på federaliseringen av unionen, och att unionens beslutsfattare fjärmar sig alltmer från gräsrötterna. Sådana farhågor måste vi kunna ta udden av genom att tillhandahålla mer relevant information.
Jag tror följaktligen inte att det är klokt att minska, eller tillkännage att vi avser att minska, den direkta kommunikationen med de europeiska medborgarna. Det är av helt avgörande betydelse att Europavalen når ut till människorna genom att de fria medierna engagerar sig i frågan, förutom unionens egna kommunikationskanaler. Allt som allt genererar detta ett ökat stöd för tanken att människorna är delaktiga i ett val och en union som berör dem själva, och etablerar föreställningen om en mänsklig europeisk union som medborgarna kan påverka.
Kinnock,
   . – Herr talman! Jag skall snabbt och, hoppas jag, med förståelse kommentera de huvudpunkter som tagits upp av flera ledamöter.
Under denna debatt har kommissionen beskrivits som hänsynslös, och våra åtgärder har beskrivits som improviserade, dåligt fungerande och för sent genomförda. Jag antar att kommissionen på vissa sätt fungerar som en tacksam måltavla för dem som vill ventilera sitt missnöje, särskilt då det finns skäl att tro att vissa svårigheter har uppstått på grund av försummelser som är oavsiktliga och inte illvilliga. Jag vill helt enkelt betona att det finns de som kritiserar kommissionen så snart det finns minsta tvivel om huruvida vi rättar oss efter unionens lagar. Detta är en politisk kritik vi måste möta. Men det blir svårt att möta den när vi anstränger oss för att upprätthålla lagen och som svar blir skarpt kritiserade för vår bristande flexibilitet och oförmåga.
Jag vet att parlamentet, och utan tvekan de som är närvarande vid denna debatt, förstår problemen. För att denna fråga skall vara fullständigt tydlig – vilket den att döma av vissa av inläggen inte är – upprepar jag att om man exempelvis tar Juan José Bayona de Perogordos förslag om en övergångsperiod vill jag bara säga att vi har åstadkommit något bättre än en övergångsperiod. Vi föreslår inte inbjudningar att lämna projektförslag. Vi har en tillfällig lösning som, vilket jag tillkännagav, innebär att vi åsidosätter en regel under 2004, men vi kommer naturligtvis att behöva rådets förståelse och medgivande.
Info Point-kontoren är inte beroende av oss för sin överlevnad. I de flesta fall, till och med i det ursprungliga förslaget att dra in anslagen, erbjöd kommissionen teknisk assistans till de informationsställen som ville ha det.
Jag hoppas att ingen kommer att lämna denna debatt med föreställningen att vi obetänksamt och hänsynslöst överger dessa viktiga informationskontor och de människor som arbetar där. Det gör vi absolut inte.
Låt mig till slut kommentera Roy Perrys inlägg, som var formulerat med sedvanlig finess och elegans och som var så mycket mer verkningsfullt då det gjordes med stor varsamhet. Han kunde ha nämnt ett antal andra klichéer, men klichéer är vad de är av det enkla skälet att det finns en sanning i dem. Han missade ”beträd ej gräsmattan” och ”nära skjuter ingen hare”. I det här fallet var det dock helt befogat och jag har full förståelse för detta.
Hela denna erfarenhet har varit en nyttig lektion i hanteringen av det övergångskrav som automatiskt uppstår när vi genomför helt nödvändiga men ganska plötsliga förändringar i våra förvaltnings- och finansieringsrelationer. Jag hoppas att vi kan tillämpa det vi lärt oss på bästa sätt. Jag hoppas också att de tillfälliga bestämmelser som kommissionen har föreslagit kommer att tas emot positivt av parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är debatten om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
– (B5-0490/2003) av Cushnahan, Van Orden, Mann, Bradbourn och Posselt för PPE-DE-gruppen, om Sri Lanka.
– (B5-0492/2003) av van den Berg och Carrilho, för PSE-gruppen, om situationen i Sri Lanka.
– (B5-0495/2003) av Collins, för UEN-gruppen, om hotet mot fredsprocessen i Sri Lanka.
– (B5-0498/2003) av Andreasen, för ELDR-gruppen, om den politiska situationen i Sri Lanka.
– (B5-0505/2003) av Messner och Lambert, för Verts/ALE-gruppen, om fredsprocessen i Sri Lanka.
– (B5-0510/2003) av Vinci, för GUE/NGL-gruppen, om Sri Lanka. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Var och en som har haft privilegiet att besöka Sri Lanka blir djupt berörda av värmen och generositeten hos landets invånare.
Det var därför välviljan och stödet blev så omfattande för den nuvarande premiärministern Ranil Wickremesinghe och LTTE då de djärvt påbörjade en fredsprocess för att få ett slut på den fruktansvärda konflikt i vilken 65 000 människor har mist livet, många tusen har blivit lemlästade, och som har åsamkat stor skada för den lankesiska ekonomin och utan tvekan även för det lankesiska folkets livskvalitet.
I Tokyo i juni 2003 utlovade världssamfundet en summa av 4,5 miljoner amerikanska dollar för att stödja fredsprocessen. Därför är det mycket olyckligt att det mellan presidenten och premiärministern har uppkommit en konstitutionell kris som hotar att omintetgöra fredsprocessen.
Jag beklagar djupt president Chandrika Kumaratungas agerande. Jag skulle vilja vädja till henne att stanna upp och tänka över konsekvenserna. Jag gör detta därför att jag är medveten om att hon trots de personliga tragedier hon har tvingats uppleva på grund av LTTE modigt vidtog de åtgärder som beredde vägen för det nuvarande fredsinitiativet. Hon bjöd in den norska regeringen att medverka så långt tillbaka som 1997. Hon lade fram ett utkast till konstitution med förslag om självstyre år 2000. Om de pågående förhandlingarna leder till varaktig fred tror jag att hennes arbete kommer att erkännas vederbörligt av historien.
Tvåpartisamarbetet i både det brittiska och det irländska parlamentet har varit av avgörande betydelse för den irländska fredsprocessens fortskridande, särskilt under problematiska perioder. Det är lika viktigt att uppnå ett liknande tvåpartisamarbete i det lankesiska parlamentet.
Genom sina åtgärder i dag skickar Europaparlamentet än en gång ett budskap av välvilja till Sri Lanka och uttrycker sin önskan om att presidenten och premiärministern tillsammans skall arbeta för landets bästa. Vi är även i fortsättningen beredda att assistera dem i strävan efter varaktig fred i deras vackra land. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Den politiska kris som råder i Sri Lanka får enorma återverkningar på fredsprocessen och på landets ekonomiska framtid.
Den politiska söndringen och rivaliteten mellan Sri Lankas president och premiärminister hotar stabiliteten och välfärden på ön. Faktum är att tre ministrar fick sparken i förra veckan, parlamentet upplöstes och undantagstillstånd utlystes. Roten till konflikten mellan ledarna är främst frågan hur den tamilska separatiströrelsen skall bemötas. Chandrika Kumaratunga vill ställa in fredssamtalen med separatisterna, medan Sri Lankas premiärminister vill fortsätta med dem. Att någon form av uppgörelse nås är avgörande för om det skall gå att hejda förtroendekrisen bland invånarna, som redan är trötta på den mer än 20 år långa konflikten med separatisterna.
Det lankesiska folket lider, och har drabbats hårt av de terroristattacker som utförts i landet och det otrygga samhällsklimat som dessa har vållat. De hoppas att det skall bli fred på deras ö, och på en trygg framtid. Dessa omständigheter måste myndigheterna i Sri Lanka ta hänsyn till. Lankeserna välkomnar visserligen framstegen i fredsprocessen med de tamilska separatisterna, men det instabila läge som presidenten har utlöst gör att landet skakas av en förtroendekris, såväl politiskt som ekonomiskt. Politiskt är det ytterst beklagligt att de norska förhandlarna rest hem – de spelade en nyckelroll i fredsförhandlingarna mellan de tamilska separatisterna och den lankesiska regeringen. Ekonomiskt klagar många affärsmän i till exempel textilbranschen på att åtskilliga kunder drar tillbaka sina beställningar. En annan sektor som driver landets ekonomi är turistnäringen, men även den är i olag. Faktum är att resebyråerna kan berätta om åtskilliga avbokningar.
Många lankeser anser att den kritiska situationen är en direkt följd av presidentens inställning – hon vägrar att fortsätta fredssamtalen. Med hänsyn till detta fientliga klimat uppmanar vi den lankesiska regeringen att lösa frågorna snarast, så att den äntligen kan erbjuda sitt folk den stabilitet och den trygghet det förtjänar. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Konflikten mellan den lankesiska regeringen och de tamilska tigrarna har pågått i 30 år och skördat tiotusentals dödsoffer. Förhandlingarna avbröts i april, och när dialogen med premiärminister Ranil Wickremesinghe återupptogs i slutet av oktober var det ett stort steg framåt på vägen mot fred. I institutionellt avseende betydde det att konfliktens lösning ryckte en bra bit närmare. 
Men den författningsenliga statskupp som president Chandrika Kumaratunga genomförde ledde till att förhandlingarna avbröts och var ett gigantiskt steg bakåt. När undantagstillståndet utlystes, presidenten övertog de viktigaste statliga posterna (inrikesministerns, försvarsministerns och kommunikationsministerns), armén ingrep och parlamentet upplöstes så visar allt detta att läget skärps alltmer. Situationen kan snabbt förvärras och till och med leda till att kriget återupptas och nyval hålles, med osäkert resultat.
Presidentens anklagelser mot regeringen och osäkerheten kring vapenvilan är mycket oroande. Vi stödjer premiärministerns strävan att inleda en dialog. Presidenten bör återuppta kontakten med premiärministern snarast möjligt, så att en grundlagsenlig lösning kan hittas. Samtidigt bör samarbetet utökas till att omfatta alla politiska ledare och intressegrupper. 
I vilket fall som helst krävs ett omedelbart slut på undantagstillståndet om fredsprocessen skall gå att återuppta genast. I detta avseende stödjer vi helt den norska regeringen i dess medlarroll och hoppas att detta arbete kan återupptas så snart som möjligt. Särskilt oroande är situationen vad mänskliga rättigheter beträffar. Undantagstillståndets bestämmelser får inte nagga grundläggande rättigheter i kanten. Vi är särskilt oroliga för risken för en ny våg av polis- och militäringripanden, och i synnerhet för risken för tortyr eller omänsklig behandling. Sammanfattningsvis hoppas vi att undantagstillståndet inte fördröjer distributionen av det bistånd som utlovades vid maj månads givarkonferens. Fredsprocessen kan inte ta ett steg framåt förrän de interna spänningarna i landet lättat något, och med detta i åtanke kräver vi att undantagstillståndet upphävs snarast möjligt.
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I Sri Lanka finns det tre folkgrupper med olika ursprung. Majoriteten är singaleser, men i landets nordöstra del dominerar tamilerna, som är besläktade med invånarna i södra Indien. De efterkommande till kolonialtidens européer har bosatt sig i och kring huvudstaden Colombo. Efter självständigheten har det rått stora motsättningar mellan vänster- och högerkrafter i den etniska majoriteten. Två partier har turats om att inneha regeringsmakten, och har med tiden i stor utsträckning förlorat sitt politiska anseende. De tävlar om vem som avskyr minoriteterna mest. Singalesiska väljare kan uppbådas av den som hävdar att tamilerna bör flytta hem till Indien och vill hejda européernas kulturella inflytande. Det är först efter ett långvarigt och hopplöst separatistkrig som regeringen till slut visat en uppriktig vilja att förhandla med den tamilska motståndsrörelsen, som vill ha ett eget land. Den norska hjälpen har spelat en ovärderlig roll i processen.
Presidenten tillhör ett parti vars rötter jag finner mer tilltalande än regeringspartiets, och hennes självförhärligande politik hotar nu att ödelägga allting igen. Europa måste göra klart att det inte går att komma ifrån en varaktig fredsuppgörelse, och att vi inte kan acceptera att det förödande kriget återupptas. Utan en varaktig lösning för landets nordöstra del kommer landet att bli oroligt och människor att drivas från hus och hem. Om den etniska majoriteten, eller presidenten, inbillar sig att saker och ting kan fortsätta på den inslagna vägen utan att problemet löses, så kan det bara utmynna i att de senaste årtiondenas katastrofer upprepas. Därför bör omvärlden göra så klart som möjligt att denna situation är oacceptabel och att det definitivt måste till en fredlig lösning.
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I februari 2001 reste en delegation från SAARC, Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete, till Sri Lanka. Jag deltog i egenskap av vice ordförande. Vi mötte den dåvarande oppositionsledaren, som nu är regeringschef. Vi talade med buddister, hinduer och kristna, till exempel med biskop Dr Joseph, som hade en medlarroll. I helikopter flög vi till Jaffna och såg de ödelagda byarna och människorna som demonstrerade för att få återvända hem. 
Då hade inbördeskriget varat i 20 år och krävt över 60 000 dödsoffer, och människorättsorganisationer berättade för oss att ”kriget blivit institutionaliserat”. Men ett år senare var vapenvilan ett faktum, en fjäder i hatten för de norska fredsförhandlarna, vars arbete vi alltid har stött. De är i sin fulla rätt att nu avsluta sin verksamhet, som en reaktion på den inhemska kris som president Chandrika Kumaratunga måste bära ansvaret för. Det var hon som tog makten över tre regeringsdepartement, hon som upplöste det demokratiskt valda parlamentet och omedelbart utlyste undantagstillstånd i landet. Det var hon som anklagade premiärministern för att vara alltför undfallande gentemot de tamilska tigrarna. 
För två dagar sedan möttes de båda rivalerna i Colombo och enades om att inrätta en kommission som skall dra upp riktlinjerna för deras framtida samarbete, men konflikten tycks inte vara bilagd för det. För att så skall ske krävs en uppgörelse som gör det möjligt att följa upp de inledande positiva händelserna. Det står helt klart för mig och de övriga besökarna. Våldet kräver betydligt färre offer. Många delar av landet har blivit säkrare. Många människor möts genom att passera den tidigare helt ogenomträngliga demarkationslinjen.
Även ekonomiskt går det att se uppmuntrande tecken. Tillväxten blir omkring 5 procent i år. Vi kan räkna med mer bistånd från världssamfundet, i form av 4,5 miljoner US-dollar i återuppbyggnadsbistånd efter Tokyokonferensen, som Didier Rod precis nämnde. Men allt detta förutsätter att ett fredsavtal snart är klart att underteckna.
Det går alltså framåt, såtillvida att LTTE:s företrädare för första gången har gått med på fria val i den norra delen av landet. Vi önskar det lankesiska folket ett snabbt slut på de privata stridigheterna, till förmån för freden.
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! I Sri Lanka råder ett ”samboende”, med en president och en premiärminister som tillhör rivaliserande politiska rörelser. Vid det här laget har i 20 år varje politisk rörelse som kommit till makten försökt att sluta fred med de tamilska tigrarna. Oppositionen har varje gång satt krokben för fredsprocessen.
När den nuvarande premiärministern var i opposition saboterade han sålunda presidentens plan att ge mer självbestämmande åt tamilerna i landets nordöstra del, där de utgör en majoritet. Sedan han blev premiärminister har han gjort betydande framsteg i förhandlingarna med LTTE, med stöd av de norska medlarna. Till slut uppnådde han en vapenvila som varade i flera månader och förändrade människors tillvaro, samtidigt som den bäddade för ett måttligt ekonomiskt uppsving.
De tamilska frihetskämparna hade för första gången sedan de grundade sin rörelse offentliggjort konkreta förslag till maktdelning i en region där tamilerna visserligen skulle ha makten, men som skulle fortsätta att vara en del av Sri Lanka. Det fanns utrymme för förhandling, men presidenten tog på sig det tunga ansvaret att stoppa denna fredsprocess genom att till fullo dra nytta av premiärministerns resa till Förenta staterna och av sina författningsenliga befogenheter. Hon upplöste alltså parlamentet, återkallade försvarsministern, inrikesministern och kommunikationsministern, för att kunna ge dem sparken.
Sådan var situationen fram till för några dagar sedan. I dag har parlamentet återupptagit sin verksamhet och presidenten förhandlar med sin premiärminister, och det är därför som jag anser att vi måste gripa detta tillfälle i flykten. Det har till och med inrättats en kommission för att åstadkomma försoning mellan den verkställande maktens två grenar. Vår grupp hyser den uppriktiga uppfattningen att Europaparlamentet måste sända en mycket tydlig signal till Sri Lankas politiska ledare, för att uppmuntra dem att hitta en lösning på den politiska krisen, men först och främst också en författningslösning som öppnar för ett bestående avtal med tamilerna. Vi uttrycker också vårt stöd för den norska medlargruppens ansträngningar att få fredsprocessen på rätt spår igen.
Kinnock,
   . – Jag vill tacka Cushnahan för att han tog upp denna fråga, tillsammans med andra parlamentsledamöter som uppenbarligen hyser ett ingående och starkt intresse för frågor som rör Sri Lanka.
Kommissionen har noga följt utvecklingen i Sri Lanka och är mycket oroad över det allvarliga bakslag i fredsprocessen som har orsakats av händelserna nyligen, då trupper placerades ut i huvudstaden och försvars-, inrikes- och kommunikationsdepartementen underställdes presidenten.
Rådets ordförandeskap och kommissionen har utfärdat ett gemensamt uttalande tillsammans med Norge, USA och Japan där man gemensamt uttrycker sina farhågor om att den senaste utvecklingen i Sri Lanka kan komma att äventyra den samförståndsanda mellan presidenten och regeringen som har visat sig vara av avgörande betydelse för det fortsatta arbetet med att driva fredsprocessen framåt.
Ordförandeskapet och kommissionen uppmanade de två främsta partierna att tillsammans arbeta för att förhandla fram en politisk lösning på den långvariga konflikten. 
Kommissionär Patten har upprepade gånger kontaktat den lankesiske premiärministern Wickremesinghe via telefon och uppmuntrat honom att försöka finna ett sätt att återuppta ett konstruktivt och fungerande samarbete med president Kumaratunga. Kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar i hopp om att det spända läget skall kunna avta. Kommissionen samordnar noga alla eventuella åtgärder tillsammans med Norge, i egenskap av främjare av fredsprocessen, och tillsammans med andra medverkande länder. Kommissionen står naturligtvis dagligen i kontakt med sin delegation i Colombo för att hålla sig à jour med utvecklingen.
Kommissionär Patten kommer att besöka Sri Lanka den 25 och 26 november 2003 som planerat. Besöket kommer att göra det möjligt för honom att få ett förstahandsintryck av situationen och att diskutera betydande frågor med alla berörda parter. Han kommer återigen att sträva efter att betona och befästa kommissionens och även parlamentets uppfattningar, vilka redan har vidarebefordrats till alla parter i Sri Lanka.
Kommissionen samordnar sitt arbete med rådet. Vi välkomnar en resolution av detta parlament som uppmuntrar den lankesiska presidenten och den lankesiska regeringen att återgå till den anda av samförstånd som rådde efter det senaste allmänna valet i Sri Lanka.
De Keyser talade om förhoppningen om en begynnande återgång till normala relationer. Vi delar förhoppningen och arbetar för att den skall infrias. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
– (B5-0491/2003) av van den Berg och McAvan, för PSE-gruppen, om situationen i Aceh-provinsen i Indonesien.
– (B5-0496/2003) av Sandbæk, för EDD-gruppen, om situationen i Aceh.
– (B5-0497/2003) av Andreasen, för ELDR-gruppen, om Indonesien/Aceh.
– (B5-0501/2003) av Bowis, Tannock och Posselt, för PPE-DE-gruppen, om situationen i Aceh-provinsen i Indonesien.
– (B5-0507/2003) av Wuori, Maes och McKenna, för Verts/ALE-gruppen, om situationen i Aceh-provinsen i Indonesien.
– (B5-0508/2003) av Di Lello Finuoli, för GUE/NGL-gruppen, om Indonesien/Aceh. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Denna debatt kommer vid en mycket läglig tidpunkt i Indonesiens historia, med tanke på den mycket allvarliga situationen i Aceh-provinsen.
De indonesiska myndigheternas beslut att förlänga undantagstillståndet och genomföra militära kraftåtgärder är djupt beklagligt, och mycket hårdhänta militära ingripanden har ägt rum. Uppskattningsvis 45 000 soldater har satts in i provinsen, mot 5 000 rebellsoldater. Som alltid i dessa situationer är det den civila befolkningen som får betala priset, och rapporter har kommit om matbrist, förstörd infrastruktur och förstörda skolor. Tiotusentals civila sägs vara på flykt.
Detta är naturligtvis bara uppskattningar, eftersom de indonesiska myndigheterna inte släpper in några observatörer som kan övervaka situationen. Detta måste få ett slut. Det tjänar inget till att den indonesiska regeringen klagar över att världssamfundet, USA, EU och Japan utarbetar en resolution där de uttrycker sin oro om man inte i sin tur är beredd att släppa in internationella observatörer och inte är beredd att släppa in humanitära organisationer i landet som kan hjälpa civilbefolkningen. I den gemensamma resolutionen ställer vi ett antal krav på den indonesiska regeringen, och jag hoppas verkligen att den lyssnar och att den tar denna oro på allvar.
Det är avgörande att båda parter kan fås att återvända till förhandlingsbordet så snart som möjligt. Gång på gång får vi höra att en militär insats är lösningen, att den militära insatsen kommer att vara kort, och att allt kommer att vara uppklarat när den är slut. Vi har hört detta mycket ofta men vi har ofta blivit besvikna. Vi har mycket ofta fått se ett högt pris betalas i form av människoliv. Så båda sidor, GAM och den indonesiska regeringen, måste återvända till förhandlingsbordet, sluta strida och återuppta samtalen.
Jag är tacksam gentemot kommissionen för vad den redan gör i fråga om Indonesien. Detta gäller särskilt kommissionär Patten, som alltid har tagit upp frågor om Aceh när vi har bett honom göra det. Jag hoppas att rådet och kommissionen nu kommer att göra allt som står i deras makt för att hjälpa Indonesien att återgå till förhandlingarna med GAM, och se till att samtalen inleds så snart som möjligt. Detta är en relativt brådskande fråga och jag är mycket tacksam gentemot kollegerna i parlamentet för att de samtyckt till att hålla denna debatt i dag och för att de gett denna resolution sitt stöd. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Som presidentkandidat sade president Megawati att det ekonomiska, sociala och politiska förtrycket av invånarna i Aceh låg bakom deras missnöje och oroligheterna. Hon vädjade också till dem att inte besudla jorden med en enda droppe av folkets blod. I dag råder det undantagstillstånd i Aceh. Våldsamma militära operationer pågår, och människor fördrivs, dödas och våldtas. Provinsen är avskuren från omvärlden och katastrofbiståndet distribueras av militären, i strid med all internationell vedertagen praxis. 
Det finns flera skäl att hysa allt större oro för invånarna i Aceh. I maj hette det att rebellerna snart skulle vara besegrade. Efter sex månaders offensiv lever 40 procent av invånarna i fattigdom. Nu har dessutom undantagstillståndet förlängts och myndigheterna börjat tala om att kriget kan bli långvarigt, och kanske vara i tio år till.
Situationen i Aceh är förstås komplicerad. Det är fråga om politiska visioner som går stick i stäv, om konkurrens om gas- och oljeresurser, och om en befolkning som länge har förvägrats det självstyre som utlovades under självständighetskriget. Militära operationer kan vare sig nu eller i framtiden krossa stödet för separatisterna. Tvärtom kommer militärens våldsamma brott mot de mänskliga rättigheterna att mobilisera allt större stöd för rebellerna. Jag fruktar att båda parters väpnade styrkor tror att de kan slippa undan utan att straffas för sina illdåd när oberoende observatörer inte får resa in i Aceh. Särskilt oroande är de senaste ryktena att en militär gruppering, som misstänks för systematiska övergrepp mot de mänskliga rättigheterna i Östtimor 1999, också är aktiv i Aceh, jämte en grupp soldater ur den indonesiska armén som anklagats dömts eller misstänkts för allvarliga övergrepp mot de mänskliga rättigheterna.
För den indonesiska regeringens del är detta de mest oroande signalerna. Därför är det av yttersta vikt att tillträdet till Aceh blir en fråga av absolut högsta internationella prioritet, även i EU:s dialog med Megawati.
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Aceh ligger längst upp i norr på ön Sumatra. Sedan undantagstillståndet infördes den 19 maj, efter sammanbrottet för den vapenvila som undertecknats några månader tidigare, grips allt fler civila godtyckligt av militär och polis. Situationen är mycket oroande, och det våldsamma klimat som råder i hela provinsen riskerar att sluta i ännu en djävulsk spiral. Den indonesiska militären har sedan i slutet av maj gripit eller dödat nästan 2 000 personer som misstänks för medlemskap i rebellgruppen GAM, en rörelse som kräver självstyre för Aceh.
Inför denna våldsspiral uppmanar vi den indonesiska regeringen och självständighetsrörelsen att återuppta sina förhandlingar för att kunna genomföra vapenstilleståndsavtalet. Särskilt utsatta invånargrupper måste skyddas och Indonesien måste snabbt återuppta en äkta dialog för att stoppa dessa onödiga strider, som leder till allvarliga orättvisor och kan vara upptakten till oskyldigas död och fattigdom.
I Aceh har stora säkerhetsstyrkor varit stationerade under många år, och kunnat mörda medborgarna utan skymten av en påföljd. Klimatet blir allt bistrare för var dag som går, vilket ytterligare minskar provinsinvånarnas förtroende. Den indonesiska regeringens passiva inställning till de tusentals övergrepp som rapporterats från Aceh, flertalet begångna när regeringens egna säkerhetsstyrkor bekämpat rebeller på senare år, har underblåst folkets vrede och skapat ett klimat som mycket väl kan göra fler benägna till våldsamt motstånd. Hoppet om en varaktig fred i Aceh kommer aldrig att uppfyllas, såvida inte åtgärder vidtas för att skydda civilbefolkningen mot övergrepp på de mänskliga rättigheterna. I dag uppmanar vi inte bara de indonesiska myndigheterna utan också Asean-länderna, rådet och kommissionen att se till att regeringen i Jakarta anstränger sig till det yttersta för att åstadkomma avspänning i området, och att de skriande övergreppen mot de mänskliga rättigheterna kraftfullt fördöms.
Slutligen tror vi att även GAM måste samarbeta, om det vidtas undersökningar av övergrepp på de mänskliga rättigheterna som rörelsens medlemmar misstänks för. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! För mig är detta inte en debatt om vad som är rätt eller fel i kampen för självständighet i Aceh. Det är inte heller en kritik av Indonesiens rätt att ingripa för att upprätthålla lag och ordning, så länge landet inte tillåter brott mot mänskliga rättigheter att förövas av sina styrkor förstås. Det är en debatt om den allt större humanitära krisen.
Som vi vet bor de flesta av Acehs 4,2 miljoner invånare utanför de två största städerna. Dessa människors tillgång till mat, vatten och elektricitet har skurits av, liksom deras kommunikationer. Det är omöjligt att bedriva sjukvård och utbildning. Femhundra skolor har bränts ned, tusentals människor har flytt från sina hem och guvernör Puteh säger att arbetslöshet och fattigdom nu har nått alarmerande höga nivåer.
Vi är oroliga över de mänskliga rättigheterna, och jag skulle vilja ta upp två frågor. Den första är att 77 lokala ledare har bytts ut mot militära befattningshavare, och den andra är att det bland dem som är aktiva i Aceh finns personer som generalmajor Damiri, överste Suratman och andra som dömts för brott mot mänskligheten i Östtimor. De är i tjänst i Aceh.
Kofi Annan har vädjat till Indonesien att trygga tillgången till humanitärt bistånd och människorättsorganisationer. Han har rätt. Hindren mot detta finns i presidentdekret 43/2003, som säger att internationella och lokala icke-statliga organisationer inte får utöva verksamhet som strider mot målen i bestämmelserna om ett militärt undantagstillstånd. Det är en övergripande föreskrift som förvärrar den humanitära krisen. Det är inte acceptabelt att all hjälp måste gå genom de indonesiska myndigheterna, och inte heller att de icke-statliga organisationernas verksamhet begränsas till Banda Aceh.
Slutligen uppmanar vi Indonesien att omedelbart undersöka försvinnandet av människorättskämpen Abdussalam Deli och mordet på hans kollega Raja Ismail. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att ställa sig bakom vår strävan. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Konflikten i Aceh-provinsen har pågått i 27 år och har redan skördat tusentals dödsoffer. Situationen förvärrades ytterligare sedan den sköra uppgörelsen om ett vapenstillestånd bröt samman i maj, och den indonesiska regeringen utlyste undantagstillstånd och stängde provinsens gränser.
När det militära undantagstillståndet utlystes föranledde det i juni kammaren att anta en första resolution, där vi fördömde folkets ofrihet och bristen på pressfrihet. Vi uttryckte vår oro för att våldsamheterna blossat upp igen. Varje dag begås nya mord, och de gripna och försvunna blir allt fler.
Att fördömandet var otillräckligt visas av att det militära undantagstillståndet precis har förlängts med sex månader. Vi kan inte godta detta beslut. Men främst är vi oroade av att regionen skurits av från yttervärlden och att det inte går att komma i kontakt med dess invånare, särskilt inte med konfliktens offer – när det råder undantagstillstånd är det militären som styr regionen och distribuerar det humanitära biståndet. Vi uppmanar de indonesiska myndigheterna att respektera internationell krigsrätt och släppa in humanitära organisationer i området, så att de kan hjälpa flyktingar, fördrivna och fångar.
Det bekymrar oss också att konflikten blivit allt mer genomgripande och att det civila samhällets förkämpar marginaliseras just när moderata, kritiska röster behövs för att leda utvecklingen i riktning mot fred och återuppbyggnad.
I hopp om att få till stånd en ny dialog organiserade jag i oktober, som företrädare för människorättsgruppen i utskottet för utveckling och samarbete, en diskussion om det kritiska läget i Aceh och Papua. När den indonesiska regeringen vägrade att sätta sig ned med separatiströrelsen och företrädare för det civila samhället, hindrade det oss tyvärr från att uppnå några framsteg i riktning mot en fredlig lösning av konflikten.
Det står tyvärr bara alltför klart att Suharto-diktaturens fall och Indonesiens återgång till demokrati inte i någon större utsträckning har främjat de mänskliga rättigheterna. I praktiken har armén fortfarande makten. Medborgerliga friheter, rätten att organisera sig fackligt och yttrandefrihet möts fortfarande med förakt. Tragedin i Östtimor tycks inte ha fått myndigheterna på bättre tankar, med hänsyn till kraven på självständighet från Borneo, Moluckerna, Aceh och Papua. Utan tvekan ger den ökande fundamentalismen och de allt fler terrorattacker som figurerar i internationella tidningsrubriker anledning till stor oro. Men i skymundan för medierna, och i den nationella endräktens och terroristbekämpningens namn, uppvisas ett förakt för alla rättigheter, och det råder ett brutalt förtryck inte bara i Aceh utan också i Papua.
Vi stödjer inte de väpnade upproren, men uppmanar ändå den indonesiska regeringen att uppta en dialog med rebellerna för att skapa fred, och vi uppmanar Europeiska unionen att främja försoningsprocessen. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Under en tidigare debatt om Aceh, den 5 juni, påpekade jag att gränsdragningen i utvecklingsländerna till stor del var de europeiska kolonialväldenas verk. I det här fallet får vi nu se följderna av den nederländska erövringen av Aceh för över hundra år sedan. Folkgrupper som hamnade innanför stora och mäktiga grannars gränser löper risk att för all framtid bli andra eller tredje klassens medborgare, utestängda från ledande befattningar, från möjligheten att ta en aktiv del i politiken och utan att kunna utnyttja sina egna naturresurser. Enda sättet att skydda sådana folkgrupper är ett stort mått av självstyre, eller att de bryter sig ur landet. Ju fler soldater som sätts in för att med terror förhindra en sådan tänkbar utbrytning, desto mer förhatliga gör de sig själva, och desto svårare blir det för de styrande att försonas med övriga folkgrupper. Så bereds jordmånen för separatiströrelserna.
I Indonesien försöker den hårt trängda regeringen att göra sig populär hos javaneserna genom att visa att den behandlar övriga folkgrupper med fast hand och ger armén fria händer. Det är jämförbart med läget på Sri Lanka, som vi debatterade under en tidigare punkt på föredragningslistan. Presidenten behöver kriget för att hålla sig kvar vid makten. Ömsom förhandlas det, ömsom följer hårdhänta militärinsatser. Flyktingar från Aceh har berättat för mig hur hopplös situationen har blivit. Ingen som deltog i fredssamtalen i Japan kan längre tryggt resa in i Indonesien. Östtimor åskådliggör vilka förödande följder en sådan politik, förd av en tidigare president, kan få.
Europa bör inte slå sig till ro med den nuvarande hopplösa situationen, och inte prioritera handelsförbindelserna med Indonesien – särskilt inte de vapenleveranser som återupptogs 2001 – framför mänskliga rättigheter. Situationen är alarmerande och vi måste se till att dessa indonesiska folkgrupper får en chans till självstyre och frigörelse, och att de inte besegras militärt, förtrycks eller fördrivs.
Kinnock,
   . – Herr talman! Jag vill uttrycka kommissionens tacksamhet gentemot Linda McAvan för att hon tog upp denna fråga, och även gentemot de övriga parlamentsledamöterna, som uppenbarligen hyser ett ingående och stadigvarande intresse för Aceh.
Situationen i provinsen är utan tvekan en angelägenhet för kommissionen. I ett aktuellt uttalande uttryckte Europeiska unionens ordförandeskap och kommissionen, via sitt delade ordförandeskap vid Tokyokonferensen om fred och återuppbyggnad i Aceh, sin oro över förlängningen av det militära undantagstillståndet i provinsen. Vi uttryckte också vår förhoppning om att det skulle upphöra så fort som möjligt.
Kommissionen försöker uppmuntra Indonesiens regering att upphäva undantagstillståndet så fort som möjligt. I väntan på detta har kommissionen klargjort för regeringen att den bör genomföra sina åtgärder så att de i minsta möjliga utsträckning påverkar invånarnas välbefinnande i Aceh. När vi gör detta hänvisar vi alltid till humanitär hjälp, återuppbyggnaden av medborgerliga institutioner och respekt för lagen.
Kommissionen insisterar också på större öppenhet om situationen i Aceh och kräver även fortsättningsvis, liksom parlamentsledamöter gjort, att internationella organ och lämpliga icke-statliga humanitära organisationer skall få tillträde till Aceh.
Kommissionen upprepar sitt ställningstagande för Indonesiens territoriella integritet, men är också beslutsamt övertygad om att konflikten i Aceh bara kan lösas med politiska medel. Trots svårigheterna att få tillförlitlig och kontrollerbar information övervakar vår delegation i Jakarta noggrant utvecklingen i provinsen i samarbete med medlemsstaternas delegationer i Indonesien.
Kommissionen beklagar att det besök som politiska råd från flera ambassader nyligen skulle ha gjort i Aceh ställdes in i sista stund av de indonesiska myndigheterna. Kommissionen kommer att övervaka situationen mycket noga och kommer att fortsätta sina ansträngningar att klargöra för de indonesiska myndigheterna att de bör återvända till förhandlingsbordet så snart som möjligt och under tiden tillåta oberoende hjälporganisationer att arbeta obehindrat i Aceh.
Anständigheten och medmänskligheten tjänas väl av det intresse som har visats i parlamentet, särskilt genom parlamentsledamöternas sätt att uttrycka sitt engagemang och sina åsikter med avseende på den misär som drabbat Acehs invånare. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
– (B5-0493/2003) av van den Berg, för PSE-gruppen, om religionsfrihet i Vietnam.
– (B5-0494/2003) av Belder, för EDD-gruppen, om religionsfrihet i Vietnam.
– (B5-0499/2003) av André-Léonard, för ELDR-gruppen, om bristande religionsfrihet i Vietnam.
– (B5-0502/2003) av Nassauer, Posselt och Mann, för PPE-DE-gruppen, om religionsfrihet i Vietnam.
– (B5-0503/2003) av Angelilli, för UEN-gruppen, om religionsfrihet i Vietnam.
– (B5-0506/2003) av McKenna, Isler Béguin och Frassoni, för Verts/ALE-gruppen, om bristande religionsfrihet i Vietnam och det avsiktliga undanröjandet av Vietnams förenade buddistiska kyrka.
– (B5-0509/2003) av Sjöstedt, för GUE/NGL-gruppen, om mänskliga rättigheter i Vietnam. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Precis som i maj skulle jag vilja insistera på att kommissionen och rådet uppmärksammar att den protestantiska ursprungsbefolkningen i Vietnams centrala högland berövas sina rättigheter, och vidtar åtgärder. I morgon väntar ett gyllene tillfälle när den gemensamma kommittén EU–Vietnam sammanträder i Bryssel. Så sent som i går kväll hade jag direkt kontakt med Hanoi via telefon, och kunde på så sätt ta del av mycket dyster bakgrundsinformation. Den vietnamesiska regeringen bedriver en energisk tv-kampanj mot de protestantiska montagnarderna. De utmålas som ”separatister” och är ett ”samhällets gissel” – så tolkar i varje fall myndigheterna i Hanoi dessa etniska minoriteters ständiga protester mot att berövas sina sociala och ekonomiska rättigheter, en efter en – de berövas helt enkelt sin mark – och mot diskriminering och religiös förföljelse utövad av de etniska vietnameserna, kinh, som anser sig vara högre stående människor. Samma regering försvårar för utomstående att resa in i det centrala höglandet. Även lokala icke-statliga organisationer, som får stöd av utländska samfinansieringsorgan, säger att de inom kort tvingas upphöra med sitt bistånd till ursprungsbefolkningen.
Mot den dystra bakgrunden begär jag att både kommissionen och rådet visar handlingskraft. De är ju i färd med att investera en hel del pengar i projekt i Vietnams offentliga sektor, och då får de se till att detta bistånd även kommer de centrala högländernas förtryckta etniska minoriteter till del. Ta i detta syfte hjälp av utländska samfinansiärer. Kräv med eftertryck att utländska observatörer får resa in i det centrala höglandet. Kräv med stöd av de internationella avtal som Hanoi har ingått att den grundlagsförankrade principen om religionsfrihet efterlevs.
Men allt förtryck till trots ökar under tiden antalet protestanter i de centrala högländerna. Det är en intressant omständighet för Europeiska gemenskapen och Vietnam att fundera över inför morgondagens sammanträde.

André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Den senaste utvecklingen i Vietnam visar än en gång vilket förtryck som munkarna i Vietnams förenade buddistiska kyrka, UBCV, utsätts för. De vietnamesiska myndigheterna har satt elva dissidentmunkar i UBCV i husarrest i två år, däribland buddistkyrkans patriark, hans högvördighet Thich Huyen Quang, som redan har tillbringat 21 år i fängelse. Detta förtryck följde på den första urtima synoden i UBCV sedan kyrkan förbjöds av de kommunistiska myndigheterna 1981.
UBCV är en viktig religiös grupp i Vietnam och grundades för flera årtionden sedan, men tillåts fortfarande inte att verka. Brott mot nationella säkerhetslagar är svepskälet när regeringen i Hanoi skall försvara dessa frihetsberövanden. Vietnamesisk lag ger lokala myndigheter rätt att hålla personer administrativt frihetsberövade i mellan sex månader och två år utan rättegång, om det rör brott mot landets säkerhet. I praktiken går de vietnamesiska myndigheternas politik stick i stäv med deras egna storstilade deklarationer om reformer och demokrati. Jag vill framhålla att religionsfriheten är en grundläggande rättighet i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, och att samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Vietnam bygger på just en grundläggande respekt för mänskliga rättigheter.
Det måste bli ett slut på detta systematiska förtryck, som riktar sig inte bara mot den förenade buddistiska kyrkan utan också mot buddistkyrkan Hoa Hao, katolska kyrkan och de kristna montagnarderna. Faktum är att samtliga dessa religioner är förbjudna och saknar status som rättssubjekt. Vietnam är ett multietniskt, multikulturellt och multireligiöst land. Mångfalden är en tillgång som inte borde slösas bort. Regimen i Hanoi bör visa god vilja och genomföra en rad konkreta reformer, till att börja med sådana som garanterar en fullständig religionsfrihet, och på så vis inleda en sann demokratiseringsprocess. Då skulle vi kunna känna förtroende för dem igen. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Vietnam finns en markant skillnad mellan vad som sägs hända och vad som verkligen händer när det gäller friheten att utöva en religion. Friheten att tro på en religion, eller att inte göra det, är garanterad. Det är vad som hävdas i Vietnams konstitution. Det är vad landet har förbundit sig till i ett flertal överenskommelser, till exempel den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Verkligheten är dock en annan. Tillbedjare, präster, munkar och höga religiösa ämbetsmän trakasseras, förföljs och spärras in. Trossamfund som montagnard-kristna eller hoa hao-buddister nekas statligt erkännande. Vietnams förenade buddistiska kyrka förbjöds 1975. Dess patriark satt inspärrad i 21 år och frigavs 1998 endast till följd av internationella påtryckningar. När han träffade premiärministern i april i år väcktes många förhoppningar, men efter dessa samtal intensifierade myndigheterna sina trakasserier mot anhängarna av denna kyrka och av andra religioner.
I oktober sattes patriarken och hans ombud i husarrest, och många av deras anhängare dömdes till tvååriga fängelsestraff. Samarbetet mellan Europeiska unionen och Vietnam grundas på att inga restriktioner förekommer i tillämpningen av mänskliga rättigheter, så som det anges i vårt samarbetsavtal från 1985. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater fördömer starkt de senaste uttrycken av förtryck. Om Hanoi-regeringen inte vill äventyra sitt samarbete med EU måste alla kyrkor garanteras rättslig ställning, och människor som fängslats för sin religiösa tro måste friges. Vi uppmanar rådet och kommissionen att använda alla diplomatiska medel för att göra religionsfrihet till en realitet i Vietnam.
Jag ber er, kommissionär Neil Kinnock, att använda ert personliga inflytande för att placera denna fråga i fokus vid morgondagens möte i Bryssel mellan Hanois och Europeiska kommissionens företrädare i den gemensamma EG–Vietnam-kommissionen. Vi anser att parlamentet bör sända en delegation till Vietnam för att undersöka situationen på plats och ha samtal med företrädare för alla religioner.
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Religionsfrihet är en viktig indikator på att mänskliga rättigheter efterlevs, ett slags lackmustest på mänskliga rättigheter. Om situationen för de mänskliga rättigheterna i ett land är dålig, är det troligt att det först märks bland religiösa grupper. Det är bland dessa som vi kan kontrollera om mänskliga rättigheter existerar eller inte beträffande yttrandefrihet, föreningsfrihet, mötesfrihet och friheten att utöva en religion.
Situationen i Vietnam kräver världssamfundets uppmärksamhet. EU måste sända ett tydligt budskap att diskriminering av till exempel Vietnams förenade buddistiska kyrka, protestantiska kongregationer och oppositionella grupper måste upphöra. Dessa samfundsmedlemmar som utövar en fredlig religion har utsatts för frihetsberövande och husarrest. Dessutom har den ursprungliga bergsboende kristna minoritetssamfundet kontinuerligt trakasserats, arresterats och fängslats av den vietnamesiska regeringen.
En nödvändig förutsättning för ekonomiskt samarbete mellan EU och Vietnams kommunistiska republik har varit respekten för grundläggande rättigheter och demokratiska principer. Genom att kränka dessa principer, kränker och skadar Vietnam sig själv, och EU måste nu tydligt påpeka detta.
Det är beklagligt att kritik av Vietnams kommunistparti automatiskt betraktas som ett hot mot själva staten. Att tillämpa grundläggande rättigheter så som att uttrycka sin åsikt kan till och med fritt tolkas som spioneri på grund av en särskild lag om inre säkerhet. Ur synvinkeln mänskliga rättigheter är det också oroväckande att de som anklagas betraktas som skyldiga innan en rättegång har inletts, och att rättegångar nästan undantagslöst förklaras hemliga.
En rättsstat behöver tydliga och exakta lagar som garanterar likställdhet och rättssäkerhet för alla. Inte i något fall kan en rättsstat byggas med lagar som tillåter ras-, religions- eller politisk diskriminering.
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att påminna om att alldeles nyligen, för sex månader sedan för att vara exakt, samlades vi här i denna kammare för att ta itu med situationen för de mänskliga rättigheterna i Vietnam. Jag vill också påminna er om att det fortfarande fanns en viss förhoppning om att mötet som ägde rum i april, som Thomas Mann redan har hänvisat till, mellan ledarna för den vietnamesiska staten och patriarken för Vietnams förenade buddistiska kyrka (UBCV), kunde leda till större förståelse från statens sida beträffande religionsfrihet.
I dag måste vi öppet erkänna att dessa förhoppningar tyvärr visade sig vara helt ogrundade. Situationen har inte bara undgått att förbättras utan har faktiskt förvärrats ur alla synvinklar. Den buddistiska patriarken sitter i husarrest och, vad värre är, pagoderna som tillhör den buddistiska kyrkan har spärrats, i en grov attack på den buddistiska kyrkans viktigaste princip. Samtidigt har takten ökat för dödsdomarna som blir allt fler och för avrättningarna som utförs av regimen och är redan mer än dubbelt så hög som 2002.
Mot bakgrund av denna situation vill jag på nytt upprepa vad som har sagts här och uppmanar kommissionen att göra vår röst hörd, EU:s röst, klart och tydligt i Vietnam för att se till att religionsfrihet och principerna för de universella mänskliga rättigheterna respekteras. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman, herr vice talman för kommissionen, mina damer och herrar! Först vill jag välkomna ordföranden för kommittén för demokrati i Vietnam, herr Vo Van Âi, som har tagit plats på åhörarläktaren med fru Volkner, vice ordförande för samma organisation. Jag anser – vilket Paulo Casaca också sade – att parlamentet är trött på att behöva återkomma till frågan om Vietnam, parlamentet är trött på lögner och löften från Hanoi-regeringen, och jag anser att vi inte kan fortsätta med denna situation. I går antog USA:s kongress en resolution som är mycket lik den som vi kommer att rösta om inom kort, och jag har en känsla av att det är ännu ett tecken på leda från andra sidan Atlanten. Frågan ligger i kommissionens händer. Vi är fullt medvetna om att det finns problem i rådet, där en stat – känd som ”de mänskliga rättigheternas födelseort” – ägnar sig åt ett slags imperialistisk nostalgi, riktar stor uppmärksamhet åt försäljningen av och hyser extremt bisarra antiamerikanska åsikter. Detta är ett konstaterat faktum som bör klargöras. Tyvärr måste jag säga att rådet och medlemsstaterna ofta är frånvarande från detta parlament.
Frågan för kommissionen kvarstår fortfarande: i morgon träffas den gemensamma kommissionen – Europeiska kommissionen och Hanoi-myndigheterna – och det är då som Europeiska kommissionen, som har ett program som anslår tiotals miljoner euro till stöd för legala reformer i Vietnam, måste ta upp frågan om rättslig ställning för Vietnams förenade buddistiska kyrka och andra kyrkor. Europeiska kommissionen måste få Hanoi-myndigheterna att förstå att om det inte sker några framsteg på detta specifika område, så dras samarbetsstödet in omedelbart. Jag tror att utan en tydlig gest från Europeiska kommissionen på mötet i morgon blir denna femtielfte parlamentsresolution meningslös. Jag förväntar mig ett mycket specifikt svar från kommissionär Neil Kinnock om det tillvägagångssätt som kommissionen kommer att använda i Bryssel i morgon. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Robert Schuman-salen för några minuter sedan överräckte vi fransk-tyska Paneuropapriset till Otto von Habsburg och Raymond Barre, och vi mindes hur detta parlament för tio år sedan under Otto von Habsburgs ledarskap, vid debatter om aktuella och brådskande frågor som denna, tog tillfället i akt att kämpa för ett större Europa, för frihet i Central- och Östeuropa och för mänskliga rättigheter bakom järnridån. Även då fanns det många som sade till oss att arbetet som vi gjorde inte hade någon som helst förutsättning att lyckas, att det var meningslöst och att det som vi gjorde inte skulle leda någonvart. I dag finns det många observatörer bland oss från olika länder – herr Landsbergis var också på ceremonin tidigare – som kan berätta för oss att debatter som den vi har i dag, ändrade de praktiska omständigheter under vilka de hölls som politiska fångar, och att, mest av allt, det gav dem hopp i politiskt avseende. I dag står vi även på tröskeln till utvidgningen av Europeiska unionen.
Låt detta inge oss mod när vi debatterar Vietnam. Det är ett ämne som vi ofta har diskuterat, och tyvärr sitter människorna som nämns i resolutionen – vissa av dem viktiga religiösa ledare – fortfarande i fängelse. Människorättsaktivister förtrycks fortfarande, och människor förslavas fortfarande. Vi måste dock medge att den tid kommer när frihetens vind kommer att blåsa genom Vietnam. Vi i detta Europaparlament får inte ge vika när det gäller att kämpa för mänskliga rättigheter och religionsfrihet, även om det finns de som säger till oss att det är orealistiskt och uppmanar oss att tala allvar i stället.
Vi har en stor skyldighet att leva upp till vår tradition och vårt namn som Europas parlament. Vi vädjar till kommissionen och rådet att inte misslyckas i detta skede. Vietnam är en viktig partner, både i politiska och ekonomiska avseenden. Som land har det lidit förfärligt av krig, interventioner av utomstående så som européer, amerikaner och sovjetryssar. Precis som Tyskland var det ett delat land. Det utstod en kommunistregim och lider av dess konsekvenser än i dag, men det kan bara bli en stabil partner till Europeiska unionen när det inte längre bara är en ekonomisk faktor utan även en fri stat under rättsstatsprincipen, en demokrati där religions- och samvetsfrihet råder, och vi ber er att använda era krafter reservationslöst i Bryssel i morgon så att det kan bli det!
Kinnock,
   . – Jag tackar Bastiaan Belder och hans kolleger för att de ännu en gång har tagit upp frågan om Vietnam i parlamentet, och detta vid en särskilt lämplig tidpunkt. Jag vill också hänvisa till Bernd Posselts uttalande om att ingen i detta parlament eller någon annanstans bör undgå att vara medveten om den avgörande betydelsen av att fria människor i fria institutioner uttrycker sin omsorg om dem som inte är fria och som får lida för sina försök att leva i enlighet med eller hävda sina egna åsikter och övertygelser. Alla i detta parlament, jag själv inräknad, har många gånger mött människor som smärtsamt har fått lida för sina åsikter och för att de gjort motstånd mot förtryck. Det är alltid en stor inspiration att höra från dem att de även i de svåraste stunder, i de djupaste fängelsehålor och under de värsta av förhållanden har uppmuntrats av meddelanden utifrån.
Den prisade socialistiske filosofen Aneurin Bevan har sagt att varje form av frihet bara kan tryggas av att ytterligare en form av frihet läggs till den. Så när vi strävar efter frihet i Vietnam strävar vi mot att trygga våra egna friheter och friheten för andra folk världen över. Det är alltid uppmuntrande att se den entusiasm och energi som ledamöterna i Europaparlamentet ägnar åt denna fråga.
Kommissionen har en övergripande politik gentemot Vietnam, och parlamentet känner till denna. Dess syfte är att uppmuntra och stödja fortsatta framsteg, med respekt för mänskliga rättigheter och demokratisering, och uppmärksamma fall med överträdelser eller där situationen uppenbart försämras. Kommissionen bedriver ett nära samarbete med Europeiska unionens medlemsstater när det gäller att övervaka utvecklingen av de mänskliga rättigheterna i Vietnam, och medverkar vid EU-trojkans samtliga kontakter med den vietnamesiska regeringen i människorättsfrågor.
Jag kan försäkra parlamentsledamöterna om att kommissionen och medlemsstaterna upprepade gånger har uppmanat den vietnamesiska regeringen att respektera den politiska och religiösa friheten och att stärka den ekonomiska och sociala friheten.
I artikel 1 i 1995 års samarbetsavtal mellan Europeiska kommissionen och Vietnam anges att respekten för mänskliga rättigheter och demokratiska principer är grundvalen för vårt samarbete. Som vi informerade parlamentet om den 15 maj innebär detta att kommissionen kan diskutera frågor om mänskliga rättigheter med Vietnam, exempelvis vid gemensamma kommissionsmöten som äger rum inom ramen för avtalet.
Sedan den debatten ägde rum för ett halvår sedan har kommissionen föreslagit en ytterligare intensifiering av EU:s dialog om mänskliga rättigheter med den vietnamesiska regeringen, mot bakgrund av EU:s erfarenhet av dialoger i andra länder. Förslaget, som har accepterats av Vietnam, syftar till att uppmuntra och stödja den vietnamesiska regeringens fortsatta engagemang i människorättsfrågor. Hittills råder samförstånd om dialogen, som kommer att inbegripa alla departement med ansvar för frågor som är relaterade till människorättsfrågor, inklusive utrikesdepartementet, justitiedepartementet, inrikesdepartementet, departementet för allmän säkerhet och premiärministerns kansli. Kommissionen vill varna för att det inte är realistiskt att förvänta sig omvälvande förändringar, men vi ser fram emot ytterligare åtgärder som gradvis kommer att mångfaldigas och möta våra mål.
Dialogen om mänskliga rättigheter med Vietnam sker på två olika nivåer som dock kompletterar varandra: i EG–Vietnam-dialogen om mänskliga rättigheter mellan EU-trojkans delegationer i Hanoi och regeringen, som har sitt nästa sammanträde den 26 november, och i den gemensamma EG–Vietnam-kommissionen som sammanträder i morgon.
Vi noterar också att Vietnams parlament, nationalförsamlingen, har framfört ett intresse för att inleda en konstruktiv dialog med detta parlament om dessa och andra frågor. Det vore kommissionen fjärran att föreslå hur parlamentet bör svara på detta, men jag vet att det kommer att ta varje tillfälle till vara.
I fråga om religionsfriheten i Vietnam är denna fastställd som en grundläggande frihet i den vietnamesiska republikens konstitution, vilket Mann påminde om. Denna frihet begränsas dock – vissa skulle säga att den motsägs – av vissa andra lagar. Vi hoppas att man lättar på dessa restriktioner, och vi har argumenterat för detta uttryckligen och vid upprepade tillfällen inför de vietnamesiska myndigheterna.
Som Bastiaan Belder nämnde finns det rapporter om ökande trakasserier av vissa kristna, särskilt montagnardfolket och de hmong-kristna, sedan upproren i de centrala höglandsområdena 2001. Det uppges att lokala myndigheter har försökt tvinga höglandsinvånare att avsäga sig sin innerliga tro. Om de hade studerat historien skulle de ha insett hur fruktlösa sådana försök har varit genom århundradena.
Parlamentet känner till att vissa ledare och medlemmar i den icke erkända kyrkan Vietnams förenade buddhistiska kyrka åter har fängslats. Europeiska kommissionen och medlemsstaterna har uttryckt sin oro över dessa händelser och har uppmanat den vietnamesiska regeringen att återuppta den dialog som påbörjades tidigare i år mellan Vietnams förenade buddhistiska kyrka och framträdande medlemmar av den vietnamesiska administrationen, bland annat premiärministern, för att återupprätta förhoppningen om en lösning som är godtagbar för alla parter.
Jag vill avsluta med att betona att kommissionen är medveten om att Vietnam skulle vara mest betjänt av kontinuerliga och ännu snabbare framsteg inom landets reformprogram, så att administrationen lär sig att hantera fler olika typer av uppfattningar och inser värdet av att acceptera avvikande meningar. Dessa avgörande befrielseaspekter återstår ännu att tillgodose i Vietnam. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman! Jag tror att det föreligger en oklarhet här. Vi förstår inte. Det sker inga framsteg utan snarare tillbakagångar i Vietnam. Frågan är enkel: är kommissionen beredd att i förhandlingarna med Vietnam i morgon framställa frågan som ”villkorlig” när det gäller beviljandet av rättslig ställning för kyrkor som inte är erkända? Det finns ingen religionsfrihet i Vietnam. Vi måste därför ta ställning. Ni stödjer bristen på reformer med miljoner euro från europeiska skattebetalare. Vi kan inte fortsätta så här. Antingen ges pengar till reformer och reformerna genomförs, eller så ges ingenting. Jag menar att det är denna fråga som kommissionen måste besvara. 
Kinnock,
   . – Herr talman! Jag skall svara mycket kort. Jag vet att Olivier Dupuis med rätta är mycket engagerad i denna fråga. Jag skulle bara vilja säga till honom, utan att alls mildra kommissionens inställning, att i våra ansträngningar att försöka trygga skyddet av de mänskliga rättigheterna och framstegen mot ökad demokrati är det inte alltid lämpligt att uppställa absoluta kriterier. Jag kan absolut förstå de direkta och enkla argumenten för att ställa upp sådana kriterier. Vad vi behöver utvärdera är om detta skulle hjälpa oss att uppnå det högre målet att nå de framsteg vi alla vill se.
Under tiden går de europeiska skattebetalarnas pengar till utveckling och samarbete i Vietnam. Detta beror på att människors liv skulle kunna förstöras eller till och med äventyras om hjälpen inte gavs. Även om jag förstår argumentet för villkorlighet och i många fall skulle tillämpa det till dess logiska slutpunkt, kan kommissionen alltså inte vara säker på att en sådan inställning under dessa omständigheter skulle leda till det resultat som parlamentsledamöterna och kommissionen önskar. Detta kräver ett mycket noggrant omdöme. Vi måste fortsätta att utöva det på samma sätt som alltid i parlamentet. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.(1) 

Talmannen.
   – Föredragningslistan är avslutad.(1)
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

