Højtideligt møde - Ingrid Betancourt
Formanden
Mine damer og herrer, hr. formand for Rådet, hr. kommissær! Det er med stor glæde og stolthed, at jeg i dag kan byde Ingrid Betancourt velkommen i Parlamentet. Hjertelig velkommen, fru Betancourt!
(Bifald)
Den omstændighed, at De er til stede her i dag, vidner om, at modige mennesker aldrig opgiver håbet i kampen for frihed og menneskelig værdighed. Efter Deres frigivelse den 2. juni 2008 havde jeg den ære at skrive til Dem på vegne af Parlamentet og byde Dem velkommen tilbage i friheden. Nu er øjeblikket kommet, hvor De er her som vores gæst.
De blev holdt fanget i seks år, fire måneder og ni dage. De alene ved, hvad De måtte gå igennem i løbet af disse 2 321 dage, men De er blevet et symbol på frihed i hele verden og et symbol på menneskers modstand mod påtvungen lidelse og berøvelse af grundlæggende menneskerettigheder samt en rollemodel for værdighed og mod for os alle. Deres børn var med Dem hele vejen. Jeg vil aldrig glemme, hvordan Deres to børn - Deres datter og Deres søn - opsøgte mig for flere år siden, da jeg varetog et andet hverv, og hvordan de talte deres mors sag. Det var børns kærlighed til deres mor. De kan være stolt af Deres børn!
(Bifald)
Den form for terrorisme, som Deres kidnappere udøvede, er et direkte anslag mod vores værdier, mod frihed, mod den menneskelige værdighed og mod demokratiet.
Fru Betancourt! Deres eksempel viser os endnu engang med al tydelighed, at demokratier aldrig må vige for terrorisme. Det er en politisk og moralsk pligt at sørge for, at retssikkerheden altid opretholdes.
Under Deres tilfangetagelse arbejdede mange af Parlamentets medlemmer utrætteligt for Deres frigivelse, og jeg ved, at mange repræsentanter for de forskellige Ingrid Betancourt-komitéer er til stede her i dag - aktive forkæmpere for Deres sag, mennesker, som arbejder for frigivelsen af alle gidsler i Colombia. Jeg vil gerne takke og byde varmt velkommen til alle dem, som talte fru Betancourts sag og er her i Parlamentet i dag.
(Bifald)
Vi må med usvækket styrke fortsætte vores kamp for frigivelsen af alle dem, som stadig ikke har deres frihed. Det er en anden grund til, at De er her i dag. De har selv udtalt følgende: "For et offer for terrorisme er den allerstørste frygt at blive glemt. Da jeg var i junglen, havde jeg et ansigt, og jeg havde et navn. Jeg beder nu om, at vi sikrer dem, som blev tilbage, det samme." Det var og er stadig Deres ord. I Parlamentets navn beder vi i dag om, at det vil ske.
I år fejrer vi 60-året for verdenserklæringen om menneskerettigheder, som blev vedtaget af FN's Generalforsamling den 10. december 1948. Denne erklæring var den første verdensomspændende, formelle forpligtelse til at beskytte hvert et menneskes værdighed og sikre lige rettigheder for alle uanset hudfarve, religion eller herkomst. I henhold til erklæringens artikel 3 har enhver ret til liv, frihed og personlig sikkerhed.
Utrolig mange mennesker er blevet berøvet deres frihed, fordi de beskyttede menneskerettigheder. På konferencen "The defenders take the floor", som finder sted her i Parlamentet i denne uge, har vi hørt talrige vidnesbyrd fra personer, som har været undertrykt, vilkårligt anholdt eller tvunget i eksil på grund af deres kamp for grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder. Vi har også haft lejlighed til i detaljer at drøfte, hvordan vi på bedre vis kan beskytte disse mennesker og støtte deres arbejde.
Fru Betancourt! Det er os alle en stor ære og glæde at bede Dem tage ordet og tale for Parlamentet.
Ingrid Betancourt
(FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Det er meget bevægende for mig at være her sammen med Dem i dag på den selvsamme dag, hvor FN og EU sammen fejrer 60-året for verdenserklæringen om menneskerettigheder.
Jeg kan naturligvis ikke lade være med at tænke, hvilket usædvanligt sammentræf det er. For blot tre måneder siden fulgte jeg Deres indsats fra det dybeste af Amazonasregnskoven, og min største forhåbning var, at andre ville komme her og tale på vores vegne, mens vi fortsat blev holdt fanget af nogles vanvid og andres ligegyldighed.
Det er et mirakel - det mener jeg oprigtigt - at kunne dele disse øjeblikke med Dem. Jeg kommer her fuld af beundring, til et parlament, som jeg konstant misunder. Som alle latinamerikanere drømmer jeg om, at Deres eksempel vil virke afsmittende, og at vores folk vil forenes, så vi en dag kan mødes i et latinamerikansk parlament i stil med Deres og gennem dialog og respekt finde nøglen til en storslået og frugtbar fælles fremtid for vores kontinent.
Jeg ved kun alt for godt, hvor meget De tænkte på mig i løbet af disse svære år. Jeg husker præcis, hvordan De sammen med vores familier stod last og brast på et tidspunkt, hvor verden havde mistet interessen for de colombianske gidslers skæbne, og hvor det ikke var velset at tale om os.
I junglen plejede jeg at lytte til radioen, som en dag rapporterede fra et møde her i Parlamentet. Jeg havde ingen billeder, men jeg hørte stemmerne fra de journalister, som beskrev mødet. Det var herfra, fra denne sal, gennem Dem, gennem Deres utrættelige kamp og Deres stiltiende misbilligelse, at min første hjælp kom. Takket være Dem forstod jeg for mere end fem år siden, at vi ikke længere var alene.
Når jeg gennem alle disse år kunne bevare håbet, når jeg kunne holde fast i livet, når jeg dag efter dag kunne bære mit kors, var det fordi, jeg vidste, at jeg eksisterede i Deres hjerter. Jeg sagde til mig selv, at de kunne få mig til at forsvinde fysisk, men at mit navn og mit ansigt altid ville leve videre i Deres tanker.
Derfor ønskede jeg fra det øjeblik, jeg første gang atter satte min fod i den frie verden, at komme her, til dette sted, som, jeg føler, også er mit hjem. Jeg var nødt til at fortælle Dem, at intet, De havde sagt eller gjort, var forgæves. At jeg er i live, at jeg har genfundet glæden ved livet, skylder jeg Dem. De skal vide, at Deres ord reddede mig længe før, den fysiske hjælp nåede frem til mig.
Tak!
(Bifald)
Tak, alle sammen! Tak, fordi De åbnede Deres hjerter for denne tragedie, som fandt sted så langt væk. Da jeg tænkte på oprettelsen af en status for ofre for terrorisme, og jeg talte til FN om behovet for at give ofrenes familie mulighed for at komme til orde, tænkte jeg på det eksempel, som De gav os. Jeg ved, at De tog imod min familie, min mor, mine børn, og at De lyttede til dem. Da jeg i junglen fandt ud af det, gjorde det en stor forskel for mig. Gennem Deres generøsitet er Parlamentet blevet en platform, hvorfra man kan fortælle verden om omfanget af det barbari, som vi oplevede, og som over 3 000 af mine landsmænd stadig oplever.
Med de ord, der blev sagt her, og som gjorde det muligt at befri mig og mine medfanger, opstod behovet for at handle under hensyntagen til alle gidslers liv og også vores kidnapperes, guerillasoldaternes, liv. Det faktum, at der ikke blev brugt vold, skyldtes Deres stålsathed og vilje. Dette er et særligt, klart og konkret resultat af Deres indsats.
(Bifald)
Jeg vil også gerne hylde de tusinder af menneskerettighedsforkæmpere, de tusinder af frihedskæmpere, som over hele verden har arbejdet for at sikre vores frigivelse og frigivelsen af utrolig mange andre mennesker i hele verden. Jeg kan se de gule FICIB-T-shirts.
(Bifald)
(ES) Jeg vil gerne takke FICIB for at kæmpe alle gidslers sag i Colombia. De var de første til at åbne disse døre. Takket være Dem genvandt femten af mine medfanger og jeg friheden. Vi skal blive ved med at kæmpe for de tilbageværende gidslers frigivelse, og jeg ved, at jeg kan regne med Dem.
(Bifald)
(FR) Der var mange frihedskæmpere. Der var mange fra FICIB naturligvis og mange andre komitéer over hele verden: komitéer i Paris, komitéer i Italien, i Nederlandene, mange i Grækenland, Tyskland, Irland, Danmark, Sverige, alle vegne. Vi havde venner alle vegne: i Canada, i USA, overalt i Latinamerika, men det begyndte alt sammen her. Tak!
(Bifald)
Hver dag i over seks år arrangerede disse frihedskæmpere aktioner for at sikre, at vores tragedie ikke druknede i ligegyldighed. Vi er frie, nogle af os, men ikke alle. Deres kamp fortsætter.
Mere end nogensinde har vi behov for Deres støtte til dem, for Deres åbne dør, for Deres villighed og tid. Mere end nogensinde har vi imidlertid behov for Deres ord. Det eneste våben, som vi bør sætte vores lid til, er nemlig ordets magt.
(ES) Jeg vil også gerne tale om det helt særlige redskab, som ord er, for i dag tænker jeg med stor sorg på en kvinde, som brugte ord som sit våben og blev bekæmpet med vold og skydevåben.
Den colombianske kvinde Olga Marina Vergara døde den 22. september, dræbt sammen med sit barnebarn, sin søn og andre familiemedlemmer. Hun var menneskerettighedsforkæmper. Hun var en kvinde, som sagde sin mening, som brugte sine ord til at forsvare andre.
Jeg tænker på hende i dag, og her, på dette hellige sted, beder jeg myndighederne i mit land, Colombia, om at gøre, hvad der skal til for at finde de ansvarlige, så de kan blive stillet for en domstol, få en retfærdig rettergang og blive straffet for de frygtelige handlinger, som de har begået.
(Bifald)
(FR) Ord er som bekendt yderst vigtige. Det er med ord, at vi mest effektivt kan bekæmpe had og vold. Jeg er sikker på, at De ved mange lejligheder har følt frustrationen over ikke at kunne "gøre" noget, hvor det at "sige" noget blot føltes som at spytte i modvind. Jeg tror, at det er noget, De kan have oplevet - det gjorde jeg i hvert fald, da jeg var medlem af det colombianske parlament - at De eksempelvis ærgrer Dem over ikke at være med i regeringen, den udøvende magt, hvor beslutningerne træffes, checkene udskrives, og tingene bliver gjort. I en materialistisk verden, hvor det, som vi ikke kan se, ikke eksisterer, er det en frustration, som vi alle skal være på vagt over for.
Parlamentet er imidlertid ordenes tempel, ord, som gør fri. Det er stedet, hvor alle de store opvågningsprocesser i et samfund begynder. Det er stedet, hvor de idéer, der virkelig betyder noget for befolkningen, undfanges og kommer til udtryk. Hvis de udøvende myndigheder ender med at gøre noget, er det, fordi nogen lang tid forinden, nogen her, en af Dem, er stået frem og har talt. De ved lige så vel som jeg, at når en af Dem taler her i Parlamentet, træder det onde endnu et skridt tilbage.
Ord har et konkret hold på den virkelige verden. Sartre følte det lige fra barndommen. Françoise Dolto udtrykte det smukt, da hun sagde, at mennesker var skabninger af ord, og at ord kunne drage omsorg, helbrede og bringer til live, men også kunne medføre sygdom og dræbe. De ord, vi siger, bæres af følelsernes kraft i os.
Jeg var forbavset over at opdage - og det er noget ret personligt; jeg giver Dem her et lille indblik i mit privatliv - at min datter under mit fravær havde holdt modet oppe ved hjælp af et lager af ord, som jeg ubevidst havde sagt i løbet af vores liv. Jeg kunne dengang ikke forestille mig det håb og den styrke, som disse ord kunne give hende, når jeg var langt væk fra hende, i fangenskab. Hun husker især et brev, som jeg havde glemt, at jeg havde skrevet, og som jeg sendte til hende på hendes 15-års-fødselsdag. Hun fortæller mig, at hun læste dette brev hvert år til sin fødselsdag...
(Bifald)
... og at hun hvert år, fordi hun havde forandret sig lidt, altid fandt noget nyt i brevet, som talte til den person, hun var ved at blive...
(Bifald)
Lægerne har et navn for dette: posttraumatisk stresssyndrom. Det skal behandles. Det er det hele. Undskyld mig.
Hun fandt som sagt hver gang noget nyt i disse breve, som talte til den person, som hun var ved at blive, om det, som hun gik igennem. Åh Gud! Havde jeg blot vidst det, så ville jeg omhyggeligt have belagt hendes vej med mere kærlighed og tryghed.
Jeg tænker på os, på Dem og mig i dag. Hvis vi kunne begribe den virkelige effekt af vores ord, så ville vi måske være dristigere, modigere og mere krævende i vores drøftelser af, hvordan vi lindrer lidelserne hos dem, som har behov for, at vi kæmper for dem. Ofre for despotiske regimer ved, at det, der siges her i dag, er udtryk for vægten af deres lidelser og giver deres kamp mening. De har altid husket deres navne og situation. De har forhindret deres undertrykkere i at kunne tro, at deres forbrydelser lykkeligt var glemt. De har ikke tilladt dem at sløre den gru, som de underkaster deres ofre, med doktriner, ideologier eller religion.
Under mit fangenskab hørte jeg ved flere lejligheder Farcs talsmand, Raúl Reyes, tale i mit sted. I radioen hørte jeg ham sige: "Ingrid siger dit" og "Ingrid siger dat". Jeg var forarget over at opdage, at guerillasoldaterne med deres kidnapning af mig ikke blot havde frataget mig min skæbne, de var også ved at fratage mig min stemme.
Det er i bevidstheden om, at jeg har genfundet min stemme, at jeg taler til Dem for at fortælle Dem, i hvor høj grad verden har brug for, at Europa siger sin mening. I en verden, hvor angsten bliver stadig mere påtrængende, hvor vores frygt for morgendagen betyder, at vi risikerer at lukke os inde i os selv, er vi nødt til at åbne op, generøst række hånden ud og begynde at ændre verden.
Det forbrugersamfund, som vi lever i, gør os ikke lykkelige. Selvmordshyppigheden, udbredelsen af stofmisbrug og vold i samfundet er blot nogle få af symptomerne på en global sygdom, som breder sig. Den globale opvarmning og de medfølgende naturkatastrofer minder os om, at også jorden er blevet syg på grund af vores uansvarlighed og vores egoisme.
(Bifald)
Hvad er forbindelsen mellem dette og ofrene for brutalitet rundt om i verden? Jeg mener, at der er en meget klar forbindelse. Under mit fangenskab fik jeg mulighed for at studere mine kidnapperes sociale adfærd, selvsagt over længere tid. De guerillasoldater, der bevogtede mig, var ikke ældre end mine egne børn. De yngste var 11, 12 eller 13 år, og de ældste var højst 20 eller 25. Flertallet - jeg ville sige 95 % af dem - levede af at plukke kokablade, umiddelbart inden de blev rekrutteret af Farc. De kaldes "raspachines". Fra morgen til aften forvandler de kokablade til en kokamasse, som efterfølgende anvendes til fremstilling af kokain.
Der er tale om unge bønder, som lever i ofte meget fjerntliggende regioner, men som via satellitfjernsyn er helt opdateret med, hvad der sker i verden. Ligesom vores børn bombarderes de med oplysninger, og de drømmer, ligesom vores børn, om iPods, Playstations og dvd'er. For dem er den forbrugerverden, som de eftertragter, imidlertid helt uopnåelig. Desuden dækker lønnen for deres arbejde i narkoplantagerne, om end det er bedre betalt end de traditionelle colombianske bønders arbejde, knap deres basale behov.
De bliver frustrerede, er ude af stand til at bidrage til en families behov, er forfulgt af ordensmagten (selvsagt fordi de er indblandet i en ulovlig aktivitet), er ofte ofre for korruption og en skruppelløs officers tilfældige vold og inddraget i alt det misbrug, al den svindel og alle de beskidte handler, som de kriminelle, der styrer regionen, står bag. Det er de kriminelles, narkotikahandelens og mafiaens imperium. De ender med at drukne deres sorger og de tre pesos, som de har tjent, i alkohol på de provisoriske barer, som bliver deres fristed.
Når guerillaerne rekrutterer, føler disse unge mennesker, at de har fundet løsningen på deres bekymringer: De får mad, tøj og husly. De har følelsen af at have en karriere, fordi de kan stige i graderne inden for guerillaernes militærorganisation. De har også et gevær over skulderen, hvilket giver dem agtværdighed i regionen, dvs. i deres families og venners øjne. Hvor der er fattigdom, er det at være guerillasoldat derfor en form for social succes.
De har imidlertid mistet alt. De har mistet deres frihed. De kan aldrig forlade Farc eller se deres familie igen. De vil, uden at ane det (men jeg har set det), blive slaver for en organisation, der aldrig vil lade dem gå. De er kanonføde i en meningsløs krig.
Denne gruppe på omkring 15 000 unge mennesker, som udgør hovedparten af Farcs soldater, ville aldrig være, hvor de er, hvis vores samfund havde tilbudt dem reelle fremtidsudsigter. De ville aldrig være der, hvis ikke der var vendt op og ned på værdierne i vores samfund, og længslen efter at eje ting ikke var blevet en så vigtig del af livet.
(Bifald)
Vores samfund er i gang med at producere guerillasoldater en masse i Colombia, fanatikere i Irak, terrorister i Afghanistan og ekstremister i Iran. Vores samfund ødelægger menneskesjæle og kaster dem bort som systemets affald: de indvandrere, som vi ikke ønsker, de arbejdsløse, som er sådan en skændsel, stofmisbrugerne, smuglerne, børnesoldaterne, de fattige, de syge, alle dem, som ikke hører hjemme i vores verden.
Vi er nødt til at stille os selv følgende spørgsmål: Har vi ret til at fortsætte med at opbygge et samfund, hvor flertallet er udstødt? Kan vi tillade os kun at bekymre os om vores egen lykke, når den bringer ulykke til så mange andre? Hvad hvis de tonsvis af fødevarer, som vi smider ud, blev omfordelt og givet til dem, som sulter? Hvad hvis vi så os om efter mere rationelle forbrugsmodeller og også gav andre adgang til det moderne samfunds goder? Kan vi forestille os en anderledes civilisation i fremtiden, hvor kommunikation sætter en stopper for konflikter, for væbnede konflikter, hvor teknologiske fremskridt gør os i stand til at organisere vores tid og rum anderledes, således at alle i verden får en retmæssig plads af den simple grund, at de er borgere i verden?
Jeg mener oprigtigt, at beskyttelsen af menneskerettighederne kræver, at vi ændrer vores vaner. Vi må være opmærksomme på det pres, som vores levevis lægger på dem, som ikke har adgang til et sådant liv. Vi kan ikke lade uretfærdighedens hane løbe og tro, at bægeret aldrig vil flyde over.
(Bifald)
Vi er alle mennesker med de samme behov og ønsker. Vi bør starte med at anerkende andres ret til at ønske det, som vi selv ønsker - med andre mener jeg bl.a. den person, som vi ser under broen, dem, som vi ikke engang ønsker at se på, fordi de ødelægger vores glansbillede.
(Bifald)
Så er der vores hjerter. Vi er alle i stand til at gøre det bedste, men når vi ligger under for gruppepres, er vi også alle i stand til at gøre det værste. Jeg er ikke sikker på, at vi kan føle os beskyttet mod vores eget anlæg for grusomhed. Da jeg observerede dem, som holdt mig fanget, spekulerede jeg altid på, om jeg ville være i stand til at handle som dem. Det var tydeligt, at de fleste af dem var under stort pres, den form for pres, som krav fra en gruppe skaber.
Hvad kan beskytte os mod det? Hvad vil sikre, at vi ikke overtræder menneskerettighederne, først inde i os selv - når vi accepterer det, lukker vores øjne eller finder på undskyldninger - og dernæst i verden? Hvordan kan vi beskytte os selv mod det? Vores bedste skjold vil altid skulle findes i vores åndelighed og vores principper. Det er imidlertid med vores ord, at vi skal kæmpe. Ord kan være det mest fantastiske sværd.
Det er derfor, at jeg bliver ved med at gentage, at dialog er afgørende, hvis vi skal gøre en ende på krig i verden. Uanset om denne krig er krigen i mit land, den colombianske krig, eller om det er krigen i Darfur, Zimbabwe, Den Demokratiske Republik Congo eller Somalia, vil løsningen alle steder altid være den samme. Vi er nødt til at tale. Det er afgørende, at vi anerkender andres ret til at blive hørt, ikke fordi de har ret eller uret, ikke fordi de er gode eller onde, men fordi vi ved at tale kan redde menneskeliv.
(Bifald)
Jeg vil gerne give udtryk for den vished, som fylder mig. Der er intet stærkere end ord. Vi skal overøse verden med ord, røre hjerter og ændre adfærd. Det er ved at trække på rigdommene i vores sjæl, at vi kan tale på vegne af alle. Det er med de ord, der udspringer dybt inde i os, at vi kan skabe fred. Det er med ord, at vi skal beskytte den enkeltes frihed, det er med ord, at vi skal begynde at opbygge en ny civilisation, kærlighedens civilisation.
(Bifald)
Tillad mig at tale om kærlighed. Siden min løsladelse har jeg som bekendt konstant tænkt på mine uheldige brødres skæbne, dem, der i dag er lænket til træer som dyr, og som blev i junglen, da jeg forlod den. Kom med mig til det sted, hvor de er.
(Bifald)
Undskyld mig, jeg er helt flov.
(Bifald)
Følg med mig til det sted, hvor de er, under et tag af kæmpe træer, som skjuler den blå himmel...
(Bifald)
... hvor de er ved at kvæles af vegetation, der rykker tættere ind på dem som en skruestik, overdøvet af den uafbrudte summen fra ukendte insekter, der end ikke giver dem lov til at hvile i stilhed, overmandet af alle former for uhyrer, som forfølger dem...
Jeg beklager, jeg kan ikke. Jeg beklager virkelig.
(Bifald)
... overmandet af alle former for uhyrer, som ubarmhjertigt forfølger dem og fylder deres krop med smerte.
Det er muligt, at de i dette øjeblik lytter til os og med øret klinet til en radio venter på, at disse ord, vores ord, kan minde dem om, at de stadig er i live. I deres gidseltageres øjne er de blot ting, varer, end ikke kvæg. Til daglig er de for dem, for deres kidnappere, for guerillasoldaterne, en kedsommelig pligt, som ikke sikrer dem et øjeblikkeligt udbytte, og de er et let offer for deres irritation.
Jeg vil gerne læse hver enkelts navn op for Dem. Giv mig venligst nogle få minutter som en hyldest til dem, fordi når de hører os sige deres navn, besvarer de navneopråbet ved, at deres hjerter slår en smule hurtigere, fra dybet af junglens grav. Det vil i nogle få øjeblikke have lykkedes os at befri dem fra deres lænkers store ydmygelse.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Jeg tænker også på en ekstraordinær kvinde, Aung San Suu Kyi, som betaler for menneskers ret til frihed med sit liv, og som er gået i sultestrejke for at blive hørt. Hun har mere end nogensinde behov for vores ord til at styrke hende.
(Bifald)
I mit hjerte bærer jeg naturligvis også korset for en af mine andre landsmænd, Guilad Shalit, som blev taget som gidsel i juni 2006. Hans familie lider, ligesom min led, banker på enhver dør, sætter himmel og jord i bevægelse for at opnå hans frigivelse. Hans personlige skæbne er blandet sammen med politiske interesser, som intet har med ham at gøre, og som han ikke har kontrol over.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO...
Disse navne, som genlyder i dette rum, bærer vægten af andres ondskab. De skal vide, at indtil de frigives, vil hver enkelt af os føle os som en fange.
Jeg håber desperat, at det bifald, som lyder fra Parlamentet, kan bibringe dem vores kærlighed, al vores styrke og al vores energi trods den afstand, som adskiller os. De skal vide, at de har vores fulde opmærksomhed. De skal vide, at vi aldrig vil tie og aldrig, aldrig vil indstille vores kamp, før de alle er frie!
(Stående bifald)
Formanden
Fru Betancourt! De har åbnet Deres hjerte for os, de folkevalgte medlemmer af Parlamentet, og jeg tror, at jeg på vegne af alle kan sige, at vi aldrig før har oplevet et så dybt bevægende øjeblik i Parlamentet som netop nu.
Fru Betancourt! De har overbragt os et budskab om solidaritet og givet udtryk for et ønske om, at Deres oplevelse - de lidelser, som De måtte udstå, og den frihed, som De nu har - vil føre til, at alle de, som fortsat holdes fanget af terrorister, opnår den samme frihed, som De har nu. Det er det ypperste tegn på solidaritet, som De kan give alle tilfangetagne rundt om i verden, og det takker vi Dem for af hele vores hjerte.
(Bifald)
Fru Betancourt! Gennem Deres fredelige kamp for frihed, for demokrati, for menneskerettigheder og for den enkeltes værdighed har De opmuntret os folkevalgte medlemmer af Parlamentet til at fortsætte kampen med fredelige midler, uden at slække grebet og med stort engagement. De har tilskyndet os til at gå i dialog, og De har beskrevet ord, som det vigtigste i livet. Ord var begyndelsen til menneskelig kommunikation. De opmuntrer os til at fortsætte ad denne vej.
Fru Betancourt! Lad mig afslutningsvis sige, at det har været et privilegium for os at opleve dette dybt bevægende øjeblik sammen med Dem, en meget følelsesladet oplevelse, men samtidig en inderlig opfordring til handling - en opfordring til os, som er blevet valgt til at handle. Nu, hvor De har fået Deres frihed igen og fået et nyt liv, håber vi, at De vil finde fred i Deres fædreland, Frankrig - et vigtigt land i EU, som varetager EU-formandskabet i indeværende halvår - og at De vil finde den glæde, som De ønsker. Frem for alt ønsker vi Dem den kærlighed, som De har talt om. Merci, Ingrid Betancourt!
(Bifald)
(Mødet åbnet kl. 15.55)
