Hållbar utveckling
Talmannen. -
Första punkten på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0151/2002 av Mihail Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande - Tio år efter Rio: Förberedelser inför världstoppmötet om hållbar utveckling år 2002 (KOM(2001) 53 - C5-0342/2001 - 2001/2142(COS)),
A5-0142/2002 av Paul Lannoye för utskottet för utveckling och samarbete om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Mot ett globalt partnerskap för hållbar utveckling (KOM(2002) 82 - C5-0173/2002 - 2002/2074(COS)).

Papayannakis (GUE/NGL)
. (EL) Herr talman! Vi diskuterar en fråga som har samband med hållbar utveckling och den politiska signal som parlamentet vill ge, också genom Europeiska unionen som helhet vid toppmötet i Johannesburg kommande augusti, 10 år efter Rio.
Frestelsen skulle vara stor att ta upp en omfattande lista med frågor och problem som har samband med hållbar utveckling och dess framtid. Listan finns dock i betänkandet och i resolutionen som vi i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lägger fram. Jag skall alltså inte ta upp den. Jag vill huvudsakligen göra en analys av tankegången i den politiska signal som vi vill ge.
Låt oss börja med redogörelsen av resultatet. Mina damer och herrar kolleger, resultatet 10 år efter Rio är klart negativt. På själva miljöområdet har vi inte gjort några framsteg, undantaget Kyoto, vi har till och med haft en tillbakagång, även beträffande de allmänna förhållandena i världen. Fattigdomen har inte bekämpats, den har inte minskat utan snarare ökat och vi vet mycket väl att med en befolkning som lever under fattigdomsgränsen är det överflödigt att tala om skydd av naturresurserna, förnybara energikällor etc. Resultatet är negativt och om detta har ingen självkritik förekommit, herr talman. Jag vet inte om så kommer att ske i Johannesburg men det skulle vara till gagn om det skedde, då det kanske skulle klargöra vad vi bör göra i framtiden eftersom framtiden inte varslar om att bli särskilt ljus. All statistik visar att jordens befolkning ökar mycket snabbt och påfrestningarna på resurserna ökar till följd av ekonomins globalisering, vidare kommer förmodligen problemen när det gäller miljön i allmänhet och den sociala sammanhållningen att intensifieras.
Vad bör vi göra? Vad borde vi tala om i Johannesburg? Jag tror, herr talman att vi alla kommer att instämma i att vilken definition vi än kommer att ge åt hållbar utveckling så bör den innefatta både utveckling och social sammanhållning samt miljöskydd. Listan över vad som begärs i denna riktning är tydlig. Jag tror att vi alla instämmer. Vi talar om att ändra normer för produktion och konsumtion, vi talar om att avskaffa fattigdom, om att införa ett miljötänkande i all politik, inom jordbruk, fiske, industri, energi, turism, vatten och luft; det som saknas är dock målen, tidsplanerna, indikatorerna som visar om vi har lyckats uppnå våra mål, medlen, kapitalet och överföringen av resurser samt kontroll av denna resursanvändning. Och här, herr talman, har vi stora problem.
I betänkandet och i resolutionen finns flera förslag som rör både minskning av fattigdomen, förnybara energikällor och många andra företeelser vilka emellertid kräver resurser, institutioner, regler samt god förvaltning på lokal, nationell och global nivå och en politisk styrning. Denna förvaltning och styrning, herr talman, tror jag kommer att bli det stora problemet i framtiden. Det kan gälla reformer av det internationella organisationssystemet som kom till genom Bretton Woods-avtalet och senare tillkomna reformer, genom Världshandelsorganisationen (WTO), då exempelvis WTO:s regler kommer i konflikt med miljöskyddet. Det kan gälla reformer som gör att den fattiga befolkningen kommer i nära kontakt med produktionen, exempelvis jordbruksreformer som gör att den fattiga befolkningen får sådan kontakt med frågor om vatten, energi och grundvillkor, så att den får ta del av en modern uppfattning om miljöskydd, och givetvis gäller det ländernas uppträdande. Förenta staterna som vi vet, undviker alla åtaganden. Förenta staterna gör sig till och med av med de åtaganden man har haft. Den stora frågan är Europeiska unionens roll. Europeiska unionen kommer under ännu en lång tid att kunna spela en roll, men inte för alltid. För att spela denna roll bör Europa sopa rent framför egen dörr. Europa bör ännu mer verka för en politik för miljöskydd och social sammanhållning. Europa bör föreslå de internationella organisationerna åtaganden där dess inflytande kan spela viss roll och Europa följaktligen kan vara en pålitlig partner, både internationellt och i förhållande till tredje världen, så att vi kan känna hopp om förbättringar efter Johannesburg och att vi kanske inte efter 10 år behöver utreda en situation likadan som den 30 år tidigare.

Lannoye (Verts/ALE)
. (FR) År 1992 i Rio blev hållbar utveckling ett begrepp hos det internationella samfundet. På tio år har det onekligen skett en förändring i talen om miljö och utveckling - en positiv förändring. Högtidliga utfästelser har gjorts, konventioner har undertecknats - och har de inte ratificerats så har de åtminstone undertecknats - men vi måste ändå konstatera att situationen på miljöområdet efter tio år inte har förbättrats. Den har rentav försämrats, och när det gäller situationen i fattiga länder och utvecklingsländer har den heller inte förbättrats. Klyftorna har ökat allt mer. I dag är fortfarande över 800 miljoner människor undernärda och en miljard människor saknar tillgång till dricksvatten. Det är förvisso ett konstaterande som är mycket svårt att acceptera.
Toppmötet i Johannesburg som äger rum om några månader, blir inte bara ett tillfälle att summera läget, utan också ett sanningens ögonblick. Vi får inte nöja oss med att hålla en mässa i miljöns tecken, och än en gång upprepa vad som sades i Rio. Inte heller får vi nöja oss med en kör av litanior. På dagordningen måste det finnas ett ambitiöst program för politiska förändringar inför den kommande tioårsperioden. Detta är åtminstone det budskap som utskottet för utveckling och samarbete vill att jag skall framföra till er.
Vad vi föreslår är att absolut prioritet skall ges åt kampen mot fattigdom och svält och åt att främja en rättvis och hållbar användning av naturresurser. Det budskap vi riktar till parlamentets kammare, till kommissionen och rådet, utgår från fem avsnitt. Det första är kampen mot fattigdom och främjande av social utveckling. Där finns en rad konkreta förslag.
Det andra avsnittet handlar om att kontrollera globaliseringen. Vad innebär det? Det innebär i klarspråk att en hållbar utveckling måste vara ledstjärnan. Kommersiella betalningar, internationella handelsbestämmelser och investeringsbestämmelser måste underordnas kriterierna för en hållbar utveckling, i stället för tvärtom.
Det tredje avsnittet handlar om att varaktigt förvalta och skydda naturresurserna. Detta förutsätter utveckling av ny teknik och jag tänker särskilt på energiområdet och de förnybara energikällorna. De förslag vi lägger fram inom detta område är både trovärdiga och ambitiösa.
Så till det fjärde avsnittet. I det första dokument som offentliggjordes förra året sade kommissionen själv att vi måste förändra produktionssätt och konsumtionsmönster. Detta är sant, men det förutsätter ett antal beslut som i vissa fall är svåra att fatta. Vad oss beträffar tänker jag exempelvis på att vissa av Europeiska unionens politikområden - framför allt den gemensamma jordbrukspolitiken, fiskepolitiken och handelspolitiken - måste ses över för att undvika att vi motarbetar målen för en hållbar utveckling. På det sättet kommer vi dessutom att få mycket större trovärdighet i internationella sammanhang, i synnerhet vid mötet i Johannesburg, om vi sopar rent framför vår egen dörr innan vi talar om vad som måste göras på internationell nivå.
Till sist det femte avsnittet. Vi måste på alla nivåer försäkra oss om goda styrelseformer. Begreppet goda styrelseformer har ofta en förmyndaraktig klang. Om goda styrelseformer tillämpas på alla beslutsnivåer, i synnerhet inom de internationella institutionerna, tror jag också att vår trovärdighet ökar när vi använder detta begrepp. Jag tror exempelvis att de internationella ekonomiska institutionerna, som Internationella valutafonden, Världsbanken och Världshandelsorganisationen behöver en ordentlig uppfräschning så att ett minimum av demokrati och ett minimum av medborgerlig och politisk kontroll förs in i dessa institutioner.
Detta var huvudinnehållet i det budskap som utskottet för utveckling och samarbete vill skall tas upp i kammaren och föras vidare av kommissionen - jag vänder mig här till kommissionär Nielson - eftersom en avgörande etapp äger rum inom de närmaste veckorna - mötet på Bali, som är det sista förberedande mötet inför toppmötet i Johannesburg. För tillfället finns ingen anledning till optimism, eftersom det fortfarande inte ligger något verkligt ambitiöst diskussionsunderlag på bordet. Jag hoppas därför att vårt bidrag skall hjälpa de europeiska institutionerna att spela en framträdande roll under detta förberedande möte, om det inte är för sent, och jag hoppas i alla händelser att vi inte försöker intala oss att lösningen på frågan är att överlåta hanteringen av problem som rör hållbar utveckling åt partnerskapsinitiativ med den privata sektorn. Detta kan vara en del av lösningen, men då som ett komplement till åtaganden som ingås av medlemsländerna och de internationella institutionerna, och inte som en ersättning för dessa. Herr talman! Detta var det budskap jag ville framföra.

Lucas (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! På utskottets vägnar skulle jag innerligt vilja välkomna båda betänkandena, och tacka föredragandena för deras utmärkta arbete. Det är tydligt att EU borde spela en ledande roll i Johannesburg. Våra egna fördragsåtaganden förpliktigar oss till det, och de europeiska medborgarna förväntar sig det. Det innebär att rådet och kommissionen måste lyssna på parlamentets åsikter och bemöta dem, eftersom det är tydligt att parlamentet vill ha åtgärder som är både ambitiösa och mer välriktade. Vid rådets möte (utveckling) och toppmötet i Sevilla borde man därför insistera på en ordentlig översyn av kommissionens meddelande för att ta itu med de befintliga tomrummen, och lägga till tidsplaner för att genomföra och utveckla handlingsplaner för varje åtgärd. Vi behöver inte mer övervakning av problemet: Vi riskerar att gå under som den enda arten som övervakar sin egen utrotning, i stället för att vidta åtgärder för att förhindra den. Vi behöver djärva, fantasifulla handlingsplaner, och det nu.
Kommissionen pekar med rätta på vad den kallar en klyfta mellan olika styrelseformer i världen, där globala marknadskrafter ligger långt före de institutionella mekanismernas förmåga att styra dem. Och ändå är de åtgärder som kommissionen föreslår för att fylla igen denna klyfta bedrövligt otillräckliga. Kommissionens oproportionerligt starka betoning av fri handel och fria investeringar som drivkrafter för utveckling bör särskilt få en motvikt i mycket kraftfullare åtaganden om bindande ramar för företagens ansvarsskyldighet. Som ett första steg föreslår vi ett direktiv om obligatorisk rapportering av resultaten i fråga om miljö och social utveckling.
WTO-bestämmelserna måste också omarbetas för att göra det möjligt för regeringarna att göra de absolut nödvändiga distinktionerna mellan produkter utifrån deras produktionsmetod. Hur annars kan vi gå mot mer hållbara produktions- och konsumtionsmetoder?
Det är svårt att överdriva vikten av brådskande åtgärder i Johannesburg. Man har uppskattat att om vi fortsätter med vårt nuvarande produktions- och konsumtionsmönster, kommer vi snart att behöva ytterligare tre planeter för att anskaffa de nödvändiga resurserna och för att hantera avfallet. Vi har inte tre planeter; vi har bara en, och den visar redan tecken på allvarligt förfall. Mötet i Johannesburg måste ge resultat.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Vi får inte låta toppmötet i Johannesburg bara bli ett evenemang som firar de tio åren som gått efter mötet i Rio de Janeiro. Det finns inte heller mycket att fira eftersom tecknen på den ohållbara situationen har blivit fler. Tvärtom ger konferensen i Johannesburg oss tillfälle att börja om på nytt och komma fram till en världsomfattande överenskommelse om en utvecklingsmodell som anpassar den ekonomiska dimensionen till den sociala dimensionen och miljödimensionen.
Hur som helst finns det ytterligare ett problem som rör toppmötet i Rio de Janeiro. Den här gången kommer vi att vara mer ensamma i att leda en världsomspännande överenskommelse. Den politiska agendan som Europeiska unionen skall bestämma kommer naturligtvis att avgöra konferensens resultat. Jag tycker att både kommissionens meddelande och ledamöterna Papayannakis och Lannoyes betänkanden har bidragit till att agendan har blivit bra. Det finns ändå några avsnitt och ändringsförslag som enligt vår uppfattning gör parlamentets resolution lite mindre objektiv och stram - jag tänker på Tobinskatten och avskrivningen av utvecklingsländernas skulder. Trots detta kommer PPE att rösta för den slutgiltiga resolutionen.
Vid konferensen i Johannesburg hoppas vi att följande mål kan uppfyllas: För det första att den anger när Kyotoprotokollet skall träda i kraft. Därför är det nödvändigt att vissa länder skyndar på ratificeringen av protokollet - jag syftar på Ryssland, Japan, Kanada och Australien. För det andra att det skapas politiska villkor för att USA skall återuppta det gemensamma miljöarbetet. För det tredje att man gör ekonomin ?grönare? och tar med miljökostnaderna, räknar bort den ekonomiska tillväxten från intensiv användning av tillgångarna och satsar på renare teknik. För det fjärde hoppas vi att konferensen ger gemensamma svar på globala problem och att man i Johannesburg, liksom i Rio de Janeiro då grunden lades för konferensen om klimatförändringar, också lägger grunden för protokoll och nya institutioner på andra miljöområden som t.ex. vatten. För det femte hoppas vi att den ger en impuls åt den internationella ledningen och reformen av institutionerna. Det går inte att skapa ett hållbart Internet om de nät vi har lider av ålderdomlighet.
Slutligen, herr talman, hoppas vi att konferensen inte stannar vid vaga intentioner utan istället fastställer tidsramar, mål och politiska riktlinjer.
Hulthén (PSE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka talmannen och hans kolleger för att miljöutskottet för en gångs skull har blivit utsläppt i dagsljuset. Detta är första gången, såvitt jag kan erinra mig, som miljöutskottet har fått föra en debatt vid en tidpunkt som kan kallas för någorlunda normal. Det måste väl vara ett tecken på att en förändringens vind susar genom kammarkollegiet, och vi får hoppas att den håller i sig.
Förändringens vind präglar också de utmärkta betänkanden som Papayannakis och Lannoye har utarbetat om tio år efter Rio respektive en hållbar utveckling. Skulle vi lyckas uppfylla detta och följa besluten själva i denna kammare efter Lannoyes och Papayannakis modell, så har vi gjort mer än vad som har gjorts de senaste tio åren.
Däremot gjorde förändringens vind tydligen ett stopp vid kommissionen. Man kan inte se att det skulle ha hänt särskilt mycket där. Vissa brisar kanske man kan skönja, men inte mycket mer. Kommissionen har framför allt, precis som förra året när vi diskuterade den hållbara utvecklingen, oerhört svårt att finna en dialog med parlamentet. Jag vet inte vad det är för frustration som gör att man inte kan komma fram till en ordentlig kommunikation, en diskussion med parlamentet, när det gäller hållbar utveckling. Vi får i stället fortsätta att springa efter som en släpvagn med våra förslag och våra idéer. I denna fråga behövs en seriös, folklig debatt, och parlamentet är ett utmärkt forum för att börja den diskussionen. Parlamentet bör därför tas på allvar när parlamentet talar om denna fråga.
Tio år efter Rio och fem år efter det att vi gav ett löfte om hållbarhetsstrategier i alla FN:s länder så kan vi ju se vad som har hänt. Ett sifferexempel som har fastnat ordentligt i huvudet är att de fyra rikaste människorna på denna glob äger lika mycket som de 48 fattigaste nationerna tillsammans. Jag tycker att det säger ganska mycket om hur situationen ser ut idag i världen. Vi tillåter t.ex. att 5 500 barn dör varje dag till följd av förorenad luft, förorenad mat och förorenat vatten. De mest sårbara, barnen, tillåts dö på grund av det levnadsmönster vi har i dag.
Vi tillåter ett matavfall, en överproduktion av mat från den rika världen, samtidigt som 800 miljoner människor svälter, precis som Lannoye sade. Detta är en politik och ett levnadsmönster som inte kan hålla särskilt länge till. Det finns dock vissa ljuspunkter efter Rio. Det finns städer, länder, kommuner och regioner som har gjort oerhört mycket för att förändra situationen. Det globala resultatet är däremot nedslående. Någonting måste göras! Jag tycker vi skall upprepa budskapet på precis samma sätt som inför toppmötet i Göteborg. Vi behöver ett engagerat politiskt ledarskap i frågan. Det behövs politiska prioriteringar. Jag tycker att det skulle ha varit bra om åtminstone en representant från det spanska ordförandeskapet, som skall förmedla detta engagemang inför Rio, hade suttit här i kammaren och hört på dagens debatt. Vi har hört vilka problem det finns, och förslagen till lösningar finns i våra dokument. Jag hoppas att både kommissionen och rådet nu lyssnar på vad parlamentet har att säga.

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skall i mitt inlägg ägna mig åt energi.
Utan en tydlig och ambitiös politik i fråga om hållbar energi, kommer vi varken att få någon utveckling eller en lösning på problemet med växthuseffekten. Jag föreslår fem huvudlinjer för Europeiska unionens arbete i samband med toppmötet i Johannesburg.
Den första huvudlinjen är en sorts Marshallplan för de två miljarder människor som i dag saknar tillräckliga energitillgångar och som ofta lever i landsbygdsområden eller i kåkstäder. Sedan president Bush stoppat G8-planen för förnybar energi borde Europeiska unionen, på egen hand eller tillsammans med likasinnade länder som Japan, gå i bräschen och finansiera ett program med 500 000 decentraliserade enheter, enheter som utformas utifrån en redan existerande modell och som kombinerar solenergi, vindkraft och eventuellt vattenkraft. Dessa enheter skulle installeras på landsbygden. De skulle kunna kompletteras med informationsteknik, vilket på allvar skulle stimulera utvecklingen.
Den andra huvudlinjen är förmodligen den enklaste och mest ekonomiska åtgärden i världen, mot bakgrund av växthuseffektens omfattning år 2020. Det handlar om att fastställa minimistandarder för miljontals nya hushållsapparater - enbart i Kina kommer det år 2020 att finnas 100 miljoner nya kylskåp - för nya motorer, för miljontals nya dataverktyg. Om vi lyckas fastställa minimistandarder för dessa kommer vi att använda oss av den enklaste och överlägset mest ekonomiska åtgärden, och den åtgärd som troligen får störst inverkan på den internationella politiken i fråga om växthuseffekten. Det är förvisso inte helt enkelt. För att göra detta skulle vi behöva ett sekretariat inom OECD, och sedan är det bara att sätta i gång.
Den tredje huvudlinjen består i själva verket av tre åtgärder. I korthet krävs det först och främst att Europeiska unionen och OECD-länderna fastställer tydliga mål på den förnybara energins område. Sedan måste vi hjälpa utvecklingsländerna att bygga upp och strukturera sin energimarknad för att röra sig i denna riktning. Slutligen finns i dag 350 miljarder euro i bidrag till fossila bränslen och kärnkraft. Genom att använda dessa pengar till annat kommer ekonomin att må bättre och planeten likaså.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! För några år sedan skrev den latinamerikanske författaren Julio Cortázar en strålande artikel, som jag fortfarande har kvar, med rubriken ?Prostitutionen av orden?. Han skrev om demokratin och skrev att genom att antidemokraterna använder ordet demokrati så mycket har ordet förlorat kvalitet och värde.
Jag tycker att samma sak gäller för hållbara utveckling. Hållbar utveckling är ett begrepp som dyker upp i alla Europeiska unionens dokument. Det används i alla dokument från regeringarna, men framför allt i alla dokument från dem som ägnar sig åt att förhindra en hållbar utveckling, det vill säga, att främja en ohållbar utveckling och en konsumtionsmodell som gör att vi inte skall kunna åka ifrån Johannesburg, och jag hoppas givetvis att jag inte får rätt, med tydliga handlingsprioriteringar och -mekanismer.
Jag är helt överens med Lannoye och Papayannakis. De prioriterade ämnena måste vara en hållbar utveckling för resurserna och förändrade produktionsmodeller. Vi kan inte tillåta att 25 procent av däggdjuren, 11 procent av fåglarna och 15 procent av växterna som är utrotningshotade försvinner. Och när det gäller konsumtionsmönstren går 86 procent av världskonsumtionen till 20 procent av befolkningen. Detta är ohållbart.
När det gäller ett annat prioriterat ämne, herr talman, utrotningen av fattigdomen, så gav toppmötet i Monterrey ett klent resultat. Vi har i många år sagt, liksom även Världsbanken, där ingen från vår grupp ingår, som har beräknat att världens fattiga under de kommande 30 åren kommer att öka till mer än det dubbla och att om man inte vidtar åtgärder för att hejda fattigdom, utslagning, miljöförstöring, konflikter, epidemier och migrationer kommer vi att få en allvarlig ekonomisk och politisk instabilitet i världen.
Avskaffandet av fattigdomen är alltså prioriterad och resultatet av dessa tio år är klent. Samma sak gäller resultatet från toppmötet i Monterrey, som innebär 0,39 procent i utvecklingsstöd fram till år 2006. Jag hoppas, herr talman, att resultatet från toppmötet i Johannesburg inte blir så klent, och jag litar på att de företrädare Europaparlamentet skickar kommer att genomföra ett energiskt svar av det vi säger här.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Jag kan instämma fullständigt i allt det föredragandena Papayannakis och Lannoye har sagt, och vill särskilt understryka att EU måste städa upp i sitt eget hus på jordbruks- och fiskeområdet om fattigdomen skall kunna bekämpas på ett effektivt sätt.
Världskonferensen i Johannesburg ger oss en enastående möjlighet att fastställa en dagordning för en hållbar utveckling under de närmaste 10 åren. Vi är glada över att man kallar till konferensen, men i övrigt har i stort sett inga framsteg skett när det gäller de globala förberedelserna av toppmötet. Förhandlingarna under Förenta nationernas förberedande möte i New York ledde inte fram till några förpliktande avtal, och den nästkommande och sista chansen till globala förhandlingar blir därför i slutet av maj på Bali. Förhoppningsvis når man då fram till en verklig handlingsplan och till en politisk förklaring som bl.a. kan främja genomförandet av olika internationella konventioner, vilket dock förutsätter större press från europeiskt håll.
Förenta staterna har tydligt gett uttryck för att man inte vill åta sig nya förpliktelser i samband med världstoppmötet. Om detta möte skall bli en framgång måste Europeiska unionen ikläda sig en politisk ledarroll och som ordförande i EU under toppmötet har Danmark ett stort ansvar för att leda den internationella processen i rätt riktning.
Danmarks strategi grundar sig på en önskan om en global överenskommelse som bl.a. består i konkreta koncessioner från den rika delen av världen, för endast en global överenskommelse kan skapa den ram som kan omsätta de politiska förklaringarna från Rio till verkliga handlingar i Johannesburg.
Europeiska unionen har också förpliktat sig att arbeta för en global överenskommelse, men som Lannoye gjorde oss uppmärksamma på kommer kommissionen att satsa mer på globala partnerskap, vilket är långt ifrån tillräckligt. Europeiska unionen kommer dock inte att anta sitt bidrag till Johannesburg förrän så sent som på toppmötet i juni. Det är beklagligt att endast relativt få statsöverhuvuden inom Europeiska unionen har lovat att delta i världskonferensen, för utan ett sådant deltagande på hög nivå minskas möjligheterna till framgång. Vi har haft tillräckligt med ord, vad vi behöver nu är handling.

Kronberger (NI)
Herr talman! I princip är det naturligtvis deprimerande hur litet som hänt efter Rio-toppmötet. Det bekräftas av det utmärkta betänkandet. Jag skulle vilja ta upp en aspekt. Jag tror att Johannesburg måste börja här. Jag tror att vi i parlamentet inte alltid är medvetna om vilka möjligheter Amsterdamfördraget ger oss i det avseendet, nämligen medbeslutandeförfarandet. Ju tydligare och intensivare vi utnyttjar det - jag skulle till och med vilja säga, att ju mer radikalt vi bestämmer oss för att vara med och påverka det europeiska lagstiftningsarbetet på miljöområdet - desto trovärdigare blir vi i Johannesburg och självklart även på framtida konferenser. Vi måste vara medvetna om att för detta behöver vi lite mer självmedvetenhet. Vi behöver kanske ibland också bifalla högre krav, som är möjliga. I det här sammanhanget måste vi också avvisa alla funderingar på att kärnkraften skulle kunna spela en roll i framtiden.

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Det är sent på jorden. Trots rader av möten och konferenser kan få bestrida att vi i dag är långt ifrån målet om en hållbar utveckling. Vi är faktiskt nu egentligen ännu längre från målet än när Brundtlandrapporten presenterades 1987 och när Riokonferensen genomfördes. Det borde naturligtvis vara tvärtom. Häromdagen uttalade OECD, som ju inte är en miljöorganisation, följande: All major global ecological indicators are negative.
Vad gäller fattigdom och social utveckling är det lika illa. Antalet fattiga ökar i antal, inte tvärtom. Mot denna bakgrund är mötet i Johannesburg mycket viktigt, men förhoppningarna är, som har antytts här, ganska lågt ställda. Förhandlingsmaskineriet är trögt och därtill kommer ett alltigenom svalt intresse från den amerikanska administrationen. Som Hulthén anförde, är det spanska ordförandeskapet tyvärr inte representerat här i dag, ett faktum som inte heller tyder på ett särskilt stort intresse för denna fråga.
Vilka är orsakerna till att vägen fortfarande är så lång till en vettig balans mellan ekonomisk tillväxt, social utveckling och hänsyn till miljön? Det finns huvudsakligen två orsaker. För det första är motståndet starkt mot att genomföra alla de åtgärder som regeringen har sagt sig förorda i rader av konferenser som tex. att avskaffa subsidier i ekonomin som är skadliga för miljön, att internalisera miljökostnaderna i priserna, att utforma klara miljökriterier för våra exportkreditnämnder så att vi inte exporterar system som inte är hållbara till u-länderna, och att överhuvudtaget uppmuntra aktiviteter som är miljöanpassade och inte tvärtom. Det ekonomiska regelverket styr inte åt rätt håll i dag, men vi gör föga åt detta. Betänkandet från Lannoye, som jag välkomnar, innehåller en rad förslag om hur detta kan gå till. EU måste driva på i det avseendet liksom i en rad frågor som gäller fattigdomsbekämpning, annars kommer resultatet från Johannesburg att bli mycket magert.
För det andra går utvecklingen långsamt därför att vi, enligt mitt sätt att se, har en modell både för utbildning och ekonomi som är alltför vertikal och reduktionistisk. Vi har valt att organisera vårt samhälle genom att inrikta oss på specialisering. Det finns mer än 20 000 olika discipliner på våra universitet, och specialisering är naturligtvis bra för att lösa olika enskilda problem. Det finns däremot ytterst få experter som sysslar med gränsöverskridande problemlösning. Mötet i Johannesburg skall nu försöka lösa alla dessa problem.
Vid sidan av de kortsiktiga åtgärderna måste vi således också fundera över helhetsperspektivet och se till att vi utvecklar ett bättre systemtänkande i våra samhällen och inte minst hjälper de fattiga länderna, utvecklingsländerna, att bygga upp kompetens på forskningsområdet så att de på egen hand kan utveckla strategier som är både mer lönsamma ekonomiskt sett och mer miljömässigt hållbara.

Scheele (PSE)
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera Lannoye till hans omfattande och även till innehållet utmärkta betänkande. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och säga, att vi som parlamentariker behöver fundera över om vi i framtiden - när vi tar ställning till en så viktig konferens som den i Johannesburg - inte på ett mer koncist, kortfattat och strukturerat sätt borde utforma det som Europaparlamentet står för. Detta eftersom det blir lättare att nå ut till allmänheten med budskapet om vad vi står för och inte står för.
De som talat före mig nämnde kommissionen och allt som den måste göra. Jag har snart tre års erfarenhet och skulle vilja påpeka att det inte alltid heller i Europaparlamentet finns majoritet för en hållbar utveckling och en hållbar lösning.
De tre delarna av hållbar utveckling har redan nämnts flera gånger: den ekonomiska, den sociala och den ekologiska utvecklingen. I den meningen är det viktigt, att BNP-tillväxten inte förblir den enda viktiga indikatorn på framsteg i ett samhälle. BNP-tillväxten har ingenting med hållbarhet att göra. Därför uppmanar vi kommissionen att i Johannesburg verka för att vi har nya sociala och ekologiska indikatorer när det i framtiden handlar om hur staterna bedöms.
Man kan inte tala om ett globalt partnerskap för hållbar utveckling utan att uppmärksamma kopplingen mellan fattigdom och miljöförstöring. Fattigdom leder till befolkningstillväxt. Man uppskattar folkmängden till 7,5 miljarder år 2015. Det betyder ökat tryck på naturresurserna och i sin tur ökat tryck på miljön. I det här sammanhanget vill jag peka på hur viktigt det är att vi ständigt framhäver frågor om rättslig jämställdhet för kvinnor och även kvinnors rätt till reproduktiv hälsa och att nå framsteg på de här områdena.
Jag skulle bara helt kort vilja gå in på ändringsförslagen också. Min partigrupp kommer inte att rösta för Gruppen De grönas ändringsförslag 5 om att stryka nummer 26. Men jag vill också understryka att vi utgår från den franska originalversionen. Den föreliggande tyska versionen skulle vi också stryka.
Sedan vill jag också säga, att min partigrupp är emot ändringsförslag 12, genom vilket man vill införa en s.k. Sachs-skatt, dvs. avdragsgilla bidrag för välgörande ändamål. Personligen har jag invändningar mot att man över huvud taget använder adjektivet ?välgörande?. Om vi talar om en århundradets utmaning för den hållbara utvecklingen handlar det om att vi måste ändra våra egna produktionsvillkor, och inte om välgörenhet. Dessutom ser jag problemet att vi fråntar i-länder skatteintäkter som de behöver i framtiden för sin egen hållbara utveckling.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka de två föredragandena för deras utmärkta betänkanden, i vilka de betonar problemen och lösningarna. Miljön, de sociala och kulturella frågorna, utvecklingen och styrelseformer är naturligtvis samtliga verkligt sammanflätade. Detta visar sig genom fortsatt oförminskade klimatförändringar orsakade av människor, trots att vissa framsteg gjorts sedan Riokonferensen. Livsviktiga resurser utarmas ytterligare och klyftan mellan rika och fattiga blir allt större.
Så många möjligheter lades fram i Rio, och liksom Papayannakis anger i sitt betänkande, uppkom så många förväntningar genom Kyotoprotokollet, Cartagenaprotokollet och så vidare, men de ledde inte till några framsteg. Det är egentligen inte förvånande att så många icke-statliga organisationer redan förutspår ett negativt resultat från toppmötet i Johannesburg. Men människor förväntar sig att vi i Europeiska unionen skall gå i täten när det gäller dessa frågor, och vi kan inte smita undan från det ansvaret. Om ytterligare tio år kommer man att fråga vilka åtgärder vi vidtog 2002 för att ta itu med och reparera bristen på framsteg under de tio senaste åren.
Andra kolleger har påtalat ett stort antal viktiga punkter om toppmötet. Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på ytterligare en aspekt, och det är behovet av att titta på mångfalden ur ett så brett perspektiv som möjligt, även med tanke på de kulturella aspekterna.
I framtiden kommer vi att behöva hållbara samhällen i begreppets verkliga innebörd. I dag hotas ungefär hälften av de cirka 6 000 språk som talas på olika platser i världen, vilket innebär att 3 000 språk antingen är allvarligt hotade, eller håller på att dö ut. Behovet av att skydda och öka mångfalden av kulturer i världen blir alltmer brådskande inför den ökande globaliseringen. Vi måste se till att den artificiella polariseringen mellan miljöbehoven och människors behov inte får möjlighet att utvecklas ytterligare.
Jag välkomnar alltså föredragandenas positiva och konstruktiva yttranden, och ?detta är en stor utmaning och vi måste inta en genomgripande ny strategi?, som Lannoye sade.
Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka och gratulera kollegerna Papayannakis och Lannoye för deras viktiga betänkanden. Världstoppmötet i Johannesburg är ytterligare ett lämpligt tillfälle att tackla de enorma och komplicerade problem som mänskligheten står inför, särskilt människorna i de fattigaste länderna. Låt oss gå toppmötet till mötes med förväntan och låt oss ge detta evenemang den vikt som sig bör vilket kan eller bör kunna förmå världssamfundet att fastställa en agenda som är faktiskt inriktad på en hållbar utveckling på jorden, på en förbättrad livskvalitet och på att avskaffa fattigdomen, med utgångspunkt från de överenskommelser som uppnåddes vid världstoppmötet i Rio.
Jag skulle vilja vara optimist, även om det finns tillräckliga skäl att anta en annan inställning eller t.o.m. en motsatt sådan, skäl som beror på de enorma förseningar att uppfylla det som uppnåtts i Rio, accentueringen av klyftan Nord/Syd, fortsatt fattigdom och skuldsättning, insisterandet på inadekvata och orättvisa ekonomiska inkomster, brist på politisk vilja från de rika ländernas sida - och särskilt från USA: sida - att ändra den orientering som de själva har bestämt och avsätta nödvändiga resurser för att ändra världsordningen, vilket alla skulle ha nytta av i slutänden. Mötet i Monterrey, för inte så länge sedan, trots de sent fattade besluten, ligger i linje med dessa skäl som ruckar på den välbehövliga optimismen.
Jag skulle här och nu tillsammans med medlemsstaterna och kommissionen vilja insistera på att man fattar definitiva och avgörande beslut för ett riktigt ställningstagande gentemot de problem som plågar världen och att man bestämmer sig för att främja riktade åtgärder, skaffar medel som räcker till en jämlik och hållbar utveckling, och att man uttalar sig för att bevara miljön och avskaffa fattigdomen. Det viktigaste, att man förpliktigar sig till en ambitiös agenda för nästa årtionde för att kunna undvika det oacceptabla fiasko som vissa menar att detta toppmöte kommer att sluta med.
Blokland (EDD).
Under världstoppmötet i Rio de Janeiro 1992 kom vi överens om att genom ett världsomfattande samarbete vidta hållbara åtgärder till förmån för miljö och utveckling.
Våra förväntningar var högt uppskruvade den gången. Nu har det gått tio år sedan dess och toppmötet i Johannesburg står för dörren. Tiden är väl vald för att kritiskt utvärdera det som har skett hittills. Tyvärr är resultatet inte särskilt uppmuntrande. Vi kan bara konstatera att de höga förväntningar vi hade för tio år sedan inte har infriats. Man kan till och med säga att miljön har försvunnit ur det offentliga - och därmed även det politiska - blickfånget, samtidigt som påfrestningarna på miljön har ökat.
Det är hög tid att vi gör något åt saken. Om EU vill leva upp till rollen som föregångare är det ytterst viktigt att man finner gensvar hos befolkningen. Och för närvarande är befolkningens intresse framför allt riktat mot frågor som säkerhet och hälsa. Därför ligger det nära till hands att dra nytta av detta. För om vi fortsätter att försumma miljön, leder det oåterkalleligen till (ytterligare) översvämningar, skogsbränder, nedsmutsning och försämrad hälsa för väldigt många människor. Kort sagt är det inte bara miljön som skadas av bristen på hållbar utveckling. Även osäkerheten, sjukdomarna och dödsfallen - just de frågor som är viktiga för befolkningen - kommer att öka. Genom att använda sig av dessa frågor kan vi mobilisera den allmänna opinionen och på så vis ruska liv i politikerna. Endast på det sättet får miljön den uppmärksamhet den förtjänar och endast så skapas en politisk vilja att vidta och faktiskt genomföra bindande rättsliga åtgärder på internationell nivå.

Souchet (NI).
Herr talman! Begreppet hållbar utveckling är ursprungligen ett uttryck för en sund instinkt, enligt vilken det över hela planeten finns grundläggande jämviktsförhållanden som måste respekteras. Vi måste dock se upp med risken för att begreppet snedvrids till ett uttryck för en ideologiskt färgad retorik, en luddig besvärjelse till stöd för tveksamma tekniska förslag. De mycket vitt skilda verksamhetsområden som tas upp i Lannoyebetänkandet visar på denna risk för att gå vilse.
För att vara praktiskt användbart måste begreppet hållbar utveckling tillämpas på tydligt rangordnade prioriteringar. Den första av dessa tycks mig vara behovet av att inte ge upp inför den ihållande och rentav ökande fattigdomen, vilket föredraganden också framhåller. Att utrota denna fattigdom måste vara en absolut och varaktigt prioritering för våra insatser.
I det syftet måste vi bidra till att definiera den rätta jämvikten mellan ett offentligt stöd, som är fortsatt nödvändigt, och en utvecklad internationell handel, som inte systematiskt bör målas upp som någonting hemskt. Det handlar givetvis inte om att se stödet till utvecklingsländerna som en ersättning, utan som ett komplement till den internationella handeln. Denna kan nämligen inte under nuvarande omständigheter utgöra den enda drivkraften för utveckling, av det enkla och goda skälet att det inte går att konkurrensutsätta ekonomier och länder som inte på långa vägar har samma struktur på produktionskostnadssidan.
Vi måste till varje pris undvika att snedvridna mekanismer uppstår, som till exempel att livsmedelsodling försvinner på grund av lågprisimport av jordbruksprodukter, och jämsides med detta att utvecklingsländerna inriktar sig på export av inkomstbringande grödor som inte genererar lokal utveckling eller råvaror och som det är ytterst svårt att bygga en hållbar utveckling på, eftersom priserna varierar så mycket.
Om man anser det vara nödvändigt att inte förlita sig helt på de internationella handelsmekanismerna för att minska fattigdomen, är det nödvändigt att förhindra att stödet till utvecklingsländerna urholkas. Gemenskapens länder har här en särskild uppgift som de måste ta sig an, både tillsammans och var och en för sig. Medlemsstaterna måste passa sig för frestelsen att helt förlita sig på gemenskapsstöd och avstå från bilateralt utvecklingssamarbete, vars bidrag i sig och särskilda sakkunskap är av oersättligt värde. Det räcker dock inte att trolla bort det minskade utvecklingsstödet genom att hålla sig till allmänna resonemang om procentsatsernas utveckling. Det är nödvändigt att ge detta stöd en ny inriktning och stödja de offentliga strukturerna i utvecklingsländerna, vilka i många fall fortfarande är bräckliga, och stödja en utveckling av landsbygden, som måste vara en absolut prioritet. Det offentliga biståndet har en avgörande roll att spela för att bromsa landsbygdsflyktens gissel och landsbygdsbefolkningens armod i storstäderna, som i sin tur leder till en utvandring grundad i förtvivlan.
Ett utvecklat jordbruk för livsmedelsproduktion i kombination med en utvecklad grundläggande offentlig service, framför allt för hälsovård, utbildning och socialt skydd, är den säkraste vägen att minska fattigdomen genom att skapa sysselsättning på landsbygden. Inom ramen för detta offentliga bistånd måste en särskild roll vikas åt decentraliserat samarbete, som bedrivs av lokala myndigheter, kommuner, departement och regioner. Dessa myndigheter förfogar över en lokalt förankrad sakkunskap, de anpassar projekten till de verkliga behoven, säkrar en noggrann uppföljning av åtgärderna, skapar hjärtliga och varaktiga mänskliga relationer mellan länderna i nord och syd. Denna form av samarbete måste därför kraftfullt uppmuntras.
Herr talman! Bland alla de frågor som tas upp i Lannoyebetänkandet, tycks mig detta vara de prioriteringar som måste ligga fast för att begreppet hållbar utveckling på ett effektivt sätt skall bidra till att minska fattigdomen i vår tids värld.

Liese (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! För fem år sedan, 1997, ägde ett toppmöte rum i New York, fem år efter Rio. Då företräddes Europaparlamentet tyvärr bara av en mycket liten delegation. Jag hade äran att vara en del av denna lilla delegation. Den gången gick det så långt, att u-länderna inte ens försökte att skriva in begreppet ?hållbar utveckling? i slutförklaringen, utan endast ?hållbar ekonomisk tillväxt?. Jag har viss förståelse för det, eftersom fattigdomen ju kommer i första hand i u-länderna. När vi talar om miljöskydd är det ibland inte helt trovärdigt. Från EU:s sida bör vi ändå fokusera på båda sidorna, den ekonomiska och den sociala utvecklingen, men även miljöskyddet eftersom de hör ihop. Världsbanken räknar t.ex. ut för oss, att BNP kommer att minska med 1-2 procent de kommande åren p.g.a. klimatkatastrofer till följd av att vi inte agerar på klimatskyddets område, men att motsvarande minskning i u-länderna kommer att uppgå till 10 procent. Det visar tydligt att man inte får spela ut miljö och social och ekonomisk utveckling mot varandra, utan att de hör ihop.
Men - och det har u-länderna rätt i - vi måste först visa att det går att organisera ekonomisk tillväxt och välstånd på ett sådant sätt att det inte sker på bekostnad av miljön. Därför måste vi exempelvis inom klimatskyddet minska våra utsläpp först innan vi kan ålägga u-länderna några förpliktelser. Därför anser jag att vi i Europeiska unionen nu skall genomföra det som vi alltid sagt i teorin och vad som står i våra resolutioner. Följaktligen kan man kritisera mycket i kommissionens förslag, t.ex. om utsläppshandel. Förslagen kan förbättras men man måste följa denna princip. Vi måste nu handla på plats så att u-länderna över huvud taget tror oss när vi menar att hållbar utveckling är möjlig.

Sornosa Martínez (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill också ansluta mig till gratulationerna till Papayannakis och Lannoye. Jag tycker att de båda betänkandena kompletterar varandra och att de verkligen innehåller innovativa och mycket intressanta förslag.
Enligt min åsikt har medborgarnas miljömedvetande under senare år ökat oerhört mycket, liksom de politiska åtgärderna som stats- och regeringscheferna har genomfört. Men jag tycker också att såväl detta medvetande bland medborgarna som de politiska åtgärderna har varit otillräckliga, för att inte säga bara nominella. Beträffande medborgarnas medvetande vet vi mycket väl att naturresurserna tar slut, att det finns däggdjur, fåglar och växter som är utrotningshotade, att det finns en växande befolkning som dör av svält och lider av fattigdom. Vi vet allt detta och vi är miljömedvetna, men vi ökar konsumtionen och det är just vi som gör det, den utvecklade världen som utgör 20 procent av världsbefolkningen men förbrukar 80 procent av resurserna.
När det gäller de politiska åtgärderna menar jag att de också är nominella därför att de flesta av dessa som antas i internationella avtal, inte uppfylls eller uppfylls på ett otillfredsställande sätt. Kyotoprotokollet har ännu inte ratificerats av de flesta länder efter tio års debatter. Förenta staterna kommer inte att underteckna det och om vi tar som exempel på ett land som har gjort det Spanien, så har det ökat utsläppen med 33 procent i förhållande till vad det har åtagit sig.
Så tycker jag att situationen ser ut nu och just nu, efter toppmötet i Barcelona, så skulle jag inte efter Johannesburg, där man inte tillräckligt har behandlat miljöfrågan, kräva det ambitiösa program som många människor här kräver. Jag tror att om vi i Johannesburg lyckas se till att alla tidigare åtaganden skall uppfyllas, om vi lyckas se till att åtminstone en procent av de internationella transaktionerna går till dessa fattiga länder, och om vi lyckas förändra de värden som nu skadar oss, så har vi uppnått mycket.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har litet blandade känslor inför denna debatt och inför toppmötet i Johannesburg. Det är positivt att miljötoppmötet faktiskt blir av och att de båda föredragandena har gjort ett mycket bra jobb när det gäller att uttrycka Europaparlamentets farhågor, förhoppningar, förslag och krav inför mötet. Jag vill tacka de båda föredragandena för ett mycket gediget arbete.
Däremot känner jag besvikelse och frustration över att världens ledare inte verkar ta tillståndet i världen på allvar. Bara några få månader innan toppmötet skall hållas har de ledande politikerna i världen inte ens tagit ställning till om de tänker infinna sig på mötet i Johannesburg eller inte. EU:s strategi för hållbar utveckling och meddelandet inför världstoppmötet har också kommit mycket sent med tanke på att ämnet handlar om vår framtid och berör alla. Respekten för den demokratiska behandlingen och möjligheten för det civila samhället att delta i debatten borde dock ha varit större.
Jag vill också påpeka, vilket andra talare redan har gjort, att det spanska ordförandeskapet inte är representerat här. Det tyder också att man inte respekterar denna viktiga fråga om hållbar utveckling.
Jag tycker inte heller att EU har gett världstoppmötet i Johannesburg den tyngd som det förtjänar. Barcelonamötet, där EU:s position skulle läggas fast, blev också en besvikelse. EU måste i Johannesburg tydligt visa hur man avser att reformera bl.a. sin jordbrukspolitik och sin fiskeripolitik som har stora globala konsekvenser, inte minst för de fattiga länderna. Från EU måste vi också visa att vi har en trovärdig strategi för hållbar utveckling så att världstoppmötet skall kunna få det resultat som är nödvändigt för att dagens växande miljökris skall kunna vändas. EU måste vara pådrivande i det avseendet. Jag tycker att EU-länderna har ett särskilt moraliskt och ekonomiskt ansvar för att visa på en hållbar väg.
Många tycks lita på frivilliga åtaganden från industrin och storföretagen, men detta kommer inte ensamt att leda till att löftena infrias som för tio år sedan. Frivilliga åtaganden kan bidraga, men det krävs att en världsmiljöorganisation inom FN ser till att regler för mänskliga rättigheter och för miljö följs. De internationella konventionerna om miljö och mänskliga rättigheter måste också stå över WTO:s regler och inte som i dag, tvärtom. Denna linje måste vi i EU och alla vi som kommer att delta i mötet i Johannesburg driva.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Man kan inte annat än instämma i domskälen i detta betänkande, som i kraft av de förhållanden som beskrivs utgör en anklagelseakt mot den rådande ekonomiska ordningen.
Vad är det för ekonomiskt system som tvingar hälften av jordens befolkning att leva på mindre än två dollar om dagen? Ett ekonomiskt system som å ena sidan subventionerar att mark läggs i träda, förstör och lagrar livsmedel för att hålla priserna uppe, och å andra sidan låter 826 miljoner människor vara undernärda och 16 miljoner av dessa dö av svält - det är rent ut sagt ett kriminellt system.
Men den brutala faktaredovisningen understryker bara hur löjeväckande slutsatserna, och framför allt de föreslagna lösningarna ter sig. Medan privata och mäktiga intressen plundrar planeten, profiterar på de allra fattigaste och förvärrar orättvisorna mellan en minoritet rika och en majoritet fattiga, antar Europaparlamentet kraftlösa resolutioner, väl medvetet om att toppmöten som Rio, Monterrey och Johannesburg inte kommer att förändra ett skvatt. Europaparlamentet är i likhet med alla representativa institutioner reducerat till att spela rollen som fikonlöv för att dölja de skändligheter som profithungern orsakar i världen.
Ledamöterna för Lutte ouvrière instämmer i många av de konstateranden som görs i betänkandet, men kommer ändå att avstå från att rösta, för att kritisera det gigantiska hyckleri som präglar Europaparlamentets politik, när man säger sig bekämpa fattigdomen. För att tiga om orsakerna till de skador som vållas av ett ekonomiskt system baserat på profit, att tiga om de stora industri-, affärs- och finansintressenas ansvar för det elände, den svält och utarmning som huvuddelen av jordens befolkning lever under, det är att vara en passiv åskådare till brott mot mänskligheten och därigenom vara medskyldig till detta brott.

Fernández Martín (PPE-DE).
Fru talman! Vår kollega och vän, Laura González, inledde sitt inlägg med att citera den argentinske författaren Julio Cortázar på tal om prostituering av orden demokrati och hållbarhet, men denna kammare glömmer inte var Tjernobyl ligger och vi vet också alla att Castros Kuba är fullt av demokrater.
Lannoye har lagt fram ett betänkande som är dubbelt förtjänstfullt då det tar upp frågan om hållbar utveckling på ett seriöst och rigoröst sätt, och gör det utan någon fundamentalistisk inställning, och med nödvändig flexibilitet för att kunna godta de flesta ändringsförslag som de politiska grupperna lagt fram.
För min del har mina ändringsförslag, som föredraganden har tagit med i texten, som mål att försöka förbättra effektiviteten i hanteringen av de medel unionen bidrar med, en bättre insyn och slutligen ett bättre utnyttjande av de tillgängliga resurserna.
Som de viktigaste målen i betänkandet som helhet vill jag peka på kampen mot fattigdom och främjandet av en hållbar utveckling, erbjudande om vägar mot en globalisering med mänskligt ansikte, inte ett virtuellt, samt satsningen på en rationell förvaltning av resurserna, allt detta givetvis inom ramen för den nödvändiga påverkan mot demokrati, rättsstat och kampen mot korruption på alla nivåer, inte bara i utvecklingsländerna, utan särskilt hos oss i västvärlden.
I och med detta betänkande satsar Europaparlamentet beslutsamt på att det kommande mötet i Johannesburg skall lyckas lösa de frågor som är kvar sedan Rio, och dessutom rätta till de misstag som gjordes på mötet i Durban för knappt ett år sedan när man inte kom framåt som man önskade i försöken att nå uppsatta mål, på grund av en lika bitter som fruktlös polemik.

Ferreira (PSE).
Fru talman, ärade ledamöter av kommissionen och rådet, kära kolleger! Denna morgon får vi i medierna veta att en ny bit av polarisen vid Antarktis, där 90 procent av jordens sötvattenreserver finns, har brutit sig loss. Översvämningar, ökenutbredning - de ekologiska katastroferna blir allt fler, inträffar i allt snabbare takt, och det är mot den bakgrunden och under trycket av en allt mer utmätt tid, som vi i september reser till Johannesburg.
Papayannakis och Lannoye har utarbetat mycket bra betänkanden. Det är texter vars anda och åtaganden, om de verkligen sattes i verket inom en nära framtid, skulle göra det möjligt att se framtiden an med större tillförsikt, både i Europa och i övriga delar av världen. Men nu är denna text vårt goda samvete och en hållbar utveckling kommer att fortsätta att vara ett ideal så länge vi inte är i stånd att påverka världens ekonomier och finanser. Redan för tio år sedan i Rio hade vi gemensamt definierat åtaganden, åtaganden som inte har kunnat hållas. I dag konstaterar vi att den liberala ekonomiska politiken har vidgat klyftorna mellan länderna och gjort de rika ännu rikare och de fattigare allt fattigare. Och detta medan vi skapar allt större rikedomar.
Europeiska unionen har lyckats göra modiga ställningstaganden som det nu är vår uppgift att konkretisera och komplettera med nya. Det är den modellen vi kommer att ta med oss till Johannesburg, i hopp om att en majoritet av parterna skall låta sig inspireras av det. Men för att lyckas behöver vi något annat än våra tal och våra texter. Vi behöver verktyg, och dessa verktyg är politiska, ekonomiska och finansiella. De politiska verktygen går via nya internationella styrelseformer som inkluderar och som måste inkludera politiken för en hållbar utveckling. I de finansiella verktygen ingår givetvis ett mer omfattande bistånd från de rika länderna, men även en beskattning av finansiella transaktioner för att ge utvecklingsländerna möjlighet att höja sin sociala och demokratiska utvecklingsnivå. Vi står i dag inför frågan om vår planets framtida utveckling. Vi kan inte längre skjuta löftena om en mer solidarisk värld på framtiden, under trycket på alla våra samhällen och bristen på framtidsutsikter för ett stort antal invånare, som ökar deras rädsla och gör att de sluter sig kring sig själva.

Korhola (PPE-DE).
Fru talman! Våra kolleger lägger i dag fram en av veckans viktigaste betänkandehelheter. Där dras riktlinjerna upp för våra företrädare vid toppmötet i Johannesburg där vi skall ta ett steg närmare de hoppingivande mål som utmålades vid toppmötet i Rio 1992. De är företrädare för EG, gemenskapen som är främst i världen med att befrämja en hållbar utveckling. Vi måste kunna kombinera en stabil ekonomisk och social utveckling med en hög nivå på miljövården på ett sådant sätt att de här faktorerna inte bromsar varandra utan i stället gemensamt påskyndar välståndsutvecklingen mer än någondera av dessa var för sig.
I utkastet till betänkandet uttrycker man sig en aning pessimistiskt, när man utvärderar hur utvecklingen gått hittills. Det är klart att det tar tid att ens fördröja den accelererande negativa utvecklingen. Först därefter kommer ett skede där man kan börja skönja den positiva utvecklingens förlopp. Vi måste emellertid se till att vi inte strävar att motverka den negativa utvecklingens exponentiella förlopp med en politik som utvecklas linjärt; då har vi alltid försenat oss från verkligheten.
I Rio kom man överens om en viktig princip: att samarbeta med medborgarsamhällena på gräsrotsnivå. Denna princip har sedan länge först och främst stått i samklang med EU:s principer men den är också viktig i det avseendet att man genom den kan bryta ned den traditionella politikens linjära tröghet och senfärdighet. Partnerskapsprojekten bygger på principen att det är enkelt att kopiera goda modeller. Den sociala, ekonomiska och ekologiska utvecklingen och demokratiseringen står i intimt samband med varandra, vilket vi ofta kunnat bevittna i form av negativa exempel.
I den färska utvecklingsrapporten från FN:s utvecklingsprogram står det att endast en liten del av världens företag bär ett tillräckligt samhällsansvar. Det finns emellertid även goda exempel. Europeiska unionens förhållningssätt till företag som tar ansvar eller som har som mål att bli ansvarfulla är av yttersta vikt. Det är ännu viktigare än tidigare att avstämma gemenskapens politik så att företag kan efterkomma dessa principer och att det dessutom är fördelaktig för dem. På motsvarande sätt bör man målmedvetet arbeta för att social och ekologisk dumpning förhindras på den globala marknaden genom reglerande fördrag i WTO:s regi. Ett färskt exempel är handeln med utsläppskvoter: På de produkter från tredje världen som står utanför denna bör man kunna tillämpa avgifter och tullar som utjämnar den extra belastning som påförs företag som påverkas av handeln med utsläpp.

Howitt (PSE).
Fru talman! Jag gratulerar föredragande Lannoye. Jag delar hans åsikt att kommissionens meddelande innehåller långa beskrivningar, men inga åtgärder. Jag skulle vilja göra två påpekanden.
Det första gäller meddelandets avsnitt om handel för hållbar utveckling. Kommissionen är fortfarande alltför villig att göra det obetänksamma antagandet att liberaliseringen av handeln är ett mål i sig, snarare än ett verktyg för att tjäna det större syftet med en hållbar utveckling. I motsats till kommissionens påstående att de flesta orsakerna till den globala ojämlikheten inte är relaterade till globaliseringen, har den allt större klyftan mellan rika och fattiga utvecklats just på grund av oreglerade marknader, och den fria rörligheten för kapital har tenderat att gynna de länder, företag och individer som har störst möjlighet att utnyttja dessa krafter för sin egen vinning, på bekostnad av de länder, företag och individer som har knappare resurser eller mindre politiskt och ekonomiskt inflytande. En ökad miljöförstörelse har under de senaste åren uppkommit som ett direkt resultat av den ökade resurskonsumtionen och den ekonomiska aktiviteten till följd av globaliseringen.
För det andra kommer det inte förvåna kommissionären att få höra parlamentets föredragande för bolags sociala ansvar säga att kommissionärens åtagande att endast främja OECD:s riktlinjer för multinationella företag enligt parlamentets åsikt är fullständigt otillräckligt som Europeiska unionens bidrag för att utveckla den globala ansvarsskyldigheten för bolag.
I dagens globala ekonomi finns det allt fler bevis för att multinationella företag som är registrerade i nordliga länder, varav majoriteten inom Europeiska unionen, faktiskt vållar skada i utvecklingsländerna. Överträdelserna innefattar kränkningar av arbetstagarnas rättigheter, och vållande av kroppsliga skador hos arbetstagarna, förstörelse av lokal mark och människors uppehälle, främjande av produkter som är skadliga för konsumenterna, brott mot de nationella lagstiftningarna, och undergrävande av den lokala demokratin. Därför kommer vi att stödja punkt 59 i resolutionen. EU borde använda sitt utvecklingsstöd och andra externa befogenheter för att fullfölja målet med tvingande miniminormer med avseende på företagens resultat i fråga om miljö och social utveckling.
Herr kommissionär! Ni kan få en god start genom att göra ett tydligt och otvetydigt åtagande i ert svar om att stödja den föreslagna ramkonventionen om ansvarsskyldighet för bolag vid toppmötet i Johannesburg. Jag ser fram emot ert svar.

Mantovani (PPE-DE).
Fru talman, föredragande! Jag tackar er för det utmärkta arbete ni har utfört och jag tackar kommissionär Nielson, som alltid är observant på frågor som har med utvecklingsländerna att göra. Det globala toppmöte som skall hållas i Johannesburg i Sydafrika om mindre än fyra månader kommer utan tvivel att bli ett tillfälle för hela det internationella samfundet att konkretisera ansträngningarna och stå för sina åtaganden om en hållbar utveckling.
Trots att det har gjorts några viktiga framsteg under de senaste åren återstår tyvärr mycket att göra. Det handlar om att i dag på ett trovärdigt och hållbart sätt ta itu med de problem som inte längre kan skjutas upp - såsom kampen mot fattigdomen, där den avgörande frågan om utlandsskulderna som också diskuterades under den förra sammanträdesperioden i Bryssel ingår, de enorma sociala och hälsovårdsmässiga svårigheterna som de fattigaste länderna på jorden plågas av och sist men inte minst naturligtvis miljövården, handeln och tillgången till internationella marknader. Om vi kan göra detta skulle det sända en stark och entydig signal som just Europeiska unionen, i egenskap av främsta bidragsgivare, borde vara den första att sända ut i linje med vårt åtagande nyligen att öka utvecklingsbiståndet med 20 miljarder US-dollar fram till 2006 och med 7 miljarder om året därefter.
Å andra sidan är det mycket viktigt att också de länder som tar emot biståndet verkligen bemödar sig att genomföra en effektiv utvecklingspolitik inom ramen för en regional integrationsprocess. Ett unilateralt angreppssätt som inte sätter som villkor att regeringarna och de lokala myndigheterna konkret förbinder sig att administrera biståndet väl och bedriva en bra inrikespolitik, tjänar inte mycket till.
De första positiva signaler som trots allt inger förtröstan är de åtaganden som gjordes i Barcelona - och innan dess i Laeken, i Göteborg och vid G8-mötet i Genua - att sikta på att de planerade 0,7 procenten av BNP skall avsättas till bistånd till utvecklingsländerna. Detta är en positiv trend: Vi behöver ett mellanliggande mål, som 0,39 procent av BNP för de enskilda staterna i unionen, för att nå målet så snabbt som möjligt.
Jag tror sammanfattningsvis att vi med en trovärdig och precis tidsplan kommer att kunna minska fattigdomen med 50 procent före 2015.

Malliori (PSE).
Fru talman! Begreppet hållbar utveckling är inte något nytt inom Europeiska unionens politik. Dagliga budskap visar oss att vi inte längre kan tillåta oss att tillfredsställa våra behov genom att pantsätta våra barns och kommande generationers framtid.
Vid toppmötet i Rio om hållbar utveckling spelade unionen en huvudroll och tvekade inte att påta sig åtaganden i viktiga frågor. Vi bör naturligtvis erkänna att flera av dessa åtaganden inte har fullföljts. I dag, 10 år senare, förbereder vi oss för toppmötet i Johannesburg och vi bör bedöma och ställa oss kritiska till alla de beslut som inte följts. Endast med ett sådant förfarande kommer vi att öka möjligheterna att lyckas med de nya målen, det vill säga en ekonomisk utveckling som har social utveckling som mål och verkligen tar hänsyn till miljön. I denna utveckling måste unionens roll vara avgörande med riktiga politiska beslut som följs av en riktig praktisk tillämpning. Unionen bör också erkänna rätten till utveckling för länder som befinner sig i ett sådant skede och ta initiativ och föregå med gott exempel i alla frågor i sammanhängande med hållbar utveckling och samtidigt se till att icke-statliga organisationer deltar i alla utvecklingsplaner.
Vi bör vara intensivt sysselsatta med de frågor som har direkt samband med fattigdomens avskaffande och en sådan inriktning kommer att stödjas av att en strategi på ett makroekonomiskt plan tillämpas. Förutom den politiska viljan behövs naturligtvis också de nödvändiga ekonomiska resurserna för allt det som har nämnts ovan samt för de övriga frågor som de föredragande berör i sina betänkanden.
Avslutningsvis skulle jag varmt vilja tacka och lovorda de båda föredragandena för deras mycket betydelsefulla betänkanden, som jag önskar skall få en praktisk tillämpning och inte förbli skrivna texter som bara uttrycker våra önskemål.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Fru talman! Det råder en viss trötthet inför toppmöten på grund av de klena praktiska resultaten. Men varje toppmöte om utveckling och miljö har inneburit viktiga brytpunkter när det gäller människans förhållande till miljön.
Toppmötet i Stockholm innebar ett allmänt medvetandegörande om de viktigaste miljöangreppen. Mötet i Rio definierade ett nytt scenario, den hållbara utvecklingen. Men uppfattningen om delat, men olika, ansvar har inte fått nödvändigt gehör från de rikaste länderna.
Världens ledare kan givetvis inte känna sig direkt nöjda när man påminner dem om ouppfyllda löftena från Rio. Under de tio åren mellan Rio och Johannesburg har stora förändringar av scenariot skett till ett globaliserat samhälle där de sociala och ekonomiska ojämlikheterna hör nära samman med miljöproblemen och möjligheten att regera alla länder.
Att utrota fattigdomen är ett prioriterat mål i världen, för bara så kan vi hantera globaliseringsprocesserna på ett positivt och jämlikt sätt. Men tendenserna visar att de som lever i de rikaste länderna vill behålla sina välfärdsnivåer, och de övriga 80 procenten i världen måste komma upp till värdiga levnadsnivåer.
Därför är enda hoppet att kunna nå hållbarhet på global nivå att förändra formerna för produktion och konsumtion. Vi känner till de viktigaste delarna för att uppnå en jämlik tillväxt i den globaliserade världen, men vi tillämpar dem inte tillräckligt beslutsamt. Insyn och öppnande av marknaderna, hantering av kunskaper, innovation och tekniköverföring, effektiva processer och produkter, godtagande och praktiserande av ett socialt och miljömässigt ansvar i alla branscher är några av de viktigaste.
Europeiska unionen har gett tydliga signaler om att man har förmågan att leda denna process. Jag hoppas att vi i Johannesburg kan och lyckas försvara våra modiga, generösa och värdiga ståndpunkter, som bekräftar vår ställning som ledare för en ny världsordning.

Lund (PSE).
Fru talman! Först ett tack till kommissionär Nielson och tack för två bra betänkanden.
Redan för tio år sedan i Rio fastställdes en tydlig dagordning för en hållbar utveckling, men icke desto mindre har utvecklingen sedan dess i hög grad gått i motsatt riktning. Fattigdomen breder ut sig, och klyftan mellan rika och fattiga växer för varje dag. Användningen av naturresurser ökar varje dag, vi ser ingen minskning av de klimatförändringar som orsakas av oss människor, och varje dag försvinner djur- och växtarter för alltid. Det finns verkligen ett centralt behov av att vi inom Europeiska unionen tar ett globalt ansvar på världskonferensen i Johannesburg. En global överenskommelse med ett konkret arbetsprogram för en hållbar utveckling under flera år framöver bör utarbetas med exakta mål och tidsfrister. Låt mig nämna några avgörande aspekter:
Vi bör föra en offensiv kamp mot fattigdom och svält för att uppfylla löftena till Förenta nationerna om utvecklingsstöd, bl.a. genom att ge utvecklingsländerna verkliga möjligheter inom världshandeln. Vi bör avlägsna sambandet mellan ekonomisk tillväxt och ökad miljöbelastning, i synnerhet genom ett ökat bruk av förnybar energi och renare teknik. Vi bör se till att vi på alla politikområden tar hänsyn till hållbarheten, oavsett om det handlar om lagstiftning, handelsavtal, investeringar eller utvecklingsstöd. Vi bör se till att de internationella miljöavtalen och de sociala avtalen genomförs på ett bättre och säkrare sätt. Slutligen anser jag att det är viktigt att vi fastställer mer konkreta mål när det gäller användningen av naturresurser och säkrandet av mångfalden i naturen.
Man skulle kunna säga att det med den brist på förberedelser inför världskonferensen vi hittills har haft, och med Bush-administrationen i Förenta staterna, finns all anledning av frukta ett fiasko i Johannesburg. Vi får från europeiskt håll en enorm uppgift när det gäller att se till att vi får ett positivt och förpliktande resultat i Johannesburg.

Flemming (PPE-DE)
Fru talman! Även jag måste säga González Álvarez, att ordet ?demokrati? oftast användes i de värsta kommunistiska diktaturerna och att de största miljökatastroferna inträffat i kommunistiska stater, tänk bara på Tjernobyl. Det är i de stater man inte förstår någonting om varken ekonomi eller ekologi.
Rio var en milstolpe. I dag står vi där med tomma händer och ser ledsna ut. Och vad om inte EU borde gå i bräschen här? Var finns möjligheterna, var finns självmedvetandet, var finns förmågan, kunskaperna och de ekonomiska förutsättningarna? Miljöskydd är nämligen inte möjligt utan en stark ekonomi. Och nu står Johannesburg för dörren och vi tvingas konstatera: förberedelserna går dåligt!
Tillåt mig säga några ord om den förberedande konferens i New York som ägde rum mellan den 25 mars och den 5 april. Man meddelar mig att allt går alldeles för långsamt och är alldeles för byråkratiskt. Man har inte ens inlett förhandlingarna. Nu har nästa förberedande konferens i Indonesien förlängts en aning. Den kommer att hållas från den 24 maj till den 7 juni. Om man inte kommer vidare då heller har Johannesburg misslyckats innan vi ens har hunnit dit.
Låt mig ta upp ett ämne som är väldigt viktigt för mitt land. Det handlar om bergen. Schweiz och Österrike hade begärt ett kraftfullt, eget kapitel om bergsområdena under de förberedande konferenserna, och EU gav sitt stöd. Inte heller där var det möjligt att komma vidare i förberedelserna. De länder som vi företräder har alla undertecknat Alpkonventionen. Men när det gäller att ratificera protokollen kommer man helt enkelt inte längre. Om vi vill inge respekt på ett internationellt toppmöte och kräva någonting för våra bergsområden, så måste vi först göra vår hemläxa. Jag ber er alla uppmana era regeringar att så snabbt som möjligt se till att de relevanta protokollen till Alpkonventionen ratificeras.

Deva (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja ta litet tid i anspråk för att tala om bolagens sociala ansvar och den hållbara utvecklingen, inte från vänstra sidan, utan från högra sidan i denna kammare. Om inte frågorna om bolags sociala ansvar förstås ordenligt, kommer detta att bli ett annat slags tradition för den globala ekonomin.
En global ekonomi kräver globala regler. Om man inte har globala regler för att stödja vår planets utveckling kommer vi att få ett problem där de rika blir rikare och de fattiga blir fattigare, miljön kommer att försämras och den hållbara utvecklingen kommer att på upp i rök. Sextiotusen människor kommer att kasta bort sin tid i Johannesburg i september.
Förra gången vi hade något som liknade något slags global ekonomi var under imperietiden, när de brittiska, franska, italienska och spanska imperierna gav sig ut och skapade en ekonomisk aktivitet. Men även brittiska ostindiekompaniet hade ett socialt företagsansvar: de byggde skolor, de rensade upp i Bengalen; de byggde järnvägar, de införde infrastruktur och gjorde kompensationsinvesteringar. Det var så det ömsesidiga beroendet mellan ekonomierna i de fattigare och rikare länderna utvecklades.
I dag kräver näringslivets sociala ansvar att vi inser att om man tar de 200 allra största multinationella företagen, är deras sammanlagda omsättning större än den sammanlagda bruttonationalprodukten för 172 länder. Så de 200 ordförandena för dessa företag har ett enormt socialt ansvar. Vi måste ålägga dem att skapa att partnerskap för utveckling; inte kritisera vad de gör, utan hjälpa dem, för bolagsvärdet beror nu, även i City i London, oerhört mycket på om företagen uppträder på ett etiskt sätt. Jag har gång på gång sett att företag med en ordentlig miljö- och utvecklingsstrategi har ett högre bolagsvärde än företag som plundrar och skövlar andra länder.
Så jag ber mina kolleger från höger, inte kollegerna till vänster om mig, som redan har denna åsikt, att förstå att det ömsesidiga beroendet gör att vi måste titta på vår egen ekonomiska och näringslivsrelaterade utveckling, och tala om för våra företag att de måste delta i denna utvecklingsprocess.

Nielson
. (EN) Jag skulle vilja tacka Papayannakis och Lannoye för deras uttömmande och mycket inspirerande betänkanden.
Det är ett tråkigt faktum att framstegen mot de mål som upprättades i Rio har varit långsamma och i vissa hänseenden sämre i dag än för tio år sedan. Mot den bakgrunden är det meningsfullt och förhoppningsvis också användbart att toppmötet i Johannesburg faktiskt äger rum. Det är ett sätt att återigen rikta världens uppmärksamhet på dessa frågor. Vi vill verkligen göra det bästa av detta tillfälle.
Jag håller med parlamentet om att den förberedande processen inför världstoppmötet inte går så bra som vi hade hoppats, men de ökade utvecklingsutgifter som tillkännagavs vid Monterreykonferensen borde underlätta framstegen i Johannesburg. Att vi åtminstone har lagt debatten om utvecklingsfinansieringen bakom oss med verkliga resultat, gör att det är troligare att vi i Johannesburg kommer att kunna fokusera på den hållbara utvecklingen.
Men vi måst också vara mer kreativa när det gäller att hitta nyskapande genomförande- och finansieringsmetoder. Vi har fortfarande mycket att göra för att se till att det sista förberedande mötet på Bali i slutet av maj ger resultat. Det är inte säkert. Debatten handlar inte om målsättningar, eftersom det tycks finas en samstämmighet om att avskaffandet av fattigdomen och en hållbar konsumtion och produktion är de huvudsakliga målsättningarna vid toppmötet, som i allmänhet vidare styrs av åtagandet att uppnå utvecklingsmålen i FN:s millennieförklaring. Frågan är som alltid hur man skall kunna uppnå dessa mål.
Unionen håller på att fastställa en rad centrala prioriteringar för gemensamma åtgärder utifrån vår strategi för en hållbar utveckling. Kommissionen kommer att främja särskilda partnerskapsinitiativ inom följande områden. Låt mig påpeka att det inte spelar så stor roll om vi talar om partnerskap eller om ändamål. Dessa partnerskap som vi stöder tillsammans bildar något som meningsfullt kan kallas ett ?globalt ändamål?.
När det gäller vatten - i syfte att uppnå en bättre resursförvaltning och att förbättra tillgången till säkert dricksvatten och tillfredsställande sanitär utrustning, kommer vi att starta ett initiativ som bygger på integrerad flodområdesförvaltning.
När det gäller energi kommer kommissionen att föreslå ett initiativ för att förbättra tillhandahållandet av tillfredsställande och hållbara energitjänster, som folk har råd med. Kärnan i initiativet kommer att vara tillhandahållandet av tekniskt stöd till utvecklingsländer för att införa en lämplig energipolitik genom utvecklingen av partnerskap.
I fråga om hälsa kommer unionen under de kommande fem åren att öka mängden utvecklingsstöd för att förbättra hälsoresultaten, och uppmana mottagarländerna och världssamfundet att engagera sig i sådana ansträngningar. Särskild uppmärksamhet kommer att riktas mot mödravård. WTO-medlemmarna borde lösa tvisterna om obligatoriska licenser, och arbeta för att se till att läkemedelsprodukter kan göras tillgängliga för utvecklingsvärlden till lägsta möjliga priser. Jag påminner parlamentet om att vi, enligt kommissionens åsikt, för ett år sedan gjorde anskaffandet av grundläggande läkemedel för aids, malaria, tuberkulos obundet i global utsträckning.
När det gäller utbildning kommer unionen också under de fem kommande åren att öka omfattningen för utvecklingsstödet för utbildning, och uppmana mottagarländerna att stödja politiska ramar och lämpliga nationella budgetar. Vi kommer att stödja världsbankens snabbspårsinitiativ ?Utbildning för alla?, och stärka partnerskapen i synnerhet med Unesco för att bygga upp kompetensen och övervaka framstegen; vi kommer också att prioritera grundläggande undervisning och att avskaffa könsklyftan.
I fråga om handel krävs det lämpliga framsteg med det arbete som lanserades i Dohadagordningen om utveckling för att globaliseringen skall arbeta mot en hållbar utveckling, och konkreta handelsrelaterade initiativ i förlängningen. Unionen kommer att förorda tillgänglighetsnivåer som kan jämföras med Allt utom vapen som alla OECD-länder skall fatta beslut om till förmån för de minst utvecklade länderna.
När det gäller skogarna kommer unionen effektivt att bidra till att stärka det internationella samarbetet för att bekämpa olaglig avverkning och handel med timmer. Här behöver vi mer än övervakning. Vi behöver polisbevakning.
I fråga om fiske planerar unionen att effektivt bidra till att bevara mångfalden, och samtidigt säkerställa fiskeindustrins livskraft på lång sikt. Vi kommer att kämpa mot olagligt, orapporterat och oreglerat fiske, och stödja hållbara politiska riktlinjer i utvecklingsländerna i samband med strategier för fattigdomsbekämpning. För närvarande håller vi på att omförhandla de traditionella fiskeriavtalen med ett stort antal länder i Afrika och på andra platser. Denna förnyelseprocess är grundläggande om vi skall göra framsteg i denna riktning.
När det gäller styrelseformer kommer unionen att bidra till att stärka strukturen för världens olika styrelseformer och institutionerna inom området för ekonomi, sociala frågor och miljö, såväl som deras relaterade områden, för att garantera politisk sammanhållning, integration och ökad effektivitet. I detta sammanhang vill vi också aktivt engagera oss i den nya diskussionen om globala allmänna nyttigheter och undersöka nyskapande mekanismer för internationell ekonomisk solidaritet och för initiativ i syfte att minska inverkan av yttre förhållanden. Vi kommer att föreslå att en arbetsgrupp skall inrättas för alla aktörer i syfte att fastställa och diskutera den lämpliga metoden att tillhandahålla relevanta globala allmänna nyttigheter. Detta var en av de faktorer som vi misslyckades med när det gällde samförståndet vid Monterreykonferensen, men som kommissionen och några av medlemsstaterna tog upp under diskussionsveckan i Monterrey, då vi såg till att det som inte omfattades av samförståndet i Monterrey faktiskt återinfördes i den internationella debatten vid konferensen. Vi vill använda Johannesburg som en plattform för att flytta upp dessa punkter på den internationella dagordningen.
Alla dessa initiativ kommer att genomföras inom ramen för de nationella och regionala strategierna för fattigdomsbekämpning i våra partnerländer, som utgör grunden för den hållbara utvecklingen. Genom att genomföra dessa initiativ kommer unionen att särskilt uppmärksamma Afrika och de afrikanska ländernas egna ansträngningar för att uppnå en hållbar utveckling.
Angående Howitts och Devas bidrag, lägger de tillsammans fram en väl avvägd redogörelse över utmaningen. Jag kommer att fortsätta att lyssna noga på båda sidor av kammaren i denna fråga. Jag är enig med dem båda, så det borde i praktiken inte vara omöjligt. Vi gör framsteg i de stora frågorna för att skapa en verklig internationell styrelseform. Detta är också det huvudsakliga hindret mellan Europa och Förenta staterna. Vi tycker att det är naturligt och nödvändigt att gå framåt i upprättandet av en global styrelseform i ett stort antal frågor, och den amerikanska regeringen, som är mindre multilateral, föredrar ett annat tillvägagångssätt. Detta måste diskuteras. Vi betraktar dessa internationella konferenser som användbara forum för att föra dessa åsikter framåt.
Flera talare, från samtliga politiska grupper i kammaren, har nämnt att vi måste göra framsteg när det gäller reformen av jordbrukspolitiken och fiskeripolitiken inom EU för att vi internationellt skall uppfattas som trovärdiga inom dessa områden. Det håller jag verkligen med om. Detta är de två faktorer som kommer att få mycket uppmärksamhet. Reformen av dessa två områden är lika viktig som vilket annat europeiskt bidrag som helst till den globala utvecklingen, vad beträffar internationella konsekvenser.
Förberedelserna för världstoppmötet i Johannesburg kommer att vara en av de huvudsakliga diskussionspunkterna vid Europeiska rådets toppmöte i Sevilla i juni. Låt oss se till att Europeiska unionen spelar en ledande roll när det gäller att uppnå ambitiösa och handlingsinriktade resultat vid toppmötet i Johannesburg.
Några talare nämnde avsaknaden av tydliga beslut om delaktighet på de högsta regeringsnivåerna. Låt mig ta detta tillfälle i akt för att informera parlamentet om att ordföranden för Europeiska kommissionen tydligt avser att delta vid toppmötet i Johannesburg. Ett antal andra kommissionärer kommer att vara där för att se till att våra olika ansvarsområden får maximal uppmärksamhet vid förhandlingarna.
Europaparlamentet har alltid förespråkat den hållbara utvecklingen och dess införlivande i samtliga politiska linjer i unionen. Era ansträngningar bidrar till att betona att förberedelserna inför toppmötet i Johannesburg är trängande. Vi behöver detta. Jag tackar parlamentet för dess bidrag i dag.

Talmannen. -
Tack, kommissionär Nielson.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om livsmedelstoppmötet (FAO).

Nielson
. (EN) Herr talman! Vid livsmedelstoppmötet 1996 åtog sig deltagarna, däribland Europeiska kommissionen, att halvera antalet undernärda människor senast 2015. Detta mål bekräftades i Millennieförklaringen, som FN antog i september 2000. Aktuell information pekar dock på att även om avsevärda ansträngningar har gjorts i många länder för att minska fattigdomen och öka livsmedelssäkerheten, minskar hungersnöden ännu inte tillräckligt fort för att uppfylla handlingsplanen från livsmedelstoppmötet.
I en värld med ökande välstånd och rikligt med livsmedel, är det oacceptabelt att nära 800 miljoner människor fortfarande lider av hunger och undernäring. Att avskaffa hungersnöden är en av de viktigaste utmaningar som mänskligheten står inför, och den kan endast bemötas genom gemensam handling från den nationella regeringarna och världssamfundet. Detta har fått FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation FAO att sammankalla stats- och regeringscheferna till ett livsmedelstoppmöte fem år senare för att se över de framsteg som gjorts när det gäller att uppnå målsättningarna från 1996, och att på nytt bekräfta det politiska åtagandet att bekämpa fattigdomen.
Kommissionen har gjort avsevärda ansträngningar enligt sina åtaganden från 1996 och sin handlingsplan. Fattigdomsminskningen har blivit den övergripande målsättningen för gemenskapens utvecklingspolitik, och livsmedelssäkerhetsmålen hanteras med hjälp av ett stort antal politiska linjer och instrument. Det kommande livsmedelstoppmötet utgör ett tillfälle att förnya kommissionens åtagande, redogöra för våra åsikter och rapportera om de framsteg som gjorts.
Toppmötet skall ses i ett vidare internationellt sammanhang med en rad evenemang på hög nivå, som till exempel konferensen om de minst utvecklade länderna i Bryssel, Dohakonferensen, Monterreykonferensen och toppmötet i Johannesburg, som ger ny drivkraft och nya möjligheter för att göra framsteg mot en hållbar utveckling. Livsmedelssäkerheten är en viktig aspekt av och indikator för fattigdomsminskningen, och en central faktor i detta sammanhang.
Vid toppmötet kommer man att kunna bygga på åtagandena och resultaten från de olika internationella processerna, och man borde integrera livsmedelssäkerhetsmålen mer beslutsamt i den vidare dagordningen för fattigdomsbekämpning, och stärka kopplingen till en hållbar naturresursförvaltning, och därigenom till en hållbar utveckling. Livsmedelssäkerhet/landsbygdsutveckling är ett av de sex centrala områdena inom den övergripande utvecklingspolitiken.
Resultatet från toppmötet kommer att vara en politisk förklaring, som förhandlats fram mellan FAO:s medlemmar. Kommissionen och medlemsstaterna håller på att utarbeta en gemensam ståndpunkt. Deklarationen kommer att kräva en ökad politisk vilja och att lämpliga åtgärder fastställs för att påskynda genomförandet av handlingsplanen. De avslutande förhandlingarna med FAO-medlemmarna kommer att äga rum i kommittén för livsmedelssäkerhet före själva toppmötet.
Som en sista punkt skulle jag återigen vilja upprepa EU:s politiska vilja att stödja realistiska och hållbara rekommendationer vid livsmedelstoppmötet för att möta utmaningarna i samband med kampen mot hungersnöd, både nationellt och internationellt. Detta toppmöte kommer att ge ytterligare ett politiskt tillfälle att fullfölja vår dialog med utvecklingsländerna, och visa på vår solidaritet med de mindre utvecklade länderna och fattiga hungriga människor överallt i världen.

Bowis (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionären för hans uttalande. Låt mig dock säga till honom att jag hoppas att resultatet från Rom kommer att bestå av mer än ett uttalande: Jag hoppas att det kommer att bestå av ett program med beslutsamma åtgärder.
Allmänhetens uppfattning om hungersnöd är mycket ofta en TV-bild av svält. Under de senaste tjugofem åren har dock hunger i stor utsträckning kunnat sättas i samband med konfliktsituationer, och det verkliga problemet är undernäring. Dåligt vatten orsakar sjukdomar och svaghet och leder till döden, och orsakar framför allt en förlust av produktiv arbetskraft. Detta i sin tur leder till att länderna blir låginkomstländer, vilket leder till undernäring, och det är den cirkeln vi vill bryta.
När det humanitära biståndet undergräver de lokala jordbrukarnas arbete och de lokala ekonomierna förvärras situationen. Vi mår bra när vi ger vårt livsmedelsöverskott till låginkomstländer, men vi inser inte att det kan göra större skada än nytta för livsmedelsproducenterna i dessa länder. Situationen förvärras sedan ytterligare när vi stänger våra dörrar för deras jordbruksexport i Europa, med hygien och livsmedelssäkerhet som fullgoda skäl. Det finns ett växande problem här. Det innebär att vi hindrar dessa länder från att tjäna tillräckligt för att ha råd att möta våra normer.
När jag var i Kapstaden för AVS-mötet, var det absurt när de lokala producenterna bad mig hjälpa dem. De ville att deras högkvalitativa springbockskött skulle serveras i Europa, liksom på deras finaste hotell i Afrika, men på grund av reglerna om hur kött får skäras hade de inte råd med utrustningen, och kunde inte ta sig in på marknaden. Detta är den typ av situation som vi måste förebygga.
För att gå tillbaka till de grundläggande utmaningarna, är det ett kvarts sekel sedan vi ställde upp våra mål. Vi sade att vi måste lösa problemet, och sedan fastställde vi 1996 att 800 miljoner människor var undernärda. Vi strävade återigen efter att halvera denna siffra senast 2015: På 20 år är det en minskning med 22 miljoner om året. Men vi minskar antalet undernärda människor med 6 miljoner om året, och om fem år kommer vi inte att ha uppfyllt vårt mål. Målet kommer inte att ha uppfyllts förrän 2030. Paradoxen är att livsmedelsproduktionen i världen har gått om befolkningsökningen: De 5,8 miljarderna människor i världen i dag har i genomsnitt 15 procent mer mat per person än de 4 miljarderna för 20 år sedan. Men per capita har livsmedelsproduktionen inte ökat i de högt skuldsatta låginkomstländerna, särskilt i Afrika söder om Sahara. Det är på denna världsdel som vi borde rikta vår uppmärksamhet.
År 2000 var 826 miljoner människor av 5,8 miljarder fortfarande drabbade av hungersnöd. 2015 - som är vårt målår - kommer 580 miljoner fortfarande att lida hungersnöd om det nuvarande läget fortgår. Jag ber kommissionen och alla ledamöter att komma ihåg att FN:s utvecklingsprogram uppskattar att det bara skulle behövas 13 miljarder US-dollar om året för att lösa detta problem. 13 miljarder US-dollar är vad vi i Europa och Förenta staterna spenderar på kosmetika. Jag ber dem att tänka på att nästan 400 miljoner människor har dött av hungersnöd och dåliga hygienförhållanden under de senaste 50 åren. Det är tre gånger så många som det antal människor som dödades i alla de krig som utkämpades under hela 1900-talet. Sist skulle jag vilja be er att komma ihåg att varje år dör ungefär nio miljoner människor av hunger. Det är 24 000 dödsfall om dagen; det är ett förlorat liv var 3,6 sekund; det är femtio döda under de tre minuter som jag har talat. Det är de här sakerna som vi borde tänka på i Rom den 10 juni, och det är därför jag begär handling och inte bara uttalanden.

Garot (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Problemet med världssvälten som vi i dag tar upp kan inte lämna någon människa oberörd och eftersom problemet fortfarande är högst akut, manar det oss att visa prov på en ökad politisk voluntarism, framför allt mot bakgrund av det ståndande livsmedelstoppmötet. Det är därför av största vikt att Europeiska unionen vid det kommande toppmötet helhjärtat deltar i denna kamp, som kräver att rätten till föda erkänns som en grundläggande mänsklig rättighet.
Visserligen kan det verka som om problemet med svälten handlar om en dålig fördelning av livsmedel mellan länder där befolkningen är övergödd och länder där den är undernärd. Lösningen på problemet handlar dock inte i huvudsak om större utbyte mellan regioner med överflöd och fattiga regioner. Det handlar i första hand om att hitta och befrämja lösningar där problemet finns, om så bara för att ligga i fas med den livsmedelskultur som finns hos de berörda befolkningarna och för att stärka deras landsbygdsekonomi.
I det perspektivet kräver kampen mot svält och fattigdom med största säkerhet skuldavskrivning, stöd till utbildning och yrkesutbildning, ökat tekniskt bistånd och åtgärder för att stimulera investeringar i dessa eftersatta länder. Utan tvivel kräver kampen också att vattenresurserna utnyttjas effektivt och att den biologiska mångfalden skyddas. Dessa tillgångar väntas förklaras som ?globala kollektiva nyttigheter? av det internationella samfundet. Men framför allt får man inte glömma att kampen särskilt kräver att fisket utnyttjas, och att man verkar för att jordbruket för livsmedelsproduktion utvecklas enligt en hållbar modell. En uppvärdering av lokalt anpassade jordbruksmetoder, förädling av produkter på plats, ett uppsving för marknaderna i närområdet, att utvecklingsländerna ges valfrihet när det gäller ny teknik - allt detta är i sammanhanget prioriteringar som måste göras i svältdrabbade regioner och som kräver en förstärkning av WTO:s särskilda och differentierade behandling.
Jag uppmanar därför vår kommissionär att vid det kommande livsmedelstoppmötet försvara de tankar som förs fram i parlamentets gemensamma resolutionsförslag.

Mulder (ELDR).
Fru talman! Den förklaring som kommissionen just avlade förtjänar knappast någon omfattande kritik. Det rör sig endast om allmänna kommentarer och min enda kritik är att förklaringen är tidlös. Innehållet i förklaringen skulle vara detsamma oavsett om kommissionären med ansvar för utveckling och humanitärt bistånd hade presenterat den för femton år sedan, tio år sedan eller nu. Min huvudsakliga kritik är: vilka konkreta förbättringar föreslår kommissionen?
Först och främst anser jag såsom tidigare har nämnts, att kommissionen måste inrikta sig på Afrika. Jordbruksproduktionen i Afrika håller inte jämna steg med befolkningsökningen. Vad bör kommissionen göra? Först och främst anser jag att kommissionen genom delegationerna och medlemsstaterna måste se till att det förs en riktig prispolitik för jordbruksprodukter. Bönder runt om i världen är beredda att producera på ett adekvat sätt om de naturliga förutsättningarna så tillåter, förutsatt att priset är det rätta. Det måste alltid råda balans mellan landsbygdsbefolkningens och stadsbornas intressen, men om priset på jordbruksprodukter inte är det rätta kommer bönderna med all säkerhet att sluta producera och då blir befolkningen allt mer beroende av import och livsmedelshjälp. Båda dessa fenomen får ödesdigra konsekvenser för den lokala livsmedelsproduktionen. Enligt min mening ges livsmedelshjälp allt för lättvindigt av bland annat amerikanerna. Europa kunde kanske yttra några allvarsord om detta inom ramen för Världshandelsorganisationen. Vidare anser jag att man även i Europa bör vara försiktig med att tillämpa livsmedelshjälp.
Vi kan inte påverka världsmarknadspriserna men däremot kan vi, genom att föra en dialog med regeringarna i de berörda länderna, få dem att föra en tydlig prispolitik så att importen från världsmarknaden inte får negativa följder för den lokala livsmedelsproduktionen.
Jag har ytterligare två kommentarer. Vi tror ofta att pengar är lösningen på problemet. Om vi ger en viss summa pengar till olika informationsavdelningar tror vi att problemet kan avhjälpas. Jag tror det inte. Om vi ger pengar i fem år kommer problemet tillbaka igen efter fem år. Dessutom menar jag att dialogen måste omfatta olika sätt för att få informationsavdelningarna och de veterinära avdelningarna att bli mer självfinansierade. Hur kan dessa i större utsträckning finansieras av lokalbefolkningen? Och då tänker jag framför allt på de veterinära avdelningarna eftersom boskap spelar en viktig roll i Afrikas livsmedelsproduktion. Stora områden som för närvarande inte används för livsmedelsproduktion kan utnyttjas i framtiden om de veterinära inrättningarna förbättras. Kommissionen måste spela en ledande roll i dialogen om självförsörjning och självfinansiering och det är en mycket viktigare lösning än att bara ge pengar.

Rod (Verts/ALE).
Det är naturligtvis glädjande att Europaparlamentet antar en resolution inför FAO:s internationella toppmöte om livsmedel. Det var för övrigt min grupp som krävde detta. Fem år efter det första toppmötet är det uppenbart att de framsteg som gjorts - 40 miljoner färre svältande människor av 800 miljoner - är mycket små jämfört med målsättningen att halvera den undernärda delen av befolkningen fram till 2015.
Resolutionen innehåller intressanta stycken, som exempelvis kravet på att den nya förhandlingsrundan i WTO skall ges en ny inriktning och fokusera på utveckling och livsmedelssäkerhet och samtidiga reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskepolitiken. Men totalt sett är denna kompromiss fortfarande mycket urvattnad. Man erkänner inte den överordnade rätten till livsmedel och till ?livsmedelssuveränitet? och man angriper inte heller de strukturella orsaker som ligger till grund för den osäkra livsmedelsförsörjningen.
Likafullt vet man att det inte är mängden tillgänglig föda på jorden som är otillräcklig, utan hur den fördelas mellan invånarna. Och den nya reproducerande tekniken, framför allt de genmodifierade organismerna, kommer inte att förbättra saken, tvärtom. Genmodifierat utsäde och genteknik gör att småbrukare och befolkning i syd blir än mer utlämnade åt multinationella företag. Inte nog med att dessa stärker sitt grepp om jordbrukarna genom sin försäljning av magiska fröer. Dessutom uppmuntrar de produktion av livsmedel till konsumenterna i nord, på bekostnad av jordbrukarnas egna behov. Så kommer det sig att två tredjedelar av de människor som lider av svält i utvecklingsländerna är småbrukare.
Det är dags att sätta stopp för de orättvisa reglerna och metoderna för handeln med jordbruksvaror. Europeiska unionen måste redan nu slopa sitt exportstöd. Det räcker inte att tala om en konsekvent gemenskapspolitik, det gäller att tillämpa den också. Millennieskiftets mål är att halvera fattigdomen fram till 2015, inte att skydda våra jordbrukare, våra fiskeflottor och vår livsmedelsindustri. Därför uppmanar vi er att stödja våra ändringsförslag.
Det bästa sättet att bekämpa svälten är nämligen att ge befolkningen i syd tillgång till jord och vatten, till egna genetiska resurser och skydda deras jordbrukare och egna marknader.

Boudjenah (GUE/NGL).
Rätten till en sund och tillräcklig föda överallt och för alla borde erkännas och faktiskt respekteras i världen. Det rör sig om en grundläggande mänsklig rättighet. Förberedelserna inför världstoppmötet om livsmedel bör inte bara utgöra ett tillfälle att erkänna detta, utan även att varaktigt tillämpa denna rätt i praktiken. Tiden är nämligen förbi för förhoppningar och uttalanden, som alltför sällan följs av handling, när 826 miljoner människor i världen fortfarande lider av svält, därav 800 miljoner i utvecklingsländerna, samtidigt som 2 miljarder människor är undernärda. Ingen kan blunda för att de mest sårbara individerna då är kvinnor och barn.
Om åtagandet för sex år sedan var att halvera antalet svältande människor fram till 2015, visar en snabb kalkyl att den nuvarande minskningstakten på 8 miljoner per år inte räcker för att uppnå detta mål.
Det är därför bråttom att sätta in insatser mot konsekvenserna av denna tragedi, givetvis genom att ge ekonomiskt stöd, bidrag, program, men det är likaså av yttersta vikt att angripa orsakerna till denna situation. Den avregleringspolitik för att öppna utvecklingsländernas marknader som uppmuntrats av WTO, innebär ett allvarligt hot mot redan mycket utsatta befolkningar, precis som skuldbördans ännu påtagliga verklighet. Krigen och politiken för att bevara herraväldet och till varje pris försöka hitta avsättning för produkter från nord, profithungern där man inte ens drar sig för att privatisera naturtillgångarna i syd, allt detta äventyrar befolkningens livsmedelssäkerhet. Att handel prioriteras framför utveckling kan bara ytterligare vidga klyftan mellan överflödet på rikedom och yttersta fattigdom och fjärma syd från möjligheten att uppnå livsmedelssuveränitet och se till att man tar hänsyn till den.
Varje land har likväl rätten att fritt välja på vilket sätt det vill ordna sin livsmedelsförsörjning. Tillgång till lämplig föda och produktionsmedel, och tillgång till ekonomiska resurser, är säkra verktyg som kan garantera och praktiskt omsätta rätten till livsmedel. En handelspolitik som respekterar lokal produktion, småbrukarnas inkomster och befolkningens behov, en kooperation grundad på förbindelser mellan jämlika parter, är de enda framkomliga vägarna för att hitta en hållbar lösning på problemet med den bristande livsmedelssäkerheten i världen.

Belder (EDD).
Fru talman! Det finns stora skaror hungrande i världen som fortfarande förtjänar vår ständiga omsorg. Det senaste årtiondet har antalet hungrande minskat i allt för långsam takt. Man kommer därför inte att kunna uppnå målet att halvera antalet hungrande till 2015. Jag stöder helhjärtat mer handlingskraftiga metoder. Denna handlingskraft framgår inte av biståndets omfattning. Om de rika länderna infriar sina löften från Monterrey, kommer biståndet att stiga till 0,24 procent av den samlade nationalinkomsten inom OECD 2006. Ändå är det fråga om en kraftig minskning jämfört med 0,33 procent i början av 1990-talet. På detta område krävs det större ansträngningar.
Ett fungerande handelssystem är, vid sidan om biståndet, oumbärligt för att åstadkomma strukturella förbättringar. Enligt FAO gynnas alla länder av avregleringar på handelsområdet. Låt oss i detta sammanhang inte glömma bort att utvecklingsländerna tvingas öppna sina marknader medan de rika länderna inte sällan skyltar med en starkt avvisande hållning i frågan. FAO måste, bland annat på grund av de fattiga ländernas behov av att skydda sig mot billiga livsmedelsimporter, aktivt verka för att öka insikten om hur organ som WTO arbetar i sådana frågor. Vilken plats intar för övrigt självförsörjningen inom ramen för de ofta exportinriktade åtgärderna?
Kort sagt, fru talman, uppmanar jag medlemsstaterna att arbeta för bra livsmedel, vilket är grundläggande för mänskligt liv. Inte bara av egenintresse utan för att vi känner ett kall och har de medel som krävs för att göra det.

Schierhuber (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Med tanke på att 826 miljoner människor lider av kronisk undernäring välkomnar jag att parlamentet är medvetet om situationen och antar en resolution till det stundande toppmötet om livsmedelssäkerhet i Rom. Vid toppmötet om livsmedelssäkerhet 1996 fastslog man fyra prioriteter: livsmedelssäkerhet, internationell handel med jordbruksprodukter, hållbar användning av naturresurser samt landsbygdsutvecklingen. Dessa medlemsstaternas skyldigheter skall i dag åter bekräftas och åtgärder skall vidtas för att målet att halvera antalet svältande i världen till 2015 skall nås.
Hur man handskas med och förvaltar vattenresurserna kommer att bli en annan viktig punkt. EU måste fortsättningsvis fokusera särskilt på att bekämpa fattigdom och uppnå hållbar utveckling. Det som måste prioriteras i utvecklingen är demokratin, rättsstaten och respekten för mänskliga rättigheter, en sund ekonomisk politik, frågor om jämställdhet mellan könen eller hänsyn till miljöaspekter. Sambandet mellan svält och fattigdom är uppenbart, och hunger kan både vara orsak till och resultat av fattigdom, konflikter och krig. Detta är avgörande för utvecklingen i hela regioner, i synnerhet på landsbygden. Därtill kommer förstås naturkatastroferna som torka och översvämningar som bara förvärrar nöden. Här uppmanas världssamfundet att hjälpa till.
Herr kommissionär! EU:s politik borde vara utformad så, att vi överger kortsiktig livsmedelshjälp och i stället rör oss mot ett långsiktigt bistånd som ger de berörda bönderna det nytänkande och de kunskaper de behöver. Det borde vara vårt mål att pressa jordbruket i utvecklingsländerna dithän, att det kan försörja den egna befolkningen med mat och inte är beroende av internationell livsmedelshjälp. Låt mig i det här sammanhanget också fästa uppmärksamheten vid EU:s handelsbegränsningar och exportbidrag som ständigt starkt kritiseras. Europeiska unionen har utvecklat en jordbruksmodell som skall skapa ramvillkor för bönderna. Den skall göra det möjligt för alla bönder i Europa oavsett var deras gårdar befinner sig - även i de eftersatta regionerna och i randområdena - att bedriva verksamhet och ha en inkomst. Böndernas uppgift är inte bara att producera livsmedel, utan även att sköta och bevara naturresurserna och landskapet.
Vår jordbruksmodell skulle kunna vara en förebild med sina många funktioner och alla sina särdrag och sin betydelse för samhället. Jordbruket kan inte jämföras direkt med andra näringsgrenar. Om man också betänker att EU är världens största importör av jordbruksprodukter, så tror jag inte att man kan kritisera den gemensamma jordbrukspolitiken som hittills. Därför kräver jag att kritikerna tillämpar ett mer kreativt angreppssätt.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru talman! Världstoppmötet om livsmedel som skall hållas i Rom nästa månad, skriver in sig i raden av världsmöten som definierar parametrarna i nutidens internationella förbindelser, men jag anser inte att detta toppmöte är ännu ett i raden. Toppmötet om livsmedel handlar om den första grundläggande rättigheten, rätten till liv och överlevnad, en överlevnad som olyckligtvis hundratals miljoner människor för närvarande är berövade.
Utrotningen av svälten och garantier för livsmedelssäkerhet är oeftergivliga villkor för utvecklingen, en utveckling som förhindras av undernäringen. Dessutom berör livsmedelssäkerheten andra utvecklingsaspekter och förbindelserna nord-syd, liksom jordbrukets och världshandelns hållbarhet.
Av dessa skäl har den socialistiska gruppen lagt särskild energi vid denna resolution, och vi har infört den grundläggande rättigheten till livsmedelssäkerhet, principen om självständighet på livsmedelsområdet och frihet att välja jordbruksbiologiska metoder, betraktandet av vatten och biologisk mångfald som oförytterlig offentlig egendom, behovet av sammanhållning i de europeiska politikområdena, särskilt mellan utvecklingspolitiken, handelspolitiken och den gemensamma jordbrukspolitiken samt principen om närhet till produktion, bearbetning och saluföring av livsmedelsprodukter, samt livsmedelsstödet. Genom att föra in dessa element har vi lyckats förändra såväl de voluntaristiska tendenserna som avregleringsivern.
Vi anser att toppmötet i Rom måste bli en framgång som gjuter nytt liv i millenniemålen, bland vilka finns halveringen av svält och undernäring till 2015, ett mål vi är försenade med, för såsom har påpekats minskar antalet undernärda i en takt av 6 miljoner människor per år när det är nödvändigt att minska med 22 miljoner om året.
Vi vill särskilt uppmärksamma kommissionen på att förhandlingarna om de ekonomiska associeringsavtalen inleds i september med AVS-länderna, och på det absoluta behovet av sammanhållning mellan utvecklingspolitiken och den ställning den kommer att bevara i WTO.
Det finns sex ändringsförslag till denna resolution, alla ingivna av Didier Rod, och vi är eniga med dessa och kommer att rösta för dem och vi vill bara lämna röstningen fri på ändringsförslag 5 som syftar till att införa en ny punkt 14a.

Nielson
. (EN) Låt mig börja med att säga att det som Bowis sade är något som jag helt och hållet håller med om. Riktig svält är i de flesta fall relaterad till konfliktsituationer. Detta är lågvattenpunkterna. Men det borde också vara möjligt att uppnå målet med att halvera livsmedelsproblemen, eftersom dessa konflikter är orsakade av människor. Vi studerar nu situationen i Zimbabwe mycket noga. Vår analys är att även om det är sant att det finns ett problem med torka, så har största delen av problemet med tillgång till livsmedel i Zimbabwe avgjort orsakats av människor. Det är en politiskt skapad negativ situation. Det kommer inte att hindra oss från att utföra vårt humanitära uppdrag. Vi måste vara på det klara med vad vi står inför. Märkligt nog finns det en viss optimism i tanken att konflikter är en av de huvudsakliga orsakerna till svält.
Mulder nämnde behovet av en korrekt prissättningspolitik i utvecklingsländerna, och behovet av att fokusera på Afrika. Jag håller med om det. En av anledningarna till varför vi vill gå mer mot att ge livsmedelsstöd i form av kontanter är att stimulera utvecklingen av lämpliga prissättningsstrukturer och marknadssituationer i dessa länder.
Mulder nämnde också att det kan vara problematiskt att ge livsmedelsstöd som sådant. Han nämnde både Europeiska unionen och Förenta staterna, och jordbrukspolitiken här som en del av det globala problemet. Jag kan återigen inte hålla med mer. Låt mig citera en del ur ledaren i gårdagens Herald Tribune med rubriken ?Ett fruktansvärt jordbrukslagförslag?: ?George W. Bush undertecknade i måndags ett jordbrukslagförslag som utgör ett lågvattenmärke under hans presidentperiod - en slösaktig välfärdsåtgärd för näringslivet med vilken man bestraffar skattebetalarna och världens fattigaste människor i syfte att muta ett fåtal väljare. Bush sade att det gladde honom att göra detta, och gjorde ett kortfattat uttalande som antydde att han varken är oärlig eller fullständigt ovetande om vad han just har gjort.? Det är starka ord. Självbelåtenhet är också en verklig risk för Europa. Vi måste rannsaka oss själva, och göra vissa reformer.
Vid Monterreykonferensen var det faktiskt Världsbanken, Internationella valutafonden och WTO:s främsta ledning som tryckte på och verkligen påstod att den globala förvrängningen av jordbrukspolitiken i den rika världen är ett centralt problem. Siffrorna ser ut så här: Vi ger ungefär 50 miljarder US-dollar per år i globalt utvecklingsstöd, samtidigt som vi avsätter mer än 300 miljarder US-dollar till jordbruksstöd i Förenta staterna, Japan och Europa.
(Applåder)
Dessa siffror används medvetet av ledningen för dessa institutioner för att införa en viss realism, ett visst allvar och litet proportioner i den globala diskussionen om förbindelserna mellan de norra och de södra världsdelarna. Det kommer också att vara ett viktigt tema vid livsmedelstoppmötet i Rom. Det är uppenbart att vi måste dra de rätta slutsatserna i Europa.
När det gäller behovet att gå emot livsmedelssäkerhet och en långsiktig utveckling i stället för att fortsätta med ett gammaldags livsmedelsstöd, kan jag slutligen återigen inte hålla med mer. Situationen i Etiopien för ett antal år sedan var förhoppningsvis det sista fallet där vi mer eller mindre tvingades ge ett stort ekonomiskt stöd i stället för att ta itu med problemets verkliga orsaker. Av detta skäl hoppas jag också att mötet i Rom kommer att ge verkliga resultat.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, kommissionär Nielson.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Om några av er är för artiga för att nämna det, så kanske ni är medvetna om att det luktar väldigt illa omkring byggnaden. Jag vill bara försäkra er om att kvestorskollegiet tar itu med detta. Man tror att något otrevligt kan ha dött i byggnadsarbetena - en stor råtta eller till och med en liten mus - men vi hoppas att detta skall ha retts ut i eftermiddag.

Talmannen. -
Det är alltså fritt fram för alla ledamöter att gå på jakt efter liket!

Talmannen. -
Jag vill på talmannens och allas era vägnar rikta en välkomsthälsning till den officiella läktaren som gästas av ledamöterna i delegationen från Uzbekistans parlament som deltar i det tredje sammanträdet i den parlamentariska samarbetskommittén EU-Uzbekistan, som nyss har hållits i Strasbourg. Denna delegation består av sju ledamöter och leds av Erkin Vakhidov, ledamot i utskottet för internationella frågor och interparlamentariska förbindelser i det uzbekiska parlamentet.
(Livliga applåder)

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Ändringsförslag 1 i den engelska texten börjar med meningen ?anser att det fortfarande finns ett demokratiskt underskott i Europeiska unionen?, och fortsätter med att ?vi borde därför demokratisera institutionerna ??.
I vissa språkversioner har det engelska ordet ?continuing? översatts till ?permanent?, vilket till exempel har orsakat vissa problem när det gäller den spanska versionen. Originalspråket är engelska. Skulle översättningstjänsterna vilja vara snälla och rätta till detta på de andra språken.

Talmannen. -
Käre kollega! Jag skall givetvis meddela språktjänsten ert inlägg, så rättar de sig efter ursprungsversionen som är den engelska versionen.
Angående ändringsförslag 2

Lamassoure (PPE-DE)
. (FR) Herr talman! Jag vill i samråd med samordnarna i utskottet för konstitutionella frågor föreslå ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 2, som för övrigt motsvaras av ändringsförslag 40.
Det handlar om att förstärka detta ändringsförslag. Den ursprungliga lydelsen av punkt 6, som dessa ändringsförslag hänför sig till, anger att åtgärden skall syfta till balans mellan unionens ekonomiska integration och dess politiska integration.
Författarna till ändringsförslaget har också velat ta upp social integration. För att förstärka ändringsförslaget föreslår jag därför att två ord läggs till, så att ändringsförslaget lyder som följer: ?mellan den redan organiserade ekonomiska integrationen, den politiska integrationen och den sociala integrationen?. Man skulle alltså lägga till de båda orden ?redan organiserade?.
Talmannen. -
Finns det några kolleger som motsätter sig att detta muntliga ändringsförslag av föredraganden beaktas?
(Kammaren gav sitt samtycke till att detta muntliga ändringsförslag skulle beaktas.)
Angående ändringsförslag 57

Lamassoure (PPE-DE)
Herr talman! Jag ville säga att jag för min del var positiv till detta ändringsförslag, men på ett viktigt villkor, nämligen att det betraktas som ett tillägg och inte som ett uteslutande. Man skulle i så fall säga att vi ?vill ha en enkel behörighetsfördelning?, det är originaltexten, ?och precis behörighetsfördelning?, som är ändringsförslaget.

Talmannen. -
Om det inte finns några invändningar i er egen grupp, som har författat detta ändringsförslag, och om övriga kolleger inte opponerar sig våldsamt, föreslår jag att vi gör så.
Angående ändringsförslag 6

Lamassoure (PPE-DE)
Herr talman! När det gäller ändringsförslag 6 vill jag uppmärksamma kammaren, särskilt alla de som delar grundsynen i betänkandet och som troligen har för avsikt att rösta ja i den slutliga omröstningen, på det faktum att detta ändringsförslag helt strider mot resten av betänkandet. Så om man delar grundsynen i betänkandet rekommenderar jag som föredragande varmt att detta ändringsförslag avvisas.
(Applåder)

Leinen (PSE)
Herr talman! Den första meningen i nummer 19 har återgetts felaktigt på tyska. På vår föredragande Lamassoures språk står det att antalet egna behörigheter för unionen måste förbli begränsat. På tyska står det här att unionens egna behörigheter måste förbli begränsade, och det är något annat. Om unionen har en behörighet på tullpolitikens område så har den det fullt ut. På tyska skall det alltså stå: ?anser antalet egna behörigheter för unionen måste förbli begränsat?. Jag ber er ändra detta.

Talmannen. -
Språktjänsten skall kontrollera denna punkt, det lovar jag er.

Dührkop Dührkop (PSE).
Herr talman! Jag yrkar på att samma ändring görs i den spanska versionen, eftersom den skiljer sig från originalet.

Talmannen. -
Alla språkversioner kommer att kontrolleras, det lovar jag er.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag hoppas att det inte är för sent. Jag begärde i ett meddelande att man genom ett muntligt ändringsförslag skulle föra in ordet ?av? så att det skulle stå ?eller av Regionkommittén?, vilket skulle göra en avsevärd skillnad.

Talmannen. -
Enligt förfarandebestämmelserna är det i princip svårt att lägga ett ändringsförslag om ett ändringsförslag som har förkastats, såvida inte kammaren vill betrakta MacCormicks tillägg som ett nytt muntligt, totalt ändringsförslag.
Herr MacCormick! Uppenbarligen har ni inte kammaren med er. Jag beklagar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0157/2002) av Nicholson of Winterbourne för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om situationen i Irak elva år efter gulfkriget (2000/2329(INI)) 
Före omröstningen
Nicholson of Winterbourne (ELDR)
. (EN) Herr talman! Jag har ett muntligt kompromissändringsförslag som jag vill rekommendera till utskottet, och som är en uppdatering av punkt 14. För två dagar sedan utarbetade FN:s säkerhetsråd en ny resolution om Irak. Enligt mitt muntliga ändringsförslag skulle punkt 14 avskaffas och ändringsförslagen 12, som skulle tas bort, 13 och delar av ändringsförslag 15 skulle beröras. Jag rekommenderar att detta ändringsförslag blir en ny punkt 6 a, liksom PSE-gruppen begär: ?Europaparlamentet välkomnar, så länge detta inte leder till ökade militära utgifter, att Förenta nationernas säkerhetsråd antar en ny resolution (1409/2002) som skapar ett strömlinjeformat förfarande för inköp av varor från Irak. Genom dessa förfaranden avskaffas de flesta restriktioner som gäller andra varor och investeringar än militära och dual-use, men vapenembargot bibehålles. Denna resolution antogs i syfte att förbättra den humanitära situationen. Europaparlamentet uppmanar Förenta nationerna att förstärka övervakningen av Iraks förmåga att importera vapen och vapenrelaterade varor, men att avskaffa alla övriga sanktioner?.

Talmannen. -
För att beakta den aktuella utvecklingen föreslår vår föredragande ett relativt fullständigt muntligt ändringsförslag, som ersätter ett stort antal ändringsförslag och punkter.

Sakellariou (PSE)
Herr talman! Vi är för detta muntliga ändringsförslag, men som ett tilläggsändringsförslag. Vi vill absolut behålla vårt ändringsförslag 12.

Nicholson of Winterbourne, (ELDR)
. (EN) Herr talman! Jag rekommenderar ledamöterna att rösta emot ändringsförslag 12. Vi har infört denna ändring i punkt 6 a för att tillmötesgå PSE-gruppens begäran. Detta är ett känsligt ändringsförslag som omfattar PSE-gruppens samtliga krav. Jag skulle vilja rösta emot ändringsförslag 12.

Talmannen. -
Jag föreslår följande förfarande: Om ingen motsätter sig föredragandens ändringsförslag införlivar vi det i texten. Vi genomför dock en separat omröstning om ändringsförslag 12 medan föredraganden markerar en avvikande uppfattning. Blir det bra?
(Kammaren gav sitt samtycke till det förfarande som föreslagits av talmannen och till att detta muntliga ändringsförslag skulle beaktas.)
Efter omröstningen om beaktandemeningarna

Sakellariou (PSE)
Herr talman! Beroende på resultatet av omröstningen förbehåller jag mig rätten att be ordföranden för utskottet stryka motiveringen enligt artikel 161 i arbetsordningen.

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Det står uttryckligen i vår arbetsordning att motiveringen enbart är föredragandens ansvar. Det är alltid så, och därför vore det onormalt och felaktigt att frånta föredraganden det. Det skulle strida mot bestämmelserna.
(Applåder)

Talmannen. -
Detta är en fråga som faller under det berörda utskottets behörighetsområde, och inte kammarens. Jag föreslår därför i egenskap av ordförande för det berörda utskottet att ett skiljeförfarande genomförs i utskottet.
Angående det muntliga ändringsförslaget 12

Swoboda (PSE)
Herr talman! Jag undrar: Har vi nu röstat om det muntliga förslaget eller inte? Om ja, måste vi ändå genomföra omröstningen även om ingen har några invändningar?

Talmannen. -
Om det inte finns tolv kolleger som motsätter sig att ett muntligt ändringsförslag beaktas, skall det i princip anses vara godkänt. Men om kammaren verkligen insisterar på att beslutet skall gå till omröstning, så gärna för mig. Men uppenbarligen var det ingen som motsatte sig förslaget.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Lannoye (Verts/ALE)
. (FR) Herr talman, kära kolleger! När det gäller punkt 22 finns två ändringsförslag: ett som jag har ingivit för min grupps räkning för att beakta ett förslag som lämnats i utskottet av PPE-gruppens föredragande, som var Wijkman. Det var fråga om att lägga till en hänvisning till en internationell skatt på koldioxidutsläpp.
Jag anser att PPE-gruppens ändringsförslag som syftar till att stryka punkten kan godtas om det är ett tillägg, men inte om det är en strykning. Jag tycker att det fullständigt försvagar innebörden i originaltexten. Om PPE-gruppen är beredd att acceptera det som ett tillägg, kommer jag att begära att vi först röstar om mitt ändringsförslag, som i själva verket har ingivits på PPE-gruppens begäran, och därefter om PPE-gruppens ändringsförslag som ett tillägg, förutsatt att PPE går med på detta.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Jag vet redan att denna röstförklaring kommer att drunkna i det allmänna sorlet, men det räcker kanske för protokollet. Antagandet av Rothleys betänkande om fasta priser på böcker sätter definitivt punkt för en delvis mycket otrevlig utveckling. Vi har verkligen Rothley och alla andra som bidragit till detta att tacka att man trots all hänsyn till konkurrensen ändå ser kulturen som något värdefullt. Det som nu utlöste det var ju den fasta prissättningen i Tyskland och Österrike. Vi har dem att tacka för att vi har möjlighet i framtiden att ha en vettig reglering, som man till sist anammade i Frankrike.
Den här kommissionens och den föregående kommissionens ansträngningar att prioritera konkurrensen högre än kulturen är lyckligtvis kortsiktiga. I den meningen kan man ju ändå säga att vi tagit ett steg i rätt riktning.
(Applåder)

Bernié (EDD)
. (FR) Jag har tillsammans med samtliga av mina kolleger från CPNT röstat för detta betänkande. Betänkandet är oklanderligt till sitt innehåll, när det gäller sakfrågan och försvaret av det system med fasta bokpriser som medlemsstaterna är fria att föreskriva i sin nationella lagstiftning, vilket med eftertryck betonas. Det är i gengäld olyckligt att se att man måste påminna om en så pass förnuftig ståndpunkt och att det måste leda till att ett i slutänden ganska tungfotat direktiv utarbetas för att parera konkurrenspolitikens avarter och dess tillämpning i domstolen.
Vi skall dock inte vara alltför säkra på vår sak eftersom kommissionären under gårdagens debatt sade sig vara fullt nöjd med nuvarande rättspraxis och eftersom kommissionen i kraft av ett oacceptabelt monopol på lagstiftningsinitiativ verkar fast besluten att bortse från denna begäran som grundar sig på artikel 192, som ändå tillämpas ytterst sällan. Detta bekräftar att det är bättre att på förhand begränsa gemenskapens verksamhetsområde till det strikt nödvändiga, snarare än att efteråt tvingas reparera misstagen. Det är också innebörden i min grupps ståndpunkt i fråga om Lamassourebetänkandet om behörighetsfördelningen och den negativa röst som blivit följden.

Sanders-ten Holte (ELDR)
. (NL) Med anledning av omröstningen om Rothleys betänkande angående det fasta bokpriset vill jag säga följande.
De flesta länder har redan eller överväger att införa någon form av fast bokpris. Europeiska rådet pekade i sin resolution från februari 2001 på bokens särskilda kulturella värde och dess betydelse när det gäller att främja den kulturella mångfalden i Europa. Vidare uppmanade man Europeiska kommissionen att ta hänsyn till detta i samband med tillämpning av konkurrensbestämmelserna och bestämmelserna beträffande fri rörlighet för varor samt att ingripa endast om det är fråga om avsiktligt kringgående av befintliga nationella bokprisbestämmelser och om detta inverkar menligt på handeln mellan medlemsstaterna.
Europeiska kommissionen har i sina avtal med den tyska bokbranschen från den 22 mars 2002 rättat sig efter dessa principer. Boken har alltså ett existensberättigande som kulturföremål och faller under artikel 151 i fördraget. Mot denna bakgrund anser jag att jag måste rösta för Rothleys betänkande. I betänkandet påpekar han att det står alla medlemsstater fritt att välja om de vill införa någon form av fast bokpris eller inte, samtidigt som man måste träffa avtal på europeisk nivå när det är fråga om gränsöverskridande handel och då särskilt när det handlar om avsiktligt kringgående av nationella fastställanden av återförsäljningspris. Det handlar om att alla inblandade marknadsaktörer genom en stabil ekonomisk och rättslig ram skall garanteras rättssäkerhet, men en minst lika viktig aspekt är att den kulturella mångfalden, av vilken ?boken? utgör en del, skall respekteras och främjas.

Berthu (NI)
. (FR) De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2002 är mindre tilltalande än vad kommissionen säger. I flera medlemsstater, däribland Frankrike, ses på nytt ett tydligt inflationshot segla upp, som kan få Europeiska centralbanken att höja sin ränta, med negativa effekter på tillväxten. Tillväxten som för övrigt fortfarande är låg, eftersom återhämtningen låter vänta på sig i Europa, fast den redan är märkbar i Förenta staterna.
Inom båda dessa områden har euron ett tveksamt, eller negativt inflytande. Bytet av mynt och sedlar tycks ju ha givit upphov till en prisökning, som vi får hoppas är tillfällig. När det gäller tillväxten väntar vi fortfarande på den ?dopningseffekt? som euroentusiasterna hävdade att den gemensamma valutan skulle leda till.
Under dessa ogynnsamma omständigheter sitter Frankrike fast i den budgetfälla som den socialistiska regeringen lämnat efter sig. Kommissionens varningar till den nya regeringen Raffarin verkar begränsa hans handlingsutrymme ytterligare och torde visa alla fransmän att stabilitetspaktens likformiga ok i vissa fall kan strida mot det nationella intresset. Vi står inför de ödesdigra men logiska konsekvenserna av tidigare ingångna avtal, i Maastricht och därefter.

Bordes (GUE/NGL)
. (FR) Med regeringarnas företrädare rådet och kommissionen som motparter, är det meningen att Europaparlamentet skall vara hela befolkningens demokratiska språkrör. Men Trentinbetänkandet illustrerar det faktum att parlamentet, även om det väljs i allmänna val, endast företräder arbetsgivarsidans intressen, som strider mot de arbetande klassernas intressen i unionen. De ändringsförslag som parlamentets föredragande begärt går alla ut på att försämra löntagarnas villkor.
I betänkandet önskas flexibilitet i arbetet. Där förordas vad som helt fräckt benämns ?ett aktivt åldrande?, vilket innebär att man arbetar längre och höjer pensionsåldern.
När föredraganden talar om socialpolitik är det för att med cynisk brutalitet slå fast att denna skall vara en ?en produktiv faktor?. När han exempelvis förutser en ?politik för fortbildning?, är det för att förse arbetsgivarna med en rörlig och kvalificerad arbetskraft som motsvarar deras behov.
När det gäller ?omstruktureringsprocessen?, i praktiken massavskedanden, nöjer han sig med att ?främja det förebyggande samrådet med arbetstagarna?. Den enda sociala åtgärden i detta betänkande är alltså kravet på att informera arbetstagarna om att de skall avskedas!
Vi kommer att rösta mot detta betänkande, som har skrivits för arbetsgivarna.

Caudron (PSE)
. (FR) Eftersom extremhögerns partier i Europa på bred front kommer till makten eller snuddar vid den, är det hög tid att rannsaka oss om orsakerna till dessa för våra demokratier mycket olyckliga spiraler ...
Och likväl fortsätter de traditionella partierna att ?köra sitt eget race? utan självkritik och medan man fortsätter att dela ut höga poster till sig själva ...
Och likväl fortsätter ekonomer, regeringar och Europeiska kommissionen att låta sig dras med i en allt mer omfattande liberalism ...
Ekonomisk ?återhållsamhet? är ingen patentlösning, även om det är en av förutsättningarna för en global politik som ligger närmare medborgarna ...
Liberalism kan vara ett ?plus? inom vissa sektorer, men på villkor att den styrs och regleras.
I dag krävs framför allt att de allmänna riktlinjerna för ekonomin är av ett annat slag, för att utrota arbetslöshet och fattigdom.
Jag kan inte se denna ambition i de dokument som har förelagts oss.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vår nejröst återspeglar både vårt ställningstagande mot den orientering av den ekonomiska politiken som grundar sig på stabilitetspakten och de ändringsförslag som betänkandet kommer med som också pekar i samma riktning. Tyvärr är gemenskapens institutioner, särskilt EP, rädda för att behålla den makroekonomiska politiska inriktningen trots alla belägg för att det är nödvändigt med en ökad tillväxt och sysselsättning i Europeiska unionen. Vägen bör ju vara den motsatta, med högre investeringar, särskilt offentliga investeringar, eftersom ekonomin har varit på nedgång en tid och med tanke på de rådande riskfaktorerna på internationell nivå och ökad arbetslöshet.
I Trentinbetänkandet vädjar man om att Barcelonastrategin skall följas, vilket bekräftar den liberala tyngdpunkten i Lissabon. I betänkandet vädjas det om en flexiblare arbetsmarknad med godtagande av mer modererade löner, trots att man introducerar möjligheten till tillväxt i förhållande till produktivitet, och glömmer då att överföringen av lönerna till vinst inte har inneburit större investeringar och fler arbetstillfällen. I betänkandet vädjas det också om arbetsmässig flexibilitet och rörlighet och bättre arbetskvalitet, vilket är en motsägelse. Det kommer bara att finnas mer arbete om investeringarna ökar och kvaliteten kan endast bli bättre om anställningen inte är tidsbestämd, har dåliga villkor eller är dåligt betald, vilket tyvärr inte tas upp i betänkandet. Vid omröstningen i plenum föll även några positiva aspekter som togs upp i betänkandet.
Berthu (NI)
. (FR) I Solanas rapport som skall läggas fram för Europeiska rådet i Sevilla i juni föreslås reformer av rådets arbetsformer som vi tycker verkar kloka.
Vi välkomnar särskilt åtgärderna för öppenhet (offentliggörande av debatterna i rådet i dess sammansättning som lagstiftande organ), att Europeiska rådets roll som impulsgivare förstärks, ökad effektivitet genom att det nuvarande rådet (allmänna frågor) delas upp i två konstellationer: ett råd för allmän samordning (med de nationella ministrarna för Europafrågor) och ett råd för yttre förbindelser (med utrikesministrarna).
Vidare har visserligen de nationella ordförandeskapens täta skiften en negativ inverkan på kontinuiteten i rådets arbete, men de gör det även lättare att identifiera institutionen och bidrar till att göra den populär hos allmänheten. Det är enligt vår uppfattning möjligt att förena allt detta genom att, 1) förlänga ordförandeskapet för alla tekniska råd (exempelvis till 3 år), och genom att varje gång ge ordförandeskapet till den mest kvalificerade, men även genom att, 2) bibehålla det roterande ordförandeskapet i Europeiska rådet och möjligen i det nya rådet för allmän samordning - varför inte med ännu kortare perioder (3 månader), för att beakta utvidgningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det beslut som antagits av Europaparlamentet går i en federalistisk linje, och försöken att få rådet att närma sig ett parlaments funktion, när det gäller den lagstiftande funktionen, och bli en andra parlamentarisk kammare i Europeiska unionen är ett exempel på detta.
Men i grund och botten är det som är viktigt att påpeka att det ligger vid sidan av de centrala frågorna som rådet redan nu diskuterar, nämligen modellen för roterande ordförandeskap och arbetsspråk bland annat.
Javier Solana bekräftade dessutom än en gång i sitt inlägg här i går att det inte går att behålla det nuvarande systemet i rådet med roterande ordförandeskap varje halvår, och använde då det falska argumentet om EU:s utvidgning, en fråga som banar vägen för att inrätta andra modeller, bl.a. genom val, vilket skulle stärka de ?storas? inflytande och makt till förfång för en fullständig och effektiv jämlikhet mellan stater, vilket är något som vi fördömer kraftigt. Detsamma går att säga om arbetsspråken, ett område där principen om staters jämlikhet är i riskzonen, vilket är något som vi också fördömer.
Det är också märkligt att det förslag som lades fram av Javier Solana vid rådets möte i Barcelona om rådets reform inte har blivit spritt (vilket vi kan ifrågasätta varför), en punkt som är uppsatt på dagordningen för toppmötet i Sevilla, som kommer att hållas nu i juni.
Heaton-Harris (PPE-DE)
. (EN) De brittiska konservativa ledamöterna lägger ned sin röst i fråga om denna resolution. Vi har konsekvent förespråkat större insyn, öppenhet och ansvarsskyldighet, men denna fråga skiljer sig från kravet på att gemenskapsmetoden skall ha företräde inom varje område för beslutsfattandet inom Europeiska unionen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Låt mig först och främst få säga att Lamassourebetänkandet handlar om en eventuell reform av fördragen och att ett hypotetiskt antagande av en unionsförfattning är ett krav på grund av de historiska framgångarna med byggandet av Europeiska unionen. Det är ett synsätt som inte bör drabbas av de omständigheter som hör till den omedelbara konjunkturen som inte har något att göra med EU:s institutioner utan med en viss chauvinism och extremism och med det negativa och framför allt progressiva övergivandet av välfärdsstaten som den statliga politikens riktlinje. Lamassourebetänkandet besvarar dessa krav och förser konventet med värdefulla beståndsdelar när det gäller den viktiga frågan om fördelning av kompetenser mellan institutionerna i Europeiska unionen.
Under mitt korta inlägg skulle jag vilja understryka att man i ursprungsbetänkandet ville institutionalisera de territorier inom Europeiska unionen som har lagstiftande makt, med hjälp av begreppet unionens regioner-samarbetspartners, dvs. författningsenliga nationaliteter och regioner, länder, federala stater som har konstitutionella egenskaper, och i vissa fall en historisk och politisk särart som nation som man inte får bortse ifrån i ett Europa förenat i mångfalden.
Men i det slutbetänkande som har antagits i dag finns inte detta så riktiga och nödvändiga begrepp med. Men trots allt behandlades man noggrant behovet att erkänna de territoriella befolkningarnas roll genom att fästa uppmärksamheten på deras medverkan vid tillämpningen av Europeiska unionens politik och genom att uppmuntra medlemsstaterna att få dem att delta vid sådant beslutsfattande i unionen som särskilt berör dem.
Jag anser att det är särskilt viktigt att man i Lamassourebetänkandet ber att Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor sammanställer ett särskilt betänkande i vilket de lagstiftande territoriella parlamenten får delta via Europaparlamentets utskott för regionalpolitik.
Min grupp, i vilken det finns företrädare för statslösa nationer, liksom mitt land, Galicien, ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I går kväll var jag som många av er andra på den sedvanliga årliga sparrisfesten, på inbjudan av borgmästaren i Strasbourg: en mycket lyckad tillställning som jag passar på att tacka borgmästaren och Strasbourgs kommun för. Nåväl, under denna mycket lyckade tillställning tänkte jag på hur jag skulle rösta i fråga om Lamassoures viktiga betänkande om befogenheter. Jag måste säga att jag fick en lysande idé: jag tycker att frågan är mycket viktig och därför bestämde jag mig för att rösta för, som en uppmuntran att sträva mot att Europaparlamentet får ensam beslutsrätt i åtminstone någon fråga.

Talmannen. -
Tack, herr Fatuzzo. Vi noterar ert förslag om att låta sparrisen räknas till staden Strasbourgs kompetensområden.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén och Hans Karlsson (PSE)
. Betänkandet Lamassoure (A5-0133/2002) behandlar behörighetsfördelningen mellan EU och medlemsstaterna, vilket utgör en av konventets mest grundläggande frågor. Till väsentliga delar bekräftar och förtydligar betänkandet den rådande situationen, men tillför även viktiga aspekter, såsom ett yrkande på att öppen samordning måste åtföljas av parlamentarisk kontroll.
Vi stöder i allt väsentligt betänkandet och dess ambition att skapa en konstitutionell text som tydligt uttrycker på vilka områden EU har exklusiv befogenhet och var befogenheterna delas med medlemsstaterna, utan att därmed låsa framtida utveckling av europeisk integration.
På vissa punkter kan vi dock inte instämma i betänkandet. Vi anser inte att pelarstrukturen utan vidare bör tas bort på det sätt som man kan tolka att föredraganden förordar. Vi tycker inte att finansieringen av EU:s budget, utrikes- och försvarspolitik och hela tredje pelaren skall göras till EU:s egna behörigheter. Vidare vänder vi oss emot att Europaparlamentet skulle göra skillnad mellan olika regioner genom att ge regionala parlament med lagstiftande befogenhet möjlighet att delta i Europaparlamentets utskottsverksamhet. Vi kan inte acceptera att betänkandet efterfrågar rätten för EU-institutionerna och medlemsstaterna att väcka EG-domstolsprövning av lagstiftning avseende subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Det är mycket viktigt att dessa principer följs och respekteras, men de är politiska, inte juridiska.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. Vi vill understryka att ett inkluderande av finansieringen av EU:s budget under EU:s egna behörighetsområden inte ens på lång sikt bör leda till att EU får egen beskattningsrätt.

Berthu (NI)
. (FR) Vi har röstat mot Lamassoures betänkande, av skäl som framgår av våra svar på konventets frågeformulär om unionens uppgifter. Föredraganden har inte beaktat några av de många ändringsförslag som vi ingivit i utskottet, och som har förkastats av den federalistiska majoriteten i utskottet.
I dessa ändringsförslag efterlyste vi särskilt ett grundläggande fördrag som erkänner de nationella demokratiernas överordnade roll och drar de nödvändiga konsekvenserna med avseende på unionens institutioner, bland annat för att få en verklig kontroll av subsidiariteten. MPF-ledamöterna har sammanställt huvudlinjerna i detta grundläggande fördrag, som finns tillgängligt för allmänheten på vårt kansli.
På samma sätt krävde vi att en interparlamentarisk pelare skulle upprättas i fördraget mellan gemenskapspelaren och den mellanstatliga pelaren, där europeiska beslut skulle fattas av de nationella parlamenten organiserade i nätverk. Denna pelare skulle mycket samvetsgrant ta hänsyn till den nationella överhögheten. Många frågor skulle höra till denna pelare, frågor på nationell nivå men som förtjänar att diskuteras på europeisk nivå, exempelvis vissa aspekter av den socialrättsliga samordningen. Det skulle också vara ett bra forum för att behandla alla frågor som rör personers rörlighet och invandring. En del av dessa skulle kunna återgå till gemenskapspelaren.

Caullery (UEN)
. (FR) Den franska delegationen i min grupp kan under inga omständigheter instämma i detta initiativbetänkandes slutsatser.
Det nuvarande systemet för behörighetsfördelning är förvisso skrämmande komplicerat. Vi håller med föredraganden när han påpekar att medlemsstaterna ?måste förfoga över en allmänrättslig behörighet och att unionen endast skall ges saklig behörighetsfördelning?. Det går inte heller att neka till att det finns en växande klyfta mellan medborgarnas förväntningar på unionen och de problem som faktiskt behandlas av unionen.
Det finns dock inget som motiverar att de bestämmelser som klargör behörighetsfördelningen skall föras in i en ?Europeisk konstitution?, som varken parlamentet eller konventet har något mandat från folket för att utarbeta.
Även om det är uppenbart nödvändigt att fastställa en hierarki mellan gemenskapens normer, bör detta inte utmynna i att parlamentets lagstiftande befogenheter ökar. Unionens demokratiska legitimitet är enbart en följd av att folken samtycker till och medverkar i den pågående processen. Den finns alltså hos Europeiska rådet, hos ministerrådet, och de nationella parlamenten. I slutändan säger vi nej till detta betänkande för att föredraganden bara försöker öka unionens och parlamentets befogenheter, under förevändning av att förbättra behörighetsfördelningen ...
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Dehousse (PSE)
. (FR) Det betänkande som Lamassoure har lagt fram för parlamentet var ytterst svagt på det sociala området och de omröstningar som genomförts under förmiddagen har långt ifrån botat denna brist, utan över lag förvärrat den.
Man hittar i betänkandet ingenting om att garantera alla en hög social skyddsnivå, ingenting om genomförandet av en samordnad strategi för löneutvecklingen, och heller ingenting om att fastställa kvantifierbara mål som är möjliga att kontrollera i kampen mot fattigdom och utslagning.
Den majoritet som yttrat sig tar alltså inga hänsyn till medborgarnas likafullt djupt kända och legitima begäran om att förbättra den sociala situationen i unionen och i unionen skapa en verklig ekonomisk och social EU-regering.
Europaparlamentet försvarar nätt och jämnt ett socialt status quo trots att det är otillräckligt, och nöjer sig med att föra vidare bilden av ett byråkratiskt Europa i de dominerande finansintressenas tjänst. Det skickar härigenom en avskyvärd signal till konventet om Europas framtid. Mina kolleger och jag har vägrat att ställa oss bakom denna dåliga åtgärd.

Farage (EDD)
Från det brittiska oberoende partiets perspektiv, är det inte möjligt för mig att stödja något slags formalisering av behörighetsfördelningen mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna.
Vår åsikt är att det inte finns något utrymme i ett stabilt välmående Europa för den typ av överstatlighet som Europeiska unionen står för. Vi håller inte med om att man för att leva i harmoni, måste förlägga makten till en central myndighet som står över nationalstaten - som vi betraktar som demokratins grundval.
Vi förespråkar snarare helt och hållet den typ av regeringssamarbete som Europarådet och samväldet utgör, där oberoende nationalstater fritt samarbetar i frågor av gemensamt intresse. Här anser vi att Förenade kungariket borde styras av grundsynen att landet skall vara en ?god granne?, som respekterar andra nationalstaters rättigheter och självständighet, och som tar på sig en ansvarsfull roll i det globala samhället.
Försöket i detta betänkande att begränsa eller att bättre definiera gemenskapens befogenheter - hur väl motiverat det än är - strider mot denna bakgrund därför mot vår grundläggande åsikt om hur nationalstaterna borde arbeta tillsammans. Av denna anledning röstade jag emot detta betänkande.

Ferrer (PPE-DE)
. (ES) Inom ramen för arbetena med konventionen och med tanke på utformningen av en konstitution som gör det möjligt att, inte bara framgångsrikt genomföra den pågående utvidgningsprocessen, utan framför allt att förse Europeiska unionen med en demokratisk och effektiv regering som kan svara på de utmaningar och den oro som den globala värld vi lever i inger, så är det nödvändigt att införa en begränsning av behörigheter mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna. För att kunna se till att unionen fungerar bra måste vi fastställa det ansvar som tillkommer var och en av de institutionella nivåer som den består av. Och för dem som förespråkar en federal modell gör denna begränsning det dessutom möjligt att fastställa ett förhållande av federal och inte av underordnad karaktär mellan unionen, medlemsstaterna och de geografiska områdena med lagstiftningsbehörighet: Detta utgör grunden för ett federalt Europa som bygger på subsidiaritetsprincipen. Därför är Lamassoures utmärkta betänkande så viktigt och jag har röstat för det av de skälen.
Det är synd att förslaget om att inrätta en stadga om en region associerad till Europeiska unionen slutligen avslogs av oppositionen, som inte vill förstå att Europeiska unionen utgör en allmän helhet som inte slutar vid Europeiska unionens gränser. Även om vi måste erkänna att med vi med Lamassoures betänkande har tagit ett steg i rätt riktning. De grundläggande texterna i Europeiska unionen får inte i framtiden fortsätta att ignorera att det finns fungerande regioner med lagstiftningsbehörighet, vilket är ett resultat, i fall som Katalonien, av en oundgänglig kollektiv identitetskänsla, för dessa regioner är till stor del ansvariga för förvaltningen av gemenskapspolitiken och Europa kan inte kan vända ryggen till de folk som utgör unionen.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) De förslag som finns i detta betänkande handlar om den dynamik som inleddes i Maastricht, då federalismen definierades som den inriktning som skulle gälla för den nuvarande ?europeiska integrationen?. Betänkandet innehåller förslag som är skadliga för EU:s medlemsstaters nationella suveränitet, vilka vi förkastar, särskilt förslaget att utrikespolitiken och definitionen av den rättsliga grunden ?det gemensamma området för frihet och säkerhet? skall bli ett område där EU ensamt har behörighet, förslag som går mycket längre än andra, i vilka man har talat om delade behörigheter. Det finns dessutom ett förslag om att finansieringen av EU:s budget skall vara EU:s eget ansvar, vilket får till följd att man skapar instrument som ?europeisk skatt?, vilket vi också förkastar.
Betänkandet pekar i allmänhet på att fördragen borde institutionaliseras, och då gälla över de nationella författningarna i viktiga behörigheter. Även i de fall med delad behörighet mellan EU och medlemsstaterna placerar man i betänkandet EU i sin definition som den som ?bestämmer reglerna?, ?samordnar? eller ?ingriper kompletterande?. Nationalstaterna skulle knappt få kvar annat än överföringen av regler eller tillämpningen av riktlinjer om hur de skall använda de budgeterade medlen och skatterna som de har till sitt förfogande, som i det påfallande exemplet med försöket att åternationalisera kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken.

Frahm, Herman Schmid och Seppänen (GUE/NGL)
. Vi delar inte alls de uppfattningar som framförs i detta betänkande.
I förslaget till betänkandet, punkt 30, skrivs det ?att EU:s utövande av sin behörighet - oavsett om den är exklusiv, delad, kompletterande eller rör samordning - inte bör hämmas av förlamande (avsaknad av initiativrätt, krav på enhälliga beslut och ratificering av medlemsstaterna) ... förfaranden?.
Detta betyder att EU med majoritetsbeslut skall kunna ta initiativ på alla områden som man ser sig manad till utan att medlemsstaterna kan bromsa initiativ eller fråga sina nationella parlament eller de europeiska befolkningarna. Trots de fina orden om att unionen skall komma närmare medborgarna så skall de ändå inte tillfrågas om sina åsikter när man bygger EU:s politiska projekt.
Betänkandet vill föra in sysselsättningspolitiken i EU:s konstitution. Det skulle innebära en centralisering av arbetsmarknadspolitiken på sikt och en anpassning till en ensidig ekonomisk politik. Vi anser att detta inte är vägen att gå för att uppnå unionens mål om full sysselsättning.
Sysselsättningspolitiken behöver kunna anpassas till lokala behov för att vara effektiv. Den öppna samordningsprocessen som råder idag på sysselsättningsområdet tillåter anpassning och förankring hos lokala aktörer och bör därför förstärkas, inte upplösas och försvinna ur gemenskapspolitiken, som betänkandet föreslår.

Goebbels (PSE)
. (FR) Jag har inte röstat ja till Lamassoures betänkande, eftersom det föregriper det pågående arbetet inom ramen för konventet. Man kan inte uppmana företrädare för regeringarna, de nationella parlamenten och Europaparlamentet att omdefiniera Europeiska unionens kommande struktur, och samtidigt enbart på Europaparlamentets nivå försöka utarbeta ritningarna till Europabygget. Även om det är väsentligt att så tydligt som möjligt fastställa vem som skall göra vad i EU, och varför, så kan inte Europaparlamentet göra detta på egen hand.

Krarup och Okking (EDD)
. (DA) Detta betänkande visar med skrämmande tydlighet att Europeiska unionen håller på att vidareutvecklas till en förbundsstat, vilket får katastrofala följder för den nationella självständigheten, inklusive det danska folkstyret. Betänkandet är inte mindre skrämmande i sitt påpekande av att Europeiskas unionens dominans över de nationella demokratierna i princip är gränslös.
Även om vi kan instämma i mycket av den kritik som framförts av minoriteten inom utskottet har vi röstat emot även de ändringsförslag som lagts fram av J-P Bonde m.fl. Vi protesterar mot att dessa förslag läggs fram å Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europas vägnar, eftersom de inte har behandlats i gruppen och eftersom flera undergrupper, som t.ex. Folkrörelsen, inte kan stödja den föreställning om EU-light som utgör det substantiella innehållet i förslagen.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Den nuvarande europeiska lagstiftningen är ett lapptäcke av olika fördrag, förordningar och direktiv, samt en separat stadga om grundläggande rättigheter som saknar tydlig ställning. Vissa av de befogenheter som tilldelats EU förefaller ha anvisats på tämligen godtycklig grund, och är mer långtgående än vad som är fallet i federala stater. Dessutom utövas vissa av de befogenheter som förutsätts tillfalla medlemsstaterna ibland av delstater som i många fall har ett eget språk, en egen kultur och en ambition att själva bli en fullvärdig medlemsstat i EU. Av denna anledning kan det vara klokt att för den breda allmänheten göra en kartläggning av vad som har beslutats under åren och vad som var syftet med dessa beslut, samt att utröna om dessa beslut kan fungera på ett sammanhängande och acceptabelt sätt. Tyvärr har Lamassoure högre ambitioner än att använda sin tydliga bruksanvisning i demokratins tjänst. Han vill ersätta det som han kallar för ett ?diplomatiskt instrument? med en grundlag för en europeisk superstat. Är detta ett försök att föregripa resultaten från konventet om Europas framtid eller ett sätt att ge de Europaparlamentariker som skall ingå i konventet instruktioner om hur de skall rösta? I så fall rör det sig om en förhastad och luddig handling som inte kan räkna med mitt stöd.

Theorin (PSE)
. Jag kan inte rösta för Lamassoures betänkande av bl.a. följande skäl:
Betänkandet har en klart överstatlig karaktär. Jag stöder ett mellanstatligt samarbete, men inte den överstatlighet föredraganden förespråkar. Det finns inte heller något stöd i den folkliga opinionen för en federation, vilket det senaste EU-valet klart visar.
Jag vänder mig vidare emot kraven att göra den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken till en gemenskapsfråga, att skapa en särskild kammare i domstol med ansvar för en EU-konstitution samt att ta bort principen om enhällighet i ministerrådet.
Jag accepterar inte heller att de regionala parlamenten med lagstiftande befogenhet skall ges möjlighet att delta i Europaparlamentets utskottsverksamhet.
Inte heller kan jag acceptera en obligatorisk samordning av budget- och finanspolitiken.
Parlamentet borde i stället i sina synpunkter till konventet koncentrera sig på de förändringar som måste till för att man skall klara av beslutsfattandet i ett utvidgat EU.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
 - (FR) I detta betänkande ges en nedslående beskrivning av situationen för den irakiska befolkningen, elva år efter Gulfkriget, en beskrivning som vi inte kan annat än instämma i. Däremot diskuteras inte på något sätt de imperialistiska stormakternas ansvar både för detta krig och för dess fruktansvärda och utdragna konsekvenser för den irakiska befolkningen, en befolkning som därigenom bestraffas en andra gång av stormakterna, eftersom den redan lider under en avskyvärd diktatur.
Än värre är att betänkandet under förevändning av att denna diktatur existerar, planerar och i förväg rättfärdigar en ny militär intervention, förutsatt att den får stöd av Förenta nationerna. Ändå vet man att den irakiska befolkningen skulle bli det främsta offret.
Det humanitära resonemang som betänkandet omger sig med är bara en hycklande och ack så genomskinlig slöja som döljer barbariet hos stormakterna och den världsordning de påtvingar folken. Vi har röstat ja till det enda ändringsförslag som motsätter sig detta planlagda krigsbarbari och vi har därför förkastat detta betänkande vars enda syfte är att rättfärdiga barbariet.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Att vi avstår från att rösta om detta betänkande om situationen i Irak beror i huvudsak på betänkandets motsägelser, bland vilka två huvudsakliga skäl kan framhållas:
Det första rör några positiva aspekter i betänkandet, särskilt stödet till beslutet att häva sanktionerna mot Irak, förutom vapenembargot, även om det skett med en mildrad formulering. Men den dramatiska situationen som råder där förutsätter att man av humanitära skäl samlar alla krafter för att få ett slut på de ekonomiska sanktionerna och handelssanktionerna.
Det andra gäller de negativa aspekterna, då Europeiska unionen avslöjar sina svårigheter att frigöra sig från de amerikanska intressena. Ett exempel på detta är detta plenums förkastande av de förändringsförslag som vi lagt fram, nämligen förslaget att vidta en internationell undersökning om de sanitära och miljömässiga följderna av de amerikanska och brittiska bombningarna 1991, särskilt på grund av att man använde vapen med utarmat uran. Det som också är negativt är att man inte klart fördömer de bombningar som Irak fortfarande är utsatt för regelbundet.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) I Nicholson of Winterbournes betänkande som antogs i dag i Europaparlamentet godkänns i huvudsak de amerikanska tankegångarna om Irak (förbrytarstat etc.) och därigenom skyddas i praktiken USA:s planerade ingripande. I betänkandet uttrycks en oförändrad okänslighet inför de dramatiska konsekvenserna av embargot mot Iraks folk. Embargot ursäktas till fullo i betänkandet. Där erkänns att det främsta målet bakom embargot var att driva bort Saddam Hussein samtidigt som villkoren och förutsättningarna som ställs upp i betänkandet för att häva embargot innebär att det inte hävs.
Texten är full av provocerande förslag om råa ingripanden i ett annat lands inre angelägenheter med likgiltighet för att de ingripanden som hittills har gjorts i praktiken har stärkt Saddam Husseins diktatur.
Betecknande för EU:s känslor gentemot det palestinska folkets drama är hänvisningen till självmordskommandonas aktioner som i betänkandet karaktäriseras som ?fruktansvärda palestinska terroristattacker?.
Kommunisterna känner väl till de råa överträdelserna av de demokratiska rättigheterna och förföljelserna av folkliga kämpar och kommunister som var de första offren för Husseins regim. Vi tror emellertid att kampen mot odemokratiska regimer är en angelägenhet för själva den folkliga rörelsen som är drabbad. En viktig roll spelas också av den internationella solidariteten, som EU är allt annat än påverkad av. Av ovannämnda skäl är det minsta vi kan göra att rösta nej till betänkandet.

Souchet (NI)
. (FR) Samtidigt som jag hoppas att de censursaxar som vissa tjänstemän använder mot de möjligheter som folkvalda ledamöter förfogar över för att göra sina ståndpunkter kända av de som i demokratisk ordning har valt dem för att föra deras talan i Europaparlamentet, vill vara så vänliga att låta denna röstförklaring få behålla ett minimum av konsekvens, vill jag framhålla att Nicholson of Winterbournes betänkande förvisso skulle ha varit mer trovärdigt om det tydligare hade tagit upp frågan om det lämpliga i att upprätthålla blockaden mot Irak i dag. När man förnuftigt nog rekommenderar att flertalet ekonomiska och handelsmässiga restriktioner skall hävas och vapenembargot fortsätta, varför då inte tydligt konstatera att denna omfattande blockad har misslyckats med att uppnå det grundläggande mål den var avsedd att uppnå: Att hindra Irak från att åter bli en maktfaktor som riskerar att hota andra staters säkerhet, vilket motiverar en sådan rekommendation? Varför inte samtidigt erkänna de olika ytterst allvarliga perversa effekter som detta embargo medfört och som riskerar att ge näring åt en farlig frustration, dvs. den försämrade livsmedels- och hälsosituationen för civilbefolkningen, den raserade näringslivsstrukturen och infrastrukturen, framväxten av en osund ekonomi som lever på att kringgå embargot? Det är inte längre en politik ...
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Efter att ha rapporterat ett fel i en föredragningslista, har föredragande Doris Pack kallats ?föredragande av Stability Pact?, eftersom vi alla känner till hennes kompetens i denna fråga som gäller regionerna på Balkan och stabilitetspakten. Och det är kanske inte så fel att kalla Doris Pack ?ledamot Stability Pack? - det är jag säker på att hon inte blir förolämpad av. Bortsett från ordlekar måste jag dock understryka hur viktigt detta dokument är för att Albanien skall kunna finna sin rätta roll i det nya Europa.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag frågar mig alltid om det är rätt att man, när man talar om en hållbar utveckling i världen, aldrig säger att en mycket viktig aspekt av mäns och kvinnors liv i Europa är livskvaliteten under olika skeden i livet. Det finns många av oss som har det väldigt bra som unga, både ekonomiskt och hälsomässigt, och också under tiden vi arbetar, men när vi blir äldre finner vi att vi inte längre har samma levnadsstandard. Varför engagerar vi oss inte också för att minska skillnaderna i levnadsstandard, ekonomisk och social sådan, under de olika skedena i livet, det vill säga när vi är unga, när vi är medelålders yrkesverksamma människor och när vi är gamla?

Caudron (PSE)
. (FR) Detta betänkande ställer på ett mycket direkt sätt frågan om hur miljöföroreningar påverkar vår planets framtid.
10 år efter Rio är situationen inte direkt lysande.
De framsteg som gjorts är inte i paritet med problemen och den naturliga framtidsutvecklingen i de framväxande ekonomierna kan bara förvärra miljösituationen (man kan föreställa sig vilka föroreningar ett land som Kina kommer att producera den dag landet har vår levnadsstandard).
Jag vet inte om Europaparlamentet kommer att undvika den slutgiltiga katastrofen ... I övrigt kommer dess insats i alla händelser att vara positiv.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Det verkar välfunnet att utse Lannoye till föredragande om detta förslag som syftar till att med detta globala partnerskap genomföra en hållbar utveckling i världen, där tyvärr många människor - väldigt många - lever i nöd. Denna nominering innebär en förhoppning och en önskan att Lannoye, som vi normalt vet är föredragande av direktiv om choklad, smör och marmelad, livsmedel som vi dagligen har tillgång till, skall lyckas se till att också utvecklingsländerna får tillgång till dem. Låt oss hoppas att det blir så!

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Det är en nedslående situation som beskrivs i detta gamensamma resolutionsförslag: 1,2 miljarder människor överlever på mindre än en dollar per dag, 815 miljoner lider av kronisk undernäring, och så vidare.
Den underutveckling och fattigdom som tre fjärdedelar av mänskligheten hålls kvar i har orsaker och ansvariga som nogsamt förbigås med tystnad av dem som undertecknat denna text. Det handlar om de stora industri- och finanskoncernerna och imperialistiska länder i deras tjänst, som låter profithungern gå före planetens ekonomi och i slutändan hela jordens befolkning.
Samtidigt som vi röstat för de ändringsförslag som kritiserar någon av konsekvenserna av denna profitjakt, har vi inte röstat för denna gemensamma resolution, som till och med när det gäller bistånd endast innehåller vaga löften, men inga konkreta åtaganden och vars existensberättigande är att med ett skyddshelgons moral dölja verklighetens samhälle som domineras av kapitalistisk profit och av dem som ensamma njuter dess frukter.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0128/2002) av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om uppbyggnad av ett effektivt partnerskap med Förenta nationerna när det gäller utveckling och humanitära frågor (KOM(2001) 231 - C5-0396/2001 - 2001/2154(COS)).

Miranda (GUE/NGL)
Herr talman! Vi är nog inte många, men jag är säker på att vi är goda! Herr kommissionär Poul Nielson, jag tror att vi är djupt ense om att vi behöver skapa ett effektivt partnerskap mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna, och då naturligtvis på det humanitära området och utvecklingsområdet. Detta blev uppenbart under debatten som vi hade och vid omröstningen som vi gjorde i utskottet för utveckling och samarbete, och jag hoppas att samma sak händer nu. Något annat skulle vara otänkbart om vi tar hänsyn till de mål som utropats överallt på dessa områden, särskilt millenniedeklarationens utmaningar och mål, och samtidigt den notoriska bristen på samordning för att konkretisera dem och de uppenbara bristande resurserna som har konstaterats.
Det är samtidigt tråkigt att kommissionen inte redan hade bestämt sig för att ta sig an detta partnerskap fullständigt och integrerat och att kommissionen har sparat säkerhetsfrågorna, fredsbevaringen, konflikthanteringen och krishantering till sista stund, framför allt eftersom dessa aspekters samband med de som gav upphov till detta meddelande är känt. Ändå tycker jag i allmänhet att innebörden i det är positivt, särskilt om man ser Förenta nationerna som fundamental referenspunkt och pelare för att fortsätta med gemenskapens mål och politik på sådana områden.
Samtidigt är det viktigt att understryka att vi måste överbrygga de motsägelser som konstaterats nu och som är mycket uppenbara, å ena sidan den relevanta roll som medlemsstaterna har i Förenta nationerna, framför allt i fråga om ekonomiskt bidrag för olika aktioner och för deras budget, eller t.o.m. det viktiga bidrag från samma medlemsstater och Europeiska unionen för Förenta nationernas olika fonder, och å andra sidan den klart begränsade nivån på det politiska inflytande som bägge utövar, särskilt i specialbyråerna.
Det är nödvändigt att förändra denna situation, i det ligger ett förtydligande mellan medlemsstaterna själva och ett större deltagande från deras sida och Europeiska unionen i Förenta nationernas programverksamhet. Och framförallt, bättre möjligheter till att delta i definitionen av utvecklingsstrategier och vid planeringen och genomförandet av de aktioner som skall utföras på området. Detta skulle för övrigt göra så att resultaten blir mer sammanhängande och optimala.
Kommissionens meddelande betonar behovet av en administrativ ram i syfte att uppnå de mål som utropats för detta partnerskap antingen genom att snabbt och positivt avsluta de pågående förhandlingarna om den s.k. ?kontrollklausulen?, som kommer att garantera tillräcklig information om hur de disponibla gemensamma fonderna används, eller genom att omförhandla ramavtalet mellan EU och FN från 1999 pro forma för att kunna koncentrera sig bättre på medfinansieringen, den resultatbaserade budgeten och finansieringen av programmens kostnader. Vi stödjer denna oro och dessa ställningstaganden, men vi vill också understryka att ett effektivt partnerskap, samt kompatibla strukturer och förfaranden, bör ske på tre nivåer: En stärkning av den strategiska politiska dialogen i syfte att definiera politiken och verksamheten, med ett förstärkt samarbete, på området, i utvecklingsländerna så att den operationella driften blir kompletterande och sammanhängande, tillsammans med en stabil finansiell ram, med samstämmiga regler och principer mellan de två institutionerna, och naturligtvis, det nämnda nya ramavtalet.
Samtidigt är det viktigt, vilket också kommissionen har tagit upp, att det första steget för detta samarbete blir ett urval av de mest adekvata samarbetspartnerna inom ramen för Förenta nationernas system. Det är också viktigt på EU-nivå att vi snabbt avslutar decentraliseringsarbetet och utspridningen av förvaltningen och beslutsfattandet och garanterar samhällsrörelsernas demokratiska deltagande och, i allmänhet, det s.k. civila samhället. Vi kan inte komma vidare utan att först städa på vår egen bakgård! Det beslutsamma förverkligandet av den kommande reformen är därför också viktig här.
Slutligen skulle jag vilja understryka att vårt engagemang i detta partnerskap och vår önskan att följa respektive förverkligande får oss att be kommissionen om adekvat information i tid om hur den avlöper, och vi föreslår särskilt att kommissionen inkluderar specifik information om hur arbetet fortgår i sin årliga rapport om biståndspolitiken.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman! Min parlamentsgrupp kommer att rösta för Mirandas betänkande om uppbyggnad av ett effektivt partnerskap med Förenta nationerna när det gäller utveckling och humanitära frågor. Jag vill personligen gratulera föredraganden och tacka för att alla ändringsförslag från min grupp tagits upp i originalförslaget.
Föredraganden förespråkar i sitt betänkande behovet av en effektivare medverkan från unionens sida i samordningen av dess initiativ med FN, inte bara på det politiska området och i beslutsfattande, utan också på det operativa området och är det gäller förvaltning av konkreta förslag och aktiviteter.
I ett av våra ändringsförslag som tagits med i texten, kräver vi att det operativa deltagandet skall ske från själva början av urvalet av projekt som skall genomföras, så att den allmänna inriktningen på stöden sammanfaller, så långt vi förmår, med Europeiska unionens egna mål med utvecklingsstödet. Och detta bör ske så mycket mer som det ekonomiska och finansiella bidraget från unionen är kvantitativt betydelsefullt och att bidragen i form av materiella och personella resurser är kvalitativt lika betydelsefulla. Denna samordning måste av nödvändighet ske genom en förstärkning av den institutionella politiska dialogen av multilateral karaktär och genom ett bättre samarbete som förbättrar tilläggskriterierna för utvecklingsstödet, såväl av bilateral som multilateral karaktär Detta skulle inte vara möjligt utan att fastställa en stabil finansiell ram för förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN.
Jag vill här framhålla framgångarna på Monterreymötet nyligen, vilket president Fox tog upp här i kammaren. Det är sant att resultaten från Monterrey i vissa aspekter kan betecknas som otillräckliga, men det är också sant att det togs steg framåt, särskilt från Europas sida, genom att man lyckades uppfylla konkreta åtaganden i kvantifieringen av stöden, samt en tidsplan. Jag vill dock säga att vi är långt ifrån de 0,7 procent som vi har åtagit oss och som vi inte kan dra oss ur.
Med de medel som står till buds kommer vi inte att uppnå målet om en utrotning av fattigdomen i världen till 2015 vilket vi har åtagit oss, och detta är oacceptabelt.
Jag avslutar, herr talman, med att säga att några av ändringsförslagen som min grupp ingivit syftar till att uppnå en större effektivitet i stöden, en smidigare förvaltning av förfarandena och en större insyn i användandet av medel, så som det spanska ordförandeskapet för rådet förespråkade när det besökte utskottet för utveckling och samarbete i denna kammare och under ordförande Aznars anförande på Monterreymötet.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Även om vi erkänner behovet av att gå framåt i att konsolidera associeringen mellan Europeiska unionen och FN, måste vi komma ihåg en rad allmänna principer som bör vägleda vår politik när det gäller FN och tydliggöra otillräckligheterna som vi för närvarande bedömer i sitt förverkligande.
Det första som visar sig och som kritiseras i betänkandet är det omotiverade glappet mellan det stora ekonomiska bidraget från Europeiska unionen och dess medlemsstater till FN:s verksamhet och det bristfälliga politiska inflytandet som unionen har i fastställandet och genomförandet av denna verksamhet. Således utgör bidragen från Europeiska unionens medlemsstater 37 procent av FN:s budget och mer än 40 procent av utgifterna till fredsbevarande operationer, men om vi därtill lägger unionens direkta bidrag, uppgår de till över 50 procent av resurserna till olika FN-fonder och -program till utveckling och humanitärt hjälp och livsmedelsstöd.
I motsättning till detta framstår unionens obetydliga ställning i jämförelse med FN:s, ett mycket lågt politiskt inflytande och en verkligt minimal insyn i vår verksamhet. Vi fortsätter alltså även här med en oacceptabel linje av paying but not playing.
Kommissionens meddelande låter oss ana en viss förändring mot mer ambitiösa strategier och mål och mer i överensstämmelse med vad Europa borde stå för på den internationella scenen, och parlamentet ansluter sig, kanske i ännu fastare ordalag, till kommissionens inriktning. Härigenom upprepar vi vår övertygelse om behovet av en internationell multipolär ordning, där rättsstaten styr och för vilken FN, ett FN med större behörighet, trovärdighet och även större resurser, är något oumbärligt.
I och med detta betänkande lägger vi också fram det brådskande behovet av att konkretisera Europeiska unionens juridiska ställning, för att på ett effektivt sätt kunna samarbeta med FN och dess olika byråer.
Slutligen fastställer resolutionen mål, som att uppfylla de åtaganden som gjorts i millennieförklaringen, på detta område där Europeiska unionen måste vara ett överensstämmande och mäktigt roder för att stärka FN:s roll som fredsoperatör och garanti för solidariteten, den internationella social sammanhållningen, rättvisa och framsteg för mänskligheten.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill också lyckönska kollegan Miranda, han lägger fram ett betänkande i vilket man på ett avgörande sätt strävar efter att förstärka samförståndet mellan EU och FN och överenskomma om de former av kontakter som ger de bästa resultaten för de resurser som använts. Sett ur utgångspunkterna av detta samarbete borde detta vara enkelt, eftersom FN och EU är naturliga bundsförvanter. De har gemensamma mål och prioriteringar, som vi kunde konstatera redan vid millennieförklaringen på hösten 2000.
I betänkandet påminner man helt korrekt om att utveckling av partnerskapet och framförallt förverkligande av målen i betydande mån kan åstadkommas först efter en grundlig analys. Det räcker emellertid inte att vi endast utvärderar de resultat vi hittills uppnått genom partnerskapet fastän också det naturligtvis är ytterst viktigt. Vi måste också analysera de oersättliga värden som är intimt förknippade med demokrati och människosyn och som är nödvändiga för utvecklingen. I själva verket är vi sällsamt okunniga om till och med de värden som utgjort grunden för EU:s egen utveckling, från det ur många olika avseenden krigshärjade Europa till en ledande makt inom politik och handel.
Numera är EU en ytterst tung förhandlingspartner vid politikernas bord. Det finns emellertid ett område där FN är en helt oersättlig partner: På gräsrotsnivå runtom i världen åtnjuter FN en grundmurad uppskattning, EU når inte upp till samma nivå ens i alla sina egna medlemsstater. Om en kommersiell terminologi tillåts, så är FN rentav ett slags varumärke. I sin egenskap av betydande finansiär bör EU naturligtvis vara speciellt intresserat av detta FN:s varumärke. Den uppskattning och det förtroende som FN visas på gräsrotsnivå är en resurs som varken kan mätas i eller ersättas med pengar.
EU och dess medlemsstater använder betydande resurser i utvecklingsfrågor. Även om resurserna är stora är de ändå väldigt knappa i förhållande till problemen. Därför är all verksamhet som strävar till rationalisering välkommen. Ett sätt att effektivera användningen av resurserna vore utan vidare en gemensam representation i EU och dess särskilda organ. Det här kommer att vara ännu mer nödvändigt från och med 2004, då antalet medlemmar i EU kommer att vara betydligt större än nu. Och beträffande vårt understöd - 0,7 procent av bruttonationalprodukten - måste vi fortfarande anse att det är ett humant mål, mindre räcker inte.

Talmannen. -
I eftermiddag verkar vi få väldigt gott om tid. Hittills har inte talarna utnyttjat sin talartid alls. Annars är det alltid tvärtom men i dag är ni nästan alltför kortfattade, mina damer och herrar. Men ni är korrekta!

McCartin (PPE-DE).
Herr talman! I den parlamentariska tradition som jag kommer ifrån var vi inte begränsade av minuter, vi ombads mycket ofta att springa ner till kammaren och tala i en timme eller så, om alla typer av obetydliga ämnen. Här har vi en annorlunda situation.
Det gläder mig att kunna bidra till detta ämne, eftersom det är ett ämne som jag har tänkt mycket på, även om jag inte ingår i det berörda utskottet.
I förmiddags när vi diskuterade Lamassourebetänkandet om Europeiska unionens behörigheter och om fastställande av behörigheterna, ansåg jag att vi emellanåt borde se över unionens olika behörigheter. Vi har kanske gett oss själva för stora behörigheter under årens lopp, och tagit på oss ett för stort ansvar inom områden där det inte alls visat sig vara fruktsamt, och där det faktiskt skulle kunna irritera unionens medborgare.
Jag har dock ofta ansett att utvecklingssamarbetet är ett område inom vilket vi skulle kunna förbättra vårt samarbete. Jag borde ha sagt att jag vill gratulera Miranda till hans betänkande. I sin kortfattade motivering redogör han exakt för vad vi gör, och i sitt resolutionsförslag har han utarbetat en strategi för ett mer effektivt politiskt samarbete mellan oss själva och FN.
Vi måste komma till en viss punkt innan samarbetet verkligen kan bli effektivt. Vi avsätter ungefär 0,3 procent av våra resurser inom Europeiska unionen för utvecklingssamarbetet i sin helhet. Liksom föregående talare påpekade är idealet ungefär 0,7 procent. Jag tror att bara Sverige och Danmark har överskridit denna siffra, och att de genomsnittliga europeiska staterna ligger på omkring 0,3 procent, så vi har kommit fram till halva det önskade målet.
Inom själva den europeiska budgeten avsatte vi ungefär 4,6 miljarder euro för detta års preliminära budget. Detta tycks vara ett mycket litet belopp, men vi har erfarenheten av att inte kunna fördela de pengar som vi avsatt av många skäl. Om det dock finns ett mål som vi borde ställa upp inom detta område, är det att använda vår ekonomiska handelsstyrka och våra ekonomiska resurser till nytta för tredje världen.
Om vi tittar på vad vi diskuterar här, på vilka problem vi har inom unionen i dag, på högerns framsteg eller vad det nu kan vara, på den långsamma ekonomiska tillväxten, eller på den arbetslöshet som vi har i delar av Europeiska unionen, upptäcker vi att dessa problem inte alls är allvarliga. Och vi borde inte tveka att tala om för våra befolkningar i Västeuropa i dag att de lever ett bättre liv än någon generation tidigare har gjort någonstans.
Vilket är följaktligen vårt ansvar? Vårt största ansvar som europeisk union - och ledaren för mitt parti, Bruton, nämnde detta när han talade till detta parlament som tjänstgörande ordförande - är att utvidga vår tur till mindre lyckosamma folk över hela världen. Om vi kunde utveckla en enda politik, om vi kunde samla alla våra resurser och om vi kunde uppnå målet med 0,7 procent, skulle vi ha ungefär 70 miljarder euro att fördela över hela världen.
Genom att fördela dessa pengar skulle vi kunna erbjuda barnen i så många länder i tredje världen till exempel det hopp som vi kan ge våra egna barn, till exempel vår sannolika livslängd och våra utbildningsmöjligheter. Vi skulle kunna revolutionera världen. Det får vi inte glömma.
Jag tittade på litet statistik för några dagar sedan. För 120 år sedan fanns det 1,6 miljarder människor i världen. Europa utgjorde en fjärdedel av hela världen. I dag finns det 6,5 miljarder människor i världen, och Europa står för endast 9 procent av denna folkmängd. Vi blir en mindre del av hela världen. Risken finns att vi skulle kunna bli obetydliga. Om det finns något som vi borde göra medan vi fortfarande har makt och inflytande i världen, medan vi fortfarande har rikedomar som överskrider drömmarna hos den stora majoriteten människor som lever på jorden; om det finns något mål som vi borde ställa upp för oss själva, som skulle vara en historisk bedrift för ett enat Europa, är det att hjälpa de mindre lyckosamma folken i världen. Medan varje enskild stat i denna union insisterar på att gå sin egen väg, och utarbeta sin egen politik för utrikesstöd, kommer vi inte att ha det politiska inflytandet, eller den materiella inverkan på välbefinnandet hos de människor som vi ger stöd till.
Att samla våra resurser är ett idealiskt förslag från denna kammare. Vi måste inte nödvändigtvis administrera allt från Bryssel. Vi kan använda oss av sakkunskapen hos de olika nationerna i världens olika regioner. Vi kan fördela ansvaret över de olika medlemsstaterna, men vi måste ha en samordnad politik. Vi får inte konkurrera med varandra och vi får inte vara beroende av Förenta staterna - eller något annat land som gör en mycket mindre ansträngning än vi gör - när det gäller att utarbeta den politik som vi skall bidra till.
Herr talman! Detta är ett ämne som vi med framgång skulle kunna diskutera ännu en lång stund. Jag skulle vilja tacka er för att jag fick tillfälle att utveckla mina tankar mer än jag någonsin har fått möjlighet till i denna kammare tidigare.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Om vi hade vetat att talartiden i eftermiddag var fri hade vi alla tagit tillfället i akt att inte bara tala längre, utan att uttala oss på ett mer detaljerat och precist sätt, som var värdigt ämnet. I min grupp är vi emot ojämlikheterna mellan norr och söder. Vi är också emot ojämlikheterna mellan den tid som en grupp eller talare får, och den tid som andra har fått.
Inför framtiden uppmanar jag ordförandeskapet att informera grupperna om ännu ett gudasänt tillfälle som detta skulle uppstå, så att alla får tillfälle att utnyttja ordförandeskapets generositet.

Talmannen. -
Herr Martinez! Jag har inte hindrat någon från att utnyttja sin talartid i eftermiddag. Bilden klarnade först vid middagstid, eftersom betänkandena diskuterades längre. Ni minns kanske att omröstningen påbörjades först kl. 12.15. Den kvart vi diskuterade längre i förmiddags, till kl. 13.15 i stället för 13.00, läggs nu till eftermiddagen. Jag tar också lite hänsyn till de många besökare vi har. Om vi måste ajournera nu är det ju inte lika intressant för besökarna. Därför har jag hanterat det hela på ett ganska informellt sätt, utan att ha kunnat informera partigrupperna. Ingen har hållits tillbaka, och om någon vill säga något igen så får han det. Men jag ser att så inte är fallet. I ett spontant parlament i västvärlden händer det ibland att man har mer tid än man trodde från början. Är det någon mer som är beredd, kan eller absolut vill säga något mer? Så är inte fallet. Varsågod, kommissionär Nielson. Jag vill inte säga att ni har obegränsat med tid, men i dag behöver ni inte fatta er lika kort som vanligt.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag skall börja med att ta upp några av de punkter som behandlats i eftermiddag. För det första Mirandas önskan om att parlamentet skall hållas välinformerat om de framsteg som sker i våra förbindelser med FN, och att detta skall införlivas i vår årsrapport. Jag håller fullständigt med. Jag är tacksam till Miranda för att han tog upp årsrapporten, eftersom det kräver en viss ansträngning att utarbeta den, så jag är mycket rörd över att den nämns. Den kan också vara användbar emellanåt i direkta diskussioner i parlamentets utskott.
García-Orcoyen Tormo ville att den operativa sidan skulle betonas mer, och så även nivån för projekturval med FN-organisationerna. Vi föredrar egentligen att arbeta tillsammans med andra när det gäller att välja ut projekt eller att utarbeta sektorsprogram, vilket är något som är förankrat i värdregeringens politik. Konsekvensen kommer att vara att vi och andra givare ger något slags samfinansiering som gör det möjligt för en regering att genomföra sin utbildningspolitik, hälsopolitik eller vad det nu kan vara, snarare än att givare tillsammans beslutar om ett projekt. Detta samarbetssätt måste vara flexibelt för att kunna bemöta alla typer av omständigheter, men på det stora hela är detta mer problematiska sätt att planera saker och ting också det vi diskuterar med FN.
Ett stort problem i dag är att restriktionerna för hur vi kan spendera pengar i den befintliga budgetförordningen tvingar kommissionen att endast finansiera specifika projekt var för sig, genom FN-organisationerna. Detta gör att vi blir en otillräcklig, och ibland till och med ovälkommen partner, eftersom vi saknar förutsägbarhet och ett mer långsiktigt perspektiv. Utöver detta tvingas vi, på grundval av de befintliga reglerna och bestämmelserna, att insistera på rapportering, redovisning och granskning av den finansiering som genomförs genom ett FN-organ, och som genomförs enligt våra bestämmelser. Vi får inte godkänna deras sätt att rapportera, till skillnad från våra medlemsstater. Detta är kärnan i de förändringar som vi lade fram för nästan två år sedan för medlemsstaterna. Jag återkommer till detta.
Herr McCartin, det är absolut sant att vi fortfarande har ett problem med genomförandegraden. När denna kommission tog över i slutet av 1999 tog det dock 4,6 år att spendera det som avsatts med den dåvarande utgiftsgraden. Året därpå var denna tid nere i 4,1 år och i slutet av 2001, låg siffran på 3,6 år. Så vi börjar tära på mängden oförbrukade åtaganden. Vi är ännu inte klara, men saker och ting går framåt.
När det gäller frågan om att utveckla en enda politik, har vi ett övergripande politiskt uttalande om utvecklingssamarbetet. Det antogs enhälligt av medlemsstaterna i november 2000, och parlamentet har också stött denna politik enhälligt. Det gläder oss mycket. Det centrala syftet med denna politik är att vi skall fokusera tydligare på att minska eller avskaffa fattigdomen, vilket skall vara den styrande principen för allt vi gör. Vi har aldrig haft något liknande förut. Uttalandet omfattar vår övergripande verksamhet, så vi har riktlinjer för vad medlemsstaterna borde göra. Verkligheten kan dock bli annorlunda.
Låt mig hylla Mirandas positiva och konstruktiva betänkande. Vi välkomnar det stöd som parlamentet gett kommissionens strategi för att bygga ett mer effektivt partnerskap med FN. Jag tyckte om den positiva tonen i alla anföranden i eftermiddag. Så har det inte alltid varit. Det är ett tecken på mognad och på ett hälsosamt självförtroende från vår sida i Europa att vi nu griper oss an denna fråga på ett mer aktivt sätt.
På grund av sitt globala uppdrag, sin unika legitimitet och sina operativa styrkor inom ett antal områden, är FN ett oersättligt ramverk där man kan ta itu med de globala utmaningar som världssamfundet står inför. Att stärka dialogen och samarbetet för att bygga upp ett strategiskt partnerskap mellan gemenskapen och FN kommer att förbättra verkningsfullheten och effektiviteten hos utvecklingssamarbetet och det humanitära biståndet, och därigenom stärka gemenskapens bidrag till fattigdomsminskningen och den mänskliga säkerheten.
Det finns emellertid en gräns för hur långt vi kan gå. Det heter trots allt Förenta nationerna - och inte ?Förenta kommissionerna?. Våra medlemsstater är de verkliga ägarna till Förenta nationerna som organisation. Men det finns ett stort utrymme för förbättring, och ett mycket stort intresse på båda sidor för att gå i den riktningen. En mer aktiv och synbar närvaro från kommissionens sida inom FN inverkar också positivt på stärkandet av Europeiska unionens förmåga att som union agera och tala med en röst i globala frågor. Detta är en mycket viktig, och också mycket verklig aspekt. Vi såg bevis på detta i Monterrey, och det är kommissionens avsikt att fortsätta i samma riktning.
Vårt mål är konkreta resultat på politisk och operativ nivå. På politisk nivå kommer vi att stärka gemenskapens delaktighet i den förberedande politiska dialogen med de olika medlemmarna i FN-systemet. På operativ nivå kommer vi att arbeta mot ett öppet, finansiellt trovärdigt, förutsägbart och mer övervakningsvänligt strategiskt partnerskap med utvalda FN-kontor, FN-fonder och FN-program.
Uppföljningen av det meddelande som vi diskuterar har redan kommit långt. Bilaterala möten har hållits med ett antal FN-kontor: FN-fonder, FN-program och de strategiska programplaneringssamtal som ECHO upprättat är exempel på detta.
När det gäller strategidokumenten för enskilda länder, är rådfrågning med de FN-organ som finns i landet nu obligatorisk. Det är i dessa fall som den typ av samarbete tillämpas som jag nämnde i mitt svar till García-Orcoyen Tormo. Vi diskuterar ytterligare åtgärder tillsammans med FN:s sekretariat.
En omfattande faktainsamlingsverksamhet om de potentiella FN-partnernas uppdrag och förmåga inleddes i november 2001, för att fastställa hur deras centrala förmåga kan jämkas med våra prioriteringar. De första resultaten av denna verksamhet kommer att finnas tillgängliga i juni.
Ett mer effektivt partnerskap med FN kräver gynnsamma rättsliga och ekonomiska förutsättningar:
Vi håller på att förhandla fram en översyn av 1999 års ramavtal mellan EU och FN, i syfte att avsluta allt detta i slutet av året. Att omarbeta förändringarna i gemenskapens budgetförordning diskuteras dock fortfarande i rådet, som jag nämnde tidigare. Detta arbete måste slutföras fullständigt för att avsikterna i meddelandet skall kunna genomföras. Detta är den verkliga flaskhalsen.
FN stöder en stor del av meddelandet i sitt svar, med titeln ?En partnerskapsvision?, och föreslår till och med ännu mer långtgående åtgärder. Kommissionen håller på att utarbeta ytterligare ett meddelande som kommer att ta upp förbindelserna mellan EU och FN på en mer omfattande nivå, liksom ni också föreslår i er resolution. När vi utarbetar detta meddelande kommer vi att ta hänsyn till de påpekanden som parlamentet gjort i denna debatt. Vi ser fram emot att få arbeta sida vid sida med parlamentet för att öka vårt inflytande i världen genom denna process.

Talmannen. -
Tack så mycket, kommissionär Nielson.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.
Då har vi kommit fram till den punkt jag var rädd att vi skulle komma till. Vi måste nu ajournera sammanträdet under 20 minuter.
Posselt begär ordet för att tala om arbetsordningen. Jag vet också redan vad han kommer att säga, eftersom det nämndes tidigare.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Två saker: Det ena är att jag verkligen vill be om att man gör partigrupperna uppmärksamma på att de bör hålla kvar sina talare, så att de är närvarande. Det fanns nämligen många talare, även i vår partigrupp, - och jag vill tacka kommissionsledamoten för de utmärkta redogörelserna - som gärna hade tagit till orda i denna viktiga diskussion och som inte fick någon talartid. Kollegerna som fick talartiden i stället hade då åkt iväg. Jag vill verkligen be om att man nu framför det här som kritik till partigrupperna från presidiets sida.
Det andra jag vill nämna är följande: Jag ber verkligen om att man i framtiden utformar planerna så, att de stämmer på ett ungefär. I eftermiddags fick vi förkorta vår debatt om aktuella och brådskande frågor av större vikt från tre timmar till två och en halv timme. Nu ser vi att vi har ett avbrott och att omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30 i stället för som tidigare kl. 18.30. Under tiden från nu till den gamla omröstningstiden 18.30 hade vi lätt hunnit med debatten om aktuella och brådskande frågor på tre timmar, så som vår arbetsordning egentligen föreskriver. Jag ber er att meddela även detta till talmanskonferensen och presidiet. Det fanns ingen anledning alls att förkorta på det viset. Självklart, om man inte har något att diskutera behöver man inte heller diskutera vidare. Men när man har för lite tid, som nu var fallet med debatten om brådskande frågor, så finns det ingen anledning att inte utnyttja hela tiden fram till kl. 18.30, i synnerhet som de av oss som är kvar kommer att vara här i morgon. De andra har ju ändå redan åkt iväg.

Theato (PPE-DE)
Herr talman! Jag skulle gärna vilja hålla med om det som Posselt säger. Å ena sidan har vi en fullspäckad föredragningslista om vi ser på tisdagen och onsdagen. Vi har nattsammanträden och ingen praktisk möjlighet att ens ta kontakt med besöksgrupper som kommer hit. Vi har knappt chans att utföra skrivbordsarbetet som krävs även under plenarveckan. Sedan har vi torsdag eftermiddag som är som ett lapptäcke och alltså förlorad tid. Även när jag ser mig omkring finner jag mycket fler besökare på åhörarläktaren än parlamentariker - överallt tomma stolar och tomma platser. Jag tror att det skadar parlamentets anseende om vi fortsätter att ha en så dåligt avvägd planering. Jag ber er också att se detta i ljuset av tidsplanen för nästa år. Jag har den preliminära tidsplanen i flera versioner och det verkar som att vi borde förvalta den tid vi har till förfogande på ett sparsammare, men även mer effektivt sätt. Jag vill alltså uttryckligen be om att man verkligen överväger detta allvarligt och även anpassar planen därefter.
Det andra är en fråga till Nielson, om det går för sig. Herr Nielson, ni talade just om budgetförordningen som ligger till grund för era ansträngningar på området livsmedelshjälp. Nu skulle jag gärna ha ett litet förtydligande. Jag arbetar själv med frågor som rör budgetförordningen sedan månader tillbaka i det utskott jag företräder. Som vi vet ligger det just nu hos rådet men det finns saker som vi även från parlamentets sida skulle vilja se förankrade i budgetförordningen. Vi ser att det drar ut på tiden. Men ni kanske kunde förtydliga igen vad det betyder för er och ert område. Jag tror att det skulle vara till hjälp även för oss.

Talmannen. -
Herr kommissionär! Jag kanske först kan gå in på de båda arbetsordningsaspekterna. Vi för gärna vidare det som rörde planeringsproblematiken, även om det förstås inte alltid kan gå helt planenligt. Det har jag ju förklarat redan tidigare. Herr Posselt, ni hade inte kommit in ännu. Vi ajournerade förmiddagens sammanträde kl. 12.14 i stället för 12.00, och därför fick återuppta sammanträdet fjorton minuter senare i eftermiddags. I eftermiddags talade alla de talare som skulle presentera sig och som stod på listan kortare än de hade kunnat tala enligt talarlistan, med undantag av McCartin. Det är första gången under min tid som talman som det händer. Jag känner inte till vilka som inte dök upp. Om ni summerar detta har ni i princip förklaringen till sexton av de tjugotvå minuterna.
Även nattsammanträdet, exempelvis, var förvisso planerat till midnatt men slutade redan kl. 23.20. Det går inte alltid helt enligt planerna. För övrigt var det gångna nattsammanträdet mycket högkvalitativt enligt dem som var där. Det var dock endast ett fåtal besökare närvarande, men diskussionen var av mycket hög kvalitet, har man berättat för mig.
Nu vill jag be om att kommissionär Nielson svarar på Theatos fråga. Oberoende av det noterar vi kritiken mot torsdagens tidsplanering.

Nielson
. (EN) De stora problemen med den befintliga budgetförordningen är begränsningarna för hur vi får använda våra pengar. Vi bad att detta skulle ändras när vi arbetade med FN och Röda korset, men inte med andra organisationer.
Vi vill inte börja med basfinansiering, eftersom vi inte är någon nation. Men vi vill göra en flerårig programbaserad finansiering - låt oss säga upp till tre år - och genomföra redovisningen och granskningen på samma sätt som medlemsstaterna när de använder sig av FN eller Röda korset. Detta kommer att göra det möjligt för dem att utnyttja oss bättre. Ibland inbjuds vi inte för att delta i ett konsortium på grund av detta problem, och det slutar med att vi sysslar med mindre intressanta saker. Detta är ett verkligt problem. Det vore också mer förnuftigt av effektivitetsskäl, för att inte tala om vår möjlighet att utöva inflytande.
Det finns andra problem, som exempelvis det mycket stora antalet budgetposter och instrument som vi har, med en absolut skiljelinje mellan medel ur Europeiska utvecklingsfonden och ur budgeten, som inte kan blandas samman. Detta har skapat enorma problem för vår förmåga att fatta beslut och när det gäller att rapportera till parlamentet. När vi finansierar jordbruksforskningsnätverket till exempel, som är verksamt över hela världen, måste vi ta en del av anslagen från Europeiska utvecklingsfonden, och en del ur budgeten. Detta är oerhört komplicerat ur rättslig och teknisk synvinkel.
Samma sak gäller för våra bidrag till den globala fonden för bekämpning av aids, malaria och tuberkulos. Våra kolleger kan inte förstå varför vi är så svåra att arbeta tillsammans med. Därför har vi bett medlemsstaterna att genomföra ändringar inom mitt arbetsområde.
Jag vet inte varför framstegen med medlemsstaterna går så långsamt. Detta har gått långsammare än jag någonsin kunde ha anat, och jag ser inte fram emot att fira tvåårsjubileet i juli. Jag vet att parlamentet stöder kommissionen i denna fråga, och vi måste göra en ansträngning för att reda ut den här frågan med medlemsstaterna.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0289/2002 av Morillon, Bowis, Posselt och Gemelli för PPE-DE-gruppen, Andrews för UEN-gruppen om läget i Madagaskar,
B5-0290/2002 av Sylla och Sjöstedt för GUE/NGL-gruppen, om läget i Madagaskar,
B5-0301/2002 av Rod, Maes och Isler Béguin för Verts/ALE-gruppen om läget i Madagaskar,
B5-0302/2002 av Van den Bos för ELDR-gruppen om det politiska läget i Madagaskar,
B5-0305/2002 av Fruteau, Kinnock, Carlotti, Van den Berg och Scarbonchi, för PSE-gruppen, om läget i Madagaskar.

Morillon (PPE-DE).
Läget i Madagaskar förvärras hela tiden, trots de internationella organisationernas ansträngningar och de båda motståndarnas olika åtaganden. Det råder i dag en faktisk uppdelning av landet och huvudstaden hotas av kvävningsdöd, med allt vad det innebär för befolkningen. Denna situation får mig ofelbart att förflyttas tio år tillbaka i tiden, då jag konfronterades med förstadiet till den tragedi som under fyra år skulle förvandla invånarnas liv i Bosnien och Hercegovina till ett helvete. Byggandet av barrikader här och var för att markera territorier, den gradvisa uppstyckningen av landet i områden där krigsherrar genomdriver sin lag. Det är detta infernaliska mönster som vi i dag ser ta form på ön.
Därför vill jag från denna läktare rikta en vädjan till Ratsiraka och Ravalomanana om att de, medan det kanske fortfarande är tid, skall gå med på att var och en på sitt håll göra de eftergifter som krävs för att undvika det värsta. Europeiska gemenskapen kan bara ställa sig bakom de ansträngningar som görs av Organisationen för afrikansk enhet och inom organisationen av dess ordförande Wade. Den resolution som strax kommer att läggas fram för omröstning i parlamentet uppmanar därför de båda parterna att tillämpa det avtal som undertecknades den 18 april i Dakar i sin helhet. Detta avtal har tyvärr hittills inte följts. I denna anda uppmanar resolutionen kommissionen och rådet att spela en så aktiv roll som möjligt för att underlätta ett återupptagande av förhandlingarna, vilket om så krävs inbegriper att sändebud skickas ut för att på plats agera medlare och hjälpa till att överbrygga konflikten.

Gillig (PSE).
Herr talman! Som Morillon nyss påminde oss om är det ekonomiska och politiska läget i Madagaskar ytterst svårt. Dess främsta kännetecken är den stora fattigdomen, spänningen mellan etniska grupper och klaner, vartill måste läggas korruption på alla nivåer i de regioner som där de vaga förhoppningarna om självständighet och delning har slagit rot. Till den försämrade sociala sammanhållningen i landet har också kommit det politiska läget efter första omgången av presidentvalet på Madagaskar, något som i dag riskerar att störta landet i en absolut isolering liknande den isolering vi nu ser av huvudstaden. Allvarliga inre stridigheter med dramatiska mänskliga konsekvenser och en omfattande ekonomisk nedgång har gjort att det madagaskiska folket förlorat en verklig möjlighet att välja landets president.
Herr talman, kära kolleger! I den resolution vi i dag föreslår kammaren tror jag att tre frågor särskilt bör lyftas fram.
Det första är det politiska stödet för alla OAU:s strävanden. Det är nämligen genom att lyfta fram alla initiativ som tas inom Organisationen för afrikansk enhet i syfte att förmå parterna att hitta en fredlig lösning på konflikten, som vi kommer att kunna nå en uppgörelse. Tilläggas bör, vilket också sägs i vårt förslag, att denna lösning endast kan komma till stånd på villkor att inget annat land ensidigt erkänner någon av parternas legitimitet. Vi vet vad detta har kunnat leda till i andra delar av världen. Och det är givetvis inte Europeiska unionens sak att döma mellan den enes korruption och svågerpolitik och den andres självutnämnda ledarskap, som ter sig ganska oacceptabelt med hänsyn till internationell rätt. Däremot är det avgjort vår plikt att uttrycka vårt fulla och entydiga stöd för de åtgärder som vidtogs i samband med Dakaravtalet 2002 av den 18 april 2002, syftande till att tillsätta en förlikningsregering, men framför allt planera en ny, och denna gång oomtvistlig, rådfrågning av Madagaskars medborgare. Jag behöver inte påminna om att en återgång till en normal demokratisk process givetvis förutsätter att alla former av våld och kränkningar av de mänskliga rättigheterna upphör.
Den andra frågan jag vill lyfta fram är att vi måste garantera en humanitär katastrofhjälp, för att lindra den svåra situation befolkningen lever i sedan några månader.
Till sist kommer jag till den tredje frågan jag vill betona. Det är även vår skyldighet och vårt ansvar att med alla ekonomiska och politiska resurser som krävs uppmuntra en återhämtning av den ekonomiska och sociala verksamheten. Dessa områden står som en garant för landets utveckling och är de enda som kan svara mot invånarnas verkliga behov. Därför får vi inte avbryta våra program för bistånd och utvecklingssamarbete. Herr talman, kära kolleger! Jag tror att det är så Europeiska unionen fullt ut kommer att spela sin roll.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! I Tyskland har vi en sjömanssång som börjar med orden: ?Vi låg vid Madagaskar och hade pest ombord.? Om man ser på dagens situation i Madagaskar får man en känsla av att hela ön just nu har pest ombord. Det är inte bara den humanitära och ekonomiska situationen som är minst lika katastrofal som det aktuella förslaget till resolution beskriver, utan landet befinner sig även på gränsen till splittring och mitt i ett blodigt inbördeskrig och en maktkamp. Läget förvärras eftersom man drabbats av en översvämningskatastrof de senaste dagarna. I går drabbades Madagaskar av våldsamma översvämningar, och man får känslan att detta land drabbats av alla plågor samtidigt. Därför har vi en skyldighet gentemot Madagaskar att behandla frågan som en brådskande fråga. Det är ett gammalt kungadöme med en rik historia och en mängd kulturer och en natur vars skönhet är unik i världen.
Jag tror att vi för det första måste skicka akut hjälp till översvämningsoffren och för det andra omedelbart göra något för att komma till rätta med krisen vad gäller läkemedelsförsörjningen. För det tredje har vi en skyldighet att hjälpa till med återuppbyggandet, eftersom ett stort antal företag har gått under. Till sist, herr talman, har vi en plikt att medla i detta inbördeskrig och då framförallt understödja de afrikanska strävandena från Senegals presidents sida.

Nielson
. (EN) Kommissionen delar parlamentets oro över situationen i Madagaskar. Den beklagar den dramatiska inverkan som den nuvarande krisen har på befolkningen, och oroar sig över att den politiska tvisten skall urarta i en etnisk konflikt.
Kommissionen övervakar noga utvecklingen i Madagaskar. Den stöder och välkomnar de medlingsansträngningar som ordförande Wade för Afrikanska enhetsorganisationen (OAU) och FN har gjort för att uppmuntra till en demokratisk dialog mellan partierna, i syfte att uppnå en fredlig, övergripande och hållbar lösning på krisen.
I enlighet med denna målsättning har unionen välkomnat det avtal som undertecknades av de två ledarna i Dakar den 18 april, vars syfte var en nationell försoning. Kommissionen beklagar att konflikterna fortsätter, trots Dakaravtalet. Kommissionen är övertygad om vikten av en bred dialog mellan de två ledarna. Den anser att endast en överenskommelse mellan partierna och en nationell försoning kan göra det möjligt att lösa den nuvarande krisen, och bevara landets integritet och enighet.
Kommissionen är övertygad om att Dakaravtalet förblir den lämpliga ramen för en demokratisk dialog och för att uppnå en lösning. Vi välkomnade ordförande Wades och OAU:s förnyade ansträngningar att organisera ett nytt möte mellan de två ledarna för att främja genomförandet av målen i Dakaravtalet.
Unionen är beredd att ge politiskt och tekniskt stöd för att återupprätta den civila freden och demokratiprincipen, och för att finna en politisk lösning på krisen. Vidare kommer genomförandet av gemenskapens omfattande samarbetsprogram bidra till att lösa den ekonomiska kris som landet står inför. Kommissionen har redan planerat att återinrätta den fria rörligheten för grundläggande varor och för personer genom att restaurera vägar och broar. Vidare har kommissionen vidtagit åtgärder, tillsammans med vissa medlemsstater, för att tillhandahålla livsmedel och läkemedel och upprätta ett livsmedelssäkerhetsnät.
Kommissionen överväger vidare att anta ett ?brådskande stödprogram för budgeten? på grundval av Världsbankens analys av den nuvarande situationen, och i samarbete med Världsbanken och vissa medlemsstater. Dessutom avsätts 327 miljarder euro inom ramen för den nionde europeiska utvecklingsfonden för samarbete med Madagaskar, vilket är en viktig resurs som en grund för att uppfylla de prioriterade behoven i framtiden.
I detta skede framstår det som lämpligt att organisera förbindelserna eller att genomföra en folkomröstning. Jag håller med om det som har sagts här om att vi måste akta oss för att vara ensidiga. Endast en politisk lösning och en nationell försoning kan återupprätta den civila freden och göra det möjligt för den ekonomiska aktiviteten att återupptas.
Min analys kanske inte verkar särskilt stark eller aktiv, men den kan sammanfattas på följande sätt: Hur man än granskar frågan med en folkomröstning om valet eller den höga författningsdomstolens beslut, måste ansträngningarna riktas in på försoning. Detta är ett meningsfullt budskap att betona för tillfället.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0288/2002 av Maij-Weggen, Bowis, Posselt och Sacrédeus för PPE-DE-gruppen och EDD-gruppen om Indonesien (Moluckerna),
B5-0296/2002 av Di Lello Finuoli och Eriksson för GUE/NGL-gruppen om läget i Indonesien (Moluckerna/Aceh),
B5-0297/2002 av Van den Bos för ELDR-gruppen om läget i Indonesien (Moluckerna/Aceh),
B5-0306/2002 av Menéndez del Valle och Van den Berg för PSE-gruppen om läget i Indonesien (Moluckerna),
B5-0307/2002 av Wuori och McKenna för Verts/ALE-gruppen om Indonesien.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! Indonesien är ett mycket stort land, både i fråga om befolkningsmängd och till ytan. Det är också en multietnisk, multireligiös och multiregional nation, och alla indonesiska regeringar har vårt deltagande och vår goda vilja i deras ansträngningar att hålla samman sina olikartade regioner, religioner och kulturer. För att göra det måste landet, liksom vi föreslår i vårt förslag, ta itu med orsakerna till splittringen och konfrontera de människor som har onda avsikter.
Jag besökte nyligen Östtimor som EU:s chefsobservatör. Jag såg med egna ögon sviterna efter hur fördärvad en situation utom kontroll i den delen av världen kan bli, med milisterror, förstörelse och mord, samtidigt som militären tittar på. Jag hoppas att Indonesien nu både kommer att föregå med gott exempel genom att sträcka ut en vänligt sinnad hand till den nya nationen Timor Loro Sae, när den blir självständig den 20 maj, men jag hoppas också att landet kommer att lära från Timor när det gäller att hantera andra delar av Indonesien, och särskilt Moluckerna, Papua, Sulawesi och Aceh.
Laskar Jihad utgör ett hot mot de tre första av dessa. Laskar Jihads webbplats brukade skryta med länkar till bin Ladins terrorgrupper. Vi vet att 5 000 moluckaner har dött. Ytterligare 12 kristna dog nyligen samma dag som Laskar Jihads ledare, Thalib, inledde sitt förnyade heliga krig. Den 4 maj fick vi höra att han hade arresterats. Detta nästan ett år på dagen efter att han senast arresterades - och vad hände? Ingen rättegång hölls, och ingen dom avkunnades. Han släpptes i tysthet när världen inte längre tittade på. Herr kommissionär, vi måste se till att världen inte slutar titta på den här gången, och vi vill se till att åtgärder vidtas.
Vi vill att myndigheterna i Indonesien skall undersöka sambanden med militären. Hur kom det sig att vapen och ammunition från den indonesiska armén - jag har fotona framför mig - hamnade i händerna på Laskar Jihad? Vad beror det på att sex medlemmar av arméns särskilda styrkor nu anklagas för att ha varit delaktiga i mordet på en papuansk ledare? Vem gav denna order? Vi är stolta över att vara vänner med Indonesien, men vi kan bara vara vänner med ett land som uppriktigt strävar efter rättvisa, försoning, fred, säkerhet och sitt eget folks tillit.

Gillig (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! I och med att president Wahid kommit till makten i Indonesien, en president som försvarar de mänskliga rättigheterna, motsätter sig all sekterism och stöder statens religiösa oberoende, kunde vi européer hoppas på en förbättring av det politiska klimatet i landet. Trots vissa framsteg, trots uppmuntrande signaler som vi inte har tid att här redogöra för, präglas Indonesien i dag av fasansfulla våldshandlingar och landet är indraget i en explosiv virvel av konflikter mellan olika religiösa grupper.
Nu måste Europaparlamentet, alla åsiktsriktningar och grupper tillsammans nå ett verkligt samförstånd om de förslag vi har lagt fram. Herr talman, herr kommissionär! Våldet på norra Sumatra, i Acehprovinsen, på Papuaterritoriet och på Moluckerna, som min kollega nyss har påmint oss om, de upprepade massakrerna mellan religiösa samfund, med maningar till heligt krig från olika håll, från fanatiska muslimer såväl som fanatiska kristna, har pågått sedan 1999. Dessa massakrer och övergrepp är helt oacceptabla och vårt parlament har redan fördömt dem.
I det nya resolutionsförslag vi i dag lägger fram erinrar Europeiska unionen om fyra grundläggande punkter.
För det första kan vi inte annat än stödja den begäran som kommer från olika ansvariga, särskilt religiösa myndigheter, som vädjar till Förenta nationernas generalsekreterare om kraftfullt stöd till Indonesiens regering för att förhindra nya massakrer.
För det andra kan vi inte annat än glädja oss åt arresteringarna av krigsherrar som öppet manar till inbördeskrig och religionskrig, och dessa arresteringar visar tydligt de indonesiska myndigheternas vilja att stödja en fredsprocess i alla berörda områden. Vi måste stödja dessa myndigheters ansträngningar.
För det tredje är dessa initiativ endast meningsfulla om den ekonomiska situationen på öarna kan förbättras. Därför är vår insats nödvändig, inklusive ekonomiskt stöd, för att hjälpa till att bygga upp ett verkligt civilt samhälle som respekterar befolkningens rättigheter i landet, framför allt deras religiösa rättigheter. Utan detta politiska och ekonomiska stöd från vår sida riskerar ridån att på nytt gå ned över den motsägelsefulla indonesiska verkligheten. Risken är att det skulle innebära slutet för en demokratiseringsprocess där demokratin när allt kommer omkring fortfarande är mycket ung.
Slutligen, och för det fjärde, måste klarhet skapas kring alla övergrepp som har begåtts, i situationer som dessa då yttersta förvirring råder. Detta kan bara göras av en oberoende undersökningskommission med internationella experter på mänskliga rättigheter. I vår resolution uppmanar vi den indonesiska regeringen att tillsätta en sådan undersökningskommission.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! I skuggan av konflikten i Mellanöstern utspelas fasansfulla handlingar i Indonesien, på Moluckerna. Terroristgruppen Laskar Jihad - det är inget mindre än en terroristgrupp - är en dödgrävare för allt vad religiöst liv heter. Gruppen är en dödgrävare för islam och har visat att den inte står för någonting annat än hat och våld och oförblommerat dödande av den kristna befolkningen på Moluckerna.
Jag vill vädja till kommissionen, här i närvaro av Nielson, och till rådet att inte låta konflikten i Mellanöstern göra att den etniska och religiösa rensningen av kristna på Moluckerna som nu äger rum förpassas bakom strålkastarljusen utan i stället lyfts fram. Man bör agera med all kraft för att den indonesiska regeringen skall ge den kristna befolkningen allt rättmätigt skydd.
Jag vill också betona att många muslimer på Moluckerna har drabbats utav denna invasion av terroristgruppen Laskar Jihad. Kristna och muslimer har tidigare levt tillsammans i fred, och så kommer krigare som i Allahs och Guds namn sprider hat, våld och död. 5 000-10 000 människor har dödats, och 25 000 är allvarligt skadade. Av Moluckernas 10 miljoner invånare är 350 000 flyktingar. 400 kyrkor och 80 moskéer har bränts ned. Jag har personligen träffat den katolske biskopen Mandagi och de protestantiska kyrkornas ledare Hendrix. Jag har sett deras lidande rakt in i ögonen. Nielson, gör allt EU kan för att Indonesien blir en fredens region! Ta reda på vem som finansierar dessa terrorismens krigsherrar.

Belder (EDD).
Ingen människa, och inte heller någon stat, kan utan vidare göra sig av med sin egen historia. Detta gäller även Republiken Indonesien. Fram till i dag präglas den nationella politiken av landets självständighetskamp. Partierna använder sig fortfarande av den beprövade gerillataktiken. Fysiska medel som påtryckningsmedel. Enligt västerländska normer är detta ett oöverkomligt hinder för en rättsstat.
Ännu allvarligare blir det när framstående politiker har nära kontakter med extremistiska rörelser. Den indonesiske vicepresidenten Hamzah Haz uppträdande gjuter olja på de religiösa vågorna på Moluckerna. Enligt egen utsago verkar Haz på parlamentarisk väg för att inrätta en shariastat i ögruppen. Hans personliga kontakter med ledare för Laskar Jihad gör snarast att man förmodar att det är fråga om en dubbel politisk dagordning.
Denna provokativa hållning är som en tidsinställd bomb under Malino II-avtalet. Därför uppmanar vi rådet och kommissionen att på nytt insistera på att regeringen i Jakarta efter bästa förmåga skall främja denna svåra fredsprocess. Detta innebär ett kraftigt uppträdande från staten mot alla orosstiftare oavsett religiös tillhörighet.
Den indonesiska armén spelar en avgörande roll i detta sammanhang. Tråkigt nog finns det många tecken som tyder på att vissa delar av krigsmakten underblåser de politiska och religiösa motsättningarna i landets stora problemområden, till fördel för den egna maktpositionen, de egna ekonomiska intressena och den strikta enhetsstatens ideologi. Här är det verkligen nödvändigt att Europa stöder de moderata och förnuftiga falanger som faktiskt finns inom armén. För övrigt ingen lätt uppgift för rådet och kommissionen.
Ett sådant stöd förtjänar även talesmännen för den inhemska befolkningen i Papua. De är tillsammans med sina landsmän djupt chockade över de resultat som den nationella utredningsgruppen har kommit fram till angående mordet på Papualedaren Theys Hiyo Eluay den 10 november 2001. Utredningsgruppen talar om ett straffrättsligt ärende. Ledarna i Papua och dess befolkning är av en annan åsikt. De menar att det är fråga om ett regelrätt politiskt mord. I en gemensam skrivelse från i går begär de att president Megawati Sukarnoputri skall tillsätta en verkligt oberoende utredning. I punkt 10 i denna resolution ställer sig Europaparlamentet bakom detta på alla sätt berättigade önskemål. Vi uppmanar rådet och kommissionen att snarast göra detsamma för att bevara freden och den politiska enigheten i ögruppen.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Än en gång ägnar sig Europaparlamentet åt situationen i Indonesien. Vi är bekymrade över fortsatta uttalanden om våldshandlingar mot den oskyldiga civilbefolkningen på grund av regionala och religiösa tvister. Varje liv är för oss viktigt och heligt, men situationen i Indonesien har redan gett upphov till tusentals döda. Vi beklagar radikala muslimska ledares hets till slakt av kristna och vi erbjuder det exempel på tolerans och demokratisk anda som Östtimor gett oss. I ett land där mer än 95 procent av befolkningen tillhör den katolska kyrkan är den nuvarande premiärministern muslim, utan några som helst problem och efter demokratiska val.
Vi uppskattar nuvarande Indonesiens initiativ angående en normalisering av relationerna med Östtimor och Portugal. Vi uppskattar också den symboliska gesten med invigningen av det senaste kulturella evenemanget som ägde rum i Indonesien med stöd från Portugals ambassad och med företrädare därifrån. Vi vädjar därför till Indonesiens regering att den skall fortsätta med sina åtgärder för att skydda befolkningen och leta efter och straffa de ansvariga för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Straffriheten får inte bli en regel, särskilt inte då militär och polis har deltagit, vilket har skett i vissa fall. Och det är i det sammanhanget önskvärt och rekommendabelt att det internationella samfundet deltar i oberoende utredningar för att få fram sanningen om några av de anmälda fallen.
Vi vädjar till den indonesiska regeringen att fortsätta försöka hitta politiska lösningar på de skiljaktigheter som finns. Vi respekterar avsikten att bevara enigheten i landet, men vi insisterar på att det är nödvändigt med andra lösningar, inte bara en kraftmätning, för att bemöta de etniska, religiösa och regionala skillnaderna som råder i detta land.
Vi kräver slutligen att FN:s kommission för mänskliga rättigheter skall sluta med sin oförklarliga tystnad inför det som händer i Indonesien.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Konflikten i Indonesien är lika lite en religionskonflikt som den i Nordirland. Det är bara fanatismen som ifört sig religiös klädedräkt. I verkligheten handlar det om etniska konflikter med mycket djupa rötter, nämligen den indonesiska regeringens så kallade Transmigrasi-program. Med hjälp av det försöker man systematiskt omflytta befolkningen på huvudöarna till andra öar. Beviset för min tes är att det på Moluckerna, de ursprungliga gamla kristna öarna, äger rum konflikter mellan kristna och muslimska invandrare. På Borneo finns samma konflikt mellan dem som utövar naturreligioner på den ena sidan och muslimska invandrare på den andra. I Aceh finns samma problem mellan den gamla sultanen Acehs inhemska muslimska undersåtar och invandrare från huvudöar som Java och Sumatra. Därför tror jag att det också är nödvändigt att göra regeringen uppmärksam på att de måste få slut på dessa befolkningsrörelser och konstgjorda bosättningsprogram. Annars är risken stor att detta enorma land, som sträcker sig från Australien ända bort till det asiatiska fastlandet inte kan hållas samman utan faller sönder.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen delar fullständigt de ärade ledamöternas oro om det fortsatta våldet i delar av Indonesien.
Tillsammans med EU:s diplomatiska delegationer i Jakarta, har vi övervakat situationen i Moluckerna sedan början av 1999, och vi deltog i de två undersökningsgrupperna i slutet av 2000 och i början av 2001. Kommissionen har också deltagit i flera demarscher från EU till de indonesiska myndigheterna, för att uttrycka sin oro över situationen med fortsatta konflikter i olika delar av landet. Dessutom har kommissionen avsatt mer än 4,6 miljoner euro i humanitärt stöd till folket i Moluckerna sedan maj 1999.
Vi har tillsammans med medlemsstaterna utarbetat en förklaring där vi välkomnar fredsavtalet Malino II, och kräver att det skall genomföras fullt ut. Samtidigt har vi uppmanat den indonesiska regeringen att vidta lämpliga åtgärder för att stödja fredsprocessen. Sedan dess har vi noga följt regeringens ansträngningar för att hantera nya våldsutbrott, däribland arresterandet den 4 maj av Ja'far Umar Thalib, som anklagades för anstiftan till våld.
Situationen i Aceh har också oroat oss en tid nu, och den har också varit föremål för uppmaningar från EU till de indonesiska myndigheterna. EU:s delegationschefer besökte regionen i oktober 2001. Det gläder mig därför särskilt att kunna välkomna det gemensamma uttalandet från den 10 maj från den indonesiska regeringen och befrielserörelsen Free Aceh Movement (GAM), som lades fram efter två dagars samråd som möjliggjordes av Henri Dunant Centre i Genève. I det gemensamma uttalandet erkänns den särskilda autonoma lagstiftningen som en utgångspunkt för vidare förhandlingar i en allomfattande dialog, och båda parters avsikt att arbeta för en överenskommelse om att fientligheterna skall upphöra bekräftas. Det har varit vår åsikt en tid att det fullständiga genomförandet av den särskilda självstyreslagstiftningen kommer att vara nyckeln till en hållbar lösning av den nuvarande situationen.
Även Papua har varit föremål för en fortsatt oro och för EU:s uppmaningar till Indonesien. EU fördömde kidnappningen av och mordet på Theys Eluay i november 2001, och uppmanade den indonesiska regeringen att garantera att en fullständig utredning gjordes av denna förfärliga händelse, och att dess förövare ställdes inför rätt. EU:s delegationschefer i Jakarta besökte också Papua i februari i år. Även i fallet med Papua, är det tydligt att det fullständiga genomförandet av den särskilda självstyreslagstiftningen kommer att vara nyckeln till en lösning för situationen.
Kommissionen har i sitt landsstrategidokument för Indonesien, som nu håller på att slutföras, införlivat en särskild betoning på institutionellt skapande av förmåga, på en sund förvaltning och på rättssäkerheten, samt på konfliktförebyggande. Ekonomiskt stöd har redan avsatts för det UNDP-styrda partnerskapet för en regeringsreform, och den allmänna åklagaren har fått tekniskt stöd. I förslaget till ett nationellt vägledande program för 2002-2004 har man planerat för ett särskilt program för att stödja genomförandet av regeringens decentraliseringspolitik i Indonesien, och för att främja en sund förvaltning på lokal förvaltningsnivå.
Under tiden har vi också vidtagit åtgärder för att stödja konfliktlösningsprocesserna mer direkt. Till följd av diskussioner mellan kommissionär Patten och Indonesiens utrikesminister, Wirajuda, i november 2001, och i samband med kommissionens mekanism för akuta ingripanden, besökte en oberoende konfliktdelegation Moluckerna, Sulawesi och Papua i februari 2002. Expertdelegationen mötte många centrala och lokala förvaltningsföreträdare, såväl som icke-statliga organisationer som är verksamma i området. Mot bakgrund av delegationens rapport håller en rad projekt nu på att utarbetas för Moluckerna och Papua. Projektet i Moluckerna kommer särskilt att inriktas på stöd för det civila samhällets deltagande. Projekten i Papua kommer både att stödja myndigheterna och det civila samhället.
Samtliga dessa åtgärder är förenliga med kommissionens stöd för EU:s angivna ståndpunkt, som beslutsamt stöder Indonesiens territoriella integritet, samtidigt som den uppmuntrar regeringen till att göra brådskande ansträngningar för att ta itu med och lösa Indonesiens inre konflikter på fredlig väg, oavsett om det sker på ett separatistiskt eller sekteristiskt sätt. Vi kommer att fortsätta att följa denna strategi, och ge allt möjligt stöd för konstruktiva åtgärder i syfte att lösa dessa mycket komplicerade situationer.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0287/2002 av Tannock och Martens för PPE-DE-gruppen om religiösa konfrontationer i Indien,
B5-0291/2002 av Vinci, Sjöstedt och Seppänen för GUE/NGL-gruppen om våldet i staten Gujarat (Indien),
B5-0298/2002 av Van den Bos för ELDR-gruppen om våldet mellan samhällen i staten Gujarat (Indien),
B5-0299/2002 av Lambert och Messner för Verts/ALE-gruppen om Indien,
B5-0304/2002 av Sakellariou och Carrilho för PSE-gruppen om situationen i Indien.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Vi är här för att uttrycka vår oro angående de aktuella våldsutbrotten mellan folkgrupper i den indiska staten Gujarat - ett våld som redan har krävt hundratals liv och gjort tusentals hemlösa och nödställda. Jag är övertygad om att parlamentet kommer att sälla sig till mig och framföra sitt beklagande och djupa deltagande till medlemmar av båda de grupper som har drabbats av förluster och sorg, däribland släktingar till mina egna väljare i London.
Det finns en viss bakgrund till våldet mellan folkgrupperna i Gujarat, inklusive hinduiska extremisters förföljelse av kristna, vilket måste nämnas. De senaste utbrotten började efter att muslimska extremister dödat 58 hinduiska pilgrimer på ett tåg nära Godhra, vilket var ett verkligt känslokallt dåd, som utlöste en rad vedergällningar och motangrepp. Detta händelseförlopp har framkallat en avsevärd rannsakan inom Indien, som är ett land som bygger på rättssäkerhet och en sekulariserad demokrati, med anklagelser om att de statliga myndigheterna inte reagerade på händelsernas omfattning snabbt nog.
Inget regeringssystem är perfekt, men efter att armén hade kallats in, hade 30 000 arresteringar gjorts, bland vilka 80 procent var hinduer. Dessutom är det betydelsefullt att våldet inte spreds till andra delar av Indien och att stora delar av själva Gujarat förblev lugna. I det indiska parlamentet godkände kongresspartiet oppositionens förslag som en grund för diskussionerna med stöd över partierna, och bekräftade sin tro på demokratisk pluralism och respekt för minoriteter i ett enormt land med över en miljard människor med olika bakgrund och ras, och domare Vermas oberoende kommission rapporterar nu till regeringen.
Visst måste man dra lärdom av detta, men vi får inte glömma att Indien för närvarande är drabbat av en rad avskyvärda terroristattentat som utförts av islamiska jihadextremister - nu senast dödades 30 människor, däribland kvinnor och barn, och massor av människor skadades i utkanten av Jammu. Detta attentat gör det farliga krigshotet troligare mellan kärnvapenbeväpnade Indien och Pakistan, som är ett land som tyvärr, och fram till nyligen, aktivt stödde islamiska terrorister.
Världssamfundet måste omgående göra allt som står i dess makt för att hindra att våldet åter trappas upp, vilket skulle kunna hota världsfreden.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! Konfrontationsklimatet mellan religioner, etniska grupper och samhällen som förvärras i hela världen och konkret i den indiska regionen är oroande.
Inblandningen av faktiska makter i försämringen av detta klimat är också mycket oroande, eftersom det ger signaler om att det inte är ett helt spontant fenomen, eller bara ett resultat av konfrontationer, utan att det orkestreras för att många gånger dölja de verkliga sociala problem som slår mot både den ena och den andra. Vi måste beakta detta maximalt spända våldsklimat som nu råder och som jag tror har ökat efter den 11 september, och den förmodade konfrontation mellan civilisationer, med kriget i Afghanistan och allt vad som följer på det, för detta antyder att vi ser konsekvenserna av den så kallade globaliseringen som undan för undan ökar ojämlikheten och spänningarna, och till följd av det uppstår sammanstötningar mellan samhällen.
Därför anser jag att Europeiska unionen måste vara uppmärksam, som kommissionären sade, på dessa fenomen, måste fördubbla ansträngningarna och inte bara åka till de angivna platserna, utan även till FN, för att kunna ta upp problemet på alla nivåer. Denna typ av händelser kommer att öka och vi i Europeiska unionen har, som den internationella instans vi är, ett större ansvar och möjlighet att agera, inte enbart med ekonomiskt stöd, utan genom att, som jag sade tidigare, ändra globaliseringens effekt och process, som berör så många folk i hela världen.

Beysen (ELDR).
Fru talman! Våldet mellan de olika befolkningsgrupperna i Indien måste bli föremål för diskussion inom Europeiska unionen. Det är naturligtvis fråga om en mycket känslig fråga som måste ses i ljuset av Indiens viktiga ställning, inte bara i Asien utan även i världen. Vi får ju inte glömma att Indien inte bara är en stormakt som förfogar över en stor ekonomisk potential, utan även är en nation som förfogar över kärnvapen. Den gemensamma resolutionen gynnas av att man inte har lockats att inta radikala ståndpunkter. Alla måste ha klart för sig att man inte kan tala om en sammanstötning mellan civilisationer i Indien. Det bör understrykas att muslimerna i hög grad är integrerade i det indiska samhället. Ett konkret exempel på detta så kallade multikulturella samhälle är det faktum att muslimer innehar höga ämbeten i regeringen. Detta förhindrar emellertid inte att jag verkligen beklagar det som hänt i Gujarat. Men jag vill i detta sammanhang ändå påpeka att händelserna i Gujarat inte har spritt sig till övriga Indien. I mina ögon är det ett bevis på att koalitionen mellan hinduer och muslimer fortfarande respekterar de demokratiska värdena. Å andra sidan bör vi vara bekymrade över den växande muslimska fundamentalism som slår till dagligen i Kashmir. I förrgår dog ytterligare nio personer i samband med en attack mot en indisk militärförläggning. Extremistiska miliser med muslimska aktivister som kräver anslutning till Pakistan är mycket aktiva i detta område. Även förra tisdagen dödades 32 personer på en indisk militärförläggning. Vid detta tillfälle gömde sig indiska kvinnor och barn på platsen. Världssamfundets uppmärksamhet bör med anledning av denna resolution fästas på dessa händelser. Denna dramatiska tilldragelse understryker än en gång det enorma hot som den växande terrorismen utgör. Jag anser att Europeiska unionen och Europaparlamentet i sin strävan att respektera de demokratiska principerna bör fortsätta att ge sitt stöd åt att Indien förblir en rättsstat där hinduer och muslimer behandlas på lika villkor.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Även om jag står med på listan som författare, har min grupp inte undertecknat denna gemensamma resolution, även om vi troligen kommer att ge den vårt stöd.
Som de tidigare talarna har sagt, skulle troligen ingen av oss i denna kammare förneka de förödande konsekvenserna av religiös extremism. I fallet med Gujarat, som Tannock nämnde, är det faktiskt hinduisk extremism. Det var de så kallade ?pilgrimernas? handlingar som ledde till en förfärlig massaker på 58 människor. Vi har sett sidoeffekterna av detta i vad som med en förskönande omskrivning kallas ?våld mellan folkgrupper?.
I resolutionen anges att samtidigt som flera oberoende utredningar som utförts av människorättsorganisationer bekräftar att statliga tjänstemän och polisen i Gujarat var delaktiga i sammandrabbningarna, så är denna delaktighet djupgående. Det är inte bara frågan om slumpvisa gatugräl, utan iscensatt våld och trakasserier under en ihållande period.
I rapporten från Human Rights Watch anges det att regeringen i Gujarat valde att beteckna våldet som en spontan reaktion på händelserna i Godhra. Human Rights Watch och flera indiska människorättsorganisationer och organisationer för civila friheter, samt den indiska pressens slutsatser visar på att attentaten mot muslimer i hela staten var planerade långt före händelsen i Godhra, och hade organiserats med omfattande polisdeltagande och i nära samarbete med tjänstemän i BJP-partiets statsregering.
Den 3 april tillkännagav Indiens nationella kommission för mänskliga rättigheter sina preliminära slutsatser i sin rapport om våldet, vilket var en stark anklagelse mot Gujarat-regeringens misslyckande att hålla tillbaka våldet. Själva de myndigheter som folket borde ha kunnat söka sig till för skydd, var i många fall delaktiga i förödande attentat och ökade omfattningen och grymheten i det våld som får alla medborgare att känna sig hotade, oavsett deras religion eller bakgrund.
Det finns nu omkring 100 flyktingförläggningar som icke-statliga organisationer i området har anordnat. Endast ett fåtal av dem får stöd från regeringen i staten Gujarat. Denna myndighet är ansvarig för dessa människors välmående och omvårdnad nu och i framtiden.
Den indiska regeringen har ett övergripande ansvar för att se till att rättvisa skipas och att anstiftarna, initiativtagarna och förövarna av detta våld ställs inför rätta. De måste också se till att polisen i Gujarat inser att de har förpliktelser mot alla folk som utsätts för hot eller attentat, och inte bara mot deras eget.
Det behövs klara signaler från regeringen - vi har förvisso fått några - om att religiös intolerans och anstiftan till religiöst hat inte ryms i ett sekulariserat och demokratiskt Indien. Min grupp välkomnar den indiska högsta domstolens utslag i år som förbjöd alla religiösa ceremonier i Ayodhya, till dess att fallet fått en slutlig rättslig lösning, som vi hoppas kommer att gynna en fredlig och långsiktig lösning.

Carrilho (PSE).
Herr talman! Jag börjar med att säga att jag anser att denna brådskande resolution inte är den bästa formen att bidra till att råda bot på den fortfarande oroande situationen i Gujarat, i huvudsak på grund av att våldet som har konstaterats i detta land under de senaste månaderna är ett uttryck för ett fenomen som drabbar hela regionen, inte bara Indien, och som är ytterst svåröverskådligt. I det finns sociala faktorer som fattigdom, ?ghettobildning? i städerna, viss påverkan från den organiserade brottsligheten vars internationella kontakter är okända, viss oförmåga hos den politiska eliten att främja en mobilisering av energier enligt politiska ideal och inriktningen på den religiösa sfären, särskilt genom den fundamentalistiska extremismen.
Därför är det legitimt att Europaparlamentet bekymrar sig för ett fall som redan har kostat nästan tusen personer livet, t.o.m. fler, uppskattningen beror på källan. Det är inte rätt tillfälle att analysera händelserna som orsakat så mycket våld, men det är viktigt att påpeka att allt började med en brand i två tågvagnar, de 27 februari i år, då 58 människor dog, hälften av dem var kvinnor och barn. Det finns därmed inget skäl som kan rättfärdiga en sådan handling. Inte heller de repressalier och hämndaktioner som hände sedan går att rättfärdiga på något sätt. Det är viktigt att ha i åtanke att Godhra är ett område som ligger i utkanten av staden med en stor befolkningstäthet med latenta sociala konflikter, där polisen har svårt att sköta sitt arbete i allmänhet, bortsett från den eventuella inblandningen av lokalpoliser i en eller annan religiös grupp, enligt källorna.
Det som är sant är att polisens ingripande i början inte lyckades hindra våldet. Frågan blev då genast behandlad av de demokratiska institutionerna i Indien, särskilt dess regering, oppositionspartierna och parlamentet. Jag fick tillfälle att besöka det indiska parlamentet just de dagarna då man diskuterade detta ämne. Brådskande åtgärder vidtogs, inte bara på regeringens eget initiativ utan också på grund av den kraftiga påtryckningen från oppositionen och indisk massmedia. Jag kan också nämna att ställningstaganden utanför Indiens egen demokrati ibland, även om de var välvilliga, slutade med en motsatt effekt, dvs. de gav näring åt nationalistiska och fundamentalistiska grupper av olika ursprung, både muslimsk och hinduisk. Jag vill hur som helst i min grupps namn rekommendera att denna resolution antas utan några ändringar, för vi tycker att den är ganska balanserad.

Mann, Thomas (PPE-DE)
Herr talman! På åttiotalet skedde våldsamma sammandrabbningar mellan hinduer och sikher och i början av nittiotalet mellan hinduer och muslimer i Bombay och Uttar Pradesh. Och nu i Gujarat: mord, massakrer, människobränningar på båda sidor och ca 1 500 offer sedan februari i år.
De hindu-nationalistiska partierna rättfärdigar sina radikala metoder med grannländernas växande islamitiska inflytande och deras påverkan på Indien. Men en dom i Indiens högsta domstol från den 13 mars inger hopp om att våldet skall upphöra. Den dömde att det område, där fanatiker rev en moské 1992 för att bygga ett hinduiskt tempel, inte får överlämnas till den extrema hinduistiska organisationen WHP. Grundlagsstadgade garantier som muslim mariage law, som tar hänsyn till de indiska muslimernas tradition är uttryck för religions- och yttrandefriheten i Indien.
Sekularisering är en del av ingressen i den indiska författningen. Även artikel 25, som garanterar trosfriheten, ålägger den indiska staten att skydda alla medborgare. Idealet att olika etniska grupper och kulturer skall leva i fred sida vid sida fastslås som en princip. Genom att sända ut vissa arméenheter försökte den indiska regeringen visa världen att man var redo att göra ett slut på våldet. Dessutom utlovade den ett hjälpavtal på ca 35 miljoner euro till anhöriga till offren.
Den internationella kritiken mot de helt otillräckliga åtgärderna mot radikala krafter erkändes i dagarna av den indiska justitieministern, i synnerhet som Indien för länge sedan undertecknade den internationellt erkända konventionen om mänskliga rättigheter. Sådant förnuft borde bilda skola, anser Europeiska folkpartiets grupp och Europademokrater.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Indien är en stat vars självständighet och grundande i mitten av förra seklet var möjlig utifrån en massiv social mobilisering, internationellt respekterad och som formulerades med en doktrin om passivt motstånd som politiskt medel. Mahatma Gandhi ledde indierna genom ett budskap om ickevåld, tolerans och övervinnande av de religiösa skillnaderna i en bragdinsats som hör till de mest emblematiska segrarna med fredliga politiska metoder, och genom den skapades den mest befolkade demokratin i världen och ett samhälle som betraktas som modell för samlevnaden mellan raser, språk och civilisationer.
Men sammanstötningar mellan religiösa fanatiker har alltid förekommit i Indien. Om dessa sammanstötningar fick ett av sina mest betydelsefulla offer i Mahatma själv, följdes listan därefter med mord på andra högt uppsatta politiker, som premiärminister Indira Gandhi, hennes egen son, också premiärminister, och andra. Och förutom dem som vi känner som betydelsefulla personer har tusentals oskyldiga fallit offer för oförsonlighet och fanatism.
Det är en paradox att just där de materiella och sociala behoven är som störst, dyker den religiösa extremismen och intoleransen upp. Vi pratar om ett land där ojämlikheten skapar ödeläggelse och där den fysiska miljön och naturkatastroferna ibland gör livet ännu svårare för befolkningen, och just i dessa områden har sammanstötningarna mellan anhängarna av större trosläror och andra religiösa samfund med färre anhängare ständigt markerat och fläckat ned världens största demokratis historia.
Det internationella samfundet måste kräva av Indiens regering att den garanterar sina medborgares säkerhet och att de gör det med samma ansträngning som man med stor framgång möter andra utmaningar i utvecklingen. Indiens regering måste fortsätta sina ansträngningar och ge tillräckligt med medel för att tillåta att fördrivna personer kan återvända till sina ursprungsplatser och för att återupprätta samlevnaden i Gujarat och andra områden som berörs av de nya sammanstötningar som har gett upphov till vår debatt och de bör förfina de samlevnadsfall hos säkerhetsstyrkorna i religiösa och politiska våldsepisoder.
Europeiska unionen måste stödja dessa ansträngningar och se till all humanitär hjälp kan komma fram så snabbt som möjligt till området.

Dupuis (NI).
Herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att de händelser som nu inträffar i Indien som flera av er har påpekat delvis är ett resultat av de vindar Europa och västvärlden har underblåst i en stor del av världen, under de senaste fyrtio åren. Det är därför inte så förvånande att vi i dag får skörda resultatet i form av en storm.
Dessa oerhörda logiska kullerbyttor är, som Lambert nyss visade oss, desamma som vi (eller ni) har utfört i fråga om Palestina. Att Sharon begav sig till moskéområdet eller Tempelberget rättfärdigade attentaten från så kallade självmordsbombare, som i själva verket bara var självmordsmördare. Att 60 pilgrimer nu bränns till döds motiverar och rättfärdigar det våld muslimerna har utövat gentemot dem.
Jag tror att allt detta är resultatet av den oförmåga, den demokratiska relativism som vi ser breda ut sig i Europa och som hindrar oss från att gå till roten med det onda, som hindrar oss från att minnas att Indien i dag, med sin 1 miljard invånare, är den största demokratin i världen, som hindrar oss från att inse att vi genom att åka till Peking istället för till Delhi uppmuntrar diktaturen, att vi genom att under fyrtio och rentav femtio års tid förse Pakistan med vapen förstärker diktaturen, att vi genom att göra som vi gjorde med talibanregimen, eller genom att inte göra vad vi borde ha gjort, genererade den afghanska tragedin och framför allt, de afghanska kvinnornas tragedi.
Det ena läggs till det andra och leder fram till de resultat som vi ser i dag, och även om vi kan kritisera de indiska myndigheterna på ett antal punkter, tror jag att vi måste höja oss över denna kritik. Jag tror att vi också måste se de föredömliga reaktionerna i detta stora land: De väpnade styrkor som skickats från federal nivå till Gujaratregionen, den undersökningskommission som har utsetts, talan som väckts i högsta domstolen, alla Indiens grundläggande reaktioner trots landets utvecklingsproblem.
Herr Marset Campos! Jag tror inte att problemet är globaliseringen, utan bristen på globalisering. Inom kommissionen finns det fortfarande - jag vet inte om kommissionär Nielson kan ge svar i denna fråga - en särskild enhet som vakar över att indiska textilier inte kommer in på Europeiska unionens område. Men som alla ju vet är textilsektorn ett av de nav kring vilka Indien kan skapa utveckling och en starkare ekonomi. Under den senaste tioårsperioden sedan globaliseringen inleddes, har Indien en tillväxt på mellan 6 och 7 procent. Så var förvisso inte fallet före globaliseringen.
Så leve globaliseringen, men leve en globalisering i båda riktningarna! Vi kan inte fortsätta att vilja exportera våra produkter till Indien och förhindra att indiska produkter kommer in i våra länder. Detta är en förutsättning för utveckling och ökad demokrati i Indien, och kanske även hos oss.

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen delar verkligen ledamotens oro över det fortsatta våldet i den indiska staten Gujarat, vilket är en situation som ger upphov till allvarlig oro ur humanitär synvinkel.
Liksom flera staters diplomatiska delegationer, sände kommissionens delegation i New Delhi en undersökningsgrupp till Gujarat för att bedöma situationen på plats. Kommissionen har ett betydande samarbetsprogram i Gujarat med anslag på över 100 miljoner euro. Jag var där i januari och träffade regeringen och undersökte förödelsen efter jordbävningen ett år dessförinnan, och för att försöka påskynda vårt återuppbyggnadsarbete.
Den undersökningsgrupp jag talar om var annorlunda och mer problematisk på grund av dess bakgrund, men det var nödvändigt att sända en undersökningsgrupp till Gujarat för att avgöra om upploppen hade någon inverkan på de principer som vårt samarbete bygger på, däribland respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättssäkerheten.
Slutsatserna var djupt oroande. Våldet var inte vara utbrett, utan i många fall användes extrem brutalitet. Enligt inofficiella uppgifter uppgick antalet döda till 2 000, varav de flesta var muslimer. Delegationen tog också del av anklagelser från de indiska medierna och den indiska kommissionen för mänskliga rättigheter om att myndigheterna i staten Gujarat hade varit nöjda med sin hantering av de hinduiska upprorsmakarna.
I linje med Indiens hälsosamma och livskraftiga demokratiska tradition, har en livlig debatt förts i landet om följderna av händelserna i Gujarat, och om regeringens ansvar på statlig och nationell nivå. Jag är övertygad om att Indiens åtagande gentemot demokratin och rättssäkerheten kommer att garantera att de som var ansvariga för dessa förfärliga händelser kommer att ställas till svars, och att offren får stöd. Den centrala regeringen och statsregeringen har redan vidtagit åtgärder i denna riktning.
I både Delhi och Madrid har EU-trojkan väckt vår oro angående krisen med Indiens regering, och kommissionen har deltagit i dessa åtgärder. Ur humanitär synvinkel undersöker kommissionen för närvarande möjligheten med att ge humanitärt stöd till offren för upploppen genom ECHO. Ett beslut om detta väntas fattas inom de två kommande veckorna. Ledamöterna kommer naturligtvis att informeras omedelbart.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0286/2002 av Van Orden, Deva, Parish, Foster, Banotti, Corrie, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen och Sacrédeus för PPE-DE-gruppen, Andrews för UEN-gruppen, Belder för EDD-gruppen om läget i Zimbabwe,
B5-0295/2002 av Sjöstedt, Seppänen och Frahm för GUE/NGL-gruppen om läget i Zimbabwe,
B5-0300/2002 av Maes, Isler Béguin och Lucas för Verts/ALE-gruppen om läget i Zimbabwe,
B5-0303/2002 av Van den Bos för ELDR-gruppen om läget i Zimbabwe.

Gahler (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Den negativa utvecklingen i Zimbabwe står tyvärr i omvänd proportion till den internationella uppmärksamhet den rönt sedan presidentsvalfusket i mars. En av de mest dramatiska följderna är den tilltagande bristen på livsmedel som till stor del - som kommissionär Nielson redan nämnt i ett annat sammanhang - förorsakats av människan, dvs. Mugaberegimen själv. Vi hör att ungefär 50 000 människor i Zimbabwe är på flykt, eftersom de förföljs av Mugabes trupper och utsätts för trakasserier. Vi hör dagligen om gårdar som plundras och om hur de som styr Zimbabwe fräckt tillskansar sig andras tillgångar så länge det går.
Men jag skulle vilja fästa uppmärksamheten vid något annat, egentligen skandalöst, som just nu pågår, och det är rådets ståndpunkt i sammanhanget. I går fick jag svar på en fråga till rådet. Jag undrade hur situationen ser ut just nu beträffande de riktade sanktioner som vidtagits där mot vissa personer. Jag ville veta hur läget är när det gäller de visum som förvägrats. Som svar fick jag veta att det är nationalstaternas angelägenhet. Men då hade man ju i så fall kunnat fråga de andra också!
Frånsett detta inställer sig verkligen frågan vilka rådets bevekelsegrunder är kring dessa åtgärder i ett land som just nu faller fritt, för att använda kommissionär Pattens egna ord i ett utskottssammanträde. Jag undrar vad som får rådet att stryka ett land som faller fritt från sin operativa dagordning!
Det sköts upp i april, i maj måste ett mer långtgående beslut skjutas upp eftersom high level troika ännu inte sänts iväg, och nu skall den resa på söndag. Det beklagansvärda sakförhållandet är att redan i samband med mandatet, alltså uppdraget för denna trojka på hög nivå, så försökte man från början från franskt och belgiskt håll och från ordförandeskapet att urholka trojkans uppgifter. Det är egentligen otroligt med tanke på situationen i landet! Man talar redan igen om att ta upp samarbetet fastän man egentligen inte ens utvärderat de åtgärder vi vidtagit.
Jag frågar mig verkligen vad som mer måste hända i landet för att det skall fånga lite mer av rådets uppmärksamhet så att det tar sitt ansvar. Jag hoppas åtminstone att denna trojka på hög nivå som med anledning av Zimbabwe kommer att röra sig i södra Afrika, får information från diplomater som är stationerade i Harare. Jag hoppas att trojkan - åtminstone på plats i ett grannland - får förstahandsinformation om den dramatiska utvecklingen.
Som europeiskt parlament kan vi inte acceptera att rådet försöker negligera en så brådskande fråga i södra Afrika på det här sättet, i synnerhet inte att rådet inte är redo att t.ex. låta den här utvecklingen i Zimbabwe bli ett pilotfall för det nya programmet för utveckling i Afrika. Det är något som vi i alla fall borde kräva.

Mulder (ELDR).
Fru talman! Än en gång talar vi om Zimbabwe och den stora frågan är: vilka åtgärder kan tänkas ha effekt? I denna byggnad har vi redan antagit flera resolutioner om Zimbabwe. Det finns ett fördömande från samväldet. Det finns ett fördömande från det gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen. Vad mer kan vi göra? Och trots allt detta fortsätter plundringarna och morden att äga rum som tidigare. Mugabe förefaller vara omöjlig att påverka. Dessutom hotar landet nu att drabbas av omfattande hungersnöd. Det kommer att bli mycket svårt att vägra livsmedel till människor som svälter. Jag tror att ett sådant scenario kommer att inträffa. Men finns det då inget sätt att få Mugabe att ta sitt förnuft till fånga? Ett medel som man skulle kunna använda sig av är att utöva påtryckningar mot SADC-medlemsstaterna i närheten av Zimbabwe och då särskilt mot Sydafrika. Jag tror att Sydafrika skulle kunna utöva ett stort inflytande och om landet menar allvar med det nya programmet för afrikansk utveckling, NEPAD-programmet, och om man vill kunna räkna med att Europeiska unionen skall hjälpa till med detta för Afrika så ekonomiskt viktiga program, borde Sydafrika anstränga sig mer.
Ett annat medel skulle eventuellt också kunna sättas in. Vi har redan i tidigare resolutioner talat om ärekränkande sanktioner. Kan man inte tänka sig att Europeiska kommissionen gör en inventering av de tillgångar som Zimbabwes makthavare äger i Europa? Hur har man kommit över dessa? Fastighetsregistren i Europa är i de flesta fall offentliga och det gäller också i Afrika, även om det kommer att bli svårare där. Varför koncentrerar inte kommissionen sig på att undersöka saken och därefter offentliggöra resultaten via BBC eller andra kanaler som man lyssnar på i Afrika. Då har vi möjlighet att utöva något större påtryckningar och bringa skam och nesa över makthavarna i landet.

Nielson
. (EN) Kommissionen delar oron om Zimbabwe efter presidentvalet, när det gäller den nuvarande regeringens laglighet, frågan om tryckfriheten, det fortsatta våldet, den ekonomiska krisen och den därav följande livsmedelsbristen.
Det är tydligt att valresultatet inte återspeglade det zimbabwiska folkets röst. Den process som ledde fram till valen, såväl som dess genomförande, utmärktes av medvetna försök från myndigheternas sida att förhindra fria och rättvisa val.
Vi är särskilt oroade över det fortsatta våld och förtryck som råder i Zimbabwe, förtrycket av oppositionen, det civila samhället och den oberoende pressen. Att sätta stopp för våldet och lösa den politiska konflikten genom förhandling är den högsta prioriteten. Endast med en viss social fred kan rättssäkerheten återställas, och i med detta en opartiskhet hos de statliga institutionerna, som t.ex. säkerhetsstyrkorna.
EU har infört riktade sanktioner mot ledamöter av det styrande partiet och ett uppehåll för de bilaterala ministerkontakterna. Det är möjligt att rådet kommer att besluta att ytterligare utvidga sanktionerna med tanke på dödläget och bristen på framsteg i dialogen mellan partierna, och det fortsatta förtryck och våld som vi ser i Zimbabwe.
Jag skulle vilja betona att situationen i Zimbabwe nu har blivit en verklig nödsituation, och att den sannolikt kommer att bli en utdragen sådan.
Vi har förutsett de humanitära behoven och vi bemöter livsmedelsbristen och behoven hos flyktingarna och hos de människor som fördrivs inom landets gränser. 18 miljoner euro har avsatts för att täcka de omedelbara behoven. Denna siffra är inte fastställd, men den återspeglar den behovsbedömning som vi hittills har gjort. Det är så här vi normalt går tillväga. Vi måste se till att detta är grunden för våra beslut. Dessa anslag kommer att förvaltas av Världslivsmedelsprogrammet och av olika icke-statliga organisationer, vilket återspeglar behovet av att undvika politiska knep.
Även om vi är beredda att göra stora ansträngningar för att hjälpa befolkningen, är vi fullt medvetna om de rapporter där man hävdar att Zimbabwes regering använder livsmedelskrisen för politiska syften. I våra kontakter med de zimbabwiska myndigheterna har vi systematiskt betonat att alla de som befinner sig i en humanitär nödsituation måste få hjälp, oavsett deras politiska övertygelse, och upprepat behovet av en opartisk livsmedelsförsörjning. För 18 månader sedan stördes tyvärr ett av våra försök att på ett rättvist sätt dela ut livsmedel av våldshändelser.
Vi har vidare betonat att den aktuella livsmedelsbristen i Zimbabwe - som en gång exporterade livsmedel - främst beror på en omdömeslös politik och endast delvis på torkan. Problemet med torkan är emellertid ett regionalt problem, och har den negativa följden att det blir svårare att köpa livsmedel i regionen för att hjälpa Zimbabwe. Så saker och ting blir mer komplicerade på grund av torkan, men de verkliga problem som vi står inför i Zimbabwe beror inte egentligen på torkan, utan är ett resultat av en omdömeslös politik.
Vi anser att världssamfundet borde följa upp situationen mycket noga. Ett besök av en EU-trojka i SADC-regionen kommer att äga rum nästa vecka för att överlägga med SADC-länderna i syfte att vidta åtgärder, och för att stödja de regionala ansträngningarna till medling för en förhandlad politisk lösning av Zimbabwes inre kris. Vi hoppas kunna inleda en verklig dialog om Zimbabwe och främja samordningen mellan EU och SADC-regionen. I år lyckades vi faktiskt inleda en nära politisk dialog med SADC-regionen på politisk nivå under de svåra månaderna - vintern och den tidiga våren, men vi måste gå framåt i denna diskussion för att försöka skapa ett positivt inflytande på situationen i Zimbabwe.
Vad gäller Mulders förslag om att göra något åt de zimbabwiska ledarnas tillgångar i Europa, har vi inte varit särskilt bra på att bemöta Nigerias berättigade och legitima begäran att identifiera och dra tillbaka de medel som har stulits från den tidigare militärregeringen. Vissa framsteg har som tur är gjorts, med ett antal domstolsutslag, och det är viktigt. Jag nämner det för att belysa svårigheten med att bara genomföra en åtgärd av det här slaget, men det är ett område som måste undersökas.
Vi har en fråga med utomterritorialitet att diskutera när det gäller den här typen av sanktioner, och det är inte särskilt lätt. Viktiga principer står på spel i dessa beslut och diskussioner. Så även om jag välkomnar den centrala idén och tankeinriktningen i Mulders bidrag, måste vi vara försiktiga med vad vi gör.

Mulder (ELDR).
Herr talman! Jag är tacksam för kommissionärens svar. Jag tror att det finns en viss skillnad från situationen i Nigeria, eftersom detta huvudsakligen handlade om schweiziska bankkonton, såvitt jag förstår från vad jag läst i dagstidningarna, och eftersom en del pengar återfanns där. Men jag tänker främst på fysiska egendomar i EU-länder, och troligen även i Förenta staterna.
Man skulle till exempel kunna undersöka vad som har köpts under de två senaste åren, och detta skulle kunna avslöjas och offentliggöras. Sedan skulle folket i Zimbabwe fråga sig själva: Var kom pengarna ifrån? Hur kunde de göra detta? Allt detta är fullständigt offentligt i Europa, och det enda som behövs är att en kommissionstjänsteman tar itu med frågan, undersöker den och sedan offentliggör resultaten.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Jag har ännu en kort fråga till kommissionsledamoten: Är då kommissionen beredd att anstränga sig för att mandaten för denna trojka på hög nivå som nu reser till södra Afrika, inte urholkas och vingklipps? Att man verkligen - som det allvarliga läget kräver - talar och förhandlar med Zimbabwes grannländer på plats?

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag kan säga till Gahler att en trojka är en sak, men inom kommissionen för vi en fortsatt, relativt nära dialog med regeringar inom hela regionen, med eller utan trojkor. Vi talar i telefon, vi träffas också informellt, och på grund av denna trojkagruppens val av tidpunkt och synlighet, ser jag den som ett sätt att klargöra stundens allvar. Det är också en god signal till våra partner i SADC-regionen om att vi vill bygga vidare på vårt arbete, och på ett mer systematiskt sätt föra en fortsatt, mycket direkt diskussion om denna typ av problem. Men vi måste göra det på ett sätt som ger dem tilliten att inleda en dialog med oss.
Det är så det måste gå till. Vi kommer inte under några omständigheter att begränsa mandaten, eftersom hela denna fråga, hela denna diskussion, utgör en del av en pågående politisk dialog med regionen.
Till Mulder vill jag säga att ja, det låter enkelt som ni lägger fram det, och det vore det om vi kunde vara säkra på att de korrekta namnen fördes in i fastighetsregistret. Det är inte säkert att så är fallet. Att komma fram till något som verkligen är relevant är därför mer krävande än ni antyder. Jag återvänder till det råd som gavs i journalisternas undersökning av Watergatefallet - ?följ pengarna? - jag tror att det är förnuftigt att följa detta spår.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, kl. 17.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.20 och återupptogs kl. 17.30.)

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! I eftermiddags avbröts diskussionen två gånger under mer än en kvart, först före debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt och sedan en andra gång efter debatten. Jag vill bara säga, jag vill be om, att sammanträdestjänsten till torsdagseftermiddagen, då detta alltid inträffar, beräknar tidsåtgången annorlunda genom att automatiskt lägga till 20 minuter. Om man fördelar ytterligare 20 minuter, så som hittills varit fallet, går det nämligen jämnt ut. Om verkligen alla som skall tala skulle närvara, vilket jag hoppas, så är det värsta som kan hända att denna omröstning äger rum kl. 17.30 i stället för 17.45. Hittills har vi ändå röstat kl. 18.30. Jag ber er vänligen, herr talman, att be sammanträdestjänsten kalkylera lite mer generöst. Jag blev avbruten ganska punktligt under två av mina inlägg i dag av den tidigare talmannen. Det respekterar jag, men då får det inte uppstå några luckor i programmet.

Talmannen. -
Herr Posselt, jag tackar för er anmärkning som jag redan har noterat och jag kan försäkra er att jag skall överlämna den.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag hade för avsikt att förklara varför jag röstade för detta betänkande, men jag blev orolig för att jag, som är vald som företrädare för pensionärerna, kanske tar litet för partisk ställning för de äldre och pensionärerna i mina röstförklaringar. Därför tyckte jag att jag skulle be om ett råd från den yngsta ledamoten som är närvarande i kammaren i dag, och den yngsta ledamoten är för närvarande av en tillfällighet min granne Kauppi. Hon svarade mig: ?Jag tycker att det är bra att rösta för, eftersom Förenta nationernas politik i hela världen för de äldre och pensionärerna då kan samordnas bättre?.
Om en så ung ledamot talar för de äldre betyder det att vi alla, oberoende av ålder, vill att de äldre och pensionärerna i världen skall få allt mer hjälp. Vi kan alltså inte annat än hoppas att Europeiska unionen i framtiden kommer att ha en enda företrädare i Förenta nationerna, och jag hoppas att denna företrädare kommer att bli den unga Piia-Noora Kauppi, som har visat att hon bryr sig om de gamla - inte bara för Pensionärspartiet utan för alla partier som är företrädda i denna parlamentskammare i Strasbourg.

Talmannen. -
Europaparlamentets session är avbruten.

