3. Nordkivu (Den Demokratiske Republik Congo)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om seks beslutningsforslag om Nordkivu (Den Demokratiske Republik Congo.
Erik Meijer
Hr. formand! Med rette lægges der her i Parlamentet stor vægt på det, der er sket i den tidligere belgiske koloni Congo og i særdeleshed på de vedvarende kampe, fordrivelser, voldtægter og massemord i den østlige del af det enorme land. Disse grusomheder har for en del at gøre med konflikter i de tilgrænsende lande Rwanda, Burundi og Uganda. Internationalt anerkendte landegrænser har ikke ret stor betydning for grupper af mennesker, der som følge af fordrivelse eller manglende eksistensgrundlag konstant er nødt til at søge et nyt område at bo i. I dette område er alt i bevægelse, og det gælder om, at denne bevægelse forårsager mindst mulig vold og andre grusomheder. Krigsherrer, som opnår anseelse, magt og rigdom ved at opretholde konflikter, øger de allerede eksisterende problemer og gør det endnu vanskeligere at løse dem.
For ganske nylig, den 17. januar, drøftede vi her situationen i Congo, og vi vedtog et beslutningsforslag, hvori vi ønsker, at alle grusomheder ophører. Jeg er bange for, at vi kan vedtage mange flere beslutningsforslag om dette emne, uden at en løsning kommer nærmere. De, som forventede, at valget sidste år kunne løse problemerne i Congo, er skuffede. Den nuværende præsident, Kabila, har vundet, men han repræsenterer andre holdninger end den bevægelse, han kom fra, og resultaterne af både præsidentvalget og parlamentsvalget var efter oppositionens opfattelse omstridt.
Spørgsmålet er, om et så stort land med dårlige trafikforbindelser og mange forskellige folkeslag er i stand til at fungere på en måde, som støttes af alle befolkningsgrupper og alle forskellige politiske kræfter. Nu, hvor dette ikke ser ud til at lykkes, bliver Congo et område, hvor livstruende sygdomme har frit spil, hvor der finder udpining af natur og landskab sted, og hvor befolkningen stadig er fuldstændig retsløs. Spørgsmålet er, om våbenstilstanden, der blev indført den 23. januar for Nord- og Sydkivu, og som er baseret på nedrustning af de stridende parter og flygtninges tilbagevenden til deres bopæl, er gennemførlig, og om FN's indgriben på stedet kan bidrage dertil. Det lykkes ikke ved at vælge side i konflikter, men muligvis ved at overbevise de stridende parter om, at de f.eks. skal afstå fra seksuel vold og give læger adgang til området.
Alain Hutchinson
Hr. formand! Jeg vil ikke drøfte situationen i Den Demokratiske Republik Congo som helhed, men snarere situationen i landets nordøstlige del og i Kivuregionen, som i årevis har været hærget af en modbydelig krig, der er blevet optrappet i de seneste måneder.
Man kan sige, at alle krige er modbydelige, men jeg føler, at denne er endnu mere rædselsfuld. Krigen har medført - og medfører fortsat - hundredtusindvis af ofre, døde og fordrevne, og samtidig har tusindvis af kvinder, små piger og bedstemødre været udsat for det, som vi i dag kalder seksuel vold. Det er imidlertid mere end det, for voldtægt anvendes som et egentligt krigsvåben, og det sker med en vis ligegyldighed fra offentlighedens og det internationale samfunds side og nærmere bestemt den europæiske offentligheds side.
Denne modbydelige krig har varet i to år og udkæmpes mellem rivaliserende fraktioner: oprørstropper ledet af Laurent Nkunda, en tidligere congolesisk general, de tidligere ansvarlige for folkedrabet i Rwanda, som efterfølgende kom til landet i 1994, og desværre også visse dele af den nyligt opløste congolesiske hær. Nu kan det være nok. Heldigvis blev der for nylig afholdt en fredskonference i regionen, hvor alle de involverede fraktioner deltog, og som førte til våbenhvile. Desværre, hr. formand, er denne våbenhvile yderst skrøbelig, og spændingerne øges på ny i regionen.
Vi foreslår derfor to vigtige prioriteter. Den første vedrører beskyttelse af civile og midler til MONUC-missionen på stedet til at forsvare dem. I henhold til kapitel VII i FN-chartret kan missionen anvende våben i forbindelse med udførelsen af denne opgave, for disse massakrer må simpelthen høre op. Den anden prioritet er støtte til den fredsindsats, der drøftes i regionen, eftersom løsningen af problemet i de store søers område vil være en politisk løsning, der inddrager alle parter, inklusive Rwanda, som skal opfylde sine forpligtelser til at repatriere de landsmænd, som er aktive i Kivu.
Adam Bielan
Hr. formand! Der har sikkert ikke eksisteret nogen konflikt siden Anden Verdenskrig, der har været lige så blodig og barbarisk som den congolesiske. De militære handlinger i Nordkivu har fundet sted med vekslende intensitet gennem 10 år og har resulteret i over 5 millioner ofre. Hver dag dør 1.500 personer som følge af konflikten.
Massakrer, voldtægter på små piger og deres mødre, tvangsrekrutteringer af civile og børnesoldater finder dagligt sted. I løbet af de sidste måneder er talrige andre drastiske krænkelser af menneskerettighederne ligeledes blevet begået af Laurent Nkundas oprørere, De Demokratiske Styrker til Befrielse af Rwanda samt selve den congolesiske hær i den østlige del af Den Demokratiske Republik Congo. Den østlige del af Congo har behov for øjeblikkelig medicinsk bistand og fødevareforsyninger, eftersom de seneste begivenheder har tvunget de fleste humanitære organisationer til at indstille deres virke.
Jeg anmoder derfor Rådet og Kommissionen om at frigive midler til nødhjælp grundet den særdeles alvorlige humanitære situation i denne region.
Bernd Posselt
Hr. formand! Enhver, der har set De Store Søers Område i Østafrika fra luften, tror måske, at det er paradis. I virkeligheden er det oftere helvede på jord. Det er på den ene side et fantastisk naturskønt område med et væld af naturlige ressourcer, og på den anden side forfærdelige lidelser: naturkatastrofer, krig, fordrivelse, hungersnød, sygdomme, massakrer, massevoldtægter og etniske konflikter - næsten værre end noget andet sted. Der er 800.000 internt fordrevne mennesker i Nordkivu alene.
Det er vigtigt at anerkende, at uddrivelse er et problem, der eksisterer på begge sider af grænsen. Der er et fænomen i Afrika, der ikke eksisterer i den samme form nogen andre steder, nemlig at mennesker ikke bare bliver fordrevet fra den ene side af grænsen til den anden. I stedet udviser hvert land mennesker fra sin side af grænsen til det andet land, således at de er flygtninge og internt fordrevne på begge sider af grænsen. Det resulterer i, at landene er fuldstændigt ustabile. Det er derfor, at vi skal yde humanitær hjælp, og vi skal være massivt til stede, hvis vi skal hjælpe befolkningen.
I bund og grund er dette imidlertid kun at behandle symptomerne. Medmindre vi kan skabe nogenlunde holdbare statslige og retsstatslige strukturer, er der ingen ende på katastrofen, ligegyldigt hvor meget støtte vi yder. Det er derfor overordentligt vigtigt, at vi spiller en stor rolle, også politisk. Våbenhvilen fra den 23. januar er utrolig skrøbelig, og eksisterer reelt kun på papiret. Derfor er det presserende, at vi tvinger alle parter til forhandlingsbordet for at tale med hinanden, men også at vi påtager os vores del af opgaven.
Desværre profiterer europæere ofte af disse katastrofer. Derfor den berettigede opfordring til os om at tage oprindelsescertifikatet mere alvorligt, f.eks. for råstoffer, da det ofte er europæere, der brutalt udnytter befolkningernes lidelse for egen økonomisk vindings skyld. Vi har også her et ansvar, og vi skal ikke stille os tilfredse med at holde fine taler og bare sætte et lille plaster på et stort, blødende sår.
Raül Romeva i Rueda
Hr. formand! Vi har i dag et nyt kapitel i denne tragiske serie, der har befolkningen i Den Demokratiske Republik Congo i hovedrollen.
I dette tilfælde er scenen den nordlige del af Kivu, men plottet og ofrene er de samme, som allerede har været genstand for en hastebeslutning i mødeperioden i januar.
Siden 1998 er næsten 5,5 millioner mennesker døde som følge af krigen, og 45.000 mennesker dør hver måned direkte eller indirekte som følge af krigen. Det betyder med andre ord 1.500 mennesker om dagen, dvs. at der allerede er døde 6.000 mennesker i Den Demokratiske Republik Congo, siden vi begyndte denne mødeperiode i mandags.
I de seneste måneder er massakrerne, voldtægterne af kvinder og piger samt den tvungne rekruttering af børn desuden taget til i styrke, især i den østlige region. De ansvarlige herfor er såvel Laurent Nkundas oprørsstyrker som de soldater, der kæmper for De Demokratiske Styrker til Befrielse af Rwanda.
Derudover skal man huske på, at MONUC's mandat er baseret på kapitel VII i FN's Charter, hvilket giver ham myndighed til at anvende alle de nødvendige midler for at afværge et hvert forsøg på brug af magt, som bringer civiles liv eller integritet i fare, eller som indebærer en trussel mod den politiske proces.
Men indtil videre har MONUC's tilstedeværelse været helt utilstrækkelig til at stoppe de barbariske handlinger. Det er derfor nødvendigt endnu en gang at bede Sikkerhedsrådet om at reagere og stille alle de nødvendige ressourcer til rådighed for at bremse massakrerne.
Selv om vi glæder os over afholdelsen af Gomakonferencen, som åbner døren for en politisk forhandling, er aftalerne, især dem, der har at gøre med demobilisering, fortsat tvetydige, og anvendelsen af dem er uklar.
Endelig er dette en ny chance, som allerede nævnt af hr. Posselt, til igen at kræve, at kontrolmekanismerne bliver aktiveret og gennemført, f.eks. Kimberleyprocessen vedrørende diamanter og oprindelsescertificering af naturressourcer, der importeres af EU.
Tadeusz Zwiefka
Hr. formand! Congo, som Joseph Conrad har kaldt mørkets hjerte, har lige fra landets oprettelse, dvs. fra 1960, huset makabre pogromer, myrderier, borgerkrige, hvilket ikke har gjort det muligt for dette land, der er så rig på naturressourcer, at stå på egne ben. Det er den mest blodige og barbariske konflikt siden anden verdenskrig, og denne krig fortsætter stadig og kræver hver måned næsten 50.000 menneskeliv. Halvdelen af disse ofre udgøres af børn under fem år. Hærenes march ledsages af alle mulige slags forbrydelser mod civilbefolkningen, voldtægter, plyndringer og drab. Derfor byder vi med stort håb resultaterne fra fredskonferencen i Goma velkommen. Resultaterne vil måske gøre en ende på de væbnede kampe i Kivuregionen, men det afhænger også af os.
Hvis det internationale samfund og nabostaterne ikke yder støtte, kan det imidlertid være umuligt at løse denne konflikt. Det er vigtigt, at den internationale støtte ikke blot begrænses til politiske erklæringer, for støtten skal først og fremmest udgøres af adgang til finansiel, organisatorisk og teknisk bistand.
Karin Scheele
Hr. formand! I følge hjælpeorganisationerne er situationen i Nordkivu på flere måder endnu værre end i Darfur. Nordkivu er imidlertid ikke i rampelyset, og ingen i det internationale samfund er opmærksomme på, hvad der sker der. Siden den officielle fredsaftale i 2002 har Kabilas regering forsøgt at omdanne den regionale milits til en national hær - indtil videre uden succes. Civilbefolkningen er stadig sårbar over for eftervirkningerne af den væbnede konflikt. Læger Uden Grænser fremhæver de vanskeligheder, som hjælpearbejdere på grund af fortsatte kampe støder på, når de vil prøve at få adgang til civilbefolkningen, og siger, at fejlernæring er en anden alvorlig trussel mod befolkningen i Nordkivu.
Vi opfordrer derfor kraftigt Rådet og Kommissionen til at yde øjeblikkelig hjælp, og til uden forsinkelser at lancere omfattende programmer til medicinsk hjælp til civilbefolkningen i den østlige del af Den Demokratiske Republik Congo. Vi opfordrer også kraftigt Rådet og Kommissionen til at sikre, at den nylige forstærkning af den FN-ledede mission fører til omfattende forbedringer i befolkningens sikkerhed.
Urszula Krupa
Hr. formand! Menneskerettighederne krænkes fortsat i Kivuprovinsen på trods af den indgåede aftale i Goma om forbedring af sikkerheden og udviklingen i Congo. Alene indtil udgangen af 2006 blev 300.000 personer tvunget til at forlade deres bopæl som følge af den stigende vold, der især rammer kvinder og børn, som udsættes for voldtægt eller tvangsrekruttering til hæren. Indtil nu er 6 millioner mennesker fordrevet, og 5 millioner omkommet på grund af krige eller konflikter, som økonomiske grupper står bag for, eftersom de er interesseret i at få del i de lokale rigdomme. Grupperne støttes af regeringerne.
Der er derfor ikke blot behov for en beslutning og forhandling i Europa-Parlamentet eller humanitær hjælp til Congos indbyggere. Den røveriske økonomi forbundet med de naturlige ressourcer skal indstilles, og de internationale koncerners spekulative handlinger skal stoppes. Koncernerne beriger sig på bekostning af indbyggernes liv og helbred i denne region.
Koenraad Dillen
(NL) Hr. formand! Vi ved, at vores ord her sandsynligvis ikke nytter ret meget. Vi kan kun håbe, at alle parter vedvarende vil overholde de aftaler, som er indgået på Gomakonferencen, og at der nu omsider kommer en ende på det vanvid, som alt for længe har haft Nordkivu i sin magt. Ifølge FN er omkring 800.000 mennesker flygtet fra deres huse siden kampenes begyndelse. I tusindvis af kvinder og piger er blevet ofre for grusomme voldtægter, og børn er tvunget til at deltage i kampene.
I den forbindelse må vi ikke glemme, at det bestemt ikke kun er Nkundas militsmedlemmer, som er ansvarlige for de massive grusomheder. Nej, alle parter, også regeringssoldaterne, har systematisk begået forbrydelser mod menneskeheden. I Nordkivu er der ikke ret mange good guys. På længere sigt skal så mange skyldige som muligt derfor stilles for en domstol. De skal stilles til ansvar for deres grusomheder. Dette er ikke kun Den Internationale Straffedomstols ansvar, men først og fremmest de congolesiske lederes og Joseph Kabilas ansvar.
Zbigniew Zaleski
(PL) Hr. formand! Som hr. Posselt har sagt, er en stor del af Congo ét stort helvede, og det skyldes ikke altid enheder, der stammer fra Congo. Jeg vil gerne gøre opmærksom på en ting, som jeg har bemærket i landet, nemlig de mange forældreløse som skyldes konflikten, der fortsat finder sted. Jeg vil gerne give alle pengene til missionærer, så de kan tage sig af børnene, især drengene, så de ikke bliver rekrutteret til hæren. Når de først er hvervet, er de nemlig blot i stand til at skyde, voldtage og intet andet. Endnu en gang vil jeg gerne sige, at pengene skal anvendes til uddannelse af og omsorg for disse stakkels børn.
Zuzana Roithová
- (CS) Hr. formand, fru kommissær! Jeg appellerer til Kommissionen her i Strasbourg om at frigive midler, der er reserveret til krisesituationer, og øjeblikkeligt påbegynde genopbygningsprojekter, navnlig med et bredt program med generel medicinsk hjælp til civile i Nordkivu.
Jordskælvet for nylig forværrede, hvad der allerede var en humanitær katastrofe. Vi beder også alle her Kommissionen og Rådet om øjeblikkeligt at iværksætte en koalition, der dækker hele Afrika, for at finde en politisk løsning på konflikten.
Meglena Kuneva
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Kommissionen er stadig meget bekymret over den svære humanitære situation i Kivu, og især i Nordkivu, hvor antallet af internt fordrevne mennesker - i øjeblikket mere end 800.000 i Nordkivu alene - er så meget som fordoblet i løbet af 2007, hvilket i alarmerende grad øger sårbarheden hos befolkningen, der allerede er hårdt trængt.
Samtidig er vi klar over de alvorlige menneskerettighedskrænkelser, der finder sted i regionen - herunder rekruttering af børnesoldater og udbredt seksuel vold - og vi fordømmer dem.
I denne sammenhæng er det dog vigtigt at huske, at den kritiske situation i Nordkivu i dag er resultatet af mange års krig i regionen, omend situationen er skærpet på grund af de kampe, der fandt sted i anden halvdel af 2007. De egentlige årsager til konflikten i Kivu kan spores helt tilbage til folkemordet i Rwanda i begyndelsen af 1990'erne. Samtidig må man huske, at der er adskillige lokale faktorer - som f.eks. utilstrækkelig repræsentation af etniske minoriteter i politik, plyndring af naturressourcer og problemer med landbesiddelser - der bidrager betydeligt til den manglende stabilitet og sikkerhed i det østlige Congo.
Derfor bifalder Kommissionen den nylige fredskonference i Goma og den efterfølgende våbenstilstand som positive skridt mod en løsning af den vedvarende konflikt i det østlige Congo. Med konferencen blev præsident Kabilas troværdighed genskabt efter hærens nederlag over for general Nkundas tropper i slutningen af 2007, og en proces med dialog mellem provinserne blev igangsat - noget, Kommissionen altid har været fortaler for.
Herudover blev der på konferencen i Goma også igen lagt vægt på nødvendigheden af at prioritere en behandling af problemet med ex-FAR, i lighed med de forpligtelser, Congo og Rwanda indgik i deres fælles kommuniké fra Nairobi i november 2007. Samtidig blev det gjort klart, at der er behov for at tage fat på de grundlæggende årsager til konflikten, mens statens myndighed genoprettes i den østlige del.
Når det er sagt, må det ikke glemmes, at der ikke blev fundet nogen endelige løsninger i Goma eller Nairobi. Det vil tage tid at finde en permanent løsning til de grundlæggende årsager til krisen i Kivu og dermed en bæredygtig genoprettelse af freden i regionen. Så selv om det fælles kommuniké fra Nairobi og konferencen i Goma kompletterer hinanden, udgør de dog kun en ganske vist opmuntrende begyndelse på en svær og langstrakt proces.
Den største udfordring nu er at gennemføre Nairobi- og Gomaforpligtelserne på effektiv vis. Det bør sikres, at alle involverede interessenter står ved deres forpligtelser. EU vil fortsat følge tæt op på og deltage aktivt i denne proces.
I denne sammenhæng er der et endog meget stort behov for international handling til støtte for congoleserne. Kommissionen er rede til sammen med medlemsstaterne fortsat at spille en vigtig rolle i Kivu. Vi har traditionelt været en af de vigtigste donorer i den østlige del, via vores humanitære bistand og vores programmer for rehabilitering og kapacitetsopbygning. Vi er villige til at øge vores støtte til regionen yderligere, især via EU-initiativer, men også i tæt samarbejde med FN.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
