Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från det senaste sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

McMahon
Fru ordförande, jag hänvisar till sidan 1 i gårdagens protokoll. Både Smith och jag väckte frågan om förteckningen inför frågestunden och det faktum att de frågor som vi hade ingivit till kommissionsledamoten Kinnock om transporter inte var införda i transportsektionen. Vi undrade om det hade skett ett enkelt administrativt misstag eller om det hade gjorts någon politisk manöver för att undvika upprördheter från den brittiska regeringen. Den sittande ordföranden, Imbeni, sade att han skulle rapportera ärendet till kommissionen. Har presidentskapet några nyheter från kommissionen om vad som hände med dessa frågor?

Ordföranden
McMahon, frågan har tagits upp, och kommissionen beslutar vilken kommissionsledamot som skall svara på Er fråga. Det kommer i vilket fall som helst att diskuteras, och det står kommissionen fritt att besluta, vilken kommissionsledamot som skall besvara frågan.

McMahon
Fru ordförande, jag var mycket medveten om vilken kommissionsledamot det handlade om. Jag framlade transportfrågan till kommissionsledamot Kinnock som är kommissionsledamot för transporter. Någon inom denna institution - eller inom någon av de två institutionerna - beslutade att inte hänvisa frågan till kommissionsledamot Kinnock. Jag vill veta om misstaget beror på parlamentet eller kommissionens administration och jag vill veta om det är ett enkelt administrativt misstag eller en politisk manöver. Endast ordföranden kan ta reda på detta.

Ordföranden
Nej, kollega, varken det ena eller det andra. Jag kan bara upprepa vad jag precis har sagt. Frågorna kommer att läggas fram för kommissionen som kollegium, och kommissionen beslutar därefter själv, vem som skall bevara frågan. Dvs. vi, eller Ni, kan i detta fall inte besluta att Kinnock skall besvara Er fråga. Vi kommer att vidarebefordra frågan och därefter besvaras den.

Gutiérrez Díaz
Fru ordförande, om ni tillåter skulle jag vilja göra två små anmärkningar angående protokollet.
Det gäller sidan 22 i den spanska versionen och jag har kunnat konstatera att det även gäller de italienska och franska versionerna. Under debatten om BSE hade jag äran att ersätta Pery som ordförande och när van Dijk talade gav jag ordet till Plumb. I protokollet förekommer inte just detta talarbyte. Det är för mig en ära att förväxlas med Pery, men jag anser att det för protokollets exakthet krävs en korrigering.
Den andra anmärkningen, fru ordförande, gäller sidan 23 och rör vad jag förstått bara den spanska versionen. Jag har kontrollerat de italienska och franska versionerna och dessa är korrekta, men i den spanska versionen, vid början av frågestunden till rådet och kommissionen, finns inte Avgerinos namn med, och han var, enligt vad jag förstått, den som satt ordförande under detta sammanträde.
Det är två småsaker, fru ordförande, men jag tror att det för vårt arbetes skull är viktigt att vara korrekt.

Ordföranden
Tack, det kommer att korrigeras. Vad beträffar förväxlingen, torde det inte föreligga några svårigheter att korrigera även denna. Jag hörde just att i de andra versionerna, som Ni inte nämnde, uppkom inte dessa försummelser eller fel. Men i de versioner, som Ni har fört på tal, kommer detta att korrigeras.

Cornelissen
Fru ordförande, i norra Spanien hålls sedan hela två veckor ett antal utländska långtradare fast. Trots den spanska regeringens försök att finna en lösning, är situationen mycket bister på somliga platser. Däck blir uppskurna, rutor slås i sönder och två långtradare har stuckits i brand. Jag vill be vår ordförande Gil-Robles att använda sina goda kontakter med de spanska myndigheterna för att framföra parlamentets oro och ogillande över den här situationen och med eftertryck påpeka för den spanska regeringen att de är tvungna att säkerställa fri rörlighet för personer och varor.

Ordföranden
 Cornelissen, det hörde inte till protokollet. Vi behandlar nu invändningar mot protokollet. Men vi kommer att föra det vidare. Får jag be Er att för ögonblicket bara komma med Era invändningar till protokollet.

Smith
Fru ordförande, jag trodde att McMahon klarade sig fint och inte behövde min hjälp, så jag är verkligen förvånad över det svar Ni gav honom. Om det ligger till så att kommissionen själv skall avgöra vilka frågor som skall besvaras, varför ombeds vi då att rikta frågor till särskilda kommissionsledamöter? Varför är en del av frågestunden ägnad åt vissa kommissionsledamöter? Vi ställde våra frågor till Kinnock. Någon beslutade att ta bort frågorna från Kinnock och placera dem så långt ned att de inte skulle dyka upp. Vem fattade det beslutet? Vi tror att det ligger politiska krafter bakom detta och kan Ni tala om för oss vad som hände? Skumma förehavanden på linjerna, ni vet kärnindustrin är mycket medveten om detta.

Ordföranden
Jag tror att Ni har missförstått saken. Jag har redan tidigare sagt att kommissionen beslutar vilken kommissionsledamot som skall besvara frågan. Men jag sade inte att kommissionen beslutar vilken fråga som skall besvaras. Det måste vara ett missförstånd. För övrigt hör ju kommissionen vad som sägs här och nu och jag är säker på att det finns en möjlighet att McMahons fråga även kan besvaras av Kinnock. Men vi kan inte framtvinga detta. Jag kan bara vidarebefordra det hela med det uttryckliga önskemålet att Kinnock skall besvara frågan, vilket jag också kommer att göra.
(Protokollet justerades.)

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om invändningarna mot debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt (artikel 47 i arbetsordningen).
Punkt 1 - Mänskliga rättigheter:

d'Ancona
Fru ordförande, jag sluter an till er kommentar om de mänskliga rättigheterna. Jag skulle vilja fråga två saker om det. För det första har det inkommit en begäran om att byta ut vår människorättsresolution om Vanunu mot en om krigsförbrytaren Brunner. Vi ber dem som lämnade begäran att tillåta Brunner att stå som ett tillägg. Det var min första begäran och den andra är en enträgen vädjan till De gröna att dra tillbaka den nya punkt som de vill lägga till under de mänskliga rättigheterna, nämligen den om den tillfångatagna Roisín McAliskey. Varför ber jag De gröna om detta? Eftersom det pågår förhandlingar som kan störas om detta nu sätts på den brådskande föredragningslistan. För oss är resultatet det viktiga och jag ber alltså De gröna att inte sätta tillägget av den punkten på föredragningslistan i dag, utan att dra tillbaka det.

Ordföranden
 d'Ancona, den invändning som föreligger mig inlämnades av parlamentsgruppen europeiska folkpartiet, och motionsfristen har egentligen gått ut. Det innebär att jag inte kan efterkomma Er begäran - jag har förstått vad Ni önskar - om parlamentsgruppen europeiska folkpartiet inte är med på detta.

McKenna
Fru ordförande, det framlagda förslaget om att vi borde dra tillbaka denna resolution är helt galet därför att parlamentet måste debattera kränkningar av mänskliga rättigheter inom unionen och det är ganska klart att detta parlament idag har möjlighet att göra detta. Det kommer att vara för sent att göra det vid ett senare tillfälle. Det har pågått förhandlingar, det har skickats brev fram och tillbaka, men ingenting har egentligen hänt. Parlamentet skall ta upp frågor om kränkningar av mänskliga rättigheter inom unionen. Vi debatterar frågor om mänskliga rättigheter över hela världen och kan inte ignorera vad som sker i våra egna medlemsstater.

Ordföranden
Tack så mycket, McKenna.

Nötkött - Veterinärkontroll - Registrering av nötkreatur
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0037/97 av Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning (EG) om märkning av nötkött och nötköttsprodukter (KOM(96)0460 - C4-0546/96-96/0229(CNS)); -A4-0033/97 av Olsson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om: I.principerna för organisering av veterinärkontroller av produkter som förs in i gemenskapen från tredje land (KOM(96)0170 - C4-0334/96-96/0109(CNS)); II.ändring av direktiv 71/118/EEG, 72/462/EEG, 85/73/EEG, 91/67/EEG, 91/492/EEG, 91/493/EEG, 92/45/EEG och 92/118/EEG med avseende på organiseringen av veterinärkontroller av produkter som förs in i gemenskapen från tredje land; -A4-0022/97 av Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (EG) om upprättande av ett system för identifikation och registrering av nötkreatur (KOM(96)0460 - C40545/96-96/0228(CNS)).
Papayannakis
Fru ordförande, kära kollegor, igår hade vi en omfattande diskussion om undersökningskommitténs resultat angående BSE, det Förenade kungarikets, ministerrådets och kommissionens ansvar. Ingen har underskattat krisens storlek, i synnerhet inte förtroendekrisen för medborgarna inför Europeiska unionens funktion och för konsumenterna inför nötkreatursuppfödningen och dess produkter. Denna kris är enorm. Den märks på marknaden, på konsumtionsnedgången, och på priserna, på hoten mot sysselsättningen och mot jordbrukets överlevnad. Idag diskuterade vi ett av de första försöken att ge svar på denna förtroendekris från Europeiska unionens sida: ett förslag till förordning rörande märkningen av nötkött och produkter baserade på nötkött. Omfattningen av ingripandet och organisationen av de grundvalar som denna förordning förutsätter, liksom också den förordning som är sammanbunden med den som avser godkännandet och registreringen av djur, ger oss ett mått på allvaret av den kris som BSE har framkallat. Ändå kommer det att behövas andra ingripanden och regleringar för att återupprätta medborgarens-konsumentens förtroende. Det kommer att bli en mycket svår fråga p.g.a. att detta förtroende oavbrutet har fått utstå prövningar från teknisk utveckling och strävan efter vinst. Det ena tillåter och det andra kräver nya produkter eller modifiering av traditionella produkter, medan konsumenten har en allt mindre möjlighet att känna till vad han eller hon till slut äter eller dricker. Det verkliga återupprättandet av förtroendet kommer att ske när en övertygande politik för utrotning av BSE på produktionsnivå kommer till stånd. Förordningen som vi diskuterade här ingriper bara på handelsnivå och försöker att ge konsumenten en bättre och nyttigare information beträffande ursprunget och produktionsförhållandena för köttet och produkterna, och hoppas att på detta sätt kunna bidra till en lugnare marknad. Men denna förordning har upprättats i en situation av brådskande behov, och på grund av detta innehåller den luckor och brister som vi försöker att reparera med de direktiv som vi föreslår. Förordningen förutser att i fortsättningen kommer köttet och nötköttprodukterna att kunna distribueras på marknaden med en etikett som innehåller information beträffande ursprunget. För att detta skall ske, måste förordningen se till att det i förväg existerar ett godkännande och en registrering av djur genom ett datasystem och fortsättningsvis att märkning tillämpas. Problemen med förordningen är följande: för det första, märkningssystemet som föreslås är i princip frivilligt. Om vi accepterar denna reglering, kommer det att leda oss till en utformning av två marknader: den ena med märkta produkter, som kommer att inge ett större förtroende och som kommer att ha högre priser och den andra med omärkta produkter, t.o.m. tvetydiga, med en lägre efterfrågan och med lägre priser. Denna lösning verkar enkel och kan ha en direkt tillämpning, men den gagnar ingen. Den lugnar konsumenterna på ett konstgjort sätt, samtidigt som den inte garanterar att det efter kort tid inte kommer att finnas både de sämst informerade och de fattigaste som kommer att göras uppmärksamma på informationen och att det i teorin kan leda till större faror men till billigare produkter. Jag anser, trots att återställandet alltid är provisoriskt, att lösningen med obligatorisk märkning av alla varor från nötuppfödning, inklusive de industriellt bearbetade är bättre. Denna lösning har naturligtvis negativa aspekter, ett enormt mått av styrda ingripanden, administrativa ingripanden för regleringar och kontroller till höga kostnader. Men det stämmer bättre överens med omfattningen av förtroendekrisen som vi står inför. Det andra problemet är: den planerade märkningen av kött och köttprodukter. Er föredragande insisterar på att alla produkter som kommer från nötkreatursuppfödning, inklusive de industriellt bearbetade måste genomgå märkning. Det tredje problemet är: de uppgifter som förslaget till förordning planerar att uppge på märkningsetiketterna är otillräckliga. Med konkreta ändringsförslag föreslås det att de skall innehålla information angående uppfödnings- och avelsförhållanden för nötboskap från vilka de produkter som vi diskuterar härstammar samt annan nyttig information. Slutligen föreslår er föredragande stöd till föreskrifterna rörande kontroller av tillämpningen av systemet och sanktioner mot lagbrytare. Det är en fråga som Europeiska kommissionen generellt har tendens att undervärdera. Denna kris angående BSE borde ha övertygat den om att ändra uppfattning i frågan. Allt detta har i alla händelser ett relativt värde och, jag upprepar, avser det sista stadiet på denna bana som börjar med produktionen och slutar med konsumtionen. Låt oss alla hoppas att kommande förslag från kommissionen och från rådet kommer att vara ingripanden som når roten till det onda, själva modellen för produktionen och dess behov av en reglering med nya kriterier som blir följden av en hållbar utveckling och behovet av konsumentskydd och allmän hälsovård. Om ni tillåter ännu ett ord, fru ordförande, igår uppgav herr Santer att han var för en obligatorisk märkning. Jag förmodar att detta betyder att kommissionen accepterar alla de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd lägger fram. I enlighet med svaret som kommissionen har gett oss kommer vi att avge ett omdöme även gällande vårt fortsatta stöd till utskottets förslag. Tack så mycket.

Olsson
Fru ordförande! Låt mig först gratulera Papayannakis till ett gott arbete. Det är viktigt att vi i dagens läge försöker återskapa ett förtroende för livsmedel bland konsumenterna. I gamla tider var livsmedel något som producerades och konsumerades lokalt. Då visste människor varifrån livsmedlen kom, hur de hade producerats, hur man beredde dem och vad de hade för konsekvenser. Det var också så att om det fanns smittämnen eller andra problem blev man ofta i den egna regionen mer tålig mot just dessa problem. I dag har vi inte längre en lokal marknad för livsmedel. Vi har inte heller längre en nationell marknad för livsmedel. I dag har vi en europeisk och även bitvis en global marknad när det gäller livsmedel.
Det är bra att vi har ett fritt flöde av varor och tjänster inom Europeiska unionen, och jag ser också positivt på strävan mot en ökad världshandel. Det är dock inte bra om detta fria flöde skulle leda till en ytterligare spridning av smittämnen och sjukdomar, sjukdomar som kan drabba husdjur eller människor. Det är därför som det är så viktigt att hålla reda på vad vi äter, att informera konsumenten varifrån livsmedlen kommer och hur de har producerats.
När det gäller betänkandet av Papayannakis är det två huvudfrågor som vi måste ta ställning till: den ena är om märkningssystemet skall vara frivilligt eller obligatoriskt, den andra är om det bara skall gälla nötkött i hela bitar eller om det också skall gälla nötköttsprodukter. Jag är fullt medveten om att obligatorium har sina svårigheter. Jag tror emellertid att det vore en felaktig signal om parlamentet kunde acceptera ett frivilligt system. Från min partigrupp vill jag säga att vi är för ett obligatoriskt märkningssystem. Jag är också fullt medveten om att bearbetade produkter kan vara svåra att märka; det blir ju så att säga ibland en allt längre gående utspädning av produkterna. I sådana fall kan man finna hinder för en märkning av de bearbetade produkterna. Jag tror dock att vi måste - och det måste kommissionen hjälpa till med - finna de praktiska möjligheterna att göra en avgränsning så att den obligatoriska märkningen i princip också skall gälla bearbetade köttprodukter.
Därmed, fru ordförande, vill jag gå över till mitt eget betänkande som egentligen gäller samma sak, nämligen säkerheten kring livsmedel, men med koncentration på livsmedel som förs in från tredje land. I detta sammanhang vill jag börja med att framföra ett stort tack till Kindermann och jordbruksutskottet för deras mycket värdefulla synpunkter som rör en hel del detaljer som vi i miljöutskottet inte hade fullständig tillgång till. Jag vill också tacka budgetutskottet som i form av en skrivelse har yttrat sig om detta betänkande.
Förslaget handlar om att man skall harmonisera reglerna för veterinärkontroller av alla produkter av animaliskt ursprung som förs in till Europeiska unionen, och att varje sändning skall undergå en veterinärkontroll på en godkänd veterinärkontrollstation. I samband med detta skall en databas kallad ANIMO användas för kommunikationen mellan de olika stationerna. Jag har sett positivt på detta förslag och tillstyrker det i alla väsentliga delar. Det innebär en del förenklingar som är värdefulla. Men ett gemensamt system innebär också att vi måste öka strävan efter att begränsa importbedrägeri.
Det finns en synpunkt som jag har ett särskilt intresse av att tillföra; det kanske är av speciellt svenskt eller nordiskt intresse, men inte desto mindre viktigt. I direktivets artikel 2 berörs också vissa växtprodukter. Det gäller i detta fall hö och halm som skall granskas för att de kan innehålla smitta med mul- och klövsjuka. I dag har vi andra problem också. Bland annat gäller det införsel av sojamjöl som ofta kan innehålla salmonella. Detta är ett stort bekymmer, inte minst för oss som har kommit långt när det gäller friheten från salmonella, t.ex. Sverige och Finland. Det finns också en passus som säger att man skall ta hänsyn till länder som har speciella krav. Detta spelar roll också för denna fråga och det är värdefullt att något sådant ingår.
Jag har ett ändringsförslag när det gäller straffavgiften. Det rör egentligen bara en detalj. Vi vill i enlighet med det svenska rättssystemet att det slutliga bestämmandet av en straffavgift inte skall vara administrativt, utan att det skall ske via domstol. Dessutom föreslår vi faktiskt - det är litet konstigt - en uppskjutning av införandet till den 1 januari 1998 på grund av att datasystemet inte har tagits i bruk. Därför kan införandet inte ske enligt kommissionens förslag den 1 januari 1997 - ett datum som ju redan har passerats.
Fru ordförande! Detta är ungefär vad jag har att anföra i denna fråga. Vi har från miljöutskottets sida tillstyrkt både förändringarna från jordbruksutskottet och dess föredragande Kindermann samt från budgetutskottet, och jag tror att det går att besluta om detta betänkande i ganska stor enighet.

Mayer
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är nödvändigt att dra konsekvenser av BSE-händelserna, vilket väl blev extra påtagligt under gårdagen. Helt konkret och med blicken på framtiden måste märkningen av nötkreatur och etiketteringen av nötkött förbättras.
Konsumentens förtroende för nötkött har förstörts i grundvalarna. Orsakerna är mångfaldiga. Bland annat är det anmärkningsvärt att kött huvudsakligen säljs som anonym massprodukt, där konsumenten egentligen vet mycket lite om dess härkomst, ja får veta så gott som ingenting. Detta måste ändras.
Som förutsättning för alla förbättringar inom detta område behöver vi naturligtvis för det första en transparent produktion, men även transparent marknadsföring. Kommissionen - och detta vill jag betona - har reagerat och lade i höstas fram en proposition till förordning för märkning och registrering av nötkreatur. Men det nödvändiga konsumentskyddet förutsätter emellertid en likartad och balanserad märkning och etikettering av nötkött. I slutändan kan bara dessa båda beståndsdelar av en kvalitetssäkring bygga upp konsumentens förtroende på nytt. Det hjälper föga att beklaga att den hittillsvarande riktlinjen har omsatts i för liten grad - trots allt finns det ju en riktlinje. Vi måste med förordningen komma snabbare i mål och till sist även omsätta denna förordning som underlag i alla medlemsstater.
Nu har ett system för märkning och registrering av nötkreatur byggts upp på de fyra beståndsdelarna öronmärkning - närmare bestämt i båda öron -, databanker - mycket viktigt -, nötkreaturpass och bokföringssystem i företaget. Dessa beståndsdelar blir obligatoriska, vilket de skall och måste bli.
Rådet beslutar på underlag av betänkandet - vilket jag även vill hänvisa till -, om ett elektroniskt märkningssystem kan införas efter en testperiod. För närvarande pågår denna testfas, " IDEA-programmet" , med ungefär en miljon djur.
Det råder över huvud taget inget tvivel om att dagens möjligheter till bevisföring över nötkreaturens ursprung är bristfälliga. Två principer måste man ta hänsyn till: För det första måste det gå att omsätta propositionerna. Vi får inte lättfärdigt sätta åtgärderna för dessa tre områden på spel. Systemet måste fungera. Framför allt gäller detta för kontakten mellan producent och databank. För det andra är det absolut nödvändigt att återvinna konsumentens förtroende, vilket är målet med en så liten byråkratisk belastning som möjligt för producenterna och vilket Europaparlamentet i det förflutna gång på annan speciellt har krävt. Detta mål får man inte förlora ur sikte.
Detta återvinnande av förbrukarens förtroende ställer krav. Jordbruket är också redo att uppfylla dessa krav. Ändå tror jag att vi i ännu högre grad måste förstärka medlemsstaternas ansvar i att omsätta denna reglering och att vi därigenom bör tillstå en viss frihet framför allt vid införandet av databanker och nötkreaturpass.
Förutsättningarna för att införa databanker skiljer sig mycket åt. De fungerar delvis. I vissa länder torde dock införandet ta lite tid i anspråk. Därför borde, mina damer och herrar, en utgångspunkt för våra överläggningar vara att vi verkligen garanterar en absolut tillförlitlig dataregistrering. Men där detta redan har skett skall vi inte kräva mer än nödvändigt, dvs. faktiskt heller ingen eventuell dubbelregistrering.
En mycket avgörande punkt - och här kan man väl se den springande punkten, kommissionsledamot - beträffande åtgärdernas trovärdighet har att göra med införseln från tredje land. Olsson hänvisade ju speciellt till detta. För att garantera en vederbörlig märkning vid denna import från tredje land, måste de införda djuren märkas officiellt redan vid gränsen. De motsvarande uppgifterna måste därefter omedelbart komma in i dataregistret, och ett djurpass utfärdas direkt på detta. Jag tycker inte att kommissionens föreställningar om detta ärende är tillräckliga.
Här krävs det ett trovärdigt system. Vi kan inte tillåta oss att vara mindre stränga vid införseln från icke medlemsländer än med de djur som föds hos oss här i unionen. Mina damer och herrar, detta anser jag vara mycket viktigt! Till saken hör också att den frist på 30 dagar som för närvarande gäller för märkning är vettig och att vi bör behålla denna.
Men nu, mina damer och herrar, sägs det ju även att rättsunderlaget för artikel 100a skall föreskrivas vid etiketteringen. Och om nu rättsunderlag 100a skall föreskrivas vid etiketteringen, skall väl detta även gälla vid märkning av djur. Enligt utsagor från kommissionen vid gårdagens debatt om BSE skall ju medbestämmanderegleringen även utvidgas till dessa områden, och om det nu trots de deltagandes goda vilja uppstår en minimal eller bara oväsentlig tidsfördröjning, skall också speciellt till denna punkt " märkning av nötkreatur" 100a gälla som rättsunderlag.
Jag väcker härmed motion om att en omröstning skall företas om detta ämne och hänvisar till att detta även vid en liten tidsförskjutning så att säga formellt betyder att ämnet tillbakavisas till utskottet. Men jag tycker att med lite god vilja kan detta ämne behandlas här med liten tidsåtgång.
(Applåder)

Kindermann
Fru ordförande, kära kollegor! En proposition som i dag föreligger från kommissionen har som mål att fastställa gemensamma regler för kontrollen av djurprodukter från tredje land. Förverkligandet av den inre marknaden och det därmed förknippade avskaffandet av gränskontroller gör det nödvändigt att harmonisera införselvillkoren som förutsättning för att upphäva det bilaterala avtalet. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - i vars namn jag har författat yttrandet - välkomnar kommissionens proposition. Den förenklar de hittillsvarande bestämmelserna och anpassar den efter de nya realiteterna. I vissa områden eftersträvar den strängare regleringar för att garantera hälsoskyddet. Bortfallet av den hittills oberoende genomförda identitetskontrollen är acceptabel, eftersom den ju skall äga rum inom ramen för en framtida besiktning.
Bortsett från den felaktiga och delvis vilseledande översättningen till tyska, innehåller propositionen några oklara formuleringar, som vi försöker undanröja med våra ändringsförslag. Vi hoppas att kommissionen kommer att godkänna dessa föreslagna ändringar.
Dessutom appellerar vi till kommissionen att ännu en gång tänka över sin position till det valda rättsunderlaget. Kommissionen anger själv i sin proposition att den gemensamma regleringen av veterinärkontroller är förpliktad till målet att förverkliga den inre marknaden och att harmonisera hälsoskyddet. Just med bakgrund till den aktuella BSE-debatten i parlamentet och hos medborgarna ute på gatan, och kommissionens korrekta beslut att undandra jordbruksdirektionen ansvaret för veterinärkontroller borde egentligen ha lett till att kommissionen kom till den uppfattningen att övervakningen av djurprodukter inte har så mycket att göra med frågor rörande förordningen för marknaden för jordbruksprodukter utan snarare med frågor rörande hälso- och konsumentskydd.
Därför är artikel 100a i kombination med artikel 129a det enda lämpliga rättsunderlaget för parlamentet, vilket även följer av de kunskaper och erfarenheter som vunnits under de senaste veckorna och månaderna. Därvid tänker jag också speciellt på Mayers redogörelser, vilka jag understödjer till hundra procent, nämligen att vi bör utvidga dessa även på de båda andra betänkanden som framfördes i dag.

McCartin
Fru ordförande, igår uttryckte vi vår oro för europeiska konsumenter utanför unionen när det generellt gäller frågan om nötkött. Idag vidtar vi lämpliga åtgärder för att hantera en del av denna oro. Jag välkomnar Europeiska kommissionens nya envishet och aktivitet inom detta område. Jag avvisar kritiken om att detta förslag skulle innebära onödiga administrationskostnader för jordbrukarna. Det är absolut nödvändigt att detta görs för att konsolidera de marknader som de europeiska jordbrukarna har för sina köttprodukter. Det är också nödvändigt att övertyga de människor i tredje världen som köper våra produkter. Vi producerar en miljon ton nötkött i Europeiska unionen som skall säljas till tredje land. Det är allmänt känt att konsumenterna utanför Europeiska unionen i ökad grad blir medvetna om hälso- och säkerhetsaspekter när det gäller de produkter som de köper av oss.
Så dessa åtgärder är viktiga av alla dessa skäl. Jag måste få ge uttryck för budgetkontrollutskottets oro över kostnadssektorn. Vi har kanske 70 miljoner nötkreatur i Europeiska unionen. Vi spenderar årligen 60 miljarder ecu. Runt 70 % av detta betalas ut som individuella premier. Det är därför ytterst viktigt att vi ur bokföringssynpunkt vet exakt var dessa djur befinner sig och hur man korrekt beräknar hur stora summor som krävs och hur mycket som har spenderats.
Budgetkontrollutskottet undrar också varför denna förordning inte omfattar får och getter. Vi spenderar närmare ytterligare 2 miljarder ecu inom detta speciella område. Vi trodde, att eftersom får och getter omfattades av det ursprungliga direktiv 102, borde de ha omfattats även av denna förordning. På budgetkontrollutskottets vägnar vill jag uppmana kommissionen att ta fram en lag så att vi får ytterligare garantier när det gäller hur pengarna skall spenderas.

Papayannakis
Fru ordförande, i princip är jag rent allmänt överens med Mayers rapport. Det är, för övrigt, nödvändigt att allt det sker som anges i förordningen och i ändringsförslagen som skall förbättra den, för att det skall finnas en märkning av köttet. Om vi inte har ett godkännande och en registrering av nötboskapen, kan vi inte bestämma om en märkning av köttet och av andra produkter som kommer ifrån nötkreatursuppfödningen.
Fru ordförande, jag vill emellertid påpeka omfattningen av de ansträngningar som krävs för registreringen i databanker och för uppföljningen av rörelserna för de 95 miljoner djur som utgör nötkreatursbesättningen i Europeiska unionen. Det handlar om något som skulle ha varit otänkbart för några år sedan och som idag är nödvändigt och till en enorm kostnad. Priset för gemenskapsorganens vanvett, för att inte använda andra ord. Det är priset som vi skall betala för vinsten som andra drog nytta av med den inställning som varade under hela BSE-krisen.
Men det finns ett problem, fru ordförande. Flera stater är nästan klara att sätta igång med detta system, medan andra medlemsstater är mycket lite förberedda eller helt oförberedda. Om vi inte vill öppna dörrarna för parallella ekonomiska metoder, för smuggling och för andra saker som slutligen skulle ställa sig mot folkhälsan, tror jag att ändringsförslaget som vi har röstat fram i utskottet måste antas. I detta begär vi, i grund och botten, av Europeiska kommissionen, att de inrättar och finansierar ett specialprogram för harmoniseringen av lagstiftningen i alla medlemsstaterna och tillgången till nödvändiga elektroniska strukturer och andra infrastrukturer, så att systemet för registrering och godkännande kan tillämpas så snabbt som möjligt, inom hela Europeiska unionen.

Fantuzzi
Fru ordförande! De förslag som vi diskuterar idag är mycket viktiga. Jag ser en stark koppling mellan det som diskuteras idag, Mayers betänkande, och det som diskuterades igår i samband med BSE-krisen. Jag tror att det är mycket viktigt att vi får ett system för identifiering och registrering av nötboskap som är effektivt, rättsenligt och säkert. Samtidigt stödjer jag starkt idéerna om märkning av nötkött som, vilket har framhållits inom Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling, måste vara obligatorisk och inte frivillig. Enligt mitt förmenande är detta mycket viktiga signaler till konsumenterna, som för närvarande upplever en förtroendekris i förhållande till nötkött och alla animalieprodukter, en kris som uppstått på grund av uppfödningsmetoder, på grund av de problem som med jämna mellanrum påtalas när det gäller djurtransporter och svårigheterna att känna till ursprunget för de produkter som, förädlade, hamnar i våra matsalar.
Till alla dessa svårigheter, som är svårigheter av kronisk och strukturell art, och som lett till en nedgång för den europeiska marknaden för nötkött, kommer så BSE-affären, som har ytterligare komplicerat bilden. Jag tror med andra ord att systemet med pass för djuren, databanker, ursprungsmärkning, register som förs hos alla uppfödare och som, enligt den allmänna uppfattningen i vår grupp, måste vara absolut tvingande - utan undantag ens för övergångsperioder, vilka i själva verket skulle göra bestämmelserna frivilliga - är faktorer som är mycket viktiga, såväl av hälsoskäl och för att underlätta veterinärbesiktningar, som för att undvika bedrägerier vad gäller det stöd som kommer att utbetalas till producenterna av nötkött i enlighet med den gemensamma jordbrukspolitiken.
Jag tror, herr kommissionsledamot, att det är nödvändigt att snabbt komma fram till riktlinjer för reformering av den gemensamma marknaden för nötkött, för detta är en fråga som varit uppe åtskilliga gånger och jag anser att våra respektive länder och framför allt producenterna inom den Europeiska unionen har rätt att kräva att vi snabbt går från ord till handling.

Schnellhardt
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I samband med BSE-problematiken och den därmed sammanhängande förtroendekrisen av konsumenterna är de tre propositionerna för registrering av nötkreatur och för märkning av nötkött, såväl som Olssons betänkande av största betydelse. Det måste helt enkelt gå att vinna tillbaka konsumenternas förtroende. Ett avgörande bidrag till detta är möjligheten att kunna bevisa ursprunget för nötkreatur och nötkött.
Kommissionens ansats att vid registreringen av nötkreatur föreskriva ett obligatoriskt införande såväl som en databank och ett system med djurpass är korrekt. Vi bör inte bli osäkra över förmenta tekniska svårigheter. De erfarenheter som några medlemsstater gjort med databanker visar att mycket är möjligt. Men det är klart att riktlinjen från 1992 inte har omsatts på ett tillfredsställande sätt, och den var kanske inte heller lätt att omsätta på ett tillfredsställande sätt. Spekulationerna över ursprunget för enstaka djur håller i sig.
Vi bör vara på det klara över att det egentliga arbetet med att omsätta den nya förordningen ännu ligger framför oss. Därför måste det i praktiken kunna garanteras att utbytet mellan databanker i medlemsstaterna också fungerar. Vad hjälper det en fransk bonde, om han hos ett nötkreatur från Spanien inte helt klart vet varifrån det härstammar, om informationen över nötkreaturen bara är tillgänglig i den spanska databanken och han inte har åtkomst till denna eller vice versa?
För mig är det dock obegripligt varför kommissionen vill föreskriva en märkning av djur från tredje land först fjorton dagar efter införseln. Det är just under denna tid som bedrägerier är möjliga. Jag understödjer med eftertryck agrarutskottets ändringsförslag att här vidta en direkt märkning, precis som det står att läsa i Mayers betänkande.
Men hela systemet hjälper bara på så sätt lite grann, om konsumenten även kan underrättas om ursprungsintyget. Därför behöver vi en märkning av nötkött ända fram till affärsdisken. Vi här i parlamentet är överens om att ett frivilligt system, som kommissionen har föreslagit, är fel väg att vinna tillbaka konsumentens förtroende. Enligt min åsikt hjälper det inte att hänvisa till marknadskrafterna, vilka skall leda till ett etiketteringssystem. Så länge det inte finns någon heltäckande etikettering i Europa inom dessa områden, kvarstår konsumentens misstro. Bara ett obligatoriskt märkningssystem kan råda bot på detta. Kommissionens utsaga i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd var följande: Om märkningen vore frivillig, kunde även köttprodukterna och övriga produkter - t ex gelatin - som ingår - underkastas denna riktlinje. Detta har som följd att mycket märkning kommer att ske, det kommer att ta lång tid och mycket kommer att döljas. Ni visar här upp ett taskspeleri.
Enligt dessa propositioner måste åtta uppgifter om nötkreaturen, ur vilken gelatin har utvunnits, stå på t ex krämburken: Slaktdatum, kön, uppskjutningsförfarande för att bara nämna några. Detta är orealistiskt, och vi borde hålla fingrarna borta från detta. Jag förstår naturligtvis motiven för de personer som även här förordar en vittgående och obligatorisk reglering. Vi måste faktiskt visa på nya vägar efter BSE och måste bevisa att vi vill få till stånd en ny start. Det är dock osäkert om detta är möjligt att åstadkomma med krav som knappast skulle fungera i praktiken. Jag kan bara varna för att inlåta sig på något sådant. Med all förståelse för motiven: Vi måste fråga oss om vi inte förstör ännu mer förtroende när det kommer fram att det inte är möjligt med en sådan märkning, och att man på grund av den därigenom bestående skyldigheten att ta itu med saken gör något som kanske är oförståeligt, kanske till och med fel - för dessa förutsättningar är givna. Vad händer om sådana fall inträffar? Hur skall vi då återvinna konsumentens förtroende? Jag tycker att man bara skall märka det som även är möjligt att kontrollera. Helt klart skall inget medlemsland förhindras att vidta egna regleringar i dessa ärenden, men vi bör inte genomföra dessa på europeisk nivå.
Men kommissionsledamot - och jag ber Er uttryckligen om detta - vad som inte kan avslås är våra krav på en behandling av betänkandena enligt artikel 108. Efter gårdagens bidrag av Santer tror jag att det kommer att falla Er lätt att bifalla till detta. I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd bifölls propositionen till 100 %. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har gett sitt samtycke till att det är korrekt att förhandla om detta. Då är vi på rätt väg.

Santini
Fru ordförande! Jag skulle vilja understryka hur klokt det har varit att lägga denna debatt dagen efter debatten om BSE, men även att ha kopplat samman dessa tre betänkanden, som i själva verket kompletterar varandra, nästan som tre ringar i samma kedja, en kedja som kommer att leda till viktiga resultat. Den kommer att leda till nya garantier för konsumenterna och även till nya regler för tillverkarna, trots ett ännu så länge alltför sällsynt engagemang från tredje parts sida, viktig även i det här sammanhanget. Jag talar om grossister och detaljhandlare som under själva marknadsföringen i själva verket utgör viktiga knutpunkter och som också måste bli medvetna om sitt ansvar, framför allt vad gäller märkningen.
Jag skulle vilja uppehålla mig ett ögonblick vid jordbrukssektorn och de problem som dessa nyheter kan komma att skapa där. Hittills har, med det gammal systemet för öronmärkning och registrering, mer eller mindre alla jordbrukare - även de minsta - klarat sig bra. Men man kan inte förneka att de nya reglerna kommer att introducera faktorer som hittills varit tämligen främmande för jordbruken, till att börjat med datorerna, som kräver en annorlunda yrkeskunskap och eventuellt att nya personer anställs inom branschen. Det är uppenbart att allt detta kommer att resultera i finansiella påfrestningar och nya krav på kunskaper, även om det naturligtvis också kommer att innebära en ökad kompetens. Jag är med andra ord för innovationer, men innan man skänker en bil till någon bör man ta reda på om vederbörande har körkort, annars kör han eller hon i diket.
Här är mitt förslag: en gradvis genomförd reform, framför allt när det gäller introduktionen av databankerna, vilkas tillförlitlighet kräver att de ständigt uppdateras av ett stort antal producenter. Jag tycker det verkar rimligt med ett " buffertår" efter den 31 december 1997. Jag tänker framför allt på de mindre företagen, bergsjordbruken, där alla dessa nyheter - med den begränsade befolkning som finns i de områdena - skulle kunna leda till förskräckelse och förvirring.
När databanken väl är komplett kan man börja fundera på pass, ett verkligen intressant och ambitiöst projekt för att följa nötboskapens förflyttningar, uppväxt, hela djurets liv, fram till det avslutande dokumentet som vi kan ange i märkningen, slutpunkten i ett dokumentationssystem som hela tiden måste vara baserat på klarhet och på uppgifternas fullständighet för att man skall kunna garantera produktens kvalitet, dvs. egenskaper, tydligt ursprung, förädlingsmetoder och eventuella veterinärbesiktningar.
Detta gäller framför allt de förädlade köttprodukterna. Jag tänker, med viss oro, på de berömda hamburgarna , så älskade av ungdomarna som lyssnar på oss, och för vilka dessa etiketter är viktigare än för resten av de förädlade produkterna, hamburgare för vilka många gånger information om ursprung, innehåll och, framför allt, kvalitet, ännu är en utopi.

Watson
Herr ordförande, jag företräder Somerset i North Devon som är hjärtat i boskapsnäringen i Förenade kungariket och det vi inte vet om nötkött och nötprodukter är inte värt att veta. Vi har drabbats hårt av den senaste förtroendekrisen inom detta område. Det är därför jag välkomnar dessa förordningar från kommissionen och särskilt Papayannakis förslag till ändringar därför att jag känner att de är väsentliga när det gäller att återställa allmänhetens förtroende för hela köttindustrin.
Min grupp förespråkar ett obligatoriskt märkningssystem. Vi tror att även om det geografiska ursprunget är viktigt är det definitivt inte en avgörande eller slutgiltig faktor. Vad vi vill se är den typ av åtgärder som efterfrågas i Papayannakis ändringsförslag nr 4 om ministandarder. Vi vill ha en märkning som även omfattar genetiska ingenjörstekniker och utnyttjande av stimulantia i köttproduktionen men här föredrar vi Taminos ändringsförslag nr 29 framför dem som har lagts fram av föredraganden.
Jag tror att det till och med är viktigare att märka bearbetade produkter som innehåller kött och köttprodukter än att märka själva köttet även om detta är svårt. Detta är ett område där allmänhetens förtroende verkligen har nått botten. Det är viktigt att allmänheten är exakt medveten om vad som finns i de livsmedel de köper, f.ö. något som liberalerna har eftersträvat i Europaparlamentet. Jag tror också att strängare märkningsregler skulle vara jordbrukarna till hjälp. Jordbrukarna har tappat kontrollen över sin verksamhet. De har tappat kontrollen över verksamheten uppströms där livsmedelstillverkarna har sina intressen och nedströms till de stora livsmedelskedjorna. Sådana krav som kan bidra till att öka allmänhetens förtroende skulle också hjälpa jordbrukarna att återvinna kontrollen över denna viktiga industri. Därför stöder liberalerna i denna kammare iden om djurpass.
Jag skulle vilja sammanfatta mig genom att påstå att vi inom kort kommer att behöva skaffa oss en mycket mer omfattande överblick av kraven på märkning av livsmedel i Europeiska unionen. Vi har en massa förordningar som behöver sammanfattas i ett enda dokument.

Tamino
Fru ordförande! Jag tror, vilket också debatten har visat, att hela Europaparlamentet inser betydelsen av dessa tre sammanhängande direktiv och den gemensamma debatten om dem. För det första därför att det inte skulle vara meningsfullt att ha en märkning, som vi vill skall vara obligatorisk, om vi inte har ett säkert system för identifiering av de olika djuren, vilket leder till kravet på öronmärkning, databanker, djurpass, register över jordbruken och, i framtiden, även en eventuell elektronisk märkning. Samtliga dessa faktorer utgör den nödvändiga förutsättningen, som måste bli en realitet snabbast möjligt, för att man skall kunna nå resultat.
Målet är att kunna garantera medborgarna och konsumenterna en tillförlitlig kontroll, dvs. en märkning som vi anser måste vara obligatorisk vad gäller nötboskap och, i framtiden, även andra typer av köttprodukter. Märkningen skall, förutom obligatorisk, även vara i överensstämmelse med de anvisningar som redan antagits av miljöutskottet, i enlighet med ändringsförslag som presenterats bland annat av de Gröna.
Naturligtvis anser vi att man borde ha vidtagit dessa åtgärder redan tidigare och att man inte borde ha behövt invänta dramatiken kring BSE för att nå fram till dessa resultat. Men idag, när vi nu har nått så här långt, bör vi sträva efter att på kort tid uppnå det som kommissionens ordförande Santer pekade på igår i denna kammare. Vi förväntar oss med andra ord från kommissionen att man idag tydligt säger ifrån att märkningen skall vara obligatorisk och att man följaktligen inte motsätter sig de ändringsförslag i frågan som presenterats. Vi förväntar oss även en märkning som är tydlig, varför jag hoppas att det till exempel inte kommer att förekomma invändningar mot att redovisa organismer som ändrats genetiskt. Detta skulle även utgöra en förutsättning för att alltid på etiketterna till livsmedelsprodukter ange om där ingår produkter som är genmanipulerade.
Den rättsliga basen, enligt betänkanden från Papayannakis och Olsson, skall vara artikel 100A och vi förväntar oss att kommissionsledamot Fischler meddelar oss detta direkt; inget annat krävs, bara kommissionen godkänner det. GD XXIV måste organiseras om på ett sådant sätt att tyngdpunkten tydligare läggs vid skyddet av konsumenternas hälsa, men så att man samtidigt ser till att nyssnämnda GD får den personal och de resurser som krävs. Vi förväntar oss, slutligen, en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken där miljöoch hälsoproblem blir viktigare än frågan om produktionens effektivitet.

Vandemeulebroucke
Fru ordförande, kära kollegor, boskapsskötseln är hårt pressad och det beror inte endast på galna ko-sjukan utan på mycket mer. Den 20 februari är det precis två år sedan en veterinärkontrollant skoningslöst mördades i Flandern och mordet tillskrevs den vittförgrenade hormonmaffian. Det olagliga användandet av tillväxthormoner i nötaveln är ett fortsatt mycket allvarligt problem. Därför är identifikation och märkning av nötkött viktiga initiativ. De kompletterar också varandra. Varje gång man börjar med identifikation och registrering, så är märkning en logisk följd av detta. Bara några överväganden.
I Mayer-betänkandet föreslås i ändringsförslag 19 från jordbrukskommissionen att producenterna skall få ett antal extra öronmärken och pass så att de själva kan ersätta sina förlorade öronmärken och fylla i dem så att de blir läsbara. Enligt min mening är det ytterst farligt då det kan leda till en mängd bedrägerier. I till exempel mitt land har vi en mycket bra identifikationsföreskrift. Ändå finns det opålitliga boskapsägare som mycket regelbundet använder sig av falska öronmärken och hos hormonmaffian är det ett allmänt känt system. Att utan vidare dela ut extra tomma eller blanka öronmärken eller pass är egentligen ett regelrätt uppmaning till bluff och bedrägeri.
Övervägande nummer två: man vill ha ett frivilligt märkningssystem. Jag delar Papayannakis oro att ett sådant system leder till en tudelad marknad som är asocial. Det leder ju till en dyr marknad för märkta produkter och å andra sidan till en billig marknad med omärkta produkter och så kan vi inte ha det. Därför är enbart en allmän obligatorisk märkning godtagbar.
Slutligen också följande: det finns ett antal företag som har infört elektronisk identifikation av nötkreatur. Det vill säga en elektronisk igenkänning av chips som opererats in i kreaturen. Därigenom registreras förflyttningar automatiskt och det är inte enbart av nytta för uppfödarna, utan också för slakteriernas räkningssystem och till och med för de centrala databankerna. Min fråga till kommissionen är nu: har Schleicher redan studerat det här systemet? Jag skulle bra gärna vilja ha ett svar på om det är genomförbart och vad det skulle kosta.

Belleré
Fru ordförande! Kommissionsledamot Fischler! Papayannakis betänkande om ursprungsmärkning av nötkött förtjänar ett positivt bemötande, framför allt när det gäller kravet att märkningen måste vara obligatorisk för att kunna ge exakt information till konsumenten om köttet eller de produkter som framställts på basis av nötkött.
Om detta hade gjorts tidigare, hade vi utan tvekan nu haft ett bättre skydd mot riskerna för en epidemi av BSE. Idag är denna märkning frivillig, varför kammaren genom att godkänna betänkandet avvisar kommissionens förslag att märkningen skall vara frivillig.
Det kommer att krävas sunt förnuft och mod: antingen försöker man återvinna konsumenternas förtroende eller så försöker man gå vissa uppfödares ärenden som fiskar i grumligt vatten och inte vill offentliggöra det som borde ingå i märkningen: ursprung, behandling, förfallodag och tillsatser som använts i den marknadsförda produkten. Jag stödjer det som talaren sagt om att även den som importerar kött eller köttprodukter från tredje land borde märka sina produkter.
Alleanza Nazionale är positivt till en märkning av nötkött och produkter framställda av nötkött, väl medvetna om att vissa av de metoder som kommer att tillämpas för kontroll av djuren riskerar att medföra inte obetydliga operativa komplikationer och kräva stora organisatoriska och ekonomiska ansträngningar.
Jag sade i ett av mina tidigare anföranden som rörde BSE: dura lex, sed lex . Idag säger jag att man inte både kan ha kakan och äta den, man måste med andra ord diskutera inte bara i termer av förebyggande, dvs märkning och registrering av boskapen och datoriserade register, utan även i termer av den yttersta öppenhet när produkten sprids. Med andra ord: ja, till märkning av kött och köttprodukter: det är nödvändigt att vi åtminstone är överens om ett obligatorium vad gäller uppgifterna som rör köttets ursprung och förädling. Vi kommer att rösta för de ändringsförslag som har en sådan innebörd.

Hardstaff
Fru ordförande, först vill jag ge ett erkännande för det utmärkta arbete som har utförts av alla föredragande, i synnerhet Papayannakis, både när det gäller hans egen rapport om märkning av nötkött, men också för att han har skrivit yttrandet till Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd efter Mayers rapport om identifiering av boskap.
Vi känner alla till bakgrunden till dessa två rapporter liksom Olssons rapport som knöts till kommissionen. En av de huvudfrågor som uppstod igår under vår mycket långa debatt om rapporten från specialutskottet om BSE var behovet att kunna identifiera och övervaka boskap om det skall gå att utrota BSE. Ett av de stora problemen när det gäller att identifiera rätt boskap för slakt i Förenade kungariket var bristen på korrekt registrering.
Det händer att både jordbrukarna och den breda allmänheten ser hur BSE-fria hjordar slaktas medan det har förekommit hjordar där det fanns BSE-fall som lämnades i glömska för att ägarna visste att boskapen skulle bli gallrad vid något tillfälle utan att de visste om de skulle köpa extra vinterfoder eller ej. Förslagen om en korrekt registrering av hjordarna genom öronmärkning, individuella boskapspass och databaser kommer att välkomnas varmt. Det är viktigt att information om procentsatser, hjordar, födelsedatum och på vilken gård djuren befinner sig är lätt att kontrollera
På grund av den nuvarande speciella situationen i Europa föreslår Miljöutskottet vissa ändringar som innebär införskaffande av ytterligare information rörande föda, hormoner och mediciner. Konsumenternas oro tilltar när det gäller hur människors hälsa påverkas av överdrivna tillskott av antibiotika. Om djuren föds upp på ett mer omsorgsfullt sätt, vilket diskuterades igår, kommer det inte att råda samma fruktan för smitta vilket har inneburit att antibiotika rutinmässigt tillförs djurfoder.
Konsumenterna vill veta att de inte intar överdriva mängder rester av antibiotika i samband med att de äter kött. Detta är orsaken till att märkningssystemet passar ihop med det registreringssystem som skall införas för att kunna tillhandahålla den information som krävs för en korrekt märkning av köttet. Papayannakis föreslår helt korrekt att märkningen skall vara obligatorisk och att nököttprodukter, inte enbart nötkött, skall innefattas i dessa bestämmelser. Detta är mycket viktigt på grund av att det oftare är beredda nötköttprodukter, inte enbart nötkött, som skall omfattas av dessa bestämmelser. Detta är mycket viktigt på grund av att det oftare är beredda nötköttprodukter snarare än rent nötkött som innebär risk för infektioner. Detta beror på att dessa produkter ofta tillverkas av mekaniskt återvunnet kött och kött från delar av kadaver vilket normalt inte säljs i stormarknader och slakterier.
Detta handlar inte enbart om BSE. Fler människor har nyligen avlidit av E-colibakterien efter att ha ätit smittade köttprodukter i Förenade kungariket än av den nya vågen av CJD. De riktigt gamla och ungdomarna är särskilt mottagliga för dessa infektioner. Naturligtvis kan en hygienisk tillagning och noggrann kokning minska riskerna men om man vet att dessa produkter måste märkas och köttets ursprung inklusive vad djuret har utfordrats med skall märkas exakt kan det bli en kraftig drivfjäder för tillverkarna att se till att deras produkter kommer från råvaror från grossister.
Efter utbrottet av BSE och det nya CJD bland människor har vi i Europa och i synnerhet Förenade kungariket fått en fruktansvärd varning så att vi får inte ta några risker varken med människoföda eller djurföda bara för att få maximal vinst. Vi måste undersöka metoderna inom jordbruket, mer exakt övervaka vad som ingår i vår föda och ge våra konsumenter den information de kräver så att de kan känna förtroende för att det de äter och köper är hälsosamt.
Miljöutskottet - särskilt de socialistiska ledamöterna - ställer hårda krav på kommissionen när det gäller den information som krävs, behovet av ett obligatoriskt märkningssystem och kräver att detta skall gälla även nötköttprodukter och nötkött samt trycker på att det måste göras snabba framsteg när det gäller genomförandet av åtgärderna. Den socialistiska gruppen anser att det är vår plikt att främja den allmänna hälsan och konsumentskyddet i Europa. Våra jordbrukare och nötköttsindustrin kan bara gynnas av ett återställande av konsumenternas välgrundade förtroende.

Schierhuber
Herr kommissionsledamot, mina mycket ärade damer och herrar! Arbetet i Europaparlamentet präglades egentligen under den gångna tiden av BSE. Undersökningsutskottets betänkande har försökt att avsluta arbetet med det förflutna, och jag är övertygad om att detta inte kommer att ske utan kosekvenser. Men nu tror jag att vi måste ta itu med att dra upp riktlinjerna för framtiden. Vi måste se den nuvarande katastrofen som en chans att uppnå förbättringar. En förbättring innebär framför allt att vinna tillbaka det förtroende hos konsumenterna som under de gångna åren på ett dramatiskt sätt har gått förlorat. Jag behöver inte ännu en gång för parlamentet nämna att otaliga bönders verksamheter har halkat rakt in i en existenskris. Nu måste vi lyckas med att vidta snabba åtgärder för att hjälpa de bönder i hela Europa som oförskyllt har kommit i trångmål och åter sätta fart på köttkonsumtionen.
Märkningen av nötkreatur, nötkött och produkter har väl blivit oundviklig. Målet måste vara att ta bort anonymitetsstämpeln från köttet. Konsumenten i stormarknaden skall inte bara erhålla en kvalitetsgaranti, utan också exakt kunna sätta sig in i varifrån köttet kommer. I motsvarande grad tycker jag också att det är nödvändigt att märkningen införs så snart och förpliktande som möjligt, och då både för nötkreatur och nötkött. Jag är medveten om att detta är förknippat med en stor organisatorisk och finansiell kostnad, men det har redan ställt till med en sådan stor skada i nötkreatursektorn att man nu inte kan nöja sig med halva lösningar. Jag tror att det föreslagna systemet med att öronmärka nötkreatur för enskild märkning av djur, informatiserade databanker, nötkreaturpass och bokföringssystem i företagen kan fungera bra, om man bara vill. Förutom medlemsstaterna kommer det i synnerhet att ligga på kommissionen att stå för den nödvändiga tekniska infrastrukturen. Framför allt får det inte uppstå några oproportionerligt stora kostnader för de små producenterna.
Jag tror att vi ur BSE-katastrofen även kan lära oss att inte bara marknaden och avkastningen kommer att spela en roll i framtiden, utan att man även i motsvarande grad måste tas hänsyn till konsument- och hälsoskyddet. Jag tycker att det är mycket viktigt att även importerna från tredje land skall underkastas samma stränga kriterier och märkningsplikter. Inom överskådlig tid får det inte längre finnas någon schnitzel i Europeiska unionen, vars ursprung man inte kan tänka sig in i. Det finns etiska och moraliska gränser. Politiker är förpliktade att urskilja dessa och att handla därefter. De måste ta européernas begäran och behov på allvar.

Guinebertière
Fru ordförande, den 20 mars förra året skapade uttalandet att BSE kunde spridas till människan genom förtäring av nötkött en gränslös förtroendekris hos konsumenterna och därigenom en ekonomisk förlust utan motstycke för nötkreatursuppfödarna. Våra institutioner försökte agera. Elva månader har redan gått och man pratar äntligen på allvar om reglering, registrering av nötkreatur, märkning och övervakning. Det är aldrig för sent för att handla riktigt. Konsumenten har än idag all anledning att vara misstänksam då han känner till förhållandena för hur viss djuruppfödning går till som är avsedd för föda, livsmedel och läkemedel som brukas, och de möjliga konsekvenserna för hans hälsa. Det är dags att lugna honom, på majoriteten av uppfödarnas vägnar som gör ett gott arbete och bestraffas de också.
En betydande svaghet i de europeiska dokumenten och deras tillämpning har idag blivit påfallande: direktiv 92 som fastställer ramen för identifikationssystemet av nötkreatur är otillräckligt, men har också verkställts på ett bedrövligt sätt. Vissa länder har faktiskt inte börjat tillämpa det förrän 1996.
Betänkandet av Mayer styrker förslaget till förordning för att identifiera och registrera djuren, men också för att främja en effektiv övervakning av hjordars hälsa såväl som förvaltningen av boskapsbidrag. Det är nödvändigt att skapa online-databaser. Förenklingen av direktivet om övervakning av produkter från tredje land är likaså nödvändig. Den omedelbara och obligatoriska märkningen av nötkött och nötköttsprodukter är oumbärlig. Den är naturligtvis den viktigaste åtgärden som kan återupprätta trovärdigheten. Och vi stöder den liksom vi stöder inrättandet av sanktioner. Förtroendet föreskrivs inte, det förtjänas. I det här fallet återvinns det. Det är därför vi kommer att stödja innehållet i de här tre betänkandena och vi gratulerar föredragandena.

Anttila
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, till att börja med vill jag tacka föredragandena för dessa viktiga betänkanden. Konsumenterna kräver animalieprodukter, som ur hälsosynpunkt är oproblematiska och säkra, samt också vetskap om att djurens uppfödnings- och transportbetingelser motsvarar en god djurskyddsnivå. Speciellt inom EU har gemenskapen mycket att uträtta beträffande djurtransporter, efter all den negativa kritik som kommit djurtransporterna inom unionen till del.
I ELDR-gruppen anser vi ett obligatoriskt identifierings- och registreringssystem för nötkreatur liksom märkning av nötkött och nötköttsprodukter vara nödvändiga åtgärder, och ett sätt att återställa konsumenternas förtroende för nötköttet och nötköttsprodukterna. Ett obligatoriskt märkningssystem är effektivare än ett frivilligt. Parlamentets yttrande förutsätter ett djurpassystem som täcker hela gemenskapen samt datoriserade databaser, så att djurens ursprung, förflyttningar, vistelseorter, slakt osv. utan avbrott skall kunna följas. I motiveringarna till betänkandet betonas helt riktigt, att systemet inte får bli alltför komplicerat, byråkratiskt och dyrt, och heller inte delvis överlappande, vilket skulle ske om man inför fyra olika system. Därför vill jag fråga, vore det inte förnuftigt att ta djurpassen i bruk först när djuren förflyttas från ett land till ett annat?
När det gäller att omsätta systemet i praktiken, borde man i de olika medlemsstaterna kunna tillämpa sunt förnuft, så att genomförda åtgärder och kostnader står i rätt proportion till den nytta som kan uppnås. Om ett i medlemsstaten förefintligt centralt kreatursregister fungerar effektivt, så att man kan få fram alla data, borde detta vara tillräckligt. Produktionsstrukturen skiljer ju sig i olika länder och detta bör man också kunna ta hänsyn till. Återställandet av konsumenternas förtroende är en utomordentligt viktig fråga, och därför uppmanar jag medlemsstaterna och kommissionen att arbeta i rask takt, med målet att ta i bruk systemet mot slutet av detta år.
Kollegan Olssons betänkande om principerna för organisering av veterinärkontroller av produkter som förs in i gemenskapen från tredje land är också en synnerligen viktig fråga med tanke på konsumenternas hälsoskydd. Grundprincipen måste ovillkorligen alltid vara, att man med ingångna avtal inte får äventyra konsumenternas eller djurens hälsa. Lagstiftningen i tredje land kan anses vara motsvarande först när dess skyddsnivå är minst lika hög, som i EU: s egna lagstiftning. Som representant för Finland vill jag varna EU: s myndigheter för att göra avsteg från denna princip, jag vet nämligen, att särskilt i fråga om avtalet med USA skulle EU vara beredd att till och med göra avkall på sin nuvarande skyddsnivå, om EU i gengäld finge ytterligare exportfördelar. Jag hoppas, att BSE-krisen lärt EU-kommissionen åtminstone det, att också i företagsvärlden och i handeln måste etiken och moralen stå högt och vara okorrumperad. Djurskyddsföreskrifterna måste arbetas in i också dessa avtal och fördrag.

Barthet-Mayer
Fru ordförande, vi bör åtminstone dra två lärdomar av BSE-krisen: den första är att när det gäller animalisk produktion är två kontroller bättre än ingen kontroll alls, och den andra är att man inte längre endast kan lita på medlemsstaternas åtgärder och beslut för att ge en gemenskapsgaranti för vilket livsmedel de må vara. För de europeiska konsumenternas säkerhet är en generell gemenskapskontroll mer än någonsin nödvändig. Kommissionen stöder sig på illusionen om att geografisk ursprungsbeteckning räcker till för att skydda konsumenten, och den föreslår sålunda en frivillig märkning. Papayannakis vill med all rätt förbättra det här systemet, som är mer än bristfälligt, med hjälp av introduktionen av tilläggsbeteckningar: djurets födelseort, ras, kön, men också uppfödnings- och gödningsregion samt reproduktionsmetod. Dessa ändringsförslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ansluter sig till de från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd - en gång är ingen gång - och syftar till att göra märkningen av kött och köttprodukter obligatorisk. Självklart stöder vi med bestämdhet det här tillvägagångssättet.
Efter BSE-affären, då kommissionen knappast visade sig vuxen sin uppgift, kräver de osäkerheter som kvarstår mer än någonsin att man vänder sig till principen om förebyggande åtgärder. Å andra sidan bör denna obligatoriska märkning sättas i samband med systemet i ett tidigare skede, systemet för registrering vid födelsen och kontinuerlig identifikation, vilket föreslås av Mayer. De aktuella händelserna påbjuder oss just nu spårning av inhemska djur som en elementär garanti, såväl för uppfödarna som för konsumenterna. Inte desto mindre behövs ett system som är effektivt utan att vara alltför tvingande för uppfödaren. Den nya förordningen bör förorda en enhetlig identifikation på europeisk nivå, i annat fall kommer lärdomarna av BSE-krisen inte ha tjänat till mycket. För att förordningen skall vara tillämplig för uppfödarna i det dagliga utövandet, bör det vara enkelt och samla de aktuella administrativa plikterna i ett enda tillvägagångssätt, förvaltningen av registret och information från den behöriga myndigheten (passets kriterier och upplysningar). Detta krav skulle kunna begränsas till ett register varav en kopia skulle reserveras för den behöriga myndigheten och en annan för passet. Slutligen, eftersom man måste dra lärdom av aktuella händelser, verkar det absurt och farligt att inte föreskriva att en kontrollant genomför en prövning av öronmärkena och antalet djur på uppfödningsanläggningarna. I samma anda stöder vi självklart Olssons betänkande.
Ärade kolleger, jag vill att ni skall beakta det faktum att vi har tre betänkanden om ett känsligt ämne framför oss, tre bevis på att kommissionen fortsätter att behandla ämnet halvdant för att inte stöta sig med vissa system som vill vara så liberala som möjligt och som därför har störst benägenhet till bedrägerier.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande, ärade kollegor! I BSE-debatten handlar det om ett viktigt område, nämligen etiketteringen av djur, men även av nötkött. I utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling var vi eniga om att den obligatoriska märkningen även måste gälla för nötköttsprodukter. Jag hoppas att kommissionen kommer att följa vår linje, eftersom vi är av den uppfattningen att det inte bara är jordbruket som skall åläggas pliktskyldigheten - det är korrekt och det understödjer vi ju också - utan även bearbetningsindustrin. Bearbetningsindustrins tendens att köpa så billigt och anonymt som möjligt måste upphöra, även i bemärkelsen av konsumenten och producenten, eftersom leverantörens möjlighet till utbytbarhet på så sätt minskar.
Det är det som en gång låg i intresset av en klok prissättning för producentindustrin, som även ligger i konsumentens intresse, så att de kan se varifrån köttet kommer. För att uttrycka det enkelt: Om jag har köpt köttet från företaget Meier och jag som förbrukare tyckte att det var gott - jag utgår från att de producerar bra nötkött - frågar jag mig nästa gång när jag köper köttet och det enligt papperet inte kommer från företaget Meier, varför denna affärskontakt har brutits. Om man då svarar mig att man har kunnat köpa köttet billigare från något annat företag - det är nämligen i regel motivet för ett byte - är detta inget kvalitativt argument, utan ett rent affärsmässigt agerande, som konsumenterna kanske inte kommer att finna sig i. Ni skall då svara: " Jag vill helst behålla den leverantör som jag har förtroende för och vars kött har visat sig hålla måttet." På så sätt kan vi få en starkare position.
Låt mig få föra min tanke till slut. Fischler, med all registrering får vi naturligtvis inte mena att registrering i sig är ett bekämpningsmedel mot BSE. Om vi utfordrar registrerade djur med infekterat köttmjöl, kommer de att registreras som galna, jag hoppas att detta står klart för dig. Registrering är ett hjälpmedel och en hänvisning till konsumenterna, men det är inte ett medel mot BSE för att ännu en gång tala i klarspråk.

Happart
Fru ordförande, i slutet av åttiotalet antog Europaparlamentet betänkandet av Borgho som handlade om märkning av kvalitetslivsmedel av kontrollerat ursprung. Hittills har man ännu inte riktigt antagit bestämmelser så att det betänkandet får effekter. Jag tror, ärade kommissionsledamot, att vad vi begär av er genom de här tre betänkandena är ett gigantiskt arbete, men det är nödvändigt för att säkerställa medborgarens och den europeiske konsumentens förtroende för deras institutioner.
Märkningen, kvaliteten, bedrägeriet, spårbarheten, alla dessa punkter kvarstår och man frågar sig än idag hur man har kunnat ta så lätt på avtalet mellan myndigheter och konsumenter. Man kan idag inte med säkerhet säga, då man konsumerar produkter som importerats från Förenade kungariket, om de innehåller gelatin eller inte. Dessa produkter är i omlopp. Jag har informerats om att det också skapades problem inom ramen för inskrivning då djuren byter stat och då den mottagande staten vill återinskriva djuren under sin egen inskrivning. Allt detta skapar förseningar vilket uppenbart medger bedrägerier. Ingen är skyddad, ingen kan lova att spela tills spelet är slut. Det är vår roll, det är er roll att kräva att man inrättar ett system som kan garantera spårbarheten.
Ärade kommissionsledamot, öppenheten och det interinstitutionella samarbetet driver mig till att be er att för identifikationen och spårbarheten även tillämpa medbeslutandets artikel 101, för man kan inte garantera ett systems sammanhang utan att kräva att alla frågor styrs av samma förfarande, ett förfarande med öppenhet och samarbete.

Keppelhoff-Wiechert
Herr kommissionsledamot, mina ärade kollegor! Om det stämmer vad pressen har skrivit, förde jordbruksministrarna i går en orienteringsdebatt om detta ämne i Bryssel. En orienteringsdebatt! Denna kamp om den elektroniska knappen i koörat är enligt min mening ett säkert bidrag till att främja missnöjet i Europa. Frågan är: Varför behöver vi totalt så mycket tid för införandet? Förutom köttetiketter planerar man att föra in en dataunderstödd märkning av nötkreatur i Europeiska unionen. Det är omstritt, när åtgärderna skall föras in och om de också blir plikt. Enligt min mening måste märkning och etikettering vara förbindligt för alla medlemsstater senast vid årtusendeskiftet. I Tyskland vill man börja med denna reglering den 1 januari 1998. Ett ursprungsintyg för kött praktiseras framgångsrikt redan i dag som program i många regioner. Ett lagringschip kommer att dokumentera all nödvändig information över ursprung, ras och ägare. Uppgifterna kan när som helst hämtas med en skanner. Men, kommissionsledamot, jag vill naturligtvis inte att kunden först skär den elektroniska byggdelen ur söndagssteken vid matbordet - det vill säga över chipsens naturliga parkeringsplats. I praktiken borde man säkert ha underhållit sig över detta redan vid ett tidigare stadium.
Tyvärr måste jag dock fastställa att de lagringsled som följer på jordbruket inte alltid på samma sätt är intresserade av öppenhet på marknaden. Utbudet av garanterat ursprungssäkrat nötkött i livsmedelsaffären lämnar ännu mycket att önska. Därför undrar jag: Vilka kostnader uppstår ur denna förordningsproposition? Vid förverkligandet kommer det säkerligen att leda till avsevärda kostnader i medlemsstaterna. Därför skall man enligt min mening garantera att det omskakade europeiska jordbruket inte påläggs allt för höga kostnader. Den totala åtgärden kommer i slutändan att vara betydligt billigare än det som vi nu har pålagt oss för hela problemställningen med BSE. Finansieringen av de nya systemen måste enligt min mening regleras genom medel ur gemenskapen eller med nationella medel. Även den föreskrivna märkningen av djur som har förts in från tredje land bör ske på officiell väg redan vid ankomsten in i gemenskapen.

Hyland
Fru ordförande, vi ägnade hela dagen i går åt att diskutera hur BSE har påverkat allmänhetens hälsa och de allvarliga följderna för våra jordbrukare, livsmedelsindustrin och sysselsättningen och vi är naturligtvis också nyfikna på konsekvenserna för vår konkurrensställning inom världshandeln.
Det är rätt och riktigt att vi etablerar de allra strängaste kontroller inom hela livsmedelsproduktionen, ända från producent till konsument. I mitt bidrag till gårdagens debatt pekade jag på nödvändigheten att genomföra ett program med vars hjälp det går att följa hela linjen från producent till konsument. Med hjälp av modern teknologi och korrekt kodning av djuren är detta, enligt vad vi vet idag, möjligt och detta har redan utvecklats i mitt eget land, Irland, där vi har provat fram ett program där vi ifråga om lammhandeln kan spåra ett djur hela vägen från producent till konsument - det första programmet i Europeiska gemenskapen. Vi ligger långt fram i förhållande till det mesta av modern teknologi när det gäller identifiering av alla övriga djur.
Jag kommer också från ett land där köttproduktionen, särskilt nötköttproduktionen är en viktig ekonomisk sektor i och med att vi exporterar 85 % av vår totala produktion, så jag behöver knappast påpeka att BSE har varit en katastrof för Irland. Kvaliteten på det irländska köttet är erkänt god. Det skall också föras till protokollet att från den stund det första misstänkta fallet av BSE dök upp i mitt land, genomförde vi ett slaktprogram för hela hjordar. Våra jordbrukare är nu oskyldiga offer för omständigheter bortom deras kontroll och kommissionen måste ge ett verkligt erkännade av deras ekonomiska belägenhet.
Jag måste säga att jag är något oroad över att ett uttalande i går från Santer verkade betyda att BSE-krisen kommer att leda till en radikalare reform av den gemensamma jordbrukspolitiken än vad som från början avsågs. I mina ögon verkar detta som en panikreaktion och vi får inte låta vår fullt förståeliga omsorg om allmänhetens hälsa - och det stämmer att vi borde vara oroliga - i onödan undergräva vikten av en gemensam jordbrukspolitik såsom en viktig understödjande förvaltningsåtgärd för ett hållbart europeiskt jordbruk och i synnerhet dess betydelse för bevarandet av ett maximalt antal jordbruksfamiljer som stannar kvar på europeisk mark och dessutom, i ett större perspektiv, utvecklar landsbygden vilket jag vet är en viktig fråga för kommissionsledamot Fischler som är närvarande.
Sammanfattningsvis vill jag ånyo framföra min uppskattning av kommissionsledamotens engagemang när det gäller jordbruket och utvecklingen av landsbygden. Jag kommer att försvara hans inställning i alla väder på alla podier eller i alla fora i Europa.

Virrankoski
Fru ordförande, BSE-sjukan är ett allvarligt europeiskt problem. Därför måste vi göra allt vi förmår för att utrota den och rätta till de skador, som den förorsakat. Med de åtgärder, som vi har framför oss, och som vi har kunskap om stärks kommissionens resurser och övervakningsmöjligheter. En övervakningsenhet för djur- och växtsjukdomar inrättas i Dublin, den individuella märkningen av nötboskap förbättras och vi inrättar databaser. Ursprungsmärkningen av nötkött blir mer precis och köttimporten skall övervakas bättre.
Frågan uppstår, litar Europeiska unionen alltför mycket på övervakning och administrativa åtgärder? Exempelvis märkningssystemet av nötboskap är en motsvarighet till den väldiga folkbokföringen; det omfattar miljoner individer, som dessutom omsätts snabbt. I de centrala databaserna skulle bl. a. noteras djurets moder, kön, alla betesmarker det varit på, och slakttidpunkten. Är det realistiskt att tro, att man kan övervaka Europas nötkreatur med centrala databaser på individnivå, eller skapar vi endast en väldig byråkrati? Å andra sidan, är tyngdpunkten i övervakningen den rätta? BSE-sjukan spreds, eftersom jordbrukarna litade på det egna landets veterinärmyndigheter och dessas moral samt på foderproducenterna, när de använde sig av lagligt och godkänt foder. Borde vi inte rikta mer resurser på dessa faktorer? Möjligheten att spåra nötköttet är bara övervakning i efterhand och reparerar inte redan inträffade allvarliga skador.

Stirbois
Fru ordförande, det onda för alltid med sig något gott. BSE-epizootin och dess dramatiska konsekvenser för människors hälsa och uppfödarnas inkomster krävdes för att Europeiska unionen skulle bestämma sig för att förstärka och harmonisera åtgärder för identifikation och registrering av nötkreatur.
I det avseendet anser vi att Mayers betänkande, som går längre än förslagen från Europeiska kommissionen, verkar gå åt rätt håll, även om man måste undvika att ålägga staterna fler skyldigheter. Att t.ex. föreskriva öronmärkning, en datoriserad databas, ett register och ett pass för djuren i alla anläggningar riskerar inte bara att öka antalet bestämmelser av byråkratisk natur, utan också att leda till bedrägerier, i brist på tillräckliga finansiella medel eller p.g.a. lagstiftningens komplexitet.
Man får intrycket av att kommissionen och rådet genom de här förslagen försöker rentvå sig efter tio år av släpphänthet när det gäller import och identifikation av djur, och att de nu brer på för att försöka återfinna en trovärdighet som är väl rubbad.
Ärade ledamöter, man vill med all rätt återupprätta konsumentens förtroende i fråga om nötkött. Samtidigt tillåter Europeiska kommissionen import av genmodifierad majs, i framtiden kanske hormonbehandlat nötkött efter påtryckningar av amerikanerna. Finns det inte ett betydande hyckleri i att vidta åtgärder, visserligen nödvändiga, även om vissa är onödiga, och samtidigt ta bort kontrollerna vid gränserna samt att avskriva den brittiska regeringens ansvar, den huvudsakligt ansvarige för den galna ko-krisen?
Låt oss komma ihåg detta, BSE-krisen har bara under 1996 redan kostat de europeiska skattebetalarna 23 miljarder franc. Nötköttsbranschen kräver att ursprungslandet skall betecknas om djuret är fött, har uppfötts och slaktats i ett och samma land. På samma sätt skall ett av dess ursprung betecknas om det kommer från olika länder, i varje fall födelse- och uppgödningsort. För djurets spårbarhet skulle det vara lämpligt, fru ordförande, att tillfoga garantin att djuret alltid har götts med gräs eller spannmål.
Det är på detta enda villkor som förtroendebandet mellan producenten och konsumenten kommer att återupprättas och som nötköttsmarknaden kommer att återfinna sin nivå från före krisen. Tekniska åtgärder har aldrig ersatt politisk vilja, som på ett obarmhärtigt sätt har saknats hos våra politiker under denna allvarliga BSE-kris, liksom inom många andra områden.

Thomas
Fru ordförande, igår debatterades i denna kammare rapporterna från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE. Rapporten visade tydligt vikten av ett effektivt system för identifiering av djur i Europeiska unionen. De europeiska bestämmelserna om identifiering av djur har existerat sedan 1992 även om de inte har genomförts på ett tillfredsställande sätt i alla medlemsstater.
Jag hyser inga tvivel om att BSE-krisen har varit långt allvarligare om det inte hade varit möjligt att spåra de djur som potentiellt bar på smitta. Den bristande möjligheten att spåra den brittiska skaran av smittade djur i Förenade kungariket 1989 och 1990 var en av de avgörande faktorer som fördröjde överenskommelsen om Förenade kungarikets plan för utplåning av BSE.
Medan denna vecka utgör slutet på den tillfälliga kommitténs undersökning innebär den inte slutet på krisen. Allt återvänder till det normala först när de europeiska medborgarna är säkra på att en sådan kris aldrig kommer att upprepas. Detta kan uppnås endast när en effektiv lagstiftning och kontroll införs som medger att snabba åtgärder vidtas om något hot mot allmänhetens hälsa någonsin dyker upp.
En del av detta kontrollsystem kräver en snabb identifiering av djur som potentiellt utgör en risk. Detta görs inte enbart för att skydda konsumenten utan också för att skydda jordbrukarna och skattebetalarna mot onödig slakt av friska djur. Ett sådant system måste omfatta hela Europa på grund av att sådana kriser sällan begränsas till en medlemsstat, vilket har visat sig under BSE-krisen och genom det aktuella problemet med svinpest. Av dessa skäl välkomnar jag kommissionens förslag och jag är besviken på föredraganden Mayers försök att försvaga det system som har föreslagits av kommissionen.
Om en vecka när vissa ledamöter av Europaparlamentet kommer att begära att Europeiska kommissionen skall avträda för att den inte har vidtagit tillräckliga åtgärder för att förhindra BSE-krisen, skulle det vara ganska kontroversiellt att rösta mot den typ av förebyggande åtgärder som skulle ha kunnat ändra utvecklingen av jordbrukets historia under de senaste tio åren om de hade varit i funktion

Goepel
Fru ordförande, ett gammalt ordspråk lyder: " Ingenting ont som inte har något gott med sig" , och det goda har vi i dag i dessa tre betänkanden. Därvid vill jag gratulera alla som har medverkat till detta. Vi måste se till att vi märker ungdjur som kommer från tredje land. Detta har påtalats. Vi måste absolut gå i bräschen för denna obligatoriska märkning. Allt som krävs av de företag som är etablerade i den inre marknaden måste även gälla vid importer, annars åstadkommer vi en halvmesyr.
Märkningens elektroniska system bör införas, och när allt kommer omkring läste jag på ledarsidan i en ansedd tysk dagstidning en uppsats om tre märkningsförfaranden. Jag måste dock säga: Alla tre förfaranden är med säkerhet en bra lösning, men för närvarande är kruxet med det hela att få ut det bästa möjliga av situationen. Men utan denna märkning kan vi absolut inte längre klara oss. Till detta kan man naturligtvis anmärka att det ligger i sakens natur att sådana elektroniska förfaranden ändå för det mesta kan vara billigare.
Naturligtvis kostar märkningen, men vilka kostnader har inte en icke-märkning orsakat? Därför bör väl ordväxlingen knappast föras i denna riktning. Det är bråttom. Naturligtvis sitter vi i en knipa, när vi säger detta och Mayer å andra sidan i en motion föreslår att allt bör behandlas enligt artikel 100a.
Kommissionsledamot, jag förstår att det därigenom uppstår en rent teoretisk förhalning. Denna kan sträcka sig till högst ett år, men jag uppmanar Er, kollega Graefe zu Baringdorf: Kanske kan vi i detta parlament en gång för alla ge ett exempel på hur snabbt ett medbeslutande enligt artikel 100a kan gå till väga. Jag antar att Ni säkert är av samma åsikt. Vi bör i parlamentet ge ett bra exempel på en rekordtid för användningen av artikel 100a och kanske även visa på nya vägar i regeringskonferensens anda. Regeringscheferna håller mycket styvt på detta. Allt är förknippat med en mycket lång tidsrymd.
Vi är ense i ärendet, det finns inga tvistefrågor. Därför uppmanar jag Er att tillsammans med oss i ett snabbförfarande avveckla även de betänkanden enligt artikel 100a som här läggs fram.

Whitehead
Fru ordförande, jag instämmer i stort sett med Goepel när han säger att kommissionen bör bita ihop tänderna och visa god min med hänsyn till artikel 100a. Jag stöder detta. Det handlar verkligen om att bita ihop tänderna men hur är det med att visa god min?
Vad vi vill ha här när vi funderar över dessa tre rapporter, är en bekräftelse på att världen har förändrats grundligt efter uppvaknandet ur BSE-krisen. Saker och ting är inte vad de har varit. Den gamla bekväma attityden till reglering av jordbruket har försvunnit för alltid och det med rätta.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd accepterar, välkomnar och stöder - som vissa av mina kollegor skulle ha sagt - Olssons och Papayannakis rapporter, men har samma problem som tidigare nämnts med Mayers betänkande. Orsaken till detta är helt enkelt att vi inte tror att förslaget bör urvattnas på det sätt som har föreslagits av föredraganden. Vi är definitivt inte betjänta av ändringar som hela tiden handlar om att hålla nere kostnaderna.
Vilka kostnader har vi här? Det är inte bara kostnaderna för jordbruken när de vidtar nödvändiga försiktighetsåtgärder. Det är gemenskapens kostnader om dessa försiktighetsåtgärder inte följs upp. Vi brukar säga i mitt land att om du tycker att det är dyrt med utbildning, pröva då med okunnighet. Sak samma med information. Vi måste ha tillgång till information och vi behöver en rättslig bas som inför framtiden ger oss möjlighet att på ett bra sätt kunna ta hänsyn till konsumentfrågor. Det är detta ändringen av rättslig bas från artikel 43 till artikel 100a kommer att innebära. Detta kommer att ge parlamentet medbestämmande vilket är lämpligt när det gäller förslag som är viktiga för att den enhetliga marknaden skall fungera smidigt och där konsumenternas prioriteter får rätt utrymme. Först när vi når dit kommer vi att kunna göra vårt jobb som parlament och agera i den anda som ordföranden Santer nämnde igår i sitt tal om bot och bättring.

Cunha
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kära kollegor, rapporterna från våra kollegor Olsson och Mayer är mycket sammankopplade, eftersom bägge understryker konsumentens slutgiltiga säkerhet vad gäller de produkter konsumenten konsumerar, oavsett huruvida dessa kommer från tredje land eller från Europeiska unionen.
Vad gäller Olssons rapport skulle jag vilja fråga med vilken rätt kommissionen lämnar direktiv och inte förordningar? Om alla medlemsstater skall ha samma kontroller, varför inte göra kontrollerna obligatoriska genom en förordning från rådet?
Vad gäller Mayers rapport skulle jag vilja presentera några kommentarer. Den första är att jag fullständigt instämmer med föredraganden när han säger att det inte är någon mening med att göra registret för djuridentifiering obligatoriskt och köttmärkningssystemet frivilligt. Bägge dessa företeelser bör vara obligatoriska, annars fyller våra ansträngningar avseende djuridentifiering ingen funktion.
För det andra vill jag säga att det bör vara obligatoriskt med uppgift om köttets ursprung på märkningen, men också tillväxtmetoden. Förutom detta bör det även finnas uppgift om vilka kontroller som gjorts på djuret.
För det tredje och för att understryka att Europeiska unionen inte kan tänka sig en hel serie åtgärder av denna typ, utan att inse att man måste bidra med finansiering för de utgifter som följer av dessa verksamheter i medlemsstaterna. Många av de problem som i dag reser sig i samband med djur- och folkhälsa är nära kopplat till det faktum att man aldrig hanterat dessa åtgärder som en verklig gemenskapspolitik.
För det fjärde och avslutningsvis vill jag påminna om att jag, även om jag fullständigt stödjer syftena med dessa åtgärder, anser att en progressiv utökning till alla typer av djur, men även vegetabiliska produkter, på sikt kommer att leda till en mycket svåradministrerad byråkrati.
Därför anser jag att det är dags att allvarligt fundera på en institution av typen " livsmedels- och läkemedelsmyndigheten" , som tidigare berörts här av kommissionens ordförande, vilket skulle leda till att ingen produkt får tillhandahållas till försäljning utan tillstånd. Detta eftersom det vi erfarit med BSE och andra djursjukdomar, utan att påverkas av en kritisk analys av rådets, kommissionens och medlemsstaternas agerande, i sista änden måste skyllas på avsaknaden av en verklig gemensam politik på detta område.
Vi står i detta sammanhang inför en ickeeuropeisk kostnad. När man nu alltså debatterar en revidering av fördragen, hoppas jag att våra politiska ledare inte försummar denna möjlighet att analysera problemens underliggande orsaker.

Hallman
Fru ordförande, jag tänker tillbaka till samma tidpunkt förra året och jag undrar om vi hade kunnat ha denna debatt i februari 1996, om det hade kunnat råda sådan enighet om kommissionens förslag och Meyers rapport.
BSE-krisen ändrade allting. Den förändrade många människors sätt att tänka. När jag talar med jordbrukare i min valkrets önskar de att de fick ett unikt försäljningserbjudande som kunde bevisa att deras hjordar var fria från BSE, att de var fria från smitta eller vad som helst. Om så hade varit fallet kunde de ha gått ut och sålt sina produkter med mer eftertryck. De försökte så gott de kunde men faktum är att det inte fanns något fastställt erkännande från de nationella myndigheterna, från de lokala myndigheterna eller från de konsumenter som skulle ha bevisat att deras kött var bra, att det smakade gott och att det var en produkt av god kvalitet.
Vi måste, genom globala media och på den globala marknaden, säkerställa att vi kan skydda de delar av vår industri som så ofta och ibland så grundlöst har blivit angripen. Vi har inte råd med dessa omfattande förtroenderas för vårt livsmedel. Jag tror på dessa system för registrering och märkning av kött. Jag måste instämma med föregående talare, jag är bekymrad över den frivilliga linje som föreslås av kommissionen när det gäller slutprodukter, men jag tror att dessa system för registrering och märkning av kött kommer att säkerställa att om vi drabbas av en ny katastrof inom vår industri, kan vi se till att de delar som inte påverkas inte heller kommer att drabbas. Detta har mitt fulla stöd och jag hoppas att vi kan genomföra detta system snarast möjligt.
Till sist, jordbrukarna kommer att behöva finansiering för att kunna säkerställa att de kan genomföra systemen och jag hoppas att någon skänker detta en tanke.

Rosado Fernandes
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, vi känner alla till att inte alla stater följer reglerna om allmän moral, inte ens i en federal stat. Jag opponerar mig därför lite mot min vän Arlindo Cunha, när han säger att det endast är en unionspolitik som kan få bukt med den omoral vi ser omkring oss.
Vi vet att Arkansas inte är lika ärligt som New York, detta är åtminstone vad tidningarna säger! Nu anser jag att kött och köttprodukter skall underställas obligatorisk kontroll och obligatorisk märkning. Men jag lägger också oerhört stor vikt vid Olssons rapport, eftersom jag anser att det kött som för närvarande importeras från östern inte är kontrollerat, och mitt land är ett av de där förhållandet är sådant. Det är inte länge sedan de portugisiska veterinärerna protesterade mot den bristande kontrollen på kött som kommer in i landet. Jag anser att kommissionen i detta fall, i stället för den undfallenhet för vilken man nu är anklagad, har tillräcklig moraliska auktoritet, eftersom det är regeringarnas och staternas åtgärder, om vi skall vara öppna och ärliga, som inte fungerar bra. Det är ingen mening med att fortsätta med att hänga ut bedrägerierna för sluträkning. Det är ingen mening med att hänga ut den offentliga moralen. Utifrån denna synpunkt är kommissionen skyldig, eftersom man faktiskt har makt, i egenskap av fördragens väktare, att bevaka den offentliga moralen, att bevaka kontrollen och att diskutera möjligheten till finansiering av det som måste göras i de olika länderna.

Fischler
Fru ordförande, mina mycket ärade damer och herrar! Föreskrifterna över märkningen och registreringen av djuren är - precis som exempel för kort tid sedan har visat - delvis otillräckliga, delvis ofullständiga och leder framför allt till problem i den gränsöverskridande trafiken. Å andra sidan förväntar sig i dag den kvalitetsmedvetne konsumenten att det sker en modern etikettering av kött, ur vilken åtminstone de villkor framgår hur köttet produceras och genom vilken köttets ursprung kan härledas till det företag varifrån djuret härstammar.
Det finns i dag förslag till två förordningar: Det första för ett system för märkning och etikettering av nötkreatur och det andra för etikettering av nötkött och nötköttsprodukter. Dessa förordningar skall tjäna till att säkra ursprunget för kött och levande nötkreatur från företag till konsument och på så sätt utgöra en solid grund för förpackningen av nötkött och nötköttsprodukter, som konsumenten kan lita på.
Nu gäller det att handla snabbt och noggrant, vilket ju har betonats flera gånger. Till det andra förslaget är även kommissionen av den åsikten att en obligatorisk reglering skall föreskrivas för märkningen och etiketteringen. Av genomförandeskäl måste jag dock hänvisa till att det under alla omständigheter måste medges en motsvarande förberedelsetid för den obligatoriska etiketteringen. Under denna tid bör dock de som redan uppfyller alla förutsättningar på frivillig väg företa en motsvarande etikettering.
Vad gäller rättsunderlaget är kommissionen beredd att acceptera artikel 100a för dessa båda förslag och även för betänkandet över veterinärkontrollerna, vilket skulle betyda att denna debatt i dag skall betraktas som första läsning. Men jag ber Er att betänka att vi förlorar tid genom detta och att vi inte kan ta full hänsyn till kravet på snabbhet. Detta gäller framför allt för djurmärkningen och -registreringen, vilka framför allt även utgör förutsättningen för en obligatorisk märkning.
Nu, fru ordförande och mina damer och herrar kommer jag till betänkandet över märkningen och registreringen. Först vill jag tacka föredraganden Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, såväl som McCartin för budgetkontrollutskottet för deras prövning av våra propositioner.
Till ändringsförslagen vill jag anmärka följande: Jag kan godkänna ändringsförslag 2, 5 och 6. Men jag beklagar att kommissionen inte är i stånd att godkänna de övriga ändringsförslagen i dag, och jag vill kommentera skälen för detta till parlamentet. Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag nr 3, eftersom djuruppfödning inte utgör något gemenskapsmål, lika litet som ändringsförslag nr 4, eftersom det ur subsidaritetsskäl inte är nödvändigt att den tekniska infrastrukturen måste vara identisk i alla medlemsstater.
Ändringsförslag 7, 9, 12 och 24 är inte acceptabla, eftersom det är absolut nödvändigt att vårt system sträcker sig över hela gemenskapen och är överensstämmande i sig för att kunna möjliggöra ett effektivt ursprungsintyg för nötkreatur och nötkött. I annat fall vore ett sådant system kontraproduktivt och skulle underminera Europaparlamentets och kommissionens bemödanden att återställa konsumentens förtroende för nötkreaturmarknaden.
Inte heller kan ändringsförslag 8 och 13 accepteras, eftersom det redan i vår proposition heter att " framför allt nationellt godkända konsumentorganisationer, för vilka dessa informationer är av speciellt intresse, " skall ha tillgång till databanken. Vår proposition går på den här punkten alltså längre än ändringsförslaget.
Kommissionen kan inte ställa sig bakom ändringsförslag 10 och 18, eftersom vi redan föreslår användningen av en alfanumerisk kod, som består av två bokstäver för födelselandet och i övrigt av siffror.
Att undanta ändringsförslag nr 11 skulle enligt vår mening skapa en gråzon, eftersom utvidgningen av begreppet " djurhållare" till kreaturshandeln till exempel även skulle omfatta transaktioner per telefon. Mot ändringsförslag nr 14 och 18 kan man väl säga att sådana detaljer, som där föreslås, nog bättre kan fastställas i kommissionens förordning.
Ändringsförslag nr 15 är inte nödvändigt, eftersom lantbrukarna själva kan sätta på öronmärkena. Enligt vår mening är det mera praktiskt att märka djuren med ett nytt öronmärke på bestämmelseorten än på ankomstorten. Om djuren går till ett slakthus, är det väl inte nödvändigt att sätta på ett öronmärke, förutsatt att djuren kommer att slaktas inom en kort tid. Detta innebär att ändringsförslag nr 16, 17 och 26 inte kan accepteras i sina nuvarande versioner. Ändringsförslag nr 19 är inte acceptabelt, eftersom bestämmelsen att djurhållaren en gång per år kan erhålla ett antal öronmärken kan betraktas som att man avvisar subsidaritetsprincipen.
Kommissionen kan inte heller godkänna ändringsförslag nr 20, 23, 30 och 34, i vilka det rör sig om datum för ikraftträdandet av de enskilda bestämmelserna. Som Ni vet är jag av den uppfattningen att vi så snart som möjligt bör komma till ett beslut. I motsvarighet till detta har vi även fastställt dessa datum i förslaget.
Inte heller ändringsförslag nr 21 och 22 kan godkännas av kommissionen, eftersom det inte är nödvändigt att sifferkoderna för hållningsverksamheter i databanken består av 14 tecken. Här räcker det gott och väl med 12 tecken. Dessutom har en registrering av alla hållningsverksamheter redan föreskrivits i kommissionens proposition.
Ändringsförslag nr 25 och 29 utgör ett problem för oss, eftersom 30 dagar är en för lång frist för att meddela data till databanken. Vi anser att dessa data skall finnas tidsenligt till förfogande.
Inte heller ändringsförslag nr 27 kan kommissionen godkänna, eftersom jag är av den uppfattningen att djurpasset skall utlämnas först när djurhållaren har meddelat data till databanken. Ändringsförslag nr 31 är onödigt, eftersom det redan finns motsvarande bestämmelser i de gällande rättsföreskrifterna. Detta gäller också för ändringsförslag nr 32. Vad beträffar ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, vill jag hänvisa till att dessa redan till en viss utsträckning ingår i Mayers betänkande. I övrigt framgår det också klart ur mitt tidigare nämnda yttrande, vilken inställning kommissionen har till dessa ändringsförslag.
Nu till Papayannakis betänkande, som befattar sig med vår proposition för etiketteringen av nötkött och nötköttsprodukter: Även här vill jag tacka alla dem som har medverkat till detta föredragande av betänkande och som har engagerat sig i utskotten.
Jag tror att vi alla är överens om att denna ramförordning för ett etiketteringssystem som täcker hela Europa bör utfärdas så snart som möjligt. Därvid är vårt mål, som jag redan har nämnt, ett obligatoriskt system. Därför kan kommissionen inte godkänna ändringsförslag nr 3, 5, 6, 7, 10, 11, 22, 24 och 25 i dess nuvarande versioner, vilka i grunden syftar på att införa ett obligatoriskt etiketteringssystem, för om vi accepterar det obligatoriska systemet, måste dessa ändringsförslag omarbetas.
Men vi måste hålla oss till verkligheten med fötterna på jorden. Jag tror - och jag har även hänvisat till detta - att det för närvarande inte är möjligt att redan nu införa ett obligatoriskt system i alla 15 medlemsstaterna. Enligt oss torde det dröja upp till tre år innan vi i alla medlemsstater har byggt upp motsvarande märkningsförordningar och de anordningar som krävs enligt denna förordning, t ex databanker.
Men ett obligatoriskt system kan bara fungera genomgående, om märkningen i alla medlemsstater som förutsättning är fullt funktionsduglig. Men som sagt: För att inte hindra andra, bör vi överbrygga denna tid med ett fakultativt system.
Ändringsförslag nr 34 kan kommission inte heller ge sitt samtycke till. Detaljerna beträffande sambandet mellan identifieringen av en köttbit och det enskilda djuret är klart reglerat i artikel 3.2 i förslaget till förordningen.
Ändringsförslag nr 12, 16 31 och 32 hänför sig till de uppgifter, som vid ett obligatoriskt system måste anges på etiketten. Här kan man alltså också ta hänsyn till den nyss citerade logiken. Däremot kan kommissionen godkänna ändringsförslag nr 23, 27, 30 och 33 vad beträffar bearbetningsprodukterna, men inte ändringsförslag nr 2, 8 och 26.
Jag vill dock försäkra Er om att vi efter en övergångstid även kommer att kunna ta med bearbetningsprodukterna i systemet. Beträffande ändringsförslag nr 21 delar kommissionen Europaparlamentets principiella begäran att denna förordning med tanke på dess betydelse bör träda i kraft så snart som möjligt. Därför kommer jag också att arbeta för detta i rådet.
Principiellt kan kommissionen inte godkänna ändringsförslag nr 18, men bestämmelserna över sanktioner kommer att fastställas i tillämpningsföreskrifterna. Ändringsförslag nr 19: Här anser kommissionen att i stället för ett förslag till ett årligt betänkande över tillämpningen av denna reglering vore det hellre lämpligt med ett sådant betänkande mot slutet av övergångstiden.
Nu överlämnas det åt medlemsstaterna - precis som det föreskrivs i förslag nr 4 - att utfärda föreskrifter, som sträcker sig längre än föreskrifterna i förordningen. Det ser kommissionen som en antydan till ett återförstatligande av den gemensamma marknaden. Ändringsförslag nr 20 kan inte bifallas, eftersom det ännu är för tidigt för kommissionen att sätta en frist för ett tillstånd av tillämpningsföreskrifterna till dessa förordningar. Emellertid kan kommissionen bifalla ändringsförslag nr 9 beträffande de oberoende kontrollmyndigheterna. Dessa myndigheter måste uppfylla kriterierna i euronorm 45011 och skall - som det föreslås i ändringsförslaget - godkännas av den ansvariga myndigheten.
Jag har redan talat om rättsunderlaget. Därför kan jag nu övergå till det sista betänkandet, vilket jag vill tacka Olsson och Kindermann så mycket för.
I och med att den inre marknaden trädde i kraft under 1993 har det blivit absolut nödvändigt med en effektiv veterinärkontrollreglering av importerade produkter från tredje land. På denna punkt är parlamentet och kommissionen eniga. Nu är det på tiden att förbättra de gällande kontrollföreskrifterna på grundval av de vunna erfarenheterna.
Till de framlagda ändringsförslagen vill jag säga följande: Kommissionen är beredd att anta förslag nr 2, 3, 5, 6, 7, 17 och 18. De främjar textförståelsen och ger bättre garantier på vissa punkter, t ex informationsförmedling och tillstånd till fria områden. Ändringsförslag nr 4, 8, 9 och 10 anser kommissionen dock inte vara tekniskt korrekta. Den reglering som parlamentet har föreslagit för skeppsleverantörer ger mindre garantier än den ursprungliga propositionen. Därför föredrar jag i detta fall kommissionens text. Däremot kan kommissionen godkänna förslag nr 11, vilket medger medlemsstaterna större flexibilitet.
Ändringsförslag nr 16 godkänns inte av kommissionen, eftersom den i detta fall inte är övertygad om nödvändigheten med en övergångstid. Vid harmoniseringen av veterinärföreskrifter för import från tredje land har stora framsteg rönts, vilka borde möjliggöra en enhetlig kontroll på gemenskapsnivå. Vad beträffar ändringsförslag nr 12, 13, 14 och 15 torde parlamentet vara medveten om kommissionens allmänna yttrande. Jag beklagar att jag inte kan bifalla de ändringsförslag som beträffar de institutionella frågorna.

Lannoye
Fru ordförande, jag antar att kommissionsledamoten är väl medveten om den politiska betydelse hans debattinlägg idag har, som skiljer sig från kommissionsordförandens inlägg för några timmar sedan.
Han har just talat om för oss, och det är mycket positivt, att han önskade byta rättslig grund och tillämpa artikel 100a, men efter att ha gett oss en morot, tar han av bara farten till batongen genom att tala om för oss att det inte kommer att vara möjligt för honom att acceptera ändringsförslagen som kräver obligatorisk märkning.
Jag anser att det innebär en ganska ovanlig motsägelse, och jag skulle vilja att min tolkning bekräftas. Kanske har jag missförstått, men å ena sidan har vi 100a, å andra sidan stöder kommissionen inte parlamentets ändringsförslag. Vari ligger då vinsten? I grund och botten, är den obefintlig.

Mayer
Det var ju klart att kommissionsledamoten i sitt svar skulle ge många negativa impulser till ändringsförslagen. Men, kommissionsledamot, jag tror dock att den yttersta principen är att bygga upp konsumentens förtroende på nytt och därför måste vi genomföra förnuftiga regler. Det går snabbt att genomföra det obligatoriska fastställandet vid märkning av nötkreatur och nötkött. Med detta menar jag att man även vid rättsunderlag 100a, som Goepel säger, verkligen kan visa på nya vägar, att det inte behöver ta elva månader, utan att det även för detta rättsunderlag är möjligt att utfärda motsvarande förordningar på ett snabbare sätt. Så långt om detta.

Vandemeulebroucke
 Fru ordförande, jag frågade en gång under en debatt kommissionsledamot Fischler om han gick med på att studera ett införande av ett elektroniskt system, chips, så ett djur kan följas under hela dess liv. Min fråga är om han är beredd att studera systemet vad det gäller möjligheterna att genomföra det och vad det gäller kostnaderna.

Olsson
Fru ordförande! Först vill jag säga att det var väldigt värdefullt att kommissionsledamoten accepterar att den rättsliga grunden ändras till artikel 100a. Det är i överensstämmelse med det som Santer sade igår, vilket gläder mig. För övrigt finns det egentligen inga problem - i alla fall inte många - när det gäller mitt betänkande. Kommissionsledamoten accepterar huvuddelen av ändringsförslagen, dock inte de förslag som rör kommittésystemet, dvs. att mer makt flyttas till kommissionen och att förberedelsearbetena görs öppnare. Det hade säkert varit värdefullt om detta också hade kunnat godkännas.
Vad jag måste säga som en kommentar till Papayannakis betänkande är att det hade varit värdefullt om vi hade fått en hårdare attityd, nämligen den som parlamentet förordar med en obligatorisk märkning av kött. Jag är såpass praktisk att jag inser att det är svårt. Jag tror dock samtidigt att signalerna måste vara hårda, eftersom det annars inte händer någonting. Risken är att det kommer att dröja väldigt länge innan det händer något om det nu från kommissionens sida läggs fast en lång övergångsperiod. Därför tror jag att det är viktigt att parlamentet från sin sida ger en klar signal vid dagens sammanträde.

Papayannakis
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, eftersom tolkningen var snabb förstod jag inte så bra och jag skulle vilja be att ni ger mig tre mycket enkla svar sedan jag först har tackat er för godkännandet av ändringen av den rättsliga grunden.
Den första frågan gäller förteckningen över information som märkningsetiketterna måste innehålla. Ni sa att vi inte skulle diskutera detta, i den mån det för tillfället inte kommer att vara obligatoriskt utan frivilligt under en period. Jag tror - och jag vill även ha er åsikt angående detta - att även om märkningen var frivillig under en period, så måste den innehålla konkreta uppgifter. Det faktum att denna märkning skulle vara frivillig betyder inte att var och en kan uppge vad den vill. Det skulle vara oacceptabelt, det skulle vara förnedrande för institutionen.
Den andra frågan gäller produkterna. Herr kommissionsledamot, det är fråga om diskussionen angående märkningen av kött. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och föredraganden, som talar här, insisterar på att denna märkning även måste gälla produkter baserade på nötkött och bearbetade produkter. Jag förstod inte er ståndpunkt så bra, accepterade ni det eller accepterade ni det inte?
Den tredje frågan gäller det enhetliga systemet, harmoniseringen av systemet för identifikation och registrering av djur. Flera länder har inget sådant system och måste införskaffa ett snarast, för att ett enhetligt system skall vara logiskt. Jag frågade er om ni tänker utforma ett gemensamt finansierat specialprogram för detta. Jag såg inte ert svar eller också förstod jag det inte.

Fischler
Mina damer och herrar! Kanske har det verkligen gått lite för fort, men om man vill ta ställning till så många ärenden samtidigt och inte vill ta för mycket tid i anspråk, är detta nu en gång nödvändigt.
Alltså än en gång för att tala i klarspråk: Kommissionen godkänner artikel 100a. Jag gjorde Er bara uppmärksam på att man skall ta motsvarande konsekvenser av detta. För det andra: Kommissioner godkänner obligatoriska system. Det var över huvud taget inte tal om att vi skulle införa djurmärkningssystemet på frivillig basis - detta måste under alla omständigheter vara obligatoriskt - det handlar ju bara om etiketteringen skall vara frivillig eller inte. Även här accepterar vi den obligatoriska etiketteringen.
Dock ber jag Er ha förståelse för att vi har följande situation: När vi säger " obligatoriskt" - betyder det att vi måste medge medlemsstaterna den tid de behöver för detta och ingenting annat. Då har vi under mellantiden i praktiken fått en nollreglering. Därför överväger vi att säga att ett frivilligt system bör införas under denna mellantid, vilket emellertid inte skall innebära - för att ännu en gång betona det hela - att alla i detta skede kan göra vad han eller hon vill, utan självklart måste även föreskrifter hållas, t ex beträffande de uppgifter som måste stå på denna etikett.
Även detta är två skilda frågor: Om jag skriver en etikett eller inte, är detta frivilligt. Men för det som skall stå på etiketten behöver vi naturligtvis även tydliga regleringar. Bara på så sätt kan det hela fungera på ett vettigt sätt.
Beträffande olika ändringsförslag som jag har tillbakavisat, har jag klart och tydligt sagt att vissa av dessa förslag ur vår synvinkel går ut på att inte direkt förbättra systemet. I stället kan det till exempel uppstå gråzoner. Våra propositioner går för övrigt delvis till och med längre än parlamentets propositioner. Jag tror nog att kommissionen är i sin fulla rätt att göra parlamentet uppmärksam på dessa svårigheter och att här i den första läsningen - om vi nu utgår från att vi talar om underlagen till artikel 100a - även tillbakavisa sådana propositioner.

Ordföranden
Jag tackar kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Välkomnande
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från republiken Yemen, ledd av hans excellens, Mohammed Abdo Said, ordförande i finansutskottet i deputeradekammaren, vilken tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Er delegation hedrar oss med sitt besök inför det andra interparlamentariska mötet med Europaparlamentets behöriga delegation.
Jag noterar med glädje att relationerna mellan Europeiska unionen och Yemen är utmärkta och att de kontakter vi har på parlamentarisk nivå har visat vår gemensamma vilja till att samarbeta.
Jag önskar den yemenitiska delegationen givande samtal och en trevlig vistelse i Strasbourg.

Rester av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0035/97) av Kenneth Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets förordning (EG) (KOM(96)0584 - C40683/96-96/0279(CNS)) om ändring av förordning (EEG) nr 2377/90 om inrättandet av ett gemenskapsförfarande för att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung.

Collins, Kenneth
Fru ordförande, jag måste säga så här i början att den åsikt som jag gav uttryck för tidigare idag är den enhälliga ståndpunkten från parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och jag skulle vilja betona att den är enhällig.
Maximala restnivåer - så kallade MRL - är de tillåtna nivåerna för kemikalier i animaliska produkter som används som mat till människor. De täcks av ett rådsdirektiv som trädde ikraft 1990 och skulle upphöra i december 1996. Problemet här är mycket viktigt: vilken är varje kemikalies säkra nivå i mat? Så enkelt är det, och detta gör att det inte bara blir en industripolitisk fråga, eller en veterinärpolitisk, utan en fråga för den allmänna hälsan.
Marknaden var splittrad i två delar under 1990. Det fanns mer än 180 äldre ämnen - så kallade - på marknaden, som skulle testas efter hand för att fastställa MRL, och det fanns nya ämnen som väntade på att komma ut på marknaden och som måste få MRL fastställda innan de fick säljas. Alla äldre ämnen måste bedömas och få MRL fastställda innan slutet av 1996. Så blev inte fallet, vilket innebär att alla ämnen som för tillfället är utan MRL faktiskt måste förbjudas av gemenskapen om inte rättsliga åtgärder blivit vidtagna.
Kommissionen var väldigt långsam vid utarbetandet av förslaget. Den gamla förordningen upphävdes i december 1996, den nya översändes inte till parlamentet förrän den 10 januari 1997. Den nuvarande situationen innebär att det är ett legalt vakuum. Det föreliggande kommissionsförslaget försöker göra två saker: det försöker att förlänga tidsfristen för bedömning av kemikalier, och vi kan acceptera detta eftersom det tydligen är nödvändigt; men det försöker också att klassificera de ämnen som används vid djurförsök. Ett berömvärt mål, men jag är rädd att två eller tre veckor är inte tillräckligt med tid för parlamentet att undersöka detta på ett korrekt sätt och ta itu med en mycket viktig aspekt av den allmänna folkhälsan. Vi behöver en garanti att alla återstående MRL kommer att ske inom en given tidsram för att vi skall gå med på en förlängning. Utskottet hyser inga tvivel om att ett förlängning är nödvändig, och vi är beredda att gå med på det. Men, uppriktigt sagt, resten är inte bra nog och vi anser att vi måste prioritera folkhälsan.
Dessutom speglar kommissionens förslag inte oron för djurförsök. Vi har förstått att vissa företag inte alltid har gett ut den rätta informationen, ibland till och med på grund av att kommissionen inte har klargjort vad den ville ha och det finns alldeles för många ämnen vilka ännu inte har testats. Vi kan i detta sammanhang inte tillåta oss att riskera den allmänna folkhälsan i och med att det florerar otestade kemikalier. Så vi accepterar logiken i att förlänga tidsfristen, men vi kan inte acceptera resten av förslaget. Vi har inte fått tid nog och vi tror inte att det ger tillräckligt mycket för konsumentsäkerheten: det är inte fullständigt och det är inte tillräckligt tydligt för konsumenterna eller läkemedelsföretagen.
Europaparlamentet kan bara behandla detta en gång - det är ett förslag som faller under artikel 43 - och vi kan förstå att kommittén för veterinärmedicinska produkter mycket väl om två veckor rapporterar till kommissionen och föreslår förändringar i testsystemet. Och här står vi idag och förväntas tillåta detta på ett lättvindigt sätt. Det är inte tillfredsställande. Förslaget, tidsaspekten och de faktiska politiska åtgärderna är alla fullständigt olika. Det finns inga bestämmelser i fördraget som tillåter oss att dela upp detta.
Trots det faktum att kommissionen dessutom har tillfrågats att visa var det rättsliga argumentet finns, så har den än så länge, nu är klockan 11.40, inte gjort detta. Jag har inte hört från kommissionen var det rättsliga argumentet är mot bakgrund av fördraget, och det beror inte på bristen på frågor. De lovade mig ett svar för en och halv timme sedan, men jag har ännu inte fått det.
Det hade varit bra om man hade kunnat fylla det rättsliga vakuumet, men jag är rädd att om inte kommissionen kan säga rent ut att den kommer att dra tillbaka den del av förslaget som avser ämnena och går med på att gå vidare endast med en förlängning av tidtabellen, så är jag bemyndigad av mitt utskott att klargöra att vi kommer att kräva ytterligare ändringar. Utskottet är enhälligt på denna punkt.
Herr Bangemann visar tecken på att han är överraskad. Det kan jag inte förstå - om han nu är det - eftersom det klargjordes vid utskottsstadiet att detta var den enhälliga ståndpunkten och detta uttrycktes också i ett brev till honom som han fick igår.
Jag hoppas att kommissionen kan förmå sig att dra tillbaka förslaget som avser ämnena. Jag hoppas kommissionen har för avsikt att fortsätta inom tidsramen. Om den kommer att göra detta så kan jag gärna rekommendera parlamentet att rösta för ändringen av tidtabellen, men mitt utskott kan absolut inte gå med på resten.

Ordföranden
Bangemann begär ordet. Jag vet inte om det är för en procedurfråga eller för ett personligt uttalande, men jag såg att han reagerade mycket häftigt. Jag skall därför genast ge honom ordet, med tillåtelse från Collins och övriga talare som jag kommer att kalla sedan.

Bangemann
Fru ordförande, först vill jag säga varför jag egentligen ber om ordet: Inte för att jag är upprörd, utan för att vi gemensamt en gång för alla bör fastställa vad det hela rör sig om. Ur Collins utläggningar har jag förstått att det fortfarande finns oklarheter. Därför vill jag nu säga vad vi anser om saken, och hur problemen enligt vår mening kan lösas.
För det första: Vi begär absolut inte att parlamentet i dag eller inom cirka två veckor yttrar sig ännu mer beträffande förslagen. Parlamentet kan få den tid det behöver för att exakt kontrollera dessa förslag. Man kan ta hänsyn till de senaste utvecklingarna, och rådet har - det vet även Collins - i ett brev till mig bekräftat att det inte kommer att yttra sig i ärendet, innan parlamentet har beslutat om detta och sagt sin mening.
Jag fick just veta att brevet även har gått till Collins. Det innebär - och detta måste vara fullkomligt klart - att ingen människa här, varken rådet eller kommissionen, har krävt av parlamentet att yttra sig i ärendet inom några få dagar eller till och med timmar. Det är inte vår önskan och inte heller rådets önskan.
Rådet har förpliktat sig. Jag tycker att vi i den interinstitutionella dialogen inte bör utgå från att rådet kommer att bryta en sådan skriftligt fasthållen förpliktelse. Men för att undanröja även detta bekymmer för parlamentet kan jag säga: Om rådet skulle ha för avsikt att besluta utan parlamentets medverkan, vilket jag absolut inte tror, kommer vi att ta tillbaka vår proposition. Det kan vi göra när som helst. Men om vi gör det kommer vi att hindra rådet från att fatta ett beslut, utan att parlamentet har kunnat yttra sig i ärendet. Vi ber bara - och Collins har ju till och med sagt att han understödjer detta - att man behandlar artikel 14 nu, det vill säga uppskjutandet av denna frist, eftersom vi annars hamnar i en omöjlig situation med de läkemedel, som redan - närmare bestämt utan någon som helst fara - sedan flera år tillbaka finns på marknaden. Det är det som är problemet.
Det stämmer att det har dröjt länge. Det beror dock inte på kommissionen, utan på att till exempel agenturen i London inte har tillräckligt med folk och att industrin - vilket Collins också har sagt - delvis inte har ställt underlagen till förfogande. Alltså, det sakliga rättfärdigandet av att utvidga fristen med två år kommer enligt vad jag tror inte att bestridas.
Fru ordförande, jag tror att Ni förstår att det var nödvändigt att jag uttryckte mig ännu en gång på detta sätt. Det rör sig inte om själva ämnet och hela propositionen. Rådet kommer inte att besluta, förrän parlamentet har tagit ställning i ärendet. Parlamentet har all tid i världen, som det behöver, och kommissionen lovar härmed: Om rådet ändå inte - men det är en rent abstrakt fundering - skulle hålla sig till sina förpliktelser, tar vi tillbaka propositionen, så att den inte längre existerar.
Det enda som vi nu är mycket angelägna om är att artikel 14 används, vilket rättsligt sett är möjligt.

Trakatellis
Fru ordförande, skyddet av djurfoder samt av människors hälsa utgör idag en prioritering inom Europeiska unionens verksamheter, i synnerhet efter de senaste händelserna rörande BSE. Samtidigt måste den inre marknadens funktion anpassas på ett effektivt sätt, så att produkterna som cirkulerar eller kommer att cirkulera skall garantera hälsoskyddet samt att reglerna som ingår i internationella avtal efterlevs. Kommissionens omdiskuterade förslag gäller anpassningen av förordningen som föreskriver övre gränser för rester av läkemedel i livsmedel av djurursprung. Med detta förslag tar kommissionen itu med att anpassa förordningen, genom att ålägga den europeiska läkemedelsmyndigheten en undersökning angående en begäran om förtydligande, ändring och utökning av de övre gränserna för rester av läkemedel, samt för att anpassa beslutsförfarandet till det centrala förfarandet. Samtidigt anses anpassningen vara oumbärlig därför att gemenskapen måste respektera de skyldigheter som framgår av överenskommelsen om tillämpning av hälsoskyddande och växtskyddande åtgärder som de mångsidiga förhandlingarna under Uruguayrundan utmynnade i. Tillämpningen av förordningen skall inte endast vara ett eftersträvansvärt mål, utan ett verkligt skydd för folkhälsan, så att föreskriften av en enhetlig övre gräns för rester av läkemedel tillåter en fri cirkulation av livsmedel och veterinärläkemedel och garanterar konsumentskyddet inom den inre marknaden på ett effektivt sätt. Det första frågan gällande tillämpningen av förordningen avser förlängningen av fristen för utvärderingsproceduren. Svårigheterna som blir följden av en utvärderingsprocedur på medlemsstatsnivå, samt med den nyligen skapade europeiska läkemedelsmyndigheten, som precis började fungera 1995, tvingar oss att ge en förlängning under två år, inom vilka denna organisation är skyldig att fullborda utvärderingen. Här måste vi betona att garantin för mänsklig hälsa och för konsumentskyddet tvingar oss att göra en inskränkning beträffande farliga substanser som måste utvärderas fram till december 1997.

Cabrol
Fru ordförande, det här förslaget syftar till att garantera att de läkemedel som tillförs djur avsedda för konsumtion inte medför någon fara för konsumenten. Veterinärmedicinska läkemedel efterlämnar restmängder som finns kvar en viss tid hos djuret och som alltså kan passera den produktion som är avsedd för konsumtion: kött, inälvor, mjölk, ägg. Dessa restmängders skadlighet beror huvudsakligen på deras koncentrationsgrad i livsmedelsprodukterna i fråga, det man kallar " gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung" . Det är en teknisk definition, men den uttrycker väl vad den vill säga. Detta gränsvärde har fastställts i förordningen från januari 1992. Efter detta datum har inget läkemedel godkänts, utan att detta gränsvärde har fastställts. 400 farmaceutiska produkter väntade på detta godkännande, som skulle ha getts före den 1 januari 1997. Men tyvärr! endast 200 av dem har kunnat undersökas. De kvarvarande 200 hotas av ett omedelbart tillbakadragande från marknaden för djurbehandling, vilket skulle få katastrofala konsekvenser för livsmedelsindustrin, utan att folkhälsan för den skull vinner på det. Vi kräver alltså att förfallodagen skjuts upp till den 1 januari 1999.
Däremot skulle det vara farligt och i strid med skyddet av folkhälsan att de livsmedel som kommer från djur under klinisk prövning kan konsumeras innan ett definitivt gränsvärde, och inte ett preliminärt, har fastställts. Det är alltså nödvändigt att djur som används i kliniska prövningar inte ämnas för livsmedelskonsumtion innan detta definitiva fastställande.

Lannoye
Fru ordförande, jag ansluter mig till framställningen som för några minuter sedan hölls av Kenneth D. Collins, men jag skulle vilja framföra en lite skarpare synpunkt om dossierns andra del.
Först och främst, när det gäller den första delen måste man konstatera att vi konfronteras med ett allvarligt problem. 246 substanser, som innan antagandet av förordningen från 1990 användes som veterinärmedicinska läkemedel, har fortfarande inte omvärderats! Det finns inga gränsvärden för högsta tillåtna restmängder och dessa substanser är, sedan den 1 januari i år, de facto förbjudna att användas. Det är alltså oavvisligt att förlänga anståndet för denna utvärdering, såsom kommissionen föreslår.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ger sitt gillande till detta, på ett villkor: för de farligaste substanserna, eller i varje fall de man misstänker vara de farligaste, skall denna utvärdering göras före den 1 januari 1998.
Nu skulle jag vilja tala om förslagets andra del, som är mycket allvarligare. Kommissionen föreslår en ändring av förordningen från 1990 genom att ge apoteksindustrin möjligheten att, med hjälp av preliminära gränsvärden, använda läkemedel som fortfarande befinner sig under klinisk prövning. Konkret innebär det att konsumenterna skulle bli ofrivilliga försökskaniner för apoteksindustrin. Dessa preliminära gränsvärden föreslås faktiskt av apoteksindustrin och granskas just nu av läkemedelsbyrån och av behöriga utskott. Här befinner vi oss inför en förändring i förhållande till 1990, eftersom denna åtgärd då betraktades som exceptionell. I nuläget blir den allt vanligare. Jag tror att alla inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd är överens om att anse detta vara oacceptabelt. Vi ber kommissionsledamoten att uttrycka sig klart och tydligt på den här punkten. Accepterar han att dra tillbaka den här delen av förslaget, ja eller nej? Jag tror att det är det debatten handlar om, och inte om den första delen som vi är överens om.
Jag skulle i alla fall vilja återkomma till Santers uttalanden. Igår förklarade han att när det gäller hälsovårdsoch växtskyddsåtgärder önskade han använda artikel 100a. Man kan medge att det är brådskande när det gäller den första delen, men för den andra är detta inte aktuellt.
(Kommissionsledamoten avbryter talaren.) Desto bättre, Bangemann, bekräfta det klart och tydligt! I er redogörelse nyss - kanske rör det sig om ett översättningsproblem - talade ni om grundvalarna. För min del talar jag om andra delen i ert förslag, som har drag av ett system för preliminära gränsvärden för läkemedel som fortfarande står under klinisk prövning.
Var tydlig om det och säg att ni drar tillbaka det här förslaget!

Barthet-Mayer
Fru ordförande, ännu en gång, det man bör åsyfta här, det är konsumentens säkerhet, i detta fall dennes säkerhet i förhållande till rester av veterinärmedicinska läkemedel i animaliska livsmedelsprodukter.
Den första viktiga frågan, förfallodagarna. När det handlar om substanser som kan vara de farligaste är det väsentligt att dessa utvärderas senast den 31 december i år, och görs inte det, att de förbjuds redan den 1 januari 1998. Men samtidigt är det naturligt, med tanke på kommissionens försening, att acceptera en förlängning på tre år för de andra produkterna som återstår att utvärderas av europeiska byrån. Detta anstånd är nödvändigt, annars skulle fler än 200 gamla produkter omedelbart dras tillbaka från marknaden utan att skillnad görs mellan de bra och de dåliga, vilket inte skulle vara rättvist.
Den andra viktiga frågan - de kliniska prövningarna. Kommissionens text förblir vag och obestämd på den punkten. Ändå handlar det om konsumtion av livsmedel som härrör från djur som har undergått kliniska prövningar, och som uppvisar restmängder av substanser i organismen, varav vissa kan innebära risker för konsumenten. Mot bakgrund av krisen som vi genomgår i den här sektorn - och på den här punkten ansluter jag mig helt och hållet till Lannoye - är införseln av dessa läkemedel i näringskedjan oacceptabel.

Collins, Kenneth
Fru ordförande, jag tror vi måste vara tydliga här. I sak så har jag ingen annan uppfattning än herr Bangemann. Jag hoppas jag är förstådd på den punkten.
Här slutar förmodligen likheterna mellan herr Bangemann och mig. Jag känner inte till om det är många som har noterat så många likheter innan heller. Vi accepterar fullt ut - alla i kammaren; alla som har och inte har talat - att tidtabellen måste ändras. Vi kan i stort sett tänka oss fram till sekelskiftet. Vi behöver ungefär tre år till för att uppfylla testkraven.
Det råder dock meningsskiljaktigheter med herr Bangemann om vad man skall göra med resten rent rättsligt. Medan jag respekterar herr Bangemanns vänlighet att säga till rådet: " Ni kan inte fatta beslut eftersom parlamentet inte har yttrat sig" , återstår det faktum att det bara finns ett bordlagt förslag. Förslaget får bara behandlas en gång på grund av att artikel 43 gäller. Parlamentet har inga mekanismer för att dela upp det, och så vitt jag förstår så har inte heller kommissionen eller rådet det.
Vad vi har är en uttalad mening att de inte vill gå vidare. Jag är rädd att de brev jag har fått inte har officiell status. De speglar ingenting i fördraget. Så vitt jag vet finns det ingenting i fördraget - jag hoppas herr Bangemann kan ändra min uppfattning på den här punkten - som säger att ett sådant brev är rättsligt bindande.
Om så vore fallet hade det kanske gått att få mig att ändra uppfattning, och kanske även utskottet skulle ändra uppfattning. Men för tillfället har vi ingenting som garanterar att parlamentet skulle tillåtas att yttra sig om något som det redan har yttrat sig om eftersom det bara finns en behandling och en förordning. Detta är problemets kärna. Om vi kan lösa detta, om herr Bangemann kan visa oss den rättsliga grunden för allt detta så kanske vi kan ändra uppfattning.
För tillfället kan jag inte se hur vi skall kunna röra oss framåt överhuvudtaget, även om jag håller med honom och, förmodar jag, han håller med mig. Vi är av samma mening, men jag är rädd att vår åsikt i parlamentet är att vi inte litar tillräckligt på det föreslagna förfarandet för att vi skall kunna gå vidare. Jag tror inte heller att herr Bangemann befinner sig i en tillräckligt kraftfull position vis-à-vis rådet för att tvinga det, eftersom han inte har någon rättslig grund att stå på.

Bangemann
Fru ordförande, för att undvika några svårigheter med att förstå min stapplande tyska, skulle jag först vilja växla till min utmärkta engelska och sedan till franska, så att alla som har deltagit i debatten inte skall behöva förlita sig på vår ineffektiva tolktjänst.
Jag tycker att tjänsten är utmärkt, jag avser talen som gjordes under denna debatt.
Saker och ting har blivit tydligare för att vi, som jag sade i början, idag endast har att göra med artikel 14, ingen annan artikel. Artikel 14 förutser förlängningen med två år för de ämnen som redan finns tillgängliga på marknaden. Ken Collins och parlamentet är beredda att acceptera det. Problemet är: " vad skall vi göra med förslagets ämne?" Jag har redan indikerat att det finns två brev, ett, som ni vet, från rådet och ett annat från min kollega, Marcelina Oreja, ansvarig för relationerna med parlamentet, på inrådan av vår rättstjänst. De två ståndpunkterna är mycket tydliga vad gäller deras rättsliga tolkning: detta är inte behandlingen; ärendets brådskande natur gör att artikel 14 tillämpas - inget annat.
Idag måste vi inte debattera om ämnet. Det är ingen som begär detta. Det kan ske efter att parlamentet har intagit sin ståndpunkt. Den enda fråga som står på spel idag är om parlamentet kan acceptera ett brådskande förfarande enligt artikel 14 och det är det vi ber om.
Vad gäller garantin så säger vår rättstjänst att det är OK. Rådet har bara haft önskemål om ett brådskande förfarande enligt artikel 14 och, formellt, ville man inte ha något annat istället. Om det dessutom förelåg ett problem så skulle kommissionen vara redo att dra tillbaka hela förslaget för att tydliggöra att parlamentet måste avge sitt yttrande om ämnet.
(FR) Jag skall nu säga några ord på franska eftersom det har gjorts några påpekanden på franska i fråga om substanser. Om dessa påpekanden överensstämmer med parlamentets ståndpunkt - vilket återstår att se - är vi som alltid benägna att ta parlamentets beslut i beaktande, och ni har tid på er att fatta beslut. De kliniska prövningarna och allt annat som rör er kan faktiskt övervägas och avgöras allteftersom. Situationen är tillräckligt klar och det är anledningen till, om ni går med på ändringen av artikel 14, att jag inte ser varför man inte skulle göra det. Det är det enda som begärs av er, man begär ingenting annat av er.
Collins, Kenneth
Fru ordförande, jag är tacksam att ni ger mig tid och jag är också tacksam att herr Bangemann förklarade situationen. Jag vet att vi förväntas rösta om saken om en halvtimme eller så. Jag undrar om det är möjligt för oss att rösta imorgon istället. I så fall kommer jag att ha möjlighet att diskutera detta personligen med herr Bangemann och hans tjänster och kanske kan vi klargöra situationen till vår ömsesidiga tillfredsställelse. Om ni kan gå med på det tror jag att det vore den bästa lösningen.

Ordföranden
Jag tycker att det är ett helt och hållet rimligt förslag. Jag vänder mig till kammaren, eftersom vi normalt sett skulle ha röstat om det här betänkandet denna förmiddag kl. 12.00. Finns det någon invändning mot att vi accepterar denna ringa ändring av föredragningslistan som består i att skjuta upp omröstningen om det här betänkandet till omröstningen imorgon kl. 12.00.?
(Parlamentet godkände förslaget.) Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Ordföranden
Ärade kolleger, Whitehead har riktat en önskan till mig som jag är välvilligt inställd till. Whitehead är närvarande, men han kan ovillkorligen inte vara här i eftermiddag och han skulle vilja presentera sitt betänkande. Klockan är 12.01. Jag kommer nu att ge honom ordet för att presentera sitt betänkande och samtidigt be honom att respektera talartiden så att vi sedan kan gå över till omröstningarna.

Konsumentpolitiska prioriteringar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0317/96) av Whitehead för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelande från kommissionen om konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998) (KOM(95)0519 - C4-0501/95).

Whitehead
Fru ordförande, ni skall ha tack inte minst för de svårigheter ni har fått utstå tidigare idag. Jag tror inte att ledamöterna här idag har kommit för att de är intresserade av att höra mig tala. De har emellertid samlats för att lyssna på och för att delta i en omröstning om konsumentskydd i samband med galna ko-sjukan och andra saker.
Jag skulle vilja ta mina tilldelade fem minuter till att presentera ett betänkande som har väntat på parlamentets uppmärksamhet i över två sessioner och som relaterar till de konsumentskyddsfrågor som fastställdes av herr Prendergast och som överlevde honom och även herr Papas tid som generaldirektör i DG XXIV och som nu ligger på herr Reichenbachs bord. Det faktum att det har tagit så lång tid och det faktum att vi fortfarande måste försöka att ge Fru Bonino och hennes kabinett en kritisk massa ger tillräcklig tyngd åt vad vi försöker säga här idag. Jag är glad att ordförande Santer är närvarande, vare sig han lyssnar på vad jag säger eller inte.
Vi anser att ett regelverk för konsumentfrågor inom unionen först och främst måste ta en titt på, inte hela önskelistan som tar upp saker som är mer utopiska, utan på en tydlig, kortfattad och precis lista över saker som vi måste göra, saker som måste relatera till den centrala roll som artikel 129a bör ha för oss postMaastricht. Vi anser att herr Reichenbach och hans stab behöver tydligt fastställda prioriteringar att arbeta med.
Ytterligare åtgärder för att säkerställa konsumenters tillträde till den rättvisa som praktiseras inom domstolarna, såväl som utanför dem, över hela unionen: konkreta lagstiftningsförslag och åtgärder för att skydda konsumenternas ekonomiska intressen; vi skall återkomma till detta under debatten om fru Marinuccis betänkande i eftermiddag; bättre information som gör att information till konsumenterna omvandlas till makt åt konsumenterna; en hållbar livsmedelspolitik i konsumenternas intresse, och här noterar jag de maktbefogenheter som fru Bonino har. Jag hoppas att hon kommer att tala i eftermiddag om det sätt hon hade tänkt utnyttja dem och jag tycker det ordförande Santer sade igår var bra, det var en historisk dag för denna församling och för dess relationer med kommissionen vad gäller de prioriteringar vi ger säkerhetsfrågor som rör livsmedel och hälsa. Till sist, fastställandet av en enda, tydlig, grundläggande definition av en allmän tjänst som kan tillämpas på en sektorsvis basis under det att vi rör oss mot en liberalisering av marknadens nyckelsektorer.
Jag kan inte utveckla mig ytterligare, eftersom tiden är för kort. Jag vill bara säga att vi har gjort ett misstag genom att inte ge dessa områden den uppmärksamhet de är värda. Vad gäller frågor om tillgång till rättvisa håller nu kommissionen åtminstone på att visa tecken på ett offentliggörande av dess planer, men den behöver gå ett steg längre för att säkerställa det ömsesidiga erkännandet av villkor för att erhålla rättshjälp vad gäller hela gemenskapen och att göra det möjligt för konsumentorganisationer i länder som mitt, såväl som för offentliga enheter, att vidta åtgärder när det sker brott mot gemenskapslagstiftningen.
Vi behöver också veta från DG XXIV och fru Bonino exakt hur de kommer att använda den extra personalen och de nya maktbefogenheterna de har för att leda gemenskapen som helhet i frågan om säkerhet vad gäller hälsan och livsmedlen. Den forskning vi borde ta itu med, och som kommissionen bör stödja och finansiera i denna fråga, måste titta på relaterade frågor om människor och djurs hälsa, vilka alltid har varit lågprioriterade på grund av konsumentintressenas låga inflytande. Jag hoppas här att, precis som när det gäller frågor som undersökningen av den nya varianten av CJD, vi kommer att se ett engagemang, inte bara i medlemsstaterna, inklusive min egen, utan även i kommissionen som helhet att ta en titt på detta gissel och hur det har utvecklats.
Det är många saker som jag skulle vilja ha sagt, och kanske ges det möjlighet att samtala med den nye generaldirektören och med fru Bonino vid ett senare tillfälle. Det är synd att denna debatt har placerats så att den både blir avhuggen och uppdelad av avbrottet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Whitehead. Med hänsyn till omständigheterna fick ert inlägg inte erforderlig uppmärksamhet, eftersom alla väntade på omröstningen.
Debatten om betänkandet av Whitehead kommer att fortsätta i eftermiddag kl. 15.00.

Välkomnande
Ordföranden
Jag har äran att välkomna en delegation från det internationella centret för fred i Mellanöstern, som tagit plats på åhörarläktaren. Denna delegation, som består av representanter från Knesset och Palestinska lagstiftningsrådet, hedrar oss med sitt besök med anledning av mötet med Europaparlamentets kompetenta delegationer.
Detta initiativ, det första i sitt slag, utgör ett unikt tillfälle att debattera de ärenden som rör fredsprocessen i Mellanöstern, som i högsta grad berör oss alla.
Jag tar också tillfället i akt att välkomna ambassadör Moratinos, särskild representant för Europeiska unionen för frågor rörande fredsprocessen i Mellanöstern.
Våra relationer till Knesset och Palestinska lagstiftningsrådet är utmärkta och de kontakter vi har på parlamentsnivå visar en ömsesidig vilja att samarbeta på åtskilliga områden.
Jag hoppas att detta möte kommer att utgöra ännu ett steg i ett nödvändigt närmande av de länder och folkgrupper vi representerar.
Jag önskar delegationen från det internationella centret för fred i Mellanöstern givande samtal och en utmärkt vistelse i Strasbourg.
(Applåder)

Tamino
Herr ordförande! Detta inlägg gör jag enbart för att begära ett förtydligande: det föreligger en tydlig motsättning mellan det som ordföranden Santer bekräftade igår i sitt betänkande, på sidan 8, där han talar om " systematisk och obligatorisk märkning" som kommissionens val, och den förklaring som vi idag har hört från kommissionsledamot Fischler, som har tillbakavisat samtliga de ändringsförslag som krävde obligatorisk märkning av nötkött.
(Applåder) Innan vi röstar om denna fråga vill vi veta vad som verkligen är kommissionens åsikt i frågan. Är märkningen obligatorisk eller inte? Är den systematisk eller inte? De deklarationer vi har hört tyder inte på det. Att i allmänna termer säga, som kommissionsledamot Fischler gör, att kommissionen är överens " i stort" om ett obligatorium, men att man för tillfället inte vill ha tvång eller tidsfrister, är det samma som att inte acceptera den princip som ordföranden Santer igår uttryckte. Innan vi röstar vill vi ha klarhet om vad som är kommissionens officiella position!
(Applåder)
Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam för att ha fått ordet, för det gör det faktiskt möjligt för mig att klargöra en sak. Parlamentsledamoten lyssnade tydligen inte i morse.
(Högljudda protester) Jag förklarade i morse att kommissionen accepterar att alla tre propositioner, som här står till debatt, kan avlägsnas från artikel 100a. Kommissionen förklarade i morse också att vi klart uttalar oss för ett obligatoriskt system. Men jag tillät mig dock att göra alla uppmärksamma på att det behövs en viss övergångsfas, innan vi i praktiken kan införa detta obligatoriska system överallt i alla medlemsstater, eftersom vi för detta behöver en motsvarande djurmärkning och också en motsvarande registrering, som skall iakttas med automatik.
För att inte förhindra att de medlemsstater som under denna period redan uppfyller alla förutsättningar redan på förhand kan införa en etikettering, anser vi att det är vettigt att möjliggöra en frivillig etikettering under denna inkörningsperiod, och detta har för övrigt -åtminstone fick jag det intrycket - de flesta som deltog i debatten samtyckt till.

Ordföranden
Det är inte det rätta tillfället att debattera detta ärende. Frågor rörande detta kan ställas när vi kommer till rapporten.

Cohn-Bendit
Jag vill bara ställa en fråga till kommissionsledamot Fischler: Hur lång är övergångsfasen?

Ordföranden
Jag har redan påpekat att liknande frågor skall ställas vid ett senare tillfälle.

Evans
Herr ordförande, angående en ordningsfråga som jag försökte att ta upp för ett par minuter sedan när er företrädare, fru Fontaine, var ordförande. När min kollega, Philip Whitehead, talade erhöll han ingen som helst respekt från ett stort antal ledamöter: man lyssnade inte på honom, folk kom in mitt under hans tal.
Herr ordförande, ni hänvisade till besökarna på besöksläktaren. Jag vet inte vilket slags intryck det gav dem - möjligen är det lite bättre nu - men jag önskar att ni kunde använda er klubba på ett sådant sätt att ordningen upprätthålls i denna kammare och att talarna får säga sitt under åtnjutande av den respekt som herr Whitehead inte visades.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar er mycket för ert inlägg, Evans, för ni har påvisat att inte bara Evans, utan även ordföranden själv knappast uppmärksammades när han bad om tystnad för att kunna påbörja omröstningen.

Cohn-Bendit
Jag vill bara ställa en fråga till kommissionsledamot Fischler: Hur lång är övergångsfasen?

Ordföranden
Jag har redan sagt att liknande frågor skall ställas vid det ett senare tillfälle. Fontaine har utsatts för personliga kränkningar och begär ordet.

Fontaine
Herr ordförande, jag tror att jag brukar kunna förmå kammaren att visa respekt och det är Whitehead mycket väl medveten om. Han åtnjöt en mycket stor förmån. Normalt sett borde vi inte, ärade kolleger, ha gått in på hans betänkande. Klockan var över 12 och vi borde ha börjat med omröstningarna. Om jag dessutom hade påkallat tystnad i kammaren, skulle vi ytterligare ha förlängt Whiteheads inlägg, och jag tror att han mycket väl har förstått det. Omständigheterna var mycket speciella. Det var bara detta, herr ordförande, som jag ville säga.
(Applåder)

Omröstning
Hory
Herr ordförande, min hänvisning till arbetsordningen grundar sig på artiklarna 127, 122 och 34. Även om radikala alliansens grupp har försökt förbättra kompromissen med sina ändringsförslag förblir vi kritiska gentemot ett förfarande som vi anser försakar Europaparlamentet, i ett exceptionellt allvarligt ärende.
Vi är alltså i grund och botten inte överens, men min hänvisning avser frågan om det förfarande som följande omröstning föranleder. I måndags underströk Barthet-Mayer och Puerta de mycket starka skäl vi har till att lägga den här omröstningen efter den om förslaget om misstroendevotum. Parlamentet fattade ett annat beslut och följde inte denna förevisning, som dock var mycket stark och som stöddes av många parlamentariska självklarheter. Jag återkommer således inte till detta.

Ordföranden
Hory, denna fråga utreddes i måndags enligt gängse förfarande. Då kan jag naturligtvis inte tillåta att den åter tas upp på ett sätt som snarare är en röstförklaring, eftersom ni åberopar röstförklaringsartikeln. Jag beklagar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Papayannakis
Herr ordförande, jag skulle vilja referera till tre punkter:
För det första, påminner jag kollegorna om att herr Fischler meddelade oss att kommissionen accepterade ändringen av den rättsliga grunden och godkännandet av artikel 100a, dvs. det som vi gör idag är första behandlingen.-För det andra, herr ordförande, på omröstningslistan ser det ut som om jag har föreslagit parlamentet att förkasta alla ändringsförslag där det underförstås att märkningssystemet inte skulle vara obligatoriskt: alla dessa ändringsförslag måste enligt min åsikt förkastas, därför att systemet måste vara obligatoriskt, och även alla de ändringsförslag som inskränker märkningen endast till köttet, medan förslaget från er föredragande
(Applåder) och från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd lyder: märkningssystemet skall täcka alla produkter från nötkött, förpackningar, bearbetade produkter och underprodukter.
För det tredje, herr ordförande, herr Fischler sa att kommissionen var för den obligatoriska märkningen, men att den bad om en övergångsperiod och uppgav att detta var orsaken till att kommissionen inte accepterar ändringsförslagen angående obligatorisk märkning. Detta framkallar indignation hos många kollegor. Alltså skulle jag vilja ställa följande fråga till herr Fischler: kanske kan vi vända på resonemanget, dvs. så att kommissionen accepterar alla ändringsförslag som ålägger en obligatorisk märkning och lägger till, parallellt med dessa och inte emot dem, en artikel som begränsar övergångsperioden som behövs för att medlemsstaterna skall anpassa sig, med en anmodan om att perioden skall vara så kort som möjligt?
(Applåder)
Fischler
Herr ordförande! Precis som föredraganden korrekt har anfört, handlar det här på grund av det ändrade rättsunderlaget om den första läsningen. Därför tror jag att vi i samband med den andra läsningen ännu en gång kan komma tillbaka till föredragandens önskemål.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) Betänkande (A4-0033/97) av Olsson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om följande förslag: I. Förslag till rådets direktiv om principerna för organisering av veterinärkontroller av produkter som förs in i gemenskapen från tredje land (KOM(96)0170 - C4-0334/96-96/0109(CNS)) II. Förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 71/118/EEG, 72/462/EEG, 85/73/EEG, 91/67/EEG, 91/492/EEG, 91/493/EEG, 92/45/EEG och 92/118/EEG med avseende på organiseringen av veterinärkontroller av produkter som förs in i gemenskapen från tredje land (KOM(96)0170 - C40335/96-96/0110(CNS))
(Parlamentet antog de två lagstiftningsresolutionerna.)
Mayer
Herr ordförande, jag vill bara erinra om att jag tidigt i morse muntligt väckte motion om att rättsunderlaget av artikel 43 skulle ändras till artikel 100a, och att kommissionen har bifallit detta.

Ordföranden
Som ni vet kan muntliga ändringsförslag inte gå till omröstning. Men vi noterar detta och det ska föras till protokollet så att kommissionen, i sin tur, kan godkänna ändringsförslaget.
Dessutom borde utskottet för rättsliga frågor ha informerat om detta. Så vi följer arbetsordningen och går till omröstning utan det muntliga ändringsförslaget.
Jag vill påpeka att det finns en korrigering som rör den tyska versionen av detta betänkande och att ändringsförslagen 1 och 28 inte rör alla språkversionerna, utan att vi, när det är dags, kommer att söka en lämplig lösning vad gäller språket för alla dem som är intresserade.
Jag vill också påpeka att texten till ändringsförslag 17 i betänkandet för utskottet för jordbruk finns upptaget i texten till ändringsförslag 16 som lagts fram inför omröstningen och att ändringsförslaget 35 dras tillbaka. Vi går igenom förslaget till förordning.

Goepel
Herr ordförande, innan vi börjar med omröstningen, skulle jag gärna vilja ha kommissionsledamot Fischlers samtycke till det som Mayer just utvecklade.

Fischler
Herr ordförande, det är ju intressant att just de som talar mitt språk, tydligen inte fattar vad jag säger. Därför förklarar jag nu för tredje gången att kommissionen samtycker.

(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Ordföranden
Jag vill välkomna Wole Soyinka, Nobelpristagare i litteratur, som jag har träffat denna morgon för att få information om situationen i Nigeria, vilken nu parlamentet känner väl till.

Provan
Herr ordförande, det är knappast överraskande att en brittisk konservativ vill göra en stor fråga av varför vi röstade emot Medina-betänkandet i förmiddags. Om jag hade kunnat göra mig osynlig igår skulle jag mycket väl ha kunnat få höra att en del människor skulle försöka få oss att tro att den brittiska regeringen försökte främja BSE i vårt land.
Jag måste säga att jag tycker att det är en trist attityd som har antagits av denna församling, för den har missat huvudpoängen. Vi kan inte skriva om historien och det är just vad detta betänkande försöker att göra. Det försöker faktiskt att förmedla sina egna fördomar som inte är underbyggda av fakta. Kommittén behövde verkligen några vetenskapliga instrument för att hjälpa det att dra de rätta slutsatserna - kanske ett retrospektoskop, för det är vad det har använt genom att försöka att titta tillbaka och inte uppmärksamma att detta var en ny sjukdom och att en ny situation hade uppstått.
Låt oss tala klarspråk. Det är klart att detta parlament och vi, som brittiska konservativa, vill främja folkhälsan och förtroendet. Det råder inga tvivel om detta. Vi bör därför se på situationen i Förenade kungariket självt: konsumtionen är praktiskt taget på normala nivåer igen; nötköttsindustrin är praktiskt taget återställd och de åtgärder som regeringen har vidtagit i Förenade kungariket har fungerat. Det kan man inte säga om resten av Europa, och det är bristen på förtroende som har skapat problemen.
Betänkandet identifierar inte sjukdomens orsaker. Det duger bara till, som sagt, att sprida fördomar som inte är vetenskapligt underbyggda. Det är väldigt lätt att slå hål på det, det är mycket lätt att vara en döddansare och alltid klaga, men att göra något positivt för att ta itu med problemen är något helt annorlunda.
Produktionen av animaliskt protein verkar vara grunden till problemet. Vi har tittat på hur det går till praktiskt i Förenta staterna och de verkar inte ha problem med BSE.
Det är många frågor jag skulle vilja tala om, men låt mig säga detta: Parlamentet verkar vara ambivalent om vad det försöker att göra med minister Hogg. Å ena sidan säger det att han rent juridiskt måste komma, fast den just antagna resolutionen säger att den institutionella överenskommelsen måste stärkas så att vi kan kräva att han kommer. Vad jag förstår så finns det för närvarande inte någon rättslig grund för detta krav.

Le Gallou
Herr ordförande, vi har röstat mot den gemensamma resolutionen, eftersom ett villkorligt misstroendevotum inte är försvarbar på ett rättsligt plan, det var för övrigt något som parlamentets enheter hade observerat. Ett villkorligt misstroendevotum är heller inte försvarbar på det politiska planet. Det är i realiteten ett skenbart misstroendevotum. Vi har således röstat mot denna gemensamma resolution.
Däremot kommer vi imorgon att rösta för misstroendevotumet eftersom problemet med de galna korna inte är, vilket många försöker få oss att tro, ett misstag p.g.a. otur. Det är inte heller ett misstag som beror på systemet. Det är, närmare bestämt, ett misstag av de personer som har ansvar för systemet. Och de som ansvarar för systemet, med all respekt för föregående talare, det är å ena sidan den brittiska regeringen och kommissionen i Bryssel.
Följaktligen kommer vi att rösta för misstroendevotumet. Och det kommer att få en särskild inverkan, åtminstone när det gäller den franska representationen, eftersom det med de elva rösterna från franska nationella frontens ledamöter förmodligen kommer att bli en majoritet av franska representanter i det här parlamentet som imorgon kommer att rösta för ett misstroendevotum.

Berthu
En lärdom att dra av " galna ko" -affären rör den stora oordningen för de sanitära kontrollerna i Europa, som har gynnat en spridning av smittat mjöl och kött, alltså själva sjukdomen. Denna aspekt av ärendet är okänd, men den är rik på erfarenheter om hur de europeiska institutionerna fungerar idag.
Med den inre marknaden i sikte, som borde undanröja alla importkontroller vid de inre gränserna - så även de sanitära kontrollerna, naturligtvis - omorganiserade direktiv 89/662/EEG systemet. Den huvudsakliga sanitära övervakningen skulle inte längre åligga det land som importerar, vid dess gränser, utan ursprungslandet - i det här fallet Förenade kungariket för sin köttexport.
Denna metod för emellertid med sig en ackumulering av nackdelar: den lägger kontrollbördan på den part som har minst intresse av att utöva den med noggrannhet, för att rätta till denna snedvridning borde man inrätta " federala" kontroller som är avsedda för att övervaka exportländerna, men denna komplicerade anordning visar sig besvärlig för den nationella suveräniteten, och dessutom kostsam, eftersom man skulle behöva värva arméer av tjänstemän till Bryssel. Sammanfattat i några meningar är detta, om inte orsakerna till galna kosjukan (som härrör från en jordbrukspolitik i strid mot naturen), så åtminstone orsakerna till dess spridning; Europeiska unionen har rivit ner sina nationella kontroller, utan att inrätta eller ens tidigare utformat andra system som verkligen fungerar och som är avsedda att ta över.
Hur ser situationen ut idag? Då de tullstationerna har avskaffats vid de inre gränserna och då handelsvarornas följesedel också har slopats blir kontrollerna mycket svåra att utföra. De utförs här och där, punktvis, utan seriösa dokument att stödja sig på och då handelsvarorna redan är i omlopp på varje lands hemmamarknad. Med de här förutsättningarna mångfaldigas bedrägerier av alla slag. Oordningen är fullständig.
Ett skrämmande bevis på det har just givits av ett betänkande från den franska nationalförsamlingens undersökningskommitté om galna ko-affären, i kapitlet om tullkontroller: ingen av de hörda ansvariga - ministern, direktörer inom den centrala förvaltningen, ordförandena i fackföreningar - har kunnat få fram pålitliga siffror om de senaste årens franska import av köttmjöl med brittiskt ursprung.
Europeiska unionen befinner sig alltså idag i ett tillstånd av sanitär demobilisering, inte av en slump utan p.g.a. en politik som jag inte tvekar att kalla medveten desorganisation, i trollkarlens lärlingars sinne som uppfunnit den, tänkt att låta den europeiska staten framträda ur kaos. Man kan inte underlåta att jämföra denna oordning med den som råder i fråga om mottagandet av mervärdesskatt inom gemenskapen, sedan avskaffandet av de inre gränserna.
Hur skall vi komma ur det här? De naiva griper genast tag i de färdiga lösningar som kommissionen tillhandahåller: fler gemenskapsnormer! Fler gemenskapsbyråer! Fler gemenskapskontrollanter!
Men ingen har försökt ta reda på hur mycket inrättandet av ett sådant enhetligt och centraliserat system på europeisk nivå skulle kosta, inte ens om det verkligen skulle vara genomförbart på kort sikt. Ingenting hindrar att man tar reda på det, men man skall inte räkna med en federal kontroll av sanitära regler för att omgående ta oss ur krisen och oordningen.
Vi anser snarare att den inre marknaden har fördärvats av kommissionens dogm, enligt vilken man absolut skulle avskaffa alla gränskontroller och alla handelsvarors följesedel. Den fria rörligheten har blivit till smittans frihet. För att komma ur det måste man ompröva den här politiken.

Cox
Jag välkomnar Europaparlamentets seriösa utmaning till Europeiska kommissionen att snygga till dess rättsakt om BSE. Som svar på EP: s undersökning av BSE-krisen medgav Europeiska kommissionens ordförande, herr Jacques Santer i närvaro av elva andra kommissionärer, indirekt att det fanns många fel i det system som skulle reformeras.
Europaparlamentets betänkande som attackerar den brittiska regeringens roll i BSE-skandalen, riktar också skarp kritik mot kommissionen och den förre kommissionären Ray MacSharry som, även om det inte var en direkt inblandning i en process av felinformation och nedtoning av skandalen, har anklagats av undersökningskommittén att åtminstone " tittat åt ett annat håll" .
Kortsynthet från kommissionens sida gagnar inte de europeiska konsumenterna, och inte heller EU: s och Irlands nötköttsproducenter. Jag välkomnar starkt det faktum att ansvarigheten för livsmedelspolitiken nu har lyfts bort från jordbrukskommissionären. Jag stödjer också idén med en europeisk motsvarighet till FDA (Food and Drugs Administration).
Genom den liberala gruppen går jag med på att inte rikta en misstroendeförklaring just nu utan att ge den några månader att rätta till de fel den har gjort genom ett antal större krafttag på livsmedelsområdet.

Crowley
Om galna ko-krisen har gjort något så är det att den har pekat på det stora behovet att det krävs en fokusering på konsumentskydd och att ta itu med konsumenternas väl underbyggda fruktan. Europeiska unionens institutioner och regeringarna i medlemsstaterna måste nu arbeta tillsammans för att skydda konsumenternas intressen. Som sådan har den inställning som visats av de brittiska myndigheterna varit djupt otillfredsställande. Storbritannien har intagit en arrogant hållning, okänslig inför effekterna av dess handlande för dess europeiska partners.
Medan jag välkomnar engagemanget från undersökningskommitténs sida att fullt ut undersöka krisen, så är jag förbryllad av den inställning de visar i vissa hänseenden. De har kallat EU-kommissionärerna och tjänstemän men de har inte kallat den man som vid den tiden hade det yttersta politiska ansvaret: den dåvarande ordföranden för EU-kommissionen, Jacques Delors. Att inte kalla in herr Delors inför kommittén är en häpnadsväckande miss, och bara på att man kan ifrågasätta det faktum om kommittén var rättvis i sin hållning. Varför blev herr Delors inte kallad? Har det något att göra med det faktum att kommittén har en inbyggd socialistisk majoritet? Varför har inte herr Delors trätt fram och skyddat och försvarat kommissionen?
Det bästa sättet att nu ta itu med galna ko-krisen är inte att se tillbaka i efterklokhetens ljus, utan att fastställa en omfattande strategi som kommer att skydda och lugna den europeiske konsumenten. Med nödvändighet så innebär detta att de brittiska myndigheterna måste vara mer samarbetsvilliga och ansvarsfulla.

Deprez
Spridningen av BSE bland kreatursbestånden har redan nu reducerat de drabbade hjordarna och ruinerat nötköttsindustrin i Europa, konsekvenser som i sig är extremt allvarliga, och likväl har vi ingen gemensam åtgärd, trots ett överhängande hot mot människors hälsa om det bekräftas att människan kan smittas av kött från sjuka djur.
Inför denna kris var det nödvändigt att isolera misstagen, felen eller funktionsproblemen som har bidragit till utbredningen av epizootin och till en tillbakagång för konsumentskyddet, inte bara för att avgöra var och ens ansvar, men framför allt för att vidta de ytterst stränga åtgärder som kommer att hindra att en sådan katastrof upprepas.
Rapporten av Medina tillskriver den brittiska regeringen de allvarligaste misstagen, som genom att avreglera produktionen av kött- och benmjöl har gjort att dessa mjölsorter kunnat smittas av det sjukdomsframkallande ämnet som har utvecklats till BSE hos kon och som i näringskedjans följande led skulle kunna utvecklas till Creutzfeldt-Jacob-sjukdomen hos människan.
Oskickligheten hos samma brittiska regering är i lika hög grad anklagad för att inte ha skapat tillräckligt effektiva åtgärder i syfte att bekämpa epizootin och hotet om en epidemi, i ett fåfängt försök att skydda sin nötköttsindustri.
När det gäller rådet har det avsagt sig sitt institutionella ansvar.
Kommissionen har uttryckligen arbetat för att skydda marknadens intressen och sina relationer med den brittiska regeringen framför att slå vakt om konsumenternas hälsa. Dessutom har undersökningskommittén kastat ljus över allvarliga strukturella brister i en beslutsprocess som är utlämnad till särintressen och som har blivit okänslig för det allmänna intresset.
Inför denna situation bör ett misstroendevotum gentemot kommissionen överlämnas. Emellertid var den dåliga hanteringen av den här krisen huvudsakligen den förra kommissionens gärning, för övrigt har den nuvarande kommissionens ordförande förpliktat sig att rätta till funktionsproblemen och föreslår att ändra på systemet för vetenskaplig konsultation, mekanismerna för beslutsfattande, kontrollmedlen och gemenskapens rättsliga grund, i syfte att utsträcka gemenskapens befogenheter i fråga om hälsa.
Snarare än att påskynda en institutionell kris som riskerar att bli långvarig, verkar det klokare att ge de nödvändiga reformerna en chans att se dagens ljus så fort som möjligt, reformer som verkställs av en kommission som hotas av misstroendevotum om den inte för dem i hamn inom en rimlig tid.
Att rösta igenom en motion som förpliktar kommissionen att anpassa sig efter Europaparlamentets rekommendationer med hot om ett kommande misstroendevotum är därför den bästa lösningen. Det viktigaste är framför allt att kommissionen ställer skyddet av konsumenten i centrum för sina bekymmer.

Dury
Jag har lagt ner min röst i den omröstning som just genomfördes som sammanfattar de arbeten som undersökningskommittén om BSE har utfört. Det är inte för att jag inte stöder Medinas utmärkta rapport, nej tvärtom. Jag anser att rapporten klart och tydligt ställer upp en förteckning över det graverande ansvar, i första hand den brittiska regeringens, men också den förra och den nuvarande kommissionens ansvar i galna ko-affären. Denna katastrof, som ingen idag kan förutse vidden av, har förvärrats av de misstag som begåtts på alla ansvarsnivåer: försummelser, eftergivenhet gentemot den brittiska regeringen, förtigande av fakta i parlamentet, otillåtlig press som har utövats på parlamentet. Så sent som igår framhärdade ordförande Santer med attityden att, mot bevis, förneka det olägliga i kommissionens beslut att häva embargot för gelatin. Detta beteende förtjänar en omedelbar politisk sanktion: misstroendevotum, vilket jag kommer att rösta för i morgon.
Eftersom artikel 144 i fördraget finns, skulle vår allmänna opinion inte förstå att kommissionen inte utsätts för ett misstroendevotum, med hänsyn till de framlagda uppgifternas allvar. Om parlamentet inte skulle anta den motion som jag undertecknat tillsammans med Happart anser jag att man borde föreslå regeringskonferensen att stryka artikel 144, som alltsedan 50 år utgör grunden för en ordning av politisk ansvarslöshet, till förmån för kommissionen. Det bästa vore att konstatera detta och att inrätta en effektiv kontroll av den verkställande makten, av det slag som den amerikanska kongressen utövar.
Däremot anser jag det skadligt att ställa kommissionen under förvaltarskap, vilket resolutionen vi just röstat igenom inrättar. Det innebär en allvarlig försvagning av en kommission vars auktoritet redan är starkt undergrävd av den aktuella krisen. Det urholkar dess självständighet gentemot parlamentet, men också gentemot rådet och medlemsstaterna. Det förbereder en minskning av dess maktbefogenheter och behörighet vid en tidpunkt då en revision av fördraget pågår. Jag vet inte om det är mina kollegers intention, som just har röstat för denna resolution, men jag fruktar att det blir resultatet av den. Det är bäst med en ärlig politisk sanktion, som skulle göra det möjligt att starta om från sundare grunder och att bevara utsikterna till en demokratisering av våra institutioner.

Ewing
Jag röstade för kompromissen med vissa farhågor. Vårt parlament skall inte hota kommissionen med en misstroendeförklaring när de verkliga skurkarna fortfarande sitter kvar på sina poster i den brittiska regeringen.
De skapade BSE-problemet och tillät det att bli endemiskt i många regioner i södra England. De misslyckades med att kontrollera BSE och har uppfört sig vedervärdigt i och med deras " icke-samarbetspolitik" och arroganta förkastande av Europas erbjudande att finansiera ett förnuftigt utrotningsprogram.
Inte så konstigt att européerna nu vill ha kompensation för den skada som orsakats av Förenade kungarikets inkompetens. Vi skottar kan tyvärr inte få kompensation för att vår marknad för nötköttsexport har försvunnit, och vi är inte så väl skyddade mot Englands BSE som våra europeiska brödrafolk.
I frånvaro av förnuft i Westminster, och med egna medel, skapade skotska nötköttsproducenter deras egen " BSE-fria" kvalitetsgarantiplan som den skotske ministern förtalade och underminerade " i Förenade kungarikets gemensamma sak" !
Mitt parti försökte att citera den skotske ministerns namn i misstroendeförklaringen mot herr Hogg i Westminster under den gångna veckan.
Michael Forsyth brännmärkte den Europeiska flaggan i Skottland. Må den Union Jack som vajar vid hans skotska kontor påminna skottarna om Förenade kungarikets förräderi, och må Europaparlamentet fördöma Förenade kungarikets cynism vad gäller " BSE-politiken" som innebär: " Skyll på någon annan!"

Gallagher
Engagemang för folkhälsan måste vara det viktigaste för alla parter i livsmedelsindustrin. I detta avseende är jordbrukarnas och producenternas roll avgörande. Lagstiftarnas roll, både på nationell och europeisk nivå, är också central för en säker livsmedelsindustri. Konsumenternas förtroende har aldrig varit lägre än nu. Det primära ansvaret för EU: s institutioner och alla medlemsstaters regeringar är att skydda konsumenternas intressen, och genom att göra det återvinna förtroendet för nötkött som en kvalitetsprodukt på livsmedelsmarknaden.
Europaparlamentets undersökningskommitté om BSE är bara en i raden av granskare av BSE-krisen. Även om jag stödjer alla undersökningar som kan lösa denna kris, är jag inte säker på att kommittén varit helt rättvis i sitt tillvägagångssätt. Dess kritik av den förre EU-kommissionären MacSharry är oberättigad. Han har redan på ett mycket effektivt sätt tagit itu med kritiken som riktats mot honom av kommittén. Jag vill emellertid tilläga att det är mycket lätt att värdera saker och ting i efterklokhetens ljus. Det torde vara mer korrekt att utvärdera händelserna just när de händer. Ray MacSharry var en av de stora nyskapande kommissionärerna och de irländska jordbrukarna är skyldiga honom ett stort tack. Undersökningskommittén kommer inte att kunna svärta ner hans rykte på något sätt.
Det är viktigt att komma ihåg att de riktiga banditerna i BSE-sagan är de brittiska myndigheterna, som har visat upp en total okänslighet inför effekterna av deras handlande för brödraländerna i EU, inte minst gäller detta Irland. Varje form av framtida strategi för att lösa BSE-krisen måste inbegripa ett ansvarsfullt och samarbetsvilligt svar från de brittiska myndigheterna.

Hory
När det handlar om flera gruppers gemensamma resolution förblir Europeiska radikala alliansen kritisk till Europaparlamentets klenmodighet, parlamentet har i en exceptionellt allvarlig affär - ett allvar som understryks av alla talare under debatten den 18 januari - avstått från att använda de politiska medel som fördraget ställer till dess förfogande.
Vi är alltså i grunden inte överens om kompromissen som läggs fram till oss och som vi inte avser att rösta för.
Men vår position i förhållande till den här omröstningen dikteras huvudsakligen av valet av förfarande som vår kammare gjorde under sammanträdet den 17 februari. Under det här sammanträdet underströk Barthet-Mayer och Puerta de oavvisliga skälen vi har till att skjuta upp den här omröstningen tills den om misstroendevotumet är genomförd.
Parlamentet följde inte denna förevisning som likväl argumenterades och grundades på ett stort antal parlamentariska självklarheter.
Det finns alltså ingen anledning att återkomma till det här, utom för att säga att omröstningen om den motion som läggs fram till oss av de fem förenade grupperna har som indirekt resultat att beröva misstroendevotumet sin politiska betydelse och att marginalisera de parlamentsledamöter som stöder den i utövandet av sina prerogativ.
Det är därför som gruppen Europeiska radikala alliansen har beslutat, med majoritetsbeslut, att inte delta i omröstningen.

Jové Peres
Gruppen Europeiska enade vänstern har inte skrivit under det gemensamma resolutionsförslaget och lägger ned sin röst. Det finns två skäl till detta ståndpunktstagande.
Eftersom man i morgon kommer att framlägga ett förslag om misstroendevotum mot kommissionen, påverkas detta av införandet av en resolution på föredragningslistan. Eftersom Europeiska enade vänstern har beslutat att stödja ett misstroendevotum är det inkonsekvent att rösta fram en resolution som hindrar en så viktig fråga.
Den gemensamma resolutionen föreslår ett bordlagt och villkorsmässigt misstroendevotum mot att kommissionen vidtar vissa åtgärder och detta är också ett skäl till varför vi lägger ner vår röst. Ett misstroendevotum kan bara användas för att yrka på ansvarstaganden som redan skett och inte för att kräva ett visst framtida agerande. Detta grundläggande skäl hindrar oss från att uttala oss om den gemensamma resolutionen.
Betänkandet från undersökningskommittén om BSE fastslår att kommissionen har gjort sig skyldig till oåterkalleliga ansvarstaganden. Om dessa ansvarstaganden har skett och om de är oåterkalleliga måste ett förslag till misstroendevotum genast läggas fram. Att bordlägga misstroendevotumet är att överlåta parlamentets kontrollfunktioner, och den gemensamma resolutionen skulle innebära ett försök till att rättfärdiga överlåtandet av dessa funktioner.

Killilea
Parlamentets ansträngningar att ta reda på fakta i den händelsekedja som orsakade BSE-krisen borde ha resulterat i en värdefull lektion för den framtida administrationen av jordbruksoch livsmedelspolitiken.
Istället blir det arbete som utförts av undersökningskommittén underminerat av misstroendeförklaringen vilken, om den blir framgångsrik, kommer att resultera i sparkandet av alla de nuvarande komissionärerna trots det faktum att de flesta händelser som slutligen orsakade BSE-krisen skedde före denna kommissions tillträde.
Denna misstroendeförklaring är goda nyheter för den brittiska regeringen som envist har försökt att rikta den brittiska allmänhetens intresse bort från regeringens primära ansvarighet för krisen genom att försöka skylla Europeiska kommissionen för de misslyckanden som deras egna ansvariga ministrar och statliga tjänstemän gjort sig skyldiga till.
De som är ansvariga för denna misstroendeförklaring bör besinna sig och, enligt min mening, koncentrera sina ansträngningar på att arbeta tillsammans med kommissionen för att se till att den kunskap som utmynnar från undersökningskommitténs slutsatser speglas i den framtida jordbruks- och livsmedelsadministrationen både på europeisk och nationell nivå.
Kommitténs slutliga rapport är åtskilligt försvagad på grund av kommitténs misslyckande med att kalla in en rad nyckelvittnen.
Varför, till exempel, kallade inte kommittén kommissionens förre ordförande och välkände socialistpolitiker, Jacques Delors?
Jag menar att förre ordförande Delors, som hade det yttersta politiska ansvaret för Europeiska kommissionens förehavanden skulle ha bekräftat de omfattande motbevis som hans jordbrukskommissionärer lagt fram angående kommissionens handlande under Delors-eran.
Kritiken mot kommissionen under Delors-eran kastar ett dåligt skimmer över förre ordförande Delors och han bör ges möjlighet att bemöta denna kritik.
Lika förbryllande var misslyckandet med att kalla in ordförandena för den vetenskapliga veterinärkommittén under den relevanta perioden. Kommittén skulle med all säkerhet ha blivit biträdd i dess undersökningar om de hade haft fördelen av bevis från de specialister som hade en central roll när detta problem utvecklade sig till den kris den till sist blev.
Ytterligare en förbryllande aspekt av kommitténs arbete var beslutet att offentliggöra dokument som innehöll allvarliga anklagelser innan individerna ifråga ens hade haft möjlighet att tala med kommittén.
Den förre kommissionären MacSharry blev offer för detta förfarande och kommittén borde i anständighetens namn be om ursäkt för att den riktat offentliga misstankar mot honom en månad före han ens hade tillfälle att lägga fram bevis för att bemöta anklagelserna. Det är värt att notera att när den förre kommissionären väl kom till tals inför kommittén bemötte han dessa anklagelser på ett detaljerat, öppet, effektivt och heltäckande sätt.
Rapporten, slutligen, från undersökningskommittén blev fullständigt undermålig genom det faktum att den brittiske jordbruksministern inte lyckades närvara och ge bevis inför kommittén.
Något som man uppenbarligen lärt sig av denna historia är att undersökningskommittéer måste ha rättsliga maktbefogenheter att kalla in vittnen. I annat fall kommer slutsatserna av dylika undersökningar att vara baserade på ofullständiga uppgifter och, som i detta fall, det utmärkta arbete som utförts av kollegor i dessa kommittéer kommer att diskvalificeras av faktorer som ligger utanför deras kontroll.

Kreissl-Dörfler
Ordförande Santer ytterade sig i går mycket förstående för Europaparlamentets kritik av kommissionen. Han medgav att kommissionens arbete under de senaste åren hade varit högst otillräckligt, att ingenting hade gjorts av det som hade behövt göras för att avstyra skador från medborgarna i Europeiska unionen.
När vi nu redan har denna insikt, käre Santer, då måste detta även få konsekvenser. Vid sammanträdena i Europaparlamentets undersökningsutskott blev det tydligt att några - även höga - tjänstemän i kommissionen tydligen inte var redo att samarbeta med Europaparlamentet. Tjänstemän som Legras och Mansito hindrade rentav undersökningsutskottets arbete, även om de som verkställande direktör och vice verkställande direktör i GD VI i första hand är ansvariga för de avslöjade missförstånden. Ett sådant uppförande måste ju få sina konsekvenser. Vid bevisad oförmåga kan man helt enkelt inte låta sådana tjänstemän få behålla sina befattningar. I fallet av von Moltke från turismdirektionen hade ju Europaparlamentets påtryckningar nyligen framgång. En sådan påtryckning måste vi också organisera mot GD VI.
Men naturligtvis får vi inte använda tjänstemännen som måltavla enligt mottot: De små hänger man, de stora låter man löpa. Kommissionen - och först och främst dess ordförande - måste ta det politiska ansvaret för missförhållandena i sin myndighet. BSE: s existens fick vi ju inte direkt reda på i går, och kommissionen Santers ämbete föddes ju inte heller i går. Hittills har 16 människor dött i BSE. Hur många döda skall det behöva bli, innan kommissionen agerar på eget initiativ? Det politiska ansvaret för tjänstemännens felbeteende skall alltid de ministrar bära -eller i detta fall faktiskt kommissionären - detta är en god europeisk eller åtminstone brittisk tradition. Kommissionär Fischler borde faktiskt ha mockat sitt eget augiasstall först och inte bara låtsas som om hans föregångare har felat. Parlamentsgruppen De Gröna har väckt motion om en " misstroendeförklaring på prov" för att klargöra detta politiska ansvar. Tydligen behövdes detta hot om misstroendeförklaring för att Santer för första gången offentligt skulle medge de graverande fel som nuvarande kommission och dess föregångare begått.
Naturligtvis har även andra instanser misslyckats. Den brittiska regeringens uppträdande kan man bara benämna illvilligt och ignorant. Det enda rätta svaret på detta är att yrka på skadestånd mot Storbritannien (och dess djurmjöls- och köttindustri) i EG-domstolen i Luxemburg. Men även Borchert och de övriga europeiska jordbruksministrarna har misslyckats. De har varit overksamma alltför länge och har satt ekonomiska intressen före sina medborgares liv och hälsa.
Ansvaret för BSE-skandalen ligger naturligtvis också i Europeiska unionens strukturer. Den inre marknaden har lett till en sänkning av konsumentens skyddsstandard. Vi från De Gröna har alltid varnat för att skapa en inre marknad utan tillräckliga ekologiska och sociala skyddsmekanismer. Men för näringslivsliberalerna i alla parlamentsgrupper, från Thatcher till Bangemann, var ju avregleringen av skyddsbestämmelser det högsta målet. Nu kommer räkningen för den förfelade formen av europeisk integration. Det har hittills inte funnits några effektiva kontrollmekanismer för konsumentskyddet, och inom jordbruksområdet var kommissionen sin egen kontrollinstans. Att nu skapa en ny direktion för konsumentskydd inom kommissionen räcker inte på långt när. Slutligen behöver vi en oberoende europeisk myndighet för livsmedelskontroller. Och vi behöver också mer genomblickbarhet och mer rättigheter för Europaparlamentet. Sammanträdena för alla fackutskott i kommissionen måste vara öppna för allmänheten. I framtiden måste det vara möjligt att yrka om misstroendeförklaring även mot enskilda politiskt ansvariga kommissionärer, och i alla jordbrukspolitiska frågor måste i framtiden medbestämmanderätten gälla för Europaparlamentet.
Och naturligtvis behöver vi en helt annan europeisk jordbrukspolitik. Det måste principiellt förbjudas att använda djurmjöl som foder för växtätare. Djurmjöl får bara användas som foder, om - i motsats till Storbritanniens avreglerade jordbruksindustri - den höga säkerhetsstandarden iakttas. Det måste skapas finansiella impulser till artriktig kreaturhållning och avgifter och ålägganden för industriell masskreaturhållning. Vi inom De Gröna har alltid krävt ett ekologiskt jordbruk och en artriktig kreaturhållning och kritiserat den europeiska jordbrukspolitiken hårt. BSE-skandalen har nu på ett tragiskt sätt gett oss rätt.

Lulling
Herr ordförande! Jag var inte ledamot av BSE: s undersökningsutskott och hade heller ingen talartid i plenardebatten. Jag vill dock uttryckligen säga att jag - om vi hade röstat om betänkandet av detta icke-ordinarie undersökningsutskott - inte hade kunnat lägga en jaröst, närmare bestämt av följande skäl:
Utsagorna angående det politiska ansvaret för kommissionen - den föregående och den nuvarande, den föregående jordbrukskommissionären och den föregående - beträffande förseelser och försummelser är för schablonmässigt, saknar varje differentiering och grundar sig många gånger på tidigare fördömanden utan att ta hänsyn till det verkliga sakläget under årens lopp, så att en saklig observatör helt enkelt inte kan acceptera den globala, onyanserade skuldtilldelning som har tilldragit sig från Delors till Santer och från MacSharry till Fischler. Detta inte minst, eftersom undersökningsutskottet inte en gång kunde samla tillräckligt med mod för att kalla ordförande Delors. Det är helt enkelt ojust att skära Steichen och McSharry över en kam, och groteskt att vilja sparka Santerkommissionen och inte ens be att Delors kommer till utfrågning.
Det är synd att undersökningsutskottet, som har gjort ett mycket bra arbete, inte har kunnat göra sig själv en tjänst genom denna fullkomligt onyanserade skuldtilldelning.
Däremot vill jag uttryckligen välkomna undersökningsutskottets rekommendationer för framtiden. Efter ordförande Santers modiga ingripande i går är jag säker på att kommissionen låter dessa rekommendationer följa den gärning, som vi och medborgarna i denna gemenskap med rätta förväntar oss för att utrota epidemin bland nötkreaturen och för att prioritera den omsorg om medborgarnas hälsa, som tillkommer dem.

Martin Philippe
Den tillfälliga undersökningskommitténs rapport om hanteringen av BSE har visat kommissionens interna funktionsproblem. Man skall självklart inte glömma Förenade kungarikets, rådets och de brittiska mjölproducenternas skilda ansvar.
I den minoritetsposition som jag har presenterat har jag visat intresset av att skapa en oberoende organisation som möjliggör ett beslutsfattande som står fritt från misstankar och inflytande. Det är därför som jag klargjorde att denna byrå bör underställas normerna EN 45004.
Men förutom inrättandet av en oberoende byrå är det nödvändigt att också medlemsstaternas kontrolltjänster underställs samma internationella regler för att skapa enhetlighet.
Med stort intresse satte jag således mig in i Santers förslag om kommissionens planerade omorganisation.
Men även om de presenterade åtgärderna är intressanta kan det inte leda till en omprövning av kommissionens ansvar för hanteringen av affären.
Det är därför som jag har undertecknat överlämnandet av misstroendevotumet och som jag, naturligtvis, kommer att rösta för den imorgon.

Méndez de Vigo
Om det hade varit möjligt att använda ett misstroendevotum mot en ledamot av kommissionen är vi många här i kammaren som skulle använt det mot Fischler. Jag anser att jordbrukskommissionsledamotens agerande allvarligt har skadat hela kommissionen, och hans uppträdande mot den tillfälliga undersökningskommittén har lämnat mycket att önska; igår under debatten lyssnade han inte ens på inläggen från en så framstående ledamot som Redondo Jiménez.
Att driva ett misstroendevotum mot kommissionen för något som inträffat innan de tillsattes är helt ogrundat, logiskt såväl som politiskt, varför jag imorgon kommer att rösta emot detta initiativ.
Men att ställa villkor för kommissionens arbete, i enlighet med punkt 7 i kompromissresolutionen, innebär, i mitt tycke, att försvaga kommissionens handlingsförmåga inför de utmaningar som unionen står inför de kommande månaderna, som till exempel regeringskonferensen.
Jag har alltid ansett att en stark kommission ligger i parlamentet intresse och inte en villkorad kommission. Därför kommer jag denna gång att gå emot min grupps ställningstagande och rösta mot ett villkorligt misstroendevotum.

Pery
De europeiska parlamentsledamöterna som väljs med allmän rösträtt skall försvara de europeiska medborgarna. Deras hälsa är den mest värdefulla tillgången, för vilken de håller sina politiskt valda ansvariga. Det har vi kunnat bilda oss en uppfattning om i Frankrike i tragedin om " det smittade blodet" .
Det är därför vi har tagit initiativ till en undersökningskommitté för att få full klarhet i den s.k. " galna ko" tragedin.
Rapportens slutsatser är förkrossande. Först och främst skulle jag vilja påtala den brittiska regeringens enorma ansvar. Genom dess avregleringspolitik inom växtskyddsområdet under 1980-talet tillät Margaret Thatcher en sänkning av temperaturen i mjölproduktionen. Genom att på så sätt sänka produktionskostnaden gjorde den brittiska regeringen och vissa industriledare därigenom detta mjöl dödligt!
Sedan förbjöd den brittiska regeringen det i sitt land, utan att kontrollera tillämpningen av åtgärden, utan att stänga sina gränser och utan att tillåta europeiska sanitära kommittéer utföra kontroller.
Brysselkommissionens ansvar är likaledes förpliktande. Uppenbarligen har vissa ledamöter medvetet bromsat spridningen av information och hindrat all insyn i denna hemska affär.
Var och en måste nu erkänna sitt ansvar och sanktioner måste utfärdas. Det är därför som jag kommer att rösta för kompromissresolutionen och se till att undersökningskommitténs alla rekommendationer verkställs, särskilt de angående den brittiska regeringens ansvarsåtagande, den huvudsakligt ansvarige.
Men jag kan inte acceptera att de grova misstag som har begåtts av den nuvarande kommissionen i hanteringen av krisen lämnas ostraffade. Jag kommer även att rösta för det omedelbara misstroendevotumet på torsdag.

Pimenta
I debatten om undersökningen av fallet med de galna korna framstod det klart att:
1 - komissionen sedan begynnelsen följt en felaktig strategi, genom att försöka minimera informationen och diskussionen om sjukdomen, i syfte att undvika att konsumenterna skulle reagera vid kännedom om fakta och de vetenskapliga osäkerheterna. De efterföljande komissionärernas agerande var starkt anklagansvärt och utgjorde ett hot mot folkhälsan,
2 - komissionens strategi påverkade medlemsstaternas beslutsfattande och fördröjde antagandet av effektiva åtgärder avseende djurhälsan och forskningen om orsakerna till sjukdomen och dess spridning,
3 - Förenade kungarikets regering är klart ansvarig för det sätt på vilket man tillät sjukdomen explodera och framförallt för hur man gömde undan tragedins verkliga omfattning för övriga medlemsstater,
4 - processen har visat oss att de av komissionens jordbruksstrukturer som avser kontrollen av djurhälsan och dess effekter på folkhälsan inte fungerar, på grund av bristen på vetenskapliga noggrannhet och insyn. På samma sätt avslöjar rådet och veterinärkommittéerna inkompetens, skydd av kortsiktiga intressen hos vissa lobbyister kopplade till djurproduktionen, huvudsakligen i Förenade kungariket, vid bristande utövande av deras mandat,
5 - på samma sätt som redan hade krävts i den tidigare rapporten från undersökningskomittéen om köttkvalitet (Pimenta-rapporten - 1989) som sammanställdes p.g.a. hormonkrisen, är det väsentligt att det fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen ändras, för att ge unionen verklig behörighet i frågor rörande folkhälsan och att omedelbart upprätta ett institut eller organ för skydd av denna, oberoende av jordbruks- och industriintressen.
Denna serie händelser, som alltså återskapade vad som förekom under hormonkrisen, har uppenbarligen uppkommit p.g.a. ett "nej till Europa " på detta område.
Europaparlamentet pekar med denna rapport inte bara på ett klandervärt beteende, utan huvudsakligen på felaktigheterna och bristerna i systemet för kvalitetskontroll av livsmedelsprodukter. Därför röstar vi med rapporten och ja till misstroendevotumet vid denna debatts avslutande.

Poisson
Herr ordförande, ärade kolleger, en röstförklaring är för kort för att förklara all den indignation jag har känt under undersökningskommitténs arbete.
Delors, Santer, hur vågade ni gå så långt i försummelsen av européernas hälsa? Man har alltid lärt mig: " Tvivlar du, så avstå" . Och ni, vad har ni gjort? " Tvivlar man, så fortsätter man" .
I den heliga vinstens namn har köttmjölsproducenterna t.o.m. vågat använda ben från sjuka djur i produktionsprocessen. De andra, politikerna och institutionerna, har ingenting gjort av släpphänthet, av rädsla för att avreglera marknaderna, och även av rädsla för att ompröva inrättandet av den inre marknaden.
Vem är offren? Uppfödarna, ty marknaden är tillintetgjord. Konsumenterna, ty de kan lida av det och t.o.m. dö av det. Denna sjukdom är ett symptom, ett symptom på institutionernas och samhällets sjukdom.
Trots BSE-krisen fortsätter man att agera som trollkarlens lärlingar. Vad kan man säga om de genmanipulerade organismerna? Kanske är det ett framsteg, men att vilja ändra på det som naturen har utarbetat allt sedan fem miljarder år, är inte det lite pretentiöst? Vilka kommer effekterna att bli för människors hälsa om tio år, om tjugo år? Vem kan säga det idag?
Européerna förväntar sig ett starkt Europa med förmåga att tillämpa grundläggande riktlinjer i fråga om folkhälsa och konsumentskydd. Efter ett sekelskifte då ekonomierna har varit upptagna av att tillfredsställa omedelbara behov har tiden kommit för att ställa sig de verkliga frågorna. Låt inte den politik som grundas på det kortsiktiga intresset systematiskt ta överhanden och låt oss mot bakgrund av våra olyckliga erfarenheter undvika kommande stötestenar!
Låt oss komma ihåg vad general de Gaulle förespråkade: statens innebörd - och jag tänker idag på Europeiska unionens innebörd - det allmänna intresset, integriteten och framförallt förmågan att föregripa händelser. Europaparlamentet som väljs med allmän rösträtt och som är ansvarigt inför medborgarna har, idag, skyldigheten att straffa kommissionen.
Jag vill avsluta med ett ordspråk av Rabelais: " Vetenskap utan samvete är själens förfall" . Santer, ärade kommissionsledamöter, jag ber er att begrunda det.

Souchet
Tragedin med de galna korna och dess följdverkningar har gjort att vi tillsatt en undersökningskommitté, den första att lägga fram sina slutsatser inför parlamentet. Resultatet av denna första undersökning är, trots förhalanden, en besvärande förteckning för kommissionen. Utfrågningarna och rapporten framstår som en resa i verklig omfattning i lögnens, hyckleriets och desinformationens land. Där framstår kommissionen som ett kungadöme där lobbyisterna är kungar, i fred för alla demokratiska bruk och långt från verkligheten. Kommissionen avslöjas som en dunkel värld där var och en lägger över ansvaret på den andra, där ingen i själva verket är ansvarig, där den vetenskapliga informationen förtigs och manipuleras, där omsorgen om folkhälsan systematiskt offras för marknadens intressen.
Inte nog med att kommissionen inte skyddar konsumenterna, den har förbjudit andra att skydda dem, vilket är ännu allvarligare. Den har sålunda hindrat staterna, som Frankrike och Tyskland, att skydda sina medborgare mot importen av smittat mjöl.
Anklagelserna från undersökningskommittén är oåterkalleliga. Även om Delors genom ett förfarandeknep har lyckats undslippa inställelse, så har de ansvariga klart identifierats. Ingen - varken offren för den hemska sjukdomen, våra ruinerade uppfödare eller de skattebetalare som uppmanas betala slaktplanerna - jag säger ingen, skulle förstå att vårt parlament inte skulle föreslå någon bestraffning efter att ha upptäckt felen och utpekat de ansvariga.
Det är dock vad rapporten av Medina Ortega gör: efter den besvärande förteckningen lägger den fram paradoxala förslag. Har kommissionen felat? Dess behörighet bör utsträckas och förstärkas. Har den visat sig okänslig inför folkhälsan? Den bör helt och hållet ställas under dess ansvar. Har inte Europaparlamentet å sin sida utövat en särskild vaksamhet? Dess maktbefogenheter bör alltså utsträckas till ett medbeslutande på jordbruksområdet, vilket riskerar att tillintetgöra själva strukturen för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det är därför vår grupp, även om den aktivt har deltagit i sammansättningen och arbetet i undersökningskommittén, har tagit avstånd från dess slutsatser genom att lägga fram en minoritetsposition. Det är därför vi inte har kunnat acceptera den gemensamma resolutionen och som vi har låtit vårt eget förslag cirkulera. Det är därför vi har spelat en avgörande roll i överlämnandet av misstroendevotumet, som är det enda som kan ha någon verkan i förhållande till tragedin som kommissionens försumlighet har gett upphov till. Om vi verkligen vill det vi påstår oss vilja, dvs. att en skandal vi just har upptäckt inte skall kunna upprepas, är det inte rätta ögonblicket för undanflykter, under diverse förevändningar. Våra medborgare förväntar sig att denna fruktansvärda tragedi skall få andra följder än tillkännagivandet av en tvärvetenskaplig konferens om hälsa och livsmedel...
Det handlar inte alls om att stjälpa den pseudoregering kommissionen inte är. Det gäller att avvisa vädjan till det ideologiska samförståndet mellan överstatliga institutioner gentemot rådet som representerar staterna, vilken på nytt har fört fram kommissionens ordförande för att dölja sitt ansvar. Det gäller att spela den enda roll som kan berättiga det här parlamentets existens: kontrollera kommissionens ledamöter, och inte göra sig till deras medbrottsling. För att göra det med fattning tillkommer det oss, inför detta beklagligt nog avskräckande fall, att fatta vårt beslut helt uppriktigt, genom att kunna gå bortom partiers instruktioner, ministrars förmaningar och kommissionsledamöters påtryckningar, för att tydligt och högtidligt bestraffa släpphäntheten, slarvet och oansvarigheten.

Theorin och Wibe
Visst kan anklagelser om försummelse i samband med handläggningen av BSE riktas mot kommissionen och även mot den brittiska regeringen. Att driva ett misstroendevotum mot kommissionen från detta parlaments sida är dock att överdriva, speciellt eftersom de misstag som har begåtts, har begåtts av framför allt tidigare kommissionsledamöter. Ett misstroendevotum blir under dessa förhållanden ren demonstrationspolitik.

Valverde López
Resultaten från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE bör tolkas i bokstaven och anden utifrån fördragen och lagstiftningen, liksom utifrån subsidiaritetsprincipen. Från denna synvinkel är det tydligt att Förenade kungariket bär hela det primära ansvaret, och nu måste se till såväl folkhälsan som djurens hälsa, eftersom de på detta område har visat en total försumlighet. Betänkandet fastställer att " Förenade kungariket bär det primära ansvaret för problemen" . Kommissionen framhåller " Förenade kungarikets ignoranta uppförande" . De dåliga sidorna av Förenade kungarikets agerande har varit många, och av dessa betonas bland annat att man inte kontrollerade effekten av förbudet mot att utfodra nötkreatur med kött- och benmjöl, att man inte respekterade de nationella förbuden mot import av kött- och benmjölsprodukter från Förenade kungariket och att man pressade kommissionen så att det inte skulle genomföras några kontroller. Dessutom har inte Förenade kungarikets regering på ett tillfredsställande sätt fullgjort de överenskommelser de ingick i ministerrådet 1990, och slutligen kritiserar Europaparlamentet med eftertryck Förenade kungariket för deras blockad mot gemenskapsinstitutionerna.
Även de företag som har exporterat djur som bär på BSE-viruset och produkter från nötkreatur, har ett ansvar. Med tiden kommer de att ställas inför civildomstol såväl som brottmålsdomstol angående ersättning och skadestånd.
Kommissionens ansvar ligger på en annan nivå. EG: s befogenheter är en överordnad kontroll , det vill säga, att kontrollera de nationella granskningsnämnderna och kräva att EG: s regelverk efterföljs. Därför ger parlamentets tillfälliga undersökningskommitté kommissionen skulden för att ha prioriterat marknadens intressen och för dess oförmåga att förutse riskerna för folkhälsan och sjukdomens spridning till andra länder. Europaparlamentet kritiserar också kommissionen, ledd av Delors, för att inte ha genomfört kontroller under tiden 1990-1994.
Nuvarande jordbrukskommissionsledamoten, Fischler, har gjort sig skyldig till flertalet försummelser, framförallt för kommissionens beslut om att upphäva exportförbudet av gelatin, fett och sperma.
Kommissionen måste gemensamt åtaga sig ansvaret för att ha gått emot expertkommittéernas uppfattning. Samma sak kan sägas om de medlemsstater som i Europarådet stödde denna åtgärd.
Det är viktigt för EU: s framtid att man uppnår institutionella resultat. EU behöver riktiga verkställande myndigheter såväl för direkt kontroll som för överordnad kontroll, och även möjligheter att automatiskt dra tillbaka produkter från marknaden och förbjuda försäljning av dessa, både inom och utom EU. Dessutom måste man ge erforderliga befogenheter för att övervaka att gemenskapens lagar noggrant efterföljs av medlemsstaterna.
Andrabehandlingsrekommendation av Tamino (A4-0011/97)
Donnay
Ämnet som presenteras här är intressant eftersom det i grunden behandlar transporters intermodalitet. Det är tydligt att uppdelningen av kostnader för infrastrukturer mellan olika transportsätt och inberäkningen av sociala kostnader i transportpriset idag utmärks av betydande orättvisor överallt i Europa. Dessa orättvisor är uppenbarligen till nackdel för icke vägburna transportsätt och, följaktligen, den kombinerade transporten. I det sammanhanget kan jag inte annat än glädja mig åt kommissionens förslag till förordning och det av två anledningar.
Först och främst föreslår kommissionen en förlängning av den befintliga bestämmelsen om finansiellt stöd till de intermodala tjänsterna, och samtidigt att ge medlemsstaterna valfrihet gällande avsättningen till det stödet. Vidare går kommissionens förslag mot att förenkla förfarandena, särskilt genom att ersätta förhandskontrollen som den utövar just nu med en kontroll i efterhand.
Jag tror att de stöd som ges på det sättet utgör ett mycket intressant kompensationsmedel till förmån för en utveckling av de intermodala transporterna, genom att betona den viktiga plats som de inre vattenvägarna har. Jag har också röstat för rådets gemensamma ståndpunkt som utskottet för transport och turism nyligen antog.
Men dessa stöd är fortfarande alltför blygsamma i förhållande till behoven. Man skulle på medellång sikt behöva, utöver kompensationsmekanismerna, en transportpolitik som verkligen koncentreras på intermodaliteten.
För detta mål krävs i första hand en verklig harmonisering av konkurrensvillkoren på europeisk nivå. Det krävs likaså bestämmelser som främjar en integration av alla faktiska kostnader i prissättningen av olika transportmedel. I den här frågan har kommissionen i en ny grönbok presenterat vad vi kan vinna på en internalisering av externa kostnader som genereras av transporter.
Det är ett mycket viktigt element i den studie om intermodaliteten som parlamentet leder, och det är i den riktningen som de europeiska ledamöterna skall gå vidare med sina arbeten, för att uppmuntra en mer och mer intermodal användning av transporter.
Betänkande av Weiler (A4-0016/97)
Berthu
Rapporterna som kommissionen just har presenterat för oss visar att kostnaden för social trygghet i de europeiska länderna har ökat mycket snabbt den senaste perioden (från 24 % av BNP 1980 till mer än 30 % idag), och att denna tendens, här och där, till största delen beror på posten arbetslöshetsersättning. Om vi vill rädda våra sociala trygghetssystem, måste vi alltså få arbetslösheten att minska och för att lyckas med det, först och främst förstå vad den beror på. Nu är det så att kommissionens rapporter är långt ifrån att lyckas, eftersom de i problemet främst ser resultatet av en konjunkturnedgång.
Men tyvärr är detta inte fallet. Den nuvarande nedgången befinner sig i förlängningen av en gradvis och fortsatt minskning av den europeiska tillväxten sedan 20 år tillbaka. Det är ett resultat av samverkan mellan två olika, men intimt sammanflätade orsaker: att våra gränser har öppnats utan försiktighetsåtgärder samt den relativt höga nivån på våra löner och sociala kostnader. I en öppen ekonomi är det så att kostnaderna som belastar sysselsättningen vidmakthåller arbetslösheten, vilken förvärrar kostnaderna för social trygghet, vilka i sin tur påverkar tillväxten lite mer så att den hålls tillbaka och arbetslösheten ytterligare förvärras.
Detta är den onda cirkel som vi är instängda i, och om vi inte reagerar leder den oss raka vägen mot en ökning av den obligatoriska beskattningen, eller rent av en explosion av de sociala trygghetssystemen och en frammarsch för ett samhälle där var och en rår sig själv, vilket medför extrem fattigdom för en del av befolkningen. Det paradoxala med situationen är att alla moraliskt fördömer den här typen av samhälle, men att väldigt få vågar sig på att bekämpa orsakerna - i första hand byråkratiseringen av vissa sociala trygghetssystem, frånvaron av en gemenskapspreferens för sysselsättning, angreppet från ett världsomfattande ytligt frihandelssystem, som är en avart av verklig frihandel.
För att förbättra de nationella sociala trygghetssystemen måste man självklart omforma deras funktionsregler: att rikta stöden bättre, att överge passiva stödåtgärder till förmån för aktiva åtgärder som uppmuntrar de arbetslösa att återgå till arbete, såsom kommissionen föreslår. Men man måste också gynna förvaltningsregler för sociala organisationer som är mindre kostsamma och mer konkurrenskraftiga, samtidigt som de skall vara kvar inom ramen för den offentliga ordningens solidariska regler. Man måste slutligen slå fast problemet med en gemenskapsstrategi för sysselsättning, och det sammanhängande problemet med ett gränslöst upprätthållande av minimibidrag för långtidsarbetslösa från tredje land.
Men dessa reformer skulle inte räcka till för att minska arbetslösheten om de inte samtidigt attackerade det svåra problemet med rättvisa i internationella handelsrelationer i en global ekonomi. Den avgörande frågan i det här avseendet är följande: hur kommer ett land, eller en grupp av länder, att i framtiden kunna tillämpa en mer omfattande socialpolitik än sina grannar, utan att öka sina kostnader och i och med det diskvalificera sig i konkurrensen?
Denna grundläggande fråga, som kommissionen klart identifierar när det handlar om relationerna mellan länderna i Europa, vilket jag betonade under debatten i förmiddags, förbigås underligt nog med tystnad så fort det handlar om relationer med resten av världen. Likväl är problemet i detta andra fall oändligt mer allvarligt, och det är det som, genom försämringen av sysselsättningen, tynger våra sociala trygghetssystems framtid med en ännu större belåning.
Man förstår att varken kommissionen eller Europaparlamentet har lust att höra dessa sanningar efter att ha gett sitt stöd till Uruguay-rundans slutsatser. Likväl måste man någon gång acceptera dem om man vill förbättra situationen.

Boogerd-Quaak
ELDR-gruppen välkomnar initiativet med avseende på debatten om framtiden för det sociala skyddet i Europa, men har avstått från att stödja Weiler-betänkandet. Huvudorsaken till detta är att det innehåller ett antal konserverande förslag, vilka inte ansluter till den nödvändiga nya utvecklingen på europeisk nivå. Gruppen välkomnar desto mer den nederländske social- och arbetsmarknadsministern Melkerts framåtsträvande bidrag i debatten och uttrycker hopp om att kommissionen skall fortsätta på förnyelsens väg.

Carlotti, Rocard
Krisen i de offentliga finanserna, begränsningarna som hänger samman med massarbetslösheten och utvecklingen av ålderspyramiden, förmår Europeiska unionen att satsa helhjärtat på debatten om framtiden för den sociala tryggheten i Europa. I det avseendet går betänkandet av Weiler i rätt riktning.
Likväl måste vi fästa Europaparlamentets uppmärksamhet på punkt 11 i det här betänkandet: " ...varnar också för en privatisering av sociala risker, särskilt på hälsovårdsområdet" .
Vi anser att den här punkten skulle förtjäna att utvecklas mer, då den utgör en av den här debattens mest betydande utmaningar. Vi gör bedömningen att det är riskfyllt för hela den social trygghetskonstruktionen att inte vara uppmärksam på en tendens, som med förevändningar som besparingar, påstådd förbättrad förvaltning samt att göra användaren ansvarig, förmår fler och fler stater att skära ner " hälso" -skyddsnätet och att överföra riskerna med de obligatoriska solidariska systemen till komplementära system. Nu är det så att dessa komplementära system, som ökar i antal, inte är underställda några bestämmelser, om det inte är marknadens.
Faran idag ligger i att se vårt hälsosystem röra sig mot den amerikanska modellen (urval av risker, utestängning, individualisering). Men hälsan kan faktiskt inte betraktas som en lukrativ marknad.
Vi begär att kommissionen redan nu tar tag i den här frågan och öppnar debatten om " de obligatoriska och komplementära hälsovårdssystemen och allmänintresset" .

Caudron
Herr ordförande, ärade kolleger, kommissionen lägger regelbundet fram en översyn av den sociala tryggheten i alla medlemsstater, i syfte att ge de politiska beslutsfattarna en bra uppfattning om förhållandena, vilket bör göra det möjligt för dem att genomföra den bästa möjliga socialpolitiken. Det är nödvändigt, men inte tillräckligt!
Vår kollega Weiler försöker klargöra själva begreppet social trygghet och manar Europeiska unionen att där spela en mer betydande, mer aktiv roll. Det var nödvändigt!
Den europeiska konstruktionens historia grundas faktiskt delvis på målet att säkerställa och eftersträva en hög levnadsstandard, som går via en hög social trygghetsnivå. Vi är många att vara övertygade om att våra samhällen inte lider av alltför mycket solidaritet, snarare tvärtom. Och idag är det den skenbara omprövningen av detta mål som går så hårt åt själva den europeiska idén.
Det ligger alltså i unionens intresse att investera i dess sociala trygghetssystem och att inte anse den vara en belastning för ekonomin, men faktiskt som ett uttryck för en samhällsmodell, till och med en drivkraft för produktiviteten och alltså för tillväxten.
Unionen håller på att fullborda sin ekonomiska union genom att uppmana alla medlemsstater att respektera konvergenskriterierna som fastställdes i Maastricht. Det är en nödvändig etapp. Är det verklighetsfrämmande att hoppas på att rådet i juni, i Amsterdam, kommer att ställa upp sociala konvergenskriterier som syftar till att garantera högsta möjliga sociala trygghetsnivå för alla unionsmedborgare, och att samtidigt värna om och förbättra våra system för social säkerhet. Man kan hysa farhågor om det och alltså måste man tills dess framför allt kämpa för det, då det är livsviktigt för det europeiska idealet!
Vår kollegas betänkande går i denna riktning: för Europas sociala integration, för att dela våra erfarenheter, för utvecklingen av ett medborgarskap som inriktas på det sociala och solidaritet. Utan ett socialt Europa kommer det inte att finnas något Europa!

Elmalan
Alla undersökningar visar på det - att de europeiska medborgarna oroar sig för den gemensamma valutans effekter på den sociala tryggheten. Med all rätt! De begränsningar som är förbundna med tillämpningen av Maastrichtkriterierna tjänar som förevändning för regeringarna att utöva tryck på lönekostnaderna och att göra nedskärningar i de sociala utgifterna.
Som kommissionen förklarar i sitt meddelande om social trygghet: " Globaliseringen av världsekonomin och konkurrenskraftens krav kommer förmodligen att framtvinga en fortsatt försiktighet i ökningen av lönekostnaderna. Under dessa förhållanden kommer det att vara svårare att öka företagens avgifter och kostnader" .
För företagens strikt ekonomiska utdelning på kort sikt gäller det å ena sidan att minska deras bidrag till omfördelningen av de producerade tillgångarna, och å andra sidan att förvandla behovet av hälsa och säkerhet till en stor öppen marknad för de stora finansiella gruppernas behag. Hälsa och social trygghet kommer sålunda att betraktas som simpla varor genom att göra folkets tillgång till vård svårare. I alla medlemsstater florerar gamla recept på individualisering och privatisering av risker, då kapitaliseringen framställs som hjälpmedlet mot den jämna fördelningen. I sitt meddelande ger kommissionen spridning åt denna offensiv genom att vilja anpassa den sociala tryggheten efter den europeiska konkurrensen. Den önskar faktiskt introducera marknadselement inom den sociala trygghetssektorn, rent av inrätta en konkurrens mellan de femton ländernas hälsosystem.
Betänkandet från utskottet för socialfrågor, sysselsättning och arbetsmiljö justerar dessa riktlinjer. Framför allt kräver den att det sociala säkerhetssystemet fortsätter att vila på solidaritetsprincipen och förespråkar att överföra den skatt som tynger arbetet till andra sektorer. Vår grupp gör bedömningen att beskattningen av kapitalflöden och dess bidrag till den sociala tryggheten skulle göra det möjligt att minska kostnaden för arbetstagarna.
Vår grupp avvisar det strikt ekonomiska förhållningssättet till den sociala tryggheten, som leder till att kommersialisera var och ens legitima strävan efter säkerhet och till att förvandla den till en handelsvara.
Vi kräver ett upprätthållande och en generalisering av solidaritetsprincipen för att bemöta folks behov av trygghet, behovet att skydda sig och att kollektivt gardera sig mot sociala risker.
Endast de sociala trygghets- och säkerhetssystem som grundas på solidaritet möjliggör en hög nivå på socialt skydd och tjänster för alla, med ett gott förhållande mellan avgifter och effektivitet. De möjliggör en minskning av riskerna för sociala klyftor eller en standardsänkning för en del av befolkningen. Upprätthållandet av en hög social trygghetsnivå är förbunden med solidariska värden, respekt för individen och demokratin, värden som hånas om man tillämpar konkurrensreglerna.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi är angelägna om att motarbeta social dumpning, men anser inte att en likriktning av socialförsäkringssystemen och nationell arbetsmarknadspolitik är den angelägna metoden. Därför lägger vi ned våra röster i slutomröstningen.

Gahrton, Holm och Lindholm
Vi anser att det är viktigt att varje individ inom EU har rätt till en rimlig grundläggande social trygghet. Weiler-betänkandet innehåller en del mycket rimliga krav om bl.a. sysselsättningsfrämjande åtgärder och en hållbar ekonomisk utveckling. Att motverka social dumpning är också viktigt.
Det framgick dock med all tydlighet, av debatten och i betänkandet, att detta är ett första steg mot en harmonisering av den sociala välfärden. Detta gör att vi inte kan stödja betänkandet.
Vi anser att varje enskilt land skall besluta om den sociala lagstiftning som de anser vara nödvändig och rimlig. Det är en nationell angelägenhet och inte något som skall föras upp på EU-nivå.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Weilers betänkande. Betänkandet uttrycker enighet med kommissionen i det, att medlemsstaterna skall vidmakthålla förpliktelsen att främja en hög social trygghetsnivå och bidra till en gradvis samordning av medlemsstaternas sociala trygghetssystem genom att utarbeta miniminormer.
Betänkandet ger i allmänhet förnuftiga överväganden och bidrar till en intressant debatt för framtiden. De danska socialdemokraterna är emellertid intresserade av att få vissa punkter närmare belysta, t. ex. gränsarbetarnas situation. Vidare är det vår mening, att fördelningen och finansieringen av sociala förmåner skall kvarstå som ett nationellt åtagande.

Skinner
Weilerbetänkandet banar väg för en djupgående debatt om hur man skall skapa verklig rörelsefrihet för Europas folk. Betänkandet speglar åsikterna från alla grupper i parlamentet.
Ur brittisk synvinkel är det intressant att notera att betänkandet speglar en rekommendation från rådet som undertecknades under det brittiska ordförandeskapet i juli 1992. Norman Lamont som då var ordförande för Ecofin, undertecknade rekommendationen om europeisk konvergens av sociala trygghetsmål och socialpolitik. " Lamontrekommendationen" från 1992 styrker mycket av vad som sagts idag i parlamentet.
Det är tillfredsställande för mig och arbetarpartiet i parlamentet att det är ett så pass stort stöd för detta betänkande. Vi kan emellertid inte stödja de ändringsförslag som ville skapa en ny koldioxidskatt och en utvidgning av det kvalificerade majoritetsbelutsförfarandet inom socialprotokollets område. Vi har lagt ned våra röster i dessa två fall.

Souchet
Kommissionens rapport om den sociala tryggheten i Europa 1995, som vår kollega Weiler har kommenterat, föreslår en generell ram som är diskutabel, men som inte desto mindre innehåller några mycket träffande analyser, särskilt om avbrott eller minskning av arbete för att ge vård.
Kommissionen åskådliggör hur kostnaden för den sociala tryggheten minskar när familjens omhändertagande ökar genom att möjliggöra ett bättre omhändertagande av handikappade, små barn och äldre personer, särskilt tack vare den permanenta närvaron som tryggas av den make/maka som åtar sig den här tjänsten.
Kommissionens rapport betonar betydelsen av de informella tjänster som utförs av familjen inom det här området, då en av dess medlemmar inte ägnar sig åt avlönat arbete för att kunna ta hand om små barn, handikappade vuxna eller äldre rörelsehindrade personer.
Nu är det så, betonar kommissionen, att i förhållande till dessa tjänsters betydelse är det bidrag de får idag helt otillräckliga, särskilt då det innebär ett avbrott i karriären. De specifika understöd som har skapats i vissa länder (vård av barn, handikappunderstöd) är mycket blygsamma och den make/maka som har avbrutit ett avlönat arbete för att utföra en sådan typ av tjänst finner sig slutligen bestraffad: lägre arbetslöshets- och socialförsäkring, minskad pension, ovalbarhet till förmån för komplementära pensioner...
Dessa informella tjänster som utförs av familjen, särskilt viktiga för hela samhället, är desto mer betydelsefulla idag då den äldre delen av befolkningen ökar starkt i de europeiska länderna. Eftersom vårt samhälle också karakteriseras av ett ökande antal kvinnor som har ett avlönat arbete blir det svårare för många kvinnor att gratis utföra betydande informella tjänster.
I sin rapport nöjer sig kommissionen tyvärr med dessa konstateranden och analyser, och kommer inte fram till nydanande förslag som skulle kunna möjliggöra upprätthållandet och utvecklingen av dessa informella tjänster, då den likväl erkänner att de skulle kunna möjliggöra en betydande minskning av kostnaderna för den sociala tryggheten. Det skulle alltså kunna vara mycket användbart om kommissionen fullföljer sitt reflektionsarbete genom att särskilt undersöka i vilken utsträckning inrättandet av. t.ex. en föräldralön, som ersätter de existerande specifika ersättningarna, skulle främja utvecklingen av informella familjetjänster, som vårt samhälle, i sin nuvarande struktur, har störst behov av och skulle dra mest nytta av.

Wolf
Framtiden för den sociala säkerheten i EU är helt enkelt en kärnpunkt för Europas framtid: Den hitillsvarande utvecklingen, i vilken det oberoende arbetet i medlemsstaterna om och om igen varit tvunget att skaffa sig den erfarenheten att " Europa" faktiskt utnyttjas som en murbräcka för att slipa det nationalstatliga systemet i den sociala säkerheten, kan äntligen slutföras genom en vändpunkt. En vändpunkt till en transnationell strategi av social trygghet och delaktighet, som också organiserar gränsövergripande effektiva former av solidaritet och sammanhållning. Weilers betänkande påvisar här försiktigt några framtidsperspektiv. Detta bör understödjas, just på grund av de löpande förberedelserna till en valutaunion, vilken tyvärr går i motsatt riktning.
Jag vill här ta tillfället i akt att ännu en gång tydligt säga att vårt Europa kommer att försumma sin framtid, om det inte ens tar dessa första försiktiga steg - för att inte tala om de nödvändiga stegen i parallella områden - från en återkomst till full sysselsättning till gränsöverskridande strejkrätt.
Betänkande av Papayannakis (A4-0037/97)
Díez de Rivera Icaza
Sedan en kort tid tillbaka finns en ökad och berättigad brist på förtroende från konsumenternas sida vad gäller konsumtion av nötkött såväl som nötköttsprodukter. Detta är en given konsekvens av skandalen med Bovin spongiform encefalopati, det vill säga, den så kallade " galna ko-sjukan" .
Dessa upprörande omständigheter har lett till att konsumenterna reagerat mot att köttet fortfarande säljs som " anonyma" produkter, det vill säga, utan att ursprunget framgår.
Denna besvärande situation visar på nödvändigheten av att införa en mer kontrollerad produktion, vars främsta krav skall vara en modern framställning av kött, som riktar sig till konsumenterna.
Som första åtgärd krävs ett tydligt märkningssystem för att stilla konsumenternas oro och informera dem om produkternas kvalitet och ursprung.
Därför är en förbättring av systemet för märkning och registrering av nötkreatur nödvändig för såväl produktion som försäljning.
Under dessa omständigheter röstar jag för förslaget.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har valt att rösta för betänkandet om förslag till rådets förordning om märkning av nötkött och nötköttsprodukter, även om vi anser att det vore bättre att nationellt kontrollera och besluta i denna fråga. Vi vill tydligt markera att vi anser det vara viktigt att medlemsstaterna själva kan besluta om tydligare märkning om de så skulle vilja. Eftersom vi dock anser kommissionens förslag vara sämre, stöder vi ändå betänkandet. Vi stöder speciellt tanken på att märka köttet med information om eventuella modifikationer av embryot eller djurets transgena ursprung samt information om antibiotika och stimulerande medel som djuren utfodrats med.
Betänkande av Mayer (A4-0022/97)
Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har röstat mot betänkandet av Mayer, eftersom vi anser det grundläggande felet vara EU: s jordbrukspolitik som sådan. BSE-krisen kan därmed ses som en första varning, en uppmaning att reformera jordbrukspolitiken. Förslaget om detta system att identifiera och registrera nötkreatur hänger väl samman med vad EU: s politik som sådan drivit fram, nämligen att gränskontrollerna är på väg att falla bort. Detta är redan väl synligt vad gäller salmonella. Vi anser det vara fel sätt att angripa BSE genom att införa denna absurda identifiering och registrering av nötkreatur i stället för att t.ex. inrikta sig på totalförbud mot kadaverfoder.

Theorin och Wibe
Det är beklagligt att en så stor organisation skall byggas upp för att hälsan på nötkreatur skall kunna kontrolleras inom Europeiska unionen. Om det nu anses vara nödvändigt i dagsläget, så får det dock accepteras. Men vi vill gärna se att när BSE-sjukdomen väl är utrotad bör denna stora kontrollorganisation trimmas och utvärderas om den då över huvud taget äger ett existensberättigande.
I Sverige har vi inte drabbats av BSE och vi har kunnat bekämpa sjukdomar bland nötkreatur utan att behöva bygga upp den gigantiska kontrollapparat som nu föreslås. Genom en relativt begränsad gränskontroll har vi undvikit t.ex. BSE, salmonella och rabies.
Till detta kan läggas följande observation: den fria marknadens förespråkare hävdar att en avreglering ger stora vinster genom att kostnader för regleringar och stödsystem försvinner. Här visas emellertid att den fria marknaden utvecklar nya regleringar och stödsystem. Man kan med fog ställa frågan om det över huvud taget finns några vinster, ekonomiska och hälsomässiga, med den fria marknaden för - i detta fall - handeln med jordbruksprodukter.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.21 och återupptogs kl. 15.00.)

Konsumentpolitiska prioriteringar (fortsättning)
Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av debatten om betänkande (A4-0317/96) av Whitehead för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens meddelande om konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998) (KOM(95)0519 - C4-0501/95).

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, i artikel 129a.1 i fördraget, citeras artikel 100a som det mest lämpliga instrumentet för att utveckla medlemsstaternas lagstiftande, förordnande och administrativa åtgärder för att upprätta den inre marknaden. Fördraget medger dessutom kompletterande åtgärder till dem som medlemsstaterna genomfört för att skydda konsumenterna.
Den sanna och riktiga inre marknaden kan bara uppnås om konsumentskyddet även gäller gränsöverskridande tvister, och detta kräver en mängd rättsliga, ekonomiska, sociala och informativa åtgärder.
Ur juridisk synvinkel, som också är den som åligger mitt utskott, anser jag det viktigt att påpeka att konsumenternas rättigheter, som parter vid gränsöverskridande tvister, bara blir ett effektivt skydd om man samordnar följande åtgärder: på det internationella planet måste man få medlemsstaterna att tillämpa Brysselkonventionen från 1968, Romkonventionen från 1980 om tillämplig lag på kontraktsförpliktelser och Haagkonventionerna från 1965 och 1970 om delgivning i utlandet respektive bevisupptagning i utlandet.
Man måste också genomföra en undersökning om anledningen till varför det trots Brysselkonventionen fortfarande föreligger svårigheter att i en medlemsstat verkställa en dom i ett civilt ärende som avkunnats av en domstol i en annan medlemsstat. Man måste också undersöka möjligheterna att utvidga den delen av Romkonventionen om tillämplig lag på kontraktsförpliktelser.
Man måste utforma en gemenskapsåtgärd som införlivar principerna i Wienkonventionen angående avtal om internationella köp, och inom ramen för den tredje pelaren främja ett initiativ i syfte att upprätta en verkställande instans för obetalda skulder.
Vi har talat om internationell nivå och vill nu tala om gemenskapsnivån. Vi vill föreslå följande åtgärd: att arbeta för en enkel, snabb och billig konfliktlösning, genom en utomrättslig lösning, förbehållet att det alltid finns möjlighet att vända sig till domstol. Vi tror därför att man omgående skall påbörja den handlingsplan för främjande av utomrättsliga förfaranden som kommissionen föreslagit.
Parlamentets och rådets direktiv om hindrande åtgärder är ett lysande instrument för att främja att företagaroch konsumentorganisationer tillåts att delta aktivt och att domaren tillskrivs behörighet enligt existerande konventioner för att kunna fatta ett beslut grundat på den lag som är tillämplig på underlaget för tvisten, även om kränkningen endast får återverkningar på en marknad utanför den inhemska. Parlamentets resolution om betalningsfrister innehåller intressanta förslag som är värda att ta upp. Enligt denna resolution ska man erkänna såväl dröjsmålsräntor till fordringsägarna, vilka skall tillämpas automatiskt, som ersättning för de kostnader som uppstått i samband med indrivningen av skulder i enlighet med avgiftstaxor fastställda av behörig offentlig myndighet. Man skall också harmonisera de rättsliga förfaranden för indrivning av försenade betalningar och tillhörande kostnader.
Slutligen, herr ordförande, fru kommissionsledamot, anser jag det vara viktigt att stödja den kritik som görs i betänkande av Whitehead eftersom kommissionen inte inkluderar en detaljerad handlingsplan över konsumentpolitiska prioriteringar för 1996-1998. Denna ofullständighet kan få dessa prioriteringar att förbli endast goda avsikter som inte ger någon trovärdighet för unionens konsumentpolitik.
Kort sagt handlar det om att använda de verktyg vi har till hands, både på internationell nivå och gemenskapsnivå, för att uppnå ett riktigt konsumentskydd på alla plan.

Kuhn
Herr ordförande och kommissionsledamot Bonino! Jag hör inte till de parlamentsledamöter, som frikostigt tackar den föredragande. För det första för att detta minskar talartiden och för det andra för att jag är övertygad om att alla föredragande kommer med bra betänkanden. I dag vill jag göra ett undantag, även om den jag vill tacka inte är närvarande. I min parlamentsgrupps namn vill jag tacka Whitehead så mycket för hans arbete. Detta för att han inte bara analyserar, kritiserar och ger propositioner till förbättringar för de konsumentpolitiska prioriteringar som kommissionen föreskrivit för 1996-1998, utan också för att han tar itu med att utvärdera prioriteringarna för 1993-1995. Först därigenom blir det tydligt vilka mål vi hade och var vi har nått målet eller inte.
En del av prioriteringarna behövde överföras in i programmet för 1996-1998. Först 1996 diskuterade vi vilka åtgärder som behövde vidtagas som ett resultat av debatten om grönboken " Konsumentens tillgång till rätt" . I den första läsningen antog vi riktlinjen över gränsöverskridande underlåtenhetsyrkanden som ett förebyggande kollektivt konsumentskydd. Jag hoppas att vi snart får rådets gemensamma ståndpunkt. Vi har även diskuterat den aktionsplan som kommissionen presenterat, vilken vill främja utomprocessuella strejkförfaranden. Denna åtgärd är mycket positiv, om medlemsstaterna är beredda att skapa neutrala anordningar för alla produkter och tjänster. Vi kan skapa aldrig så goda konsumentlagar på europeisk nivå - vilket är nödvändigt - , men detta hjälper inte den konsument, som verkligen vill använda den inre marknaden, om han inte, utomprocessuellt eller rättsligt, snabbt och till ett rimligt pris kan driva igenom sin rätt.
Prioriteringarna för 1996 till 1998 ser, som Whitehead sade i morse, ut som en konsuments önskelista. För mig är de helt enkelt abstrakta. Viktigt för oss är att kommissionen äntligen lägger fram gemensamma föreskrifter, som ännu inte finns till hands och vilket hindrar konsumenten att nyttja den inre marknaden. Grönboken över livsmedelsrätten hade anmälts för 1996. Vi väntar ännu på denna. Denna grönbok blir allt viktigare, när vi nu ser debatten över BSE passera revy denna vecka. Och vad gör kommissionen? Den tillkännager att den kommer att stämma Tyskland och eventuellt ytterligare två medlemsstater inför Europeiska domstolen, eftersom det har fastställts för stränga pesticidvärden för babymat. Tror verkligen kommissionen att föräldrar har förståelse för en sådan åtgärd? Parlamentet har alltid krävt att babymat skall vara pesticidfri.
I dag diskuterar vi ännu betänkandena över konsumentkredit och över grönboken om finanstjänster. Båda betänkanden visar var det absolut behövs en lagstiftning. Var inte så rädd, käre kommissionsledamot! Vi som parlament står bakom kommissionen när det gäller konsumentskyddsfrågor!

Oomen-Ruijten
Ordförande, först och främst vill jag tacka Philip Whitehead för det enorma arbete han ägnat åt detta. Och varför säger jag det så speciellt? Eftersom, och det måste också fru kommissionsledamot ta åt sig lite av, meddelandet som ligger framför oss enligt min mening är alltför globalt vad det gäller prioriteringarna. Jag tycker verkligen att prioriteringarna 96-98 lämnar mycket att önska. Och jag är således tacksam att Whitehead ändå lyckats komma till ett ordentligt resultat. Jag är nämligen fullständigt ense med föredraganden om att meddelandet borde varit ett mycket mer detaljerat och arbetat program och att det borde ha angivits var, hur och på vilket sätt kommissionen på ett antal punkter skulle försöka nå de mål som den själv ställer upp åt sig, och som jag i sig inte har några problem med.
Får jag lov att visa på några problempunkter? Allra först tillgången till rättsskipning. För mer är tre år sedan kom det ut en grönbok. Vi sade vid lagstiftningen nyss, för vilken jag var föredragande, att man i alla fall måste se till att rätten för grupper att agera, i vilken form som helst, nu får gestalt och jag vet att ett antal medlemsstater hade ganska mycket problem med detta då de var tvungna att godkänna distansförsäljning. Men hur som helst, min fråga är: hur skall ni nu fortsättningsvis ge det form och vilka förslag har ni nu? Jag tycker att grönboken som ni lämnade för tre år sedan likafullt på ett eller annat sätt borde ha formats till en åtgärdspunkt.
Vidare vill jag fästa uppmärksamheten på de utomrättsliga procedurerna. Kanske tycker ni att det är min käpphäst och det är det också, men jag tror att vi ofta kan hjälpa konsumenten mycket snabbare, billigare och effektivare när vi i fråga om tvisteförlikningar ger mycket mer stimulans än vad vi gör för tillfället. Jag har intresse av detta, inget finansiellt intresse, men kanske ett emotionellt intresse, eftersom jag är ordförande för Stichting Geschillencommissies voor consumentenzaken i Nederländerna, vilken för tillfället har runt 25 kommittéer, där konsumenter och branschföreträdare oberoende skipar rätt, vilket fungerar perfekt. Jag tror också att vi skulle behöva göra mer på den punkten och, kanske också för att jag är stolt över vad vi i den meningen har uppnått med de nederländska konsumentorganisationerna, att vi skulle kunna låta fler människor dra lärdom av detta än vi gör för tillfället.
Så till en fråga som togs upp redan igår. Jag kommer till exempel ihåg att Behrendt sade något om detta. Det handlar om grönboken om livsmedel. Jag vet inte vad det händer med den nu. Är det så att grönboken nu måste revideras inom ramen för alla nya överenskommelser och nya politiska åtgärder som vi håller på att tillsammans genomföra? Kan det kanske ges ett svar på den frågan? För vill vi att det görs något åt den europeiske konsumentens oro tror jag att det framförallt ankommer på att vi i första hand agerar fort och att vi i andra hand vet med vilka tidsperioder vi måste hålla räkning med och var det kommer att genomföras förändringar.
Finansiell service kommer vi att prata om i eftermiddag, så det skall jag inte säga något om nu.
Som slutkommentar, vad jag fortfarande saknar i förslagen är följande: Hur går Europeiska kommissionen till väga, möjligtvis tillsammans med de europeiska konsumentorganisationerna och näringslivet, för att försöka att ändå via självreglering få till stånd bestämmelser där det ännu ej finns bestämmelser och kanske inte heller är nödvändigt med bestämmelser? Kanske kan vi även på det området få se en liten åtgärdslista någon gång.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande, den liberala gruppen kan bara uttrycka en stor tillfredsställelse över Whiteheads betänkande och dess försök att sätta några prioriteringar på sin plats. Från den liberala gruppens sida är vi mycket intresserade av att vi inte bara får ett företagens Europa, utan också ett medborgarnas och inte minst ett konsumenternas Europa. Vi har två viktiga frågor, som vi vill framhålla. Den ena är konsumentens fria val, och den andra är konsumentens rätt att vända sig till domstol. Den sistnämnda frågan tänker jag inte gå in på, eftersom de tre föregående talarna redan talat mycket om den.
Men frågan om konsumenternas fria val anser vi vara mycket, mycket viktig. I den liberala gruppen är vi stora förkämpar för den inre marknaden, men spegelbilden av den inre marknaden är ju valet, konsumenternas fria val. Vi kan så att säga - för att använda ett engelskt uttryck - påstå att vi är the internal market freak och samtidigt free choice freak . Förutsättningen för att vi har ett fritt val är, att vi som konsumenter får information, och därför vill jag fråga kommissionsledamoten om märkningsreglerna. Vi hörde i går, att herr Santer tog steget fullt ut och lovade, att allt skulle märkas, att alla genmodifierade varor skulle märkas. Det är en stor förtroendeförklaring från kommissionens sida. Jag hoppas därför också, att kommissionen har klart för sig, att det inte är en mirakelmedicin att bara märka. Det kräver vissa tydliga märkningar, och inte minst kräver det information om vad märkningen går ut på. Så jag hoppas verkligen, att en av prioriteringarna vid genomförandet av märkningsreglerna blir, att kommissionen tillser att man informerar om, vilken bakgrunden till de genmodifierade livsmedlen är, och informerar om, vilka kriterier som ligger till grund för märkningen, för att garantera, att vi har ett fritt val och inte får en snårskog av märkningar, som vi inte kan genomskåda.
Tack, och jag ser fram mot kommissionsledamotens svar.

González Álvarez
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, jag förstår att det krävs mycket tålamod eftersom vi ledamöter som är här kanske upprepar oss, men sanningen att säga är vi mycket engagerade i Whitehead-betänkandet. Detta betänkande, som antogs enhälligt, tar mer eller mindre upp det vi alla säger.
Likväl vill jag under de minuter som kommer på min del ta upp två eller tre viktiga frågor. Först och främst att Whitehead själv, föredraganden själv, välkomnar kommissionens tio prioriteringar som rör information till konsumenterna, tillgång till rättshjälp, livsmedelssäkerhet (vilket denna vecka är populärt här i parlamentet), och andra frågor som direkt rör konsumenternas rättigheter.
Trots detta är vi alla överens om kritiken mot bristen på utvärdering av den föregående perioden som sträcker sig fram till 1995 och, kanske också, bristen på utförlighet för perioden fram till 1998.
Whitehead föreslår själv en mycket klar strategi för att identifiera problemen: se vilka mål konsumentpolitiken har, lägga fram en strategi för att dessa skall uppnås och, därefter, en tidsplan för dess genomförande.
Jag anser att detta är den väsentliga kritiken. Det är sant att man gjorde något då och det är sant att man har för avsikt att göra något nu. Men det är också sant att det, till exempel vad gäller livsmedelssäkerheten, finns en brist på förtroende för gemenskapsinstitutionerna efter problemen med galna ko-sjukan, smittat blod och tillväxthormoner, och vi vill ställa en fråga angående genmanipulerad majs och soja. Varför? I Spanien är man mycket orolig över detta. Det framgår av en undersökning att mellan 60-80 % av befolkningen i flertalet länder inte vill konsumera produkter som framställts på genetisk väg, på grund av oron för hur detta påverkar folkhälsan. Därför är det viktigaste idag kanske just livsmedelssäkerheten och att upprätta ett fristående organ som ansvarar för denna livsmedelssäkerhet.
Vi instämmer, slutligen, på alla punkter. Vi kommer att rösta för betänkandet av Whitehead och vi är medvetna om kommissionsledamotens mottaglighet. Följaktligen är det vårt ansvar att agera talesmän för den oro som den europeiska befolkningen känner idag vad gäller livsmedelssäkerheten och folkhälsan. Det är också vår plikt att upprepa detta även om jag förstår att det är tröttsamt för er eftersom ni under eftermiddagen får höra det flera gånger.

Hautala
Herr ordförande, jag tackar kollegan Whitehead för ett mycket konstruktivt samarbete, framför allt i samband med frågan om förpackningsmärkning i hans betänkande. Jag önskar också kommissionsledamoten Bonino en god arbetslust, när hon tar sig an att i kommissionen samordna säkerhetsfrågorna för livsmedlen. Jag tror, att hon är en lämplig person för detta.
Jag skulle vilja fästa kollegornas och kommissionsledamotens uppmärksamhet på en detalj i detta betänkande. I punkt 19 talar man om kommissionens och parlamentets EMU-kampanjer. Min grupp kan tyvärr inte rösta för denna punkt 19 och kan heller inte välkomna dessa kampanjer. Det har nämligen nyligen framkommit, att kommissionen av oberoende forskare och experter kräver en skriftlig försäkran, att då kommissionen sänder ut dem för att i olika av medborgarna anordnade arrangemang tala om EMU, så skall dessa experter förbinda sig att endast tala i enlighet med kommissionens linje. Enligt min mening är detta ytterst farligt. När vi tänker på dagens BSE-debatt, kommissionsledamot, hur kan vi längre lita på kommissionens utsända experter, om något sådant kan inträffa? Jag har lämnat in en fråga om detta och jag skulle vilja veta, i vilka andra sammanhang kräver kommissionen detta slag av trohetslöften av oberoende experter.

Sandbæk
Herr ordförande, jag vill också gärna lyckönska Whitehead till hans framstående betänkande, ty det mest positiva man kan säga om kommissionens meddelande om konsumentpolitiken, är väl i verkligheten det, att den lagts fram, eftersom den är avfattad i så alltför vaga och allmänna ordalag. Som konsumenter har vi behov av något bättre. Med GD XXIV: s ytterligare utökade ansvarsområde för konsumenttryggheten är jag helt och fullt enig med Whitehead, att det är en tvingande nödvändighet att lägga fast ett antal prioriteringar och ersätta kommissionens allmänna vändningar med konkreta tids- och handlingsplaner. Likaså finns det skäl att främja miljö- och energimärkning samt att få till stånd en konsumentlagstiftning i alla medlemsländer.
Man kan principiellt dela upp tankarna om en europeisk konsumentpolitik i två riktningar. Man kan antingen, som Whitehead gör, argumentera för att skapa en europeisk konsumentupplysning med kampanjer, broschyrer och informationscentra eller - och det är det argument som jag ansluter mig till - kan man argumentera för, att de redan etablerade nationella konsumentorganisationerna bör samarbeta om en ändamålsenlig anpassning, konkret genom att stärka BEUC, och att de därefter uppträder samlat i förhållande till de politiska instanserna. Jag tror, att vi måste erkänna, att det är för svårt och för dyrt att lägga fram en ny och helt likalydande konsumentpolitik och konsumentupplysning, därför att behoven helt enkelt är alltför olika. Men trots denna oenighet kommer vi självfallet att rösta för Whiteheads betänkande.
Det är bara en aktiv konsumentpolitik som kan ge EU: s inre marknad sin legitimitet och effektivitet. Och därför bör man också först och främst satsa på regeringskonferensen. Där måste och skall konsumentpolitiken stärkas. Redan i inledningen till fördragen bör det framgå att man inom EU skall ta särskilda konsumentpolitiska hänsyn på samma sätt som man skall särskild hänsyn till hållbar utveckling. Fördraget måste stärkas på en rad områden så att det blir ett självständigt syfte också att främja konsumentpolitiska hänsyn och användarintressen. Artikel 129a saknar fortfarande en mängd preciseringar och förbättringar. Bara härigenom kommer konsumentpolitiken att få den viktiga placering som den förtjänar.

Garosci
Herr ordförande! Vårt arbete i denna kammare, inom denna struktur, skulle inte vara mycket värt om vi inte satte konsumentens intressen i centrum för våra strävanden. Konsumentpolitiken är inte något som bara hör till en viss sektor. Till enstaka sektorer hör till exempel krisen inom verkstadsindustrin, krisen för bananmarknaden eller andra liknande företeelser: konsumenten skall däremot stå i centrum för alla våra mål, i varje verksamhet, i varje direktiv som vi godkänner.
Det finns idag tusentals industrier - små, medelstora och stora - som arbetar, producerar, anställer, skapar arbetstillfällen, utveckling och investeringar med ett enda mål: att verka för att tillfredsställa konsumenten.
Mot den bakgrunden vill vi tacka kommissionsledamoten för det viktiga dokument hon har tagit fram och vi är överens med föredraganden och med Oomen-Ruijten om det de har sagt, eftersom det gäller att prioritera de åtgärder som skall vidtas, framför allt i nuvarande läge.
I dokumentet lyfter man fram framför allt fem faktorer som jag skulle vilja påminna om i korthet: underlätta konsumentens tillgång till rättshjälp; kontinuerligt förnya informationen till konsumenterna; främja en hållbar livsmedelsproduktion i konsumenternas intresse; garantera konsumenternas tillgång till allmänna tjänster.
Det finns ytterligare en aspekt som vi anser är speciellt betydelsefull i detta ögonblick, och det är införandet av euron. Genom att införa den gemensamma valutan kommer den europeiska medborgaren äntligen att kunna känna sig som en sådan, man kommer att kunna resa mellan 15 olika medlemsstater och betala, handla i affärer, stormarknader, resebyråer med en enda valuta, och kanske kommer vi då äntligen att inse att vi verkligen är europeiska medborgare.

Musumeci
Herr ordförande! Fru kommissionsledamot! Konsumentpolitiken kräver i allt högre grad ett europeiskt helhetsperspektiv på problemen i förhållande till det politiska agerande som har en tendens att ikläda Europa ansvar och oförmåga. Europa bör inte betraktas av konsumenten som ett ideologiskt val, utan som en kontinuerlig bekräftelse av de enskilda staternas intressen inom ramen för en europeisk dimension.
Det är emellertid väl känt att i vissa medlemsstater har konsumenträttigheterna utvecklats med en viss fördröjning jämfört med vad som är fallet i övriga Europa. Bland dessa länder finns utan tvekan Italien, där utvecklingen vad gäller känsligheten för konsumenternas rättigheter utan tvekan har varit beroende av åtgärder och initiativ från olika föreningar som har varit tvungna att verka utan någon som helst hjälp från regeringen i Rom.
Vi uppmanar kommissionen att ingripa kraftfullt mot Italien som, skandalöst nog, fortfarande saknar en nationell konsumentlagstiftning. I åratal har vi fått bevittna hur ansvarsfrågorna har valsat runt mellan regering och parlament, men motståndet verkar vara mycket starkt, framför allt därför att konsumentföreningarna ger röst åt en opinion som inte är partipolitiskt bunden.
Samtidigt som vi gratulerar föredraganden, Whitehead, för det välformulerade resolutionsförslaget om ett program 1996-1998, som vi stöder ur alla synpunkter, juridiska, ekonomiska och sociala, så ankommer det på oss i Alleanza Nazionale att uppmana kommissionen att förstärka stödet till konsumentrörelsen i länderna i södra Europa, där förekomsten av organiserade konsumenter är mycket reducerad i jämförelse med de 4 miljonerna totalt i Europa, som framför allt är lokaliserade till länderna i norra Europa.
Att garantera en utveckling på kort och medellång sikt av konsumentorganisationerna innebär inte en kränkning av Maastrichtfördraget som, om det å ena sidan erkänner en ny roll för konsumenterna inom utbildning och andra viktiga sektorer, å andra sidan skapar nya områden som riskerar att förbli otillgängliga för en svagare konsumentrörelse.

Malone
Herr ordförande, jag skulle också vilja gratulera föredraganden till det utmärkta betänkande han gjort. Jag vet att hans arbete varit mycket uppskattat av olika konsumentorganisationer i Europa, inklusive BEUC i Bryssel, och jag skriver helhjärtat under hans slutsatser. Detta tredje konsumentprogram erbjuder en inadekvat analys av tidigare ansträngningar, liten sammanhållning med de tidigare programmen och ingen sammanhållen strategi för framtiden.
Givet upprättandet av den inre marknaden och det nära förestående införandet av en gemensam valuta, måste konsumentpolitiken genomföras på en alleuropeisk basis snarare än av medlemsstaterna på egen hand. Den befintliga lagstiftningen måste också genomföras fullt ut, såväl som enklare och mer effektiva sätt att erhålla skadestånd för gemene man. Helt klart så är den viktigaste utmaningen för konsumentpolitiken just BSE-krisen.
Sedan Whitehead-betänkandet antogs i miljöutskottet har en rad större händelser ägt rum, varav den viktigaste är överföringen av ansvaret för livsmedelsskydd till DG XXIV.
DG XXIV: s nya plikter inom detta område gavs ny tyngd igår när kommissionen tillkännagav sitt svar till kammaren angående BSE-betänkandet. Jag håller med ordförande Santer när han säger att Europeiska veterinärtjänsten, som är förlagd till County Meath i Irland, kan spela en vital roll i återskapandet av konsumenternas förtroende för livsmedelsskyddet. Jag skulle också se att rådet omprövar sin inställning till veterinärtjänsten. Jag välkomnar också besluten att placera alla relevanta vetenskapliga kommittéer under DG XXIV: s bemyndigande, och att upprätta en ny enhet för bedömning av risker för folkhälsan och inspektion av livsmedel, också under DG XXIV.
Jag är emellertid orolig för att kommissionen kanske upprepar de misstag som klart och tydligt redan identifierats i BSE-betänkandet. Uppgifterna för veterinärtjänsten och de nya enheterna för livsmedelsskydd måste klart och tydligt fastställas från första början. Om så inte sker kommer de europeiska konsumenterna att förbli mycket skeptiska till livsmedelsstandarderna i Europa.

Jackson
Herr ordförande, vad jag kommer att säga i detta korta anförande följer upp på ett intressant sätt vad fru Malone just sade. Jag skulle vilja ge ytterligare tyngd åt hennes begäran till kommissionen. Precis som hon och andra talare uppfattar jag detta som ett fullständigt hopplöst dokument som egentligen inte var värt att skriva. Jag vet inte om författaren sitter här hos oss just nu, men jag hoppas inte det. Jag hoppas att han eller hon inte längre är kvar på kommissionen, allra helst inte vid DG XXIV. Om detta är allt vad kommissionen kan erbjuda om konsumentskydd skall det inte skrivas in i fördraget, och jag förmodar att fru Bonino har förkastat det.
Det finns en del viktiga områden där konsumentskyddet kan fungera på gemenskapsnivå, och detta nämner jag som brittisk konservativ. De tre områden jag särskilt skulle vilja koncentrera mig på är skydd, information och hjälp till konsumenterna. Jag menar att kommissionen borde undersöka det sätt på vilket konsumenterna behöver dessa tre element på grund av gemenskapens aktiviteter, i synnerhet när det gäller gränsöverskridande handel. När det gäller skydd måste vi fråga oss själva vad DG XXIV gjorde åt BSE när detta skisserades. Det står inte om det någonstans. Här har vi en omfattande kris i utkanten av Europa, i utkanten av vårt samvete, som behandlas av DG VI när man antar att DG XXIV inte sade något alls om det. Nåväl, allt det där är historia.
Men nu skulle jag vilja bjuda kommissionsledamoten att ta tillfället i akt och berätta för oss - fru Malone tog ju upp frågan - vad kommer att hända med livsmedelsskyddet. Om DG XXIV, direktoratet för konsumentskydd, som utarbetade detta dokument nu kommer att bli ansvarigt för livsmedelsskyddet, vilka kommer då att vara inblandade? Kommer det att vara samma tjänstemän eller kommer det att rekryteras folk från DG III och DG VI? Eller kommer det att skötas av författarna till detta dokument? Gud hjälpe oss i så fall.
För det andra, när det gäller informationsfrågan, så skulle jag vilja uppmärksamma kommissionsledamoten på en fråga som jag tog upp med kommissionsledamot Bangemann igår angående märkning av livsmedel. Avsnitt 6 i detta dokument säger: " om det inte är så att all information som ges vid märkning av livsmedel är till nytta för konsumenterna." Det fortsätter sedan och säger att det inte kommer att göra något åt saken. Jag har flyttat ett ändringsförslag vilket jag hoppas kommissionen kommer att acceptera, som säger att kommissionen bör infria sitt löfte att ta fram mer information till konsumenterna om E-numreringen vid livsmedelsmärkningen. Detta är mycket viktigt.
Jag skulle slutligen vilja stryka under vad föredraganden har att säga om rättshjälp. Om det är någonting mina väljare skulle vilja ha så är det mer information om hur konsumentskyddet är utformat i de andra medlemsstaterna, om det skulle råka ut för något utomlands; särskilt vid köp av fast egendom: hur mycket hjälp kan den europeiska lagstiftningen ge dem? För tillfället, mycket lite.

Alavanos
Herr ordförande, jag vet inte om det var en tillfällighet, men nästan alla talare i den här frågan var kvinnor, Jag vet inte om betyder något. Lyckligtvis är ni här och även föredraganden som har framfört en utmärkt rapport.
I mitt korta inlägg skulle jag vilja betona det stora avstånd som finns mellan de allmänna principerna, mellan - om ni så vill - kommissionsledamotens ärliga och " hyperaktiva" avsikter, mellan lagstiftningen å ena sidan och den verkliga situationen som råder i medlemsstaterna beträffande frågorna om konsumentskydd. Och det är inte bara frågan om BSE, utan en rad andra frågor.
Jag tror att särskilt i mitt land Grekland, räcker det att sätta på en TV-kanal för att se alla principer och alla direktiv från EU som breder ut sig bara under en kort tidsperiod. Och här vill jag säga att hos mig väcker det förvåning att, medan vi från kommissionens sida ser en korrekt åtbörd och en korrekt impuls så ser vi i samma stund tjänstemän från kommissionen som ingriper och sätter konsumenternas intressen och skydd i andra rummet och prioriterar vissa stora enheters ekonomiska intressen, såsom det karakteristiskt nog har skett i samband med Sveriges eller Greklands kallelser inför Europadomstolen angående frågan om restriktioner och förbud för reklam gällande leksaker för barn.
Och eftersom jag talar om TV, herr ordförande, skulle jag vilja nämna att det finns paragrafer gällande konsumentskyddet, skyddet av TV-tittaren - konsumenten till exempel gällande TV utan gränser, för reklamtider etc., vilka åtminstone i mitt land inte spelar någon roll. Lika mycket gäller det läkemedelsreklamen. Sätt på TV: n och se det ena läkemedlet efter den andra för både stora, små, och barn defilera förbi.
Följaktligen tror jag att på området för tillämpningen av grundläggande regler och direktiv gällande konsumentskydd inom medlemsstaterna har vi en mycket, mycket, mycket lång väg att gå.

Blokland
Ordförande, det sker inte så ofta att parlamentet uppmanar kommissionen att inte gå för hårt fram. Oftast är det tvärtom. Föredraganden från miljöutskottet, Whitehead manar kommissionen till återhållsamhet vad det gäller uppräknandet av vackra önskningar på konsumentskyddsområdet och det instämmer jag i av hela mitt hjärta. Förslaget andas en känsla för verkligheten, som jag tror är på sin plats i konsumentpolitiken. Jag kan alltså i stor utsträckning finna mig i rekommendationerna i Whiteheads betänkande.
Konsumentpolitik är ett relativt ungt politiskt område, som har ett antal inneboende begränsningar. I första hand är det ett politisk område som primärt utspelar sig på det privaträttsliga planet. Jag skulle nästan säga att om det sköts bra, så har statsmakten så lite som möjligt att göra med konsumenten.
För det andra beror väldigt mycket på näringslivets medverkan. Om det finns starka konsumentorganisationer som kan göra sina ståndpunkter tydliga för producenterna, då är hälften av konsumentskyddet redan klart.
För det tredje har den europeiska politiken sina egna inskränkningar. Just eftersom det ofta handlar om privaträttsliga angelägenheter kan kommissionen inte göra så mycket på det lagstiftande planet, förutom om man kan falla tillbaka på bestående europeiska riktlinjer.
Därför kan jag finna mig väl i de rekommendationer i betänkandet som handlar om förstärkning av konsumentens position genom informationsspridning (punkterna 20 till 26). Det är viktigare med myndiga konsumenter än med alla sorters lagstadgade ordningar, vilka endast en liten del av de ändå redan myndiga konsumenterna kommer att använda sig av. Det är känt att konsumenternas medvetenhet inte är så starkt utvecklad och organiserad i Europeiska gemenskapens sydliga länder. Det är med det som man måste börja, inte med alla lagstadgade ordningar. Därför tycker jag att det är bra att kommissionen till att börja med publicerar de flesta av de tankar som utvecklas i grönböcker, och inte kommer med omogna lagförslag direkt, vilka man sedan ändå inte kan nå enighet om i rådet.
Jag är alltså mycket positivt till föredragandens uppmaning till konsolidering av förslagen från de föregående programmet för prioriteringar i konsumentpolitiken och vill gratulera honom å det hjärtligaste för hans utmärkta förslag. Europeiska kommissionen kommer att vinna på det.

Pimenta
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, kära kollegor, först och främst vill jag gratulera föredraganden, ledamot Whitehead, för det utmärkta betänkande han tagit fram, men också för det outtröttliga arbete han lagt ner gentemot konsumentgruppen. Om rådet och kommissionen hade lyssnat mer uppmärksamt på honom och om konsumentgruppen hade varit tyst, skulle problemet med de galna korna, och andra problem, aldrig uppstått.
Fru kommissionsledamot, jag skulle nu vilja ge er en utmaning. Denna utmaning är att dra tillbaka dokumentet, eftersom det inte duger någonting till, fru kommissionsledamot, det är ett dåligt dokument. Detta dokument har utarbetats av en grupp under en före detta generaldirektör, som senare ersattes av Papas, som gick till miljökommittén och sa att detta dokument var meningslöst, att han inte instämde med dokumentet. Vid detta tillfälle lämnade Papas kommittén och ersattes av en ny generaldirektör. Detta dokument är inte en lagstiftningstext och inte heller en lag med ändringar. Det är en text om politisk inriktning och fastställande av prioriteringar. Jag frågar därför fru kommissionsledamoten, om texten om den politiska inriktningen är dålig och ogenomförbar, vad duger den då till? Jag tycker det vore bättre att dra tillbaka dokumentet, och jag tror också att föredraganden instämmer med det jag nu säger, för jag hade möjligheten att diskutera detta med honom, och istället lägga fram ett kanske mer koncentrerat dokument, med färre prioriteringar, som kan resultera i ett verkligt åtgärdsprogram. Och jag lovar er att vi alla från de olika politiska grupperna, inom hela det politiska spektrat, kommer att finnas här för att stödja ett betänkande med fyra eller fem konsumentpolitiska åtgärdsprioriteringar för de kommande åren, och detta är nödvändigt.
Föredraganden pekar således på fem prioriteringar med vilka jag instämmer: rättvisa, genom domstolar eller skiljedomsförfarandena eller på annat sätt, skydd av konsumenternas ekonomiska intressen, bättre information, som omvandlar informationen till konsumenten till dennes egendom, en politik för livsmedel och människors och djurs hälsa, annorlunda än den som hittills följts och en enkel och tydlig definition av universell allmän service och hur denna kan tillämpas.
Fram till dess fru kommissionsledamot, två slutanmärkningar: påtryckningar för en större användning av artikel 129-A, som är ett verktyg som finns till hands och som fram till nu inte använts. Vi tror att det kan användas oftare. Den andra kommentaren handlar om politiken för bidrag till konsumentskyddsorganisationer. Parlamentet införde för flera år sedan, och jag var en av upphovsmännen, en ändring som ökade tilldelningarna till konsumentskyddsorganisationerna, i syfte att framför allt stödja de i de mest drabbade länderna, som Irland och länderna i söder och de minsta organisationerna.
Den nuvarande politiken har tvärt däremot valt att enbart stödja de stora europeiska organisationerna och då glömt att det är i de länder där konsumentorganisationerna är som minst och svagast som de bäst behövs.

Bonino
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, jag måste säga er att jag är ganska oroad av den här debatten.
Först och främst vill jag påminna er om att den här planen lades fram i parlamentet den 3 november 1995. Ni skulle ha studerat den grundligt, eftersom ni lägger fram ett betänkande till mig om prioriteringarna i februari 1997! Alltså, kära vänner, låt oss vara seriösa! Pimenta, den här planen presenterades under mitt namn och jag vågar hoppas på att generaldirektören inte har svikit mig. Om ni anser att han har gjort det, varför har ni inte sagt det till mig? Det skulle verkligen vara något som skulle kräva en disciplinär bestraffning. Och tydligen är det här parlamentet mycket förtjust i disciplinära bestraffningar. Det skulle ha varit att föredra, snarare än att säga det offentligt idag, att ha älskvärdheten att låta kommissionen veta det så snart som möjligt.
Jag kommer mycket väl ihåg att innan det här dokumentet presenterades i rådet och i parlamentet, hade parlamentet bett mig att inte presentera en detaljerad handlingsplan, utan generella politiska riktlinjer för intervention. Och om ni läser det här dokumentet, kan ni konstatera att kommissionen har såsom nya prioriteringar valt - vilket aldrig har gjorts tidigare - de offentliga tjänsterna, de finansiella tjänsterna och informationssamhället, och inte längre produkterna. Ni skulle ha reflekterat väl över dessa prioriteringar! För om jag hade varit tvungen att vänta på er åsikt innan jag började göra någonting alls, sedan november 1995, skulle jag inte ha gjort någonting än idag. Man måste alltså åter sätta debatten i dess rätta sammanhang.
I väntan på att ni reflekterar - sedan den 3 november 1995! - har kommissionen, som man bad presentera en politisk plan och inte en handlingsplan, som den för övrigt utarbetade så småningom, presenterat sammanlagt tolv förslag till direktiv rörande alla politikområden för er. Av dessa tolv, rör tre av dem - dvs. en fjärdedel - konsumentpolitiken, och mer precist tillgången till rättvisa, garantier och konsumentkredit, vilket vi diskuterar i eftermiddag. Efter det presenterade vi grönboken om finansiella tjänster för er, som kommer att debatteras alldeles strax. Parlamentet avvisade sedan finansiella tjänster på distans, som vi kommer att presentera på nytt. Var och en måste alltså ta på sig sitt ansvar, för jag finner det ärligt talat knappast acceptabelt att kommissionen anklagas utan att man erkänner allt den har gjort under 1996.
Fru Jackson, om ni tror att dokumentet inte har något värde bara för att det inte nämner BSE, så skulle er regering och ert parti kunnat vara till stor hjälp för denna institution och för kommissionen om de hade informerat oss om vad som var på väg att hända. Jag skulle vilja påminna er om att kommissionen bildade en samverkande grupp under 1996. Vi utarbetade tre promemorior och en handbok för konsumenter och dokumentet - och kanske är detta en detalj som ni inte tagit till er - lades fram i november 1995 och krisen blossade upp i mars.
(FR) Våra relationer har faktiskt alltid varit lojala. Eftersom jag säger det vill jag inte gå igenom allt vad vi har gjort i detalj, t.ex. när det gäller fullföljandet av de lagstiftande uppgifterna, prisindikationen, den jämförande reklamen, etc., men jag finner ändå anmärkningarna som jag har hört här lite orättvisa, knappast generösa och ganska felaktiga.
För övrigt vill jag meddela att jag erhöll behörighet i fråga om hälsokontroller för exakt en vecka sedan. Jag skulle vilja be parlamentsledamöterna att hålla sig lite lugna, därför att vi tillsammans måste bestämma vad som är lämpligt att göra. Jag har ingen mirakellösning, Whitehead, och jag har redan sagt att jag skulle komma och lyssna på er i mitten av mars för att få reda på vad ni föreslår. Jag gör t.ex. bedömningen, med hänsyn till mitt nya ansvarsområde, att det skulle vara bra om jag tog upp grönboken om livsmedelsrätten till förnyad behandling - som nästan var färdig - i ljuset av förändringarna i politik och prioriteringar som det just har beslutats om.
Vi har gjort ett genombrott till förmån för konsumenten, men vi måste nu skrida till verket utan att använda en överdriven demagogi. Det är en utmaning vi alla måste anta. Jag anser det lite underligt att man idag frågar mig vilka mina beslut är, mina program, mina idéer eller - värre - de som kommissionen har när det gäller hälsa, kontroller eller den vetenskapliga kommittén. Jag fick behörighet för endast en vecka sedan! Jag tänker inte så mycket på er som på andra debattinlägg vi har hört idag.
Samtidigt som jag säger det vill jag ändå bemöta några mer noggranna iakttagelser som har gjorts. När det gäller grönboken så var den klar under samråden mellan enheterna, men jag bedömer att det, i den nya situation som har banat sig väg sedan förra veckan, är min skyldighet att ta upp den till förnyad behandling och se om det är möjligt att driva sakerna lite längre.
Kuhn, när det gäller föda för spädbarn kan man alltid drömma om en revolution. Det hindrar inte att den nu gällande rätten anger gränser. Så länge fördraget inte kommer att ändras är kommissionen skyldig att tillämpa den som den är, och Bangemann har inlett ett förfarande mot Tyskland för motarbetande av fri rörlighet. Vi måste respektera reglerna, vare sig vi gillar dem eller inte, ända tills vi lyckas förändra dem.
När det gäller instruktionerna hoppas jag att det rör sig om ett exceptionellt fall, men jag är helt benägen att ta reda på mer om det, för jag kände inte till det förhållandet. Jag vill inte ge mig in i ett svar om ett ämne som jag inte känner till, men jag är angelägen om att få veta mer om det, för att avgöra om det rör sig om en vanlig praxis eller ett särskilt fall. När det gäller subventioner till organisationer - jag återkommer till Pimentas och andras sista anmärkning - har man anklagat oss för att dela ut pengar utan att riktigt veta varför, vi har då inrättat ett förfarande för att uppmuntra konsumentorganisationer att arbeta tillsammans med gemenskapsprojekt, och vi har försökt att inte längre bevilja subventioner till verksamheter, utan endast stödja precisa projekt. Jag tror att vi nu är färdiga för att publicera resultatet av vårt arbete, som inte har varit lätt, i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
Jag har själv skickat en speciell rådgivare till de fyra länderna i Sydeuropa, som har mest behov av det, för att träffa alla konsumentorganisationer som just nu kan ställa förslag till mig. Jag föredrar ett tillvägagångssätt som kommer från konsumenternas föreningar, snarare än att jag själv skall tala om för dem vad de skall göra. Efter ett års arbete kan vi sätta igång projekt som täcker de fyra Medelhavsländerna - Italien, Portugal, Grekland och Spanien - för att förstärka konsumentkulturen som knappast är utvecklad i Sydeuropa.
När det gäller artikel 129a har, som ni vet, sex länder presenterat en ändring till regeringskonferensen: vi har också själva presenterat en ändring av artikel 129. Vi hoppas att därigenom kunna främja konsument- och hälsopolitiken.
Jag kommer nu fram till livsmedelsmärkningen. På det här stadiet kan jag bara bekräfta vad ordföranden sa i sitt tal igår - jag citerar: " Jag förespråkar ett successivt inrättande av en verklig livsmedelspolitik och i det sammanhanget är jag för en obligatorisk och systematisk märkning" . Generaldirektorat XXIV har redan startat en rådgivning och en studie hos konsumentföreningarna för att alla skall försöka definiera vilken information som skulle vara tydlig, viktig och relevant, för att konsumenterna inte längre skall dränkas i en ström av information som de inte längre hittar rätt i. För ögonblicket är åsikterna ganska motstridiga, och man kommer att behöva övervinna det på politisk nivå vid lämpligt tillfälle, men vi har åtminstone velat ta reda på konsumentföreningarnas idéer.
Jag vet inte om jag har gett alla ett svar. Jag hade en anmärkning avsedd för Garosci ifråga om euron, som är ett av våra bekymmer och som vi försöker behandla tillsammans med den behörige kommissionsledamoten. Jag hoppas att jag svarat på alla frågor. Om de finansiella tjänsterna kommer vi nu att ha en debatt. Jag kommer alltså att återkomma till det i detalj tillsammans med min kollega Monti. När det gäller nya hälsokontroller är mötet med parlamentet fastställt till mitten av mars.

Whitehead
Herr ordförande, när jag talade i förmiddags kanske kommissionsledamoten inte hörde mig, och jag skulle därför vilja rikta två specifika frågor till henne. För det första, håller fru Bonino med om vad hennes generaldirektör sade i utskottet om miljö, folkhälsa och konsumentskydd om det rådgivande dokumentet? För det andra, mot bakgrund av vad jag sade i förmiddags, när kommer hon att kunna lägga fram grönboken om livsmedelspolitiken? Jag önskar henne inget ont. Jag vill att hon skall vara stark och kraftfull. Vi vet vilka krafter hon har emot sig inom kommissionen. Allt vi vill ha just nu är en viss tydlighet när det gäller den debatterade frågan.

Kuhn
Bonino, bara en anmärkning. Ni förebrådde praktiskt taget vårt utskott för att vi hade tagit för lång tid på oss. För det första tar det dock några månader, innan utskottet erhåller dokumenten. Ni anförde att vi under tiden även har erhållit ett förslag till riktlinje beträffande konsumtionsvarugarantier. Jag ville lämna in det till utskottet i mars, men nu gav mig kommissionen - sedan jag har haft papperet i min hand i fyra veckor - i uppdrag att göra en kostnads- och vinstanalys. Då bör man varken förr eller senare anklaga mig för att jag inte arbetar.
En anmärkning beträffande babymaten: Jag skulle vilja råda Er att kontrollera en gång om det förutom riktlinjen för babymat finns en bilaga med några gränsvärden för pesticider. Om jag inte missminner mig, gör det inte det. Vi har inga europeiska värden.

Bonino
Herr ordförande, för att förtydliga mig: jag kan inte reagera på ett uttalande av min generaldirektör på grund av att jag inte blivit informerad. Så om ni hade informerat mig hade jag varit mer behjälplig. I vilket fall som helst: ge mig dokumenten, så skall jag naturligtvis leverera en ståndpunkt.
Om grönboken om livsmedel, som jag sade till er, den var klar på tjänstemannanivå, så den skulle kunna komma till kollegiet. Tack vare det nya ansvaret och betydelsen vi har som konsumenter, skulle jag vilja ta tillfället i akt och granska grönboken och jag kommer att göra detta mot bakgrund av ett bemyndigande som har getts till konsumenterna. Så jag kan inte säga att den kommer att vara klar imorgon eller nästa vecka, jag säger bara att den var klar, men att det nu finns utrymme att förbättra den. Men vi kan utan tvekan lägga fram den för er inom en eller två månader.
Om bekämpningsmedel: återigen ställer ni frågor som jag just fått veta om, och vi måste diskutera detta tillsammans. Jag kritiserar inte parlamentet för förseningen, jag säger bara att jag kommer att agera inom ett år, fru Jackson. Detta är inget värdelöst dokument. Parlamentet efterfrågade ett policydokument och inte en åtgärdsplan. Ni måste bestämma er för vilken typ av dokument ni vill ha.

Ordföranden
Härmed förklarar jag debbatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Grönbok om finansiella tjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0048/97) av Marinucci för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, om kommissionens grönbok " Finansiella tjänster: Att tillgodose konsumenternas förväntningar" (KOM(96)0209 - C4-0339/96).

Marinucci
Herr ordförande! De finansiella tjänsterna har fått en allt större betydelse för familjer och konsumenter. Utbudet av finansiella tjänster har ökat, liksom utnyttjandet, men på grund av bristande information eller bristfälliga regelsystem, eller på grund av bedrägligt beteende från skrupulösa aktörers sida, så har många medborgare lidit skada och andra har fått förutfattade meningar.
Den inre marknaden, även inom detta område, erbjuder konsumenten nya möjligheter, men kan även förvärra nackdelarna och försvåra problemen. Om å ena sidan konkurrensen och möjligheterna att välja mellan olika leverantörer av dessa tjänster, även utanför det egna landets gränser, ökar friheten för konsumenterna, så kan skillnaderna i lagstiftning leda till nya problem. Det är inte av en slump som det gränsöverskridande utnyttjandet av finansiella tjänster hittills har varit begränsat. Konsumenterna avstår kanske från fördelaktiga eller mindre kostsamma alternativ på grund av bristande information, men även på grund av osäkerhet. Det krävs med andra ord en gemenskapslagstiftning, något som framstår som ännu mer nödvändigt med tanke på EMU.
I december 1995, i samma plenarsammanträde vid vilket man godkände undantag för finansiella tjänster från förslaget till direktiv om distansförsäljning, så lovade kommissionsledamoten Bonino Europaparlamentet att presentera - så löd hennes ord - ett förslag till handlingsprogram eller kanske till och med, om det skulle visa sig nödvändigt, ett direktiv.
Parlamentet uppskattar livligt att löftet mycket snart följdes av presentationen av den grönbok som är ämne för denna debatt. Parlamentet är däremot inte överens med kommissionen när hon hävdar att via cirka 50 direktiv har målet att uppnå en inre marknad inom detta område till fullo uppnåtts.
Å andra sidan, i andra delen av samma grönbok analyseras problem som fortfarande finns, som den tänkbara diskrimineringen av personer utan medborgarskap, frånvaron av information eller informationens dåliga kvalitet, frånvaron av disciplin vad gäller agenter, frånvaron av en harmoniserad skattelagstiftning. Men detta räcker inte: för att bara ta några exempel, när det gäller försäkringar så finns det en ångerperiod för livförsäkringar, men däremot inte för brand- eller stöldförsäkringar.
När det gäller agenternas roll, fortfarande inom försäkringsbranschen, så finns det en rekommendation från 1991, men inte heller det är ett bindande instrument: det finns inget skydd mot ett bedrägligt utnyttjande av kreditkort. Även inom detta område har inte rekommendation nr 595 från 1988 kunnat stimulera medlemsstaterna till att ta konkreta initiativ till skydd för konsumenterna.
Vad gäller konsumtionskrediter så täcker direktiv nr 102 från 1987 inte de nya tjänster som inte existerade när direktivet antogs. Begreppet allmänintresse måste dessutom ges en bättre definition. Det sätt på vilket begreppet används i de direktiv som avser banker, framför allt i det andra direktivet, lämnar utrymme för stor juridisk osäkerhet. Och så skulle man kunna fortsätta.
Problemet med distansförsäljning, slutligen, som grönboken tar upp i tredje delen, omfattas överhuvud taget inte av nuvarande lagstiftning. De behöriga juridiska utskotten har behandlat grönboken uppmärksamt och kompetent, och med stor majoritet har man koncentrerat förslagen till behovet av en komplett och sammanhängande gemenskapslagstiftning, som kan ingripa horisontellt på sådana problem som visar sig i flera olika sektorer, och vertikalt på speciella frågor, som t.ex. frågan om distansförsäljning.
I väntan på kommissionens svar rekommenderar jag mina kolleger - som för närvarande inte finns i kammaren. men som jag hoppas skall vara närvarande i morgon - att godkänna de förslag till ändringar som praktiskt taget enhälligt godkändes av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, i det råd som jag formulerade på utskottet för ekonomis vägnar vad det gäller den här grönboken har jag till största del kommit fram till att det är samma problem som fortfarande tornar upp sig vad det gäller konsumenternas situation inför finansiella tjänster. Utskottet för ekonomi konstaterar fem problem. För det första så fungerar inte den inre marknaden riktigt. Medlemsstater hävdar, med hänvisning till det allmänna intresset, nationell lagstiftning som leder till ett skydd för deras marknad snarare är för deras konsumenter. Det är hög tid att en besvärsprocedur vid EGdomstolen inleds mot den obligatoriska bonus-malus-skalan, obligatorisk självrisk, förbudet för räntebärande sjukförsäkringar och annat. För att förhindra ytterligare hinder krävs en gemensam definition av begreppet allmänt intresse. För det andra, formar bristen på fiskal harmonisering ett allvarligt hinder för den fria handeln med finansiella tjänster. Livförsäkringar är i en del länder fortfarande inte avdragsgilla om de är tecknade i ett annat medlemsland. Detta är oacceptabelt. För det tredje så får hela sektorn en skugga över sig genom ickeerkända finansiella mellanhänders, ofta på avstånd genomförda, dubiösa verksamhet. Gemenskapens regler för tillstånd att utöva yrket måste också se till att konsumenten snart kan skilja kornen från agnarna och kan lita på leverantörerna av finansiella tjänster. För det fjärde, genom förmedling av effektiv och tydlig information måste det bli möjligt för konsumenten att plocka godbitarna från den inre marknaden för finansiella tjänster. Han måste få tillräckligt med kunskap om fördelarna och vilka rättigheter han har. Genom frivilliga förhållningsorder måste försäljarna av finansiella tjänster sträva efter att optimalisera informationen som går ut till konsumenten. Till sist förespråkar jag en vidare utbyggnad av det oberoende ombudsmannaförfarandet i bank- och försäkringsbranschen. De måste rapportera om sina aktiviteter så att de berörda kan dra nödvändiga slutsatser. I fortsättningen måste de också bli tillräckligt delaktiga i förberedelser, tillkomst och utvärdering av lagstiftning i den finansiella sektorn och försäkringssektorn.
Så långt de problem som utskottet för ekonomi prioriterar. På en punkt är jag inte ense med huvudföredraganden. Jag tycker inte att det är väl genomtänkt med ett särskilt direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster. För finansiella tjänster är skillnaden mellan gränsöverskridande transaktioner och lokala transaktioner mycket mindre relevant än vid köp av enkla handelsvaror som en bok eller en tröja. Finansiella tjänster är av ett annat slag. De syns inte och känns inte och därför är de tjänster som hör samman med förtroende oavsett om de köps på distans eller på nära håll. Regler för att stimulera integriteten för den som säljer finansiella tjänster är därför av största vikt enligt den liberala gruppen.
Kollegor, fastän min grupp till största delen vad det gäller de uppställda problemen kan känna igen sig i Marinuccis betänkande, vill vi inte att lagstiftning alltid skall vara det första och bästa styrinstrumentet för att lösa de problemen. Det finns redan inte mindre än 50 direktiv som reglerar allt vad bankerna, försäkringsbranschen och investerarna gör och inte gör och ändå kan konsumenten fortfarande inte fullt ut plocka godbitarna från den inre marknaden. Min grupp föreslår att försöka nå en lösning på en del problem till exempelvis genom frivilliga förhållningsorder och att endast föreslå extra lagstiftning där det är nödvändigt. Lagstiftning innebär ofta också en högre kostnad som mestadels läggs på konsumenterna. Vi skall dessutom inte sträva efter mer utan bättre genomtänkt lagstiftning. Jag skulle gärna vilja höra kommitténs synpunkt på detta.

Florio
Fru ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt uppskattade det arbete som utförts av föredraganden och har tillställt det ansvariga utskottet ett par påpekanden som jag helt kort skulle vilja påminna om. Vi har framför allt understrukit att en gemenskapslagstiftning bör syfta till att garantera större konkurrens vad gäller utbudet, fri rörlighet vad gäller tillgång och efterfrågan, en väl anpassad, korrekt och effektiv information till den individuella konsumenten, som för närvarande verkar dåligt skyddad av dagens lagstiftning, och en större öppenhet och trygghet vad gäller gränsöverskridande avtal.
Vi vill dessutom stryka under att gemenskapslagstiftningen borde ingripa för att begränsa kostnaderna för gränsöverskridande avtal, för att stödja att man använder den potentiella kundens språk, för att underlätta för den ena parten att inhämta information rörande motparten, i respekt för de regler som reglerar hanteringen av personuppgifter, för att främja den ena partens rättigheter i den medlemsstat där motparten hör hemma, för att stödja konsumentinformation och konsumentutbildning, för att garantera att principen om ömsesidigt erkännande respekteras och för att garantera att vederbörlig respekt för lagarna i den medlemsstat där kunden är medborgare eller där kunden vistas inte hindrar den fria rörligheten och konkurrensen vad gäller finansiella tjänster.
Detta är några av de frågor som vi har velat stryka under. Det verkar som om mycket arbete återstår idag för att verkligen garantera konsumenten ett fullgott skydd inom detta område. Vi är övertygade om att kommissionen under alla omständigheter har för avsikt att gå vidare i rätt riktning för att råda bot på det som, enligt vår mening, är brister i grönboken.

Whitehead
Fru ordförande, kommissionsledamot Bonino har lämnat kammaren men det är värt att komma ihåg att denna grönbok är resultatet av ett löfte hon gav under debatten om telefonförsäljning. Eftersom hon idag anklagade parlamentet för senfärdighet är det också värt att komma ihåg att den inte presenterades för oss varken i rätt tid eller i den form det var utlovat.
Mina gratulationer till fru Marinucci vad gäller det hon har sagt om dessa frågor till vårt utskott och, i högsta grad till parlamentet. Hon har gjort ett beundransvärt jobb. När man tittar på grönboken är det kanske titeln som är det mest imponerande med den. Efter det får vi fler sammanfattningar av den befintliga bestämmelsen med hänsyn till de finansiella tjänsterna än framtida utmaningar. Vad jag vill ha sagt är att vi behöver ställa fler frågor istället för den här halvhjärtade insatsen. Föredraganden säger helt riktigt att vad vi behöver är ett klart definierat regelverk som täcker frågor som är gemensamma för all lagstiftning om finansiella tjänster, kompletterat med vertikala åtgärder som täcker frågor som telefonförsäljning av finansiella tjänster och kreditmarknaden. Ju mer den inre marknaden utvecklas och ju större proportionen gränsöverskridande handel blir, desto större behov av konsumentskydd.
Om kommissionen förstår att från en låg nivå är det överraskande att de inte tar itu med de frågor som är inblandade, eftersom de finansiella tjänsterna själva utvecklas med den effekt att konsumenterna kan bli lurade.
Marinucci-betänkandet börjar och avslutas med rekommendationen att vi skall börja fundera på ett direktiv som specifikt kan skydda konsumenterna på detta område. Det var precis vad vi sade var nödvändigt när vi debatterade telefonförsäljning i denna kammare för ett år sedan. Vi stödjer den gemensamma marknaden. Vi vill att den skall fungera, men den måste hela tiden utvecklas i takt med nivåerna för ett konsumentskydd som matchar bedragarnas sofistikerade metoder för att utnyttja konsumenten.
Det kan göra kommissionsledamot Bonino och hennes senaste generaldirektör gott att ta sig en funderare på hur de skall använda sin nyvunna makt. Jag hoppas att hennes kollega kommer att rapportera om parlamentets starka känslor i denna fråga.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande, jag vill bara påminna om att debatten om finansiella tjänster egentligen först drog igång efter det att den Europeiska kommissionen i direktivet om distansförsäljning till en början hade lagt de finansiella tjänsterna under distansförsäljning. Parlamentet höll med, ministerrådet strök det och följaktligen fick vi en diskussion om det under andra behandlingen. I första behandlingen - och det säger jag återigen till Kestelijn som skakade så hårt på huvudet - i första behandlingen stod det prydligt i texten och inte en enda medlem från din liberala grupp inkom då med ett förslag om att stryka det. I andra behandlingen, då rådet strök det, lyckades ni mycket riktigt att med runt fyra röster få det struket. Då startade debatten. Sedan kom det ett löfte från Bonino att det skulle komma en grönbok om finansiella tjänster eftersom även en del av den Europeiska kommissionen, och framför allt Bonino, insåg att något faktiskt skulle behöva göras. Grönboken har lämnats, det har gjorts en inventering av befintlig lagstiftning för banker, försäkringar, aktiehandel och ett antal problemområden har angivits. Jag tycker att det är synd att det inte ges några konkreta förslag i den. Det hade jag hoppats.
Jag har inlämnat ett antal ändringsförslag till Marinuccis betänkande, framför allt för att uppmana kommissionen att det måste komma en reglering vad det gäller de finansiella mellanhänderna. Enligt min mening måste det sedan också komma lagstiftning gällande elektronisk betalning och kredit- och betalkort. Till Monti säger jag att det saknar vi mycket.
Så till kreditregistrering, det talas det egentligen inte om någonstans. Vi vet att det finns frivillig kreditregistrering i flera medlemsstater. Vi vet också att ett antal av dem har kontakt med varandra och jag tror att det är nödvändigt att vi som europeisk union ger extra stimulans till det. Det innebär inte att vi måste ta på oss det, men att vi ger stimulans så att samarbetet får gestalt. Om du vill ta ett gränsöverskridande lån och det inte är känt om du redan har krediter eller förpliktelser gentemot andra, kan det leda till problem både för låntagaren och utlånaren. Jag tror alltså att det frivilliga samarbete som finns gällande kreditregistrering i vilket fall som helst måste få stöd.
Ordförande, den konkreta fråga som jag nu har till Monti är om han nu verkligen planerar att inom ett år komma med en särskild lagstiftning avseende distansförsäljning. Jag säger det, och jag ser mig åter om efter Kastelijn, att jag kan inte förstå varför dörrförsäljning av försäkringar eller vad som helst måste ha absoluta garantier när leverantören inte behöver fullgöra några förpliktelser när du sittandes i en bekväm stol en sen kväll beställer något via TV: n som har större konsekvenser. Det är inte rimligt.
Ordförande, jag hoppas att kommissionen äntligen inser att det måste ske något, att besluten som togs då måste tas tillbaka och att det snabbt hålls överläggningar för att lagstifta i frågan. Det är verkligen nödvändigt.

Alavanos
Fru ordförande, också jag är överens om att när någon läser grönbokens titel " Finansiella tjänster: Att tillgodose konsumenternas förväntningar" så betyder den att det är något mycket nyttigt, mycket nödvändigt, som särskilt i sydliga länder såsom Grekland skulle vara ett allvarligt bidrag till hjälp för konsumentens behov och t.o.m. för konsumenten som inte läser Financial Times, som troligen inte kan många utländska språk, som inte läser det finstilta och som inte har någon advokat. Ett sådant direktiv skulle få en allvarlig och positiv social dimension. Men jag tror att, när någon granskar det lite närmare, så syns det att detta direktiv står mycket långt från de idéer som titeln utlovar. Det begränsar sig av huvudsakliga skäl till distanshandel och till nya elektroniska system, liksom Marinucci kraftigt understryker det i paragraf 5 i resolutionen, medan ett omfattande område som avser banker, försäkringar eller värdepapper står utan direktiv. Jag tror att effekten av grönboken är att den ger ett mycket litet bidrag till en lösning av de problem som den förväntas få bukt med och att den huvudsakligen framhäver det stora tomrum som det är oumbärligt och nödvändigt att täcka, därför att jag tror att med den tekniska utvecklingen och med ökningen av antalet småsparare så kommer problemen som de kommer att stå inför att vara mycket allvarliga och det kommer att bli mycket svårt för konsumenten att se dem själv.

Howitt
Herr ordförande, samtidigt som jag välkomnar detta betänkande och gratulerar fru Marinucci till hennes presentation, skulle jag särskilt vilja betona punkterna om behovet av att skydda konsumenternas rättigheter i den kommande lagstiftningen om finansiella tjänster.
De två ändringsförslag som jag lagt fram i miljöutskottet - jag tackar mina kollegor för att de stödjer dem - behandlar särskilt frågor som rör sårbara människor i samhället som har fallit offer för skrupelfria cowboys inom den finansiella sektorn och som verkligen har farit illa.
Ett exempel i Storbritannien och i min egen valkrets är inkomstplaner för egna hem. Detta är en form av omläggning av bostadslån som utlovar till pensionärer att de skall kunna lägga om sina bostadslån och samtidigt få en avkastning av skiftande storlek under resten av deras liv. 28 människor i min valkrets i South Essex, 700 människor i Förenade kungariket som helhet, föll för dessa falska löften och har nu förlorat tusentals pund. Många 70-80-åringar hotas till och med av vräkning från sina hem.
Som en reaktion på detta gjordes en framställning i detta parlament av herr James Fielding från min valkrets och andra. Utskottet för framställningar stödde deras sak och önskade att den kommande lagstiftningen om finansiella tjänster skulle skydda dessa sårbara människor - inte bara i Storbritannien utan i hela Europa. Det är just det vi begär i denna debatt. Vi kan uppenbarligen inte behandla det citerade fallet ytterligare, men vårt bidrag till debatten idag borde visa vår beslutsamhet att se till att dessa sårbara människors rättigheter blir skyddade.
Dessa människor blev utlovade en avkastning under resten av deras liv. De insåg inte risken som var förbunden med deras investeringar och de har farit illa vid en tidpunkt i deras liv då de inte kan ta itu med det. Vi vill ha bra information, lättförståelig och tydlig, så att folk inte kan bli lurade. Vi vill ha klara skadeståndsbestämmelser i fall där människor har blivit lurade. Detta är vad denna lagstiftning borde fokuseras på.

Monti
Fru ordförande! Först av allt vill jag tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och framför allt dess föredragande, Marinucci, för stödet till kommissionens initiativ, ett stöd som framgår av det betänkande som idag behandlas i kammaren.
Betänkandet är även frukten av ett samarbete med två andra utskott, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, vilkas föredraganden, Kestelijn-Sierens och Florio jag också varmt vill tacka.
Redan vid omröstningen i samband med andrabehandlingen av det direktiv som idag antagits om skydd av konsumenten vid distansavtal, angav kommissionen att, i och med att man accepterade att utesluta finansiella tjänster, så förband sig kommissionen att göra en utvärdering av behovet av konsumentskydd vid distansförsäljning av finansiella tjänster och, mera allmänt, hela den finansiella sektorn.
Det är detta vi nu har gjort. Dagens betänkande stödjer kommissionens ansträngningar att stärka konsumentskyddet för fysiska personer. Mot bakgrund av konsumentpolitikens stora betydelse inom området finansiella tjänster, har samtidigt kommissionsledamot Bonino och jag själv åtagit oss att snarast föreslå ett meddelande. I och med det kommer kommissionens svar på den omfattande konsultation som grönboken innebar att vara officiellt och det kommer att innehålla prioriteringar och tidsfrister för de åtgärder vi tänker vidta. Meddelandet kommer självklart att ta hänsyn till synpunkterna från denna församling.
Jag kommer nu att kortfattat gå igenom de enskilda förslag som grundligt har diskuterats av Bonino och mig själv. Vi kan acceptera många av de framlagda förslagen, och jag tänker då framför allt på punkt 5. Betänkandet visar klart att frånvaron av en tydlig definition av begreppet allmänintresse kan leda till att detta tillämpas på ett sådant sätt att det medför hinder för den fria rörligheten för de aktuella tjänsterna.
När det gäller banktjänster så har kommissionen redan publicerat ett förslag till meddelande om friheten att erbjuda tjänster och om begreppet allmänintresse, införda i det andra direktivet om banker. Jag har för avsikt att snarast slutföra detta meddelande och utarbeta ett motsvarande dokument rörande försäkringstjänster.
Punkt nr 13 i betänkandet uppmanar kommissionen att inleda en dialog med företag och föreningar för att, om möjligt, kunna komma fram till gemensamma lösningar på tvister mellan konsumenter och tjänsteleverantörer. Vi har för avsikt att uppmuntra en dialog mellan parterna på europeisk nivå, så som redan ofta sker på nationell nivå, för att utarbeta yrkesetiska regler, framför allt vad gäller konsumentinformation. Jag tänker med andra ord uppmärksamt följa hur direktivet tillämpas och, om detta skulle visa sig vara otillräckligt, utarbeta bindande rättsliga instrument. Dialogen har inletts och den kommer att intensifieras.
När det gäller de viktiga punkterna 14 och 15 i betänkandet, så stöder de flera olika förslag. Även om vi delar de underliggande värderingarna, så håller vi fortfarande på att undersöka om en horisontell lagstiftning skulle vara den effektivaste lösningen eller inte. Framför allt vad gäller konsumentinformationen, så avser vi att inbjuda parterna till en dialog, med målet att komma fram till yrkesetiska regler före utgången av år 1997. När en lämplig period har förflutit efter ikraftträdandet kommer kommissionen att utvärdera resultaten och, om ett sådant förfarande inte skulle visa sig fruktbart, föreslå åtgärder av mer bindande karaktär vars tillämpbarhet samtidigt kommer att utvärderas.
Jag anser däremot att det skulle vara svårt att tillämpa ett initiativ som rör kvalitet och säkerhet för finansiella produkter. Innehållet i ett sådant initiativ verkar också vara svårt att definiera på ett lämpligt sätt.
Vad gäller de finansiella agenternas kompetens och integritet, så är vi övertygade om det förnuftiga i att vidta rättsliga åtgärder mot de agenter som inte följer reglerna inom försäkrings- och banksektorn, åtgärder som kommer att föreslås inom kort av kommissionen.
När det gäller tillgången på bastjänster, visar en noggrann analys av situationen på ett flertal olika samverkande faktorer och tillämpningarnas lokala karaktär. Kommissionen har för avsikt att uppmärksamt övervaka de erfarenheter som görs i de olika medlemsstaterna.
Liknande överväganden gäller frågan om den stora skuldbördan, i samband med vilken jag överväger att främja initiativ som gäller framför allt konsumentinformation och konsumentutbildning.
Låt oss så gå över till de vertikala åtgärderna, fru ordförande: jag kommer inom kort att föreslå kommissionen ett förslag till direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster som, med utgångspunkt i föreskrifterna i det allmänna direktiv som redan antagits, tar hänsyn till de finansiella tjänsternas speciella karaktär. Avsikten är att skydda konsumenten och bland annat ge denne rätten att ångra sig i de fall där detta är lämpligt, och att få information, samtidigt som det ger branschen en möjlighet att dra fördel av en marknad utan gränser, en marknad som annars skulle vara beskuren av olikheterna i den nationella lagstiftningen.
När det gäller kreditkort, betalkort och telefonbank, så håller vi på att undersöka lämpligheten av att föreslå lagstiftning i detta skede med tanke på att marknaden utvecklas snabbt, man måste därför undersöka om det är lämpligt just nu. En alternativ lösning skulle kunna vara en omfattande revidering av rekommendationen från 1988, utsträckt till att omfatta även de nya betalmetoderna och, eventuellt, åtföljd av mer tvingande regler i ett senare skede.
När det gäller övriga tekniska frågor, som kommer att kräva en speciell strategi, så begränsar vi oss till att utveckla den strategin sektorsvis, samtidigt som vi tar tillfället i akt att inhämta synpunkter.
När det gäller hypotekslån, så instämmer vi i att det krävs en fördjupad undersökning - framför allt vad gäller öppenheten - innan ytterligare åtgärder vidtas. Kommissionen har nyligen inlett en undersökning vars resultat kommer att vara tillgängliga före sommaren 1997. Vi väntar därför med att informera parlamentet om resultaten från denna undersökning, vid behov åtföljd av nödvändiga initiativ.
I detta sammanhang måste man också hålla i minnet att all vertikal lagstiftning innebär ett visst mått av standardisering av de finansiella tjänsterna, dvs den leder utan tvekan till en större öppenhet för marknaderna men samtidigt underlättar sådan lagstiftning prisöverenskommelser mellan olika aktörer, till nackdel för konsumenten.
Slutligen, som svar på en begäran från denna församling om initiativ inom försäkringssektorn, måste jag påpeka att kommissionen före sommaren kommer att föreslå ett direktiv till skydd för den som drabbats av olycka i ett annat land än hemlandet.
Jag vill avslutningsvis som hastigast nämna ett par punkter som har tagits upp i debatten: när det gäller bonus-malus så har kommissionen redan vidtagit rättsliga åtgärder; när det gäller harmonisering av skattelagstiftningen håller jag fullständigt med det som sagts i Marinuccis betänkande och, som ni kanske vet, har jag i egenskap av kommissionsledamot med ansvar för skatter inlett intensiva ansträngningar för att effektivisera åtgärderna när det gäller samordning av skattelagstiftningen, något som utan tvekan även kommer att beröra finansinstituten; fullföljandet av den inre marknaden, där våra ansträngningar entydigt inriktas mot dem som i sista hand är den gemensamma marknadens målgrupp, dvs. konsumenterna. Kommissionen kommer vid det europeiska rådets möte i Amsterdam presentera en handlingsplan för hur den inre marknaden skall genomföras. Speciell tonvikt kommer att läggas vid tjänstesektorn, bland annat de finansiella tjänsterna, och allt detta tror vi kommer att bli till fördel för konsumenten. Som bekant drar sig inte kommissionen för att föreslå lagstiftning när det är lämpligt för att skydda konsumenterna: de senaste exemplen har varit garantier för insatta bankmedel, investeringsgarantier, som nu verkar ha kommit fram till en lyckad kompromisslösning och det godkända direktivet om gränsöverskridande betalningar, förutom de nya initiativ som vi här har föreslagit.

Oomen-Ruijten
Ordförande, för det första är det riktigt som jag har förstått att det snart kommer lagstiftning avseende finansiella tjänster och distansköp? Kan du bekräfta det? Vad innebär snart? För det andra, betalkorten. Jag vet att parlamentskollegorna som redan på 80-talet sysselsatte sig med frågan tillsammans med näringslivet helhjärtat förespråkade lagstiftning. Jag tycker att kommissionsledamoten är något undvikande. Kan han ge närmare besked i frågan?

Marinucci
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans tydliga redovisning av kommissionens arbete. I allt väsentligt delar jag hans uppfattning, men jag frågar mig varför man måste uppskjuta behandlingen av frågan om kreditkort, med tanke på att de numera är i var mans ägo. Vi vet ju att en ny rekommendation kommer att sluta mer eller mindre som den föregående. Jag förstår inte varför man måste utreda denna fråga ytterligare. Jag förstår det när det gäller andra frågor, där det kanske kan vara nödvändigt med en förnyad diskussion, men när det gäller denna fråga förstår jag det inte.
Även när det gäller frågan om allmänintresse kan man fråga sig om det räcker att utarbeta ett meddelande och sedan vänta ytterligare? Även den frågan verkar vara mogen för ett beslut. Vi tackar för den information vi har fått om nästa förslag till direktiv om finansiella distanstjänster och jag hoppas att vi får se det snart.

Monti
Jag tackar de två parlamentsledamöterna för deras frågor, som ger mig en möjlighet att göra ett par konkreta förtydliganden.
När det gäller lagstiftningen om distansförsäljning av finansiella tjänster, så har jag redan sagt att vi är övertygade om att en sådan behövs, och jag kan säga att vi siktar på att kunna presentera en sådan före september 1997.
När det gäller de nya betalmetoderna, så har vi för avsikt att vidta åtgärder. Vi håller på att utreda - jag tror på ett ansvarsfullt vis, med tanke på att fenomenen är så nya - vad som skulle vara bäst att göra. Jag vill bara påpeka att denna fråga ägnas särskild uppmärksamhet av de myndigheter som har ansvaret för kontroll av bankväsendet. Nya betalmetoder kan medföra problem med avseende på stabiliteten och säkerheten, vilket kan kollidera med behovet av en fri konkurrens. Även ur konsumentens synpunkt - som jag påpekade, så prioriterar vi konsumentens intressen - är det inte alltid självklart vad som är den bästa lösningen eftersom, å ena sidan, konsumenten naturligtvis har intresse av en marknad med en hög grad av konkurrens, samtidigt som hon, å andra sidan, också har intresse av en hög grad av säkerhet och stabilitet när det gäller finansiella instrument och betalmetoder. Vi håller på att undersöka vad som är den bästa balansen mellan dessa båda motstridiga intressen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Unionens politik gentemot Algeriet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets deklaration till unionens politik gentemot Algeriet med anslutande debatt.

Patijn
Fru ordförande, jag är mycket tacksam mot Europaparlamentet att jag erbjuds denna möjlighet att klargöra rådets ståndpunkter gällande krisen i Algeriet. Rådet delar helt och fullt parlamentets oro över situationen i Algeriet och följer uppmärksamt utvecklingen. I förrgår kväll mördades ytterligare 33 invånare i en by söder om Alger. Enligt uppgifter i pressen fanns det åtta kvinnor och två fyraåriga barn bland offren. Det ökande politiska våldet förorsakar oss stor oro. I flera år har båda sidor fört en bitter strid. Sedan årets början har redan mer än 350 personer, som inte hade något med den politiska konflikten att göra, fått sätta livet till. Av dem var många kvinnor och barn. De har utan vidare kallblodigt mördats. Vi läser nästan dagligen om det i tidningarna.
Det har hela tiden chockat rådet, och det kommer det att fortsätta att göra, att man som hot eller som politisk vedergällning urskillningslöst tagit livet av oskyldiga medborgare. Förutom att attentaten är omoraliska så är de också meningslösa. Stödet för de islamitiska extremisterna har inte påvisbart ökat genom attentaten, snarare tvärtom. Rådet har fortsatt förtroende för de nuvarande algeriska ledarnas strävan att avvärja krisen och fortsätta den redan inslagna vägen mot demokrati. I kontakten med den algeriska statsmakten underlåter rådet inte att vid upprepade tillfällen uttrycka sin oro för situationen. Rådet påpekar också att det just från ett land med vilket man håller på att förbereda associeringsavtal förväntas att det hanterar en kris som denna med vishet och återhållsamhet.
Internationella människorättsorganisationer har visat på att det förekommer brott mot de mänskliga rättigheterna i Algeriet, även från myndigheternas sida. Europaparlamentet har likaså kritiserat de algeriska myndigheternas uppträdande mot de islamitiska extremisterna. Rådet är mycket medvetet om detta och tvekar inte att plädera hos den algeriska regeringen att de hanterar krisen på ett behärskat sätt. Gränsen för de mänskliga rättigheterna får inte, och jag upprepar inte, överskridas.
Att snabbt sluta ett associeringsavtal med Algeriet kan vara gynnsamt för landet i dess strävan mot återupprättande av rätt och ordning och mot demokrati. Rådet hoppas därför att kommissionen inom överskådlig tid kan avsluta de påbörjade förhandlingar på ett bra sätt. Det här associeringsavtalet ger den Europeiska unionen möjlighet att föra en strukturerad politisk dialog med Algeriet. Inom ramen för avtalet kan rådet tilltala den algeriska regeringen vad det gäller dess agerande i frågor gällande de mänskliga rättigheterna.
Den enda utvägen ur krisen verkar vara att den algeriska regeringen håller fast vid sin strävan att återgå till demokratiskt och legitimerat styre. Den algeriska regimen har redan tagit ett antal viktiga steg i den riktningen. Här kan presidentvalet 1995 och grundlagsförändringen 1996 nämnas. Rådet uppmanar uttryckligen Algeriet att under 1997 ta nästa i raden av viktiga steg mot demokratisk legitimering, nämligen att genomföra allmänna val.
Som avslutning fru ordförande, i rådets ögon förtjänar Algeriet fortfarande internationellt förtroende och stöd i försöken att klara denna allvarliga och djupa kris. Fortsatt europeiskt stöd är inte bara av ömsesidigt ekonomiskt intresse utan det passar också in i den anda av politiskt partnerskap som måste känneteckna vårt samarbete med Algeriet. Denna anda framträder i unionens strävan efter ett associationsavtal med Algeriet. Det uttrycker allas vår önskan om Medelhavssamarbete i enlighet med " Barcelonakonventionen" . I den anda av dialog är det inte talan om okritiskt stöd, utan tvärtom förser vi oss med instrument vilka gör det möjligt att vara både kritiska och konstruktiva.
Jag är också övertygad om att det är bra att rådet håller fast vid den nuvarande kursen så länge den algeriska krisen fortsätter. Kursen innehåller två viktiga element. Det första är fortsatt europeiskt stöd till Algeriet och den algeriska regeringen på deras väg mot starkare demokratisk legitimering av styret. Det andra är fortsatta påtryckningar om demokratiseringen och om bättre respekt för de mänskliga rättigheterna. Enligt rådet är detta sättet för Europeiska unionen att bidra till en lösning på krisen i Algeriet. Rådets hållning är alltså inriktad på ett längre perspektiv, vilket innebär att algerierna själva löser krisen med hjälp av återgång till demokratiskt styre och kontinuerliga ekonomiska strukturella anpassningar. Inom ramen för detta ställde Europeiska unionen i slutet av december 1996 125 miljoner ecu till Algeriets förfogande.
Europeiska kommissionen har nyligen utnämnt en ny delegat för Algeriet. Förhandlingarna inför associeringen är i full gång. Det sker regelbundet politiska kontakter på hög nivå. Européerna fortsätter att stå vid algeriernas sida. Samarbetet fortsätter.
(Applåder)

Wiersma
Fru ordförande, idag talar vi om Algeriet, vilket min grupp anser riktigt. Algeriet är ett skräckinjagande exempel på en djupgående samhällelig konflikt som vi även kan konfronteras med på andra ställen. Den sekulära staten konfronteras med våldsamma fundamentalistiska grupperingar. Situationen verkar hopplös och gör oss modlösa. De senaste dagarna fick återigen tiotals människor sätta livet till. Den nuvarande regeringen är inte i stånd att få bukt med våldet och en politiks lösning verkar ännu inte i sikte. Algeriet hotar att bli Nordafrikas Jugoslavien. Måttfulla grupper får ingen chans genom det slag som utkämpas mellan regeringen och de beväpnade islamitiska grupperna. Vi fördömer naturligtvis attentaten kraftfullt, men tycker samtidigt att det är svårt att stödja den algeriska regeringen fullt ut. Den har fortfarande ett trovärdighetsproblem. Inget okritiskt stöd som ordföranden mycket riktigt nyss påpekade.
Det är viktigt att isolera terroristerna fullständigt. Det kan vi komma överens om fort, men den nuvarande algeriska regeringen kan inte göra det själva. Den rationella dialogen med utrymme för alla och val där alla fredliga partier kan delta är nödvändigt för att nå det målet. Regeringen har tagit några steg på vägen och de måste fortsätta uppmuntrade av den Europeiska unionen. Algeriets invånare måste åter få en chans att uttrycka sig. Valen måste vara fria och säkra. Vad gör den algeriska regeringen till exempel i det här sammanhanget för att övertyga de partier som inte vill ställa upp? Om valen lyckas är ett av de största frågetecknen.
Europeiska unionen måste åtminstone försöka stimulera processen mot dialog och val. Jag tror att den algeriska regeringen måste välkomna det, stimulera den nationella dialogen, kräva utrymme för det borgerliga samhället, kräva ärliga val med maximalt deltagande och goda villkor för alla. Där det uppstår problem får inte unionen tveka att erbjuda medling. Den algeriska regeringen verkar inte alltid klara av att bygga broar till viktiga delar av befolkningen. Så länge det inte finns är det omöjligt att fullständigt isolera attentatsförövarna och finna en väg tillbaka till ett mer fredligt samhälle.
Ett EU-agerande måste enligt den framför oss liggande kompromissresolutionen ske som en gemensam aktion från unionens sida. Som en gest att unionen tar dess relationer med regionen seriöst och inte går undan för allvarliga problem. Något sorts agerande från unionens sida är nödvändigt och en sådan gemensam aktion utgör en utmärkt bas. Frågan är om unionen, det nederländska ordförandeskapet vågar detta. Förhoppningsvis gör de det eftersom regionen aldrig kommer att bli riktigt säker om unionen undviker den sortens problem, vi kan kalla dem getingbon. Samtidigt är det ett mycket bra prov för unionens politik gällande de mänskliga rättigheterna och dess försök att integrera denna i sin Medelhavspolitik.

von Habsburg
Herr ordförande, jag har lyssnat på Er deklaration med ganska stor förvåning. Ni talade om ett förtroende för den algeriska regeringen, men Ni förbiser vad Zeroual nyligen sade, nämligen utrotning. Om detta är en anledning till förtroende, är jag mer än förvånad.
Ni sade också att reformer har ägt rum. Jag är absolut av den åsikten att praktiskt taget inga reformer ännu har ägt rum. Glöm inte en sak, rådsordförande: För att skapa fred krävs det alltid två parter, ett krig kan emellertid utlösas av en enda part. I detta fall får man heller inte söka sig sin förhandlingspartner, som Zeroual gör, utan tvärtom måste man tala med alla inblandade. Det betyder alltså att man måste vara öppen och redo. Att blanda in religionen i detta är delvis fel. Man får inte glömma bort att mycket kan ledas tillbaka till den förtvivlan som har uppstått på grund av att demokratiska val helt enkelt har avbrutits, eftersom de inte avlöpt på det sätt som potentaterna hade önskat, och vilka dessutom är kända för sin korruption. Detta får man helt enkelt inte glömma bort, herr rådsordförande.
Därför måste vi även vara på det klara över ännu en sak. Terrorismen är en följd av väldigt många begångna synder. Sedan fransmännen är ute ur Algeriet, har en diktatur följt efter den andra. Landet har aldrig varit en demokrati, och det man i dag kallar demokrati ser ut på följande sätt: Man väljer ut de partier, som man förklarar som demokratiska, och tillåter sig inte att för det algeriska folket presentera de partier som det skulle vilja ha. Vi måste därför se situationen som den verkligen är och ha helt klart för oss att man en gång för alla borde betrakta fredens grundprinciper. Vi anser att fred och försoning att livsviktigt för Algeriet. Det gav vi uttryck åt i Barcelona och det fortsätter vi att ge uttryck för. Men så långt kommer det aldrig att gå, så länge man bara understödjer en sida, visserligen kritiserar den lindrigt, men inte kräver det som är grunden för demokratin, nämligen att alla partier skall kunna delta i valen med samma rättigheter och möjligheter. Därför måste vi eftersträva en klar politik.
Ännu en aspekt, herr rådsordförande: Vi klarar inte detta ensamma. Europeiska unionen är alldeles för svag för att verkligen handla för närvarande. Låt oss inte glömma att vi i ändå redan har förstört vårt rykte i Bosnien och på andra orter. Vi är nu en gång för alla en papperstiger för många. Vi bör därför vara måna om att även andra krafter deltar i fredsprocessen i Algeriet. Det skulle kunna vara den arabiska liga, som vi talade om i vårt beslut. Det kan också vara organisationen för den afrikanska enheten. Ensamma står vi oss slätt. Om vi vill åstadkomma något av vikt, måste vi alltså göra det tillsammans med andra.
Låt oss inte glömma en sak, herr rådsordförande! Det finns något som heter " Den tappres fred" . Det såg man hos general de Gaulle. Han lyckades. Han var beredd att tala med sina motståndare, vilket ledde till en lösning, som utan tvekan även gav Frankrike vissa fördelar, även om det var inte så lite smärtsamt för fransmännen. Jag har varit i Algeriet många gånger, så jag vet vad detta har inneburit för fransmännen, även för de fransmän som har levt i Algeriet, men vi är ansvariga för detta land. Vi är i en gemenskap med Medelhavsområdet, och herr rådsordförande, den väg som Ni här beskriver kommer säkert inte att leda till fred. Vi måste använda oss av helt andra principer, och den vägen tjänar vårt beslut!

Guinebertière
Fru ordförande, ärade ordförande i rådet, det är inte utan en viss upprördhet jag idag tar till orda här, för att än en gång förebrå den blinda terrorismens ökade aktivitet som Algeriet har fått erfara under de senaste timmarna. Jag skulle vilja sända ett solidariskt budskap till alla de som med fara för sitt liv kämpar mot terrorismen, för tillämpningen av demokratiska rättigheter och respekten för människan. Jag tänker särskilt på kvinnorna och barnen.
Situationen i Algeriet bekymrar samtliga demokratier i väst som eftersöker en positiv dialog med respekt för kulturella skillnader. Europeiska unionen försöker nå ett associeringsavtal med Algeriet med önskan om att inrätta en strukturerad politisk dialog. Redan i december förra året röstade Europaparlamentet för en resolution gällande Algeriet, vilken UPE-gruppen för övrigt varken har skrivit under eller röstat för. Denna resolution har självklart fått effekten att president Zeroual irriteras och att oförståelsens vindar sprids mellan Europaparlamentet och detta land.
Varför måste man alltså upprepa sitt misstag idag? Vad nytt har hänt som inte redan har tagits upp inom dessa väggar? Det nya viktiga element som skulle berättiga att man på nytt uttrycker sig är inledningen av en valprocess, för vilken de exakta datumen inte har fastställts, men som planeras till slutet av maj, början av juni. Det har förts samtal med alla partier, utom FFS. Alla partier har låtit meddela att de kommer att delta i valen.
Hur kan Europaparlamentet spela en positiv roll inför den här situationen? Säkerligen inte genom att ge spridning åt ett eller ett annat partis deklarationer. Ännu mindre genom att ge sig ut för att vara den som genom resolutioner ger tillrättavisningar, vilket riskerar försämra dialogen mellan parlamentsledamöterna och Algeriet då resolutioner utfärdas i följd med följande negativa reaktioner.
Sådan är inte viljan i vår grupp, UPE, vi önskar respektera de italienska, spanska och franska, såväl som de amerikanska, politiska myndigheternas uttalanden, som vi anser vara ansvarskännande och som vägrar tillämpa politisk inblandning förklädd till medling.
Att vi parlamentsledamöter bekymrar oss för situationen är en normal sak. Men för Guds skull, låt oss förbli på den plats som är vår. Låt oss utan omsvep fördöma terrorismen och våldet. Låt oss bistå till ett gott förlopp av valprocessen så att den skall genomföras med full insyn. Låt oss delta i observationsuppdragen som organiseras för det ändamålet, för att resultatet av detta val inte skall kunna bestridas av någon och för att en demokrati som gynnar återupprättandet av freden äntligen etableras i Algeriet.
Vi tillmötesgår idag rådets uppmaning som önskade en debatt om Algeriet. Kommer detta initiativ alltjämt att mynna ut i en resolution eller föredrar vi att bjuda in den algeriske utrikesministern, som för en bilateral dialog med våra länder, för att komma och uttala sig inför vårt eget utskott för utrikesfrågor och svara på de frågor våra parlamentsledamöter ställer sig? Det är inte genom att rösta fram resolutioner, som den som presenteras vid våra omröstningar idag, som vi gynnar att klimat för möte och dialog. Sålunda kommer min grupp inte att rösta för denna resolution. Vi säger som rådet: Algeriet förtjänar förtroende och kritiskt stöd.

André-Léonard
Fru ordförande, det här året kommer Ramadan att ha blivit till en av de mest dödliga i Algeriets historia.
Mer än 300 algerier, män, kvinnor, barn har mött döden. GIA hade lovat skräck... de stod vid sitt ord. Likväl verkar de algeriska myndigheterna inte oroa sig särskilt för den här terrorismen, som de benämner som " kvarleva" . Det smutsiga kriget fullföljs alltså med dess följe av offer, till största delen civila.
Maktens upprättande av en beväpnad polisstyrka tenderar att påskynda den infernaliska hämndcykeln och att obönhörligen leda till ett inbördeskrig. Den våldsspiral som Algeriet upplever gör det möjligt för makten att rättfärdiga och konsolidera undantagslagstiftningen som den har inrättat.
De senaste dagarnas sammanfattningar i pressen gör gällande att mer än 200 människor har dödats sedan slutet av Ramadan. De metoder som används av de väpnade grupperna radikaliseras: hela byar bränns sålunda ner och deras invånare lider under det mest avskyvärda barbari man kan tänka sig. Befolkningen lever i ständig ångest, den hotas antingen av bomber, i städerna, eller av massakrer, i byarna.
Den resolution parlamentet antog i december förra året, just här, fördömdes hårt, det stämmer, av de algeriska myndigheterna. Jag beklagar det, och vi beklagar det, för vi gjorde inte annat än att kritisera de grymheter som det algeriska folket är ett offer för, detta folk som avvisar våldet och som vill leva i frihet och med all värdighet, detta folk som, mer än något annat, önskar fred, frihet och demokrati.
För att återbringa fred och utrota terrorismen som går hårt fram i Algeriet bör regeringen upprätta en dialog med hela den demokratiska oppositionen. Europeiska rådet bör ta sitt ansvar och delta i förhandlingarna som kommer göra det möjligt för Algeriet att gå till verkliga demokratiska val i juni.
Det beröm som kommissionsledamoten Marín gav till den algeriska gruppen av verkar för mig väl naivt i den nuvarande politiska och sociala situationen. Och det av lättförklarliga skäl: den nya lagen som antogs igår av nationella övergångsrådet syftar till att försvåra villkoren för att skapa politiska partier, alla referenser till religion, språk eller region är förbjudna. Det sociala klimatet försämras ständigt, mer än en fjärdedel av befolkningen är arbetslös, och det är naturligtvis de unga som berörs mest. Hela familjer har inget att livnära sig på, i brist på anständiga löner.
Av alla dessa anledningar måste rådet och kommissionen vara extremt vaksamma när det gäller att anslå bistånd. Europa-Medelhavsavtalet bör inriktas på utvecklingsprojekt och på projekt som erkänner kvinnornas viktiga roll. Europeiska unionen måste sträva efter att stödja en ekonomisk omvandling i Algeriet för att landet skall kunna gå från en förstatligad ekonomi som är beroende av råolja till en mer diversifierad ekonomi som i större utsträckning anpassas efter den privata sektorn. Denna hjälp bör vara försedd med villkor som skall respekteras, ifråga om fundamentala mänskliga rättigheter. Om det stämmer att det inte är möjligt att tänka sig en demokratisk statskonstruktion utan yttrandefrihet - vilket Zeroual för övrigt har deklarerat - bör rådet utöva påtryckningar för att censuren av information inom säkerhetsområdet skall hävas. Det nya lagförslaget gällande pressen som regeringen förbereder för att lägga fram, syftar till att sätta munkavle på denna press. Det är oacceptabelt att den mänskliga varelsens fundamentala rättigheter - yttrandefriheten utgör oförytterligt en del av dem, och följaktligen pressfriheten - åter ifrågasätts.
Jag kan begripa de svårigheter som den algeriska regeringen konfronteras med, men jag kan inte tillåta att civila varje dag med sina liv får betala för det våld som olyckligtvis har etablerat sig i Algeriet. Vi måste hjälpa den algeriska regeringen och det algeriska folket att återinrätta en väl förtjänad fred. Det gäller också vår trovärdighet.

Moreau
Fru ordförande, terrorn som rasar i Algeriet överskrider ständigt nya trösklar av grymhet.
Med förakt för alla civiliserade värden blir mord, våldtäkter och massakrer allt vanligare, barbariet etablerar sig. Genom de mest avskyvärda brott vill fanatiska grupper öppna vägen till makten för ett upplysningsfientligt system som krossar all frihet och bestraffar dem som inte underkastar sig det med döden. Man får inte gömma sig bakom slöjan, det är vad det handlar om.
Jag vill här uttrycka vår grupps fulla och orubbliga solidaritet med det algeriska folket, och särskilt med de algeriska kvinnorna som genomlever ett verkligt martyrskap och inte går med på det oacceptabla.
Vi måste hjälpa det algeriska folket, utan att utge oss för att vara de som tillrättavisar. Det är en skyldighet för alla demokrater, alla humanister. Det är olyckligtvis inte den inriktning vårt parlament skulle välja genom att anta det gemensamma resolutionsförslaget från vissa grupper, vilken vi med bestämdhet motsätter oss.
Först och främst måste fördömandet av terrorismen vara totalt, inte bara gentemot gärningsmännen bakom de begångna brotten, men också gentemot de som finansierar och rättfärdigar dem. Att jämställa alla berörda parter i den här konflikten, vilket punkt 8 gör, det är att betrakta mördarna som politiska motparter. Det är oacceptabelt, precis som vissa finansiärer i fullt dagsljus befinner sig och är aktiva i medlemsstaterna. Dessa nätverk bör upplösas.
Vi kan också hjälpa det algeriska folket genom att uppmuntra den dialog som nu förs med de politiska och sociala krafter som fördömer terrorismen, för att parlamentsval skall kunna hållas och för att främja övergångsprocessen.
Medlemsstaterna och Europeiska unionen borde effektivt stödja Algeriets ekonomiska återhämtning. Att påbörja förhandlingar om ett associeringsavtal kan bidra till detta, under förutsättning att man går längre än frihandelsprinciperna som alltför ofta karakteriserar Europeiska unionens relationer med sina internationella partner.
De strukturella hindren för utveckling, skulden och de outhärdliga finansiella krav som de internationella finansiella institutionerna har dikterat, måste undanröjas. De här frågorna kan inte fortsätta att betraktas som tabun av våra länder och av unionen.
I vilket fall som helst är rättigheten för det algeriska folket att självt bestämma över sin framtid, vid sidan av all utländsk inblandning är inte bara en okränkbar princip utan också en garanti för effektivitet oavsett lösning.

Cohn-Bendit
Fru ordförande, när skräcken når en dylik grad, hinner ofta förnuftet inte hinner ifatt våra handlingar. Här agerar man som om det inte vore vår skyldighet att ge tillrättavisningar. Med rätta har vi gett tillrättavisningar om Sydafrika. Med rätta ger vi tillrättavisningar om Turkiet. Och om vi har lust att ge tillrättavisningar om Algeriet, nåväl, då ger vi tillrättavisningar om Algeriet. Låt oss sluta upp med att ljuga för varandra.
Ärade rådsrepresentant, sluta upp med att, med er naivitet, som är den franska utrikespolitikens naivitet, säga: " Allt går bra i Algeriet - saker och ting går i rätt riktning" .
En bok har just publicerats, av Graham Fuller, före detta ansvarig för CIA i Mellanöstern, där han förklarar för oss att den amerikanska politiken eftersträvar en seger för FIS. Jag vill för min del veta vad de demokratiska länderna i väst vill uppnå i Algeriet. Där finner man samma politiska ram som i Afghanistan, där amerikanerna satsade på traditionalisterna, med de skador vi känner till.
Å andra sidan är det självklart att vi är solidariska med offren och det algeriska folket. Det är självklart att vi fördömer den religiösa traditionalistiska terrorismen. Men det är tydligt att Zerouals regering inte kommer att få Algeriet ur det hjulspår där det befinner sig. Så ser vårt problem ut. Låt oss sluta upp med att ljuga för oss själva. När vi idag säger att vi vill ha en lösning med hjälp av dialog, måste man självklart be de organisationer som säger sig vara anhängare av islamismen att fördöma, inte bara politiskt utan också moraliskt, användningen av terrorism. Men man måste också säga att den islamiska familjekoden infördes av FLN, att Zerouals regering bevarar den islamiska familjekoden, att Zerouals regering är en regering som också vill ha en islamistisk stat. Det är den islamska terrorismens jordmån.
Varför säger jag detta? Därför att jag tror på att vi faktiskt måste driva varandra mot en viss konfessionsfrihet. Vi måste driva varandra i en viss riktning, och detta går via en dialog mellan mördare. Eftersom en del, jag säger inte hela regeringen, men en del av den algeriska statens institutioner skyddar mördare, såväl som det finns mördare på den andra sidan.
I denna dramatiska och svåra situation finns det ingen enkel lösning. Skall FIS delta i valen? Det vet jag inte. Bör man utesluta det? Jag är inte säker på det. Men om vi går mot en demokratisk dialog med en utsänd medarbetare från Europa, då kommer vi att misslyckas. Vi måste ge politiska tillrättavisningar till alla de som drömmer om ett samhälle som inte existerar i Algeriet.

Pradier
Fru ordförande, på några månader har ytterligare några tusen personer mördats, antingen av mördare som prålar med Islams slitna kläder eller av militärer som man har förvandlat till låga gärningars bödlar.
Flera år med den här regeringen har fört det algeriska folket till ett tillstånd av verklig förtvivlan, men nu är trots allt stunden kommen för att påminna om ordalydelsen i dokumenten som den algeriska regeringen skrev under i Barcelona 1995, om utövandet av grundläggande friheter och om mänskliga rättigheter.
Undertecknandet av ett associeringsavtal mellan Europeiska unionen och Algeriet står på föredragningslistan. Parlamentet måste ställa rigorösa villkor för sin hållning till garantierna som de algeriska myndigheterna kommer att ge när det gäller respekten för de löften de har givit. Jag är inte säker på om man skall ge tillrättavisningar! Mitt land, som redan räknar många städer i rasisternas och de främlingsfientligas händer, skulle dessutom vara särskilt dåligt beläget för att göra det.
Låt oss istället glädja oss åt att ett val äger rum inom de närmaste månaderna. Men ett tidigare avbrott av omröstningen är oroväckande och förvärrar denna situation något. I alla fall måste man undvika att begränsa antalet kandidater. Alla politiska krafter som motsätter sig våldet, som vägrar att godkänna det, eller förlåta det, eller " att förstå det" , bör vara fordringsägare i detta politiska slag. När det gäller konferensen som skulle samla alla berörda parter, är den förmodligen för tidig, det är mer troligt att slutet på massakrerna blir ett resultat av förhandlingar som avlöper i fred för massmedia.
När det gäller förslaget om en medling som skulle kunna hjälpa algerierna att komma ur den tragedi som sliter sönder dem, så framkallar det mycket känslor, i synnerhet bland de som anser ett sådant förslag vara imperialistiskt, kolonialistiskt, och jag vet inte vad.
Man måste tala om för alla anhängare av antikolonialism och antiimperialism - till vilkas antal jag räknar mig - genom att hållas tillbaka av en skuld eller ett dåligt samvete borde vi alltså acceptera, i likhet med vad som har hänt i Bosnien eller i Mellanöstern, att en utsänd medarbetare från Förenta staternas president tar den plats som vi inte har haft modet att ta i besittning.

Souchet
Fru ordförande, Algeriet fortsätter att erbjuda oss det dagliga barbariets beklagliga spektakel. Mångdubblingen av beväpnade grupper sätter den nationella enigheten på spel. Sammanstötningarna mellan regeringsvänliga polisstyrkor och beväpnade traditionalistiska grupper vidmakthåller ett permanent våldsklimat, såväl i städerna som på landsbygden, vilket förstör och slår ned modet för utvecklingsinsatserna. Ett land som har alla de nödvändiga fördelarna för att uppleva ett uppsving motsvarande det i asiatiska länder förstör på så sätt sina chanser och förslösar sin trumf.
Vad kan Europa göra för att idag bidra till återuppbyggnaden av den algeriska nationen? Först och främst att på ett mycket tydligt sätt bekräfta sin tro på Algeriets överlevnad som stat. Vi har inget positivt att vänta oss av en söndring av den algeriska förenande staten. I den arabiska världen utgör solida stater den bästa möjliga motvikten gentemot spridningen av en islamisk fundamentalism som skapar instabilitet.
Ingen har intresse av att Algeriet uppslukas av ett " hundraårigt inbördeskrig" och att det vid vår södra gräns utgör en varaktig instabil zon. Vart och ett av våra länder har istället ett intresse av att landet kan komma ur kaoset, även om det sker på ett trevande sätt, och att det blir en stabil pol som organiserar sin utveckling i samarbete med oss. Algeriets utveckling och en bättre kontroll av utvandringsföreteelser hänger odiskutabelt samman.
I andra hand är det lämpligt att undvika allt som kan ge näring åt inbördeskriget. I synnerhet att undvika en oansvarig inblandning, partiska gester eller parlamentariska resolutioner utan relevans som varje algerisk oppositionsgrupp skyndar sig att räkna till sin fördel. Det skulle vara den sämsta tjänst vi skulle kunna göra Algeriet, att ge intrycket av att hellre stå på en sida än på en annan. Vi skall inte ta algeriernas plats för att besluta om deras öde. Det vi kan göra, det är eventuellt att bidra till att de kommande parlamentsvalen blir så oomtvistliga som möjligt, så att den politiska konflikten ersätter den beväpnade konflikten.
Vi kan också föreslå ett samarbete inom ramen för ett associeringsavtal som i första hand inriktas på återuppbyggnaden av den sociala strukturen, så att Algeriet en dag kan förfoga över förmedlingsorgan och medlingsinstanser som är nödvändiga för att en demokrati skall kunna fungera.

Antony
Fru ordförande, så försöker kammaren än en gång att ta ställning till inbördeskriget i Algeriet. Vad kommer det att leda till? Till ingenting alls. För att ett dokument från det här parlamentet kommer att ha fördömt våldet, klandrat terrorismen - den blinda, självklart, som om terrorismen inte alltid var blind! - kritiserat kränkningarna av mänskliga rättigheter, vädjat om demokratiska val och till dialog mellan samtliga parter, uttryckt sitt stöd till demokratiska forum, kommer antalet döda att minska i Algeriet?
Ingen är godtrogen och i synnerhet ingen av undertecknarna av det här dokumentet, varken ni, Cohn-Bendit och Kouchner, eller de självutnämnda intellektuella, som samlats av ömsesidig solidaritet med det algeriska folket. Ni vet mycket väl att de upprop som har förts fram från Boulevard Saint-Germain i Paris eller från den här kammaren inte kommer att rädda livet på en enda algerier. Däremot är det våra landsmän som riskerar att betala med sina liv för uttalanden som har som enda effekt att öka raseriet hos de algeriska terroristerna, såväl de i den islamistiska oppositionen som de i den militära makten, redan nu aktiva i våra storstadsområden. Men bomberna rör inte dem som varken tar pendeltåget eller tunnelbanan.
I realiteten vill vissa gottgöras av ett beteende av det som för dem fungerar som samvete, dvs. mediaopinionen. Det är ofta samma personer som 1980 var anhängare av de röda Khmererna i Kambodja, Vietcong i Vietnam, maoister som omskolats av den " nya filosofin" , pressen, show-biz, publiciteten, som undertecknar petitionslistor till förmån för boat-people , offren för deras ideologi. De bär ett lika tungt ansvar för olyckorna i Algeriet, som inte går tillbaka till 1992 utan till 1962.
Vissa av våra kolleger - är det inte Rocard? - har ägnat sin ungdom till att stödja FLN-terroristerna! 1962 vittnade de om 3 000 fransmän bosatta i Algeriet som deporterats till FLN: s dödsläger, 150 000 milissoldater som bränts av hett vatten, begravts levande, kastrerats, styckats av sina vänner! Visade de en hundradel av det medlidande som de idag visar för Nomenklatura fellaga ? Jag minns Melouza, jag minns alla dessa brott mot mänskligheten... men vem kommer att döma de här brotten mot mänskligheten? Det stämmer att offren var fransmän och att fransmännen är undermänskliga varelser som varken har rätt till historiens rättvisa eller domstol. Till dessa personers försvar kan man säga att de inte har varit de enda. Samtliga regeringar under den femte republiken har, efter att ha överlämnat det franska Algeriet till mördarna i FLN, inte upphört med att ge sitt stöd till de algeriska diktatorerna, från Ben Bella till Zeroual. Detta stöd har stått oss dyrt.
1962 lät man våra landsmän tro att vår nations reträtt inom Frankrikes gränser skulle ha fördelen att låta dem bli kvitt den algeriska bördan. Lögn! Denna börda har blivit förkrossande. Algerierna lämnar i miljoner den misär deras land går under i. Varje år betalar vi tiotals miljarder franc till Zerouals nomenklatura , som inte ger oss tillbaka annat än spott och som numera till och med förbjuder undervisning i franska i de algeriska skolorna.
I januari 1992 tog våra ledare ställning i det algeriska inbördeskriget genom att stödja den militära statskupp som inställde de första fria valen. Vårt land har successivt dragits in i den här konflikten. Vid den tidpunkten var vi de enda i den här kammaren att signalera om farorna med en sådan hållning.
Vad bör vi göra idag? I första hand skydda våra staters medborgare. På kort sikt krävs det att våra regeringar - och särskilt Frankrikes - upphör med att stödja den oppositionsgrupp som idag sitter vid makten, hindrar ankomsten av algeriska medborgare och återupprättar ordning i de stadsdelar som inrymmer terroristers nät. Sedan vet ni inte vad ni skall göra och för övrigt kan ni inget göra.

Newens
Fru ordförande, alla som bryr sig det minsta om de mänskliga rättigheterna måste känna den djupaste avsky för de mord och andra grymheter som skett i Algeriet under de senaste fem åren. Låt oss åtminstone vara överens om det.
Varje dag sker nya massakrer som den där 39 bybor halshöggs och som herr Patijn hänvisar till. Skolflickor har mördats för att de vägrat att bära slöja. Fackföreningsmän har mördats, som ledaren för Arbetarnas allmänna fackförbund. Oskyldiga människor drabbas. I detta parlament fördömer vi detta och vi fördömer alla som stödjer det.
Det sägs att en del av dessa personer får pengar från Iran och andra fundamentalistiska centra i Mellanöstern och att det finns personer i Europa som stödjer dem. Vi måste ta till alla medel vi kan för att bekämpa denna form av terrorism. Den algeriska regeringen måste naturligtvis uppmärksamma att den inte kan underskatta det oerhörda värde det innebär att upprätthålla demokratiska värderingar och mänskliga rättigheter om den inte skall röra sig bort från de som motsätter sig fundamentalism men tror på frihet och demokrati.
Vi välkomnar förslagen att hålla val senare i år. Det är av yttersta vikt att allt görs för att se till att de genuint demokratiska krafterna får komma till sin rätt. Så är ännu inte fallet.
På längre sikt måste vi emellertid uppmärksamma i Europeiska unionen, precis som överallt annars, att folken i utvecklingsländerna drivs i riktning mot ett stöd för intoleranta och våldsamma rörelser på grund av att de blir allt fattigare och desperata. Ett nyliberalt ekonomiskt tankesätt kommer att resultera i mer arbetslöshet och hopplösheten kommer att locka nya rekryter till de fundamentalistiska och de andra intoleranta leden, och underbygga terrorismens och våldets idé.
Bara genom att skapa bättre levnadsstandard för alla kan vi tillhandahålla de villkor som fordras för utveckling av demokrati och mänskliga rättigheter. Vi hoppas alla på att detta sker och jag hoppas att även rådet delar vårt synsätt.

Hernández Mollar
Fru ordförande, sedan en ganska lång tid tillbaka ser Europas befolkning med skräck, ett ord som ofta uppkommit i denna debatt, på det som sker i ett av södra Europas grannländer, och som spanjor är jag särskilt berörd av detta. GIA-terrorister dödar nästan dagligen hundratals oskyldiga invånare, och bland dessa finns kvinnor, barn och journalister, precis som rådets ordförande påpekat.
Som medmänniskor, och då inte sett ur den politiska synvinkeln, kan vi inte hålla tyst inför sådana grymheter. Men det krävs också, som ordföranden påpekat, en stor del kallsinnighet och objektivitet, omdöme och kunskap, för att kunna förstå detta problems komplexitet.
Algeriet är ett nordafrikanskt land, och som alla nordafrikanska länder har det en speciell form av politisk, ekonomisk, social och kulturell utveckling, något vi inte får glömma. Länder som Spanien, Italien och Frankrike är, på grund av deras geografiska närhet och ekonomiska och sociala relationer, särskilt känsliga för oroligheterna i landet och följaktligen ligger detta i hela Europeiska unionens intresse.
Medelhavskonferensen är ett viktigt forum för att komma vidare i sökandet efter de lösningar som kan bidra till stabilitet i detta område som angår oss alla. Att bidra till den ekonomiska och sociala utvecklingen i dessa länder är en förnuftig och riktig politik, eftersom det till grund för fanatismen och våldet ligger ekonomiska skäl och verkliga problem med misär, svält och underutveckling.
Allt samarbete för en politisk utveckling, såväl genom tekniskt bistånd och valobservation som genom en dialog med regeringen som måste sätta sig emot terroristdåden, bidrar utan tvekan till att Algeriet närmar sig den tradition av demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna som finns i de västländerna.
Europeiska unionen kan inte vända ryggen åt det som nu sker i Algeriet. Man skulle riskera mycket med det. Rådet måste i denna stund göra allt för att lägga fram initiativ som främjar en förståelse och en dialog mellan de politiska och demokratiska styrkorna i landet, och samarbeta i kampen mot terrorismen som, beklagligt nog, kommit även till Europa.
Slutligen måste Europeiska unionen nu utöva en ledande roll för att inte ge det svaga intryck som man nyligen gett i samband med andra konflikter.

Carnero González
Fru ordförande, inte förrän de kriminella terroristdåden upphör och man återupptar processen för demokratisering kommer Algeriet och dess invånare att få uppleva fred. Detta kräver en dialog mellan de olika politiska styrkorna för att på så sätt slippa våldet och kunna genomföra ett lagliga och fria flerpartival.
Det är denna uppfattning, och inte vad som sägs i resolutionsförslaget, som skall ligga till grund för Europeiska unionens åtgärder, och då även för parlamentets uppfattning, för att kunna uppnå ett avtal med Algeriet som är fördelaktigt för båda parter och som bidrar till en lösning på de socioekonomiska problemen i landet, som till exempel den enorma arbetslösheten bland ungdomar, och som främjar att de mänskliga rättigheterna, för såväl kvinnor som för män, respekteras.
Att sätta punkt för de uppskakande händelserna i Algeriet och uppnå en stabilitet i Nordafrika och Medelhavsområdet är Europas, och framförallt Spaniens och andra angränsande länders främsta mål. Det vore ett stort misstag, fru ordförande, att låta händelserna i Algeriet enbart bli en fransk angelägenhet. Frankrike har det politiska ansvaret, men de första inläggen under detta möte visar att det är allas vår rätt, och framförallt, allas vår plikt, att ta del av detta.

Stasi
Fru ordförande, det som står på spel i Algeriet är den personliga säkerheten, det är också respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, det är Medelhavsområdets stabilitet och framtiden för den Europa-Medelhavspolitiken. Europeiska unionen kan alltså inte förbli stillatigande, vanmäktig och passiv inför de dramatiska händelser som utspelar sig i det här landet.
Vi måste först och främst kritisera det blinda våld som de islamistiska terroristerna ägnar sig åt, de dagliga massakrerna, bilarna som exploderar på städernas gator, den systematiska massakern av journalister, intellektuella, av alla de som begår brottet att tänka fritt, men man måste också med samma kraft kritisera de våldshandlingar och kränkningar av mänskliga rättigheter som begås av säkerhetsstyrkorna. Den legitimitet som makten åtnjuter till följd av presidentvalet gör inte alla medel den använder legitima. Man får aldrig bemöta barbariet med barbari. Men samtidigt skulle det vara farligt att blanda ihop de skandalösa övergrepp som begås av makten, och som man måste kritisera, och traditionalisternas kriminella fanatism.
Maktens stundtals skandalösa beteende skall inte förleda oss att visa oss mer förstående i förhållande till de traditionalistiska terroristerna.
Vi måste också stödja demokraterna. Man glömmer ofta att det finns demokrater i Algeriet. De representerar, det är jag säker på, majoriteten av det algeriska folket. Dessa demokrater är olyckligtvis splittrade, vilket är en svaghetsfaktor, men alla för den modiga kampen mot makten med risk för sina liv, likaså mot islamisterna. Följaktligen bör vi visa dem vår solidaritet och ge dem vårt stöd. Vi bör mycket bestämt uppmuntra den algeriska regeringen till att äntligen inleda en dialog, utan baktankar, med alla demokrater i Algeriet och med alla politiskt ansvariga och alla grupper som skulle acceptera att avvisa våldet.
Slutligen bör vi tillkännage vårt förtroende för det algeriska folket. Många algerier misströstar idag om sitt land. De skönjer ingen framtid vid slutet av denna väg av smärta och lidande. Vi bör hjälpa algerierna att tro på Algeriet, att bli medvetna om Algeriets fördelar, ty Algeriet har sina fördelar. Först och främst människornas egenskaper - och framförallt kvinnornas - som ofta slåss med ett beundransvärt mod.
I maj 1992 hade jag ett långt samtal med president Boudiaf. Han delgav mig sin dröm om att göra Algeriet till det första muslimska land som, utan att förneka sina rötter - alla sina rötter - skulle kunna bli både ett demokratiskt och ett konfessionsfritt land. Några dagar senare mördades president Boudiaf.
Jag tror att vi måste hjälpa algerierna att återuppta Boudiafs dröm för deras räkning och att göra verklighet av den.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande, herr ordförande i rådet, hur mycket respekt från parlamentet ni än är värda och hur mycket jag än uppskattar uttalandena här i parlamentet - anmärkningsvärda, emotionella och spännande uttalanden - som vi lyssnat till under debatten här i eftermiddag, tror jag, med all min respekt, att vad det handlar om i Algeriet är någonting helt annat. Det handlar, varken mer eller mindre, om politiska effektivitet. Det handlar om att vi måste hjälpa till i rätt riktning.
Det stämmer att den sista Ramadan förde med sig en ökning av våld och terrorism, och inför detta faktum måste vi fördöma denna massaker och vi måste också motarbeta den med alla de medel som finns i vår makt. Herr ordförande i rådet, de kommande allmänna valen måste verkligen utgöra ett steg mot demokrati och fred. Och för att detta skall ske finns det två riktlinjer:
Den första gäller den roll som de algeriska kvinnorna måste spela i framtiden. Man måste anstränga sig inom detta område. Det är möjligt och det kommer att ge resultat. De algeriska kvinnorna måste leda det civila och politiska samhället i detta land. Och det algeriska folket kommer att inse detta.
Det andra förslaget är att Europeiska unionen tillsammans med Algeriet gör gemensamma kraftansträngningar för att erbjuda vissa frihets- och säkerhetsgarantier inför de kommande valen.
På detta sätt vill vi att man skall agera. Herr ordförande i rådet, även det förslag till resolution som Europaparlamentet kommer att anta innehåller positiva aspekter som man bör ha i åtanke. Sedan den 11 februari är president Zeroual och representanter från de olika politiska inriktningarna engagerade i en nödvändig dialog som vi begärt, och detta är ett tecken som vi måste se som något positivt.
Att man har skickat observatörer till de kommande allmänna valen är också något positivt. Jag vill upprepa att vi måste agera på ett sätt som ger resultat. Det måste bli så.

Patijn
Fru ordförande, jag tackar alla talare för deras orubbade och villkorslösa fördömande av terror och blint våld. För övrigt tror jag att de flesta av talarna har pläderat för fortsatt samarbete med Algeriet, vilket jag ännu en gång vill understryka. Europas och Algeriets folk är helt enkelt dömda till samarbete - av geografiska skäl, av historiska skäl och av sociala och mänskliga skäl. Utifrån Europa gör vi det med full respekt för våra nordafrikanska medmänniskors kulturella och religiösa traditioner samtidigt som vi totalt fördömer fundamentalistiskt missbruk av desamma. Rådet är fortsatt villigt till samarbete med den nuvarande algeriska regeringen så länge denna regering arbetar för att återställa demokratiska förhållanden och bättre skydd för de mänskliga rättigheterna. Därför uppmanar vi regeringen att hålla fast vid valen 1997 och genomföra dem på ett öppet och fritt sätt. Från vår kant upprepar jag återigen att Europeiska unionen inom ramen för dess Medelhavspolitik, är beredd att inom ramen för ett bilateralt samarbetsavtal strukturellt och på lång sikt bidra till den social och ekonomiska utvecklingen för det algeriska folket.

Ordföranden
Tack så mycket, rådets ordförande!
Jag meddelar Er att jag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen har mottagit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0001/97). Vi skall behandla frågor till rådet.

Ordföranden
Fråga nr 1 från Wayne David (H-1026/96):
Angående: Polisens behandling av Sonia Esmeralda Gomez och Carmen Velasquez
Känner Europeiska rådet till Amnesty Internationals rapporter om två flickor från Guatemala, Sonia Esmeralda Gomez och Carmen Vasquez?
De två flickorna påstås ha hejdats på den 18: e gatan i Guatemala City av tre uniformerade män som anklagade dem för att vara gatubarn. Männen hotade uppenbarligen flickorna med att de skulle gripas för innehav av marijuana om de inte följde med till polisstationen. På vägen dit släpades flickorna in i en gränd, och efter vad som uppgivits skall Sonia ha våldtagits av två av de tre männen.
Hittills har varken Guatemalas president eller Guatemalas ambassad besvarat min korrespondens. Kan Europeiska rådet informera Europaparlamentet om hur det avser att utöva påtryckningar på Guatemalas regering i frågan om gatubarn i synnerhet och mänskliga rättigheter i allmänhet?

Patijn
Vad det gäller Wayne Davids fråga angående polisens behandling av Sonia Esmeralda Gomez Guevara en Carmen Velasquez skulle jag vilja göra följande kommentar. Rådet har inte diskuterat frågan som ledamoten tar upp. Som han vet fäster rådet stor vikt vid respekt för de mänskliga rättigheterna och de fundamentala friheterna. Mot bakgrund av den förnyelse som San José-dialogen, i vilka Guatemala deltar, erbjuder ses främjandet av mänskliga rättigheter, inklusive frågan om gatubarnen, som en huvudmålsättning, vilken måste stå högt på föredragningslistan i unionens kontakter med de centralamerikanska länderna. Detta visar sig också i faktumet att Europeiska unionens och dess medlemsstaters biståndsprogram framför allt har främjandet av mänskliga rättigheter och information och utbildning i mänskliga rättigheter som målsättning i Guatemala.

David
Ett stort tack till ordföranden för det uppmuntrande svaret. Jag undrar emellertid om jag kan pressa honom lite till och få honom uttryckligen att säga att om det inte sker en allmän förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna, skall Europeiska unionen överväga att hålla tillbaka utvecklingsmedel?
För det andra, är rådet redo att vidta några åtgärder när det gäller det särskilda fall som jag har citerat i min fråga?

Patijn
Jag frågar mig, sett till den senaste politiska utvecklingen i Guatemala, om Europeiska unionen nu är manad att särskilt ta upp det politiska läget där. Jag vill minnas att man nyligen åstadkom en viktig politisk försoningsprocess där, vilket är en absolut förutsättning för en total återgång till demokratiska förhållanden och en korrekt efterlevnad av de mänskliga rättigheterna, inklusive gatubarnens rättigheter och i det sammanhanget finns det få skäl att nu göra något särskilt på det området i Europeiska unionens namn. Självfallet skulle vi kunna ta upp detta speciella problem på ett lämpligt sätt inom ramen för San José-dialogen som äger rum om några veckor.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H-1029/96):
Angående: Flerspråkiga datoriserade tjänster
Vilka planer har rådet på att främja den språkliga mångfalden och därigenom gynna flerspråkiga datoriserade tjänster?

Patijn
Rådet antog den 21 november 1996 ett flerårsprogram till främjandet av mångfalden av språk i informationssamhället i Europeiska unionen, vilket precis ger svar på det som sysselsätter den ärade ledamoten. Programmet, som redan påbörjats och för vilket 15 miljoner ecu fördelat över tre år ställts till för fogande, har framför allt följande målsättningar: för det första att stimulera användandet av teknologi, hjälpmedel och metoder, vilka minskar kostnaderna för informationsöverföring mellan språk, och utvecklingen av flerspråkig service. Målsättning nummer två är att främja tillväxten i språkindustrin. Målsättning nummer tre är att uppmuntra utvecklingen av flerspråkig service. Kommissionen är ansvarig för verkställandet av programmet liksom för koordineringen med andra gemenskapsprogram.

Camisón Asensio
Det gläder mig att kunna konstatera att rådet är fast besluten om att stimulera allt arbete för att förenkla användningen av alla språken vid elektronisk kommunikation, även om jag måste påminna er, rådets ordförande, att vi står inför en brådskande operation som, om det är möjligt, bör slutföras före den treårsperiod som man föreslagit. Det är en orimlighet att fortsätta under rådande omständigheter där den större eller hela delen av de telematikinformationstjänsterna endast finns på engelska. För i och med detta bryter man mot unionens språkliga mångfald och hindrar de förutsättningar som är så viktiga för språken. Rådet meddelar i dag att man har avsatt 15 miljoner ecu för att främja ett program för språklig mångfald inom unionen. Det är inte mycket, ordförande i rådet, men någonstans ska man börja.
Jag ser att man faktiskt hänvisar till ett antal anledningar som alla är viktiga, och bland dessa finns givetvis själva användningssättet. Men jag vill också göra er uppmärksamma på det faktum att man, förutom detta, måste tänka på vikten av att underlätta tillgången till denna sorts förmåner för små och medelstora företag och att minska omvandlingskostnaderna.
Jag vill avsluta, herr ordförande, med att påpeka att allt detta är nödvändigt eftersom önskan om ett gemensamt språk tyvärr inte ligger lika nära i tiden som en gemensam valuta.

Patijn
Jag tackar ledamoten för hans uppmuntran. Eftersom jag kommer från ett språkområde med 22 miljoner människor, vilket är mycket mindre än ert förstår jag mycket väl vad din poäng är. Jag skall vidarebefordra dina kommentarer till rådet och kommissionen så att vi kan se om vi under utarbetningen av programmet kan lägga till närmare specificeringar.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Mihail Papayannakis (H-1030/96):
Angående: Konvergenskriterier och försvarsutgifter
På senare tid har det förts synnerligen intressanta diskussioner om fördragets " kriterier" för att en medlemsstat skall få gå med i EMU. På många mer eller mindre offentliga håll hör man allt oftare talas om en " politisk tolkning" av de olika medlemsstaternas sätt att närma sig kriterierna, samtidigt som det som man lägger in i begreppet " politisk tolkning" varierar från fall till fall. Rådet har redan formulerat en i möjligaste mån enhetlig syn på detta. Är det möjligt att i en sådan här " politisk" diskussion och tolkning också inbegripa t.ex. en medlemsstats oproportionerligt stora försvarsutgifter (som inte har att göra med dess strävan att lösa ekonomiska problem) om summan av dessa utgifter i relation till BNP överskrider genomsnittet för försvarsutgifterna i andra medlemsstater, så att den del som överskrider genomsnittet inte skulle beaktas i den " politiska" bedömningen av detta lands väg mot EMU.

Patijn
, rådets ordförande. (NL) Ledamot Papayannakis fråga skulle jag vilja besvara på följande sätt. Vad det gäller den möjlighet ledamoten ger uttryck för i sin fråga får jag lov att påminna om att i de gällande spelreglerna för EMU överlåter konvergenskriterierna inget - och jag upprepar inget - att önska vad det gäller tydlighet. Försvarsutgifter räknas precis som andra statsutgifter med i beräkningen av det maximala underskottet på tre procent av bruttonationalprodukten i varje medlemsstat. Vid överskridning av dessa kan staten förvägras tillträde till EMU: s tredje fas.

Papayannakis
Herr ordförande, jag vet inte om jag förstod ordförandens svar rätt. Helt klart är försvarsutgifterna offentliga utgifter. Det behöver vi inte diskutera. Likväl, diskuterades följande fråga i Dublin: om det faktum att 3 % överskrids och om detta tillåts kan bli föremål för diskussion, i den mån det existerar undantagsorsaker och orsaker som är oberoende av medlemsstaternas vilja. Någon måste erkänna att det existerar fall där tillfälliga försvarsutgifter kan komma att utgöra undantag och vara oberoende av medlemsstaternas vilja, i synnerhet när de blir anledning till - för övrigt, internationellt förbjudna - hot om att bruka våld. Frågan som jag alltså ställde till herr ordförande är i hur stor utsträckning det i ett sådant fall skulle vara möjligt att betrakta den typen av utgifter som skäl nog att överskrida 3 %.

Patijn
Jag anser ledamotens frågeställning något hypotetisk. Jag tror att vi till en början för att få en korrekt tillämpning av den europeiska monetära unionens konvergenskriterier inte kan göra skillnad mellan olika kategorier utgifter, utgifter är utgifter. Särskilda yttre omständigheter har snarare med särskilda ekonomiska omständigheter att göra än med yttre hot. Jag vill göra en jämförelser med mitt eget land. Ungefär hälften av mitt land ligger under havsnivån. Jag åberopar inte särskild behandling vad det gäller konvergenskriterierna på grund av de mycket höga kostnaderna för att pumpa bort allt extra vatten som mitt land har.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Anne MacIntosh (H-1033/96):
Angående: EU-åtgärder för bekämpande av pedofili
Kan rådet ge en översikt över vilka åtgärder man ämnar vidta för att säkerställa ett enhetligt tillvägagångssätt för EU vad gäller att gripa sig an med sexuellt utnyttjande av barn, och om detta inbegriper åtgärder som kommer att säkerställa rättsligt samarbete mellan medlemsstater inom detta område?
Med hänsyn till rådets beslut att godkänna gemensamma åtgärder för att bekämpa pedofili, skulle rådet kunna tillhandahålla ytterligare detaljer angående det fleråriga programmet (1996-2000) för utbildning och utbyte för personer som är engagerade i bekämpningen av pedofili? För vilka ändamål räknar rådet med att dess budget kommer att utnyttjas?

Patijn
Fru McIntosh har ställt en viktig fråga och den vill jag besvara på rådets vägnar på följande sätt. Europeiska rådet i Dublin uttalade sin avsky för sexuellt utnyttjande av barn och handel med människor och tog på sig att vidta nödvändiga åtgärder mot detta. Europeiska rådet har bett rådet och kommissionen att utan dröjsmål implementera de åtgärder rådet enats om under det irländska ordförandeskapet, samt att tänka över vilka steg som vidare krävs. Såsom rådet i tidigare svar till ledamöterna redan har klargjort är målsättningen med åtgärderna, av vilka för övrigt några ännu inte är formellt antagna, att förbättra det polisiära och rättsliga samarbetet och gäller vid sidan härav utbildning. Det handlar här framför allt om följande åtgärder. För det första ett förslag från det irländska ordförandeskapet att ta upp handel med människor i mandatet för Europols narkotikaenhet. För det andra, ett belgiskt förslag om att utforma ett handlingsprogram för att stimulera utbyte och utbildning av personer som är ansvariga för bekämpning av handeln med människor. Det är det så kallade Stopprogrammet. Det borde få en budget på 6, 5 miljoner ecu. För det tredje, ett förslag från bland annat den belgiska delegationen att skapa en lista med experter och specialiserade inrättningar för att bland annat bekämpa handeln med människor. Genom detta kan samarbetet mellan olika polisiära instanser förbättras. För det fjärde ett belgiskt förslag gällande ett gemensamt grepp för att definiera sexuellt utnyttjande av barn och handel med människor, liksom åtgärder för samarbete mellan medlemsstaterna. Rådet anser det viktigt med en snabb och bra handläggning av dessa ämnen och det nederländska ordförandeskapet kommer också att ge det hög prioritet.

McIntosh
Jag riktar ett tack till ordföranden för hans svar. Min oro gäller att nu 1997 är vi halvvägs igenom det fleråriga programmet. Det skulle vara enklare för oss i Europaparlamentet att övervaka detta om vi visste mer i detalj hur dessa åtgärder var utformade.
Ordföranden hänvisade till arbetet som gjorts av det avgående irländska ordförandeskapet. Skulle han kunna dela med sig av hans prioriteringar under hans ämbetsperiod? Den irländska ordföranden var till exempel mycket mån om säkra gator och föreslog åtgärder för att göra dem säkra för barn såväl som för vuxna. Jag välkomnar i synnerhet det samarbete vi kommer att se mellan polisen och domstolarna, med betoning på fortbildning. Jag är särskilt oroad över att Internet missbrukas både av pornografi och pedofiler. Om det till exempel någonsin kommer att upprättas ett register över kända pedofiler inom en medlemsstat, kommer detta också att vara tillgängligt för de andra medlemsstaternas myndigheter?

Patijn
Jag skulle vilja komplettera vad ledamoten har sagt med följande. Det irländska ordförandeskapets motto var inte endast safe streets utan också sound money . Jag har tagit till mig det som de tog upp. Du skall inte förebrå mig för att jag inte kan ge ett precist svar här och nu, men jag skall fråga om rådet och framför allt den del som sysselsätter sig med justitie- och inrikesfrågor, senare kan upplysa dig, skriftligt eller muntligt i ett sammanträde med utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, om utvecklingen gällande programmets fullbordan.

Stewart-Clark, Sir Jack
Jag skulle vilja återgå till att diskutera Internet. Jag är övertygad om att ministern håller med mig om att Internet fortfarande är i sin linda. Vi vet att pedofiler använder Internet. Håller ordföranden med om att detta är ett utmärkt tillfälle att upprätta en uppförandekodex för Europeiska unionen, och för hela världen, med en tvingande rätt att stoppa källor som tillåter spridandet av pedofilmaterial via Internet? Detta är en chans vi verkligen bör ta och jag hoppas att ministern kan ge oss några konkreta garantier i detta hänseende.

Patijn
Jag understryker vikten av att ledamoten uppskattar bra hantering av missbruk av internet, framförallt gällande sexuellt utnyttjande av barn och pedofili. Justitie- och inrikesministerrådet, men även ministrarna ansvariga för telekommunikation arbetar just nu med detta. Här handlar det framförallt om att motverka missbruket via bra nationella och internationella åtgärder, men samtidigt också att förhindra att internets enorma ekonomiska potential smulas sönder och försvinner genom en mängd okoordinerade nationella åtgärder.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Irini Lambraki (H-1036/96):
Angående: Finansiering av gemenskapens åtgärder vid exceptionella situationer
Det är allmänt känt att jordbruksproduktionen är direkt beroende av väderleksförhållanden och en rad andra oförutsägbara faktorer.
En effektiv hantering av de problem som tid efter annan dyker upp, antingen genom Guds ingripande eller av andra anledningar såsom nyligen i fallet med galna ko-sjukan, snubblar ofta på att medel för finansiering av nödvändiga anslag saknas i budgeten.
Anser rådet att det bör skapas en mekanism för att hantera liknande exceptionella situationer och hur ser det på en finansiering av gemenskapens åtgärder genom att införa en konkret post i budgeten?

Patijn
, rådets ordförande. (NL) Angående Lambrakis fråga skulle jag för det första vilja peka på att Europeiska unionens budget innehåller ett antal poster från vilka man kan bevilja nödhjälp till katastrofoffer. Bland annat gäller det post B 4/3400 med namnet nödhjälp till offer för katastrofer i gemenskapen. Det gäller också alla poster under punkt B 5.2, vilka är avsedda för finansiering av räntesubventioner för lån i samband med naturkatastrofer som inträffar i gemenskapen. Från dessa poster har det beviljats hjälp bland annat i samband med jordbävningarna i Italien i november 1980, i Grekland i mars 1988 och september 1986, liksom för cyklonen på Madeira 1993. Dessutom finns även punkt B 7.2, vilken är ämnad för livsmedelshjälp och humanitär hjälp till befolkningsgrupper i utvecklingsländerna, vilka blivit offer för naturkatastrofer och allvarliga kriser.
I allmänhet är det enligt fördraget kommissionens uppgift att när den gör upp budgeten föreslå de budgetposter som sluter mest an vid de förväntade behoven.
För det andra har den aktuella BSE-krisen visat att gemenskapen verkligen är i stånd att på ett flexibelt sätt finna medel för att övervinna dramatiska och oförutsedda situationer som inte faller under kategorin naturkatastrofer. Det visar sig alltså möjligt att på grundval av befintliga bestämmelser och tillvägagångssätt övervinna kriser som BSE-krisen. Enligt min mening verkar det alltså inte nödvändigt att permanent avsätta stora belopp för eventuella oförutsägbara nödsituationer.

Lambraki
Herr ordförande, jag skulle ha varit överens med ministern om jag inte hade letat efter de rader han refererade till.
Under post B4, herr ordförande, finns det inte ens någon ecu. Rubriken B5 som ni refererade till gäller konkreta fall av naturkatastrofer, som jordbävningar, som har inträffat tidigare. Det existerar inte idag. Rubrik B7 förutser Europeiska unionens hjälp, inte gentemot medlemsstaterna i Europeiska unionen, utan gentemot tredje land. Dessa tre poster till vilka ni refererade ger alltså inte svar på min fråga.
Ni sa emellertid att i fallet med BSE-krisen hittade vi i verkligheten möjligheter att täcka de stora ekonomiska problem som skapades av sjukdomen. Men vi fann dem, herr minister, på bekostnad av andra målsättningar, d.v.s. lantbrukare i andra länder i Europeiska unionen gjorde avkall för att vi skulle kunna täcka veterinärerna i Förenade kungariket. På ett korrekt sätt täckte vi veterinärerna i Förenade kungariket, men denna hjälp bör inte ges på bekostnad av andra veterinärer eller bönder i våra länder. Av denna anledning tror jag att av denna miljard ecu i reserv - den är i reserv idag, den är för jordbrukets behov, herr minister, och vi har lagt den i reserven - kan vi inom ramarna för EUGFJ skapa en fond, under förvaltning av rådet och inte kommissionen, som skulle täcka fall som BSE, men även andra jordbrukskatastrofer i alla länder i Europeiska unionen.

Patijn
Jag förstår ledamotens sätt att resonera, men jag hoppas att vi är ense om att vi måste hålla reda på ett antal utgångspunkter. För det första, i budgetarbetet, och det kan du tycka är bra eller inte, arbetar vi i rådet mycket strikt inom de finansiella perspektiven och det budgettak vi beslutar om. Om du förespråkar att ett stort belopp skall avskiljas för att läggas till en allmän reserv för det oförutsedda, innebär det att när vi gör budgeten så kommer det direkt att dras från legitima förutsebara utgifter i budgeten. Besparingarna kommer från allra första början att bokföras. Vad som däremot visar sig är att man i en budget på 70 miljarder under året märker att medlen här och där inte används fullt ut, och de kan man då i praktiken använda för att klara av särskilda oförutsedda exceptionella situationer så som till exempel BSE-krisen. Enligt min mening visar det inte på särskilt sofistikerad budgetpolicy om man redan från början budgeterar med mycket stora belopp för oförutsedda utgifter, omedelbart på bekostnad av prioriterade och förutsebara utgifter.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nummer 6.
Fråga nr 7 från Jonas Sjöstedt (H-0057/97):
Angående: Konsekvenser för Norge och Island vid Schengenintegrering
I den pågående regeringskonferensen diskuterades att Schengenavtalet ska integreras i EU-rätten. Samtidigt pågår i dag förhandlingar om att Island och Norge ska associeras till Schengenavtalet.
Hur skulle en integrering av Schengen i fördraget påverka avtalet med Island och Norge? Skulle en sådan integrering innebära att EU-rätten på detta område, utan inskränkning, ska tillämpas av de två länderna.

Patijn
På Sjöstedts fråga vill jag svara att det är riktigt att regeringskonferensen, när den tar upp frågan om starkare samarbete inom ramen för den tredje pelaren, måste fördjupa sig i integrationen av det nu bestående samarbetet mellan medlemsstaterna som deltar i Schengenavtalet samt verkställigheten av detsamma. Jag kan bekräfta att det i den undersökningen kommer att fästas, och redan fästs, särskild uppmärksamhet vid Norges och Islands situation, vilka genom avtalet som undertecknades 19 december 1996 men ännu ej har trätt i kraft, slöt en samarbetsöverenskommelse med Schengenländerna. Det är emellertid fortfarande för tidigt att göra säkra uttalanden om på vilket sätt det kommer att komma till uttryck på regeringskonferensen.

Sjöstedt
Jag har tre stycken kompletterande frågor till svaret från ministerrådet som jag tackar för. Den första är om det behövs ett nytt avtal med Norge och Island om Schengenavtalet integreras i EUrätten, eller om man kan verkställa det avtal som redan nu föreligger och som är undertecknat av representanter för länderna.
Min andra fråga gäller domstolens roll: Om EG-domstolen genom fördragsförändringen kommer att få döma i frågor som har med Schengenavtalet att göra, innebär det då att Island och Norge direkt underställs domarna i EG-domstolen?
Min tredje fråga är: Hur kommer man i framtiden att urskilja vad som var Schengenavtalet, om det integreras i fördraget, och vad som exempelvis är Europol eller andra delar av det som i dag ingår i den tredje pelaren? Kommer det inte i praktiken att bli omöjligt att skilja dessa saker åt, när man skall bestämma vad som skall tillämpas i de samarbetande länderna?

Patijn
Jag anser det vara för tidigt att uttala sig i frågan om det behövs ett nytt avtal med Norge och Island till följd av en eventuell förändring i avtalsförhållandet mellan Europeiska unionen och Schengensamarbetet. Det kan vara så och i det fallet har Schengenländerna för avsikt att i alla fall i god tid inleda överläggningar med Norge och Island. Vi skall se till att vi på den punkten varken utsätter Norge och Island för överraskningar eller ställer dem inför ett fullbordat faktum.
Din andra fråga, Europeiska gemenskapernas domstols rättspraxis. Om Europeiska gemenskapernas domstol får befogenheter vad det gäller delar av hela Schengensamarbetet, ifall det någonsin blir en fullständig integration av Schengen i Europeiska unionen, måste Norges och Islands ställning regleras närmare. För övrigt är den rättspraxis för Europeiska gemenskapernas domstol som berör Norge och Island inget nytt. I EES finns det nämligen också särskilda förhållanden till Europeiska gemenskapernas domstols rättspraxis. Frågan är om det blir fortsatt möjligt att göra skillnad om Schengenavtalet integreras i den tredje pelaren. Naturligtvis går det, det är frågan om att noggrant nedteckna och verkställa avtalen, så att det inte på grund av en underskrift i frågan om integrering av Schengenavtalet uppstår stor förvirring angående vad Norge och Island egentligen är och inte är bundna till. Det bara en fråga om tydliga avtal och som jag ser det är det överhuvudtaget inget märkvärdigt i konceptet för flexibelt samarbete inom ramen för den tredje pelaren.

Posselt
Herr ordförande, jag företräder här Bayern, och jag vill för det första fråga Er, om tidsplanen för Österrikes och Italiens inträde i Schengenavtalet står fast och vad Ni anser om den aktuella tidsplanen för inträdet. För det andra vill jag fråga Er om säkerheten vid Europeiska unionens östra gränser.

Patijn
Som ordförande för rådet kan jag inte och får jag inte besvara frågan angående tidsschemat för Österrikes tillträde till Schengenavtalet och på vilket sett detta skall ske. Jag hoppas att du har förståelse för detta. Vad det gäller din kompletterande fråga angående säkerheten för unionens östgräns, i första hand vill jag föreslå att du inom ramen för den goda föreskriften om subsidiaritet riktar den frågan direkt till behöriga myndigheter i Bonn.

Lindqvist
Jag skulle vilja anknyta till den fråga som Sjöstedt tog upp alldeles nyss om den förvirring som kan uppstå om regeringskonferensen föreslår att Schengenavtalet skall integreras i EU-rätten. Min fråga är: Vore det inte klokare att vänta med detta tills de avtal som finns har hunnit diskuteras i respektive parlament i Sverige, Norge och Island? Det kan ju bli stora förvirringar om Schengenavtalet skall integreras i EU-rätten, innan dessa avtal ratificeras i respektive parlament.

Patijn
Jag vill nu påpeka att du ställer en fråga riktad till en ledamot av regeringskonferensen, inte till rådets ordförande. För det första vill jag säga att vi inte har en regeringskonferens varje år, så vänta innebär vänta utan tidsangivelse. Dessutom tror jag att det är extra viktigt att få bort den oro som faktiskt har uppstått, eftersom det pågår en rättsutveckling å ena sidan inom ramen för den Europeiska unionens första och tredje pelare och å andra sidan pågår det också rättsutveckling och rättspraxis inom ramen för Schengensamarbetet och dessa är dåligt koordinerade sinsemellan. Jag medger gärna att det är en institutionell svaghet på samarbetsområdet. Samarbete har för övrigt hög prioritet enligt alla den Europeiska unionens medlemsstater som samarbetar i Schengenavtalet.
Problemet du tar upp, hur nu relationen mellan Norge och Island blir i det ögonblick som den fria rörligheten för personer plötsligt skall regleras inom den Europeiska unionen, är en fråga vi inte kan undvika vid tillämpning av artikel 7a i fördraget om Europeiska unionen. Att det parallellt finns fri rörlighet för personer inom ramen för Europeiska unionen och inom ramen för den nordiska passunionen måste regleras ordentligt, antingen inom Schengen eller inom Europeiska unionen. Att nu försöka få det att framstå som om det hela kommer att leda till stor förvirring och oöverstigliga problem, det tror jag inte för ett ögonblick på. I min egenskap av nederländsk biträdande departementschef har jag själv fått tillfälle att leda förhandlingarna som vi har fört med Norge och Island om deras integrering i Schengensamarbetet och jag tycker att de förlöpte ovanligt smidigt. Jag förväntar mig att de nordiska länderna, och framförallt Norge och Island, väljer att närma sig saken på ett pragmatiskt sätt och väljer lösningar som ger dessa två länders suveränitet fullständig rättvisa. Det är en utgångspunkt som aldrig har varit omstridd. Jag förväntar mig absolut inga problem med detta och det är nog därför som jag tror att ditt intryck av att vi skapar förvirring och att vi måste skjuta upp alltihop, egentligen är ett sätt att springa bort från problem som genast måste lösas.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nummer 8.
Eftersom följande frågor behandlar samma ärende behandlar vi dem tillsammans:
Fråga nr 9 från Manuel Medina Ortega (H-1045/96):
Angående: Euro-sedelns utformning
På baksidan av den nya Euro-sedelns finns en karta över Europa utan Kreta och flera andra grekiska öar, utan de utomeuropeiska franska departementen, utan de portugisiska öarna Azorerna och Madeira, utan de spanska öarna respektive städerna Balearerna, Kanarieöarna, Ceuta och Melilla. Anser rådet att denna utformning är den som bäst speglar den europeiska identiteten? och fråga nr 10 från Ulf Holm (H-0085/97):
Angående: Utformningen av Euro-mynten
I samband med att den nya Euro-valutan ska utformas har det i svenska media rapporterats om att euro-mynten kommer att innehålla nickel. Ur konsumenternas intresse vore det mycket olyckligt om mynten innehöll nickel. Nickelallergi är idag den vanligaste formen av kontaktallergi med mer än var tionde kvinna drabbad.
Är rådet medvetet om detta?
Har det för avsikt att göra Euro-mynten helt nickelfria?
Patijn
Frågorna från Medina Ortega och Holm berör båda de fysiska kännetecknen för Eurons sedlar och nya mynt. För det första, vad det gäller sedlarna så har Europeiska centralbanken enligt fördraget ensamrätt att bemyndiga sedelutgivning. Europeiska monetära institutet övervakar de tekniska förberedelserna av Euro-sedlarna. Europeiska monetära institutet betonade i pressmeddelandet den 13 december 1996, i samband med presentationen av förslaget som Medina Ortega avser, två saker. För det första att de skall fortsätta samarbetet med formgivarna för att förbättra sedlarna och för det andra att Europeiska centralbanken under 1998 skall ta beslut om den slutliga formgivningen och om början av sedelproduktion.
Vad det gäller Euro-mynten, en fråga från Holm tror jag, kan jag meddela att gruppen med myntdirektörer för tillfället håller på med de tekniska specifikationerna för mynten. Formgivning och materialval för Euro-mynten uppmärksammades av finansministerrådet för en första diskussion den 27 januari i år. Här tog man också upp, och det säger jag med eftertryck, nickelhalten eller om det skall ingå nickel i myntens sammanställning. Finansministerrådet har bett gruppen med myntdirektörer att studera frågan närmare och komma med en lösning.

Medina Ortega
Herr ordförande i rådet; först och främst vill jag säga att era ord lugnar mig eftersom vi har ända fram till 1998 på oss för att bestämma den slutgiltig utformningen.
Det jag önskar är bara att den oro som miljontals europeiska invånare känner framförs till Europeiska centralbanken genom rådets ordförande. Invånarnas oro på Kanarieöarna, Azorerna, Madeira, de grekiska öarna, Ceuta och Melilla, det vill säga, från mycket viktiga områden, handlar om att denna karta - i vilken det ser ut som om det fanns ett samband mellan kartan och valutans giltighet - inte tar med dessa områden och att det därför kan verka som om valutan inte är giltig i dessa områden.
Det kan verka som ett obetydligt problem, men för invånarna i dessa områden är det mycket viktigt och jag skulle vilja försäkra mig om att Europeiska centralbanken, genom rådets ordförandeskap, delges den oro som vi ledamöter känner, som till viss del representerar dessa områden.

Patijn
Jag lovar gärna att jag skall förmedla Medina Ortegas kommentarer till Europeiska monetära institutet.

Holm
Tack för svaret från den ansvarige ministern. Det gläder mig att höra att ni inte har tagit slutgiltig ställning i frågan om nickelinnehållet i mynten. Det kan ju tillverkas helt nickelfria mynt. I Sverige har vi exempelvis både tiokronor och femkronor som är nickelfria. Ni pratade om att procentsatsen av nickel i de nya mynten skulle skäras ned. I svenska enkronor till exempel är andelen nickel högst 25 procent. Det skulle vara intressant att veta vilka procentsatser som diskuteras.

Patijn
Holm förstår nog att han frågar den för tillfället närvarande ordföranden i rådet lite väl mycket. Jag föreslår att han avvaktar myntdirektörernas rapport till finansministrarna och framförallt också vilka slutsatser finansministrarna drar av myntdirektörernas rapport.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Nikitas Kaklamanis (H-1046/96):
Angående: Minister Cillers hotelser riktade mot en medlemsstat
Enligt nyhetstelegram från samtliga nyhetsbyråer i Ankara gjorde den turkiska utrikesministern Ciller följande utlåtande på flygplatsen i Ankara, väl hemkommen från Europeiska rådets möte i Dublin:
" Om Europa inte tar emot den fredens hand som vi sträcker ut och Turkiet lämnas utanför, då har Grekland verkligen anledning att rädas"
Jag vill fråga rådet hur det ämnar reagera på det här direkta hotet mot en av Europeiska unionens medlemsstater som står i direkt motsättning till andan i förklaringen som " de 15" avgav i juli 1996?

Patijn
Rådet lägger stor vikt vid den vidare utvecklingen av relationerna mellan Europeiska unionen och Turkiet, både vad det gäller ekonomi och politik. Ett antal ärenden rörande relationerna mellan Europeiska unionen och Turkiet väntar emellertid fortfarande på en lösning. I anslutning till rådets deklaration den 15 juli 1996 fortsätter ordförandeskapet med försöken att fortsätta utveckla dialogen och samarbetet med Turkiet, för att bidra till försöken att finna en lösning på de överstående frågorna.

Kaklamanis
Herr ordförande, tack för svaret som ordföranden gav mig. Jag skulle emellertid vilja säga följande: Jag tillhör dem som stödjer den europeiska inställningen gentemot Turkiet. Jag går så långt som till den punkt, där jag säger till representanten för rådet att jag är för en full integration av Turkiet i Europeiska unionen, men under en förutsättning: att Turkiet accepterar Europeiska unionens principer beträffande demokratin, de mänskliga rättigheterna, den mänskliga värdigheten samt de ekonomiska gränser som Europeiska unionen sätter upp för varje stat som vill bli medlem i den europeiska familjen.
Men på min fråga, herr representant för rådet, gavs inget svar med avseende på grunden. Jag frågar er alltså: gäller uttalandet från den 15 juli 1996? Om det gäller, herr representant för rådet, till när skall ni vänta på att Ciller ger er ett svar på om hon accepterar den eller inte? Och om hon inte svarar er, eftersom det har gått åtta månader, herr representant för rådet, hur har rådet för avsikt att reagera? Och en sista fråga som har samband med de nya uttalandena av Ciller: vilken är rådets inställning till Cillers uttalanden angående att om Europeiska unionen inte kommer fram till samtal angående Turkiets integration i Europeiska unionen, så kommer Turkiet aldrig att tillåta att Cypern integreras i Europeiska unionen.

Patijn
Deklarationen från den 15 juli 1996 avsåg inte direkt turkisk anslutning till den Europeiska unionen utan snarare ikraftträdande av tullunionen med Turkiet och det är aktuellt. Jag tror inte att alla förpliktelser är helt fullgjorda och jag anser att det är nödvändigt att rådet fortsätter dialogen med Turkiet för att nå en fullständig överenskommelse angående villkoren som togs upp i deklarationen från 1996 så att tullunionen, vad rådet beträffar, kan träda i kraft så snart som möjligt.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nummer 12.
Eftersom följande frågor berör samma ämne kommer de att behandlas tillsammans:
Fråga nr 13 från Thomas Megahy (H-0005/97):
Angående: Åldersgränser i samband med rekrytering till EU: s institutioner: annonsering i Irland
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta med avseende på annonsering om sina uttagningsprov i Irland efter antagandet av lagen om lika möjligheter till sysselsättning (Employment Equality Bill) 1996, som förbjuder diskriminering på grund av ålder i publicerade anställningsannonser? och fråga nr 14 från Brian Crowley (H-0097/97):
Angående: Diskriminerande åldersgränser
Anser rådet att fastställande av låga åldersgränser för eventuella sökande till anställningar i Europeiska unionens institutioner är diskriminerande mot en stor del av arbetskraften och kommer rådet dessutom att vidta omedelbara åtgärder för att avskaffa åldersgränsen på 35 år för sökande till administrativa tjänster i Europeiska institutioner?
Patijn
Svar på frågorna från ledamöterna Megahy och Crowley. Tillåt mig att besvara dem tillsammans så som ni redan angivit. Rekryteringsproceduren för tjänstemän till Europeiska unionen regleras av föreskrifterna för den Europeiska gemenskapens tjänstemän och alltså uteslutande via gemenskapsrätten. Detta garanterar lika behandling i alla medlemsstater. Rekrytering via en jämförande undersökning klargörs i föreskrifternas artikel 29, bilaga III. Enligt artikel 1g i bilaga III anger kungörelsen om jämförande undersökning om så behövs en åldersgräns som kan användas i särskilda situationer. I praktiken höjs alltså åldersgränsen i vissa fall, till exempel med fem år för att ta hänsyn till uppfostran av barn som ännu ej är skolpliktiga eller på grund av militärtjänstgöring eller handikapp. Åldersgränsen kan också anpassas för att ta hänsyn till arbetsmarknadssituationen i vissa sektorer. För två år sedan beslutade gemenskapens instanser och organ, däribland rådet, att rationalisera sina rekryteringsprocedurer och förbinda sig till att rekrytera tjänstemän via annonser vilka avser åtskilliga instanser, om inte någon instans har särskilda behov. Likaså har de av budgetskäl och av skäl som har att göra med kvalitetskrav, jag hänvisar här till artikel 27 i statuten, beslutat att använda sig av en åldersgräns på 35 år för tillträde till den jämförande undersökningen för begynnelsegraden. Begynnelsegraden är då D4, D3, C5, B5, A8 och A7. Budgetskälen hänger främst samman med att bidragsperioden för pensionsavtalet uppgår till 35 pensionsår. Jag hänvisar till artikel 77.2 i föreskrifterna. Vad det gäller kvalitetskraven, som tas upp i artikel 27 i föreskrifterna, har det konstaterats att genom en åldersgräns på 35 år kan man värva tjänstemän, vilka ur kompetens- och prestationssynpunkt uppfyller de högsta kraven, så som statuten kräver. För tillträde till mellangraderna, och då menar jag särskilt graderna D1, C3, C1, B3, B1 och A5, är den allmänna åldersgränsen 50 år. Till slut vill jag betona att det i enlighet med artikel 27.2 i föreskrifterna inte görs någon skillnad i fråga om ras, religion eller kön vid valet av tjänstemän.

Megahy
Jag tackar ordföranden för hans heltäckande svar på de allmänna frågorna.
Jag måste säga att jag inte alls är övertygad om att han har några bra argument för att diskriminera äldre personer genom att begränsa deras ålder till 35 år. När regeringskonferensen avslutas - och det nederländska ordförandeskapet kommer att ha stor del i detta - hoppas jag att det kommer att finnas en antidiskrimineringsklausul som gör detta omöjligt i framtiden.
Min specifika fråga är relaterad till situationen som nu verkar blossa upp i en medlemsstat - och jag gratulerar Irland för att det har tagit detta steg - som har förbjudit annonsering som verkar åldersdiskriminerande. Vad jag vill veta är detta: om rådet annonserar efter arbetskraft i Irland - och det borde finnas personer i Irland som kan jobba inom de europeiska institutionerna - har det övervägt hur detta skall gå till om den irländska regeringen säger att den inte kommer att tillåta åldersdiskriminering vid annonsering i tidningar? Hur skall då rådet kunna rekrytera personer från Irland?
Tror inte ordföranden att det skulle vara bättre att ta till sig det irländska exemplet och tillämpa det över hela gemenskapen för att undvika problem?

Patijn
Jag anser det vara för tidigt att uttala sig i frågan om vad regeringskonferensen kommer att leda till beträffande diskrimineringsförbud. Jag har förstått din frågeställning angående irländsk lag och rekryteringspraxis. Jag kan bara säga att vi här talar om gemenskapsrätt som i allmänhet är tillämplig och att den irländska rätten är tillämplig på irländsk mark. Den irländska rätten är inte specifikt tillämplig på rekryteringen av tjänstemän till Europeiska unionen.

Crowley
Jag skulle också vilja tacka ordföranden för hans mycket heltäckande svar och även för hans mycket heltäckande icke-svar, därför att trots att herr Megahy och jag själv bordlade två olika frågor från kanske två olika infallsvinklar, så är det resultat vi vill se det samma.
Jag är inte säker på att jag håller med ordföranden när han säger att det är för tidigt att tala om resultatet av regeringskonferensen, därför detta parlament har redan förkastat åtskilliga förslag vad gäller en antidiskrimineringsartikel som skall inkluderas i det nya fördraget. I förslaget till fördrag som hade utarbetats av det irländska ordförandeskapet under dess ämbetsperiod förra året fanns det också en specifik artikel avseende antidiskriminering som i synnerhet nämnde ålder.
Jag undrar om ordföranden känner till kommissionens demografiska undersökning av Europeiska unionen som visar att befolkningen blir äldre och äldre, och att om vi vill få tjänster tillsatta inom Europeiska unionens institutioner så måste det ske en förändring avseende åldersbegränsningen.
Jag är glad att konstatera att åldersgränsen är 50 år för högre poster, men kanske skulle vara samma tillämpning på alla tjänstenivåer och vi bör ta itu med detta omedelbart.

Patijn
Jag tackar ledamoten för hans iakttagelse av det irländska ordförandeskapets förslag till regeringskonferensen, men jag håller fast vid mitt svar att det är för tidigt att spekulera i vad regeringskonferensen kommer att ge för resultat beträffande antidiskriminering. Jag har sett dina demografiska argument, men mot dem kan jag säga att regleringar på EG-nivå inte för evigt är skrivna i böckerna. Om arbetsmarknaden och den demografiska situationen ger oss anledning kan vi åter överväga saken. För tillfället har jag ingen anledning att be unionens organ att följa en annan rekryteringspolicy än den som är fastlagd.

Smith
Jag tackar ordföranden för detta heltäckande svar. Jag håller med min kollega, herr Megahy, att logiken bakom detta är lite svår att se. På grund av budgetskäl säger han, och det avser pensionsmedel. Det måste med all säkerhet finnas situationer då någon som är över 35 redan har tagit itu med sin pension, och detta måste väl också räknas? Ni menar säkert inte att ingen över 35 kan vara tillräckligt kompetent för att bli anställd vid Europeiska unionens institutioner?
Jag skulle vilja fråga ordföranden om han är beredd att åter undersöka situationen mot bakgrund av den demografiska utveckling som herr Crowley talar om. Kanske skulle han vara beredd att omvärdera den givet att logiken bakom den, både vad gäller pensioner och kompetens, inte är tillräcklig och att den är värd att undersöka endast på grund av diskrimineringsskäl.

Patijn
De europeiska myndigheternas personalpolitik är ärligt talat inte precis min specialitet. Mig veterligen har de nuvarande utgångspunkterna för rekrytering under de senaste åren inte lett till några problem för de europeiska myndigheterna att hålla arbetsstyrkan på en mycket hög kvalitativ nivå. Ur den synvinkeln ser jag därför ingen anledning att nu utveckla initiativ för att ändra tillvägagångssättet eller reglerna på den här punkten. För fullständighetens skull måste jag säga att detta är en fråga där Europeiska kommissionen har initiativrätt och om Europeiska kommissionen har känslan av att antingen arbetsmarknaden inte längre svarar på de gällande reglerna eller att det uppstår spänningar vad det gäller principen om ickediskriminering, tror jag inte att Europeiska kommissionen kommer att tveka att använda sin initiativrätt.

Seal
Jag är glad att dessa regler inte är gjutna i betong och att de går att ändra. Det är viktigt att återknyta till den ökade livslängden för medborgarna i Europeiska unionen. Om man tänker på att folk lever längre och behöver jobba längre, det uppenbara behovet av mer erfaren arbetskraft och det utmärkta beslut som tagits av den irländska regeringen, skulle inte rådet kunna, utan att vänta på regeringskonferensen, undersöka situationen och utarbeta förslag för ett avskaffande av åldersdiskrimineringen över hela Europeiska unionen?

Patijn
Jag kommer att framföra ledamotens oro till rådet och kommissionen .

Ordföranden
Fråga nr 15 från Ioannis Theonas (H-0007/97):
Angående: Hot från Turkiet med anledning av installering av missiler på Cypern
23 år efter de turkiska militärstyrkornas invasion av Cypern och deras fortsatta ockupation av 40 % av öns areal beordrar USA och EU: s medlemsstater, med förbigående av Turkiets uppenbara militära överhöghet, republiken Cypern att inte köpa ett ryskt missilförsvarssystem med argumentet att det skulle rubba " maktbalansen" i ett av världens mest militariserade områden.
Jag vill fråga rådet om inte stärkandet av försvarsförmågan är republiken Cyperns oförytterliga rättighet och - i fall rådet håller med om detta - vilka åtgärder det ämnar vidta för att bemöta de turkiska hoten mot Cypern i fall ett luftvärnssystem installeras i försvarssyfte, om rådet stöder demilitariseringen av ön med internationella garantier så att de turkiska ockupationsstyrkorna och nybyggarna skulle dra sig tillbaka inom ramen för en rättvis och livskraftig lösning av den turkcypriotiska frågan på grundval av FN: s beslut, och om denna målsättning beaktas i de initiativ som EU utarbetar för området?

Patijn
Theonas tar upp en viktig fråga. Rådet uppmanar alla berörda parter att ligga lågt och inte agera på ett sätt som skulle kunna förhindra eller försvåra samtalen som skall hållas i det internationella samfundets regi senare under året. De senaste händelserna på Cypern har återigen visat att det inom ramen för Förenta Nationerna och i enlighet med resolutionerna från FN: s säkerhetsråd måste tas initiativ för att hitta en allomfattande politisk lösning grundad på en federation mellan två zoner med två samhällen. I det här sammanhanget är rådet föreståndare för en demilitarisering av ön. Rådet bekräftar sitt fulla stöd till Förenta Nationernas generalsekreterare och hans särskilda sändebud för Cypern.
Den 25 februari skall det hållas associeringsöverläggningar med Cypern. Vid det tillfället kommer bland annat den politiska situationen i östra Medelhavsområdet att diskuteras och självfallet också situationen på Cypern. Europeiska unionen har vidare vid upprepade tillfällen insisterat på att Turkiet, i enlighet med resolutionerna från FN: s säkerhetsråd, skall bidra till att finna en lösning för Cypern.
Ambassadör Heaslip, som är representant för ordförandeskapet för Cypern, skall arbeta nära alla berörda parter samt också utveckla de nödvändiga initiativen.
Vad det gäller förbättringen av säkerheten inom ramen av unionens initiativ till förmån för regionen, hänvisar rådet till den euromediterrana processen, inom ramen för vilken det som del av vårt partnerskap arbetas för att skapa förtroendeväckande åtgärder på det politiska området och vad det gäller säkerhet.

Theonas
Herr ordförande, jag vill tacka ordföranden för hans svar. Men jag skulle också vilja uttrycka min intensiva oro angående det faktum att fram till denna dag undviker Europeiska unionen att fördöma Turkiets hot gentemot Cypern.
Naturligtvis stödjer jag en politisk lösning av det cypriotiska problemet. Inte i något fall ser jag någon slags militär lösning av problemet. Ändå anser jag att stödet till försvaret är landets egen skyldighet och naturligtvis att en militär upprustning framkallar oro hos den som man planerar att angripa, även om den åsikten existerar att raketerna inte kommer att användas i försvarssyfte. Men åtminstone utifrån det som har sagts och utifrån det som jag vet är det en militär upprustning, samtidigt som Cypern gång på gång tar emot hot från Turkiet även beträffande rättigheten, om ni så vill, att integreras i Europeiska unionen - jag tror inte att det gavs något svar på denna punkt från ordförandens sida - hot om att Turkiet skulle hindra integrationen så länge som deras egna krav inte tillfredsställs.

Patijn
Jag har förståelse för ledamotens oro. Rådet kommer att vid de regelbundna kontakterna med alla berörda, inklusive Turkiets och Cyperns regeringar, göra allt för att arbeta så mycket som möjligt med att minska den politiska spänningen. Fastän jag har arbetat flera år på försvarsdepartementet vill jag föreslå att vi inte startar en debatt angående den absoluta nödvändigheten av att införskaffa raketer med en räckvidd på 150 km som legitimt försvar mot hotelser riktade mot Cypern.

Ordföranden
Fråga nr 16 från Alfred Lomas (H-0008/97):
Angående: Gisslan i Kashmir
Avser rådet, med hänsyn till de stränga vinterförhållandena i Kashmir, att utöva påtryckningar för att förmå den indiska regeringen att göra förnyade ansträngningar i syfte att säkerställa att gisslan frisläpps?

Patijn
Som svar på Lomas fråga kan jag säga följande. Sedan detta gisslandrama tog sin början har Europeiska unionen gjort åtskilliga framställningar till de indiska och pakistanska myndigheterna med en vädjan om att de verkligen skall försöka att få ett gott slut på den här krisen. Tyvärr har vi inte gjort några framsteg och de rapporter som nått oss om gisslan de senaste månaderna är sällsynta och motstridiga. Ordförandeskapet kommer att göra allt för att underlätta gisslans svåra situation och kommer att fortsätta att ta upp detta problem med ansvariga instanser i de berörda länderna.

Lomas
Jag tackar rådet för detta svar och för de ansträngningar det har gjort. Men det verkar ha varit ganska tyst om saken under den senaste tiden, trots att folket i själva Kashmir är extremt engagerat och har arbetat för - särskilt JKLF - att säkra sin frihet. Det är ju faktiskt den indiska regeringens problem. Den kontrollerar trots allt Kashmir. Det är därför jag efterfrågar ett tryck på den indiska regeringen.
Förutom detta, kan inte rådet hålla med om att den verkliga lösningen för att få stopp på dessa handlingar i alla dess former - och det är många som har dött i Kashmir under årens lopp - skulle vara att ge folket självbestämmande?

Patijn
För att börja med den sista frågan så tror jag att lösningen på Kashmirfrågan måste sökas via direkta förhandlingar mellan de berörda regeringarna. Europeiska unionens ställning är inte sådan att den är den första som uttalar sig om huruvida detta kommer att mynna ut i self-determination eller i något annat. Jag har lagt märke till ledamotens oro vad det gäller gisslandramat. Jag skall överväga om det ger anledning att lägga på ett extra kol.

Truscott
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hans svar till herr Lomas. Trots de åtgärder som rådet har tagit förr i tiden, skulle jag vilja veta vilka ytterligare åtgärder som rådet har föreslagit att det skall vidta under de kommande veckorna för att ta itu med gisslansituationen som nu har dragit ut väldigt på tiden, och därigenom orsakat mycket lidande för de inblandade familjerna, och även vilka politiska åtgärder det kommer att vidta för att komma fram till en lösning av situationen i Kashmir, vilka borde baseras på principen om självbestämmande. Det är vad folken själva vill, för att inte tala om de inblandade regeringarna.
Detta är en fråga som rör miljoner väljare i Storbritannien och tusentals av väljare i min egen valkrets som har band till Kashmir.

Patijn
Jag vill tacka ledamoten för det kompletta sätt på vilket han har förmedlat sin oro. Jag skulle nu återigen uttryckligen vilja bestrida att rådet inte ägnar någon uppmärksamhet åt Kashmir. Vi för mycket regelbundet överläggningar, framför allt inom ramen för de politiska direktörernas kommitté, bland annat om Kashmirfrågan. Vi försöker omsorgsfull finna bra angreppssätt för att antingen genom demarcher eller i framtiden möjligtvis genom att sända ut en trojka-delegation. Inte bara för att hålla oss informerade om situationen i Kashmir, utan också för att ingående diskutera händelser, som den gisslanaktion som frågeställarna avser, med de indiska och med de lokala myndigheterna.

Ordföranden
Fråga nr 17 från Sir Jack Stewart-Clark (H-0015/97):
Angående: Betydelsen av Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i det nederländska ordförandeskapets arbetsprogram
Jag noterar att det nederländska ordförandeskapet uppmanar till ett flerårigt program för utbyte av kunskaper mellan medlemsstaterna vad gäller forskningsmetoder, informationskampanjer till allmänheten och hjälpmedel för särskilda målgrupper i presentationen av sitt arbetsprogram. Det tillägger att ett nära samarbete mellan yrkesgrupper inom hälsosektorn, rättsliga myndigheter och polisen är mycket viktigt på detta område.
Jag är förvånad över att det Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk inte har omnämnts i detta sammanhang.
Kan rådet bekräfta att det Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk kommer att utnyttjas i största möjliga mån för att säkerställa att en samordning mellan de olika organen vederbörligen utförs?

Patijn
Med anledning av Stewart-Clarks fråga kan jag säga följande. I Dublin överlämnades en lägesrapport om narkotikabekämpning till Europeiska rådet innehållande ett antal punkter av specifikt intresse att vidta åtgärder för under 1997. En av dessa gäller att ge forskning en större roll vid narkotikabekämpning. I det nyligen antagna gemenskapliga handlingsprogrammet gällande förebyggande av missbruk inom handlingsramarna för folkhälsoarbetet, har forskning en viktig plats. Programmet har delvis till mål att förbättra kunskapen om droger, missbruk och dess följder, liksom att förbättra kunskapen om medel och metoder att förebygga detsamma. Det Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk tilldelas i det här sammanhanget en viktig roll. Kommissionen skall när de godkänner åtgärder inom ramen för det gemenskapliga handlingsprogrammet hålla räkning med centrumets aktiviteter, så att det inte uppstår onödiga överlappningar.

Stewart-Clark, Sir Jack
Jag förstår vad ni säger, men vi har skapat detta övervakningscentrum i Lissabon till stora kostnader. Det har en oerhört viktig funktion. Det finns en rad så kallade avgiftningscentra i vart och ett av medlemsländerna som är länkade till centrumet i Lissabon. Det är oerhört viktigt att detta övervakningscentrum får stöd av rådet och de nationella regeringarna.
Skälet till varför jag lägger in denna fråga, herr ordförande, är därför att ni talade om informationsutbyte vad gäller olika ämnen i anknytning till droger. Övervakningscentrumet nämndes överhuvudtaget inte.
Så min fråga är egentligen: för det första - vilket ni redan delvis besvarat - står rådet helhjärtat bakom övervakningscentrumet, och för det andra, kommer rådet se till att avgiftningscentrumen i medlemsländerna får ett fullständigt stöd och att kvaliteten på den information som kommer från dem är så bra som den överhuvudtaget kan bli?

Patijn
Ledamotens första fråga kan jag besvara med ett rungande ja. Med tanke på den omfattning och det allvar drogberoende och droghandel har i Västeuropa anser vi att det Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk förtjänar allt vårt stöd. Det finns också ett annat skäl, vilket är något som också spelar en viss roll utifrån det nederländska sättet att angripa drogproblematiken. Vi tror att det ökande intresset att förhindra att människor kommer i kontakt med drog- och missbruksvärlden är en av de viktigaste nycklarna vid sidan av kriminalitetsbekämpning och repression, att det är ett av instrumenten för att få detta fruktansvärda problem, som har hotat oss i åratal och kommer att fortsätta hota oss, under kontroll. Jag delar ledamotens bakomliggande tanke att om man skall få kontroll över ett komplext problem så måste man observera, veta, mäta och framförallt måste man besitta trovärdiga och likalydande data över de olika sätt som problemet tar sig uttryck och hur det tar sig uttryck i de olika medlemsstaterna. Jag står alltså helt bakom det sätt på vilket ledamoten har valt att närma sig problemet. Jag kommer självklart att påpeka detta för den nederländske hälsoministern, som för övrigt är expert på drogförebyggande arbete.

Ordföranden
Fråga nr 18 från Niels Sindal (H-0018/97):
Angående: Ratificering av Europaavtal
Det har gått två år sedan Europaavtalen med Estland, Lettland och Litauen undertecknades. Trots detta har flera länder (Belgien, Grekland, Frankrike, Italien, Portugal och Förenade kungariket) fortfarande inte ratificerat avtalen. Vad tänker rådets ordförandeskap göra för att säkerställa att dessa länder ratificerar avtalen?

Patijn
Med anledning av Sindals fråga vill jag säga följande. De europeiska associationsavtalen med Estland, Lettland och Litauen undertecknades den 12 juni 1995, det vill säga för lite mer än ett och ett halvt år sedan. Därefter sattes ratifikationsproceduren igång och nu har proceduren avslutats i nio medlemsstater. Som ledamoten vet har varje parlament sin egen procedur och sitt eget tillvägagångssätt. Min ställning tillåter mig inte att lägga mig i det eller ge kommentarer om det. För övrigt får det inte ges intryck av att ratifikationsproceduren för Europaavtalen med de tre baltiska staterna inte fortskrider tillräckligt. Ratificeringen av Europaavtalen med andra länder i Mellan- och Östeuropa tog också en del tid i anspråk, närmare bestämt två år. Vad det gäller andra viktiga överenskommelser som de med Ryssland och Ukraina vilka undertecknades i juni 1994, så pågår procedurerna för övrigt fortfarande. Jag vill dock betona att ordförandeskapet inte låter något tillfälle gå sig ur händerna att fästa medlemsstaternas uppmärksamhet på att de ännu inte avrundade ratifikationsprocedurerna för diverse överenskommelser, inklusive de med de baltiska staterna, måste påskyndas. Ordförandeskapet har därför största förtroende för att medlemsstater som ännu inte har avslutat ratifikationsproceduren för överenskommelserna med de baltiska staterna, vidtar nödvändiga åtgärder för att ändå göra det snart.

Sindal
Tack för svaret. Det gläder mig, att rådet inte ser några problem, men rådet måste förstå, att ansökarländerna Estland, Lettland och Litauen har varit bekymrade för, att man inte känt samma entusiasm, som unionen visat i förhållande till andra ansökarländer som exempelvis Polen, Ungern och Tjeckien. Vi har beslutat, att alla är jämlika ansökare. Min fråga är därför: Kan rådet bekräfta, att kommissionen inte har favoriter i sina förberedelser för antagning av nya länder? Jag kan säga Er, att det är den uppfattning som jag har stött på som tidigare ordförande i delegationen för förbindelserna med Estland, Lettland och Litauen. Jag hoppas, att Ni kan ge ett svar.

Patijn
Jag kan bekräfta att rådet inte har några favoriter bland de elva länder som kandiderar för medlemskap i Europeiska unionen. Medlemskapet måste i största möjliga mån baseras på en objektiv tillämpning av det Europeiska rådets kriterier från Köpenhamn 1992.

Cars
Det som gör att det är brådskande med dessa ratifikationer är det läge som vi i olika avseenden befinner oss i. Jag tänker på att regeringsförhandlingarna pågår, och ett halvt år efter det att de skall vara avslutade, skall ju medlemskapsförhandlingar med bland annat de baltiska staterna börja. Det är klart att det då kan finnas en oro för att man inte driver på dessa frågor tillräckligt mycket. Nu har ni sagt, herr minister, att det är er ambition att alltid ta upp detta. Jag utgår från att ni gör det i ministerrådet och att ni uppmuntrar era regeringskolleger i de länder som ännu inte har ratificerat att begära av sina parlament att de snarast tar itu med dessa frågor. Om så sker, finns det, som jag förstår det, ingen anledning till oro i Baltikum och inte heller i denna kammare.

Patijn
Enligt min mening finns det ingen anledning till oro i de baltiska staterna, inte heller för processen att bestämma vilken strategi som skall följas för anslutningen, som skall börja senare i år efter det att Europeiska kommissionen har gett sitt råd gällande på vilket sätt förhandlingarna skall ske. Om ni som ledamöter av Europaparlamentet oroar er för de långsamma procedurer som en del nationella parlament använder sig av för att ratificera, då skulle jag vilja be alla dem som känner nationella parlamentariker som underlåter att genomföra procedurerna på rätt sätt att ta kontakt med dem och se till att de sköter sitt jobb.

Ordföranden
Fråga nr 19 från Jan Andersson (H-0020/97):
Angående: Initiativ mot efterfrågan på narkotika
Narkotikamissbruket är stort i Europa. Handeln med och användningen av syntetiska droger ökar. Trots att länderna i EU har olika syn på hur kampen mot droger ska bedrivas är det hög tid att EU formar en strategi för att komma tillrätta med det ökade missbruket. Denna strategi måste innehålla åtgärder mot såväl tillgången som efterfrågan på narkotika. Det nederländska ordförandeskapets program innehåller en del allmänna synpunkter gällande kampen mot narkotika. Man vill bekämpa handeln av narkotika och man vill utbyta erfarenheter av olika förebyggande program. Detta instämmer jag i. Däremot saknas åtgärder i syfte att begränsa efterfrågan.
Vilka konkreta åtgärder ämnar det nederländska ordförandeskapet vidta för att minska efterfrågan på narkotika?

Patijn
Jag skulle vilja uppmärksamma ledamoten på att det inom handlingsramarna för folkhälsoområdet den 16 december 1996 antogs ett gemenskapligt handlingsprogram för att förebygga drogmissbruk. Detta program omfattar en mängd stimulans- och stödåtgärder avsedda för att hjälpa till att förverkliga målsättningarna. Det aktuella programmet är framförallt inriktat på följande två åtgärdsområden. För det första: åtgärder vad det gäller data och utvärdering och där är målsättningen att förbättra kännedomen om droger, drogberoende och de därmed förbundna riskerna. Detta sker framförallt genom användning av data från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, som vi nyss pratade om och genom de möjligheter som befintliga gemenskapliga programinstrument erbjuder.
Det andra åtgärdsområdet gäller information och utbildning och målsättningen är att förbättra information och utbildning för att förhindra drogmissbruk och de risker det för med sig. Särskilt vad det gäller unga i deras naturliga omgivning, hemma, i skolan, på universitetet, på fritiden och särskilt utsatta grupper inklusive före detta missbrukare. Kommissionen skall ta itu med närmare utarbetande av handlingsprogrammet.
Det nederländska ordförandeskapet kommer vidare, som ledamoten korrekt anger, att koncentrera sig på att utbyta erfarenheter vad det gäller förebyggande av droganvändning. Samtidigt undersöks vilka element från det gemenskapliga programmet - droger - vilket antogs i december, som förtjänar implementering vad det gäller att förebygga drogmissbruk. Jag skulle ändå vilja uppmärksamma ledamöterna, inte bara herr Andersson utan också andra som liksom jag bryr sig om detta ämne, på att det nederländska ordförandeskapet kommer att ge studier om och förebyggande av drogproblematiken mycket hög prioritet, liksom den repressiva och juridiska sidan av problemet.

Andersson
Jag tackar rådet för svaret. Anledningen till min fråga är att det ju generellt sett finns två sätt att bekämpa narkotikamissbruket, nämligen dels genom att man ger sig på utbudet, dels efterfrågan. Båda dessa sätt måste tillämpas. När det gäller utbudet, dvs. handeln med och tillverkning av syntetiska droger m.m., är vi ganska överens. Samtidigt vet vi emellertid att hur många fabriker och storhandlare vi än ger oss på, kommer det alltid att finnas narkotikamissbruk så länge det finns efterfrågan. Därför tycker jag att efterfrågan är det kanske mest viktiga, och allra viktigast är att ungdomar aldrig ens börjar använda narkotika.
Jag har två frågor, en med anledning av detta och en annan med anledning av svaret till Stewart-Clark. För det första: Anser ni också att de viktigaste insatserna på narkotikaområdet egentligen handlar om att förhindra att ungdomar ens provar narkotika? För det andra: I Östeuropa tillverkas det nu amfetamin och andra syntetiska droger. Gäller det då inte för oss i EU att " sopa rent framför egen dörr" , när vi nu har kontakter med de östeuropeiska länderna?

Patijn
Jag håller med Andersson vad det gäller hans grundanalys som åtskiljer utbud och efterfrågan. Vad det gäller bekämpa utbudssidan tror jag att det inom Europeiska unionen finns mycket konvergenta åsikter och även uppfattningar om vilken politik man skall föra. Det gäller framförallt den repressiva sidan, att motarbeta den internationella organiserade brottsligheten och på den punkten ber Andersson rättmätigt om intresse också för relationerna med tredje land. Vi vet att genom de snabba samhällsomvandlingarna så löper en del östeuropeiska länder särskilda risker genom att det sker transport och produktion av tunga droger och jag kan försäkra dig om att man inom ramen för rådets aktiviteter uppmärksammar detta. Jag vill också kort säga att Europeiska rådet i Dublin beslutade att tillsätta en grupp höga representanter som snabbt skall komma med förslag till möjligheter att bekämpa den organiserade brottsligheten. Det handlar då självfallet framförallt om den stora och medelstora droghandeln och som en speciell intressepunkt måste relationerna med tredje land uttryckligen synas i sömmarna.
Vad det gäller frågornas begränsning, eftersom du ändå talar om de stora kulturskillnaderna mellan länderna och de mycket olika sätt man närmar sig problemet på, så tror jag att vi i allt större utsträckning har behov av att på den punkten bättre känna till varandras erfarenheter, vilket jag redan delvis har varit inne på med anledning av Stewart-Clarks fråga. Det finns fortfarande stora möjligheter att intensifiera samarbetet mellan medlemsstaterna och mellan staternas specialister som koordineras av Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. Förebyggande åtgärder har enligt Nederländernas mening varit en viktigt nyckel i arbetet med att analysera och få framförallt de samhälleliga följderna och följderna för ungdomen under kontroll och jag kan försäkra dig om att uppmärksamheten för de här frågorna därför inte kommer att förslappas under det här ordförandeskapet.

Ordföranden.
Fråga nr 20 från Nuala Ahern (H-0022/97):
Angående: Vilka underrättelser om radioaktiva sjötransporter skall i förväg lämnas till länder som berörs av transportens färdväg?
I ljuset av att den franska regeringen genom sitt undertecknande av Barcelonakonventionen tydligt har accepterat sin skyldighet i fråga om att länder som berörs av transportens färdväg i förväg skall underrättas om skeppning av radioaktiva och giftiga ämnen från franska hamnar är det frågan om rådet tror att Frankrike och Förenade kungariket har en liknande skyldighet att informera länder som berörs av transportens färdväg beträffande kärnmaterial som transporteras sjövägen från deras respektive upparbetningsanläggningar i La Hague och Sellafield?

Patijn
Med anledning av Aherns fråga gällande transport av radioaktivt avfall är ett antal bestämmelser intressanta. För det första nämner jag gemenskaprätten, nämligen direktiv 92/3/Euratom från den 3 februari 1992 gällande uppsikt och kontroll vid transport av radioaktivt avfall mellan medlemsstater och till och från gemenskapen. För det andra nämnder jag föreskrifterna för transport av radioaktiva ämnen som har ställts upp inom ramen för den internationella atomenergiorganisationen och för det tredje, föreskrifterna för sjötransport, den så kallade IMO-koden för maritimt farligt gods.
Alla dessa juridiska bestämmelser är också tillämpliga på förflyttning av radioaktivt avfall från anläggningarna för upparbetning, vilka ledamoten hänvisar till, nämligen de i La Hague och i Sellafield.
Vad det gäller tillämpligheten av Barcelonakonventionen, till vilket ledamoten hänvisar i sin fråga, måste jag säga att hänvisningen inte har någon grund i det här fallet. Det fördraget gäller nämligen transporter som anlöper Medelhavet, medan transporterna med upparbetat kärnavfall från La Hague väljer en helt annan väg. Deras destination är nämligen Japan och de tar inte vägen via Medelhavet. Samtidigt vill jag uppmärksamma ledamoten på att det inte är rådets uppgift att garantera att de internationella fördrag som medlemsstaterna har slutit utanför Europeiska unionens ramar efterföljs.

Ahern
Just nu sker en transport av kärnmaterial från La Hague i Frankrike runt jordklotet till Japan. Kan rådet bekräfta att staterna som berörs under transportens gång har underrättats? Ni säger att det inte är rådets sak att övervaka, men vem övervakar då? Är det Euratom? Är medlemsstaten själv ansvarig för att informera andra stater? Har de andra staterna blivit informerade? Vem har informerat vem och vem vill bli informerad? Och ges det ett förtida klartecken av staterna som berörs under transportens gång?
Jag vet att den australiska regeringen blivit informerad. Den har gjort ett offentligt tillkännagivande, men vi är inte säkra på vad som verkligen händer inom unionen och under den tid transporten befinner sig mellan Europa och Australien. Har staterna som ligger utmed sträckan också rätt att bli informerade och av vem? Vem ger ut information förutom Frankrike och Förenade kungariket?

Patijn
Jag förstår Aherns oro över dessa känsliga frågor, men jag vill påpeka att detta är en diskussion mellan Europeiska unionens råd och Europeiska unionens parlament, så jag kan här egentligen bara beröra de skyldigheter som följer av den europeiska lagstiftningen. Det gäller alltså den gemenskapliga lagstiftningen Euratom, men den har vissa specifika bestämmelser som också övervakas av Europeiska kommissionen. Du talar framförallt om notifikation till tredje land. De hamnar inte under gemenskapliga lagar och regler vilket gör att Europeiska unionens organ inte spelar någon roll. När du frågar vilka skyldigheter som gäller för den här sortens transporter måste jag alltså hänvisa dig till de skyldigheter som gäller inom ramen för Internationella atomenergiorganisationen och IMCO, den maritima samarbetsorganisationen inom vilken individuella medlemsstater är förpliktigade att även gentemot tredje land efterkomma sina i fördraget inskrivna skyldigheter på den punkten. För tillfället har jag dem dock inte huvudet, men jag hoppas att du inte tar illa upp för det. Det är alltså inte Europeiska unionens ansvar.

Ordföranden
Fru Ahern, ni har inte regelmässig rätt att göra ett nytt inlägg. Jag skulle mycket gärna ge er ordet men jag kan inte göra det.

Posselt
Herr ordförande! Vi har kommit till slutet av frågestunden, och jag vill protestera mot rådsordförandens avtalsstridiga svar, där han gentemot mig åberopade subsidaritetsprincipen och hänvisade mig till Bonn, när jag frågade efter kontrollerna och säkerheten vid EU: s yttre gränser. Däremot han talade inte om för mig hur detta är förenligt med Maastrichts tredje pelare - med ett Europa utan inre gränser - och inte heller hur Bonn skall kontrollera EU: s östra gräns från Finland till Grekland.

Ordföranden
Herr Posselt, ni vet att vi ännu inte nått slutet på frågestunden och ni är därför mycket väl medveten om att ert inlägg inte är reglementsenligt.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nummer 21.
Fråga nr 22 från Alex Smith (H-0028/97):
Angående: Upparbetningsanläggningar och leukemi
I " British Medical Journal" av den 11 januari 1997 (band 314, s. 101-106) publicerades en ingående artikel om registrerade fall av leukemi hos unga människor som bor i närheten av den upparbetningsanläggning för kärnbränsle som drivs av Cogema i La Hague på halvön Cotentin i Normandie.
Kommer rådet mot bakgrund av professor Gardners tidigare studier om cancerfall kring upparbetningsanläggningen Sellafield i Cumbria, samt den höga leukemi-frekvensen i närheten av Dounreay-kärnkraftverket i Skottland, nu att utreda (och ompröva) hur den fortsatta driften av dessa upparbetningsanläggningar påverkar de europeiska medborgarna ur hälso- och miljöhänseende?

Patijn
Ledamot Smith har ställt en fråga om upparbetningsanläggningar. Liksom min föregångare då han besvarade en fråga från ledamoten, vill jag åter betona att rådet lägger stor vikt vid att det garanteras hög säkerhets- och hälsonivå vid nukleär verksamhet i unionen. I det här sammanhanget påpekar jag att rådet nyligen antog direktiv 96/29/Euratom, i vilken basnormen fastställs till skydd för befolkningens och de berörda arbetstagarnas hälsa mot de faror som hänger samman med joniserande strålning. Detta direktiv innehåller en skärpning av befintliga normer. Man har tagit hänsyn till de senaste vetenskapliga rönen.
Om kommissionen anser det vara nödvändigt att i sinom tid avge nya förslag, med tanke på en eventuell anpassning av gemenskapsrätten till nya internationellt erkända vetenskapliga fakta, kommer rådet att ta upp dem till behandling. Det är kommissionens uppgift att följa utvecklingen på det området och att verifiera om undersökningen, som ledamoten hänvisar till har en universellt erkänd grund. På förhand förändrar detta naturligtvis inte faktumet att den här undersökningen vad jag förstår är utförd av eminenta specialister. Det är Europeiska kommissionens uppgift att vidta vidare åtgärder på det här området.

Smith
Jag skall be att få tacka ordföranden, som jag återigen ställer mig bakom, för hans svar.
Denna vecka har vi debatterat ett betänkande från en tillfällig undersökningskommitté som inte bara kritiserade kommissionen utan även rådet för att inte ha agerat snabbt nog i en folkhälsofråga. Här har vi ytterligare en fara för folkhälsan, och givet det svar som rådets ordförande just avgett kan jag säga att saken borde tas lite allvarligare, jag skulle vilja fråga honom om han kommer att tillfråga kommissionen att granska trovärdigheten hos den undersökning som gjordes på Kanalöarna och se om det krävs ytterligare undersökningar eller justeringar av de bestämmelser som för tillfället täcker den, särskilt mot bakgrund av oron för folkhälsan.

Patijn
Med anledning av Smiths upprepade fråga kommer jag direkt att uppmärksamma kommissionen på den aktuella undersökning.

Ahern
Jag skulle vilja tacka er för era skilda svar här ikväll. Ni hänvisade till Euratoms bestämmelser och direktiv ett antal gånger, men Euratomfördraget skulle lika gärna kunna vara antaget på planeten Zorg om man beaktar den demokratiska kontroll vi har över det i unionen. Det borde ha granskats för länge sedan och inlemmats i Maastrichtfördraget eller gjorts av med helt och hållet.
Kan ni bekräfta att det nederländska ordförandeskapet i detta ögonblick har bordlagda ändringsförslag som rör Euratomfördraget, och att det kommer att ta itu med dessa ändringsförslag och/eller sätta igång en granskning av själva fördraget under de förhandlingar som sker under regeringskonferensen?

Patijn
Jag vet inte om jag förstår vinken med ledamotens fråga. Om det är så att ledamoten med frågan menar att de ansvariga för verkställandet av Euratomfördraget konstant sitter och sover, så vill jag förneka det. För det andra vill jag säga att det hittills inte gjorts några förslag till förändring av Euratomfördraget under regeringskonferensen.

Ordföranden
Jag ber att få tacka rådets ordförande.
Frågorna nummer 23 till 43, som inte kunde behandlas, kommer att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Konsumentkredit
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0345/96 av Mosiek-Urbahn för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentet och rådet (KOM (96) 0079 - C4-0243/96-96/0055 (COD)) om ett direktiv om ändring av direktiv 87/102/EEG (ändrat genom direktiv 90/88/EEG) om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar rörande konsumentkredit; -A4-0010/97 av Caccavale för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens rapport (KOM (95) 0117 - C4-0185/95) om tillämpningen av direktiv 87/102/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter.
Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, mina damer och herrar! Riktlinjepropositionen för en ändring av konsumentkreditriktlinjen utgör ett viktigt steg för mer konsumentskydd. Tyngdpunkten för ändringarna ligger i det för alla medlemsstater i Europeiska unionen bindande fastställandet av en enhetlig metod för att beräkna den effektiva årliga räntan. Detta kommer framför allt att ha gynnsamma följder för konsumenterna, eftersom de på detta sätt får möjlighet att bättre jämföra finansserviceprodukterna över gränserna.
Dessutom genomförs i kommissionens proposition såtillvida en harmonisering av beräkningsunderlagen, eftersom den effektiva årliga räntan skall beräknas på basis av 365 respektive 366 dagar för ett år. I mitt betänkande föreslår jag dock att enbart företa den standardiserade beräkningen på basis av 365 dagar för ett år. Denna proposition har utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt följt tillsammans med rösterna från min parlamentsgrupp.
Detta klarläggande är nödvändigt, eftersom kommissionens text är oklar och likaså ger upphov till en dygnslik beräkning. En dygnslik beräkning skulle dock innebära nackdelar för konsumenterna. De verkliga värdena och den verkliga tidrymden måste alltid läggas till grund, vilket har till följd att till exempel februari faktiskt bara har 28 dagar, medan januari har 31 dagar. Det skulle innebära att den effektiva räntan ändras för månader av olika längd trots den nominellt lika stora räntesatsen. Då inskränks möjligheten att jämföra räntorna.
Eftersom en fullständig harmonisering av beräkningsunderlagen inte företas i och med denna proposition till riktlinje, uttalar sig utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt också mot kommissionens proposition att införa en symbol vid angivandet av den effektiva räntan. Kommissionen vill med denna symbol förtydliga att den angivna effektiva räntan har beräknats på basis av konsumentkreditriktlinjen och att den är jämförbar med den ränta som förekommer i andra medlemsstater. Eftersom de kostnader som skall inbegripas i beräkningen dock ännu skiljer sig avsevärt åt i de olika medlemsstaterna - t ex disagion, som inbegrips i ett land, men inte i ett annat - är det inte möjligt att göra en verklig jämförelse av de effektiva räntorna. Följaktligen kan konsumenten missbruka en sådan symbol i bedrägerisyfte, vilket strider mot ändamålet med propositionen.
Till Caccavales betänkande vill jag utveckla följande: Självklart är Europas medborgare i första hand konsumenter. Därför är kommissionens betänkanden över omsättningen och användningen av konsumentföreskrifter i medlemsstaterna särskilt viktiga. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har i sitt betänkande inte bara företagit en kritisk värdering av kommissionens betänkande, utan tvärtom också försökt att komma med konkreta lösningar till de frågor som kommissionen tar upp.
Jag vill framför allt välja ut två punkter. För det första: Kommissionen vill utvidga konsumentkreditriktlinjen till de icke-hypotekssäkrade lånen för renoverings- och moderniseringsarbeten. I sitt betänkande uttalar sig utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt emot en sådan utvidgning, vilket jag tycker är rätt, eftersom ett sådant inbegripande i konsumentkreditriktlinjens användningsområde skulle ha negativa effekter för konsumenterna. Dessa ändamålsförknippade lån skulle nämligen inte längre kunna erbjudas till de gynnsamma hypotekskrediträntorna, utan till konsumentens nackdel bara till de högre konsumentkrediträntorna.
För det andra: Kommissionen har väckt frågan om det ändamålsenliga med en europeisk riktlinje för hypotekskrediter. Utskottet och min parlamentsgrupp är av den uppfattningen att en sådan europeisk riktlinje inte kan bifallas i nuläget. Hypotekskrediten är oskiljbart förknippad med de nationellt mycket olika säkerhetsoch användningsmekanismerna. Följaktligen skulle en europeisk reglering av hypotekskrediten kräva en samtidig anpassning av säkerhets- och användningsmekanismerna och till slut en harmonisering av den nationella sakrätten över hela Europa. Detta vore dock inte förenligt med subsidaritetsprincipen.

Caccavale
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Konsumentkreditmarknaden har utvecklats mycket snabbt under de senaste åren och kommer att expandera i geometrisk progression under de närmaste åren. Men det är också så att vi idag har en situation där den ena kontrahenten är priviligierad i jämförelse med den andra. Detta beror inte enbart på lagstiftningen, eller snarare, även lagstiftningen spelar en viss roll, men det är uppenbart att vi idag lever i en utbudsekonomi. Finansinstituten kan faktiskt idag diktera sina egna villkor när det gäller urval, produkter, avtal - även med svårbegripliga paragrafer - eftersom utbudet ofta är begränsat och oflexibelt.
Det är av denna anledning vi anser att det kommer att behövas en europeisk lag som, på sätt och vis, blir en utvidgning av direktivet från 1987, eftersom, i enlighet med paragraf 100A, tredje stycket och artikel 129A, första satsen, " Gemenskapen skall bidraga till ett fortsatt gott skydd av konsumenten" . Men för att skydda konsumenten räcker det inte med en lagstiftning som är enbart inriktad på skydd. Som kommissionsledamot Bonino ofta brukar framhålla, så är inte konsumenten en utrotningshotad djurart. Man måste i stället stimulera en utveckling som ger konsumenten en aktivare roll, som främjar konsumentens rätt att efterfråga och erhålla den information som konsumenten anser sig behöva, som vårdar hennes rättigheter, intresse och fritt utövade och manifesterade vilja.
Av denna anledning tänker vi oss en lagstiftning som fungerar horisontellt och parallellt, som inte är en överbyggnad i förhållande till medlemsstaternas lagstiftning och som kan reglera konsumenternas och brukarnas rättigheter och relationerna mellan deras föreningar och den offentliga förvaltningen, som innefattar rutiner för förenklade juridiska förfaranden eller medling, just för att garantera en enhetlighet inom gemenskapen som skall vara lätt men stabil och som är nödvändig för att den inre marknadens skall fungera bra.
Vi tror att, för att kunna skydda konsumenterna, måste man i allt väsentligt tillämpa den fria konkurrensens princip, vilket innebär att man inför en faktisk valmöjlighet för konsumenten och att man erkänner konsumentens rätt att fritt välja mellan olika produkter och att byta utan att bestraffas. Vi ser med andra ord konsumenten som en informerad och rörlig aktör, medveten om de regler som gäller och med respekt för de åtaganden som görs, vi ser en reell valmöjlighet för konsumenten, vilken kan fungera och som kommer att fungera som stimulans och styrning för producenterna, som kommer att bli tvungna att anstränga sig, även i ekonomiskt hänseende för att förnya sina produkter och sina företag. Ett större utbud och mer konkurrens kan ge konsumenterna en verklig valfrihet mellan fler tillverkare och en möjlighet att på så vis påverka utbudet och marknadens utveckling.
Idag är det uppenbart att den kund som kommer i kontakt med banker och finansinstitut har svårt att utvärdera de olika tjänster som erbjuds. Det är av denna anledning som konsumenten måste försöka erhålla all information, måste lära sig att jämföra, välja, undvika överdrifter, planera sina åtaganden. Öppenhet vad gäller rutiner och villkor är absolut nödvändigt, såväl för att kunna skydda de svagare konsumenterna som, framför allt, för att få en effektivare marknad.
Vi vill därför rikta uppmärksamheten mot vissa viktiga punkter i betänkandet. Till exempel en ny bild av konsumenten, utvidgad jämfört med den europeiska corpus juris och som kan innefatta alla dem - även småföretagare - som befinner sig i underläge i jämförelse med finansinstituten, samma underläge som den vanlige konsumenten befinner sig i, jämfört med finansinstituten.
Vi vill naturligtvis inte förvanska begreppet konsument som sådant, men vi tycker att detta är en viktig fråga som hör hemma inom ramen för konsumentkrediterna. Det är av den anledningen vi på nytt har presenterat ett ändringsförslag som vi vill att våra kolleger skall stödja, så att denna nya uppfattning om konsumenten kan stimulera en öppning av marknaden och variation i utbudet, kan skapa större konkurrenskraft och mer konkurrens.
Vi anser också att det tydligaste symtomet på konsumentkreditmarknadens osunda slutenhet är ockret, flykten till den svarta marknaden av en hel serie av tänkbara och potentiella konsumenter som inte har mottagits av banker och finansinstitut med den nödvändiga öppenheten och variationen i utbudet.
Vi tror också att man måste utreda frågan om bostadslånen. Vi motsätter oss inte idén att utvidga direktivet från 1987 till att även omfatta bostadslånen. I denna fråga har vi presenterat ett ändringsförslag som håller frågan öppen och vi ber om stöd från våra kolleger i de andra grupperna. Vi ber dem att stödja kommissionens idé.
Herr ordförande, jag skulle vilja avsluta med ett par viktiga punkter. Vi ber om stöd för ändringsförslagen rörande en standardisering av avtalsformerna kopplat till frivilliga yrkesetiska regler; vi ber oms stöd för ett utökat konsumentbegrepp, samt möjligheten att uppmärksamt utvärdera frågan om bostadslån; vi ber om stöd för våra nya idéer som rör en öppnare marknad och en friare konkurrens.

Kuhn
Herr ordförande, jag vill ta ställning till Caccavales betänkande, inte till Mosiek-Urbahn. Tidsplanen för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt tvingade oss att lämna in yttrandet redan till slutet av april förra året. Vi som utskott kräver att kommissionen gör ändringar i 1986 års riktlinje. Varför skall en kredit för en första finansiering av en yrkesverksamhet inte falla under riktlinjen? Varför skall det inte finnas minimikrav för konsumentkreditreklamen, som är informativa, förståeliga och sanningsenliga för den kreditsökande? Varför kan inte nya former av krediter, t ex över kreditkort, vara en beståndsdel av en ny eller egen riktlinje? Varför skall det inte finnas en återgångsfrist av kreditavtal i alla medlemsstater? Hur kan vi minska ocker och den för allt fler medborgare i Europeiska unionen för stora skuldsättningen?
Kan detta kanske också härledas till att en del kreditgivare inte är tillräckligt utbildade och seriösa? Behöver vi inte en europeisk föreskrift här? Vårt utskott tycker det. Riktlinjen från 1986 borde tjäna en harmonisering av de nationella föreskrifterna. Antagandet skedde innan enhetsakten trädde i kraft. I rådet krävdes enhällighet, vilket innebär att man enades på minsta gemensamma nämnare. Den nationella omsättningen utföll ganska olika. Till en del infördes betydligt bättre skyddsbestämmelser, av harmonisering syntes inte ett spår, och gränsöverskridande aktiviteter utgjorde en svårighet.
En anmärkning beträffande Caccavale: I nummer 16 i resolutionen kan man läsa: Ingen gemenskapsföreskrift för hypotekskrediter. I motiveringen står det: Gemenskapsföreskrifter är lämpligt. Det om något är en motsägelse. Vårt utskott kräver en riktlinje. Just i vårt gränsområde finns det tillräckligt många negativa exempel på hur tyska banker behandlar franska medborgare.

Añoveros Trias do Bes
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, jag skulle vilja tacka Caccavale för ett skickligt framfört betänkande. Jag måste säga att det var tack vare hennes iver att uppnå en samstämmig lösning som debatten, vid tillfället för behandling av betänkandets många ändringsförslag, mer kom att likna en diplomatisk förhandling än en parlamentarisk omröstning.
Vi befinner oss i en för den inre marknaden avgörande etapp. Med de viktiga händelserna från 1992 bakom oss, deltar vi nu i tillämpningsfasen, vars yttersta syfte är att föra Europa närmare medborgarnas vardag. De kommer att bli mer medvetna om unionens värde när de, utanför hemländerna, effektivt kan använda redskap för att försvara sina rättigheter, eller när de kan utföra ekonomiska transaktioner vars enda och yttersta syfte är konsumtion.
Konsumentskyddets invecklade natur på europanivå ökar när vi talar om konsumentkrediter, bland annat beroende på utbudets och efterfrågans fria spelrum samt det förestående ikraftträdandet av den monetära unionens tredje fas, som skapar ett allvarligt juridiskt problem beträffande principen om avtalens fortsatta giltighet.
Såsom tas upp i betänkandets punkter K och L ligger den normgivande kompetensen beträffande krediter hos medlemsstaterna, som i och för sig bör respektera gemenskapsrätten. Kommer vi, herr ordförande, fru kommissionsledamot, att få se den dagen då konsumentkrediten blir en gemenskapsangelägenhet och inte längre en statlig angelägenhet? Vore inte det en viktig och tydlig framgång för medborgarna? Som vi sa i eftermiddags i Whitehead-betänkandet: en av de stora svårigheterna med krediter är att lösa eventuella kontroverser. Jag ska inte insistera på detta eftersom vi, som jag sa i eftermiddags, måste ge enkelheten företräde, eftersom situationerna vi står inför är gränsöverskridande och krediten inte bör fördyras till den grad att den blir en omöjlighet, eller en möjlighet endast på papperet.
Caccavales betänkande tar upp en rad grundläggande principer som rör civilrättsteorin något som har varit mycket tillfredsställande för mig som jurist. Båda parters plikt att lämna korrekta och kompletta uppgifter (principen om god tro), parternas självständiga vilja, samma åsikter om avtalets avgörande beståndsdelar, dess anledning, ändamål och syfte.
Det finns en enda punkt där jag vill uttrycka min avvikande mening, och det är betänkandets punkt 10, eftersom den fastställer en absolut och ensidig annullering. Är inte detta oförenligt med principen om avtalens fortsatta giltighet? Avtalets tillämpning, enligt den urgamla civilrättsteorin, bör aldrig överlåtas på den ena av avtalsparternas godtycke.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, vill jag slutligen säga att lagen, företräder och bör företräda en gyllene medelväg. Därför har jag entusiastiskt stött betänkandet, särskilt den punkt som rör räntan. Men rättsreglerna bör varken vara interventionistiska eller styrande. Det är tillräckligt att de skapar adekvata och väl avvägda ramar.

Thors
Herr ordförande! Ärade kommissionsledamot, vars uppträdande hela kammaren har beundrat både i dag och i går. Mosiek-Urbahns betänkande välkomnas också av konsumenterna i mitt hemland, Finland, som är ett att de länder som kommer att beröras av förändringen. Konsumenterna välkomnar det; vi får en effektivare ränta och ett enhälligt europeiskt system. Detta om Mosiek-Urbahnbetänkandet.
När det gäller Caccavale-betänkandet pekar det i många punkter på behovet av fortsatta utredningar. Det behövs när vi verkligen får en enhetlig kapitalmarknad genom EMU: s tredje fas. Erfarenheterna av den frigörelse som vi har sett inom kapitalmarknaden redan nu visar dock på stora skillnader mellan medlemsländerna. I dag har vi i de nordiska länderna ett överutbud av kapital som definitivt har förbättrat medborgarnas ställning. Det största problemet har, som jag ser det, de grupper som är marginaliserade, som över huvud taget inte får tillgång till kredit, som har dålig betalningsförmåga, som har anteckningar i kreditregister och som blev överskuldsatta när ekonomierna var överhettade. Vi kommer i fortsättningen att behöva bestämmelser som garanterar dessa gruppers rättmätiga intressen. Jag tror att de problem som vi diskuterar i dag kanske mer är medelklassens problem, vilket är ganska typiskt för dagens politiska diskussion.
Caccavales betänkande visar på ett öppet sätt också på de svårigheter som vi står inför när vi vill förenhetliga regler för kapitalmarknaden. Vi har den begränsningen att förenhetligande av civilrättsliga bestämmelser är svårt. Det som man menar med hypotekslån i någon del av Europa betyder inte alls samma sak i en annan del. Jag tror att den attityd som Caccavale har, det vill säga att vi skall titta på detta i öppen anda, är något som min grupp är beredd att stödja. Det behövs om vi i verkligheten vill ha gemensamma regler både för konkurser och krediter.
Jag välkomnar också punkt 9 i förslaget om striktare regler när det gäller reklam. Det är en helt annan anda i punkt 9 i Caccavale-betänkandet än i det förslag som vi kommer att diskutera längre fram om affärskommunikationer. Jag hoppas att vi skall studera punkt 9 och sedan återkomma till den när vi diskuterar affärskommunikation.

Ullmann
Herr ordförande, i betänkandet och i ändringsförslaget till riktlinje 87/102 har vi att göra med ett centralt tema i finanstjänsterna inom ramen för Europeiska unionen, och detta i ett läge då alla tillämpliga överväganden går i förberedelsens tecken att ta de avgörande stegen till en valutaunion. Jag vill visa min respekt för och tacka alla inblandade i kommissionen och föredraganden för visad omtänksamhet och detaljnoggrannhet.
Med tanke på ärendets betydelse vill jag tacka min kollega Caccavale framför allt för att han tog upp frågan om en utvidgad definition av ordet konsument, nämligen konsumenten som en fri medborgare. I så måtto uttalar jag mig med speciellt eftertryck för ändringsförslag 1 till 5 och förordar dessa. Men tyvärr, Caccavale, kan jag inte säga det samma om ändringsförslag 6. Här tycker jag att Er ursprungliga text är mera exakt än den som Ni föreslagit i efterhand.
Jag kan inte dölja att jag har fått det intrycket att en slutgiltig övergripande reglering av detta svåra ämne förutsätter att valutaunionen verkställs.

Oddy
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera båda föredraganden, herr Caccavale och fru Mosiek-Urbahn, för deras betänkande. Men jag skulle vilja använda detta tillfälle till att belysa de svårigheter som personer med låg inkomst har i Europeiska unionen, och det faktum att krediter inte får bli en källa till ekonomiskt stöd endast för dem som har det bra.
Personer utan säkerheter eller tillgångar har väldigt svårt att få lån. I Storbritannien måste många personer förlita sig på konsumentkataloger för att det är det bästa sättet för personer med låg inkomst att få lån.
Jag skulle också vilja ta upp frågan om personer som är väldigt rörliga och deras möjligheter att få krediter. I Storbritannien, av skäl som jag inte riktigt själv förstår, får inte rörliga personer krediter lika lätt som de som bedöms som mycket stabila. Din återbetalningsförmåga bedöms alltså bland annat genom detta. Jag tycker också att det är orättvist - och detta har nyligen tagits upp som ett problem - att personer som bor i samma område som någon med dålig kreditvärdighet också har svårt att få lån. Det är till och med så att om du samma dag skulle göra ett flertal ansökningar för olika kreditkort så skulle detta sänka din kreditvärdighet.
Jag tror att kommissionen måste titta på det sätt som kreditinstitut och företag bedömer betalningsförmågan och möjligheten för konsumenterna att inte bara korrigera sin egen betalningsförmåga utan även den hos övriga familjemedlemmar. Jag tycker också att kommissionen skall göra vad den kan för att främja kreditföreningar därför att dessa är mycket användbara för personer med låga inkomster och är en hjälp till självhjälp.
Till sist skulle jag vilja rikta kommissionens uppmärksamhet på mikrokreditkonferensen som hölls mellan den 1 och 4 februari i Washington, vilken försökte att belysa nyttan av mikrokredit för personer som inte vanligtvis erhåller krediter från normala kreditinstitut. Detta är också tillämpligt i industrialiserade länder. Jag hoppas att kommissionen tar detta på allvar.

Bonino
Herr ordförande, parlamentsledamöter! Detta är en dag av mycket intensiva debatt om förslag och initiativ inom området finansiella tjänster. Jag vill gratulera parlamentet som när jag tillträdde för bara två år sedan trodde att finansiella tjänster och konsumentfrågor var ett ämne som var, jag vill inte säga tabu, men mycket känsligt, ett sådant som fick de inblandade parterna att bli särskilt nervösa.
Detta visar också att den väg vi har valt - vilken kan verka vara den längsta - att utarbeta en grönbok om finansiella tjänster, dvs. att utlysa en dialog med alla berörda parter och be om förslag, i slutändan kommer att visa sig vara den mest effektiva. Jag tror att idag, när vi ser de reaktioner som har kommit på grönboken, så kan inte ens de som producerar finansiella tjänster längre hävda att problemen inte existerar, eftersom de har dokumenterats. Men detta har ni förmodligen redan diskuterat med min kollega Monti under eftermiddagen i samband med Marinuccis betänkande.
För att vara mer exakt när det gäller de två förslag som ligger på bordet, dvs. det som rör det första betänkandet och era kommentarer till förslaget om en enda matematisk formel, skall jag inte påminna detta parlament om en gammal dossier som redan har behandlats och diskuterats vid ett flertal tillfällen. Men det är viktigt att vi nu på något sätt har kommit fram till slutpunkten. Och mot den bakgrunden vill jag klarlägga tre frågor. Vad gäller logaritmen, så är kommissionen medveten om parlamentets position. Jag vill endast säga att logaritmen föreslogs och stöddes just av några av medlemsstaterna: om man sedan byter uppfattning så måste kommissionen ta hänsyn till detta.
Vad gäller den tidsperiod som antagits som grund för kalkylen, dvs. om det rör sig om räkenskapsår eller kalenderår, så är detta uppenbart två olika tänkbara lösningar som båda har sina förtjänster. Kommissionen hävdar att kalenderåret är exaktare jämfört med det konventionella året - som ni föreslår - vilket i sin tur kanske är enklare att förstå för konsumenten men mindre precist vid uträkningar.
Dessutom verkar den avrundning av resultaten som parlamentet föreslår kontraproduktivt eftersom det visserligen kan leda till en förenklad formel, men jag tycker att det är viktigt för konsumenten att få en så exakt uppfattning som möjligt om den effektiva årsräntan.
Slutligen: kommissionen har ofta framfört önskemål om en yttersta tidsfrist på ett år för behandling av direktiv och vi kan bara med glädje konstatera att i parlamentets ändringsförslag så anger man en ganska kort tidsfrist, även om den är en aning mer utsträckt än den som kommissionen föreslagit: vi går emellertid i samma riktning.
En sista kommentar när det gäller den positiva eller negativa lista över faktorer som uteslutas från eller tas med i kalkylen. Som ni vet innehöll kommissionens första förslag idén om en positiv lista, som emellertid på sin tid tillbakavisades. Idag står vi inför en negativ lista över faktorer som skall uteslutas från kalkylen. Jag måste emellertid säga att av de undersökningar att döma som genomförts av kommissionen för att förbereda detta direktiv, så blir det ingen större skillnad vad gäller slutresultatet med den ena eller andra metoden: kommissionen har presenterat en negativ lista helt enkelt därför att den tidigare metoden inte godkändes.
Under alla omständigheter är kommissionen beredd att tillsammans med er studera metoderna att komma fram till en snabbare harmonisering och vi uppmanar även medlemsstaterna att presentera uppgifter som visar på förekomsten av dessa problem. Jag vill informera parlamentet om att av det material som kommissionen har mottagit från den medlemsstat som skapade flest problem på den negativa listan, dvs Frankrike, så har vi faktiskt inte kunnat konstatera någon större anledning till oro.
Det verkar som om vi alla med tillfredsställelse borde hälsa det faktum att detta direktiv nu närmar sig sin fullbordan och att därmed antagandet av en enda matematisk modell för beräkning av den effektiva årsräntan, för konsumenten, även om det fortfarande finns vissa begränsningar, är ett stort framsteg i jämförelse med de tio år gamla reglerna.
Vad gäller betänkandet om konsumtionskrediter, så vill jag bara göra ett par påpekanden, eventuellt för att skingra vissa tvivel som kan ha uppstått.
Det är uppenbart att kommissionen delar parlamentets uppfattning enligt vilken under de senaste tio åren kreditmarknaden har expanderat mycket snabbt. Jag vill bara påminna om att när det aktuella direktivet, nr 87/102, antogs så var avbetalningsköp fortfarande i allt väsentligt den enda transaktionstypen. Idag har situationen emellertid starkt förändrats av kreditkort och andra former av avbetalning och den kommer att förändras ytterligare med introduktionen av den gemensamma valutan och euron.
Av alla dessa anledningar tänker kommissionen - jag vill minnas att kommissionsledamot Monti meddelade detta igår - även i ljuset av grönboken om finansiella tjänster, presentera ett direktiv om ändring av det gamla direktivet om konsumentkrediter, tillsammans med ett paket av initiativ - som kommer att åtföljas av ett lagförslag - rörande dem som förmedlar finansiella tjänster, inte bara försäkringsagenter, utan även låneförmedlare, just för att kunna lösa den serie av problem som ni här har strukit under.
Jag vill här lämna information om vissa inslag i detta nya ändrade direktiv: först av allt en höjning av det maximitak på 20 000 ecu som gäller för närvarande; en utvidgning av tillämpningen till att även omfatta andra lån än hypotekslån för att renovera fastigheter, vilket jag kommer att återkomma till, eftersom det verkar som om här föreligger missuppfattningar; utvidgning till att till exempel omfatta reklamerbjudanden med bedrägligt innehåll; förbud mot skuldväxlar och en hel rad andra inslag som ni redan har pekat på. Med andra ord, ett direktiv som ändrats i grunden.
Jag tänker nu för att undvika missförstånd ta upp paragraf 4, där parlamentet tillbakavisar kommissionens förslag att utvidga direktivets tillämpning till att även omfatta lån för ombyggnad och restaurering som inte täcks av hypotek. Ert tillbakavisande verkar vara grundat på en missuppfattning, eftersom en eventuell utvidgning av direktivets tillämpningsområde till att även omfatta lån utan hypotek för ombyggnads- och renoveringsändamål inte enligt kommissionens åsikt innebär en attack mot marknaden för hypotekslån, mot bakgrund av denna lånetyps speciella karaktär. Det verkar med andra ord som om en viss klarhet på den här punkten skulle kunna hjälpa oss att bättre förstå varandras avsikter.
När det gäller paragraf 16, som innehåller ett förkastande av idén om gemenskapsnormer för att harmonisera hypotekslånemarknaden, så råder det även här en missuppfattning, eftersom kommissionen inte har för avsikt att harmonisera gällande nationella lagstiftning eller reglerna om medborgarrätt - det skulle i själva verket vara omöjligt - utan endast att inleda en diskussion om möjligheterna att utvidga reglerna om information, öppenhet och skydd som finns i det nuvarande direktivet, till att även omfatta denna typ av lån.
För det tredje: när det gäller paragraf 10, som begränsar rätten att i förtid återbetala lån till att bara gälla konsumtionslån, som kommissionen istället föreslår som en allmän princip som skall omfatta alla typer av krediter, så tycker jag att parlamentets linje är alltför restriktiv. Enligt min uppfattning kan man tillåta sig en flexiblare hållning och inte låsa in sig i den situation som betänkandet anger.
Slutligen anser kommissionen att även paragraf 12 verkar onödigt restriktiv. Vår hållning är att vi måste bestämma en period för diskussion som stämmer överens med en mer generell tillämpning än den som anges i betänkandet som, utan någon synbar anledning, vill begränsa denna möjlighet till att endast gälla konsumtionsvaror. Enligt min åsikt är kommissionens uppfattning mer vidsynt och mer fördelaktig för konsumenterna, och detta är något som jag skulle vilja att parlamentet funderade på mot bakgrund av de preciseringar som jag har gjort.
Avslutningsvis måste jag erkänna att jag upplever en viss institutionell motsättning när det gäller jämförelsen i stort mellan konsumenterna och de små och medelstora företagen. Jag delar naturligtvis uppfattningen ur politisk synpunkt, men jag har som sagt vissa institutionella betänkligheter inför den aktuella situationen vad gäller konsumentpolitiken, kompetensen och själva Maastrichtfördraget. Eftersom jag under alla omständigheter anser att dialogen mellan olika institutioner är till just för att skapa institutioner som ger impulser till nya sätt att se, även ur kulturell synpunkt och nya former för idéutbyte, och även om jag idag befinner mig i en situation där jag inte kan acceptera dessa paragrafer, så anser jag ändå att de utgör viktiga öppningar i en debatt som i detta ögonblick är mer kulturell än institutionell och som rör vår hållning och vår övergripande filosofi när det gäller konsumenter och medborgare, naturligtvis även i egenskap av små och medelstora företagare.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Erkännande av examina
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0003/97) av Gebhardt för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentet och rådet (KOM (96) 0022 - C4-0123/96-96/0031 (COD)) om ett direktiv om införande av en ordning till erkännande av examensbevis för de former av yrkesverksamhet som omfattas av direktiven om liberalisering och övergångsåtgärder, en ordning som kompletterar den generella ordningen för erkännande av examensbevis.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kollegor! Jag medger att plenum vid denna tidpunkt inte är speciellt välbesökt, men vi bör ändå ta denna debatt på allvar. Parlamentsgrupperna i detta parlament har efter allvarligt menad förberedelse för att förenkla erkännandet av yrkeskvalifikationer i Europeiska unionen något att säga. Nu rör det sig ju inte direkt om småpotatis , utan om elementära medborgarrättigheter, som i jämförelse med de ekonomiska intressena i den inre marknaden gång på annan körs över. I dag handlar det om ett erkännande av lika möjligheter för alla inom handel, hantverk och industri, som medborgarna i de 15 medlemsstaterna kan förstå och som gör det lättare för dem att leva tillsammans i denna gemenskap.
Enkelt betraktat kunde man tänka att med denna riktlinje för erkännande har någon gripit efter den lagtekniska sopen och sopat ihop smulorna från 35 enskilda regleringar. Nej, så enkelt är det inte. Denna riktlinje har en annan dimension. Den skapar klarhet över yrkesmässiga utvecklingsmöjligheter i Europeiska unionen och strävar efter jämställdhet, vilket är en elementär medborgerlig rättighet. Jag var ännu inte född vid tiden för den franska revolutionen, men var skulle vi vara i Europa utan målet för jämlikhet ?
Överfört på vår tid betyder jämlikhet lika möjligheter för alla. I Europa betyder det att en motsvarande kvalifikation måste gälla var som helst i gemenskapen. På så sätt skapar vi frihet att själv välja arbetsplats och bostad för medborgarna. Det är ingen stor upptäckt. Vi åstadkommer bara ett normaltillstånd. Längre tillbaka hade framför allt hantverkare sina vandringsår, innan de slog sig ner någonstans.
Men nu tillbaka till kvalifikationen som förutsättning för en verksamhet eller etablering inom handel, hantverk eller industri. Det innebär inte att den på varje ort i Europeiska unionen måste förvärvas i samma form, utan att vi ömsesidigt måste godkänna liknande kunskaper, utan för mycket byråkrati. Låt mig ge ett exempel: Det var ganska skrattretande att det tyska förbundslandet Bayern efter murens fall inte ville godkänna studentexamen tagen i Östtyskland. Här tog man studenten efter 12 år, i Bayern måste barnen gå 13 år i skola för detta. Det är dock inte känt att det kommer mer betydande vetenskapsmän från Bayern än från östra Tyskland.
Så ser det ut i hela yrkesvärlden i Europa. Den som kan sitt hantverk och behärskar sitt arbete, klarar sig lika bra i Rovaniemi vid polcirkeln, som i Paris, Aten eller i en småstad i Tyskland. Detta vill riktlinjen understryka och den skapar mer klarhet än det tidigare regelverket. Därför är kommissionens proposition mycket välkommen. Sett ur medborgarnas ögon innehåller den dock ännu för många om och men. Detta kan vi som parlament inte så lätt undanröja, men vi kan förbättra propositionen. Till detta finns det en mängd nödvändiga ändringsförslag. Vi kommer att rådslå och besluta om detta och vi förväntar oss att kommissionen kommer att följa parlamentets linje. Detta är dock inte så lätt. Vad kommissionen har lagt fram till oss har utarbetats på ett trögt sätt, är knappast förståeligt för medborgaren och bristfälligt. Detta kan lätt avläsas ur antalet ändringsförslag.
Dessa ändringsförslag säger oss att Europaparlamentet ännu en gång måste överta en förvaltnings uppgifter. För detta ändamål har vi inte valts. Vi har valts för att genom politiska beslut i dag och i framtiden säkra ett gott samliv för 370 miljoner människor. Vad ligger framför oss? Ett papper som borde förenkla och göra det lättare att förstå de yrkesmässiga utvecklingsmöjligheterna. Tyvärr har kommissionen inte bara vältrat över sitt arbete på Europaparlamentet, utan den försvårar också vårt arbete genom att inte ge oss tillräcklig information.
Ännu mer förenkling och klarhet kunde man önska sig. Utan all nödvändig information går det dock inte. Därför uppmanar jag kommissionen - och med mig utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt - att snarast lägga fram denna information, så att vi snabbt kan förbättra denna halvhjärtade riktlinje och för att verkligen garantera människorna inom handel, hantverk och industri friheten att själva välja arbetsplats och bostad i medlemsstaterna i Europeiska unionen. I dag tar vi beklagligtvis ett litet steg mot detta mål, men som parlament är vi skyldiga våra medborgare att ta även dessa små steg. Kommissionen borde inte hindra oss från att ta större steg i framtiden.
Kanske får jag också tillägga: Det hade varit bra, om vi hade kunnat genomföra dessa förenklingar i artikel 4, vilket inte var möjligt, eftersom det helt enkelt inte fanns några erfarenhetsbetänkanden att tillgå från de tidigare 35 enskilda riktlinjerna.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ur synvinkeln för Europeiska folkpartiets grupp och som ledamot för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media välkomnar jag kommissionens initiativ att äntligen konsolidera de 35 riktlinjerna från de enskilda staterna för erkännande av akademiska examensbevis i en enda europeisk reglering och på så sätt minska kostnaderna och avsevärt förbättra tillgängligheten av erkännandeförfaranden. Förslaget till riktlinje skall inordnas i kommissionens åtgärder för avreglering och vara ett uttryck för strävan att utforma befintliga gemenskapsregleringar på gräsrotsnivå, samt att precisera och förenkla dessa.
Vi välkomnar Gebhardts betänkande. Det är utomordentligt klokt och glädjande att erkännandeförfarandet förbättras och förenklas i några punkter, men att det dock innehållsmässigt kommer att innehålla det som under de senaste trettio åren i praktiken har visat sig hålla måttet, nämligen sedan liberaliserings- och övergångsriktlinjerna från 1964. Denna reglering sammanfogar det bestående och beprövade och skapar på så sätt större öppenhet. Dessutom tar den hänsyn till och bekräftar EG-domstolens rättsskipning på detta område. Betänkandet syftar till rättssäkerhet och öppenhet.
Speciellt ur tysk synvinkel glädjer jag mig naturligtvis över att betänkandet inte visar någon tendens till ett schablonmässigt erkännande, utan att enbart förfarande och frist regleras för jämförelse av andra enskilda fall. Begreppet " erkänd" i titeln är därför egentligen något vilseledande.
Som ni vet har vi i Tyskland ett dubbelt utbildningssystem, det vill säga parallella utbildningar i företag och yrkesskola. Detta har under många år visat sig vara ett beprövat medel och värdet av den dubbla utbildningen får under inga omständigheter hotas genom en schablonmässig europeisk reglering. Detta skulle vara fallet, om en schablonmässig utvärdering för en klassificering bara tar hänsyn till det antal timmar som tillbringas i skolan, men inte den praktiska yrkeserfarenheten. Även jag är av den åsikten att - precis som det förs på tal i betänkandet - Euresnätet bör byggas ut. Det här är en bra idé, som i dag tyvärr ännu omsätts lite för sparsamt. Bara cirka 500 anställningar erbjuds per år över Eures och några verkliga förmedlingar kommer knappast till stånd.
Framför allt med tanke på den blixtsnabba utvecklingen inom de nya teknologierna tycker jag att det är viktigt och med tanke på alla delaktiga på arbetsmarknaden är det till hjälp att upprätta en heltäckande europeisk databank, i vilken de platser räknas upp som finns till förfogande och i vilken även de intresserade arbetstagarna kan registrera sig. Enligt min uppfattning ligger huvuduppgiften inte längre i att reglera erkännanden av kvalifikationer. Under tiden finns alla reglementerade yrken registrerade och i de flesta yrken är tillgången till arbetsmarknaden i vilket fall som helst fri.
Nej, det viktigaste i dag är att öka tillgängligheten i utbildningssystemen och examina i de olika europeiska länderna. För att uppnå detta, måste vi se till att alla som är intresserade av detta kan ha tillgång till så mycket information som möjligt över en central databank, t ex över Euresnätet och de nationella arbetsförmedlingarna. Till denna tillgänglighet hör naturligtvis även flerspråkiga betyg. Bara på så sätt kan dessa förstås av en utländsk arbetsgivare och bara på så sätt kan jämförelser göras med andra enskilda fall. Ändå vill jag i detta sammanhang överväga att detta dokument, detta betyg, först och främst kommer att efterfrågas i det egna landet och att betygets utformning skall ta hänsyn till detta.
Kommissionens förslag till riktlinje visar tydligt att det finns en vilja att främja rörligheten inom Europeiska unionen och att bryta ned hinder. Denna strävan är en viktig beståndsdel i framskridandet av den europeiska integrationen, eftersom möjliggörandet och praktiserandet av en gränsöverskridande rörlighet inom den allmänna yrkesutbildningen och även inom yrkesutövandet är av grundläggande betydelse för uppkomsten av ett europeiskt medvetande och ett Europa för medborgarna och inte minst även för välståndet i det europeiska näringslivet.

van Bladel
Jag är inte ledamot i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, men som europaparlamentariker sysslar jag en del med medborgarnas rättigheter. Därför är jag särskilt glad åt Gebhardts rapport, glad för att jag nu äntligen kan berätta något positivt för unga besökare här i Strasbourg och i Bryssel och särskilt glad eftersom vi nu år 1997, året som Maastrichtfördraget skall revideras, får ett instrument i händerna mot den ökande euroskepsisen hos medborgarna. Det är naturligtvis en teoretiskteknisk fråga som lyckligtvis förenklar och förtydligar gemenskapsrätten och praktiskt talat breddar yrkesutövningen samt stimulerar yrkesrörlighet. Och det är viktigt, för vi pratar nästan varje dag om sysselsättning i det här parlamentet och den kan här igenom också öka. Gebhardt sa redan att chanserna på Nordpolen och i Sydtyskland är mer lika nu. Jag tänker bland annat på att läkare i Nederländerna nu kan få mycket större chanser i ett grannland som Tyskland till exempel. Det är fantastiskt. Hon tycker att det är ett litet steg. Jag skulle vilja uttrycka det så: hellre dessa små steg än inga steg. Det är mycket bra murbruk för det europeiska hus som vi håller på att bygga och min grupp är också mycket positiv till förslaget. Gebhardt jag tror att vi kommer att rösta ja i morgon och jag vill passa på att gratulera dig till detta.

Ryynänen
Herr ordförande, ett förbättrat system för erkännande av examensbevis utgör en integrerad del av medborgarnas grundläggande rättigheter när det gäller att förverkliga fri rörlighet och yrkesutövning samt lika behandling. Med detta direktiv vill man förenkla gemenskapsrätten och göra den mer öppen ur medborgarnas synpunkt. Tyvärr går man ännu inte tillräckligt långt på den inslagna vägen. Behov av ytterligare utveckling kvarstår till kommande år.
Mot slutet av 1980-talet genomfördes en viktig principiell förändring, när man övergav tanken på så kallade euroyrken eller strävan efter att likrikta yrkena och i stället övergick till att erkänna examensbevis och andra kompetensbeskrivande dokument. Detta system måste vi nu få att fungera öppet och på ett sätt som inte diskriminerar någon. Störtfloden av klagomål visar, att det på medlemsstatlig nivå fortfarande finns mycket att göra för att undanröja hindren.
Ur medborgarnas synpunkt är det viktigt, att den sk. förfaringsgarantin fungerar i praktiken i varje läge. Medlemsstaten måste jämföra den sökandes kompetens med den kompetens som krävs i mottagarlandet, och om kompetensen konstateras vara likvärdig, måste ansökan om erkännande godkännas. Sökanden måste också alltid ges möjlighet att visa att vederbörande på annat sätt skaffat sig en kompetens, som inte framgår av examensbeviset. Detta är enligt min mening en mycket viktig komplettering till flexibiliteten.
Liksom föredraganden finns det skäl att förvåna sig över, att det i en sådan här fråga, som i så hög grad berör medborgarnas rättigheter, inte finns aktuell statistik att tillgå. Det är hög tid att ålägga medlemsstaterna att till kommissionen överlämna uppgifter framför allt om de problem, som medborgarna fortfarande möter, när de önskar utöva sitt yrke i ett annat medlemsland. Det är bara från en sådan grund, som det är möjligt att avgöra behovet av förändringar och sedan genomföra behövliga reformer.

Zimmermann
Herr ordförande, kära kollegor! Kommissionens proposition att erkänna examensbevis för de yrkesverksamheter som faller under liberaliserings- och övergångsriktlinjen är välkommen. Ärligt talat frågar jag mig bara hur alla medborgare som beträffas av detta kan förstå denna långa titel. Vi talar ofta ett språk som många medborgare över huvud taget inte kan förstå rakt av och ofta vet inte heller medborgarna att de verkligen har fördelar av sådana propositioner.
Ändå stödjer jag detta projekt och framför allt också de utläggningar som mina kollegor kommit med före mig. Två män är kvar, men de har ännu inte talat om det hela. Man får det intrycket att detta bara är ett tema som angår kvinnor, men så är inte fallet.
Jag tror att just i ett medborgarnas Europa, där friheten att själv välja arbetsplats och bostad spelar en mycket stor roll, är det absolut nödvändigt - åtminstone på papperet och i våra tankar - att vi tar bort de hinder som bromsar denna frihet. Olika kvalifikationsförutsättningar för utbildningssystemen och det ofta svåra ömsesidiga erkännandet av examensbevis och yrkeserfarenhet hindrar nämligen förvärvsarbetande att utöva sitt yrke i ett annat europeiskt land och att bosätta sig där. Därför skall den föreliggande riktlinjen över ett erkännande av examensbevis bidra till att underlätta och påskynda processen.
Ur samtal med berörda personer - och jag har mycket att göra med detta i min region - vet jag att många som nu är arbetslösa vore beredda att arbeta i en annan region, men de vet inte hur de skall gå till väga i praktiken. Många hinder måste övervinnas, om de verkligen skall kunna arbeta i en annan region.
Jag tycker att det är viktigt att vi tar itu med detta, så att människor som är kvalificerade kan ta ett arbete i ett annat land. Jag gjorde detta själv för 25 år sedan och av egen erfarenhet kan jag säga vilka problem man stöter på i detta sammanhang. Jag hoppas att vi kan undanröja dessa problem och att det i framtiden finns ett Europa för medborgaren, i vilken den europeiska tanken verkligen är fast förankrad hos alla människor.

Monti
Herr ordförande! Detta betänkande kan verka tekniskt, men det är av mycket stor politisk betydelse, eftersom det rör medborgarna. Jag vill, å kommissionens vägnar, gratulera föredraganden Gebhardt för det klara och precisa betänkande som hon har presenterat för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Det har utan tvekan varit en svår uppgift, med tanke på att det förslagna direktivet är mycket komplicerat eftersom det gäller en kodifiering av 35 olika direktiv och inrättandet av en mekanism för erkännande av examina för ett flertal olika yrken. Lyckligtvis har utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt godkänt betänkandet, vilket gör att vi slipper långa diskussioner om förslagets tekniska aspekter. På så sätt har utskottet stött kommissionens åtgärd som syftar till en förenkling av gemenskapsrätten och har bekräftat den bedömning av förslaget till direktiv som gavs av utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som ansåg att direktivet var ett bidrag i kampen mot arbetslösheten.
I princip - och det är jag glad att kunna säga - kan kommissionen godkänna samtliga de förslag till ändringar som utskottet för rättsliga frågor har presenterat. Samtidigt som jag säger att kommissionen är glad att kunna godkänna samtliga ändringsförslag, så måste jag också med fasthet säga att jag tillbakavisar ett påstående från föredraganden Gebhardt, när hon talar om " utan entusiasm" . Jag skulle vilja att parlamentet - även om det kanske inte är särskilt välbesökt just nu - verkligen kunde inse vad vi åstadkommer med hjälp av ert stöd för att bygga ett bättre medborgarnas Europa.
Kommissionens linje är att prioritera medborgarna. Medborgaren är något mer än bara den konsument som min kollega Bonino nyligen talade så väl om, det är något mer än bara en sparare, en anställd: medborgaren är den grundidé som vi alla arbetar för.
Denna kommissions linje är att arbeta för ett medborgarnas Europa, även när det gäller den aspekt som kan verka mest ekonomisk av alla: den inre marknaden. Och det förslag, som Gebhardts utmärkta betänkande, som vi i kväll har framför oss, avser, uttrycker precis kommissionens linje: prioritet åt medborgaren, förenkling, öppenhet, information. Här är det verkligen inte fråga om att " inte visa entusiasm" ! Vi är mycket entusiastiska, även tack vare stödet från parlamentet när det gäller att skapa denna inre marknad för medborgarna, detta medborgarnas Europa.
Låt mig påminna om de initiativ som nyligen har tagits för att ge konkretion åt detta som annars skulle kunna bli klichén om medborgarnas Europa: Simone Weil-gruppen som studerar de faktiska problemen i samband med den fria rörligheten; det åtgärdspaket som jag presenterat för att avskaffa gränskontrollerna med bibehållen säkerhet; det allt större antalet rättsliga åtgärder vi vidtar på grund av medlemsstaternas brott mot gemenskapslagstiftningen, framför allt när det gäller brott mot direktiven om medborgarnas fria rörlighet och erkännandet av examina.
Men dessutom, vilket så vältaligt har påpekats av Zimmermann, så räcker det inte att bygga ett medborgarnas Europa: vi måste informera medborgarna, vi måste se till att medborgarna blir medvetna om de möjligheter som vi håller på att skapa för dem. Mot denna bakgrund, återigen med stöd från parlamentet, men med kommissionens entusiasm först och sedan parlamentets, har vi dragit igång kampanjen Citizens First - Burger Europas , som syftar till att även när det gäller arbete utomlands ge precis och " vältimad" information, som äntligen kommer att göra det möjligt för medborgarna att förstå vad Europa konkret gör för dem och som tillåter oss, tack vare en omfattande feed-back via telefon, via Internet etc, att förstå vilka konkreta hinder medborgarna möter när de skall utöva sina rättigheter som europeiska medborgare.
Jag är säker på att Gebhardt nu håller med mig om att vi vidtar dessa åtgärder med stor entusiasm, inte i avsaknad av entusiasm, och vi vet att Europaparlamentet stöder dessa svåra, men mycket viktiga åtgärder från kommissionens sida.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Tjänsteföreskrifter för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (lika behandling av kvinnor och män)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0046/97) av Lindholm för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om ändrat förslag till rådets förordning (Euratom, EKSG, EEG) (KOM (96) 0077 - C4-0565/96-00/0904 (CNS)) om ändring av tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkor för övriga anställda i dessa gemenskaper i fråga om lika behandling.

Lindholm
Herr ordförande, kära kolleger! Betänkandet som har en märklig och spännande förhistoria handlar om att ändra tjänsteföreskrifterna för anställda i fråga om lika behandling och icke-diskriminering. I utskottet röstades betänkandet ned med minsta möjliga marginal. Det blev jämnt: 8-8, trots att de flesta ändringsförslagen antogs. Vi återkommer nu med ändringsförslagen i nästintill oförändrad form. Bakom ändringsförslagen står fyra politiska grupper, bakom vissa fem. Vi vet, hoppas och tror att det även i övriga politiska grupper finns ett stort stöd för att verka för jämställdhet mellan män och kvinnor och mot diskriminering.
Vad är det då för revolutionerande förslag, med moderna mått mätt, som vi har lagt fram? Ja, inga alls egentligen. Vi kräver till exempel att institutionerna främjar lika möjligheter för män och kvinnor. Vi kräver att institutionerna eftersträvar en balanserad representation av män och kvinnor vid rekrytering, utbildning och befordran. Vi vill ta bort den diskriminerande och antika åldersgränsen på 35 år. Vi vill att officiellt registrerat partnerskap skall likställas med äktenskap vad gäller sociala trygghetsförmåner, och vi vill inrätta jämställdhetskommittéer.
Kära kolleger! Om tre år skriver vi år 2000. Vi träder in i ett nytt årtusende, en ny tid och kanske en ny värld. De tjänsteföreskrifter vi nu vill ändra, modernisera och uppdatera är från 1950-talet. Nog är det väl verkligen på tiden att våra, det vill säga EU: s anställdas villkor också anpassas till nutiden.
Vilka argument har motståndarna till betänkandet kommit med? Vad är det för hållbara, fantastiska argument som gör att man tycker att det är okej att EU år 1997 skall fortsätta med en de facto diskriminerande personalpolitik, samtidigt som man i tid och otid ondgör sig över alla typer av diskriminering utanför unionen? Här följer några exempel: Åldersgränsen på högst 35 år gagnar kvinnor och är positiv, sägs det. Vi vet att det är tvärtom, vilket också mängder av kvinnoorganisationer inom unionen kan bekräfta. Man talar alltså ibland mot bättre vetande. Åldersgränsen är dessutom enligt lag förbjuden i två av medlemsstaterna: Irland och Finland. Hur skall EU-institutionerna göra vid annonsering i dessa länder? Skall man bryta mot nationell lagstiftning, eller skall man ha olika regler för olika medlemsländer?
Ett annat argument för att behålla åldersgränsen är att det skulle bli problem med unga chefer och äldre underlydande. Kära kolleger! Ta en titt på verkligheten utanför institutionerna. Europa och världen är full av företag och organisationer, inte minst inom data- och IT-branschen, där detta förhållande är vanligt och inte skapar några problem. Varför skulle det göra det i EU: s institutioner?
Ytterligare ett argument för att behålla åldersgränsen sägs vara budgetmässiga skäl. Pensionskostnaderna skulle öka, sägs det. Jag undervisar visserligen i matematik och trodde att jag kunde detta någorlunda. I detta resonemang hänger jag emellertid inte med; det är för mig rent matematiskt obegripligt. Men även om det skulle vara riktigt, är det för mig obegripligt att någon kan förorda fortsatt diskriminering av ekonomiska skäl. Skulle EU godta det argumentet från något annat håll? Det gjordes inte i fråga om apartheid i Sydafrika till exempel. Kort sagt: För mig och för de flesta medborgare finns inget hållbart argument för att behålla denna diskriminering.
Argumenten för att inte ge registrerat partnerskap samma status som äktenskap har varit att EU måste värna familjen. På vad sätt skulle ett erkännande av partnerskap undergräva familjens status? Det inkräktar ju inte på något vis. I sann kristen anda borde man se positivt på alla förslag som verkar för att alla människor skall ha lika värde, oavsett kön eller sexuell läggning. Jag kommer osökt att tänka på historien i bibeln om arbetarna i vingården; vi skulle nog kunna lära oss en hel del av det. Ett annat argument mot registrerat partnerskap har också varit ekonomin: det sägs bli för dyrt. Än en gång används alltså pengar som ett argument för att bibehålla en de facto diskriminering inom EU: s institutioner. Jag tycker att det är oacceptabelt och ovärdigt en institution som säger sig arbeta mot alla former av diskriminering.
EU har i ett stort antal betänkanden, till exempel av Vayssade och Roth, och i många resolutioner uttalat sig mot alla former av diskriminering. Det har gällt medlemsländer, men framför allt länder utanför EU. EU och Europaparlamentet har nu chansen att visa att man menar allvar och att allt inte bara är tomma ord. Här och nu kan parlamentet omsätta alla vackra ord i konkret handling. Utskottet klarade inte av det, utan röstade ned förslagen. Vi ger nu parlamentet i sin helhet chansen att visa att EU som arbetsgivare är beredd att gå i spetsen mot diskriminering och för jämställdhet.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, ärade kolleger, först och främst vill jag gratulera Lindholm till hennes betänkande, för vilket jag blivit utsedd föredragande av yttrande på utskottet för kvinnors rättigheters vägnar. Med de framförda ändringsförslagen till det slutliga betänkandet jämte dess antagande, utgör tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna en utmärkt modell i fråga om lika behandling. En framåtsträvande förebild i lagen inom detta område är av vital betydelse, bland annat av två anledningar som jag vill ta upp:
För det första, genom att det klart och öppet från en förvaltning tydliggör principen om lika behandling, när den rättsliga tillämpning i praktiken brukar bli så svår och problematisk.
För det andra, genom dess syfte att anpassa sig, tvärt emot vad som brukar vara fallet, till rättsregistren som visar den sociala verklighet vi befinner oss i, så att existensen samt ökningen av samboende par i vårt samhälle, av såväl heterosexuella som homosexuella, uppmärksammas och att de kan få samma rättigheter som övriga.
Att vidtaga dessa korrigerande åtgärder bör ha högsta prioritet, eftersom det beror på dem om det skall bli möjligt att vända den tendens av kvinnodiskriminering som gör att det, trots likartad utbildning och förmåga, är män som erhåller de högre befattningarna. Vid sidan om föresatsen att rätta till denna utveckling är åtgärder och ändringsförslag också positiva genom att det är fråga om övergångsåtgärder som inte påverkar den formella jämlikhet, eftersom åtgärderna begränsas till att rätta till olikheterna vad gäller rekrytering, utbildning och befordran, och prioriteten fastställs temporärt.
Slutligen vill jag säga att principen om kvinnors lika behandling, som vi arbetat och fortsätter att arbeta så mycket för, samt principen om homosexuellas lika behandling, vilken tas upp i en resolution utfärdad av parlamentet i februari 1994, är principer som ofta kränks. Striden för principens tillämpning, förutom att förverkligas dag för dag, också bör skönjas i lagar och förordningar, som denna som jag förmodar att vi kommer att anta.

Zimmermann
Herr ordförande, i kväll talar vi om tjänstemannastatusen och anställningen av tjänstemän i Europeiska gemenskapens institutioner. Jag tycker att just Europeiska gemenskapen måste ge ett exempel på att den omsätter det som vi alltid diskuterar här över lika behandling av män och kvinnor inom alla områden i vårt samhälle. Det spelar ingen roll om det sker inom sysselsättningsområdet eller inom ett annat område, det viktiga är att just vi föregår med gott exempel och är de personer som visar vad vi vill i Europeiska unionen.
För min parlamentsgrupp vill jag här kommentera några punkter lite närmare. Lindholm uttryckte sig mycket klart alldeles nyss: Människor som lever i en gemenskap får inte fortsätta att diskrimineras i och med att de behandlas olika. Det skall inte vara på det sättet att jag bara erfar jämställdhet, när jag har uppnått en viss status genom att gifta mig. Jag själv gifte mig för knappt 20 år sedan, eftersom jag visste att jag därigenom skulle komma att beskattas på ett annat sätt och få fördelar av detta. Det skall inte vara på det sättet att vi bara för denna skull skaffar oss detta äktenskapsintyg och jag tycker att det bör även vara möjligt för oss att få lika rättigheter utan att vi så att säga behöver inhämta detta intyg från staten. Det finns många människor som har levt ihop i åratal och som egentligen bara är missgynnade för att de inte har vigts borgerligt.
Här rör det sig inte bara om lönen, utan också om socialförsäkringen, om man skulle bli sjuk och många andra områden. Låt oss sätta punkt för detta en gång för alla i vårt upplysta samhälle.
Jag vill också tala om åldergränsen. Jag vill göra ett tillägg till Lindholms utläggningar. Det handlar inte bara om att kvinnor har en annan biografi på grund av barnafödande, då de först senare kommer tillbaka i förvärvslivet. Förra året hade vi det så kallade året för livslångt lärande, där vi diskuterade att man genom en andra utbildning skulle få en ny chans, eller kunna välja ett annat yrke. Är det inte så att åldern sätter stopp för detta? Många tar studenten först när de är trettio, börjar sedan en utbildning eller går på universitet och dessa får på så sätt ingen chans över huvud taget om det finns en åldersgräns. Åldersgränsen måste bort.

Casini C.
Herr ordförande! Låt mig redovisa fem olika synpunkter. För det första stöder den grupp som jag representerar helt och fullt betänkandet vad gäller jämlikheten mellan män och kvinnor. Vi anser till och med att denna jämlikhet är en historisk erövring, nästan en slutpunkt efter befrielsen, åtminstone i teorin, av slavar, färgade, barn, utlänningar och människor av annan ras. Nu får vi också en helt ny och fördjupad jämlikhet i relationen mellan män och kvinnor.
För det andra vill jag emellertid framföra invändningar mot ändringsförslagen nr 3, 8, 10 och 11, som vi kommer att rösta emot, eftersom de, jag tror omedvetet, introducerar ett element av diskriminering genom att jämföra familjen, som grundas på ett heterosexuellt äktenskap, med samboförhållanden och homosexuella par. Det finns enligt min mening en uppenbar och självklar skillnad mellan att å ena sidan ta på sig ett offentligt och bindande ansvar gentemot staten och samhället för att bilda det som våra internationella avtal och konstitutioner kallar " den fundamentala byggstenen i samhället och staten" och som i egenskap av sådan, och jag citerar ur minnet artikel 15 i den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna, skall erkännas och skyddas av staten och å andra sidan inte ta på sig detta offentliga ansvar som ger vissa rättigheter och som, när det gäller homosexuella par, inte kan kopplas samman med släktets fortbestånd, som är det som gör att just familjen är den fundamentala byggstenen, eftersom det är i samhällets och statens intresse att det föds barn som växer upp i familjer. Inte bara detta, men den som gifter sig underkastar sig dessutom ett antal offentliga regler, dikterade just av medborgarrätten eftersom det ligger i det allmännas intresse, regler som inte existerar utanför äktenskapet. Tänk bara på hemskillnads- och skilsmässomålen och reglerna för giftermål och skilsmässa.
Låt mig för det tredje klart säga att även när det gäller personer med en annan sexuell läggning, framför allt homosexuella, oavsett typ, så måste vi befästa jämlikhetsprincipen. Detta vill jag stryka under, även inspirerad av den demokratiska kristna läran. Alla människor har lika värde, och detta måste klart sägas ifrån. Men detta innebär inte att jämlikheten i fråga om mänskligt värde kan få leda till att man likställer institutioner som, i sig, är olika.
Och här kommer min fjärde punkt in. Varför kallas just familjen i våra internationella avtal, inklusive den europeiska konventionen till skydd av grundläggande fri- och rättigheter, för " fundamental byggsten" ? Är det ett privat eller ett offentligt värde som skall skyddas? Det finns ett offentligt värde i detta och det har jag redan nämnt, och det är möjligheten att det föds barn, men i övrigt gäller jämlikhetsprincipen: var och en får göra som han eller hon vill och staten skall enbart garantera friheten, utan att vare sig uppmuntra eller skydda. Man kan hävda att även vänskapen, detta att vara tillsammans, har ett värde som måste skyddas. Jag kan tänka mig ett sådant resonemang, men då måste man gå till botten med resonemanget och det får inte bara gälla vänskapsrelationer som är sexuellt grundade. Varför skulle i så fall inte även vänskap som har sin grund i en kulturell, psykologisk, vetenskaplig gemenskap eller i avlägsna släktband behöva skyddas?
Slutligen, min sista punkt. Jag förnekar inte att det kan finnas speciella situationer; jag kan förstå dem som säger: men om det finns barn? Men när man har levt ett helt liv samman och hjälpt varandra? Jag kan förstå detta! Men jag tror att man måste göra ett antal distinktioner. Kanske inte i samtliga fall, men i vissa speciella fall. Det är en sak att uppmuntra och en annan att göra en bedömning av en viss situation.
Jag tror med andra ord att det krävs en diskussion, men den får inte ske i det fördolda, den måste upp i dagsljuset och grundligt belysa problemen i samband med samboförhållanden och vänskapsrelationer. Man får inte försöka smyga in en fråga som är av yttersta betydelse och vikt, men som inte hör hemma inom ramen för en förordning som den som här är aktuell.

Thors
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Jag måste säga att när utskottet behandlade förslaget till detta betänkande från den envisa och goda föredraganden, var det ett sorglustigt skådespel som förfärade en relativt ny ledamot från de nordliga länderna.
Jag är dock glad åt att vi över många gruppgränser har kunnat enas om att försöka korrigera det som föredraganden beskrev, den " krasch" som betänkandet fick, och att vi nu har lagt fram ändringsförslag som jag tror har goda möjligheter att bli antagna. Jag vill inte vittna från norr, men jag vill ändå säga att man iakttar vad vi kommer att göra och hur vi kommer att rösta här i morgon, eftersom en del av unionens trovärdighet som en kvinnornas och jämlikhetens försvarare, avgörs genom den omröstning som vi genomför i morgon. Därför hoppas jag att gruppernas gemensamma förslag skall antas.
Jag är också glad över att vi genom de förslag som vi har lagt fram kan utföra ett målmedvetet jämställdhetsarbete, att det blir ett legalt stöd för de intentioner som både den nuvarande kommissionen och den närvarande kommissionsledamoten har framfört, det vill säga att man eftersträvar en jämnare representation av båda könen i unionens institutioner. Man måste ständigt ha detta i åtanke, annars verkar dolda mekanismer i en annan riktning, och det behövs en plan för att det skall lyckas.
Åldersdiskrimineringen berördes också. Jag stöder de förslag som vi här har lagt fram. När det gäller likställande av kärlek i olika former kan jag inte se att det skulle utgöra ett hot mot äktenskapet eller mot familjeformen i någon av medlemsländerna. Det är snarare en möjlighet. De förslag som har lagts fram om att erkänna registrerade partnerskap av olika slag, som inte är traditionella äktenskap, gör inget intrång i något lands lag.

Sierra González
Herr ordförande, av de ändringsförslag som antogs av kammaren i november 1993, samt förslag som är avsedda att ingå i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna, har kommissionen endast tagit till sig det som avser det uttryckliga förbudet mot all slags direkt eller indirekt könsdiskriminering.
Utan tvivel utgör det faktum att kommissionen antagit detta ändringsförslag ett steg framåt, vilket vi uppskattar. Men det finns andra ändringsförslag, vilka kommissionen inte varit känslig inför. Dessa avser åtgärder för praktisk tillämpning av förbudet mot direkt eller indirekt diskriminering, som skapandet av en kommitté med uppgift att främja och övervaka tillämpningen av jämställdhetsprincipen samt att föreslå därtill hörande positiva åtgärdsprogram, liksom förslaget om ett befordringssystem för tjänstemän grundat på en preferensklausul.
Denna brist på känslighet döljer ett grundläggande problem: institutionernas begränsade självständighet vid fördjupandet och spridningen av principen om lika behandling. Detta beror på att vägen mellan en formell rättslig princip och praktisk handling är förenad med ett visst antal frågeställningar som påverkar olika grupper i samhället, frågor som sträcker sig från regeringsåtgärder gällande samhällstjänst och social trygghet till omstruktureringen av enskilda individers hem- och familjefunktioner. Ingen av dessa frågeställningar kan innefattas i ett enda mål med tanke på att de överskrider de politiska och administrativa sfärerna och penetrerar det civila samhället med dess vanor och traditioner.
Men vad gäller rättigheter, särskilt enskildas rättigheter, har man avsett, och ibland lyckats, att göra en förebild av den europeiska lagstiftningen, inte bara rättsligt, utan även moraliskt. Detta är ett bra tillfälle för lagstiftarna att åta sig det ansvaret. Det är inte bara frågan om att utfärda en förordning för gemenskapens tjänstemän. Det är fråga om att utforma en funktionell modell för ekonomiska och sociala rättigheter, för befordringssystem, som i sig själv ger uttryck för en lika behandling och utgör slutet på all slags rättslig könsdiskriminering.
Det är därför nödvändigt att anta ändringsförslagen, om man vill att Europeiska unionen ska bli en modell för främjandet av likabehandling. Det finns säkert de som skulle hävda att ambitionerna med denna förordning varit mer begränsade, att dess syfte mer än nog skulle fyllas om man reglerade jämlikhetsprincipen i tjänstemännens föreskrifter i allmänhet utan att gå in på detaljer. Men avskaffandet av könsdiskriminering kräver att man går in på detaljer. I de lagar som tillförsäkrar alla likabehandling kan inte kvinnornas underrepresentation, avsaknaden av kvinnor i de högre leden inom vissa områden, deras koncentration inom samma led i vissa aktiviteter och dem som är europeiska tjänstemän inom vissa kategorier, lämnas utan hänseende.
Att inte ge sig i kast med dessa frågor, i motsats till avsikten med dessa ändringsförslag, och som jag på min grupps vägnar ger mitt stöd, skulle innebära att principen om lika behandling helt tömdes på innehåll. Å andra sidan vore det på sin plats att påminna om att likabehandling som ett redskap att fördjupa demokratin måste, vad gäller arbetsrätt, civilrätt, avtalsrätt och handelsrätt, nå ut till alla gemenskapsmedborgarna oavsett kön och former för samlevnad. Motsatsen skulle innebära att man bestraffade beteenden och begränsade individernas valfrihet. Det är av denna anledning nödvändigt att erkänna samboende pars rätt att åtnjuta sociala förmåner, såväl för heterosexuella som för homosexuella.
Slutligen vill jag säga att dessa åtaganden innebär inte bara ett steg framåt mot ett mer demokratiskt samhälle utan också mot ett friare. Jag tror det är kommissionens plikt att eftersträva detta ändamål.

Ullmann
Herr ordförande, käre kommissionsledamot, mina damer och herrar! I det föreliggande fallet handlar det inte bara om lika rättigheter för alla i Europeiska unionens ämbetsmannastatut, utan som min kollega Casini nyss utvecklade, även om uteslutandet av varje slags diskriminering på grund av kön, religion eller filosofi, det vill säga precis så som det står i ändringsförslag 3, 8 och 11.
Europaparlamentet har här två skyldigheter. Det får inte underskrida den standard som andra transnationella institutioner har antagit, t ex Förenta Nationerna, Världsbanken eller Europeiska monetära institutet, och inte heller får det glömma det beslut över lika rättigheter för alla i gemenskapen som parlamentet tog i februari 1994. Det finns varken rättsliga eller teologiska argument mot ett sådant beslut. Inga teologiska, eftersom varken den gammal- eller nytestamentliga traditionen fastställer detta till förmån för en viss familjestruktur. Inga rättsliga, eftersom iakttagandet av personliga friheter inte får inskränkas till en viss religion, sexuell läggning eller filosofisk orientering, framför allt inte i regleringar för offentliga tjänster.
Det skulle motsäga Europeiska unionens fria grundprinciper, om det fanns kvar några restriktioner i tjänstemannastatutet.

Hory
Herr ordförande, gruppen Europeiska radikala alliansen skriver helt under målen som presenteras för oss i förslaget till förordning .
Om de europeiska institutionerna vill fortsätta ha en drivande roll i kampen mot könsdiskriminering bör de börja med att föregå med gott exempel i behandlingen av sina tjänstemän och representanter.
Det är därför som min grupp även stödde den allmänna andemeningen i Lindholms betänkande, vi skrev för övrigt tillsammans under de flesta ändringsförslag som gjordes i den här andemeningen för att förbättra kommissionens förslag.
Den här gången uttalar jag mig personligen, och väl medveten om att jag går emot rådande uppfattningar måste jag likväl säga att det inte verkar möjligt att stödja ändringsförslagen 5, 12, 13 och 14, vilka skapar ett verkligt problem ur politisk-filosofisk synvinkel, eftersom de upprättar en rättslig ojämlikhet i rekryteringen och befordran av gemenskapernas tjänstemän.
I detta fall handlar det inte bara om jämlikhet mellan könen, utan även om en annorlunda vision av samhället. De stora tankeströmningarna har sedan länge tagit itu med de här problemen. De ideologier som jag kortfattat kommer att kalla " kollektivistiska" , strävade mot en " situationsjämlikhet" , med de konsekvenser vi känner till för frihet och individuellt ansvarstagande. När det gäller liberala ideologier fortsätter de att vila på det jag kommer att kalla " välgörenhetsprincipen" , man litar till det individuella initiativet för att komma till rätta med ojämlika förhållanden.
Jag för min del är radikal och jag stöder mig på rättviseprincipen enligt vilken man måste fördöma diskriminering grundad på objektiva kriterier (ras, kön, språk eller ursprung) samt garantera lika rättigheter och möjligheter. Det är därför, i fråga om problemet män - kvinnor, som jag föredrar den kvalitativa jämställdheten framför den kvantitativa jämlikheten. Det är därför, mer generellt, som jag inte tror på att man kommer till rätta med en faktisk ojämlikhet genom att skapa en rättslig ojämlikhet, utan att det för oss mot det " ideala" samhälle där alla skulle ha en plats som tilldelades dem med hjälp av matematiska beräkningar. Vad mig beträffar så vill jag inte se ett sådant samhälle.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger, rådets förslag till förordning som har presenterats för oss får vår grupps gillande, men det för mig till att göra två anmärkningar: den ena om förfarandet och den andra om grunden.
När det gäller förfarandet avslogs Lindholms första betänkande efter diskussionen om ändringsförslagen i utskottet för rättsliga frågor den 27 januari. Vad var det som hände? Icke- konsensuella ändringsförslag har nätt och jämnt antagits, ofta med en rösts majoritet, vilket det här betänkandet påminner om. Vid den slutliga omröstningen förvandlades en positiv röst till en nedlagd röst, en utskottsledamot ansåg inte att betänkandet gick tillräckligt långt. Detta ledde till lika röstetal, och alltså till att betänkandet avslogs. Förslaget till lagstiftningsresolution, som lite snabbt togs upp till omröstning, undergick av bara farten samma öde.
Jag skulle vilja säga att jag är glad över att konstatera att utskottet för rättsliga frågor gjorde ett förslag till sitt, den 6 februari, som jag hade gjort i enlighet med arbetsordningens bokstavliga mening och med förfarandets logik, och som syftade till att uppmana utskottet till att uttala sig om kommissionens ursprungliga förslag. Den text som sålunda antogs möjliggör vår diskussion här i kväll. Det hindrar inte debatten och det möjliggör också överlämnande av ändringsförslag under plenarsammanträdet.
Efter att ha sagt detta skulle jag vilja göra en grundläggande anmärkning. Den olika behandlingen av kvinnor och män har lett till att man vidtagit åtgärder som skapar allvarliga rättsliga problem, och som ifrågasätter själva fundamentet för våra republikanska statsskick. För att sammanfatta: man har gått från ett system med kvoter för de erbjudna platserna till ett system med reserverade platser med hjälp av den omtalade positiva diskrimineringen. Jag ansluter mig till det som min kollega Hory just sade. Han hade kunnat citera den berömda frasen av en kommunistisk minister i det offentliga ämbetet: " I ett ojämlikt samhälle måste man vara ojämlik för att återupprätta jämlikheten" .
Detta skapar i själva verket två problem. Det första är av juridisk karaktär. Författningsrådet i Frankrike, den konstitutionella domstolen i Italien, författningsdomstolen i Tyskland samt EG-domstolen i Kalanke-domen har fördömt åtgärder som systematiskt gynnar, under lika förhållanden, rekryteringen av kvinnor i den omtalade jämlikhetsprincipens namn. Men detta skapar också ett filosofiskt problem som hänger samman med denna positiva diskriminerings karaktär och med det faktum att den ifrågasätter själva grunden för våra demokratier, eftersom det är själva medborgarskapsbegreppet som ifrågasätts. Vad skall man göra? Man måste naturligtvis föreskriva jämlikhetsåtgärder. Man måste också gå fram med hjälp av incitament, såsom det ibland går till inom de politiska partierna. Man får inte ta miste på vilken debatt det handlar om. Jag är inte säker på om de föreslagna ändringsförslagen - de är arton som har undertecknats av samma personer - gör det möjligt att gå framåt.
Genom att föreslå såpass stridbara åtgärder som de ändringsförslag som har citerats, eller som ändringsförslag 3, eller ändringsförslag 10 om icke äktenskapligt samboende, eller ändringsförslag 11 om registrerat partnerskap som statusmässigt likställt äktenskapet, förfelar upphovsmännen till dessa ändringsförslag debatten. De tar risken att se kommissionens förslag förkastas.
Av de utmärkta anledningar som Casini just utvecklade, kommer vi inte att rösta för de här ändringsförslagen. När allt kommer omkring, om de godtogs och kommissionens förslag sedan avslogs, så skulle inte kvinnornas situation förbättras. Det är anledningen till att vi önskar hålla oss till kommissionens text.

Falconer
Herr ordförande, jag välkomnar föredragandens betänkande. Det når långt i dess försök att få bort ojämlikheten som existerar inte bara för kvinnor, utan också för män och andra kvinnor som har blivit offer på grund av deras sexuella läggning. Ändringsförslagen som lagts fram av min kollega, fru Zimmermann, och andra når också långt i dess försök att ta bort denna specifika form av diskriminering.
Som svar till den senaste talaren och även till herr Hory, så kan man inte bara avlägsna årtionden av ojämlikhet genom att bara säga att vi skall förlita oss på att samma män skall ge kvinnorna rättvisa. Det kommer helt enkelt inte att hända. Tack gode gud att kvinnorna har börjat förstå detta. Under de senaste 50 åren har vi sett kvinnor kämpa för att få bort dessa ojämlikheter. Först trodde jag att herr Hory, med tanke på hans generösa uttalanden till fru Lindholm, skulle ta itu på allvar med att ta bort dessa diskriminerande hinder och förespråka lika behandling av kvinnor. Men så var inte fallet; han bytte spår och slog till mot själva kärnan i detta betänkande genom att säga att han inte kunde stödja ändringsförslagen nr 5, 12 och 14. Ändringsförslag 5, 12 och 14 är de förslag som säger till kommissionen: " Ni skall se till att det praktiseras en total jämlikhet inom era led när ni rekryterar personal" .
Vad som personligen oroar mig mest med detta betänkande gäller ändringsförslag nr 18. Jag tror att man måste gå ännu längre än till domstolarna för att komma till rätta med orättvisorna. Jag håller också med om att vi måste kämpa på arbetsplatserna. Det är därför viktigt att vi faktiskt ger fackföreningsfolk och förtroendevalda dessa medel för att reda ut problemen innan de går till domstol. Det är därför jag tycker att ändringsförslag nr 18, som vi har bordlagt i socialistgruppens namn, skall stödjas av huset i sin helhet. Det skulle göra det möjligt för dessa arbetsplatsrepresentanter att erhålla information om olika tjänstemän för att jämföra den med information om andra som representerar de officiella ståndpunkterna. Jag måste betona att vi här talar om arbetslivserfarenheten.
Jag tittar på den tyska översättningen och den säger " Laufbahnen" . Jag har förstått av mina tyska kollegor att detta avser ett curriculum vitae. Den korrekta tolkningen är, såvitt jag kan förstå, är " Arbeitserfahrung" , som är liktydigt med arbetslivserfarenhet. Kan vi säkerställa, herr ordförande, att ni och andra, inklusive personalsekretariatet kontrollerar ändringsförslagen när de bordläggs för att se till att de speglar de bordläggande ledamöternas intressen? Detta specifika ändringsförslag har bordlagts på ett felaktigt sätt. Översättningen är felaktig. Jag litar på och hoppas att detta korrigeras.

Pex
Herr ordförande, jag talar för den lilla nederländska delen av det kristdemokratiska partiet, som hoppas att få lite förstärkning i morgon. I två och ett halvt år har jag sysslat med en hemställan från de europeiska tjänstemännen, som ropade och ropar om lika rättigheter, framförallt gällde det de homosexuella paren. Tyvärr har jag inte nått några framgångar. Jag fick hela tiden hämta fram dossieren från dammet hos Europeiska kommissionen. Jag tackar föredraganden och de som lämnade in ändringsförslagen att de idag ger frågan en ny chans.
Arbetstagare, i alla fall de duktiga, vet att det är viktigt för arbetet att ha det bra på hemmaplan. Det är bra för arbetet om någon hemma bryr sig om arbetstagaren. Det gäller inte för de europeiska institutionerna. Jan gifter sig med Marie, flaggan går i topp, ingen oroar sig för de finansiella konsekvenserna. Om Jan dör tjugo år senare, sörjer man utan problem för Marie livet ut. Hur annorlunda är det inte för Robert och Arthur, och för Françoise och Nicolette är det extra jobbigt för de behandlas extra illa eftersom de är kvinnor.
Denna skillnad herr ordförande, kallas diskriminering. En term som vi i det här huset känner avsky inför, utom när det handlar om homosexuella par. Arbetsgivare med ett sådant statut skulle hamna i fängelse i Nederländerna, men inte här. Här sitter arbetsgivaren bakom sitt bord och talar med oss om diskrimineringen runt om i världen, utom den som drabbar hans egen personal.
Jag vill ställa två tydliga frågor till kommissionsledamoten. Om parlamentet säger ja till resolutionen och förändringarna i morgon, vad gör Europeiska kommissionen då med statuten? Hur länge måste det dröja förrän det verkligen blir ett slut på den här diskrimineringen? Varför finns det ingen respekt för lagarna och grundlagarna i de medlemsstater som ordnar det här på ett bra sätt? Varför har den Europeiska kommissionen inget mod att använda sitt inflytande på den belgiska regeringen så att människor som Arthur, som inte får något uppehållstillstånd i Belgien, inte behöver fly till Nederländerna för att därifrån kunna åka till sitt arbete i Bryssel? Europeiska kommissionen gör inget åt detta. Politiker som respekterar sig själva vill ha ett samhälle som bland annat hålls samman av omsorg om sin nästa. En arbetsgivare bör lämna sitt bidrag till detta. Två människor som tar hand om varandra, har en mycket bättre situation i samhället än var och än för sig. Alla accepterar detta utom arbetsgivaren, de europeiska institutionerna, gentemot tjänstemännen som inte vill eller kan gifta sig.

Eriksson
Herr ordförande! Jag vill passa på att upplysa alla närvarande i kammaren om att jag är stockholmare. I Stockholm består majoriteten av " familjerna" av en person. Vad beträffar logiken i att det är barn som krävs för att utgöra en familj tycker jag för min del att man skulle kunna tillåta att även homosexuella får rätt att adoptera barn - om det är det som saknas - så är det problemet löst.
Jag välkomnar Lindholms arbete med att få EU: s institutioner att ta Europaparlamentets resolutioner på allvar - resolutioner, där man uttalar sig om jämlikhet och icke-diskriminering, resolutioner som har upprepats många gånger här i kammaren och som också antagits i mycket stor enighet.
Att ha åldersgränser vid anställning och att vägra homosexuella som lever i partnerskap eller samboförhållanden deras rättigheter, sådana rättigheter som deras heterosexuella kolleger har, är inte bara att betrakta som aktiv diskriminering av medborgare, utan också att desavouera nationella lagstiftningar, bland annat den svenska.
Vi har här i parlamentet förmågan att uttala oss med mycket stor värdighet och med mycket stora ord. Vi har under den kommande omröstningen om Lindholm-betänkandet nu möjlighet att aktivt konkretisera dessa stora och stolta ord genom att rösta för de framlagda ändringsförslagen. Jag hoppas nu att inte bara en majoritet av ledamöterna kommer att rösta för dessa ändringsförslag, utan att alla ledamöter kommer att göra det - även om behandlingen i utskottet kan tyda på motsatsen. Jag hoppas det, för att vi skall få substans och trovärdighet bakom ord som kompetens, jämlikhet, lika möjligheter och rättigheter för alla, oavsett ålder, oavsett kön och oavsett sexuell läggning. Att rösta emot dessa ändringsförslag är enligt min mening att aktivt bidra till diskriminering och också att aktivt motsäga sig själv.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kollegor! Vissa mäns förmätenhet går inte att undvika att höra, märk väl vissa män, inte alla. Att hävda att det bara är möjligt att åstadkomma lika rättigheter för alla, om vi bara juridiskt jämställer allting, är verkligen en sådan förmätenhet som man knappt kan förstå. Dessa levnadsförlopp, dessa arbetsstrukturer, arbetsvärlden, alla villkor som gäller för inställning och avancemang kommer ju an på mäns livssyn och mäns livserfarenheter. Ändå säger de med fullt allvar: " Ja, kvinnor små, om ni bara beter er som vi män, då har ni samma chanser!" Tror Ni verkligen att det är vad vi vill, att vi inte vill vara den vi är? Så är det ju inte! Så kan det ju verkligen inte vara!
Familjen är något värdefullt. Det stämmer. Men den är inte allt. Man får inte blunda för att familjen faktiskt inte är det allmängiltiga eller den allmängiltiga livsformen i vårt samhälle. Det är den till allt mindre grad. Och familj innebär inte att ha en vigselattest. Familj innebär människor med barn. Vad har vigselattesten med det att göra? Det rör sig om att leva tillsammans, att vara tillsammans och detta måste vi ta hänsyn till, oavsett om de människor som lever ihop har olika kön eller lika kön. Det finns ingen anledning till varför dessa människor skulle behandlas orättvist bara för att de öppet säger att jag lever som den jag är och jag vill ha och få samma chanser och möjligheter som alla andra. Det finns ingen anledning till varför vi skulle avvika från de principer som vi redan har beslutat om i Europaparlamentet. Dessa beslutade vi om - vilket Ullmann ju redan har sagt - i februari 1994.

Liikanen
Herr ordförande, det förslag från kommissionen, som nu ligger i parlamentet för yttrande, har redan en lång historia bakom sig. Kommissionen överlämnade förslaget för parlamentets behandling första gången för fyra år sedan, i mars 1993. Förslaget har två syften. För det första att i tjänsteföreskrifterna för personalen inskriva principen om jämställdhet mellan kvinnor och män, och för det andra att möjliggöra användningen av positiva säråtgärder för att förbättra kvinnornas ställning, i de fall omständigheterna ur kvinnosynpunkt är diskriminerande.
Parlamentet presenterade sitt första betänkande i november 1993. På grundval av detta ändrade kommissionen sitt förslag och inbegrep principen om icke-diskriminering på grund av sexuell läggning. Kommissionens ändrade förslag kunde jag överlämna till rådet först i mars 1996, eftersom förändring av tjänsteföreskrifterna förutsätter omfattande konsultationer framför allt med personalrepresentanterna. Eftersom det gått mycket lång tid sedan kommissionen lämnat sitt förslag och ändrat det, begärde parlamentet av rådet att få möjlighet att på nytt få yttra sig och denna begäran godkändes i oktober 1996. Nu har utskottet gjort en stort antal ändringsförslag. De rör både jämställdheten mellan kvinnor och män samt principen om icke-diskriminering på grund av sexuell läggning. Jag skulle vilja betona, att det kommissionens förslag, som nu är uppe för behandling, bara är en liten delreform och inte någon fullständig reform av förvaltningen. Målsättningen skulle vara, att efter fyra år låta denna lilla delreform träda i kraft, så att vi skulle kunna koncentrera oss på större reformbehov.
I debatten har närmast två frågor varit uppe, om vilka här ett par kommentarer. Den ena gäller åldersgränsen och den andra ställningen för samboförhållanden och partnerskap. I förslaget föreslås avskaffandet av åldersgränser vid rekrytering till gemenskapens organ. Man har diskuterat frågan mycket länge och argumenten för och emot är bekanta. Jag skulle vilja framhäva, att tjänstereglementet möjliggör bruk av åldersgräns, men ålägger inte att en sådan skall användas. De nu gällande reglerna kräver alltså inte att åldersgränser används. Det finns också skäl att överväga, när bruket av åldersgräns är motiverat och när inte, och frågan borde övervägas separat.
Ett praktiskt problem, som jag gärna är beredd att diskutera ytterligare med utskottet, är anordnandet av uttagningsprov. Senast år 1993, när man för unga A-tjänstemän ordnade uttagningsprov i tolv medlemsländer var antalet sökande femtio tusen från tolv länder och på nio språk. Till reservlistan godkändes slutligen sex hundra, eller något över en procent. Det var ett ofantligt administrativt arbete, som band upp en stor del av förvaltningens resurser. Om man nu anordnar ett liknande prov, som vi snart måste göra, kommer säkert antalet sökande att öka betydligt i alla de femton medlemsländerna, men samtidigt har antalet nya arbetsplatser väsentligt minskat, eftersom budgeten inte har medgett annat. Åldersgränsen har varit ett sätt att reglera mängden ansökningar. Om det berättigade i detta kan man diskutera.
Å andra sidan vill jag emellertid framhålla, att åldersgränsen inte alltid använts som villkor för rekryteringen. De flesta så kallade visstidsanställda tjänstemän har kommit i kommissionens tjänst utan åldersgräns och många av dem har genom interna uttagningsprov blivit fast anställda. På mitt initiativ har kommissionen under det senaste året godkänt en ny policy för visstidsanställda tjänstemän, som innebär följande: i framtiden kommer vi att ordna två slag av prov, å ena sidan för unga icke-specialiserade tjänstemän och å andra för äldre tjänstemän med arbetslivserfarenhet. Avsikten är, att alla uttagningsprov skall vara öppna och offentliga, både för unga och äldre, men av de äldre skulle alltså krävas specialkunskaper. I rekryteringen från de nya medlemsländerna har detta förfarande redan tillämpats. För de lägre befattningsområdena, dvs. A-tjänstemän, har rekryterats unga med ingen eller liten arbetslivserfarenhet. Å andra sidan har man ordnat prov för äldre tjänstemän, alltså på A4 och A5-nivåerna. De har sedan inplacerats i högre befattningar.
Jag har nyligen jämfört resultaten från dessa uttagningsprov, när rekryteringen börjat. Vad beträffar proven för de unga var kvinnornas andel av dem, som upptogs på reservlistan för A-tjänstemän, från de nya medlemsländerna 51 procent. Bland de äldre tjänstemännen var kvinnornas andel något över 30 procent. Detta återspeglar säkert utvecklingen i samhället. De unga kvinnornas ställning är i dag redan klart starkare än för 10-20 år sedan. Men saken förtjänar att studeras från fall till fall. Jag är inte säker på att det vore nödvändigt att förbjuda alla föreskrifter om åldersgränser. Varje situation kan övervägas för sig. Men, som jag sade, kommissionen är på väg att nu öppna uttagningsprov också för äldre tjänstemän.
För det andra om principen om sexuell icke-diskriminering. Kommissionen är medveten om problemen för sambor och partnerskapsförhållanden och deras ojämlika situation och har försökt finna lösningar på problemet. Förra sommaren godkände kommissionen en administrativ reform, genom vilken man garanterade homo- och heterosexuella samboförhållanden alla de rättigheter, som tillkommer par i äktenskap, som kunde ges utan att ändra tjänsteföreskrifterna, det vill säga på grundval av nu gällande personalförordning. Jag har hört, att Europaparlamentet och rådet är i färd med att för sin del förbereda en liknande reform. Jag uppmanar parlamentarikerna att följa denna fråga.
Parlamentet föreslår nu, att man också borde ändra personalförfattningen, så att icke vigda sambor skulle vara berättigade att få samma sociala och ekonomiska förmåner som gifta par. Detta är berättigat ur jämställdhetssynpunkt. Innan kommissionen lägger fram ett förslag i detta hänseende, måste vi göra ett politiskt övervägande, enligt följande: rådet har förhållit sig milt sagt fientligt till tjänstemännens förmåner och framlagt betydande nedskärningar i många avseenden. Om vi lägger fram ett förslag om att de gifta parens förmåner utan vidare skulle överföras på dem som lever i samboförhållanden, finns det en risk, att rådets svar blir, att också de gifta berövas dessa förmåner, som inte finns i många länder. Man måste noggrant överväga, om vi skall ta denna risk, eftersom vi måste diskutera också med personalrepresentanterna. Jag personligen har ingenting emot saken. Jag är fullt ut av den åsikten, att gifta par och sambor skall behandlas på samma sätt. Risken är verkligen den, att rådet intar den ställningen, att den lika behandlingen genomförs genom att de gifta berövas sina privilegier och att samborna på detta sätt försätts i samma situation.
Sammanfattningsvis vill jag konstatera om dessa parlamentets ändringsförslag, att jag på åtskilliga punkter är av samma åsikt. Nu måste vi emellertid överväga, om vi skall föra denna lilla delreform till beslut, som ju redan tagit fyra år, eller skall vi öppna debatten och handläggningen på nytt. Ett andra alternativ är, att denna lilla reform nu förs till beslut och att vi därefter skulle påbörja arbetet med en totalreform av personalförordningen, vilket ju i många avseenden är nödvändigt före utvidgningen. Tyvärr är tidtabellen för behandlingen av dessa frågor osedvanligt lång. Denna fråga har nu tagit fyra år, hur långt kommer det sedan att ta, när vi börjar överväga en totalreform. Detta kanske det vore bra att diskutera med utskottet. Redan inom huset är förhandlingarna och konsultationerna med personalorganisationerna omåttligt långa. Procedurerna tar tid. Om något skall göras, borde det göras så, att det också kunde bli färdigt under detta parlament och denna kommission. Jag tackar utskottet för den uppmärksamhet, som ägnats frågan och jag är gärna beredd att fortsätta diskussionerna också senare i denna sak.

Pex
Ordförande jag ställde tre tydliga frågor till kommissionsledamoten, och jag har inte fått något svar. Jag anser att jag har rätt att få ett svar efter två och ett halvt år. Kommissionsledamoten säger att han håller med om ändringsförslagen, men han gör inget. Kommission har initiativrätten. Nu får kommissionsledamoten göra något, och låt honom åtminstone ge mig ett svar på mina frågor.
Jag upprepar dem. För det första vad gör kommissionen om parlamentet antar ändringsförslagen i morgon? För det andra hur länge kommer det då att dröja innan statuten förändras och för det tredje varför respekteras inte de lagar och grundlagar i de länder som har lika rättigheter? Jag ber dig, ordförande, att se till att parlamentet får svar på de här uttryckliga frågorna.

Liikanen
Herr ordförande, jag har nyss konstaterat, att vi måste överväga om vi överhuvudtaget skall föra denna delreform till beslut eller inte. Om man vill detta, borde den beslutas i föreliggande form. Om vi vill öppna frågan på nytt, har vi sannolikt en sådan behandlingsordning framför oss, att det kommer att ta ytterligare ett eller ett par år. Vi måste respektera principen om samarbete med personalen och inleda nya konsultationer om denna totalreform. Detta måste kommissionen överväga. Själv vore jag benägen - men detta måste ju sedan kommissionen besluta - att hellre i dag ta det avgörandet, att man nu godkänner denna lilla reform och att de synpunkter parlamentet lagt fram skulle beaktas, när vi påbörjar arbetet med personalförordningen i sin helhet.
En annan fråga, som juridiskt är problematisk, är den, att kan Europeiska gemenskapernas personalförordning behandla olika länders medborgare på ett olikartat sätt. Hittills har de juridiska experterna sagt, att Europeiska gemenskapens personalförordning måste behandla alla tjänstemän lika. Den ger oss inte juridiska möjligheter att göra åtskillnad på tjänstemännens rättigheter på grundval av medborgarskap. Detta har alltså varit de sakkunnigas åsikt och eftersom detta är en juridisk tolkning, är det svårt för kommissionen att göra avsteg från den. I takt med att ställningstagandena i medlemsländerna förändras - nu har vi ett par länder, som har godkänt sambors och speciellt också homosexuella sambors rättigheter och infört registrering - i takt med detta förbättras ju också möjligheterna att få igenom förändringar i rådet. Jag vore mycket glad, om ståndpunkterna i medlemsländerna skulle utvecklas, så att vi kunde reglera frågan också på denna punkt.
En tredje fråga, som jag fäste uppmärksamhet vid, är den politiska värdering, som är nödvändig, om vi lägger fram ett förslag om jämställande av situationen för gifta och sambor. Är kommissionen beredd att ta risken, att följden blir att de giftas nuvarande rättigheter, framför allt ekonomiska förmåner, avskaffas och att man på detta sätt uppnår jämställdhet. Enligt mångas åsikt kan det tyckas vara en enkel sak, men jag kan berätta för er, att ur personalorganisationernas synpunkt är det en utomordentligt känslig fråga.

Ordföranden
Tack, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00
(Sammanträdet avslutades kl. 23.00.)

