Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet onsdagen den 12 september 2001.

Justering av protokollen från föregående sammanträden
Talmannen
Protokollen från sammanträdena torsdagen den 6 och onsdagen den 12 september 2001 har delats ut.
Finns det några synpunkter på dessa protokoll?

Swoboda
Fru talman! Jag vet att vi har viktigare saker för oss i dag, men jag vill trots detta göra er uppmärksamma på att jag den 6 september invände mot föregående dags protokoll och även bad om att man skulle uppdra åt utskottet med ansvar för frågor rörande arbetsordningen en omröstning som senare ändrades, för att allmänt klargöra dessa frågor, inte bara detta specifika fall. Före lunch kom jag åter med en invändning och hänvisade till detta, men jag har hittills inte fått något svar, och jag anser ändå att en ledamot har rätt att få ett svar.
Jag frågar er för det första: Anser ni också att en ledamot har rätt att få ett svar när han gör invändningar? För det andra: När kan jag räkna med ett sådant svar?

Talmannen
Ja, Swoboda, det stämmer. En ledamot har självklart rätt att få svar på sina synpunkter, och jag lovar er att rätta till detta.

Jarzembowski
Fru talman! Naturligtvis har min ärade kollega Swoboda rätt att få ett korrekt svar. Jag vill bara be era enheter att lämna ett korrekt svar på grundval av den debatt som vi förde vid lunchtid. Jag vill säga det försiktigt: Jag hade en känsla av att Swoboda den dagen försökte att genom en ändring av protokollen vända på kammarens omröstningsresultat. Därför ber jag att man låter den debatt, som vi förde vid lunchtid, utgöra grunden när era enheter lämnar ett svar till kollegan Swoboda; var vänlig att ge mig en kopia av det. Jag är helt säker på att era enheter rätt har förstått kammarens mening!

Talmannen
Herr Jarzembowski! Vi kommer att undersöka saken mycket noggrant.
(Protokollen justerades.)

Parentation
Talmannen
Kära kolleger! Den 4 april i år tog vi emot kommendant Massoud här i parlamentet. Några dagar före de hemska attentaten i New York och Washington blev han gement mördad av de motståndare han bekämpade.
Jag hade bjudit in honom för att han bar på förhoppningarna hos den överväldigande majoriteten av det afghanska folket, om att återfinna en framtid i fred och frihet. Han varnade oss för samröret mellan den talibanska regimen och den internationella terrorismen och kämpade med all kraft mot dem som missbrukade islam genom att förhåna människans mest elementära rättigheter. Han sände oss ett mycket kraftfullt budskap när han bad oss att omedelbart hjälpa honom att skapa fred.
Jag beklagar att de västerländska statsråden då inte hade förmåga att lyssna till detta budskap och ge bättre hjälp till denne modige man. Många av er träffade honom. Han gjorde intryck på oss med sina intellektuella och mänskliga kvaliteter. Jag skulle vilja inbjuda er att hedra honom med en tyst minut.
(Kammaren höll en tyst minut.)

Meddelande från talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Jag vill uppmärksamma er på ett meddelande som jag skulle vilja framföra angående säkerhetsfrågorna i Europaparlamentet.
Som ni vet har de hemska terrorattentaten i Förenta staterna skapat helt berättigade oroskänslor inom Europaparlamentet. Sunday Telegraph har till och med redogjort för mycket allvarliga hot som skall ha riktats mot oss, men som skall ha omintetgjorts. Jag vill bekräfta att Europaparlamentet aldrig har haft kännedom om dessa påstådda hot. I förrgår tog sig prefekten i Bas-Rhin tid att ringa mig personligen för att kategoriskt dementera dessa hot. Som ni vet har denna kategoriska dementi från de franska myndigheterna bekräftats i en officiell kommuniké. Jag skulle vilja tillägga att inte heller brittiska tjänsteenheter har sagt sig känna till dessa uppgifter. Mitt förslag är att jag sänder en skrivelse till direktören för Sunday Telegraph för att protestera mot att tidningen sprider falsk information av så pass allvarlig art.
(Applåder)
Jag kan ändå försäkra er att frågan om säkerheten vid Europaparlamentet är en fråga som ständigt upptar ledamöterna i presidiet: de vice talmännen, kvestorerna, talmannen och generalsekretariatet. Vi har vidtagit ett antal åtgärder för att öka säkerheten, framför allt i december månad förra året, vid jul, då det gick rykten som berörde katedralen i Strasbourg. Eftersom den inte ligger så långt bort vidtog vi då självklart en rad åtgärder.
Jag och generalsekreteraren tog genast kontakt med varandra den 11 september, och vidtog fler åtgärder för att ytterligare stärka kontrollen av personer och bagage vid entréerna till Europaparlamentets tre arbetsplatser. Jag kan tillägga att vi naturligtvis står i ständig kontakt med övriga EU-institutioner å ena sidan och å andra sidan med regeringarna i Europaparlamentets värdländer.
Presidiet kommer slutligen att sammanträda i kväll för att granska en rad nya åtgärder som föreslagits av generalsekreteraren i syfte att göra dessa säkerhetsåtgärder allmänt spridda - och jag menar verkligen allmänt spridda. Jag räknar med att alla förstår att dessa nödvändiga åtgärder behöver ett positivt mottagande. Jag vill i förväg tacka er för det.

Välkomsthälsning
Talmannen
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar ordföranden i Västafrikanska ekonomiska och monetära unionen (UEMOA), Moussa Touré, som har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)
UEMOA, vars struktur har hämtat stor inspiration från Europeiska unionens struktur, spelar en nyckelroll för organisationen av det regionala samarbetet i Västafrika. Därför vill vi förstärka banden mellan denna organisation och Europeiska unionen. Det är innebörden av Moussa Tourés besök. Jag hälsar honom mycket varmt välkommen.

Kamp mot terrorism
Talmannen
Jag välkomnar fru Neyts-Uyttebroeck, minister med ansvar för Europafrågor och rådets tjänstgörande ordförande. Jag välkomnar även kommissionär Vitorino.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden inför Europeiska rådets extra informella möte fredagen den 21 september om åtgärder att vidta i kampen mot terrorism.
Jag ger er genast ordet, fru minister.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar ledamöter! Europa, dess medborgare och institutioner, är än i dag djupt chockade över den terrorattack som Förenta staterna utsattes för tisdagen den 11 september.
Ordförandeskapet och rådet fördömde genast i de allra hårdaste ordalag dem som utförde, organiserade och gav order om dessa barbariska handlingar. Attentaten mot det amerikanska folket är ett direkt angrepp på de värderingar som amerikanerna och européerna delar och som våra samhällen vilar på, även om vi inte har monopol på dem: demokrati, tolerans, respekt för mänskliga rättigheter, rättsstatens principer.
Rådet (allmänna frågor) uttryckte redan vid det brådskande mötet onsdagen den 12 september sin djupa solidaritet med det amerikanska folket. Vi hävdade att inga ansträngningar kommer att sparas när det gäller att identifiera, ställa inför rätta och bestraffa upphovsmännen. För att uppnå detta måste unionen använda och förstärka ett antal operativa instrument som hör till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken samt politiken för rättsliga och inrikes frågor. Eftersom terrorismen är internationell måste svaret vara globalt.
Fru talman! På initiativ av rådet (allmänna frågor) sammanträdde rådet (transport) den 14 september. Rådet gjorde en förteckning över akuta åtgärder som varje medlemsstat vidtagit för att garantera säkerheten i flygtrafiken. Dessutom upprättades en särskild arbetsgrupp som består av medlemsstaterna och kommissionen och som har till uppgift att förstärka samarbetet och samordningen mellan medlemsstaterna så att säkerhetsåtgärderna, inbegripet rättsliga åtgärder, skall kunna tillämpas på ett enhetligt och ändamålsenligt sätt. Vid rådet (transport) den 15 oktober i år skall en första rapport redovisas i ämnet. Transportministrarna har slutligen beslutat utarbeta gemensamma förslag när det gäller förebyggande åtgärder. De här förslagen kommer sedan, å unionens vägnar, att försvaras vid den allmänna konferensen med civila luftfartsorganisationer den 25 september i år.
Ministerrådet (rättsliga och inrikes frågor) skall sammanträda den 20 september. Vid det rådet kommer systemet för utbyte av information att undersökas samt även vilken funktion institutioner som Europol respektive Eurojust har på det området. Rådet skall sedan studera de två förslagen till rambeslut som kommissionen lagt fram.
Det första förslaget gäller medlemsstaternas straffrättsliga system som bör anpassas bättre till varandra, så att en gemensam definition kan göras av begreppet "terroristisk gärning" och så att gemensamma straffåtgärder kan utarbetas.
Det andra förslaget gäller införandet av en europeisk häktningsorder. Rådet kommer också att fundera över de medel som används vid brottsutredningar. Det skall ordnas en jämvikt mellan skyddet av personliga uppgifter och de straffrättsliga myndigheternas behov i utredningsfrågor. Slutligen kommer justitie- och inrikesministrarna att undersöka ett antal åtgärder för att förstärka det transatlantiska samarbetet i rättsliga frågor och med avseende på polis-, underrättelse- och invandringsfrågor.
(FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kampen mot terrorism kräver att vi använder många olika instrument som gör det möjligt att kontrollera de finansiella flödena, identifiera misstänkta, göra flygtransporter säkrare och kontrollera handeln med vapen, bland många andra saker.
Europeiska unionen är bäst lämpad för att ta itu med kampen mot terrorism på ett övergripande sätt. Kampen mot internationell terrorism är emellertid ett tidskrävande företag. Unionen måste engagera sig mer i hantering av regionala spänningar och konflikter för att kunna släcka de bränder som ger näring åt internationell terrorism, vilket stats- och regeringscheferna har deklarerat. Att utsatta länder och instabila regioner integreras i en fredlig och rättsenlig värld är en kraftig förstärkning av kampen mot terroristgisslet.
Unionen kan öka sin effektivitet genom att utveckla sin gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och så snabbt som möjligt göra den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken operativ. Unionen bör utnyttja den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken som ett förebyggande instrument, inte som ett medel för vedergällning. För att bli verkligt effektiv måste kampen mot terrorism gå hand i hand med en förstärkning av vår politik gentemot länder och regioner i världen där terrorismen verkar finna sina källor. Vi måste förstärka och fördjupa den politiska dialogen och använda alla instrument som står till vårt förfogande för att bekämpa, kuva och till sist utplåna den internationella terrorismen.
Mina damer och herrar! Unionen är en global makt i vardande. Detta ger oss ett ökat ansvar som vi måste ta på oss tillsammans. De tragiska händelserna den 11 september kommer också att få oss att utveckla våra förbindelser med Förenta staterna, så att de bli mer långtgående än det redan nu etablerade samarbetet. Den transatlantiska dialogen gör att vi kan utbyta information och analyser angående terrorhotet ur alla aspekter.
Den belgiske utrikesministern Louis Michel kommer i kväll att bege sig till Washington för att diskutera den transatlantiska dialogen med utrikesminister Powell. Han kommer att redogöra för detta samtal vid Europeiska rådets extramöte fredagen den 21 september. Syftet med att sammankalla detta extramöte i Europeiska rådet är att se över alla de politiska, diplomatiska, ekonomiska, rättsliga och finansiella medel som unionen förfogar över för att bekämpa terrorism. Detta möte ger också tillfälle att diskutera unionens diplomatiska roll för att stabilisera regionala konflikter.
För att bli effektiv måste kampen mot terrorism stödjas på ansträngningarna i alla länder som delar våra värderingar om frihet, tolerans och demokrati. Därför har ordförandeskapet sett till att tredjeländer kan delta i Europeiska unionens insatser. Alla kandidatländer har utan undantag slutit upp bakom uttalandena från rådet (allmänna frågor) och stats- och regeringscheferna. Genom medlemsstaternas ambassader utomlands har man också inbjudit tredjeländer att bekräfta sitt åtagande att föra en ständig kamp mot terrorism. Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! På så sätt kan unionen bidra till att det byggs en fredlig och rättsenlig värld för alla folk.
(Applåder)

Vitorino
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen förbereder aktivt Europeiska rådets möte nästa fredag, då EU-trojkans möte i Amerikas förenta stater i morgon kommer att vara en viktig punkt. Min kollega Chris Patten kunde därför inte delta i denna debatt, där han framför allt ville tala om yttre förbindelser och kampen mot terrorism.
Jag vill å kommissionens vägnar betona att vi stöder principen att unionen måste göra ytterligare ansträngningar för att tala med en enda röst i kampen mot terrorism, och att vi behöver en europeisk dagordning som erkänner att Förenta nationerna måste ha en central roll i kampen mot terrorism på världsomspännande nivå.
Därför välkomnar vi det belgiska ordförandeskapets initiativ att sammankalla ett extra informellt möte i rådet nästa fredag, och det är en stor glädje för oss att delta i Europaparlamentets debatt i dag. Vi måste ge uttryck för hela unionens solidaritet med det amerikanska folket och de amerikanska myndigheterna. Men för att unionen skall kunna påverka riktlinjerna i kampen mot terrorism måste den tala med en enda röst.
Terrorism är inte ett nytt fenomen. Däremot är hoten nya, och de verktyg som terroristerna använder sig av är nya och mer avancerade.
De tragiska händelserna i Amerikas förenta stater visar på ett smärtsamt sätt det aktuella i två förslag som kommissionen antog i dag. Dessa förslag hänger nära samman och är för övrigt ett svar på en begäran som framfördes i parlamentet vid plenarsammanträdet i september i Strasbourg.
Jag vill klargöra att våra förslag inte är ett svar på det som hände i Amerikas förenta stater. De utgör ett svar på det faktum att vi i våra medlemsstater har problem med terrorism som vi måste ägna oss åt.
Kommissionen har sedan mer än ett år tillbaka arbetat på dessa förslag i nära samarbete med Europaparlamentet, och vill understryka att dessa förslag är ett bidrag till ett effektivare samarbete inom Europa i kampen mot terrorism, och därmed till ett internationellt samarbete i denna kamp.
Terrorism utgör ett av de största hoten mot demokrati, ett fritt utövande av de mänskliga rättigheterna och fri ekonomisk och social utveckling. Det måste betonas att terrordåden har ökat i antal under de senaste åren, både inom unionen och i världen. Terrorismens frammarsch kännetecknas av en djupgående förändring av terrorbrottens karaktär. De faktiska eller möjliga effekterna av väpnade attacker blir alltmer förödande och dödliga. Vårt samhälles ökade beroende av den tekniska utvecklingen skapar nya former av terrorism. Terrorism är allt oftare resultatet av nätverk som verkar på internationell nivå och den har mycket nära förbindelser med andra typer av organiserad brottslighet som är baserad i flera länder; terrorister utnyttjar de rättsluckor som uppstår med den geografiska begränsningen för befogenheten att driva utredningar och får ibland betydande finansiellt och logistiskt stöd.
Därför krävs det mer än någonsin åtgärder för att bekämpa detta gissel. Fördraget om Europeiska unionen anger uttryckligen att ett område med frihet, säkerhet och rättvisa skall innefatta gradvisa beslut om åtgärder som fastställer regler avseende brottsrekvisit och påföljder på området terrorism.
Europaparlamentet antog nyligen en resolution som markerar beslutsamheten hos de europeiska medborgarnas företrädare om att kampen mot terrorism skall föras med kraft och effektivitet.
Kommissionens svar innefattar i det här skedet två delar:
För det första föreslår vi en gemensam definition av terrorhandlingar och fastställande av påföljder som medför att allvaret i den här typen av handlingar avspeglas i alla medlemsstater. Terrorister drar fördel av varje skillnad i rättslig behandling mellan stater, särskilt när brottet inte omfattas av den nationella lagstiftningen i någon stat. Det skall medges att situationen skiljer sig kraftigt från en medlemsstat till en annan. I de flesta av våra medlemsstater finns det ingen särskild bestämmelse om terrorism, och där bestraffas terrordåd såsom allmänrättsliga förbrytelser. I sex medlemsstater finns däremot särskilda rättsliga lagar eller instrument som rör terrorism, där termerna "terrorism" och "terrorist" uttryckligen förekommer. Kommissionens förslag till rambeslut om terrorism syftar till en harmonisering i det avseendet. Förslaget innefattar en lista över brott, allt från mord till andra slags handlingar som kan vara lika förödande, om än mer försåtliga, och som betecknas som terrorhandlingar då de begås avsiktligt av individer eller grupper mot ett eller flera länder, deras institutioner och befolkningar, i syfte att hota eller allvarligt skada ett lands politiska, ekonomiska eller sociala strukturer eller att förstöra dem. Enligt de föreskrivna bestämmelserna skall sådana handlingar bestraffas med synnerligen hårda frihetsberövande straff, från två till 20 års fängelse beroende på vilket brott som begåtts.
För det andra lägger kommissionen fram ett förslag av övergripande karaktär, som är ganska långtgående, det medger jag. Förslaget går ut på att de traditionella förfarandena för utlämning skall ersättas av ett system för överlämning till rättsliga myndigheter med ett europeiskt häktningsmandat som grund. Detta förslag, som för övrigt kompletterar förslaget om terrorism, även om tillämpningsområdet är mycket vidare, vilar på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden. Vid Europeiska rådets möte i Tammerfors framfördes önskan om att denna princip skall utgöra hörnstenen för det europeiska rättsliga samarbetet. Grundidén är följande: när en rättslig myndighet i en medlemsstat begär utlämning av en person - vare sig detta grundar sig på en definitiv dom eller på att personen i fråga är föremål för rättsliga åtgärder - skall detta beslut erkännas och verkställas på hela unionens territorium. Syftet är att förenkla och i största möjliga mån påskynda förfarandena. En tidsfrist på tre månader kommer att fastställas och vägran att utlämna skall endast gälla i ett begränsat antal möjliga fall. Framför allt skall risken för dubbelbestraffning avlägsnas. Undantaget till fördel för ett lands egna medborgare bör inte heller bibehållas. Det mest relevanta kriteriet i unionen är inte medborgarskap, utan den berörda personens hemvist. Förslaget syftar således till att i största möjliga utsträckning underlätta verkställande av straff i det land där personen häktas, då det är mest sannolikt att personen kan återintegreras socialt i detta land.
Fru talman, mina damer och herrar! Som ni vet kommer jag att få tillfälle att redogöra för dessa förslag för ministrarna vid rådets extra möte, som det belgiska ordförandeskapet har sammankallat för att diskutera unionens bidrag till kampen mot terrorhotet.
Intresset av detta möte är att ge oss möjlighet att ställa principiella frågor till ministrarna på ett politiskt plan, och att försöka besvara dem. Detta berör våra förslag till lagstiftning, men också en hel rad åtgärder som bör vidtas för att förstärka våra operativa insatser och för att förbättra och effektivisera vårt samarbete med våra partner.
Ni vet att kommissionen inte har några operativa befogenheter. Däremot anser vi att unionen bör vidta ett antal åtgärder på intern nivå, bland annat bör man se till att Europol blir ett operativt instrument i kampen mot olika former av brottslighet, inklusive terrorism. För det ändamålet måste Amsterdamfördragets bestämmelser om Europol genomföras. Dessa bestämmelser föreskriver att Europol skall delta i gemensamma utredningsgrupper och att det skall vara möjligt att uppmana medlemsstaterna att inleda undersökningar, vilket dessutom kräver en omfattande revidering av innehållet i Europolkonventionen, även frågorna om rättslig och demokratisk kontroll. Redan nu krävs det ett stort engagemang från medlemsstaternas sida för att upprätta ett faktiskt och effektivt samarbete mellan deras underrättelsetjänster och på så sätt visa att det finns ett ömsesidigt förtroende dem emellan. Detta är dessutom nödvändigt för att avsevärt förbättra villkoren för hur medlemsstaternas polis- och underrättelsetjänster överlämnar upplysningar till Europol som är nödvändiga för att dessa uppgifter skall kunna fullgöras. Den allra viktigaste av dessa uppgifter är enligt min mening att förebygga terrordåd.
För unionen är det dessutom viktigt att förstärka det internationella samarbetet, och då kommer man att behöva vidta alla nödvändiga åtgärder i fråga om rättshjälp, utlämning, polisiärt och rättsligt samarbete, i syfte att förbättra kapaciteten att förutse och kämpa mot terrorism på internationell nivå.
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Dessa är ett antal idéer som utarbetats av kommissionen och som föreslås till Europaparlamentet och Europeiska rådet. I denna svåra stund, då jag är säker på att medlemsstaternas medborgare ser på framtiden med ovisshet och en känsla av osäkerhet, tror jag att det bästa politiska budskap vi kan ge är att vi nu har ett unikt tillfälle att visa dem det europeiska äventyrets sanna mervärde, som kan garantera dem en framtid med frihet, säkerhet och rättvisa.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, fru rådsordförande Neyts-Uyttebroeck, kommissionär Vitorino, kära kolleger! Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokrater) och Europademokrater är mycket positiv till att det på initiativ från det belgiska ordförandeskapet i rådet kommer att äga rum ett extra toppmöte med stats- och regeringscheferna nästa fredag, och ni, fru talman, kommer ju där också att tala för Europaparlamentet. Vi kan i Europaparlamentet verkligen vara stolta över att vi förra plenarveckan slutbehandlade Watsons betänkande, som visar vägen för vår gemensamma kamp mot terrorismen.
Toppmötet nästa fredag här i Bryssel bör i flera avseenden vara en signal. Det bör än en gång vara en signal till våra amerikanska vänner om att de djävulska attentaten i Washington och New York inte bara var en attack mot Förenta staterna, utan mot hela den civiliserade världen, en attack mot var och en av oss! Det var attacker mot våra ideal om demokrati, människorätt och fred.
Det som sades här förra veckan vid ett imponerande sammanträde gäller också i dag. Vid talmanskonferensen under förmiddagen bad jag den höge representanten Javier Solana - som ju nu tillsammans med rådets ordförande Michel och Chris Patten är på väg till Washington - att han vid samråden med den amerikanske utrikesministern Powell skall säga att vi, européernas fritt valda parlament i Europeiska unionen, omedelbart efter dessa fruktansvärda händelser gett uttryck för vår solidaritet.
Men vi säger också i Washington att vi förväntar oss att man där inte bara tillkännager beslut, som våra europeiska ansvariga personer uteslutande informeras om, utan att det skall äga rum verkliga samtal och samråd, så att det nödvändiga agerandet sedan blir ett gemensamt agerande, som européer och amerikaner är gemensamt ansvariga för.
Fru talman! Jag har stor respekt för Javier Solana. Men i framtiden måste vi se till att vi också här i Europaparlamentet kan diskutera med Europeiska unionens höge representant. Jag tror att detta kan förbättras.
(Applåder)
Vid toppmötet på fredag måste det också ges en signal till Mellanöstern. Vi uppmanar Israel och Palestina att nu tala med varandra. Det är nu inte den tidpunkt när man bör förvägra samtal och lämna återbud till dem, utan det är dags för dialog och åtgärder som skapar förtroende, så att vi uppnår fred där.
(Applåder)
Följande måste sägas: Den som nu vägrar att föra en dialog, han undandrar sig vår sympati och solidaritet. Vi behöver en utveckling mot fred och åtgärder som skapar förtroende, just i dessa dagar i Mellanöstern!
(Applåder)
Vi behöver en signal till den arabiska och islamiska världen. Vår grupp beslutade under förmiddagen vid ett möte med presidiet att rekommendera, fru talman, att Europaparlamentet så snart som möjligt träffar parlamentsledamöter från den arabiska och islamiska världen inom ramen för Medelhavsforumet, alltså de stater som vi är knutna till i Barcelonaprocessen och Medelhavsdialogen. Låt oss nu ge denna signal, så att de förstår att vi vill ha partnerskap och vänskap.
Låt mig ta upp ytterligare en aspekt, och jag tror att den måste utgöra det egentliga operativa innehållet i toppmötet här i Bryssel på fredag. Herr Vitorino, vi tackar er för att ni i dag har lagt fram dessa förslag. Vi måste verkligen göra Europol till ett instrument för att bekämpa brottslighet, och vi uppmanar våra medlemsstater att också ge Europol nödvändig information, vilket hittills inte varit fallet. Som vi vet, har det hittills bara skett i någorlunda tillräcklig utsträckning från ett medlemslands sida, de andra medlemsstaterna har hittills vägrat.
Vi är absolut positiva till att man inför en europeisk häktningsorder, och det är dags att agera. Om det nu skulle vara någon som nu vill bromsa att européerna blir starkare, någon som inte är för ett europeiskt samarbete i Europols namn, så förvägrar han i själva verket inte bara européerna sin solidaritet, utan även våra amerikanska vänner, eftersom vi också måste vara eniga i bekämpningen av terrorismen, om vi vill stå vid våra amerikanska partners och vänners sida!
(Applåder)
Därför har vår grupp lämnat in ett ändringsförslag till budgeten för år 2002. Vi vill ställa nödvändiga medel till förfogande för Europol, så att Europol verkligen kan agera operativt. Ordens tid är nu förbi! Vi måste handla som européer. Men vi måste samtidigt också handla på ett sansat sätt, och framför allt måste vi, där vi kan, bemästra konflikter på ett fredligt sätt. Ett militärt agerande får aldrig utgöra vedergällning, utan måste alltid leda till mer säkerhet. Låt oss handla på ett sansat sätt, men konsekvent, och framför allt: Låt oss ge vårt bidrag till en fredlig samexistens för folken på denna jord!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Förra veckan uttryckte vi våra djupaste kondoleanser till offren för dessa attacker från Amerika, Europa och hela världen och vi uttryckte vår solidaritet med Förenta staterna. Nu måste vi med sorg i hjärtat men med fast attityd formulera ett svar mot den globala terrorismen, en reaktion mot denna blandning av fanatism och avancerad teknik som utgör ett hot mot vår civilisation, mot det öppna, demokratiska och mångkulturella samhället.
Jag anser att vi måste sända ett mycket klart budskap till våra medborgare: terrorismen kan skada, den kan döda, men hittills har det aldrig inträffat att en demokrati har besegrats av terrorismen och detta är vår största styrka. Därför måste vi arbeta tillsammans: parlamentet utarbetade Watson-betänkandet, kommissionen har påskyndat sitt arbete och denna vecka sammankallades ett extraordinarie rådsmöte. Jag måste understryka det faktum att rådets ordförande, den belgiske utrikesministern, Michel, den höge representanten för GUSP, Solana, och kommissionens viceordförande Patten har deltagit i debatter i parlamentet om denna händelse både i går och i dag. Jag anser att vi måste välkomna den beredvillighet de har visat, som bidrar till ökad öppenhet och kommunikation.
Från socialisternas håll måste vår reaktion utgå från ett grundläggande faktum: det handlar om ett globalt svar som bör grundas på resolution 1368 från Förenta nationernas säkerhetsråd, där det fastställs att vi skall arbeta tillsammans för att föra organisatörerna, beskyddarna och upphovsmännen till attackerna samt deras medbrottslingar inför rättvisan. Detta är grundvalen i den världsomspännande sammanslutning som vi är i färd med att bygga upp tillsammans med Förenta staterna, kandidatländerna, Ryssland och alla de stater i hela världen som värnar om de allmängiltiga värderingar som vi alla delar. Jag vill tillägga ytterligare en punkt: det är nödvändigt att påskynda ratificeringen av Internationella brottsdomstolen, så att vi får ett globalt instrument för rättvisa på det här området.
Vi måste även arbeta beslutsamt och ihärdigt och rama in vårt agerande i en mångdimensionell politik och koppla ihop den med det vi gör i Förenta nationerna. Detta förklarar Natos beslut att aktivera artikel 5.
Vi måste säga att varken ett motiv som fattigdom eller orättvisa rättfärdigar en sådan grymhet. Inga konflikter, vare sig det är mellan väst och öst, mellan islam och kristendom eller mellan traditioner och modernitet är skäl nog att tro att man kan komma framåt här i världen genom att döda oskyldiga människor.
(Applåder) Jag anser att Europaparlamentet, det vill säga vi som tar plats här i kammaren, vi som kommer från olika folk och har olika åsikter, ideologier och religioner, är ett uttryck för hur vi européer har funnit ett sätt att bemöta fanatismen och intoleransen.
Vad kan vi göra för att utarbeta vår politik? Det har redan kommit en rad bidrag, kommissionen har tidigarelagt vissa åtgärder, det finns även andra åtgärder som kommissionen och rådet kan sätta igång snabbare, som till exempel att påskynda genomförandet av slutsatserna från toppmötet i Tammerfors och tillämpningen av Amsterdamfördraget, att påskynda ratificeringen av de internationella överenskommelserna om bekämpning av terrorismen - vilket även medlemsstaterna har befogenhet att göra - och särskilt avtalet om att dra in finansiering av terrorism. Det får inte vara så, vilket verkar vara fallet, att terroristorganisationer finansieras genom spekulationer på börsen. Dessutom måste underrättelseorganisationerna samarbeta i större utsträckning och det är även nödvändigt att förstärka Europol.
Slutligen, fru talman, - och detta måste understrykas - vi måste med utgångspunkt i den information som Solana har lämnat denna förmiddag, sätta fart på och fortsätta med vår politik för att hitta en öppning och en möjlighet till fred i Mellanöstern på grundval av Mitchellrapporten. Vi får inte tro att förtroendeåtgärder är en kompensation, sådana åtgärder måste i stället utgöra en integrerad del i denna process. Vi måste göra detta tillsammans med Förenta staterna. Det budskap vi måste sända dem är att de inte får stödja sig på inbillade ursäkter, utan att de delar ansvaret att uppnå en värld med fred, rättvisa, frihet och säkerhet med oss.
(Applåder)

Watson
Fru talman! Attentaten förra veckan på oskyldiga medborgare i New York och Washington chockade och upprörde den civiliserade befolkningen världen över. Dessa attentat visar på de svårigheter som varje stat står inför, särskilt demokratier, när det gäller att försvara sina medborgare mot terrorister. Dessa illdåd, och det därpå följande sökandet efter de skyldiga belyser också svagheterna i vårt försvar av civilbefolkningen och framhäver starkt det plågsamt långsamma fortskridandet för EU-samarbetet när det gäller rättsliga och inrikes frågor, som så djärvt basunerades ut i Amsterdam och i Tammerfors. Medan amerikanerna strävar efter att arrestera de människor på europeisk mark som kan vara skyldiga, måste de skaka på huvudet i misstro inför den mångfald av bilaterala utlämningsavtal som de måste tillämpa.
Jag välkomnar kommissionär Vitorinos uttalande. I de förslag han har lagt fram i dag införlivas de huvudsakliga rekommendationerna i det betänkande som vi antog den 5 september, som Poettering hade vänligheten att hänvisa till. De förtjänar ett omgående övervägande och snar handling från ministrarna för rättsliga och inrikes frågor vid deras möte i morgon. Om de antas av rådet kommer de att utgöra ett stort steg framåt när det gäller att skapa en gemensam politik i fråga om antiterrorism inom EU. Jag utmanar varje minister som kanske kommer att motsätta sig dessa förslag i avskildhet i rådets kammare, att offentligt förklara för medborgarna i deras eget land, eller i Europa, varför de hindrar effektiva gemensamma åtgärder inom detta område.
(Applåder) Hur välkomna och viktiga kommissionens förslag än är, är de tydligt otillräckliga. De förser världen med svar som den såg ut före förra tisdagen. De tar upp terroristbrott inom unionen, men gör ingenting för att förbättra samarbetet med länderna utanför EU. De misslyckas med att lösa behörighetskonflikter mellan rättsliga myndigheter. De låter samarbete och den avgörande frågan om polisfrågor vara beroende av ett nationellt veto, som kommissionär Vitorino sade. Om EU menar allvar med att bekämpa terrorismen, måste vi snabba upp de operativa instrumenten för gemensam handling. Vi måste göra det möjligt för Europol att effektivt samarbeta med tredje land. Vi måste ge Eurojust en extern dimension. Vi måste också agera med beslutsamhet för att bekämpa penningtvätt i den förlikning som för närvarande pågår, och vi måste utveckla gemensamma politiska linjer för insamling och delgivning av kriminella underrättelser, som Neyts påpekade.
Åtgärder behövs också när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken: ett mer omfattande samarbete inom FN, G8, och Europarådet, som uppmanar medlemsstaterna att underteckna FN:s konvention om bekämpande av finansiering av terrorism, exportkontroller av känsliga varor och snävare associeringsavtal med tredjeländer. Men vi måste skydda oss mot att den andra och tredje pelaren görs otydlig, vilket rådet antydde i sitt uttalande förra veckan, och också skydda oss mot en rubbning av den känsliga jämvikten mellan säkerhetsbehoven och de medborgerliga friheter som våra medborgare åtnjuter.
Jag frågar mig om det inte nu är dags att överlämna EU-samarbetets osmidiga och föråldrade andra och tredje pelare till historiens spillror och göra deras innehåll till grundläggande befogenheter för Europeiska unionen.
(Applåder)
Den nationella suveränitetens fikonlöv tjänar endast till att dölja de nationella staternas maktlöshet. Demokratin står inför överstatliga utmaningar och dessa kräver ett överstatligt svar. Våra politiska linjer kommer att behöva stöd från allmänheten, så vår uppläggning av politiken kommer att behöva en verklig demokratisk tillsyn och kontroll. Jag anser att denna kammare är redo att axla sin roll. Vi måste nu uppmana våra nationella ledare att visa det mod och de visioner som stunden kräver.
(Applåder)

Lannoye
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Bortsett från de senaste tio dagarnas helt berättigade känslor och budskapen om solidaritet och medkännande, måste vi se på framtiden med lugn. De brottsliga attacker som utfördes mot Förenta staterna den 11 september, vilka har skördat tusentals offer, manar till djupgående reflektioner om vad som bör göras för att ett sådant dåd inte skall upprepas, för att nedmontera brotts- och terroristnätverken och för att undvika en våldsspiral - ett våld som är vardag för ganska många av världens befolkningar. Jag tänker särskilt på den afghanska befolkningen som ni tidigare talade om: detta folk lever inte bara i ett krig som har pågått i flera decennier, utan också under en oförsvarlig politisk regim, talibanernas regim.
Å min grupps vägnar gläds jag åt den attityd som har intagits av Solana, vår höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, framför allt i fråga om konflikten mellan israeler och palestinier, och det ställningstagande som rådet och ordförandeskapet intog genom Michel för flera veckor sedan. Michel uppträder på ett mycket intressant sätt för Europeiska unionen och för hela världen.
En effektiv politisk insats kräver orubblighet och beslutsamhet. Men det handlar inte om att besvara barbariska handlingar, såsom dådet den 11 september, med militära initiativ som kan leda till att civila, oskyldiga människor, offras.
(Applåder)
Jag tror att våra företrädare är övertygade om det, och jag tror att gruppordförandenas och övriga ledamöters anföranden har gått i samma riktning. Jag skulle dock önska att Europeiska unionen, genom vår rådsordförande, övertygade de amerikanska myndigheterna och Bush och hans medarbetare på den punkten. Sedan några dagar tillbaka utgjuter de sig i hämndlystna uttalanden, uttalanden som inte upphör att oroa mig, och som även oroar européerna.
Den nuvarande situationen talar givetvis för en internationell och multilateral strategi. Vi har behov av världsomspännande instrument för att hantera världsomspännande problem. Den internationella terrorismen är ett världsomspännande problem. En europeisk strategi, en strategi för gemenskapen, är en självklar utgångspunkt, men vi är också en aktiv enhet på internationell nivå, och vi måste agera där vi befinner oss, dvs. på dessa båda nivåer. Jag anser därför att Europeiska unionen med eftertryck bör förorda att kriminella handlingar av det slag som begicks den 11 september skall leda till att upphovsmännen och ordergivarna ställs inför Internationella krigsförbrytartribunalen, som utan tvivel är den instans som är bäst lämpad att utfärda domar för handlingar som är - det har redan påpekats - brott mot mänskligheten.
Multilateralism blir alltmer nödvändigt med tanke på att det finns en icke-försumbar risk för att det bildas en koalition mot västvärlden i de muslimska länderna, på inrådan av de mest fanatiska regimerna, särskilt regimen i Afghanistan, som skulle kunna övertyga de andra om vår fientlighet mot dem. Det ligger således i vårt intresse att etablera en så nära dialog som möjligt med de arabiska och muslimska länderna i allmänhet. Det förslag som jag hade nöjet att lägga fram i går vid talmanskonferensen, och alla gruppers ordförande tog till orda efter mig, förefaller positivt. Dessutom har ni aviserat ett initiativ från avdelningarnas sida, för att detta förslag skall kunna genomföras. Det handlar om att organisera ett internationellt euroarabiskt forum, eller euromuslimskt, vilket är ännu bättre, för att skapa möjlighet att föra en dialog om internationella problem, en dialog som med all säkerhet kommer att visa sig konstruktiv för våra framtida förbindelser och för världens framtid.
Fru talman! Till sist vill jag tacka kommissionär Vitorino för kommissionens förslag om kampen mot terrorism, men jag tror att man också måste ta itu med problemets rötter. Jag vill under 30 sekunder framhålla ett mycket stort problem. Finansieringen av terroristnätverken är en rot till det onda, och det finns tyvärr redskap på plats som tillåter finansiering av sådana nätverk: banksekretessen och skatteparadisen. Europeiska unionen måste ta initiativ för att eliminera dessa båda förhållanden och därmed hugga av roten till det onda.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Sedan terrorattentaten i New York och Washington är jag och min grupp övertygade om att det aldrig har funnits ett så påtagligt behov av att få se Europeiska unionen visa sin identitet och värdefulla roll i hanteringen av internationella frågor. Under den kommande perioden, kanske under de allra närmaste dagarna, kommer unionen utan tvekan att få tillfälle att ge prov på sin vilja och förmåga att anta framför allt tre utmaningar som dessa tragiska omständigheter har ställt oss inför.
Den första av dessa utmaningar är i mina ögon att vi bör besluta oss för att vara Förenta staternas partner, men däremot inte de som står i tacksamhetsskuld. "Allierade men inte anpassade", sade en kollega i gårdagens diskussion i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Detta betyder självklart inte att vi skall avstå från att visa en nödvändig och legitim solidaritet, särskilt i den gemensamma kampen för att eftersöka, döma och straffa dem som gjort sig skyldiga till detta barbari, och mer allmänt för att nedmontera terroristernas nätverk. Däremot betyder det att vi skall våga vara tydliga inför våra amerikanska samtalspartner när det gäller vad vi är beredda att bidra med och vad vi under inga omständigheter kan stödja. I går och i förmiddags framhöll Solana med rätta att vår kamp mot terrorism inte får uppfattas av folket i den arabiska och muslimska världen som ett krig mot deras civilisation, eller till och med som ett korståg, för att återge ett av de mest skrämmande uttryck som president Bush har använt i det här sammanhanget. Redan i går gav den höge representanten för GUSP en rekommendation i samma anda om att vara försiktiga, att inte förödmjuka någon, att undvika oklarheter, att inte skapa splittringar, vilket skulle vara ett stort misstag. Detta ansvarsfulla språkbruk gläder mig. Min grupp önskar att det tar sig uttryck i att unionen kategoriskt vägrar att låta sig dras med i en krigslogik, i en ond cirkel som skulle tillfoga mer blod till det blod som redan har utgjutits och fler oskyldiga offer till de oskyldiga som redan offrats.
Den andra utmaningen har en direkt koppling till det jag just har påpekat. Vi måste inte bara undvika den klyfta jag har beskrivit, utan även ompröva och återuppliva förbindelserna mellan Europa och länderna i Medelhavsområdet. Enligt min uppfattning är det inte rätt tidpunkt att tala om frihandelsområden med våra partner i södra och östra Medelhavsområdet, utan snarare om utveckling, politisk dialog, ett närmande mellan våra respektive samhällen och om mänsklig värdighet. Ett av de första konkreta åtaganden som måste till för att vi skall kunna ge prov på ett sådant strategiskt val är en beslutsam insats för att lösa konflikten i Mellanöstern. Jag uppskattar Solanas och alla EU-företrädares insatser i regionen. De är på väg att ge de första effekterna, men vi kan alla se att de är ytterst sköra. Tiden är således inne för att utöva allt vårt inflytande, inte mot utan i partnerskap med Förenta staterna och andra aktörer, framför allt aktörer från regionen i fråga.
Den tredje utmaning som vi står inför är att arbeta för ett nytt synsätt på internationell säkerhet. Är inte tragedin den 11 september en fruktansvärd illustration på den misslyckade styrningen av världen sedan Berlinmurens fall? Enbart olösta konflikter! Enbart mäktiga, dolda krafter i arbete! Enbart källor till destabilisering! Svaret på dessa djupt onda förhållanden ligger inte i en förlängning av unilateralismen, utan i ett verkligt globalt samarbete med respekt för andan och ordalydelsen i Förenta nationernas stadga. Svaret får inte endast bestå i militära insatser eller endast säkerhetsåtgärder, utan en långtgående och mångsidig politik för krisförebyggande. Överallt - i Afrika, Medelhavsområdet, Latinamerika, österut på vår kontinent och t.o.m. i själva Förenta staterna - uttrycks förväntningar, ute i samhället och ofta också på statsnivå, på en revidering av de internationella styrelseformerna. Denna vädjan riktar sig för närvarande framför allt till Europa. Det är en möjlighet att gripa tag i. Ur den synvinkeln riskerar de närmaste dagarna att bli en sanningens minut.

Pasqua
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Vi har redan haft tillfälle att diskutera problemets grunder, och vi kommer att få fler tillfällen till det. Jag skall således inte ta till orda för att tala om den allmänna filosofin bakom de åtgärder som bör vidtas. Jag skulle bara vilja framhålla ett antal punkter som i det här skedet inte tycks stå helt klara för vissa av våra ansvariga politiker. För det första: det problem vi står inför, det måste vi vara medvetna om, är att identifiera motståndaren. Gör er inga illusioner; det finns en fundamentalistisk islamism som är fast besluten att rikta sina angrepp mot västvärldens demokratier. Vi måste vara medvetna om det. Ni måste också veta att det i alla våra länder finns mer eller mindre slumrande terroristorganisationer som mycket väl kan skrida till handling i morgon.
I det sammanhanget skulle jag vilja tillägga följande till de ytterst intressanta synpunkter och reflektioner som framfördes av kommissionären: jag skulle önska att Europeiska unionen upphör att subventionera de stater som ger skydd åt eller hjälper terrorister. Det vore en praktisk åtgärd som vi kan vidta själva, och det ganska snabbt.
För det andra är det uppenbart att en insats värdig sitt namn är otänkbar om det samtidigt inte finns ett uppriktigt politiskt samarbete mellan staterna, och det gäller framför allt unionens medlemsstater. Jag har upplevt den period - en inte så avlägsen period som jag inte är säker på verkligen är över - då spelet om var och en för sig stod över allting annat, och då man accepterade vissa organisationer på landets eget territorium, på villkor att de inte utförde några handlingar där, med risk för att de i stället gjorde det i grannlandet. Det som krävs är således en sann solidaritet och att denna solidaritet uttrycks klart och tydligt.
För det tredje tror jag att man verkligen måste inse att insatser mot terrorism måste vara förebyggande, om de skall ha något värde. Det gäller således att stärka underrättelsetjänsternas verksamhet. Jag har självklart lyssnat till allt det som nyligen uttalades om behovet av ett effektivt Europol. Jag är mycket positiv till en förstärkning av Europols effektivitet, men det är inte på det sättet som ni kommer att kunna bekämpa terrorismen omedelbart. Det krävs ett verkligt och direkt samarbete mellan underrättelse- och säkerhetstjänsterna och ett uppriktigt informationsutbyte, och staterna måste vara i stånd att fatta nödvändiga beslut - med all respekt för somliga personer: för närvarande är det staterna som ansvarar för säkerheten, inom ramen för sitt samarbete.
Jag skall inte utveckla detta ytterligare. Detta är vad jag ville säga i kväll, genom att trycka på följande: jag har lyssnat till en filosofisk debatt. Är attacken mot Förenta staterna en krigshandling eller ett terrordåd? Med tanke på angreppets omfattning är den i mina ögon en krigshandling. Och om vi inte är medvetna om att detta bara är en första handling som riskerar att följas av andra, ja då kommer vår blindhet att stå oss dyrt.

de Gaulle
Fru talman, mina kära kolleger! De tragiska händelserna den 11 september ifrågasätter inte bara en brottslig organisation som visade sin avsky för väst genom uppseendeväckande attentat. De visar också på en oändlig frustration med den amerikanska politiken i Mellanöstern, en politik som har förts åtminstone sedan 1991. De ärelösa slag som tillfogades Irak för mediokra strategiska ändamål har redan fått Förenta staterna att förlora en del av sitt anseende. Men det är framför allt Förenta staternas systematiska anpassning efter staten Israels expansionistiska politik - en anpassning som amerikanerna har försökt kompensera med ett mer eller mindre officiellt stöd till extremistiska islamistiska organisationer - som har spridit en känsla av mycket djup orättvisa i de arabiska länderna.
På det här sättet fördöms nämligen dels den bosättningspolitik som har bedrivits sedan sexdagarskriget och dels den oberättigade amerikanska truppnärvaron i regionen. Antingen upphör staten Israel med sin rasistiska politik och evakuerar de bosättningar som den har uppfört i västra Jordanien, eller också kommer den arabiska världen att svara på en legitim uppmaning, de kommer att resa sig och destabilisera ledarna på den arabiska halvön. Varför ge staten Israel en sådan betydelse, ett land vars högst överdimensionerade militära kapacitet endast existerar på grund av Förenta staternas vilja?
För Frankrike och Europa får det inte bli tal om att delta i ett nytt korståg mot den arabiska världen, vare sig det sker i militära former eller i form av europeiska utlämningar eller häktningsorder. Frankrike är inte medlem av Nato. Nato berörs inte av Afghanistan. Frankrikes strategiska intressen ligger i stället i att bestämt stå på den arabiska världens sida i kampen mot rasismen i staten Israels politik.

Blokland
Herr talman! Det som hänt i New York och Washington är förskräckligt. Vi har medkänsla och medlidande med Förenta staterna. Först nu börjar vi verkligen förstå precis vad som hänt. Vi måste inom Europeiska unionen vidareutveckla en politik för terroristbekämpning i enighet tillsammans med Förenta staterna. Det är vi skyldiga till offren och deras anhöriga. Därför vill jag gratulera kommissionär Vitorino till den snabbhet med vilken förslagen nu läggs fram.
Den här kampen är ingen kamp mot islam eller anhängare av islam. Det är en kamp mot dem som vill uppnå sina mål genom terror, vilka så kallade motiv de än försöker åberopa. Vi bör dock uppmana alla stater och regeringar att otvetydigt stödja den här politiken. Den här kampen handlar om det mänskliga livets okränkbarhet som det djupaste värdet i vår demokrati.
Herr talman! Jag hoppas att vi kan följa den här linjen i enighet.

Souchet
Fru talman, mina kära kolleger! Om vi vill, vilket vi säger oss vilja, effektivt bidra till utformningen av en global politik för bekämpning av internationell terrorism, då vore det tveklöst mest effektivt att rikta en högtidlig vädjan till rådet om att alla texter som rör personers fria rörlighet skall behandlas med hänsyn till säkerhet, snarare än med hänsyn till ett systematiskt avskaffande av kontroller.
Men denna förändrade inriktning bör inte endast gälla kommande bestämmelser. Den bör också få oss att systematiskt revidera de texter som redan har antagits, mot bakgrund av det numera prioriterade kravet på säkerhet och skydd för våra befolkningar. Rådet måste snabbt ta itu med denna revidering, för att reformera och om nödvändigt upphäva alla bestämmelser som på grund av att de är eftergivna kan utnyttjas av terroristnätverk som vill installera sig och utvecklas i våra länder. Det kan handla om bestämmelser om gemenskapstransitering, gränskontroller, familjeåterförening och flyktingstatusens tillämpning.
Vi kan inte både blunda för att det kommer folk till våra territorier som lever i rättvisans utkanter och sedan beklaga oss över att terroristnätverk frodas i den jordmån vi själva har skapat. Redan i morgon får vi tillfälle att låta våra handlingar överensstämma med våra uttalanden. På föredragningslistan står nämligen två betänkanden där man förespråkar raka motsatsen till kravet på säkerhet och antiterroristkamp, något som vi gör anspråk på att vilja prioritera. Vi kan omöjligen rösta för betänkandet av Watson i morgon. Detta betänkande, som saknar motivering, utvidgar bestämmelserna om tillämpningen av asylrätten till att bli allomfattande, så till den grad att man helt förvränger denna grundläggande rätt och på ett helt oansvarigt sätt undandrar medlemsstaternas myndigheter deras möjligheter till kontroll. Jag vill för övrigt hedra den ursprunglige föredragandens mod, vår kollega Schmitt, som vägrade låta sitt namn förknippas med den typen av avarter. Är det av samma skäl verkligen lämpligt att anta Coelho-betänkandet där man i punkt 2 begär att Förenade kungariket och Irland så snart som möjligt skall avskaffa alla sina gränskontroller? Framstår inte detta krav som något senkommet?
Mina kära kolleger! Vi har möjlighet att vara ansvarsfulla och effektiva, till exempel genom att rikta en vädjan till rådet om att se över hela vår lagstiftning i förhållande till säkerhetskravet. Då skulle vi åtminstone inte behöva bli helt schizofrena i framtiden.

Galeote Quecedo
Herr talman! Som det har understrukits tidigare har vi europeiska medborgare i direktsändning bestört bevittnat ett brott mot mänskligheten, ett försök att göra slut på vår frihet och demokrati, som ordföranden för min grupp sade.
För det första måste vi dela det amerikanska folkets smärta. Låt mig säga att vi spanjorer väl förstår det lidande offren utstår. Man måste emellertid reagera med beslutsamhet direkt efter en sådan här händelse för att försvara vår frihet och skipa rättvisa för offren och på så sätt visa terroristerna och deras medbrottslingar att de har misslyckats med sitt mål. Som i andra epoker i vår historia är det absolut grundläggande att bekräfta de demokratiska värderingarna och på så sätt komma bort från den totalitära väg som terrorismen leder till.
Europaparlamentet har visat ett entydigt engagemang i bekämpningen av terrorismen och Watson-betänkandet är ett tydligt exempel på detta. Nu är det dock särskilt viktigt att vi fortsätter ge politisk drivkraft och bränsle till de konkreta initiativ som Europeiska kommissionen lägger fram inför kammaren. Ordföranden för min grupp har lagt fram vissa budgetinitiativ för att förstärka Europols roll. Jag hoppas att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor - och detta är en vädjan till utskottets ordförande - från sitt håll förbereder en dagordning för att vara i stånd att lägga fram ett förslag för omröstning i plenum redan i år, vilket gör det möjligt för de belgiska och spanska ordförandeskapen att avsluta detta arbete under de närmaste månaderna.
De europeiska institutionerna har ett ansvar som inte går att skjuta upp: att påskynda åtgärder som förser rättvisan med gemenskapsinstrument som gör bekämpningen av terrorismen och den organiserade brottsligheten mer effektiv. Europeiska kommissionen, och särskilt kommissionär Vitorino, kan vara säkra på att räkna med parlamentets stöd för att säkerställa ett ökat samarbete och åtgärder när det gäller att förfölja brottslingarna, eftersom detta är den rätta vägen för att besegra terrorn.

Terrón i Cusí
Herr talman! Det stämmer att parlamentet antog Watson-betänkandet den 5 september, vilket innehåller en rad minimiåtgärder som är oumbärliga för att ta itu med frågan om terrorismen.
Som det har nämnts här ansåg vi att frågorna om en gemensam definition på terrorism för alla medlemsstater, ett mandat för efterspaning och gripande - som vi har kallat det - på det europeiska området och avskaffandet av det formella utlämningsförfarandet var absolut nödvändiga när parlamentet begärde dessa den 5 september. Men i samma betänkande sände parlamentet även flera politiska budskap till de övriga gemenskapsinstitutionerna: parlamentet begärde att man skulle överväga att vissa terrordåd - jag läser ordagrant - "samordnas och verkställs av grupper som är organiserade på internationell nivå och som direkt eller indirekt accepteras av vissa stater" och vi påtalade det faktum att det finns stater som står bakom dessa dåd och att det är nödvändigt att vi tar itu med detta.
Herr talman, den 5 september tog parlamentet ledningen för att begära att de andra institutionerna visar en fast hållning inför dessa frågor. Vi hade redan kommissionär Vitorinos löfte om att han skulle reagera positivt. Den 11 september, herr talman, bara något senare, märkte vi att vi hade kommit för sent, att problemet exploderade, inte i Europeiska unionen, utan i Förenta staterna, på ett ännu mer spekulativt sätt - för att inte säga dramatiskt - eftersom det alltid är dramatiskt - än de terrordåd vi har upplevt här i Europa.
Watson säger oss blygsamt att det som han begär i sitt betänkande endast är användbart inom ramen för Europeiska unionen. Jag anser att så inte är fallet. Om vi vidtar denna rad åtgärder kommer vi enligt min åsikt att kunna gå vidare med ett internt agerande som kommer att vara, vilket Poettering sade, ett bevis på vår solidaritet gentemot Förenta staterna. Om vi verkligen gör framsteg på det här området - vilket är nödvändigt och brådskande i den nuvarande situationen - kommer vi snabbt att ge exempel på hur man på det överstatliga området kan reagera på ett operativt sätt i kampen mot terrorismen, och detta är det bästa tecknet på solidaritet som vi kan ge Förenta staterna, vi kommer att ge den bästa bilden och den bästa möjligheten för att agera på det överstatliga området mot den organiserade brottsligheten, vilket Förenta nationerna bad oss om för en kort tid sedan i Palermo.
Jag hoppas att vi även kommer att agera snabbt när det gäller de övriga åtgärderna, som bekämpningen av penningtvätt och så många andra åtgärder som ligger på rådets bord, och att vi inte väntar på någon dramatisk händelse för att inleda dem. Jag anser att alla dessa åtgärder är absolut nödvändiga för att försvara vår värld och framför allt friheten.

Sterckx
Herr talman! När vi i förra veckan var i Washington med delegationen från Europaparlamentet och blev kvar där några dagar längre än vad som var meningen, så växte inte bara hos mig, utan även hos mina amerikanska kolleger, insikten av ett gemensamt intresse. Jag kunde där konstatera att det hos amerikanerna och särskilt hos deras regering råder mer behärskning än vad man här i allmänhet tar för givet och än vad vi kan få del av genom presidentens ibland litet olyckligt valda ord.
Några av våra amerikanska kolleger sade oss då tydligt att de vackra ordens tid är förbi. Jag tycker att de har rätt. Det gäller inte bara förhållandet mellan dem och oss utan även vad vi skall göra här i parlamentet. Om vi talar om bestraffningen av terrorister så är vi egentligen redan för sent ute.
Jag hoppas att vi ibland även kan tala om förebyggande åtgärder. Det betyder alltså: samarbete mellan poliskårer, mellan undersökningsdomare, mellan underrättelsetjänster. Jag hoppas, herr kommissionär, att era förslag kommer att läggas fram för behandling så snabbt som möjligt och det kommer otvivelaktigt även att ske. Då skall vi se vem i den här kammaren som är för eller emot mer samarbete, vem som verkligen vill ta steg framåt och vem som inte vill det.
Jag hoppas, fru rådsordförande, att vi vid era hemliga sammanträden också kommer att få veta vem som är för och vem som är emot, vem som vill gå längre och vem som inte vill det, så att vi kan dra våra slutsatser och alltså döma och bedöma. Nu är vi ju fortfarande imponerade, nu gör det fortfarande ont tillsammans med våra amerikanska vänner. Vem kommer dock att fortfarande prata om den här debatten om ett eller två år? Jag hoppas att vi då fortfarande kommer att vara mycket vakna allihop och att vi kommer att minnas allt det som sagts i dag.

Maes
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Solidaritet med offren vid de avskyvärda attackerna var det första vi uttryckte och det första som vi måste uttrycka. Det är dock bra att rådet och kommissionen även med beslutsamhet satt igång att utarbeta förslag.
Terrorismen har ju globaliserats. Alla är sårbara. Vi kan också göra vår sårbara värld till en säkrare värld. Det är utmaningen. Det krävs dock ett mer multilateralt samarbete för en världsomspännande kamp mot terrorismen. Det är då också det positiva som jag försöker urskilja i verkställandet av artikel 5 i Natoavtalet: att det ses som ett tecken på solidaritet. Ingen blankocheck för vilken militära aktion som helst som skulle medföra ytterligare oskyldiga offer och skulle väcka nya känslor av förrättning och frustration utan en inbjudan till förhandling och dialog över haven, även risken är att det inte alltid kommer att uppfattas på det viset.
Vi måste vara medvetna om att vår befolkning är orolig, att många människor är rädda för att vi kommer att dras in i en krigsmaskin av bara farten. Vi måste inse att vi måste förklara våra avsikter.
Vi måste göra den sårbara världen säkrare med hjälp av politiska lösningar för ändlösa konflikter som till exempel den i Mellanöstern. Vi måste ge förhoppningar till stora delar av världen som är tvingad att leva i misströstan. Utan en rättvis världsordning förblir stabilitet och fred en avlägsen dröm och kommer det alltid på nytt att fortsätta finnas en grogrund för terrorism.
Vi gläder oss åt den enade vilja som kommer till uttryck i dessa dagar och som här även rådet och kommissionen uttrycker. Vi hoppas nu att det inte bara förblir ord. När det gällde att ge EU de medel som behövs för att uppnå de mål som förklarats här så har nämligen vissa av våra medlemsstater tidigare i praktiken alltid lagt hinder i vägen för det. Hur länge dröjer det ännu innan Europol kan bli ett effektivt instrument? Det sades redan i Amsterdam.
Vitorino kallade utlämnandet av terrorister för en hörnsten i kampen mot terrorismen. Vi skall dock se om vi kommer fram till något tillsammans. Rådets ordförande nämnde diverse instrument för förebyggande av terrorism. Kommer vi någonsin att lyckas kontrollera det kapitalflöde som när terrorismen över hela världen? Kommer vi någonsin att verkligen vilja eller kunna kontrollera vapenhandeln? Eller kommer de ekonomiska argumenten i morgon åter att få överhanden över argumenten om säkerhet och om förebyggande av terrorism? Terrorismen finns nämligen, det finns fanatism, det finns orättvisor. Det finns många vapen som ännu inte använts av terroristerna, men som finns tillgängliga via vårt tekniska samhälle.

Morgantini
Herr talman! "Ingenting - inte ens kampen för en rättvis sak - kan rättfärdiga att man dödar oskyldiga civila. Terrorismen bereder inte väg för rättvisan, utan det är snarare den kortaste vägen till helvetet. Vi fördömer och beklagar detta fruktansvärda brott, vi fördömer dem som har planlagt och genomfört det, med all den kraft vi besitter. Vårt deltagande i offrens lidande, i deras familjers lidande och i hela det amerikanska folkets lidande i denna svåra stund är inget annat än ett uttryck för vårt djupa engagemang för mänsklighetens gemensamma framtid".
Detta är inte mina egna ord, utan de kommer från palestinska intellektuella, politiker och ministrar som Yaser Abed Rabbo, Hanan Ashrawi och Mahmoud Darwish. Det är starka ord som skänker hopp, eftersom de kommer från personer som lever och lider under israelisk militär ockupation.
Vi lever i en tid när alla - individer, stater, institutioner - måste göra sitt yttersta för att förpassa terrorismen till historiens skräpkammare och samtidigt stoppa globaliseringen av fattigdom, orättvisor och krig.
"Orden måste ersätta vapnen", sade Xavier Solana. Men då får de inte uppmana till hat eller hänvisa till cowboykulturens "levande eller död". De kvinnor som protesterar mot kriget brukar säga att det finns en tredje väg mellan att döda och att dö, och det är att leva. Utbildning i fred, i respekt för mänskliga rättigheter, får inte utesluta någon, framför allt inte statschefer. I dag kommer det en strimma hopp från Palestina och Israel i och med den utlysta vapenvilan, en tunn strimma, men det är nödvändigt att vi håller det hoppet vid liv. Europeiska unionen bidrog till att dialogen kunde komma igång igen. Denna politiska roll måste förstärkas och om den förstärks, så sker det på basis av ett kraftfullt försvar för rättsstatens principer. På samma sätt som vi säger till Arafat att han måste visa fasthet i sin kontroll av terrorismen, så säger vi också tydligt till Sharon att han inte ostraffat kan fortsätta konfiskera palestinsk mark, bygga nya bosättningar, döda palestinierna och hålla dem isolerade i sina byar eller, som han gjorde i går morse, förstöra det pågående hamnbygget i Gaza, ett projekt som finansierats av EU:s medlemsstater.
Det krävs konkreta åtgärder. Palestinierna måste kunna lita på att deras stat är säker och de måste ge Israel garantier för att ingen hotar landets existens, dvs. att det är Israels koloniala expansionspolitik som ifrågasätts, inte landets existens.
I går träffade jag president Lahoud i Libanon tillsammans med en italiensk delegation. Han tog klart avstånd från terrorismen, men han underströk också tydligt hur nödvändigt det är att lösa Palestinafrågan och att utveckla det politiska och ekonomiska samarbetet med Europa och den arabiska världen. Vi måste tro på oss själva och vara fredens och rättsstatens budbärare.

Muscardini
Herr talman! Om vi skall kunna bekämpa terrorismen måste alla inse att demokratin inte kan existera utan regler och utan straff för den som bryter mot lagar och hotar frihet och säkerhet. I april kom kommendant Massoud till Europaparlamentet för att söka stöd i sin kamp mot Talibanernas fundamentalism. Vi log vänligt och visade vår medkänsla, liksom vi log vänligt och deltagande mot offren för den algeriska fundamentalismen och för offren i andra länder där man mördat politiker och journalister. Ett exempel är Spanien.
I dag är Massoud död, mördad av självmordsterrorister ett par timmar innan andra terrorister utförde det absurda dådet, den fasansfulla, avskyvärda massakern i Förenta staterna. Det är uppenbart att terroristerna och fundamentalisterna hade gjort upp en detaljerad tidsplan och att den första punkten var att eliminera den mest framträdande exponenten för kampen mot talibanerna.
Om vi verkligen vill bekämpa och för alltid utrota terrorismen och dess olika centra, dess ekonomiska makt, dess hatpropaganda mot demokrati och frihet, så måste vi i dag ge vårt fulla stöd åt den afghanska befrielserörelsen Nordalliansen. Det vi förvägrade Massoud när han var i livet, är vi skyldiga honom nu när han är död. Det är vi skyldiga de män och kvinnor som kämpar för friheten. Det är vi skyldiga alla i hela världen som kämpar mot terrorism och fundamentalism.
Eventuellt borde Europeiska unionen dessutom granska behovet av att bättre skydda sina egna gränser, bland annat genom att tillfälligt upphäva Schengen. Vi måste också under alla omständigheter, vilket påpekades av ordföranden Pasqua, stoppa allt stöd till de länder som hyser, finansierar och skyddar kriminella terroristorganisationer. Man måste vidare kontrollera användningen av Internet genom att äntligen införa regler för dess användning, för vi vet att terroristerna kan arbeta på internationell nivå även tack vare att det saknas regler när det gäller användningen av detta instrument. De sajter som tillhör organisationer som uppmanar till religiös kamp, som predikar våld och som tolererar att de egna anhängarna utövar terrorism måste stängas.
Slutligen, herr talman, kräver vi att man skall ha modet att organisera en konferens mellan EU och Medelhavsländerna för att kunna mötas och arbeta gemensamt för freden, för att bekämpa dem som fortfarande vill utså hat och våld.

Borghezio
Herr talman! Jag kan instämma i oron för att reaktionen mot de allvarliga attentaten skall utformas som ett korståg mot islam, men med vissa preciseringar. Man bör komma ihåg att en av de organisationer som är knutna till Bin Laden kallas "Den islamiska fronten mot korståg och judar". Jag vill också påminna om att av de finansiella flöden på flera miljarder dollar som årligen når de muslimska välgörenhetsorganisationerna, så avleds en del i riktning mot den fundamentalistiska terrorismen. De banktillgodohavanden som tillhör finansbolag och koranskolor och som i dag äntligen har identifierats och som även finns på den internationella marknaden, placerade i olika skatteparadis, bidrar till att försörja den islamiska terroristinternationalens galaxer. Här i Europa finns det islamiska centra, moskéer i vilka fundamentalister knutna till terrorismen i åratal - och fortfarande i dag - har kunnat finna skydd och till och med bevisligen försetts med falska pass. Denna gemenskap existerar och allmänna fraser om avståndstagande från Bin Laden räcker sannerligen inte för att övertyga oss om att de europeiska delarna av det universum som den islamiska internationalen utgör skulle ha omvänts till att stödja fred och mänskliga rättigheter.
Jag instämmer i den uppmaning som Garaud riktade till talmanskonferensen i morse om en seriös internationell politik ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Abitbol
Herr talman! Det finns ett kinesiskt ordspråk som säger: "när den kloke visar månen tittar idioten på hans finger". Europeiska unionen skulle göra klokt i att fundera över det ordspråket, för det är verkligen svårt att se på vilket sätt våra diskussioner i dag har minsta koppling till den oerhörda kränkningen av den amerikanska integriteten den 11 september.
Räddades Amerika på grund av att det har ett federalt polisväsende och en federal underrättelsetjänst? Självklart har landet sådana federala system. De mäktigaste i hela världen - men det gjorde det uppenbarligen inte möjligt att förutse eller förhindra händelserna tisdagen den 11 september, och man kan verkligen inte förstå vad Europol skall göra i den här frågan, inte mer än vad en förstärkning av Europeiska unionen skulle ge. Unionen visar än en gång att den endast är upptagen av sin egen makt och helt ointresserad av problemens grunder; det enda som berör unionen är att återerövra makt.
Om det finns något som vi skulle behöva reflektera över, vi som gör anspråk på att företräda alla europeiska folk, är det snarare frånträdande av makt och vårt ansvar för att ha lämnat Förenta staterna ensamma i konfrontationen med resten av världen, samtidigt som våra nationer har mer än tusen år av diplomatiska, historiska, militära seder...
(Talmannen avbröt talaren.)

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja betona den djupa sympati som vi känner för offren för förra veckans attentat. Just nu, innan några militära åtgärder har ägt rum, bevittnar vi redan en omfattande humanitär tragedi som påverkar många tusentals oskyldiga människor i Afghanistan.
USA har meddelat att landet kommer att avskaffa restriktionerna för underrättelsebyråer och ge dem fria händer att rekrytera kriminella personer. Jag citerar vice president Cheney: "För att kunna nästla sig in i dessa terroristorganisationer, måste man ha några mycket tvivelaktiga personer på lönelistan."
När president Bush förklarade krig - och här handlar det faktiskt om de rika mot de fattiga, vilket är den bakomliggande kampen här - sade han att kriget måste vinnas med verktyg för handling. De verktyg som används borde vara rättsliga verktyg, dvs. inte genom att upphäva rättssäkerheten eller att avskaffa friheter, utan tvärtom genom att upprätthålla dem.
Herr talman, fru minister, kommissionär Vitorino, ärade parlamentsledamöter! Om vi utkämpar fel krig kommer vi att förlora.

McMillan-Scott
Herr talman! Vi kommer aldrig att glömma attentaten mot USA, som vi i högsta grad fördömer. Vi delar sorgen hos de civila offren och deras familjer och vi delar vår stora allierades värderingar - demokrati och individuell frihet. Terrorism skapar ett sinnestillstånd. Den framkallar upprördhet och reaktioner, så vi måste förena oss, vi måste vara beslutsamma och vi måste vara vaksamma.
Utöver vår enade politiska reaktion måste vi emellertid anpassa Europeiska unionens diplomatiska ståndpunkt. När det gäller det nuvarande budgetförfarandet måste vi omvärdera EU:s omfattande biståndsprogram, särskilt om stater på något sätt visar sig vara inblandade i denna terrorism.
EU uppfattas som pro-arabiskt. Jag beklagar detta. Vi borde vara pro-demokratiska. Krig har förklarats och vi borde otvetydigt stå vid våra amerikanska allierades sida. Mitt parti och min grupp är fast beslutna att ge vårt fulla stöd, i synnerhet till den brittiska regeringen, dess partner inom Europeiska unionen och till våra allierade inom Nato. Omfånget och karaktären hos det illdåd som vi bevittnade i USA förra veckan ger oss en varning om vad det nya millenniet kan föra med sig i övrigt, så vi måste titta pragmatiskt på vad vi kan göra tillsammans.
Vi måste lära så mycket från varandra som möjligt när det gäller hur våra befolkningars säkerhet skall hanteras och hur man på bästa sätt kan minska de spänningar som leder till politiskt våld och terrorism. Våra väljare bör i så stor utsträckning som möjligt tillåtas att gå vidare med sina liv, men som politiker kan vi inte vila så länge som terrorismen finns kvar.

Read
Herr talman! Jag var i Washington förra veckan som ledare för den delegation från Europaparlamentet som ansvarar för våra förbindelser med USA:s kongress och vi påbörjade vår förberedande genomgång kl. 9.00 tisdagen den 11 september 2001, precis efter att det första planet hade träffat ett av tornen och precis innan det andra planet träffade det andra tornet. Jag behöver inte säga att vår genomgång inte varade särskilt länge, och som så många andra i USA satt vi snart framför våra TV-apparater, chockade och tysta. Det var den stämning som rådde i Amerika på tisdagen. På onsdagen var människor arga och rädda, förståeligt nog, och det var vi också. Senare fanns det mycket mer eftertanke och mer nyanserade reaktioner.
Europeiska unionens många budskap, och inte minst de från Europaparlamentet, och de många personliga budskapen om stöd och solidaritet uppskattades mycket. Vi kunde fullgöra en del av våra åligganden inom delegationen, vi mötte ledamöter ur kongressens utskott för utrikesfrågor och förde några mycket nyttiga, om än mycket dystra diskussioner med dem. Den fråga de ställde oss var: Hur kommer Europa att hjälpa oss? Kommer Europa att stödja oss? Det var faktiskt svårast. Det hade varit förhastat och olämpligt för en partisk delegation att svara på dessa frågor. Vi visste naturligtvis inte hur vi skulle reagera. Jag gjorde ett uttalande till kongressen på delegationens vägnar, som skrevs in i kongressregistret och jag hoppas att det med ert tillstånd också kan skrivas in i vårt eget parlamentsregister. I detta uttalande betonade jag naturligtvis, förutom det naturliga deltagande som vi ville uttrycka, att detta måste hanteras av USA och Europeiska unionen och många andra länder gemensamt.
Det blir allt tydligare att svaret måste vara väl avvägt och proportionerligt, och följderna för alla måste förutses och planeras. Det finns ett tydligt behov av stora diplomatiska och politiska initiativ för att upprätthålla samarbetet med de länder som ligger närmast alla slags möjliga mål eller militära ingripanden och de länder som löper störst risk för följderna. Vi står kanhända inför fruktansvärda tider framöver, men det är av avgörande vikt att vi har modet såväl som medkänslan att noga överväga alternativen.
Jag skulle vilja uttrycka mitt tack till alla de som är närvarande här, inklusive talmannen, och som har uttryckt sin oro angående vår säkerhet och vårt välbefinnande, och särskilt till mina kolleger i parlamentet, inklusive Belder, Peijs, mina två vice ordföranden, de andra parlamentsledamöterna, parlamentets personal, tolkarna för rådets och kommissionens personal, och särskilt kommissionens personal i Washington. De var oändligt vänliga under vad som var en mycket svår vecka.

Wiebenga
Herr talman! Attackerna på Amerika får mig mest att tänka på attacken mot ärkehertig Franz Ferdinand av Österrike i juni 1914 i Sarajevo. Då dök det ur intet upp en terrorist som träffade det habsburgska riket, en stormakt som betraktades som ointaglig. Det mordet framkallade en överreaktion från det habsburgska rikets sida, vilket ledde till det första världskriget.
Det är mycket viktigt att bekämpa den internationella terrorismen. Det är lika viktigt att göra det gemensamt med kraft och, det understryker jag, att göra det med väl övervägd besinning.
Europeiska unionen måste också själv göra något. Tack, herr kommissionär! Ni är inte problemet och det är inte heller det här parlamentet. Jag vänder mig till min före detta kollega, det belgiska ordförandeskapets minister. Tammerfors var för två år sedan. Avskaffa vetorätten i den tredje pelaren, säger jag till det belgiska ordförandeskapet, annars händer ingenting och vi kan inte göra något vettigt mot terrorismen.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag tillhörde den delegation som besökte Washington i förra veckan. Jag såg vilken bestörtning, fasa och förtvivlan som angreppet skapade, och jag delade och kände denna sorg och förtvivlan. Jag känner fortfarande starkt för de efterlevande efter de saknade.
Herr talman! Efter att nu ha lyssnat till debatten här, har jag lagt undan manuskriptet till det tal jag hade förberett. Jag vill i stället tala om någonting som har vuxit fram i mig medan jag har lyssnat på denna diskussion.
Jag är djupt oroad både över det som har hänt och över den reaktion som händelserna har fött i Amerika och i Europa. Jag är övertygad om att samtidigt som vi känner denna fasa så finns det miljoner och åter miljoner människor ute i världen som faktiskt har jublat över denna terroraktion. Jag tror att många fattiga människor i Asien, Afrika och i andra delar av världen har jublat. Vi har läst om att ungdomar i Palestina firade detta våldsdåd. Jag tror inte att de var ensamma om det utan att det finns miljoner och åter miljoner människor ute i världen som har reagerat på det viset. Detta fyller mig med oerhörd fasa och förskräckelse, eftersom det betyder att vi möter en värld där det finns miljoner potentiella terrorister och våldsverkare av detta slag.
Vi måste börja fråga oss om vi nu bevittnar en slags social krigföring. Har detta något släktskap med de koloniala upproren? Från min ungdom minns jag Mau mau-upproret, som beskrevs som ett terroruppror. Vi minns alla t.ex. Vietnamkriget. Är det ett socialt krig som på ett eller annat sätt ligger bakom den senaste tidens händelser eller som aviseras av detta? I så fall är tankarna på massbombningar i Mellanöstern eller oerhörda, vansinniga polisiära kontrollaktioner meningslösa.
Vår enda chans är i så fall en enorm omvandlings- och omfördelningspolitik, en politik som tar bort den desperation och förtvivlan i världen som föder och skapar terrorism. I annat fall kommer vi aldrig någonsin att kunna bli trygga, trots bombmattor och trots alla möjliga säkerhetstjänster i världen.

Queiró
Herr talman, ärade ledamöter! USA och den fria världen överraskades av en fullkomligt barbarisk attentatsvåg som tog livet av flera tusen mäns, kvinnors och barns liv från 60 olika länder, mördade i fruktansvärda situationer av fasa och brutalitet. Än en gång tvingas vi först av allt, som så många andra gånger, uttrycka vår solidaritet och vår sorg, och våra tankar och vår medkänsla går till alla dessa människoliv som skördats och de anhörigas lidande. Dessa attentat har fullständigt passerat gränsen för det tänkbara och bekräftar fruktan över att fanatismen gör att terroristgrupperna inte ger efter för eller tvekar utifrån någon slags medkänsla, vilket gör att vi har anledning att frukta det värsta av framtiden om vi inte gör tillräckligt för att bekämpa och utplåna dem. Vi vill minst av allt få en ny splittring mellan väst och öst. Vi urskiljer perfekt de som fritt och fredligt utöver sin muslimska tro från dem som på ett fullständigt oacceptabelt sätt, i ett medeltida tänkande om det heliga kriget söker inspiration för att på internationell nivå angripa medborgare, befolkningar och länder som önskar leva i fred.
Det är därför nödvändigt att ge ett tydligt svar till de ansvariga för dessa fruktansvärda handlingar, dessa verkliga krigshandlingar mot den fria världen, dels de som direkt förbereder dem, dels de som skyddar dem, finansierar dem eller ger dem deras inspiration. Europeiska unionen har i detta sammanhang ett enormt ansvar som en gemenskap fylld med livets universella värden, frihet, fred och säkerhet. Samtidigt som de förtroendefulla förbindelserna och det kulturella samarbetet och dialogen med alla muslimska folk som delar dessa universella värden stärks, för att få med dem i ett aktivt deltagande mot terrorismen och de hot den utgör, måste Europeiska unionen och dess medlemsstater upprätta, både inbördes och på ett internationellt plan, fastställa nya och effektivare samarbetsformer för att samla in och behandla information när det gäller det polisiära området, förenligheten mellan rättssystemen och slutligen den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, vilka skall vara ett stöd till att förebygga och att straffa alla de som inspirerar till detta nya världshot eller som är deras upphovsmän.
Vi vill uttrycka våra förväntningar och våra förhoppningar om att dagens debatt och Europeiska rådets slutsatser nästa fredag, skall utgöra ett avgörande steg i en lång och besvärlig kamp mot den internationella terrorismen, en kamp som nu och så länge hotet består, måste betraktas som vår första prioritering när det gäller den europeiska, atlantiska och världens säkerhet.

Bigliardo
Herr talman, ärade kolleger! Jag har fått höra många goda förslag och även en och annan självklarhet. Men jag måste få säga att man inte kan bekämpa terroristerna om de europeiska bankerna tar emot deras pengar för att öka deras ekonomiska makt. Man kan inte bekämpa terrorismen om man i enlighet med sina geopolitiska intressen säljer vapen till länder som från tid till annan accepterar att spela rollen av stödtrupper till den ena eller andra stormakten.
Herr talman! Jag tror inte man kan tala om fred om man hela tiden använder ordet "krig". En hel värld lyssnar spänt på kraftfulla uttalanden - jag förstår stämningsläget och den politiska situationen - från den amerikanska presidenten, vars statsintressen vi förstår och som vi ger all vår politiska och mänskliga solidaritet. Vi hoppas bara att ordet "krig" enbart är riktat mot de väl definierade fraktioner av en värld, den arabiska, som inte förtjänar att fördömas i sin helhet för de kriminella handlingar som begåtts av en kriminell och obetydlig minoritet av brottslingar som blivit statslösa efter en för alla uppenbar, enfaldig och barbarisk dårskap.

Farage
Herr talman! På mitt partis vägnar skulle jag vilja framföra mina djupaste kondoleanser till USA:s folk. Med vårt mycket speciella förhållande, och med tanke på att hundratals britter fortfarande saknas, delar också vi deras förtvivlade känsla av saknad.
Min första iakttagelse måste riktas till min egen premiärminister, som naturligtvis medverkade till frigivningen av över 400 fällda terrorister. Vi måste bekämpa terrorismen i alla dess former och vi måste säga "nej" till alla ytterligare eftergifter. Jag skulle också vilja uppmana rådet och kommissionen att inte använda detta tillfälle till att driva vidare projektet med den europeiska integrationen. Europas befolkning kommer inte att förlåta politikerna om de sätter sina egna intressen framför folkets säkerhet.
Hur mörk och osäker framtiden än må vara, måste vi beslutsamt stå bakom USA, som detta ädla land gjorde för oss i vår mörkaste timma. Vårt engagemang för att övervinna terrorismen får inte vara mindre än deras.

Sichrovsky
Herr talman! Denna terrorattack i USA gäller tyvärr oss alla, och detta inte bara därför att det bland de döda förmodligen också finns hundratals européer. Av enbart österrikare saknas det 30 personer hittills. Solidaritet och samarbete i reaktionen på denna terrorattack bör uppfattas som ett obegränsat erbjudande från européernas sida, och de europeiska partnerna bör här avstå från att ställa villkor.
EU-medlemmen Spanien har säkerligen här visat vägen, liksom Frankrike; båda länderna skickade mycket snart över politiker till USA. Jag vill vädja till de österrikiska politiska partierna att fullständigt gå ifrån den s.k. neutraliteten, eftersom det inte får finnas någon neutralitet mellan terrorister och oskyldiga offer. Lika viktigt som att de demokratiska länderna fungerar tillsammans kommer vid detta internationella engagemang samarbetet med de återhållsamma bland de arabiska länderna att vara, och samarbetet med dem där den muslimska befolkningen utgör majoriteten. En verkningsfull internationell solidaritet kommer denna gång att vara den viktigaste grundvalen för en framgångsrik motattack. Och de som här kommer med visa sentenser om militär försiktighet och med pacifistiska fantasier, vill jag inbjuda till New York för att tala i den skola, där också mina barn går, till de barn som förlorade sina fäder eller mödrar, eller båda två, vid denna attack!

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Nu måste solidariteten i tal också följas av solidaritet i handling. Unionspartierna i Tyskland känner sig i varje fall förpliktade att hjälpa amerikanerna också när det gäller det gemensamma försvaret mot terrorismen. Amerikanerna bidrog på ett avgörande sätt till återuppbyggnaden av vårt land, och till att delningen av landet upphörde. Därför måste vi också gemensamt med dem bära ansvaret för att terrorismen bekämpas.
Kommissionär Vitorinos förslag utgör ett första och riktigt steg på denna väg. Men det är inget akutprogram. Dessa åtgärder kommer att träda i kraft tidigast år 2002. Hur riktiga de än är, så kan och måste vi göra mer! Vi kan till exempel utrusta Europol på ett bättre sätt än vad som nu är fallet. Europol behöver genast, inom ramen för gällande rätt, ett avtal med Amerikas förenta stater om utbyte av uppgifter för att bekämpa terrorismen. Det har hittills misslyckats på grund av att vi gjort våra dataskyddsbestämmelser till måttstock för allting. Därmed har vi genom detta dataskydd varit till större nytta för terroristerna än för deras offer.
Vi måste ofördröjligen skapa operativa handlingsmöjligheter för Europol. Vi måste från och med nu använda de möjliga joint action teams. Där man gör utredningar om terrorister, måste Europol vara med och främja det direkta datautbytet mellan dem som undersöker och dem som arbetar i Europolcentralen. Dessa möjligheter existerar redan, och dem måste vi tillgripa. Det är något som kan ske inom ramen för gällande rätt, och där vi inte måste vänta på att några direktiv genomförs.

Goebbels
Herr talman, fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det finns inga ursäkter för ett terrordåd. Terrorism är framför allt ett förakt för livet, ett förakt för oskyldiga medborgares liv och ibland ett förakt för sitt eget liv. Om alla människor skall lägga hinder i vägen för terrorism räcker det inte att häkta och döma dem som utför och organiserar terrordåd. Man måste framför allt rensa upp i den jordmån där terrorismen utvecklas: fattigdom, underutveckling och okunnighet är en bördig jordmån för all slags fundamentalism.
Det är en paradox att varje oförutsägbar händelse först i efterhand kan förklaras med lätthet. Att förklara världen räcker dock inte till: den måste förändras.
Världsekonomin går dåligt. Efter attacken mot Förenta staterna riskerar den att försämras, framför allt i händelse av en utdragen militär aktion. För att kunna hjälpa andra måste Europa angripa sina egna ekonomiska problem. Sänkningen av låneräntan bör välkomnas, och ECB hade kunnat förbereda marknaderna på ett bättre sätt. Det hade kunnat bespara oss ett antal förstörda börsrikedomar.
Om det inte finns någon långsiktig balanserad tillväxt, och ingen sanering av de offentliga underskotten, bör en sådan yttre chock - oförutsedd och oförutsägbar - få Europa att låta automatiska stabilisatorer gälla för alla länder i unionen. Detta är inte släpphänthet, utan sunt ekonomiskt förnuft.
Våra amerikanska vänner uppvisar ett sunt ekonomiskt förnuft. De har just fattat beslut om ett betydande stödpaket till den civila luftfartssektorn. Kommer Europa att gå till WTO och klaga på denna snedvridning av konkurrensen? Eller kommer Europa också att utforma en stödpolitik för de ekonomiska sektorer som skakades om av den barbariska chocken? Lyckligtvis har vi euron. Utan en gemensam valuta hade det stormat på valutamarknaderna nu. Det hade fått vissa valutor som D-marken att stiga och andra valutor, betraktade som svaga, att sjunka i värde, vilket skulle ha avslutats med en upplösning av den inre marknaden.
Men det handlar inte bara om Europa, det finns också fattiga länder som riskerar att drabbas hårdare av en konjunktursvängning, av en recession som alltid är möjlig. Vår främsta prioritet bör vara att sikta på att alla länder verkligen integreras i världsekonomin. Den ofta klandrade globaliseringen berör egentligen ett starkt begränsat antal länder. Fyra femtedelar av världshandeln involverar ett trettiotal länder. Utan handel ingen utveckling. Och för att kunna exportera måste varje land skapa en inhemsk tillväxt som skapar en större rättvisa inom landets gränser. För att möjliggöra en inhemsk utveckling i fattiga länder måste tredje världens skuldproblem lösas så snabbt som möjligt. Det är endast genom att utplåna fattigdom och okunnighet som vi kan besegra terrorismen definitivt.

Caveri
Herr talman, ärade kolleger! Den internationella terrorismen visar tydliga tecken på att trappa upp sina handlingar och även när det gäller omänskligheten i den teknik som används, något som dessvärre visats genom de förskräckliga händelserna i Förenta staterna, samtidigt som andra allvarliga hot tornar upp sig som kemiska vapen och kärnvapen. Enade och gemensamma uttalanden som ett försvar för och en reaktion från Europa är nödvändiga och i och med de uttalanden som kommit från rådet och kommissionen är vi på väg åt rätt håll. Men ett avgörande problem återstår under alla omständigheter när det gäller den internationella rättsordningen och det är den roll som institutioner som Europeiska unionen eller till och med Förenta nationerna skall spela gentemot stater som är toleranta mot eller som stöder terrorismen. När det gäller detta får det inte förekomma eftergifter eller halvmesyrer, något som vi ofta har sett fram till i dag. Men ingenting är längre som förut och det extra toppmötet på fredag kommer utan tvekan att även ta itu med denna fråga.

Tajani
Herr talman, herr kommissionär! Europa och Europaparlamentet står vid Förenta staternas sida i detta mörka skede av mänsklighetens historia, utan tvekan det mörkaste sedan andra världskrigets slut. Vi står vid Förenta staternas sida bland annat därför att det finns tiotals européer, av vilka många är italienare, bland de olika attentatens offer. Den 11 september drabbades inte bara symbolerna för Västerlandets ekonomiska frihet och kollektiva säkerhet: vi drabbades alla.
Europa borde spela en huvudroll i den nya politiska fas som inletts efter de senaste tragiska händelserna. Våra institutioner, framför allt Europaparlamentet, får inte komma i andra hand under de kommande veckorna, under de kommande månaderna. Tillsammans med världens övriga länder kommer Europeiska unionen att behöva stå i främsta ledet, och de val vi tvingas göra måste koncentreras till ett par stora uppgifter, framför allt att hitta de skyldiga. Detta är absolut nödvändigt om vi skall kunna genomföra den aktion mot terrorismen som Förenta staterna, tillsammans med de allierade som uppmanats att delta, måste genomföra, men som måste vara inriktad på att slå till mot dem som bär skulden för massakrerna i New York och Washington.
För att vi skall kunna vinna detta krig mot terrorismen, herr kommissionär, så krävs en kraftig förstärkning av säkerhetstjänsten. Vid sidan av förstärkningen av Europol, som vi stöder, verkar det allt nödvändigare att inrätta någon form av övernationell underrättelsetjänst. Detta är en fråga som diskuterades under toppmötet mellan den italienska statsministern och den engelska premiärministern: ett projekt som syftar till att ge liv åt en organisation som skulle kunna bidra till att avslöja och slå till mot terrorns tentakler.
Den internationella strategin och mobiliseringen måste av nödvändighet även omfatta samtliga arabstater. Det måste vara tydligt att den kamp vi står inför inte är mellan Väst och Islam. Kampen står mellan hela världen och terrorismens vansinne. Därför är Rysslands och Kinas uttalanden mycket viktiga, liksom de åsikter som framförts av Yasser Arafat och vissa beslut från den israeliska regeringen som bidrar till att ta viktiga steg mot fred i Mellanöstern.
En insats på det militära och informationstekniska området måste med andra ord åtföljas av ett kraftfullt politiskt initiativ från unionen mot de hetaste krisområdena: en insats som syftar till att släcka desperationens och intoleransens brandhärdar. Misstankarna om att terroristerna spekulerat på världens börser och den kris som drabbat många flygbolag och som kommer att leda till att tusentals arbetstillfällen försvinner, kräver även en serie ingripanden av det internationella samfundet till skydd för ekonomin.
Herr talman! Europa med alla sina institutioner står inför en stor utmaning. Vi är emellertid alla övertygade om att värden som frihet, demokrati och tolerans, värden som vi alla känner igen oss i, kommer att segra tack vare en extraordinär kraftsamling och att Europaparlamentet, den institution som företräder de europeiska folken, från och med fredag utan tvekan kommer att kunna spela en roll i det sammanhanget.

Hume
Herr talman! Det finns ingen tvekan om att hela Europeiska unionen står tillsammans med USA:s folk när det gäller att i högsta grad och fullständigt fördöma de som utförde dessa fruktansvärda illdåd i USA, och när det gäller att uttrycka vårt djupaste deltagande till de familjer som förlorade sina nära anhöriga i dessa fruktansvärda illdåd. Europeiska unionen och alla demokratiska samhällen i världen borde förenas med USA i strävan att föra de som är skyldiga till dessa illdåd inför rätta, och i och med det se till att de riktar in sig på de faktiska terroristorganisationerna och deras medlemmar och inte på de samhällen där terroristerna lever, med risken att oskyldiga människor får lida.
Terrorism finns i allmänhet inom de områden för konfliktlösning där många av de inblandade tyvärr tror på vad de gör. Europeiska unionen kan spela en stor roll när det gäller konfliktlösning i olika delar av världen genom att inte sända en armé till dessa konfliktdrabbade områden, utan en fredsfilosofi som bygger på fasta principer. Man glömmer ofta bort att Europeiska unionen är det bästa exemplet i historien på konfliktlösning.
Vem hade för 60 år sedan kunnat förutse var vi skulle befinna oss i dag? Vem hade förutsett allt detta 1941, när andra världskriget rasade och miljoner människor massakrerades. Om våra föräldrar och mor- eller farföräldrar hade sagt "Oroa er inte, era barnbarn kommer att sitta tillsammans i ett parlament i ett enat Europa", hade ingen trott dem. Men det har inträffat, och hur och varför det har inträffat är av avgörande vikt. Av den anledningen borde Europeiska unionen, snarare än att ha en armé, inrätta en avdelning för fred och försoning inom kommissionen med en kommissionär för fred och försoning för att sprida denna filosofi.
För det första finns det inom alla konfliktdrabbade områden splittrade befolkningar. Våld har ingen roll att spela när det gäller att läka dessa splittringar. Dialog är första steget. För det andra har vi principen om respekten för skillnader, för alla konflikter handlar om skillnader, oavsett om det gäller religion, nationalitet eller ras. För det tredje måste man skapa institutioner som respekterar dessa skillnader, och den fjärde faktorn är att arbeta tillsammans i allas intresse. Detta är de grundläggande principer inom Europeiska unionen som löste de värsta konflikterna i världshistorien, och det är de principer som borde ligga till grund för konfliktlösning inom alla konfliktdrabbade områden.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen har fram till nu under alla omständigheter varit mer sårbar än USA, och kommer att vara det så länge som samarbetet mellan medlemsstaterna mot terrorismen, både på det rättsliga och det operativa området, inte optimeras. Vi har visserligen Europol som en institution med ansvar även mot terrorismen, men Europol är maktlös, om inte alla medlemsstater hörsammar konventionen och i tid levererar omfattande information för nödvändiga analyser, och i fortsättningen stöder medlemsstaterna.
Europol är tandlöst om man inte har tillräckligt med personal, och för närvarande utreder endast 12 medarbetare vid Europol terrorismen i Europa. Europol är också tandlöst om inte nödvändig teknik ställs till förfogande. Därför behövs det absolut här snabbt ett åtgärdspaket. Därför skulle jag vilja att medlemsstaterna uppmanas att obligatoriskt iaktta Europolkonventionen, i synnerhet artikel 4, så att det införs en mekanism som tvingar medlemsstaterna att lämna information.
För det andra måste vi ställa en budget till förfogande som är tillräckligt stor för att medge att det inrättas en informationscentral med ett lämpligt antal analytiker för att utreda terrorismen. För det tredje måste vi i kampen mot terrorismen ställa upp gemensamma utredningsgrupper, inom ramen för samarbetet mellan Europolanalytiker och företrädare från medlemsstaterna. Vi välkomnar initiativet som forcerats av kommissionär Vitorino, med de två rambesluten som en ny rättslig grund, vilka vi absolut behöver för att kämpa effektivt mot terrorismen.
Det ställs mycket stora krav på Europa. Det ställs krav på att Europa nu uppträder och handlar synnerligen beslutsamt mot terrorismen. Det är vad som krävs i dagsläget!

Van den Berg
Herr talman, kolleger! Attacken den 11 september mot World Trade Center och Pentagon är en attack mot hjärtat i vår demokrati. Den nya terrorismens huvudmål är att sätta skräck i oss, störa vår världsordning och samtidigt utnyttja andras maktlöshet i enkla svartvita scheman. Egentligen uppfattar jag det här som en attack mot vår värld, hela världen, och mot vår internationella rättsordning och det är den jag vill försvara.
Terrorismen globaliseras och använder sig alltså också av global, modern teknik och internationella kriminella strukturer. Därför förtjänar den också ett världsomspännande svar. Jag tänker i det sammanhanget på ett intensivare samarbete mellan våra underrättelsetjänster och infiltration av terroristnätverk. Vi kan inte längre tillåta oss att fungera som separata stater vid sidan om varandra. Vi måste vidta gemensamma åtgärder och med den nya handlingskoalitionen måste vi gå längre än de vanliga tankarna.
Även internationella finansiella konsortier och multinationella företag bör vara med och arbeta aktivt. Odling av narkotika, utvinning av olja i konfliktområden och handel med blodsdiamanter är ju former för finansiering av olaglig verksamhet, av konflikter, av krig och de blir allt tätare sammanbundna med de terroristiska nätverken.
Vi måste sluta finansiera eller medverka i handeln med råvaror om den ger näring till konflikter och är en grogrund för terrorism. På det sättet kan vi på ett mycket effektivt sätt stoppa finansieringen av terroristnätverk. I det nya kriget ingår också kontinuerliga insatser med avseende på utbytet av ekonomisk och brottslig information, även om vissa offentliga tjänster därigenom blir dyrare eller långsammare.
Vår önskan att leva i en öppen demokrati som är tillgänglig för alla gör oss sårbara. I samarbetet ligger dock även vår styrka. Det gäller oavsett ras, tro eller nationalitet. Varje försök av en terrorist att dela upp världen i deras värld och vår värld, att hetsa religiösa grupper mot varandra, är genomskinligt. Terrorister närs inte av tro eller av ideal. Deras hunger heter makt. Deras vapen är skräck och förstörelse. De vill inte ha någon fred i Baskien, Liberia eller i Mellanöstern, de vill helt enkelt ha civila offer. Därför står vi på Amerikas sida och på vars och ens sida som i fredssyfte vill stödja den här internationella rättsordningen.

Brok
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Vi ser hur - det tror jag - man med stor noggrannhet förbereder svaret på denna terroristhandling. Förenta staterna tar itu med angelägenheten på ett lugnt sätt och försöker lösa problemet genom ett multilateralt koncept, även i samarbete med Nato. Detta visar på att allt sker på ett sansat sätt.
Jag anser att vi av den anledningen också måste klargöra att det inte finns någon anledning för oss att undandra oss vårt ansvar och vår förpliktelse, förvisso inte enbart av tacksamhetsskäl, inte enbart för att garantera framtiden för de transatlantiska förbindelserna, utan därför att detta ligger i vårt eget intresse! Denna terrorism, som har antagit krigsproportioner och haft en förintelse till följd, sådan som vi annars bara upplevt i krigstid, denna terrorism är nu i stånd att i dag drabba Bryssel, i morgon London och i övermorgon Madrid på samma sätt!
De stridande finns redan mitt ibland oss, och av den anledningen kan ingen längre dra sig undan! Jag tror att ingen bör leta efter ett alibi för att avstå från att medverka när det sedan verkligen kommer till åtgärder, nämligen sådana, som vi måste utveckla ur en ny definition av säkerhetspolitiken: militära åtgärder där man utnyttjar alla utrikespolitiska instrument för att exempelvis inte heller låta allianser bildas som gynnar de andra, och i kombination med den inre säkerheten, som Vitorino och många i kammaren redan talat om.
I fråga om den sista punkten måste det stå klart att man kan sätta in gränsöverskridande åtgärder mot gränsöverskridande terrorism, och att den bästa nationella lagstiftningen och den bästa nationella polisen inte kan åstadkomma någonting om det inte sker något samarbete på detta område!
Jag vill säga en sista sak: Det finns ingenting som rättfärdigar terrorismen, men vi måste ändå se till att man undanröjer sådant som kan gynna uppkomsten av terrorism. Därför måste vi i Mellanöstern och i många andra regioner ge vårt bidrag till att grogrunden för terrorismen undanröjs!
(Applåder)

Díez González
Herr talman! Terroristattackerna den 11 september har gjort vår debatt om behovet av ett gemensamt agerande mot terrorismen mycket aktuell. Vi var fortfarande alldeles bestörta över de fruktansvärda bilderna, av den fruktansvärda verkligheten, av de oerhört allvarliga konsekvenser som denna händelse redan har gett upphov till och av de konsekvenser som vi anar och fruktar.
Något som är mycket allvarligare än effekterna på ekonomin eller de världspolitiska förbindelserna, är att tusentals människor mist sina föräldrar, sina barn, sina äkta män eller fruar, sina vänner, sina älskade och närmaste. Jag vill tillägna mina första ord till dessa personer som lider, till offren: de, offren, måste vara närvarande i våra debatter och i de beslut vi fattar i framtiden. Vi är nämligen skyldiga dem det. Vi måste agera för att rättvisa skall skipas och vi måste undvika att det blir fler oskyldiga offer på grund av vårt agerande eller vår undfallenhet att agera. Vi vet att vi måste göra något, att vi måste ge ett svar, ett rättvist, demokratiskt, välproportionerat svar, men vi måste svara, för vi kan inte tillåta att terroristerna tror att de kan komma undan ostraffade, och vi får inte heller låta dem göra det, och för att vi har en skyldighet att försäkra medborgarna om att rättstaten har de nödvändiga instrumenten för att försvara deras liv, deras frihet och deras säkerhet.
Jag varken vill eller kan bortse från det faktum att jag är bask. Jag önskar att jag inte hade den erfarenhet jag har på det här området, jag skulle ge vad som helst för att inte ha den, men det har jag. Jag vet att internationellt samarbetet är rätta vägen, att de initiativ som kommissionär Vitorino har lagt fram i dag är den rätta vägen: politiskt, rättsligt och polisiärt samarbete. Att gemensamt ta ansvar för att bekämpa terrorismen är det bästa och mest effektiva politiska svar vi kan ge.
Ärade kolleger, terrorismen har - som det redan har sagts - varken gränser, hemland, religion eller ideologi. Den har gemensamma mål och metoder. Den har aldrig velat ha fred. Den har alltid försökt besegra oss, att besegra demokratin. Därför säger jag er att det som kommissionen har beslutat i dag, det som har antagits i dag, är en historisk händelse. Låt mig kvalificera den som sådan. Nu har det steg som saknades tagits för att gå från solidaritet, som är nödvändig, men inte tillräcklig, till ett gemensamt agerande.
Tack så mycket, herr Vitorino, och tack till er alla för detta beslut.

Oostlander
Herr talman! Stenrika elittrupper, vars medlemmar och hantlangare har universitetsutbildning, attackerar våra finans-, ekonomi- och säkerhetsinstitutioner. Det här förskräckliga dramat kräver ett svar. Befolkningen ber myndigheterna att agera.
På den utrikespolitiska sidan har Europeiska unionen kunnat göra det eftersom vi allt bättre lyckas tala med en enda röst. Värdet av våra insatser för att ta bort grogrunderna för terror har stigit rejält. Det kommer vi också, hoppas jag, att märka inom en snar framtid. På den inrikespolitiska sidan gäller det där pratandet med en enda röst inte riktigt än. Där handlar det fortfarande främst om "var och en för sig". Lyckligtvis har kommissionen insett att det inte kan fortsätta på det sättet.
Herr Vitorino! Jag vill prisa er för att ni och kommissionen insett att det är absolut nödvändigt att tala med en enda röst å Europeiska unionens vägnar. Inom en vecka har ni börjat med en utarbetad plan med förslag som är praktiska och verkligen nödvändiga. Det kommer att återgäldas med medborgarnas förtroende. Jag hoppas att ingen enda medlemsstat skall våga ta avstånd från den här nödvändiga planen och på det sättet få de egna medborgarnas avsky riktat mot sig.
Det är självklart att rättvisan är viktig i det här sammanhanget. I första hand handlar det ju om ett brott, vilka vackra motiv av vilket slag det än vara må som ligger bakom det. Det ser vi också i Nordirland, där termer felaktigt i dagligt tal används på ett sätt som är en förolämpning för var och en som tar religion på allvar.
Vi får vara glada åt Watsonbetänkandet, i vilket en första ansats ges till insatser från parlamentet och som kan kompletteras med åsikter avseende förberedelserna för brott som utförs på annan plats, utanför Europeiska unionen.
Vi räknar med att kommissionären inte kommer att tillåta några förslag till rambeslut med svaga formuleringar såsom vi ibland ser i dag, formuleringar som absolut inte betyder något. Det verkliga extravärdet måste innebära att det för medborgarna blir tydligt att Europeiska unionen går i täten när det gäller att garantera den inrikes säkerheten.

Jarzembowski
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Vi måste också dra konsekvenser i fråga om luftfarten. Vi behöver åtgärder för att förhindra att dylika terrorattacker inom luftfarten upprepas. Vi behöver snabbt öka säkerheten för flygpassagerarna, helst på internationell nivå. Men alla bör börja med sin flygplats där hemma. Vi behöver strängare kontroller av bagage och handbagage. Vi behöver strängare kontroller av medarbetarna vid flygplatserna. Framför allt räcker det inte att kontrollerna i dag och i morgon blir strängare vid flygplatserna, om de om ett halvt år återigen blir slappa i vissa delar av Europa. Nej, vi behöver hållbara stränga kontroller.
I det enskilda fallet behöver vi på vissa sträckor förmodligen beväpnade flygvakter, och vi måste undersöka om vi skall säkra cockpiten mot terrorattacker, ty vi måste förhindra att flygplanen blir till det största vapnet i världen. Vi ansvarar förvisso inte bara för flygpassagerarnas säkerhet - det är primärt - utan vi har också ett annat problem: Vi kan just nu se en enorm tillbakagång av flyglinjernas passagerarsiffror. Vi måste hålla ögonen på situationen. Är det en tillbakagång som beror på terrorattackerna? Är det en tillbakagång som har med konjunkturen att göra, eller är det en strukturell tillbakagång av passagerarantalet? Kraven från många regeringar, som man i dag kunde läsa i tidningarna - subventioner, subventioner - kan inte vara svaret!
Min grupp avvisar subventioner för flygbolagen. Vi måste överväga hur vi kan hjälpa flygbolagen. Vi kan hjälpa dem genom överenskommelser om code sharing, genom att tillåta omstruktureringar av bolagen, tillsammans med mergers och acquisitions. På så vis kan vi lösa det på ett något elegantare sätt, för att bolagen skall förbli konkurrenskraftiga, men vi bör inte urskillningslöst betala ut subventioner.
Naturligtvis kan det hända att situationen förändras. Om USA stöder sina flygbolag med enorma belopp, då måste vi titta på vilka effekter det får på den transatlantiska marknaden. Då kan vi inte lämna våra flygbolag åt sitt öde, men vi bör använda vårt omdöme, och till att börja med behöver vi öka säkerheten för passagerarna!

Morillon
Herr talman! I tisdags vaknade vi med bestörtning inför en ny form av totalitarism. Nazismen från i förrgår, stalinismen från i går och den islamiska fundamentalismen av i dag delade och delar ett djupt förakt för människan, som de har för avsikt att underställa förverkligandet av sina planer på universellt herravälde.
Den 11 september var det inte bara friheten, utan även den mänskliga värdigheten som attackerades i New York och Washington. De som gav order om detta monstruösa attentat offrade avsiktligt sina egna mannars liv med det enda målet att döda så många oskyldiga offer som möjligt, för att väcka skräck hos sina motståndare och spä på fanatismen hos sina anhängare. Den beslutsamhet som uppvisas i hela världen visar att de inte nådde sitt första mål, men de glädjescener som har utspelats här och var bevisar att det andra målet kan ha uppnåtts. Inför detta hot måste vi se över vårt eget gemensamma försvar, men också arbeta på att införa en ny världsordning som framför allt gör att Europa kan engagera sig mer för att lösa de konflikter som inte upphör att dränka världen i blod, i Mellanöstern, i Afghanistan, i Afrika.
För att kämpa mot fundamentalistisk terrorism måste vi grunda huvuddelen av våra insatser på ett ökat stöd till alla anhängare av en måttfull och tolerant islam, oavsett om de innehar makt eller är i opposition. När det gäller Afghanistan hade vi till exempel inte förmågan att svara på kommendant Massouds brådskande förfrågan om att förstöra de getingbon som har spritt sig i landet. Vi måste stödja hans anhängare inom Nordalliansen, de enda erkända regeringsföreträdarna i detta land, och hjälpa dem att med alla tillgängliga medel störta talibanernas barbariska regim. För att kunna kämpa mot fundamentalistisk terrorism måste vi i grunden reformera vårt försvar. Europa har inte resurser för det. Den amerikanska kongressen och senaten har just anslagit 40 miljoner dollar till Förenta staternas president. Fru rådsordförande, herr kommissionär! Vilken summa förfogar ni i dag över, för att annat än med vackra ord visa vår vilja att ställa oss på det amerikanska folkets sida i den kamp som har tvingats på oss?
Mina kära kolleger! I dag är ingenting som förr. Jag hoppas att vi kan ta konsekvenserna av det i samband med att vi antar vårt budgetförslag för 2002 vid andra behandlingen.

Cushnahan
Herr talman, fru tjänstgörande ordförande, herr kommissionär! Jag företräder ett land som har ett unikt och nära historiskt förhållande med USA. Vi uppskattade mycket det stöd som vi fick från USA i avskaffandet av våldet på vår egen ö.
Det som hände i New York och Washington är inte något nytt. Angrepp på ekonomiska, politiska och säkerhetsmässiga mål som leder till många civila offer har varit den internationella terrorismens kännetecken. Dessa angrepp har upplevts i Irland, Förenade kungariket, Spanien och andra europeiska länder: det är därför vi delar och förstår smärtan hos dem som har lidit. I Irland hoppas vi att dessa illdåd kommer att påskynda en förändring av det sätt på vilket företrädare för organisationer som är skyldiga till liknande illdåd i Irland behandlas som celebriteter i delar av USA. Det kommer förhoppningsvis också att underminera deras förmåga till penninginsamling, särskilt när deras paramilitära flygel fortfarande har kvar terrorismens och massförstörelsens vapen och fraterniserar med andra terroristledare.
Den stora fråga som de demokratiska ledarna nu ställs inför är hur de skall reagera på detta senaste illdåd. När jag lyssnar till det språk som president George W. Bush för närvarande använder måste jag säga att jag är något orolig. Att tala om att fånga in någon "död eller levande" må mycket väl vara ett språk som fungerar i cowboyfilmer, men det är inte ett språk som någonsin borde användas av en världsledare, och sannerligen inte under krisperioder.
De häftiga motreaktioner som följde på förra veckans händelser, ger drivkraften att förena alla till stöd för demokratiska ideal i kampen mot internationell terrorism. Om de hanteras på fel sätt skulle de dock kunna störta västvärlden in i en konflikt med den islamiska världen med katastrofala följder för alla. Reaktionen måste därför vara väl genomtänkt och proportionerlig. Den får inte leda till onödiga civila dödsfall som skapar ännu en generation av terrorister.
Vi har ett unikt tillfälle att befria världen från terrorismens ondska och att förstärka demokratin. Kommande generationer kommer inte att förlåta oss om vi kastar bort det tillfället.

Van Orden
Herr talman! I Förenade kungariket har vi en gemensam avsikt vid denna tragiska tidpunkt. Vi känner tillförsikt inför den solidaritet med USA som de politiska ledarna har gett uttryck för inom hela Europa. Entusiasmen hos så många europeiska politiker för den europeiska integrationen har tidigare underblåsts av anti-amerikanism. Detta kan inte fortgå. Behovet av euroatlantisk sammanhållning har sällan varit större.
Jag hoppas att Europeiska unionens ledare kommer att se till att ingen av de europeiska regeringarna gradvis kommer att dra sig ur när det börjar hetta till. Vid tidigare kriser har beslutsamheten hos vissa snabbt rasat. Det vore oerhört olämpligt att använda denna kris för att främja och snabba upp unionens dagordning för integrationen, särskilt de i grunden separatistiska faktorerna inom den europeiska försvarspolitiken. Vår drivkraft måste vara verkliga åtgärder mot terrorismen, och inte bara att ta ett tillfälle i akt att utvidga EU:s befogenheter.
På den interna fronten hoppas jag att Europeiska unionens föreslagna gemensamma definition av terroristbrott och den därmed förenade lagstiftningen kommer att vara tillräckligt kraftfulla för att tillåta att effektiva åtgärder äntligen vidtas mot ett stort antal täckorganisationer för terrorister inom Europa. Jag måste säga att jag tvivlar på det. Problemet är att alltför många terrorister har sina försvarare och uppträder i andra skepnader.
Man måste finna vägar för att förhindra terroriststödgrupper från att utföra vad som fortfarande betraktas som lagliga handlingar i våra länder, som till exempel rekrytering, indoktrinering, radio- eller TV-sändning och penninginsamling för att stödja olagliga handlingar på andra platser. Det är uttryckligen dags att de sju länder inom Europeiska unionen som fortfarande inte har ratificerat och infört FN:s konvention om bekämpande av finansiering av terrorism, däribland det belgiska ordförandeskapet, att göra det, så att de nätverk för svarta pengar som stöder terroristorganisationer kan avskaffas.
Det demokratiska samhället måste skydda sig självt och kunna hantera verkliga faror. Under senare år har det demokratiska samhället gradvis oskadliggjorts.

Gemelli
Herr talman! Samtidigt som jag med all kraft vill fördöma terrordåden och understryka att det varken krävs adjektiv eller ideologisk tillhörighet för att fördöma terrorismen, så vill jag instämma i åsikten att man måste samarbete effektivt med Förenta staterna när det gäller att, tillsammans med alla de länder som vill delta, bygga upp en så omfattande global allians som möjligt mot terrorismen. Den globala alliansen mot terrorismen måste naturligtvis också vara av militär natur för att kunna garantera säkerheten, men den måste dessutom ta hänsyn till alla de tänkbara former av terrorism som skulle kunna komma till användning och som sträcker sig från finansiell terrorism riktad mot bankväsendet och mot ekonomin till terrorism som riktas mot livsmedelssektorn, miljön, elektroniska system och informationssamhället.
I debatten i de parlamentariska församlingarna inom Europaparlamentet, i OSSE och i VEU, som resulterat i stabilitetspakten för Öst- och Centraleuropa, har tonvikten i de flesta inläggen å ena sidan legat vid behovet av att öka takten i demokratiseringsprocessen i de länderna och, å den andra, försvaret av de mänskliga rättigheterna, de båda grundpelarna när det gäller att bekämpa fattigdom och underutveckling genom en rationell användning av ekonomiska resurser.
Försvaret av mänskliga rättigheter och förverkligandet av demokratin borde från och med nu vara ett omistligt krav från Europeiska unionens sida gentemot alla de länder som unionen har förbindelser med. Det kravet skall vara fast och villkorslöst, eftersom det utgör en garanti för skyddet av den mänskliga värdigheten för alla världens medborgare. Europeiska unionen måste understryka respekten för alla former av religiös övertygelse, men samtidigt kräva av alla religiösa riktningar att de fördömer och tar avstånd från terrorismen för att vi skall kunna dra en klar skiljelinje mellan å ena sidan samhällen som är fria och som tillåter utövandet av alla former av religion och å andra sidan terrorismen, för vilken inga religiösa motiv kan accepteras. Jag instämmer i tanken att sammankalla ett Medelhavsforum som skall fördöma terrorismen, stödja fredsprocessen i Mellanöstern och åter få fart på partnerskapet Europa-Medelhavet.
Slutligen måste Europol och Eurojust tillsammans bli effektiva europeiska instrument, vilket väcker frågan om en förstärkning av det europeiska regelverket för att skapa en rättslig ram som kan ligga till grund för en gemensam europeisk civilrätt, straffrätt och förvaltningsrätt.

Atkins
Herr talman! Jag delar och uttrycker mitt deltagande för USA och för de övriga offren för denna fruktansvärda händelse. Som före detta minister i Nordirland, har jag varit ett terroristmål och jag har stått inför TV-kamerorna omgiven av förödelsen efter ett terroristattentat. Därför vet jag hur viktigt det är att både få till stånd ett lämpligt svar och också att skydda allmänheten så långt det är möjligt i en demokrati.
Liksom min kollega Jarzembowski, är jag främst oroad över luftfarten och den till största delen vanliga människor som är beroende av den. Som ledamot i utskottet för regionalpolitik, transport och turism har jag skrivit till ordföranden i detta utskott och begärt att man inom kort skall beakta följderna för denna viktiga industri. För det första, säkerheten på flygplatser och på flygplan, och för det andra, kontrollen av det blockerade luftrummet med tanke på den troliga ökningen av militär aktivitet, farorna med ett fientligt inkräktande i det europeiska civila luftrummet, och naturligtvis, som han sade, de europeiska flygbolagens fortsatta livskraft. Det är av avgörande vikt att vi är konsekventa i vår syn på den allmänna säkerheten och den kollektiva sinnesfriden inom hela unionen.
Vi får inte överreagera, och därmed öka resenärernas förståeliga farhågor och hota deras medborgerliga friheter, men vi måste lyckas och det omedelbart. Vi måste agera sida vid sida med våra vänner och allierade inom USA och inom internationella organisationer som till exempel Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO). Att lyckas kommer att kräva arbete och ansträngningar och ett åtagande: som Van Orden sade vill vi vara säkra på att vi säger och gör samma saker om sex månader som vi lovar att göra nu. Budskapet är sammanfattningsvis ganska enkelt: Terrorismen får inte vinna.

Krarup
Varje angrepp på civila är avskyvärt, och därför är det vapenskrammel vi hör i Washington - presidenten använder uttryck som "korståg" - också avskyvärt. Detta är ohyggligt, eftersom vi vet att en militär insats under alla omständigheter kommer att förstöra det civila samhället och skapa bästa möjliga grogrund för ytterligare terrorism, och det är vår viktigaste uppgift att uppmana våra allierade i USA till återhållsamhet, till väl överlagda handlingar, för man bekämpar inte terrorismen genom militära insatser. Beträffande de förslag som kommissionen har presenterat vill jag helt kort säga att förslagen inte innehåller just det som är nödvändigt för att undgå terrorismen. Rötterna går mycket djupare. Det som föreslås är varken nödvändigt eller tillräckligt för att komma åt terrorismen. Det är fråga om helt andra grundläggande fördelningsproblem. Detta är det viktiga. Låt oss undvika dessa militära metaforer, dessa strider, krig och korståg.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman, kolleger! Jag har med stor uppmärksamhet lyssnat till de många inläggen i den här debatten. Jag tycker att det sagts flera mycket behjärtansvärda saker.
Självklart fungerade händelserna förra tisdagen som en wake up call för Europa. Vi måste, som de flesta av er sagt, i framtiden lägga ner energi på att få bort skillnaden mellan första, andra och tredje pelaren i integrationen, alltså den andra och tredje pelaren i hela EU-konstruktionen. Vissa kommer kanske under dessa förhållanden inse att det inte visar på någon institutionell tvångsmässighet att yrka på det utan på omsorg om ändamålsenligheten i de åtgärder unionen vidtar.
I det sammanhanget har jag mycket väl uppfattat den inbjudan som jag fick av er kollega och min vän Jan-Kees Wiebenga. Jag skulle vilja säga honom att han redan direkt kan påbörja det goda arbetet genom att övertyga sitt eget parti och sin egen regering att släppa alla veton med avseende på den tredje pelaren. Det skulle vara ett stort steg i rätt riktning.
När det gäller vårt samarbete med Förenta staterna så har jag i rådets namn sagt att det måste intensifieras och gå längre än bara de vanliga formerna av samarbete. Jag hoppas liksom flera av er att den amerikanska frågan om stöd från Europa, såsom den upprepats av flera kolleger här, kommer att förbli lika tydlig i framtiden och att ett balanserat samarbete skall kunna åstadkommas, varvid vi informerar, stöder och hjälper varandra så fullständigt som möjligt och på jämlika grunder i fråga om alla åtgärder som kommer att behövas för att bekämpa den internationella terrorismen.
Till följd av vad vissa av er sagt så skulle jag också å rådets vägnar vilja understryka att det vore ett förskräckligt misstag att se det som hände förra veckan som en sorts konflikt mellan två civilisationer, eller ännu värre en konflikt mellan filosofiska och religiösa världsåskådningar. Radikalism är, tyvärr, ingens monopol, inte heller fanatism.
Det som hände förra veckan är så hemskt på grund av omfattningen och det stora antalet döda och skadade. De bilderna kommer vi aldrig att glömma men tyvärr konfronteras vi varje dag på nytt med uttryck av blind fanatism, på mycket närmare håll, som man inte, vilket vissa gör ändå, kan tillskriva vissa världsåskådningar. Det vill jag verkligen varna för. Vi får inte gå åt det hållet och vi måste tvärtom se till att alla konflikthärdar på vår egen kontinent, och även utanför, så snabbt som möjligt kan ledas fram till fredsprocesser. Då tänker jag, liksom många av er, naturligtvis på Mellanöstern men inte bara på Mellanöstern. Jag tänker då även på Balkanområdet - i går hölls en konferens om stabilitetspakten i parlamentet i samband med Balkan - och på Afrika - jag pratade tidigare i dag om vårt ordförandeskaps Afrikaprogram.
Som jag sade i mitt första inlägg så håller Europeiska unionen, snabbare än många trott och långsammare än många skulle vilja, på att växa ut till en världsmakt. Det ger oss ett extra tungt ansvar. Jag hoppas att vi skall visa oss värdiga detta extra ansvar under de kommande veckorna och månaderna.
(Applåder)

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen tackar för de olika bidragen i denna debatt. Jag kommer att framföra till ordförande Roman Prodi och till min kollega Christopher Patten de frågor som direkt har att göra med deras ansvarsområden i kommissionen. För min del skulle jag bara vilja betona tre frågor: för det första vill jag säga att jag helt instämmer i tanken på att en strategi mot terrorismen inte får vara en strategi som hamnar mellan Europeiska unionens pelare. Det måste vara en övergripande strategi i vilken används olika instrument: den konfliktförebyggande politiken naturligtvis, utvecklingen av en politisk dialog med de mest problematiska regionerna inom ramen för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik naturligtvis, en politik för utvecklingsstöd naturligtvis, men också, för att vara tydliga, säkerhetspolitiken och politiken för polisiärt och rättsligt samarbete. Vi får inte glömma de djupare orsakerna till terrorismen, men vi får inte låta någon tvekan råda, varför vi säger att inga mål rättfärdigar användande av terrorism eller våld som offrar oskyldiga liv. Det bästa sättet att bekämpa terrorismen i de demokratiska värdenas namn består därför i att som vapen använda lagen, polissamarbetet och det rättsliga samarbetet.
Men det är uppenbart, och det är viktigt att understryka det, att när det gäller vissa ansvarsområden måste vi ställa frågorna till oss själva: frågan om finansiering av terrorismen, behovet att strängt tillämpa FN­konventionen mot hemlig finansiering av terrorism, behovet att anta effektiva mekanismer mot penningtvätt och skatteparadisen som bidrar till terroristgruppernas finansiering, frågan om FN-konventionen om vapenhandel det vill säga uppföljningen av Palermo-konventionen om organiserad brottslighet. Detta är en mängd sätt att inom ramen för FN visa att de människor som dog den 11 september inte dog förgäves. Detta betyder att länderna har lärt sig läxan och är beredda att ge otvetydiga bevis på att de förstärkt sitt samarbete mot terrorismen.
Den andra frågan som jag vill ta upp handlar om flygsäkerheten: jag är glad över att kunna meddela att rådet (transport) beslutade låta en arbetsgrupp lägga fram en första rapport den 15 oktober, inte bara om de mer omedelbara säkerhetsåtgärderna vid flygplatser och i flygplan, utan också om behovet av att nå en överenskommelse, framför allt med våra amerikanska partner, för att få till en snar definition av åtgärder för att stärka flygsäkerheten, och jag vill också säga att dessa frågor kommer att tas upp av Europeiska unionens företrädare i generalförsamlingen för Internationella civila luftfartsorganisationen som inleds den 25 september.
När det gäller de politiska besluten, exempelvis de två rambesluten som kommissionen precis har antagit, är det uppenbart att enhälligheten kan bli ett svårt hinder att ta sig förbi i rådet. Kommissionen har flera gånger uttryckt sin positiva syn på tanken att förenkla beslutsmetoderna i tredje pelaren och göra dem smidigare. Men mer än en fråga om enhällighet handlar kommissionens inställning när det gäller kampen mot terrorism om en klart politisk inställning: ingen stat bör blockera den, och inget land bör ställa sig utanför kampen mot terrorismen. Effektiviteten hos förslaget till rambeslut beror på om dessa tillämpas enhetligt i alla medlemsstater utan undantag, för vi vill inte att det skall finnas ett enda paradis för terroristers eller brottslingars verksamhet i unionen. Därför hoppas jag att uppmaningarna från detta parlament och allmänheten skall räcka för att göra det möjligt att hitta formerna för nödvändiga kompromisser till ett förstärkt politiskt samarbete och rättsligt samarbete, de legitima formerna för demokratier att bekämpa terrorismen.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär António Vitorino.

Sammanhållningspolitikens framtid
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om den framtida sammanhållningspolitiken.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Regionalpolitiken har sedan 1988 varit en odiskutabel framgång. Denna framgång har inte kommit av en slump. Den är en frukt av ett viktigt politiskt val till förmån för solidaritet, ett val som på ett finansiellt plan innebär att mer än en tredjedel av gemenskapens utgifter har anslagits till ekonomisk och social sammanhållning.
Samtidigt som programplaneringsperioden 2000-2006 pågår antog kommissionen, den 31 januari i år, en andra rapport om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, i enlighet med artikel 159 andra stycket i fördraget. Förutom en relevant inventering av statistiska studier och indikationer i fråga om utvidgningen innehåller rapporten slutsatser och rekommendationer som inbjuder till debatt om regionalpolitikens framtid. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen är en realitet som man måste intressera sig för redan nu, eftersom vi måste förbereda nästa programplaneringsperiod, dvs. den som inleds den 1 januari 2007, en epok då utvidgningen till nya medlemmar kommer att ha blivit verklighet.
Bland de statistiska uppgifterna i den andra sammanhållningsrapporten finns det ett faktum som är en utmaning för fantasin. Med utvidgningen kan vi nämligen förvänta oss en dubbelt så stor utmaning i förhållande till den nuvarande, eftersom siffrorna tyder på att de regionala skillnaderna kommer att fördubblas. I relativa termer kommer problem som eftersläpning i utveckling och omställning att beröra ett större antal regioner och ha större intensitet när vi blir 27 medlemsstater. Genom en enkel mekanisk effekt kommer dessutom ett antal regioner i dagens EU inte längre att vara med på listan över regioner i svårigheter, dock utan att deras faktiska ekonomiska situation verkligen har förändrats i positiv riktning.
Herr talman, herr kommissionär, damer och herrar! Vi måste rikta vår uppmärksamhet mot två avgörande frågor i det här sammanhanget.
Den första frågan är om utvidgningen är tänkbar utan en kraftig struktur- och sammanhållningspolitik. Den andra frågan gäller hur politiken avseende ekonomisk och social sammanhållning även i framtiden skall inriktas på de områden i de nuvarande medlemsstaterna som har ett utvecklingsunderläge och med sikte på vilka mål. Båda dessa frågor har ingående tagits upp vid det informella rådet (regionalpolitik) som hölls den 13 juli i år i Namur.
När det gäller den första frågan har var och en erkänt att utvidgningen kommer att medföra en stor ökning av behoven av social och ekonomisk sammanhållning. Det underströks också med tydlighet i kommissionens andra rapport om den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Siffrorna i rapporten säger mycket. Genom utvidgningen kommer skillnaderna att öka på två sätt. I första hand fördubblas befolkningsdelen i områden med en bruttonationalinkomst på mindre än 75 procent av det nuvarande EU-genomsnittet och det betyder alltså att antalet invånare som omfattas av nuvarande mål 1 i strukturfonderna kommer att öka från 19 procent i de femton EU-medlemsstaterna till 36 procent i ett EU med tjugosju medlemsstater.
För det andra kommer skillnaderna i omfattning att öka. I dag ligger den genomsnittliga bruttonationalprodukten per capita i de sämre områdena på 66 procent av EU-genomsnittet. Om man lägger till de områden i kandidatländerna som har ett utvecklingsunderläge så sjunker den genomsnittliga bruttonationalinkomsten per capita till mindre än hälften av EU-genomsnittet, till 77 procent för att vara exakt.
På grund av de uppgifterna kan man fastställa att sammanhållningsproblemet genom utvidgningen blir dubbelt så omfattande och dubbelt så stort som nu. Fattigdom och orättvisor är ett ihärdigt problem som vi inser skall behöva bekämpas länge än. Till och med om kandidatländerna skulle växa snabbare än sammanhållningsländerna under de senaste tio åren så innebär den nuvarande nivån på bruttonationalprodukten en konvergeringsprocess på minst två generationer. Till och med den irländska tillväxttakten de senaste tio åren, skulle det ta tjugo år att hamna på 90 procent av bruttonationalprodukten per capita i de nuvarande femton EU-medlemsstaterna.
Det är ur den synvinkeln som prioriteringarna och målen i vår nuvarande regionalpolitik måste betraktas. Förvaltningen tout court av det angivna åtgärdspaketet är också en viktig komponent i det avseendet att det inte får glömmas bort att de flesta kandidatländer i dag inte har sådana egna strukturer för regionalpolitik som vi vanligen föreställer oss dessa.
I det här sammanhanget gavs vid det informella rådet i Namur en tydlig signal att det är nödvändigt att fortsätta stödja de nuvarande områden i Europeiska unionen som ligger efter. Det stöd som kommer att ges inom ramen för de nuvarande målen till de eftersatta områdena måste ske på ett rimligt sätt både i medlemsstaterna och i kandidatländerna. Det är nödvändigt att det sammanfaller med en effektivare användning av de gemensamma medlen.
Det råder alltså enighet om att fortsätta den nuvarande regionalpolitiken när det gäller de områden som fortsätter kämpa med strukturella svårigheter.
Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller samstämmighet mellan de insatser som skall sättas in är de 15 medlemsstaterna positiva till att man förstärker samstämmigheten på alla nivåer, särskilt mellan strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, genom att i högre grad koncentrera interventionerna.
För övrigt har ett antal medlemsstater begärt att få kompletterande utvärderingar, framför allt i fråga om det nuvarande systemets effektivitet, innan de går vidare för att fastställa närmare bestämmelser och mekanismer som i framtiden skall styra politiken för ekonomisk och social sammanhållning. Kommissionen kommer att behandla dessa bestämmelser och mekanismer i ett övergripande förslag 2004, i den tredje rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Under alla förhållanden är det uppenbart att projekt och åtgärder som får stöd genom politiken för ekonomisk och social sammanhållning har en särskild betydelse för de europeiska medborgarna. De medverkar till att medborgarna kommer närmare EU:s institutioner och politik.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar ledamöter! Genom att offentliggöra den andra rapporten om ekonomisk och social sammanhållning har kommissionen lagt den första grunden till en viktig debatt om framtiden för Europeiska unionens strukturpolitik. Vid det informella mötet om regionalpolitiken, vilket hölls i Namur, lyssnade rådet mycket uppmärksamt till kommissionär Barniers redogörelse. Inom rådet diskuterade man sedan denna redogörelse, då man lyssnade till varandras ståndpunkter i lugn och ro. Diskussionerna koncentrerades på sakfrågor och skapade en allmän positiv stämning.
Samtidigt har man ännu inte fattat beslut om något definitivt alternativ. För att kunna göra det måste de frågor som ställs i den andra rapporten fördjupas. Kommissionen kommer att fortsätta sitt analysarbete och berika debatten genom att organisera arbetsgrupper om varje enskild fråga. Resultaten av dessa arbeten kommer att vara värdefulla när den tredje rapporten skall utarbetas, vilken planeras till 2004. För närvarande är det rådets och parlamentets sak att med utgångspunkt i kommissionens förslag gå vidare i utformningen av sammanhållningspolitikens framtida struktur.

Barnier
. (FR) Herr talman, fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Det gläder mig mycket att jag i min tur får sammanfatta läget, något ni önskade er, i denna viktiga debatt som vi inledde just här den 31 januari i år, då jag kom för att redogöra för den andra rapporten om ekonomisk och social sammanhållning, som kommissionen just hade antagit. Förutom att vi då lade fram denna rapport inledde vi som sagt en debatt, och jag vill än en gång säga att det kommer att bli en uppriktig och objektiv debatt - där inga frågor kommer att tabubeläggas - om ett av gemenskapens viktigaste politikområden som står i centrum för den bild och uppfattning vi har om Europeiska unionen, eftersom det handlar om en politik för solidaritet. Sedan dess har nya bidrag gett näring åt debatten. Jag tänker särskilt på forumet om sammanhållningen den 21-22 maj, vilket kunde organiseras här tack vare Europaparlamentet, i samförstånd med er talman och med hjälp av mina kolleger Anna Diamantopoulou och Franz Fischler.
Samtidigt framskrider utvidgningsförhandlingarna med samtliga kandidatländer. Utvidgningen är som ni vet ett av huvudskälen till denna debatt. Jag skulle inledningsvis vilja påpeka att vi är angelägna om att göra en klar åtskillnad mellan medlemskapsförhandlingarna, som grundas på de nya medlemsstaternas tillämpning av gemenskapens regelverk, och reformen av strukturpolitiken för perioden efter 2006. Den debatt jag inbjuder er att delta i handlar således om tiden efter 2006. Självklart är det inte fråga om att ifrågasätta det strukturstöd som de nuvarande medlemsstaterna tar emot fram till 2006.
Genom att be kommissionen att uttala sig önskade kammaren en sammanfattning av läget i debatten. Jag skulle vilja tacka er för detta tillfälle och snabbt framhålla ett antal punkter.
Först och främst det forum som vi inledde den 21-22 maj, som var ett tillfälle för riktig debatt och som förebådade ytterligare sådana tillfällen. Sedan den 31 januari har jag själv och mina medarbetare i generaldirektoratet för regionalpolitik prioriterat att redogöra för lärdomarna i sammanhållningsrapporten. Ni kan vara förvissade om att jag deltar i debatten ute i samhället, vecka efter vecka. Till exempel i Helsingfors förra fredagen, där jag mötte 20 finländska regionala ordförande, och de två kommande dagarna, då jag kommer att delta i en konferens för avlägset belägna kustområden, där vi kommer att tala om sammanhållningspolitikens framtid. På det här sättet kommer debatten att spridas och decentraliseras så att Bryssel - i första hand medlemsstaterna - får idéer, förfrågningar, belägg eller riktlinjer. För mig var forumet den 21 maj ett mycket viktigt tillfälle som gav många lärdomar. Där samlades flera ministrar, flera f.d. och nuvarande premiärministrar tillsammans med företrädare för regioner och städer, inte endast från de 15 medlemsstaterna, utan även från kandidatländerna, och många av bidragen låg på en mycket hög nivå. Jag skall ta upp tre aspekter på alla dessa bidrag samt min dialog, som minister Neyts-Uyttebroeck talade om för en stund sedan, med de 15 ministrar som ansvarar för regionalpolitik, en dialog som det belgiska ordförandeskapet hade bjudit in till.
För det första: det intresse som framtiden för detta politikområde efter 2006 väcker i alla medlemsstater och kandidatländer, och det faktum att många insisterar på den verkligt politiska dimensionen av den europeiska solidariteten. Detta är inte bara en fråga om pengar. Det är också, vilket ni fru minister Neyts-Uyttebroeck uttryckte mycket bra å ordförandeskapets vägnar, det kanske mest konkreta, tydliga och synliga uttrycket för de värderingar som unionen grundas på. Detta är ett bevis för att unionen inte bara är en stor frihandelszon och stor marknad, utan också en solidarisk gemenskap, och att den en dag kommer att bli en politisk makt.
För det andra har jag inte fått något negativt gensvar i fråga om utvidgningsprocessen. Självklart finns det en oro, men också en känsla av det historiska ansvar som ligger på unionen och intresset hos nya såväl som gamla medlemsstater för att bidra till en hållbar och balanserad utveckling av hela den europeiska kontinenten.
För att denna debatt skall bli en framgång har jag för det tredje också insett att man inte får glömma behoven i regioner inom de stater som nu är medlemmar av unionen. Och jag vill här upprepa min övertygelse: de fattiga regionerna eller regionerna i svårigheter i norra, centrala och östra Europa, för att inte tala om de yttersta randområdena, kommer inte att bli rika som genom ett trollslag på grund av att man tar in mycket fattiga regioner från öst - Estland, Slovenien, Polen och Bulgarien och andra. Den nuvarande unionen kommer att ha problem och behov även efter utvidgningen.
Detta, mina damer och herrar, utgör när allt kommer omkring en mycket stark uppmuntran till att behålla sammanhållningspolitiken, anpassad efter nya viktiga ekonomiska frågor och Europas framtida geografi.
Min andra fråga rör framtidens metoder. Som ni vet har kommissionen på rådets begäran från juni månad åtagit sig att regelbundet rapportera om utvecklingen av vårt arbete om den framtida sammanhållningspolitiken. Den information som jag skall överlämna till rådet kommer jag givetvis också att ge Europaparlamentet. Jag kommer att föreslå kommissionen att den första av dessa etapprapporter skall antas i början av nästa år, i januari, så snart vi har fått ny statistik som klargör, uppdaterar och preciserar den information som redan finns i sammanhållningsrapporten. Jag vill förtydliga att denna nya statistik, som vi får från Eurostat, exempelvis rör BNI per invånare under 1999 och arbetslöshetsstatistik för år 2000. Ju färskare siffror desto mer seriös och objektiv blir debatten. Etapprapporten i januari kommer således att innefatta uppdaterade siffror och analyser av sammanhållningsrapportens första del, som ägnas åt regionernas situation. Där kommer vi också att redogöra för resultaten av olika studier som vi har beställt samt lärdomar från stora debatter och seminarier som anordnats. Jag vill klargöra följande i fråga om de kompletterande studier som vi har beställt: vi har beställt en studie om öarnas situation och en studie om strukturfondernas makroekonomiska inverkan. Med denna makroekonomiska studie skulle jag mycket gärna vilja ge er information om vilka direkta återverkningar användningen av strukturfonder får i länder som är nettobetalare. Jag har också planer på att begära en kompletterande studie om situationen i bergsområden och regioner med naturliga permanenta handikapp. För att berika debatten kommer seminarier att anordnas under första halvåret 2002 om var och en av gemenskapens tio prioriteringar, som identifierades i sammanhållningsrapporten. Vid dessa seminarier kommer experter från medlemsstaterna och regionerna att delta, olika experter som vi bjuder in i förhållande till vilken fråga som behandlas.
Min tredje fråga rör debattens sakinnehåll, och det handlar fortfarande om framtiden. På denna punkt skulle jag vilja framföra, eller upprepa, tre övertygelser. Min första övertygelse är att utsikterna till en kommande utvidgning av unionen får medlemsstaterna och regionerna att känna ett större behov av gemenskapens sammanhållningspolitik, snarare än mindre av sammanhållning. Jag tror inte att ett slags upprivning eller åternationalisering av regionalpolitiken är det rätta sättet att bemöta detta behov, dvs. behovet av sammanhållning i en utvidgad union, där det kommer att finnas fler skillnader än i dag - på den punkten talar siffrorna sitt tydliga språk. Men samtidigt som vi kan bekräfta detta behov av sammanhållning och samtidigt som vi kommer att utforma en ny sammanhållningspolitik och en ny regionalpolitik, är jag också bestämt positiv till att tillsammans med er söka efter ett sätt att röra oss mot ett större mått av decentralisering, förenkling och mindre byråkrati. Inom ramen för de europeiska förfarandena kommer jag att vara angelägen om att söka efter och föreslå medel att skapa ett större mått av förenkling och decentralisering, så mycket vi har möjlighet till.
Min andra övertygelse är av finansiell art. Även om det i dag är för tidigt att föra en egentlig finansiell debatt anser jag, vilket jag har påpekat här personligen, och jag är inte ensam om det, att finansiella utgifter som totalt sett motsvarar 0,45 procent av unionens BNI är en miniminivå. Under denna nivå skulle den framtida sammanhållningspolitikens trovärdighet ifrågasättas. Jag anser mig således kunna upprepa att man i mina ögon inte kommer att kunna - om inte sammanhållningspolitikens trovärdighet skall bli ifrågasatt - gå under tröskelvärdet på 0,45 procent. Detta tröskelvärde fick ett allmänt godkännande av stats- och regeringscheferna i Berlin.
Min tredje övertygelse är att den framtida sammanhållningspolitiken måste vara opartisk och inte diskriminerande. Den bör således inriktas på regioner med vitt skilda strukturella svårigheter och den bör bemöta frågor av heterogen karaktär. Det handlar om regioner som släpar långt efter i utvecklingen och som till den största delen ligger i kandidatländerna samt regioner inom dagens 15 medlemsländer som inte har fullbordat konvergeringsprocessen och som i sinom tid behöver en rättvis behandling, så att de inte blir straffade genom en statistisk eller mekanisk effekt som beror på ett nytt tröskelvärde eller nya genomsnitt i den utvidgade unionen, och slutligen handlar det om svårigheter i vissa områden med särskilda handikapp eller vissa sociala frågor som väcker oro, såsom lika möjligheter eller situationen i tätortsområden.
Herr talman, fru ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Sammanfattningsvis skulle jag vilja framhålla att nästa års rapport kommer att inspireras av resultaten från de stora debatterna under det här årets andra hälft. Detta är bara det allra första datumet jag har föreslagit för er. Tillfällena kommer att bli fler innan jag lägger fram den tredje sammanhållningsrapporten 2004. I den andan står jag helt och fullt till ert förfogande i dag och under de kommande veckorna, för att lyssna till era förslag, era rekommendationer och er kritik.

Hatzidakis
Herr talman! Jag tror inte att det skulle kunna komma fram någonting väldigt nytt under vår diskussion om regionalpolitiken, eftersom tidpunkten helt enkelt, enligt min personliga åsikt, inte är den rätta; den lämpar sig inte för nyheter, om ni så vill. Mot bakgrund av att många kolleger är intresserade av ämnet i fråga och mot bakgrund av att regionalpolitiken står för 35 procent av budgeten, anser jag att det i alla händelser ännu en gång bekräftas hur viktig den är för Europeiska unionen, och diskussionen har kanske ett visst värde i det avseendet.
Det andra som jag vill säga är att det kanske skulle vara bra om det vid något tillfälle ägde rum en diskussion - och en diskussion kommer med säkerhet att äga rum i utskottet för regionalpolitik, transport och turism - om framstegen i enskilda länder för projekten och programmen inom gemenskapsstödramarna, för jag är personligen inte alls övertygad om att allt står rätt till i alla länder, inte på grund av kommissionen, utan på grund av vissa medlemsstater. Jag vill inte tala om dramatiska fördröjningar, men det är under alla omständigheter tydligt att det finns problem i några av medlemsstaterna.
När det gäller sammanhållningspolitikens framtid har en diskussion startat efter Europeiska kommissionens andra rapport om sammanhållningspolitiken, och jag anser att vissa slutsatser redan är uppenbara: att många fler regioner kommer att behöva stöd, att det kommer att ske en konstgjord ökning av BNP i de regioner i medlemsstaterna som i dag får stöd, något som inte betyder att de kommer att bli rika automatiskt, vilket kommissionären också påpekade, och att det, även om det är självklart att det behövs mer anslag, inte alls är självklart att dessa anslag enkelt kan fås fram.
Slutsatserna är för mig ganska uppenbara. För det första får vi inte lämna saker och ting vind för våg och bestämma oss i sista stund, för Europeiska unionen skulle då kunna hamna i en explosiv situation. För det andra måste vi inrikta oss på tiden efter år 2006, på dem som verkligen har behov. För det tredje får inte slaget bli för hårt för dem som kommer att se stödet upphöra, för det kommer då att uppstå EU-skepsis i de regionerna. Jag vill dessutom säga två obehagliga saker: en som är obehaglig för de fattigare länderna och en som är obehaglig för de rikare.
När det gäller de fattigare anser jag att vi måste överväga metoder att bättre utnyttja anslagen, med lämpliga mekanismer, med stimulanser, men även med bestraffningar, om det skulle bli nödvändigt, så att pengarna gör verkan. Och när det gäller de rikare bör vi på nytt överväga den övergripande logiken i gemenskapsbudgeten, så att vi finner ett sätt att öka tilldelningen, för behoven kommer att öka enormt, och regionalpolitiken kommer, som kommissionären sade, inte att vara trovärdig om vi inte skjuter till tillräckliga medel.

Simpson
Herr talman, herr kommissionär! Ni känner säkert till att utskottet för regionalpolitik, transport och turism har påbörjat sina överläggningar om social och ekonomisk sammanhållning via den andra sammanhållningsrapporten och att en debatt i och med denna rapport har satts igång om hur vi skall möta utmaningarna med regional finansiering och strukturell politik i ett utvidgat Europa. Samtidigt som jag är tacksam för kommissionärens uttalande i dag är min grupp dock fortfarande besviken på kommissionen, eftersom det verkar som om den inte har använt sin initiativrätt och inte till fullo har engagerat sig själv i denna fråga. Detta ger upphov till frågan om vilka kommissionens verkliga förslag är.
Kommissionär Barnier nämnde sammanträdet i maj vid vilket många ledamöter deltog, men återigen verkar detta sammanträde inte ha lett till något konkret. På vår sida av den politiska skiljelinjen insåg vi på ett tidigt stadium hur känslig denna fråga skulle kunna bli och våra erfarenheter med Agenda 2000 var förvisso den katalysator som sade oss detta. Men den dåvarande kommissionären Wulf-Matthies underlättade för en gemensam ståndpunkt med parlamentet, och därmed känner vi att tiden nu är inne för oss att påbörja arbetet tillsammans med kommissionen allteftersom den blir mer aktiv, positiv och beslutsam.
Min grupp har i detalj diskuterat de frågor som ni har ställt. De huvudsakliga punkterna i vår diskussion rör sig kring principen om bevarandet av begreppet social och ekonomisk sammanhållning, och dess mest representativa instrument, nämligen Sammanhållningsfonden. Men en detaljerad diskussion krävs när det gäller genomförandet av målen i sammanhållningspolitiken innan vi fattar några beslut om den framtida finansieringen av strukturstödet.
Vi står för närvarande inför ett antal stora utmaningar och all diskussion om genomförandet av Sammanhållningsfonden måste inkludera andra områden under det övergripande begreppet hållbar utveckling, som till exempel sysselsättning och jordbruk. Vi måste fortsätta att se till att de fattigare regionerna som för närvarande mottar strukturstöd inte behandlas illa i framtiden och att gemenskapsinitiativ, som till exempel Interreg och Urban, bevaras. Vi ifrågasätter också huruvida 1,27 procent av gemenskapens BNP, vilket det beslutades om i Agenda 2000, är tillräckligt med tanke på den nya sammanhållningsfonden.
I och med lanseringen av denna debatt är det vår åsikt att våra diskussioner hade varit mer givande och mer meningsfulla om kommissionen hade kommit med egna idéer så att den hade kunnat underlätta dessa diskussioner. Vi vet att det är en viktig fråga. För tillfället har vi bara en mängd frågeformulär, men vi kan garantera kommissionären att vår grupp fullt ut kommer att delta i diskussionerna under de kommande månaderna.

Pohjamo
Herr talman! Diskussionen om sammanhållningspolitikens framtid är högst aktuell. Jag tackar kommissionen för dess vilja att föra denna diskussion även med parlamentet och samtidigt tackar jag också för besöken i medlemsländerna. De är mycket viktiga.
Utöver frågan om hur man kan få regionpolitiken att fungera effektivt såväl i de nuvarande medlemsländerna som i de länder som ansökt om medlemskap, gäller min oro i den här saken även hur strukturpolitiken skall fortgå i de nuvarande medlemsländerna under nästa strukturfondsperiod. Politiken beträffande strukturfonderna är nuförtiden allt för tungt styrd. Nu är det dags att bland annat bedöma hur man med tanke på nästa period kan ta lärdom av fördröjningen i programmens beredningsförfaranden. Hur uppnår man ökad effektivitet, bättre resultat och mindre byråkrati? Jag vill i detta sammanhang även höra mig för om kommissionens ståndpunkt i frågan om vad utvidgningen innebär för helhetsfinansieringsandelen i strukturpolitiken. Är kommissionen redo att öka anslagen till strukturpolitiken under nästa strukturfondsperiod om situationen i den ekonomiska och sociala sammanhållningen kräver det?
Jag vill samtidigt även framföra till kommissionen att man inte kan acceptera en sådan finansieringsmodell för utvidgningen, där betalarna är de nuvarande EU-ländernas fattiga områden, vilka fortfarande har bestående problem på grund av bland annat besvärliga naturförhållanden, långa avstånd eller gles bebyggelse. EU måste även i framtiden handla solidariskt, så att man med ett nytt finansieringsinstrument finner nya pengar för strukturpolitikens nya utmaningar, där betalarna bland annat är de centrala områden som allra snabbast drar ekonomisk nytta av utvidgningen.

Schroedter
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Inom ramen för utvidgningen är väl sammanhållningspolitiken den största utmaning som gemenskapen kommer att stå inför. Samtidigt kommer sammanhållningspolitiken att vara prövostenen för om man lyckas åstadkomma någon stabilitet i ett EU med 27 medlemsstater, i samtliga dess delar. Men i medlemsstaterna har tendensen gjort sig gällande att man i sammanhållningspolitiken inte bedömer framstegen i de missgynnade områdena, utan man bedömer framstegen efter hur mycket man vid varje förhandling i slutändan får ut för sig själv. Detta måste klart ändras från och med 2006! Stabilitet och en framgångsrik utveckling i en utvidgad union kommer efter 2006 bara att garanteras om det gemensamma regelverket inte garanterar tilldelning från fonderna, utan om det är gemensamma objektiva kriterier som gäller. Det betyder att en gemensam ny sammanhållningspolitik i alla delar måste testas gentemot den gamla politiken.
Den andra rapporten om sammanhållningen innehåller några bra förslag, men den för också vidare många fel ur sammanhållningspolitiken och är inte något grundläggande reformförslag. Jag vill också säga något om förslagen. Det är bra, anser jag, om alla regioner i den utvidgade unionen bedöms lika, men att det samtidigt inte blir någon chock för regioner som får stöd i dag. Phasing out-principen stöder jag alltså helt och fullt. Öka decentraliseringen, stöd partnerskapet. Men det måste också gälla för kandidatländerna i fråga om fonderna inför anslutningen - och detta skall ske nu - så att förvaltningarna får övning på det. Phasing in för kandidatländerna i en decentraliserad strukturpolitik redan från och med 2002, även detta är nödvändigt, för att samla erfarenheter. Små steg i stället för jättekliv, en integrerad regionalpolitik är det enda som kan väcka förtroende också hos givarna. Därför måste kvalitet prioriteras framför kvantitet!

Markov
Herr talman, herr kommissionär, fru rådsordförande! Jag anser att politiken med ekonomisk och social sammanhållning är en av de mycket positiva saker som Europeiska unionen har uppnått, eftersom den nämligen dokumenterar solidaritetsprincipen mellan svaga och mer utvecklade regioner. Naturligtvis måste man, när man analyserar hur strukturfondspolitiken hittills har fungerat, klart säga att det finns en mängd brister.
För det första: Skillnaden mellan medlemsstaterna har visserligen minskat, men skillnaderna inom medlemsstaterna - mellan starkt utvecklade regioner och svaga regioner - har ökat.
För det andra: Arbetslöshetssiffrorna i de svaga regionerna har inte minskat nämnvärt.
För det tredje: Den genomsnittliga inkomsten per capita i de rikaste regionerna, som utgör 10 procent av unionens befolkning, är fortfarande 2,6 gånger högre än i de regioner där 10 procent av den fattigaste befolkningen bor.
För det fjärde: De underutvecklade regionerna förfogar fortfarande inte över några självbärande ekonomiska och sociala kretslopp. Därigenom har de ju också enorma problem när de faktiskt skall minska på eftersläpningen gentemot de mer utvecklade regionerna.
För det femte: Titta får ni se, de åtagandebemyndiganden som fortfarande inte är utförda uppgick i slutet av 1999 till nästan 42 miljarder euro, dvs. användningen av strukturfondsmedel för särskilda projekt är ineffektiv! Det betyder att man avgjort måste välja andra åtgärder, även andra projekt. Det går naturligtvis bara i samarbete med medlemsstaterna.
Trots bristen får man inte bortse från att enormt mycket har skett. Skillnaderna skulle annars vara betydligt större. Det betyder också att vi måste fortsätta med strukturfondspolitiken. Herr Barnier, ni sade nyss att det inte får finnas några tabun. Det stämmer! Vid det informella mötet i Namur sades detta också i högre eller mindre grad från alla medlemsstaters sida, och det lades fram förslag. Men någon gång måste man komma till punkt, någon gång måste man säga att de och de förslagen kostar så och så mycket pengar, och antingen måste vi ställa medlen till förfogande, eller också måste vi erkänna att vi inte kommer att göra det.
Det kan man inte skjuta på för evigt. Ni vet att den övre gränsen uppgår till 1,27 procent av bruttonationalinkomsten i budgetplanen för 2000-2006. Var ligger vi reellt sett? På 1,06 procent. Det kan väl inte kallas att genomföra en verklig strukturpolitik! Det beror också på parlamentet...
(Tillrop av Jarzembowski) Jag har ju nu inte bara kommit med förebråelser gentemot kommissionären, vi accepterar ju detta varje gång! Alltså inte min grupp, vi har alltid lämnat in ändringsförslag. Kanske, herr Jarzembowski, medverkar PPE nästa gång, och då skulle vi ju nästan ha majoritet! Vi måste naturligtvis också inom ramen för denna diskussion beakta att det finns mycket speciella regioner. Det program som kommissionen lagt upp för gränsregionerna, jag beklagar, herr kommissionär, det är helt otillräckligt! Kanske borde man någon gång tänka över om man kan göra något liknande som...
(Talmannen avbröt talaren.)

Raschhofer
Herr talman, herr kommissionär! Sammanhållningsfonden skapades ju för att förbereda de struktursvaga länderna i unionen för Ekonomiska och monetära unionen (EMU). Sammanhållningsländerna har under de senaste åren tagit in försprånget rejält, och de deltar alla i EMU. Jag kan alltså konstatera att syftet med Sammanhållningsfonden uppnåtts. Trots detta beslutade man i Agenda 2000 att fortsätta med Sammanhållningsfonden. Vore det inte konsekvent att låta Sammanhållningsfonden löpa ut, om inte chockartat, så ändå i form av en phasing out? På grund av östutvidgningen kan sammanhållningspolitiken i unionen, så som den nu är utformad, inte längre fortsätta. Vi vet alla att östutvidgningen inte kan ske gratis, och det bör man också ärligt säga. För övrigt tror jag också att mycket är fel i unionens sammanhållningspolitik när det gäller effektivitet, förvaltningsinsatser och ömtåligheten för bedrägerier i denna politik. Den som behövs är en principiell debatt om styrkan och svagheterna i denna politik, alltså om en reform av denna sammanhållningspolitik.
Jag vet att den här debatten är svår, ty här handlar det om gemenskapens regelverk. Men det handlar också om en mycket principiell fråga, nämligen om vad solidaritet innebär i unionen.

Jarzembowski
Herr talman, fru rådsordförande, käre herr kommissionär! Även jag vill ta upp ert förslag att diskutera denna fråga utan tabun. Jag tror att det här i kammaren egentligen inte finns någon som är emot sammanhållningspolitik. Den fråga som vi måste ställa oss lyder: Kan man inte bedriva sammanhållningspolitik bättre utan en sammanhållningsfond?
Det finns två problem. För det första: När anslutningarna sker, då måste helt logiskt alla kandidatländer gå med i sammanhållningsfonden, för det har handlat om de fattigaste länderna och staterna. Man kan inte säga att det finns regionalpolitik för alla, sammanhållningsfond för fyra länder, och de tio nya får då plats någonstans, var det nu kan vara! Nej, om man alltså vill upprätthålla Sammanhållningsfonden, måste den gälla för alla kandidatländer. Personligen tror jag i varje fall att man kan bedriva sammanhållningspolitik med hjälp av regional- och strukturpolitik av allmänt slag på ett bättre sätt utan någon sammanhållningsfond, särskilt som Sammanhållningsfonden enligt min åsikt har den nackdelen att man ser till stater och inte till regioner. Vi vill emellertid inte stödja staterna, utan vi vill stödja missgynnade regioner. Därför tror jag att man än en gång mycket noggrant bör överväga denna fråga, herr kommissionär.
För det andra: Jag tror att även vi bör, som ni alltid har sagt, skilja mellan den innehållsmässiga reformen och frågan om hur mycket pengar vi i slutändan vill ge ut på detta. Jag tror att vi snabbt måste avgöra den innehållsmässiga formen, ty kandidatländerna har rätt att få veta av oss fram till 2002/2003 hur sammanhållningspolitiken ser ut, när de sedan blir medlemmar.
Herr kommissionär, jag är inte så säker på om jag har förstått er rätt: I och för sig anser jag att er modell är bra. Ni säger att det finns enhetliga kriterier för alla regioner, låt oss säga en eller två, och sedan genomför vi en phasing out för de regioner som hittills har fått stöd, men som enligt de nya kriterierna inte längre har rätt till stöd, eller vi gör det därför att det inte längre finns några pengar till detta. Nu inställer sig frågan enligt vilka kriterier man i framtiden faktiskt skall lämna något stöd? Alltså, jag vore beredd att tala om ett-två kriterier eller möjligen om tre kriterier. Men jag misstänker lite grand - ni antydde det tidigare - att man sedan har tio kriterier. Då tittar man på vilket kriterium som passar till regionen. Aha, där finns det ett par berg, alltså är det en bergsregion. Aha, det ligger på en ö, alltså är det en ö-region!
Jag anser att det är bättre att man tar en procentsats, egalt vilken, exempelvis bruttonationalinkomsten plus kanske arbetslöshetssiffrorna. Om man går vidare och säger att ja, även könsfördelningen eller utbildningsnivån för män och kvinnor gäller som allmänna kriterier, då blir det lite grand av ett virrvarr, om jag får säga så. Låt oss därför diskutera vidare, så som ni har sagt. Vi står på er sida, vi ser fram emot den fortsatta debatten med er!

Duin
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag håller uttryckligen med dem som har sagt att det i denna debatt inte får handla om att bevara gemenskapens regelverk, utan om att hjälpa dem som bäst behöver det. Låt mig också klart säga att ingen enligt min åsikt får blunda inför att utvidgningen kommer att innebära stora utmaningar för oss, även av ekonomiskt slag. Tyskarna gjorde den erfarenheten vid återföreningen, då man först ville förklara för medborgarna att det inte var några belastningar förknippade med den. Det var bevisligen fel! För att det inte skall uppstå något missförstånd - naturligtvis vill vi ha en utvidgning. Men man måste se konsekvenserna för strukturpolitiken i ögonen. Något enkelt "Fortsätt bara" får det och kommer det inte att bli, tror jag.
Om man inte vill förlora människornas förtroende i de berörda regionerna måste man också tydligt och ärligt i god tid påpeka detta. För att förhindra ett obehagligt uppvaknande måste vi söka efter möjligheter som medger att vi lämnar kandidatländerna fullt stöd vid uppbyggnaden av deras infrastruktur, och samtidigt se till att de svagaste regionerna i EU:s femton länder fortsätter att ledas fram till ett genomsnitt. Detta kan bara lyckas om man gör vissa förändringar, som skulle vara nödvändiga även utan utvidgningen. Till att börja med har man detta faktum att sammanhållningsländerna delvis skall uppvisa mycket olika framsteg när det gäller att inhämta försprånget, och att de bästa framgångarna bevisligen uppnåtts där som de lokala aktörerna inbegripits och ålagts största möjliga effektivitet för stödet.
För att kunna granska effektiviteten med de medel som används måste dessutom utvärderingen av projekten ytterligare förbättras, och en effektiv ekonomisk hantering måste belönas mer än som hittills varit fallet. Sist men inte minst är det oundvikligt att man knyter detta närmare till EU:s andra politiska områden, i synnerhet den gemensamma jordbrukspolitiken. Med de decentraliseringar och förenklingar som kommissionär Barnier har berört kan vi enligt min åsikt lyckas att uppnå båda målen.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill påtala att vi för det första ställer oss positiva till de två betänkandena, vilka innehåller en bra analys av tillämpningen av fonderna under år 1999, såväl Sammanhållningsfonden som strukturfonderna. Med utgångspunkt i analyserna i dessa två betänkanden skulle jag vilja ta upp tre punkter.
Den första punkten är självklar: sammanhållningspolitiken ingår i Europeiska unionens politik och en grundläggande beståndsdel i den politiken är de fonder som vi behandlar i dag. Man kan inte stänga ute de regioner som har en lägre utvecklingsnivå än genomsnittet i Europeiska unionen från dessa fonder, med eller utan utvidgning. Därför är det en inneboende karaktär i Europeiska unionens sammanhållningspolitik att mindre utvecklade regionerna erhåller stöd och resurser i syfte att försöka undanröja de befintliga territoriella obalanserna. Som det har förklarats här har Europeiska unionen fortfarande budgetmarginaler för att föra denna politik.
Den andra punkten: dessa betänkanden handlar om år 1999. Det finns en rad kritiska åsikter om tillämpningen, vilka bör beaktas. Vi hoppas att de begränsningar och defekter som påtalas har övervunnits under år 2001, tack vare kommissionären och hans personals arbete.
För det tredje måste man beakta den statistik som har analyserats och de undersökningar som har genomförts om tillämpningen av fonderna på lång sikt i Europeiska unionen, som förutom mycket få undantag visar att de minst utvecklade regionerna har minskat obalansen i förhållande till tillämpningen av fonderna, eftersom vi talar om den framtida tillämpningen av fonderna, och att denna fråga beaktas i unionens nya politik på det här området.

Nogueira Román
Herr talman, ärade kolleger! Som alla konstaterar jag med stor tillfredsställelse att såväl rådsordföranden som den ansvarige kommissionären för regionalpolitik för det första är eniga om att det i framtiden är nödvändigt att föra en tvådelad sammanhållningspolitik i och med utvidgningen, även om detta kommer att vara mindre framträdande: en sammanhållningspolitik för de femton nuvarande medlemsstaterna och en kompletterande sammanhållningspolitik för de stater som ingår i utvidgningsprocessen.
Jag konstaterar att de även är eniga om en fråga som jag anser vara grundläggande, allt hyckleri till trots: det finns inget politiskt Europa utan ett ekonomiskt Europa och det finns inget politiskt Europa utan sammanhållningspolitik. Så är även fallet med de nuvarande medlemsstaterna och Europeiska unionen måste axla detta ansvar i framtiden.
Hur skall detta göras? Hur skall vi uppnå detta och med vilka instrument? Uppenbarligen måste den nuvarande tillämpningen av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden förbättras. Vi behöver bara se på skillnaderna mellan Irland och Spanien när det gäller resultaten för de gångna åren, eller skillnaderna mellan Portugal och Italien eller Grekland, om ni tillåter mig. Tillämpningen har varit skilt sig åt, Irland har tagit ett mycket stort hopp och Portugal har vetat att utnyttja strukturfonderna på ett mycket bättre sätt än andra medlemsstater. Så har inte varit fallet med Spanien, Italien eller Grekland, som visserligen har närmat sig den europeiska medelinkomsten per capita totalt sett, men detta har inte skett i dessa länders interna regioner, vilket påvisar att fonderna tillämpas dåligt, vilket möjligen kan bero på att en stat har utnyttjat fonder som var avsedda för vissa regioner eller för att additionalitetsprincipen inte har tillämpats i den staten.
Herr Barnier, ni sade, och ni hade redan sagt det tidigare, att strukturfonderna och Sammanhållningsfonden inte kan ligga under 0,46 procent av gemenskapens totala BNI. Jag erinrar er om att detta är den nivå de låg på år 1999 och att nivån för år 2006 förutses bli 0,31 procent. Om vi inte hade lyckats undanröja skillnaderna mellan Europas olika regioner år 1999, vilket resultatet visar på, måste vi följaktligen vara mycket mer ambitiösa än vad ni föreslår, även om ni gjorde det på ett positivt sätt.

Musotto
Herr talman, herr kommissionär! Frågan vi står inför är vilken sammanhållningspolitik vi skall sträva efter att skapa mot bakgrund av det nya panorama som öppnar sig som resultat av utvidgningen. Svaret kan ges på två olika nivåer: å ena sidan måste vi definiera de principer som skall vara vägledande för sammanhållningspolitiken från 2006 och framåt, å andra sidan måste vi bestämma våra prioriteringar.
Det finns enligt min mening två principer som borde vara vägledande för sammanhållningspolitiken: å ena sidan jämlikheten vad gäller möjligheter och å andra sidan regionaliseringen. De moderna ekonomiska teorierna lär oss, med en uppsjö av detaljer och med stöd av ett rikt empiriskt material, att utvecklingspolitikens framgångar är nära knutna till att man stärker individernas självbestämmande och bygger upp regionala politiska institutioner som väljarna kan acceptera.
När vi talar om regionalisering så innebär det samtidigt att vi bygger upp en ekonomisk politik på lokal nivå som respekterar och tar vara på de unika fördelar som de enskilda regionerna och deras lokala styrande organ har och som opererar utifrån kollektiva beslut och vilar på en konkret demokratisk bas och verkligen är underkastade en kontroll från sina väljare som gör dem politiskt ansvariga.
Förverkligandet av dessa mål kräver en helt ny typ av statistisk information om de ekonomiska realiteterna på såväl lokal som nationell och gemenskapsnivå. Det räcker inte längre att förfoga över uppgifter om inkomsten per capita för att kunna bedöma enskilda individers möjligheter i de europeiska regionerna. Det krävs betydligt mer. Vi behöver indikatorer som anger graden av tillträde till resurserna, indikatorer som mäter graden av utnyttjande av den ekonomiska friheten, som ger ett mått på utnyttjandet av de grundläggande mänskliga rättigheterna och som, i mer vidsträckt betydelse, mäter livskvaliteten.

Walter
Herr talman, herr kommissionär, fru rådsordförande! Sammanhållningspolitiken är en väsentlig beståndsdel i Europeiska unionen. Vi kan inte konstatera något framsteg i fråga om hur Europeiska unionen växer samman, om inte solidariteten varje gång finns med i någon mån. Vi vet alla att de som är starkare och rikare måste hjälpa dem som är fattigare eller ännu inte så starka, eller som håller på att ta igen försprånget. Vi diskuterar i dag det man kunnat konstatera de senaste åren, och talar naturligtvis också om de slutsatser, som vi måste dra av detta för de närmaste åren.
Jag vill i dag rikta blicken mot hur det helt konkret ser ut för ögonblicket i fråga om vår sammanhållningspolitik, det vill säga hur ger vi ut de pengar som vi anslagit för denna verkligt viktiga politik i Europeiska unionen? Vi har i det förgångna, fram till Agenda 2000, haft häftiga diskussioner om hur mycket pengar som skall ges ut. Men om vi i dag tittar på hur det faktiskt genomförs, då måste vi ändå hysa stora tvivel om huruvida det här görs med största allvar.
Vi befinner oss sedan förra året i början av den nya anslagsperioden, och det betyder att allt naturligtvis i början inte kan ske lika snabbt som när man befinner sig mitt i loppet, men trots detta måste man påpeka att takten för genomförandet på de olika områdena är erbarmlig, man kan inte säga annat! Vi har flera gånger diskuterat detta i budgetutskottet, och även kommittén för regionalpolitik har tagit upp frågan och kommer att fortsätta göra det.
Om man tittar på den aktuella diskussionen inom ramen för budgetsamråden - och nu måste jag vända mig till rådet - då ser man att rådet för nästa år bara räknar med 1 procent, som sedan faktiskt också skall förvandlas till betalningsbemyndiganden. 1 procent av alla åtagandebemyndiganden skall bli till betalningar! Vi producerar en backlog, likt den vi tidigare ofta hade. Vi staplar upp medel, i stället för att lämna snabb hjälp, och snabb hjälp är bra hjälp, eftersom vi vill att många länder och regioner, när utvidgningen sedan sker, inte alls längre skall behöva någon hjälp. Den som verkligen vill hjälpa dem att klara sig, den som verkligen vill skapa plats för de nya länderna som vill ansluta sig, han måste nu snabbt lämna hjälp, han måste lämna koncentrerad hjälp, dvs. här måste vi göra lämpliga ändringar.
Jag uppmanar kommissionen - den har redan lagt fram förslag - och även rådet att nu låta ord följas av handling, ty sammanhållning är bara bra om den verkligen kommer fram till människorna, och detta så snart som möjligt!

Berend
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Först, herr kommissionär, ett tack för era klara ord och för den dubbla bekännelsen att man inom ramen för den ekonomiska och sociala sammanhållningen bör ta lämplig hänsyn till bestående problem i olika regioner både hos de nya - kandidatländerna - och de 15 nuvarande medlemsländerna. För det andra också ett tack för att ni än en gång har betonat att det inte finns några tabun i diskussionen! Vi befinner oss i början av denna diskussionsprocess, och vi bör också grundligt undersöka hela paletten med revisionen av strukturfonderna i denna diskussion.
Den ekonomiska och sociala sammanhållningen när vi har 27 länder kommer ju att gestalta sig annorlunda än sammanhållningen i 15 länder. Faktum är att obalansen inom EU avsevärt kommer att ökas genom anslutningen av 12 nya stater. Å ena sidan måste man prioritera de nya medlemsstaterna, medan man å andra sidan inte får frånkänna de länder, som för närvarande får stöd, en viss kontinuitet. Härvidlag vet vi mycket väl att Sammanhållningsfonden och strukturfonderna alltid bara är temporära åtgärder och inte får omvandlas till ett gemenskapens regelverk. Trots detta får det inte ske att regioner efter 2006 förlorar sin mål 1-status endast därför att de på grund av utvidgningen har råkat ut för en förbättring av sin relativa situation, trots att ännu ingen självbärande utveckling har uppnåtts.
Jag anser att sammanhållningspolitiken bara blir trovärdig om vi delar ut ekonomiska medel på basis av objektiva kriterier, som gäller för alla i lika mån, och där kriterierna för nationellt och regionalt välstånd måste utgöra grunden. Vid en förestående revidering av den europeiska regionalpolitiken måste man alltså finna lösningar, och det är det som är syftet och meningen med den diskussionsprocess som börjar nu - att på jämlik grund ta hänsyn till situationen både i de nya medlemsstaterna och i mål 1-regionerna i de nuvarande medlemsstaterna.

Izquierdo Collado
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Till skillnad från min kollega anser jag att detta är ett mycket lämpligt tillfälle att tala om ekonomisk och social sammanhållning. Jag hoppas att detta koncept kommer att övervinna de europeiska gränserna och att det tillämpas i andra regionala områden. Det är möjligt att vi skulle kunna lösa en hel del konflikter på det viset.
Även om det är ett lämpligt tillfälle för debatt tvingas vi dock konstatera att rådets och kommissionens svar, åtminstone enligt min åsikt, är otillräckliga. För det första har jag svårt att tro på att man kan tala om ekonomisk och social sammanhållning utan att ens göra den minsta hänvisning till den inre marknaden och Europeiska unionens övriga politikområden. Vi arbetar för närvarande med det sjätte ramprogrammet, ett program som redan från första början inte uppfyller de villkor för sammanhållning som krävs i enlighet med fördragen. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen kräver att vi är uppmärksamma på samtliga politikområden.
Herr talman, Barnier ställde vissa frågor till parlamentet i sitt betänkande. De gånger vi har ställt samma frågor till rådet har rådet förklarat att det nu inte är det rätta tillfället att besvara dem, men faktum är att parlamentet har rätt att ställa dessa frågor till kommissionen och rådet för att få veta vad de har för åsikt innan vi utarbetar vårt betänkande. Jag är mycket missnöjd med i första hand rådets attityd, och i mindre grad med kommissionärens, eftersom jag anser att det nu är dags att klargöra vissa grundläggande faktorer. Vi talar om hur programmet för år 2006 kommer att påverka de olika regionerna i framtiden. Om vi inte klargör vissa saker kommer vi ständigt att teoretisera runt denna faktor, och då kan vi inte genomföra den reform som är nödvändig för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa, eftersom vi alla kommer att se snett på varandra: en del kommer att tala om att Sammanhållningsfonden måste avskaffas, andra kommer att säga att vissa regioner inte längre får utnyttja den. Detta töcken förhindrar oss att gå till botten med analysen av den här frågan.

Mastorakis
Herr talman, kära kolleger! Vi vet alla att Europeiska unionen har sett social och ekonomisk sammanhållning mellan sina regioner som själva kärnan i sin existens och kvantifierat ett mål som innebär att 75 procent av genomsnittsinkomsten per person i de femton medlemsstaterna fastställs som undre gräns för den eftersträvade sammanhållningen.
På samma gång - och helt riktigt - har vår europeiska union bestämt att nya medlemsstater, med bevisligen låg inkomst per person, skall anslutas. Är det logiskt, är det moraliskt och är det därför i slutändan godtagbart att låta detta andra mål inverka negativt på det första, eftersom genomsnittsinkomsten per person kommer att sjunka väsentligt i och med utvidgningen? Lyckligtvis har åtminstone alla insett att sammanhållningspolitiken inte kan fortsätta i sin nuvarande form när det gäller de 75 procenten, och därför föreslås och diskuteras olika scenarier, som kanske erbjuder vissa utvägar, men som dock inte erbjuder någon rättvis lösning. Det är följaktligen lämpligt - jag hävdar att det är självklart - att det första målet måste förbli oförändrat även i den utvidgade Europeiska unionen, det vill säga att alla medlemmar - gamla som nya - skall ligga över 75 procent av genomsnittsinkomsten per person i dagens femton medlemsstater. Det skulle vara följden.
Naturligtvis behövs det mer pengar för denna utvidgning än vad som verkar finnas till förfogande. De som det åligger måste därför se alla nya fakta i deras riktiga proportioner, de måste betrakta dem med öppet sinne, de måste se långsiktigt på förhållandet mellan kostnad och nytta i en modig regionalpolitik som anpassas efter de nya omständigheterna, och de får inte svika regioner som även fortsättningsvis behöver stöd av Europa, av det Europa som regionerna har visionerat om, av det Europa som de tror på. Vi måste inse, som en av de stora i antikens Grekland, Demosthenes, sade, att "... äåé äç ÷ñçìÜôùí êáé Üíåõ ôïýôùí ïõäÝí Ýóôéí ãåíÝóèáé ôùí äåüíôùí..." ("... det behövs pengar, för utan dem kan inget av det nödvändiga bli av ..."). Och om de relevanta besluten redan har fattats, ja, så kan fattade beslut omprövas, om det behövs.

Darras
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Som Marques och Nogueira Román framhåller i sina respektive betänkanden är Sammanhållningsfonden och strukturfonderna av stor betydelse för utvecklingen i de flesta av unionens regioner, både när det gäller infrastrukturer och social integration. Men trots de finansiella utgifter som man kommer överens om är Europas regioner långt ifrån jämlika ur utvecklingssynpunkt, och min kollega Fruteau är mycket bekymrad för de yttersta randområdena. Ni förstår därför säkert att utvidgningen får mig att frukta att Europeiska unionen endast riktar blickarna mot öst. Det skulle vara en stor tragedi för ett stort antal europeiska regioner som i dag är berättigade till stöd.
Förstå mig rätt: det handlar inte om att ifrågasätta det lämpliga med utvidgningen, som kommer att befästa freden på vår kontinent, ett ädelt och bräckligt mål i dessa svåra tider. Det handlar tvärtom om att fundera över förutsättningarna för att utvidgningen skall lyckas. Jag tillhör faktiskt dem som anser att en lyckad utvidgning förutsätter en förstärkt sammanhållning. Men denna sammanhållning har ett pris, och det priset får inte betalas av unionens fattigaste länder.
Herr kommissionär! Konkret sett önskar jag att kriterierna för berättigande till mål 1- och mål 2-stöd revideras med största uppmärksamhet på att somligas fattigdom inte skall medföra grusade förhoppningar och försämringar för andra. Utvidgningen är en enorm utmaning: solidariteten. Och solidariteten kan endast erövras om den förstås och godtas. Det får vi inte glömma.

Pittella
Herr talman! De förklaringar vi har hört från såväl rådet som kommissionär Barnier och inläggen från samtliga ledamöter, har på ett tydligt sätt bekräftat att sammanhållningspolitiken är en av grundpelarna i Europeiska unionens politik och att utvidgningen inte bara kräver att sammanhållningspolitiken bibehålls, utan att den förstärks.
Men jag tror att problemen ligger på annat håll. Låt mig peka på ett par: är de instrument vi har använt under de senaste åren för att kontrollera de obalanser som blir allt tydligare fortfarande aktuella? Kan allmänna indikatorer, t.ex. bruttonationalprodukten, eller schematiska procentsatser, t.ex. 75 procent, även fortsättningsvis vara de enda parametrarna för klarläggande och klassificering av kandidatländernas möjligheter att bli medlemmar? Kan vi bibehålla ett falskt jämlikhetsparadigm där vi använder en gemensam måttstock för länder och sammanhang som bara är statistiskt jämförbara?
För det andra: betyder nyckelprinciperna subsidiaritet och additionalitet fortfarande samma sak i dag som för tjugo år sedan, när Europeiska unionens institutioner såg annorlunda ut? Är den idé som lanserades för ett par dagar sedan av Giuliano Amato, tidigare statsminister i Italien, om en djupgående förnyelse som ger Europeiska kommissionen befogenheter att göra de stora strategiska investeringarna och som decentraliserar utvecklingsinitiativen på det territoriella planet, verkligen så verklighetsfrämmande och omöjlig?
Jag hoppas att man under de kommande månadernas debatt verkligen finner det mod som behövs för att även ta itu med dessa centrala frågeställningar.

Lage
Herr talman, ärade ledamöter, herr kommissionär! Sammanhållningen är en grundpelare i Europeiska unionen. Och det finns inte någon sammanhållningspolitik i Europeiska unionen utan ekonomisk och social sammanhållning, oavsett vad vissa federalister tycker. Å andra sidan finns det inte någon ekonomisk och social sammanhållning utan en politisk sammanhållning, hur mycket vissa förespråkare för nationell suveränitet än ogillar den tanken. Sammanhållningspolitiken, som under senare år har fått en betydelsefull roll, kommer att spela en ännu viktigare roll i framtiden till följd av utvidgningen. Sammanhållningspolitiken är rentav en förutsättning för utvidgningens framgång. Det är uppenbart! Utvidgningen innehåller dock följande paradoxer, herr talman: genom att Europeiska unionen blir fattigare, när det gäller inkomster per capita, blir de nuvarande minst gynnade länderna rikare, som om det handlade om siffermagi. Detta är ett problem. Det mitt land Portugal, liksom andra sammanhållningsländer, inte kan acceptera som en följd av utvidgningen, är att ställas utanför sammanhållningspolitiken, att bli offer för en mekanisk statistik som automatiskt placerar dem över den ödesdigra ribban på 75 procent.
Med tanke på detta anser jag att den framtida sammanhållningspolitiken inte får gå ifrån följande principer:
för det första: en förstärkning av budgetmedel till sammanhållningen, det går inte att undvika denna fråga, trots det Walter har sagt,
för det andra: en garanti för att de nuvarande minst gynnade regionernas och ländernas intressen inte får röras, och att man skall finna en rättvis form för att de skall fortsätta att åtnjuta den stödnivå de har i dag,
för det tredje: en långtgående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och ökat skydd för landsbygden,
för det fjärde: definition och tillämpning av en utvecklingsstrategi för det europeiska territoriet som upplöser de nuvarande centrala, täta och koncentrerade stadszonerna, till förmån för hela Europa.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det här har i huvudsak varit en debatt för att utforska ämnet och söka riktlinjer för den framtida utvecklingen av struktur- och sammanhållningspolitiken, såsom ni vill se den. Jag har lyssnat med stor uppmärksamhet, och vi kommer självklart att beakta era synpunkter. Jag skulle dock vilja stanna här, herr talman, herr kommissionär, kära kolleger, och hålla mig till denna mycket korta reaktion.

Barnier
. (FR) Herr talman! Precis som Neyts-Uyttebroeck har också jag lyssnat med stor uppmärksamhet till de synpunkter som har förts fram, vilket säkert inte förvånar er. I det här inledande skedet av debatten hade jag själv önskat mig stor uppriktighet och kritik, vilket jag påpekade för en stund sedan, och även förslag.
Tillåt mig trots detta säga att jag blev berörd av Simpsons synpunkter. Enligt min mening är de helt oberättigade. Izquierdo Collado uttryckte också en otålighet, fast på ett annat sätt. Jag skulle ändå vilja att ni var rättvisa gentemot kommissionen. Eftersom Simpson påminde om den tidigare kommissionen genom att nämna namnet på en kvinna som jag har stor respekt för och som är min vän, Wulf-Matthis, skulle jag vilja påminna er om tidsplanen för den föregående debatten om agendan från Berlin. Det forum som inledde debatten om Berlinagendan ägde rum 1996 inför ett möte i Europeiska rådet 1999, som utgjorde inledningen på agendan för 2000-2006. Tre år tidigare! Hade jag haft samma tidsplan skulle jag inte ha sagt att vi inleder debatten i januari 2001, utan om två år - 2003.
Kom då inte i dag och säg att kommissionen inte är tillräckligt påstridig, att man förväntar sig förslag från kommissionen. Vi ligger två år före när vi öppnar en debatt fri från tabun, utan att invänta utvidgningen. Jag ber er att vara rättvisa mot kommissionen. I sinom tid - när jag har lyssnat till er, Regionkommittén, regionerna själva och medlemsstaterna - räkna då med att jag kommer att visa mig djärv och påstridig, och att jag, när så krävs, kommer att lägga fram kraftfulla förslag. Men be mig inte att jag i dag skall avsluta debatten, en debatt som just har inletts - två år i förväg i jämförelse med sedvanliga förfaranden. Jag har utnyttjat möjligheterna till insyn. Jag har visat öppenhet mot Europaparlamentet. Och jag finner det ganska orättvist att man i dag kritiserar mig för detta.
Samtidigt skulle jag vilja vända mig till ordförande Hatzidakis, Schroedter, Duin, Gasòliba i Böhm och Markov - som om jag förstod dem rätt insisterade mer på den nuvarande förvaltningen - att jag känner igen mig i deras synpunkter, deras vädjanden om ett bättre utnyttjande i förhållande till åtaganden med omsorg om ett verkligt partnerskap i regionerna. Tillsammans med gruppen från generaldirektoratet är jag ytterst angelägen om att dessa ord som finns i förordningarna - bland annat partnerskap, en hög grad av utnyttjande, principfasthet och jämlikhet - verkligen omsätts i praktiken.
Ordförande Hatzidakis! Om några dagar kommer jag till ert utskott för att redogöra för hur långt vi har kommit när det gäller perioden 1994-1999, även i fråga om utnyttjade åtagandebemyndiganden, uppgifter som jag nu hoppas är definitiva för den föregående perioden, med tanke på att det fanns utestående åtagandebemyndiganden från tiden före 1994. Syftet är att ge en förvarning såväl när det gäller genomförandet av åtagandebemyndigandena som när det gäller de åtaganden som först utnyttjades under den nuvarande perioden. Jag kommer att lägga fram en mycket exakt och mycket objektiv sammanställning inför utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Markov uppehöll sig än en gång vid frågan om gränsregionerna. Jag medger, herr Markov, att det svar vi gav tillsammans med Verheugen inte är helt tillfredsställande för gränsregionernas problematik. Men också på det här området vill jag be er att inte kräva mer än vad jag kan ge, eftersom vi arbetar inom de ramar som ni känner väl till och som ni har godkänt, nämligen de ramar som antogs i Berlin. Jag har en budgetram. Jag kan inte gå utanför den ramen. Jag utnyttjar alla flexibilitets- och manövermarginaler, men fram till 2006 befinner jag mig inom den ram som fastställdes i Berlin, och jag får inte gå utanför den.
Pohjamo tog i likhet med andra upp finansieringen av utvidgningen. Det är inte kommissionen som skall fatta beslut, herr Pohjamo. Det är rådet, stats- och regeringscheferna, som år 2006 skall fatta beslut på grundval av våra förslag, och i det sammanhanget vill jag säga er - vilket jag sedan hade kunnat säga till Nogueira Román, Walter, Mastorakis och Pittella, vilka tog upp unionens ändamål och värderingar som kommer till uttryck i sammanhållningspolitiken - jag skulle vilja säga er, mina damer och herrar, att vi kommer att få bra finansiella beslut år 2006 om vi innan dess för en verklig och bra politisk debatt, och självklart om kommissionen, inom debatten och i enlighet med debatten, fullgör sin roll och lägger fram djärva och kraftfulla förslag. Ni kan räkna med att jag, Diamantopoulou och Fischler kommer att lägga fram ståndpunkter och förslag som innebär att sammanhållningspolitiken kommer att fullföljas samtidigt som den förändras genom reformer. För att kunna lyckas med denna utmaning år 2004 eller 2005, tillåt mig säga det, har jag behov av att vi innan dess för en riktig debatt om politiken. Det jag behöver är att ni visar - här, i era länder och i samtal med varandra - regionalpolitikens nytta, nödvändighet och effekter. Om vi inte kan ge prov på detta har vi anledning att frukta de slutgiltiga finansiella besluten. Jag uppmanar således er i de politiska grupperna att delta i debatten, mellan er, mellan länder och regioner, att reagera på de första handlingsvägar som kommissionen öppnat och att själva lägga fram förslag.
Fru Raschhofer! Ni sade att det krävs reformer. Jag vet inte om vi har förstått varandra, men debatten är öppen för just detta, och jag förväntar mig att debatten skall visa reformvägar. Raschhofer använde ett ord som jag inte kan låta gå obemärkt förbi, eftersom man måste ge akt på de ord man använder. Hon talade om bedrägerier. Jag är ytterst principfast. Jag är till och med skoningslös i frågan om en principfast förvaltning av strukturfonderna. Förmodligen förekommer det misstag. Förmodligen uppstår det förseningar. Några gånger kan det förekomma oegentligheter. Men i rapporterna från revisionsrätten och det utskott i parlamentet som arbetar med budgetfrågor, budgetkontrollutskottet, har jag inte sett att man har uppdagat ett stort antal bedrägerier i samband med förvaltningen av strukturfonderna. Misstag, förseningar och oegentligheter kommer vi för övrigt att minska gradvis, med den attityd jag just har beskrivit.
Jarzembowski har också börjat delta i debatten, vilket jag tackar honom för. För att det inte skall uppstå några missförstånd: när jag talade om den framtida politikens territoriella dimension - ni kan dessutom notera, herr Jarzembowski, att jag har angett följande rubrik på sammanhållningsrapporten "Unité de l'Europe, solidarité des peuples, diversité des territoires" (Europas enhet, folkens solidaritet, regional mångfald) - är tanken att man i den nya och framtida mål 2-politiken, om det fortfarande finns en mål 2-politik, vilket jag önskar, kanske kan ha mindre av byråkrati och områdesindelning, och i stället decentraliserar politiken utifrån ett antal europeiska prioriteringar som vi väljer tillsammans. Och för varje prioritering skulle det kunna finnas ett finansiellt instrument, ett antal finansiella instrument för ett antal viktiga mål som ni önskar slå fast: att hjälpa de regioner som har varaktiga naturliga handikapp, att ge stöd åt tätortspolitiken och att stödja det gränsöverskridande samarbetet. Detta är några exempel på regionala mål. Man skulle också kunna finna tematiska mål, såsom informationssamhället.
Herr Korakas! Ni vädjade också om ett större mått av tilltro och regionalisering. Jag håller med. I den nya agendan, som kommer 2004, kommer jag att lägga fram förslag för mer av förenkling och regionalisering. Men i mina ögon får man inte gå så långt som att man river upp eller nedmonterar sammanhållningspolitiken, som är ett av gemenskapens viktigaste och mest kraftfulla politikområden i centrum för solidariteten inom Europa.
I likhet med andra kritiserade Berend det nu gällande kriteriet BNI per invånare, en kritik som jag godtar och förstår. Jag är öppen. Men jag vill också säga att detta kriterium hittills har framstått som det mest rättvisa och objektiva kriteriet. Det godtas av samtliga medlemsstater. Med de instrument som vi får till vår hjälp kan vi ta fram tillförlitlig statistik. Och innan vi förändrar kriteriet måste vi verkligen överväga detta, så att vi kan vara lika rättvisa och objektiva som med kriteriet BNI per invånare.
Fru Darras! Tillåt mig att klart och tydligt säga: jag kommer i sinom tid att föreslå en regional- och sammanhållningspolitik som berör alla länder i unionen. Självklart med fokus på - som fallet är i dag - de allra fattigaste regionerna och länderna, eftersom det är just det som är sammanhållning, Sammanhållningsstödet är dessutom utformat på ett sådant sätt att stödet skall kunna avslutas då framgång har uppnåtts. Jag har dock inte alls beslutat mig för att driva en politik som försummar de övriga regionerna, som har färre svårigheter men fortfarande projekt och specifika problem, och ibland fattiga områden. Så småningom kommer jag följaktligen att föreslå en politik som berör alla regioner och alla länder i Europa, med olika intensitet beroende på utvecklingsgrad. Samtidigt kommer jag att anstränga mig för - och därmed svarar jag Lange - att behandla alla regioner på ett rättvist sätt, framför allt för att undvika, herr Lange, den mekaniska effekt som jag själv tog upp i sammanhållningsrapporten och den statistiska effekt som skulle kunna, om man tillämpade den på ett brutalt sätt, straffa Europeiska unionens nuvarande regioner.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag vill göra ett kort inlägg med anledning av kommissionärens kommentar, som förefaller mig vara opassande och i synnerhet olik honom, eftersom var och en av oss ledamöter i parlamentet har vant oss vid att ha ett alldeles utmärkt samarbete med honom. Kanske rör det sig om ett missförstånd.
Herr kommissionär, det enda jag gjorde var att fråga er detsamma som ni har frågat parlamentet. För den skull kan ni inte säga att jag är otålig. I det andra betänkandet om sammanhållning från januari frågar ni själv parlamentet vilka fyra kriterier parlamentet anser att vi bör anta. Parlamentet ställde samma fråga till rådet och kommissionen.
För det andra, herr kommissionär, har vi utvidgningen. Vi talar om ett annat tillfälle och om en annan tidsperiod. Därför vill jag att ni skall veta att alla mina kommentarer gjordes ur en konstruktiv synvinkel, som inte bara har med dagsläget att göra, utan som bottnar i att jag har kämpat för sammanhållning i kammaren i många år.

Jarzembowski
Herr talman! Det går inte an att alla än en gång påbörjar en ny diskussion efter att talartiden löpt ut och kommissionären har talat. Jag ber om att man i framtiden förhindrar detta, annars skulle jag nämligen också gärna tala i två minuter till. Jag kan i varje fall bara säga att kommissionären har besvarat alla våra frågor mycket bra, och att vi är skyldiga honom stort tack!

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Sammanhållningsfonden (1999) - Strukturfonderna (1999)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden från utskottet för regionalpolitik, transport och turism:
A5-0248/2001 av Marques om rapport från kommissionen - årsredovisning för Sammanhållningsfonden 1999 (KOM(2000) 822 - C5-0109/2001 - 2001/2058(COS)) och
A5-0247/2001 av Nogueira Román om kommissionens rapport om strukturfonderna 1999 - Elfte årsrapporten (1999) (KOM(2000) 698 - C5-0108/2001 - 2001/2057(COS)).

Marques
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionens rapport angående Sammanhållningsfondens verksamhet 1999 visar att denna fortfarande, i likhet med de två föregående åren, strävar efter mer omedelbara mål för vilka den skapades, det vill säga, att förse sammanhållningsländerna Portugal, Spanien, Grekland och Irland, med ekonomisk infrastruktur för miljö och transporter. På exempelvis dessa två områden har Sammanhållningsfonden varit avgörande för att kunna genomföra nödvändig infrastruktur för att utveckla min region. Bara under 1999 finansierade den utvidgningen av Madeiras flygplats och en viktig avfallshanteringsanläggning.
Men vi har flera skäl att glädja oss åt Sammanhållningsfondens verksamhet 1999. I själva verket har det fysiska och finansiella genomförandet av stödprojekten, fördelningen av medel mellan miljö och transporter, uppfyllandet av gemenskapens miljölagstiftning samt fördelningen av medlen mellan mottagarländerna fortsatt att följa bestämmelserna för fondens verksamhet. Under 1999 har inte heller några bedrägerifall eller dubbla stöd från Sammanhållningsfonden och andra gemenskapsfonder upptäckts. Och eftersom allt förlöpte normalt under 1999, eftersom det är det sista året i programplaneringsperioden 1993-1999 och eftersom kommissionens rapport ger en allmän bild av periodens utveckling, ansåg jag att det var viktigare att koncentrera mitt inlägg på Sammanhållningsfondens bidrag till genomförandet av principen om ekonomisk och social sammanhållning, där den är det viktigaste instrumentet.
Man säger avsiktligen att denna solidariska princip, en verklig pelare i det europeiska bygget har sett sina bästa dagar. Främst på grund av de två fördubblingarna av ekonomiska medel för strukturpolitiken, 1986 och 1992, och som hade till syfte att låta sammanhållningsländerna integreras bättre i den dynamik som skapades av den stora inre marknaden och av Ekonomiska och monetära unionen.
Men i juni 1999, när stats- och regeringscheferna på toppmötet i Berlin var tvungna att besluta om strukturfonderna för perioden 2000-2006 inom ramen för den skapade Agenda 2000, blev det inga fler fördubblingar. Det skedde till och med en klar minskning. Det var det toppmöte där den nationella egoismen slog ut det europeiska intresset av ett mer sammanhållet och balanserat Europa och som hade Jacques Delors och Helmut Kohl som outtröttliga förkämpar.
Men i dag, herr talman, ärade ledamöter, gör den nära förestående utvidgningen, och behovet av att bekämpa de enorma regionala obalanserna som kommer därav, att det blir nödvändigt att återuppliva den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Vi är säkra på att kommissionen och särskilt kommissionär Michel Barnier kommer att kunna möta denna utmaning. Och vi är medvetna om att en återupplivad ekonomisk och social sammanhållningspolitik är nödvändig, inte bara för att ta hand om de länder som snart hoppas komma med i Europeiska unionen, utan även för att efter utvidgningen upprätthålla kampen mot den bristande sammanhållningen i den nuvarande unionen, med 15 länder, vilken då skulle fortsätta att existera. Den regionala asymmetrin inom det nuvarande Europa med 15 medlemsstater kan också öka som ett resultat av utvidgningsprocessen Länder som exempelvis Portugal kan hamna ännu mer i periferin och nuvarande centrum (London Paris och däromkring) bli än mer centraliserat, eftersom det kommer att bli centrum i ett ekonomiskt integrerat Europa från väst nästan fram till gränsen i öst. Det är viktigt att vi är medvetna om att för stora regionala obalanser är ett ekonomiskt och politiskt hot mot Europeiska unionen: ett ekonomiskt hot, därför att om vi inte fullt ut kan utnyttja de svagaste regionernas resurser på ett effektivare sätt kommer hela unionen att förlora; ett politiskt hot för att Europeiska unionen inte kan fungera om det baseras på allvarliga geografiska och sociala ojämlikheter. Det går inte att bygga ett Europa som inte är sammanhållet. Att inte bygga Europa är den stora risk man löper om man för fram den helt oacceptabla tesen om åternationalisering av sammanhållningspolitiken.
Därför anser vi att skapandet av Sammanhållningsfonden genom Maastrichtfördraget var helt motiverat. Detta visades för övrigt genom resultatet av Sammanhållningsfondens första verksamhetsperiod mellan 1993 och 1999. Vi kan redan säga att Sammanhållningsfonden har varit en betydelsefull faktor i den reella konvergensen, liksom den har varit en stark stimulans för mottagarländerna att uppfylla de nominella konvergenskriterierna i Maastrichtfördraget. Det är därför viktigt att vi motsätter oss alla försök att avskaffa Sammanhållningsfonden. Det är också viktigt att vi drar lärdomar av den första periodens verksamhet för att göra Sammanhållningsfonden ännu mer effektiv.

Nogueira Román
Herr talman, herr kommissionär! De upplysningar kommissionen ger i den elfte rapporten om strukturfonderna, och som bekräftas i den andra rapporten om sammanhållningen - visar att trots budgetansträngningarna under perioden 1994-1999, så kvarstår de stora sociala och geografiska ojämlikheterna från tiden före 1994. De inledande stora regionala skillnaderna bibehölls eller växte, vilket visas av uppgifterna om att genomsnittsinkomster per capita hos de tio procent av befolkningen som bor i de rikaste delarna av unionen ligger 2,6 gånger högre än medelinkomsten hos de tio procent som bor i de minst utvecklade regionerna, och inte heller de geografiska skillnaderna inom de länder som har mål 1-regioner, som Italien, Spanien och Grekland, har ändrats. I motsats till denna realitet har de senaste åren området från London till Paris och Hamburg förstärkts, det är en stor centralregion som knappt upptar en sjundedel av Europas yta med en tredjedel av befolkningen och nästan hälften av de totala inkomsterna, i en stadskoncentration och koncentration av sysselsättningen som äventyrar målet om hållbar utveckling i Europeiska unionen.
Tyvärr tyder ingenting på att dessa tendenser kommer att förändras de närmaste åren. Budgetprognoserna som antogs i Agenda 2000 för den gällande perioden är mycket restriktiva, och andelen av bruttonationalinkomsten för Europeiska unionen till sammanhållningspolitiken var 1999 0,46 procent och kommer att ligga lägre än 0,31 procent 2006, och därmed understiga siffrorna för 1994. Dessa uppgifter är extremt oroande. Det räcker å andra sidan att lyssna på erfarenheterna från den tyska återföreningen för att förstå att om vi inte gör vad vi kan för att rädda situationen kommer problemet att bli värre när utvidgningsländerna har anslutit sig.
Med tanke på denna situation måste vi inse att när vi talar om strukturfondspolitiken talar vi inte om "ännu ett" EU-problem. Tvärtom talar vi om ett grundläggande problem, så Europas politiska inriktning beror i hög grad på en positiv utveckling av sammanhållningspolitiken, såväl när det gäller mål 1-områdena i det nuvarande EU som fortfarande behöver stöden, som när det gäller de nya medlemsstaterna som kommer att behöva budgetmedel som inte bör vara extra tilläggsmedel. Om vi inte fattar just detta beslut, kommer den oacceptabla paradoxala situationen att uppstå att den nödvändiga sammanhållningspolitiken för de nya länderna betalas med pengar från den budget som i dag är avsedd för de minst utvecklade länderna i unionen.
Kära kolleger! Vi kan inte låta Europeiska unionen gå tillbaka i den geografiska och sociala utvecklingspolitiken. Det politiska Europa hade inte varit vad det är om det inte hade haft sammanhållningspolitiken. Det vore hyckleri eller oansvarighet att sträva efter en sak och vägra bevilja medel för att uppnå den andra. I detta sammanhang anser jag att vi inte får dröja med att besluta om en ökning av unionens budget för nästa programplaneringsperiod som klart överstiger 1,27 procent av gemenskapens bruttonationalinkomst.

Kratsa-Tsagaropoulou
Herr talman! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor anser att ett viktigt inslag i denna rapport är Europeiska kommissionens initiativ att föreslå åtgärder för att främja jämlikhet mellan kvinnor och män som ett övergripande tema.
Detta initiativ har ett politiskt och symboliskt innehåll. Man betonar att jämlikhet mellan kvinnor och män är en nödvändig dimension i vår strävan att åstadkomma ekonomisk utveckling med social och regional sammanhållning. Vårt utskott beklagar emellertid att rapporten är av beskrivande karaktär och inte innehåller någon tydlig information som skulle göra det möjligt att utvärdera såväl kvinnors tillgång till strukturfonderna som gemenskapsinitiativens inverkan på främjandet av jämställdheten.
Enligt den nya förordning som gäller för programperioden 2000-2006 är målet att integrera principen om jämställdhet mellan könen ett oundgängligt mål, och medlemsstaterna är skyldiga att göra en föregående utvärdering av programmen ur ett jämställdhetsperspektiv, med hjälp av indikatorer och statistik. Vi vill när det gäller detta betona att uppgifterna i indikatorerna och statistiken måste vara noga fördelade per kön. Det är för övrigt ett orubbligt krav från Europaparlamentet.
Vi vill emellertid även betona vårt krav till Europeiska kommissionen, att se till att vederbörlig hänsyn tas till principen om jämlikhet mellan könen och till statistiken, inte bara under programplaneringen, utan även under hela förfarandet för kontroll av verksamhet som utförs med medel ur strukturfonderna, för att öka sysselsättningen bland kvinnor, säkerställa kvalitativa och livskraftiga nya arbetstillfällen samt skapa infrastruktur som möjliggör en harmonisering mellan yrkes- och familjelivet.
Och vi vill slutligen betona vikten av samordning mellan Europeiska kommissionens och medlemsstaternas verksamhet när det gäller information till de regionala aktörerna och samtliga stödberättigade om de möjligheter som politiken för jämställdhet mellan könen erbjuds inom ramen för strukturfonderna.

Avilés Perea
. (ES) Herr talman, herr kommissionär! År 1999 var det sista året av den första programplaneringsperioden för Sammanhållningsfonden, vilken inrättades i och med Maastrichtfördraget, tillämpades. Den har varit ett fullständigt berättigat och viktigt instrument, inte bara för ekonomisk och social sammanhållning, utan även som stöd för de länder som har större svårigheter att uppfylla stabilitets- och konvergensprogrammen, vilka kommer att leda till den gemensamma valutan. Nämnda fond har varit en viktig faktor för verklig konvergens och en stark drivfjäder för att uppfylla kriterierna i Maastrichtfördraget. Stödet har använts för att inrätta program för infrastruktur, transport och miljö. Det gjordes åtaganden för 99 procent, vilket på sätt och vis är beklagligt, eftersom man borde ha nått 100 procent, vilket i och för sig nästan uppnåddes i slutet av den period som analyseras, det vill säga år 1999.
Den nyligen genomförda strukturfondsreformen är nödvändig för att väsentligt underlätta programplaneringen, genomförandet och det finansiella genomförandet av stöden. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor begär att stöden underlättas och att de nationella förvaltningarna får mer hjälp. Det förefaller oss vara mycket viktigt att uppgifter fördelade på kön övervägs i framtiden, vilket skulle göra det möjligt att genomföra särskilda åtgärder för att främja kvinnor. Budgetmedlen är mindre än kommissionens och Europaparlamentets förslag. Det är beklagligt eftersom det gör det svårare att uppnå målen för sysselsättningen, framför allt om vi beaktar alla medlemsstaters och de europeiska institutionernas åtagande för ett beslutsamt agerande till fördel för sysselsättningen, vilket avtalades vid toppmötet i Lissabon.
Det är positivt att man bland målen beaktar jämställdhet mellan kvinnor och män i sysselsättningsprogrammen, eftersom detta är ett av de områden där kvinnornas deltagande är klart lägre än männens. Därför ser jag det som tillfredsställande att kommissionen har beslutat att i framtiden integrera könsfrågan i gemenskapens samlade politikområden i enlighet med artiklarna 2 och 141 i Amsterdamfördraget och genomföra åtgärder med målet att anta positiva horisontella handlingsplaner.

Berend
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Årsrapporter skall för en begränsad tidsperiod innehålla analyser och slutsatser. Denna elfte årsrapport om strukturfonderna gäller ett år som helt visst är av särskild betydelse för utvecklingen av unionens sammanhållningspolitik. Min grupp håller med föredraganden om några föreslagna åtgärder och förbättringsmöjligheter som en sammanfattning när det gäller genomförandet av strukturfonderna, exempelvis att påskynda slutförandet av beviljade åtgärder, att faktiskt koncentrera strukturfondsmedel på områden med försenad utveckling, eller att förbättra de lokala kontrollerna med tanke på en fortfarande ganska hög bedrägerikvot.
Men vi vill också komma med anmärkningar och påpeka att vi inte kan stödja åtskilliga av föredragandens uppfattningar och slutsatser, exempelvis den alltför negativa bedömningen av resultaten av strukturfonderna under planeringsperioden, misslyckandet med regionalpolitikens mål, nämligen tillnärmning av levnadsförhållandena, vilket enligt uppgift bara delvis uppnåtts. Jag anser, herr föredragande, att ni här på ett felaktigt sätt griper er an den europeiska strukturpolitiken, där man uteslutande anstränger sig för att minska obalansen och, anser jag, också i största utsträckning har uppnått detta. Emellertid kommer det alltid att finnas en diskrepans mellan levnadsförhållandena i de rika och de fattiga regionerna av EU, ja till och med inom ett och samma medlemsland. Att av strukturpolitiken förvänta sig en tillnärmning är ändå ett orealistiskt drömmande! Här bör vi inte förväxla det genomförbara med önsketänkande.
För det andra måste man komma med det kritiska påpekandet att trots all betydelse av år 1999 så är den elfte rapporten en årsrapport och inte någon varuhuskatalog, där alla sorger och problem i unionen i det förflutna, i nuet och i framtiden åter måste räknas upp. Om någonting skall åstadkommas genom rapporter, måste de vara koncentrerade på några tyngdpunkter, det vet vi ändå som parlamentariker efter många års erfarenhet. Det är just detta som inte är fallet i denna rapport! Som redan sagts, föredragandens slutsatser behöver inte vara fel, men mycket av detta har i själva verket ingenting att göra i denna rapport! Därför anser vi att några punkter i rapporten måste ändras av kammaren.

Pittella
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! De betänkanden som vi diskuterar bekräftar vissa oroande tendenser vad gäller genomförandet av strukturfonderna för perioden 1993-1999, men dessvärre även för den nya programperiod som avslutas 2006. För det första är det enorma belopp som fortfarande ligger outnyttjade för tidsperioden 1993-1999 och som måste utnyttjas senast den 31 december i år. Jag tror det är rätt och viktigt att utfärda en kraftig varning drygt två månader från det att tidsfristen löper ut. Det krävs sannerligen en kraftfull insats, och i stället finns det regioner och medlemsstater som på ett oansvarigt sätt bortser från den överhängande risken att dessa fondmedel skall gå förlorade. Det skulle dessutom - låt oss uttrycka det så - vara nyttigt att dra lärdom av de misstag och de förseningar som uppkommit under perioden 1993-1999 för att de inte skall upprepas. Mastorakis har citerat på grekiska, jag tänker använda ett latinskt citat: errare humanum est, perseverare autem diabolicum. Ordspråket är välkänt, men det verkar som om många glömmer bort det. Uppgifterna om år 2000, som kommissionär Barnier känner väl till, är inte lugnande. Trots att just kommissionär Barnier gjort ihärdiga ansträngningar, så införs de innovationer som utgör en del av strukturfondernas reformering endast med svårighet och i långsam takt.
Parlamentet borde gripa även detta tillfälle att understryka sin rätt och skyldighet att ingripa. Parlamentet, som är det organ som valts direkt av medborgarna, kan inte stillatigande åse att ett av de viktigaste instrumenten för gemenskapens utveckling och dess sammanhållning förblir underutnyttjat. Vi måste därför arbeta sida vid sida - kommission, parlament, råd och regionala och lokala aktörer - för att kraftigt öka utnyttjandegraden och för att rikta in utgifterna mot de projekt som kan förstärka de olika regionernas konkurrenskraft, framför allt de mest missgynnade och eftersatta regionernas.
Vi måste göra klart för alla att investeringarnas kvalitet och omfattning, de olika objektens avkastningsgrad och de resultat som uppnås av de olika mottagarna är av avgörande betydelse när vi skall bestämma den framtida sammanhållningsstrategin för Europeiska unionen.

Ortuondo Larrea
Herr talman! Det första man kan konstatera i årsrapporterna för 1999 om sammanhållningspolitiken att resultaten är svaga. Under de elva respektive sju år som dessa gemenskapsfonder har tillämpats, har Spaniens, Greklands och Italiens medelinkomst per capita, som år 1988 låg på 68 procent, blivit 79 procent av medelinkomsten i Europa år 1999. Det vill säga, den har genomsnittligt ökat med en procentandel för varje år. Med den här rytmen skulle det dröja tjugo år innan skillnaderna i Europeiska unionen utjämnas.
Jag hyser starka tvivel om den politiska viljan att undanröja dessa skillnader, om unionens regeringar verkligen är solidariska. Detta säger jag eftersom budgeten för sammanhållningspolitiken för sjuårsperioden 1992-1999 år 1999 uppgick till 0,46 procent av BNI, medan budgetmedlen från Agenda 2000 endast kommer att uppgå till 0,31 procent år 2006, det vill säga, de kommer att minska med 15 procentandelar. Dessutom finns det de som inte avser att öka sina stöd och stödja de nya staterna från öst som kommer att ingå i Europeiska unionen, trots dessa stora minskningar.
Herr talman, om vi verkligen tror på och vill satsa på lika möjligheter, solidaritet och ett verkligt enat Europa, måste vi alla lägga snålheten åt sidan och bidra med mer pengar, framför allt de rika länderna, till fördel för de länder som har det sämre ställt.

Poli Bortone
Herr talman! Att Sammanhållningsfonden har spelat en viktig roll för utvecklingen av de transeuropeiska näten och för miljöinsatser i de fyra mottagarländerna står utom all diskussion, liksom att den utan tvekan måste anges som en viktig faktor när det gäller den ekonomiska konvergensen inom Europeiska unionen. Men de resultat som uppnåtts är inte homogena och det kan vara mödan värt att försöka reda ut anledningarna till denna brist på enhetlighet.
Paradoxalt nog förekommer det fortfarande byråkratiska problem och oklara rutiner, framför allt när det gäller tiderna för utbetalning och utnyttjande av fonderna. Detta gäller såväl Sammanhållningsfonden, där inga av avsättningarna för utbetalning under 1999 har utnyttjats, som strukturfonderna, som inte har uppnått sina utbetalningsmål till 100 procent. Orsakerna är att en stor del av resurserna har utnyttjats först efter programperiodens utgång och långsamheten när det gäller att betala ut de resurser som finns tillgängliga, vilket gör det ännu viktigare att reformprogrammen för de verkställande organen genomförs.
Förseningarna bidrar sannerligen inte till att de socioekonomiska förhållandena och sysselsättningsläget förbättras i de berörda regionerna. I det sammanhanget är utvärderingen av stor betydelse för båda fonderna. Det gäller såväl den förhandsgranskning som görs som, framför allt, den granskning som görs i efterhand och som förlorar sin effektivitet om den inte görs i rätt tid, dvs. inom den tid det tar att planera de kommande insatserna, som inte kan genomföras rationellt om man tvingas bortse från slutgranskningen av tidigare program.
Dessutom är utvärderingen nödvändig för att fastslå respekten för principen om additionalitet, en respekt som revisionsrätten har givit klara riktlinjer för, riktlinjer som det kan vara värt att hålla i åtanke.
Det är mot bakgrund av detta man skall se diskussionen om att kommissionen bör försöka göra en tydligare och mer detaljerad utvärdering av olika projekt, en utvärdering som i huvudsak borde avse den socioekonomiska aspekten snarare än den rent bokföringsmässiga, och som kunde visa huruvida man uppnått syftet att minska utvecklingsskillnaderna mellan olika regioner eller ej. Detta är en information som bör ges till Europaparlamentet snarast och inte - vilket har skett med Sammanhållningsfonden - med cirka tre månaders försening, för det förhindrar att man i tid gör en omstöpning av ingripandena genom att rätta till det som fungerar dåligt. Och detta är åtgärder som blir än mer nödvändiga med tanke på den nu nära förestående utvidgningen.
Slutligen, och som en mycket kortfattad sammanfattning bör vi kräva en betydligt aktivare roll för parlamentet i samband med utvärderingen av effektiviteten eller bristen på effektivitet för de olika insatserna och av de olika målsättningar som eftersträvats.

Van Dam
Herr talman, herr kommissionär! Utan tvivel har Sammanhållningsfonden de senaste åren bidragit till förstärkningen av de mindre utvecklade områdena i EU. Det vore dock fel att tycka att vi inte behöver undra om sammanhållningens nuvarande storlek verkligen är riktig.
Den kommande anslutningen av flera nya medlemsstater är bara en stimulans till det. Det är bra att kollega Marques anger både mål, medel och villkor för Sammanhållningsfonden. Sammanhållningsfonden inrättades för att hjälpa till vid uppfyllandet av konvergenskriterierna med siktet på EMU. Det står helt klart. För stöd med andra mål har vi strukturfonderna.
Anslutningen tvingar oss att utvärdera och ompröva strukturpolitiken, även Sammanhållningsfonden. Jag tycker dock att det behövs färre ändringar. Det är självklart att var och en endast skall använda varje fond till det den är avsedd för. Då kan det nuvarande systemet fungera framgångsrikt även flera år efter anslutningen.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman, herr kommissionär, ärade föredraganden! I anslutning till de betänkanden vi diskuterar just nu skulle jag kort vilja säga något som har sagts förut, nämligen att denna debatt är mycket viktig för framtiden när det gäller att bygga upp Europa och även uppbyggandet av det utvidgade Europa.
Dessa fonder inrättades vid en visst tillfälle och har ett bestämt mål, nämligen en ekonomisk och social sammanhållningspolitik. Denna politik har å ena sidan varit klart framgångsrik, men å andra sidan ser vi även att skillnaderna kvarstår, vilket klart och tydligt visas i betänkandena. Innebär detta att politiken har misslyckats? Jag skulle snarare säga att det betyder att politiken inte bara inte är framgångsrik för länderna inom sammanhållningen, för de fattigare länderna som mottar stora stödbelopp, utan även för andra regioner i rika länder, till vilka dessa stöd sprids. Resultatet blir en expansiv rörelse i hela Europa och genom struktur- och sammanhållningsfonderna är det till slut dessa regioner i de rikare länderna som drar nytta av stöden, eftersom de länder där tekniska framsteg görs köper teknik och investerar. Detta kanske även är skälet till att skillnaderna kvarstår trots de stora stöd och investeringar som har genomförts genom Sammanhållningsfonden.
Nu står vi inför den problematik som utvidgningen medför. Måste Sammanhållningsfonden göras om? Kommer fattigare regioner inte längre att vara stödmottagare? Kommer stater som hittills erhållit stöd inte längre få det till förmån för unionens de nya medlemsstater? Enligt min åsikt är detta den stora utmaningen för kommissionären och parlamentet. Jag anser att stöden måste bibehållas, att vi måste vara fantasifulla och kunna uppnå att alla regioner även fortsättningsvis erhåller stöd. Jag anser att stöden måste bibehållas. Om det inte blir så kommer skillnaderna till slut att öka.
Vi måste göra en ansträngning för att även de länder som ingår i utvidgningen blir ekonomiska motorer som möjliggör att den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken till slut leder till ett mycket rättvisare och friare Europa. Vi har nyligen sett exempel på vad fattigdom och fanatism kan leda till.

Izquierdo Collado
Herr talman, herr kommissionär! Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har redan informerat Nogueira om att vi inte delar hans negativa - eller överdrivet kritiska - uppfattning om tillämpningen av den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Jag vågar mig till och med på att säga att en utvärdering av denna politik bör vara minst sagt positiv, på grund av de utmärkta resultaten. Vi i utskottet vill komma med några mycket konkreta kommentarer om dessa två betänkanden om tillämpningen av fonderna under år 1999. De innehåller goda nyheter, för det första eftersom parlamentets rekommendationer uppfylls. Jämvikten mellan investeringar i till exempel järnvägar, väginfrastruktur och miljö har närmats parlamentets rekommendation. Det har inte inkommit några upplysningar om bedrägerier i tillämpningen av dessa fonder och tillämpningen tillgodoser även en rad statistiska kriterier på ett tillfredsställande sätt.
Men vi är inte revisionsrätten. Vad vi saknar i dessa betänkanden är en större kvalitativ karaktär: vi vill veta vilken kvalitativ, ekonomisk och politisk effekt dessa investeringar har, i vilken utsträckning dessa regioner utvecklas, till vilken grad regeringarna träffar rätt med investeringarna, om de går direkt till produktiva investeringar, vilket är ett krav inom strukturpolitiken. Detta är vad vi saknar i betänkandet om Sammanhållningsfonden.
Detta gäller alla aspekter. Nästa år kommer vi behandla betänkandena om tillämpningen av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden för åren 2000-2001. Siffrorna i dessa kommer inte att vara bra, men jag vill inte döma på förhand, om kommissionen kan visa att fonderna har använts väl när det gäller programplaneringen, så kommer detta vara en kvalitativ faktor som parlamentet måste beakta.

Esclopé
Herr talman, herr kommissionär! Den elfte årsrapporten om strukturfonderna är rik på lärdomar, även om den är den sista för perioden 1994-1999. Vi ställer oss först och främst bakom föredraganden Noguiera Románs konstaterande om bristen på kvantitativ analys och exakta utvärderingar av dessa fonder. Europa måste få ett verkligt gensvar på den beviljade finansieringen. Dels för att kontrollera huruvida projekten genomförs på ett effektivt sätt och huruvida offentliga medel används korrekt, och dels för att kunna utveckla nya program på bästa sätt.
För övrigt framför medborgarna i min region alltid samma kritik till mig: alltför komplicerat, alltför stor byråkrati, alltför långdraget. Jag anser att vi inte i tillräcklig utsträckning främjar små strukturerande projekt, där enkelhet och snabbhet bör vara honnörsord för att passa de konkreta behoven ute i samhället.
Jag kan inte hindra mig från att fundera över det motstridiga i att det å ena sidan finns en vilja att gynna sysselsättningen, framför allt med hänvisning till Europeiska rådets möte i Lissabon, och å andra sidan att man är så fjärran småprojekten i mikroföretagen och de små och medelstora företagen, som ändå är de som främst skapar arbetstillfällen, något som alla medger. Det är nödvändigt att vi alla tillsammans, till att börja med kommissionen, anstränger oss för att komma närmare alla medborgare i unionen.
Till sist vill jag - för att avsluta - vända mig emot en metod som jag personligen anser är absurd och saknar grund. Det jag vill tala om är den eventuella utpressning som har utövats av kommissionen - och då väger jag mina ord - som består i att man strikt måste följa kommissionens miljökrav för att beviljas finansiering. Jag håller till fullo med om det växande behovet av respekt för vår miljö, men jag tar i lika hög grad avstånd från detta pseudoekologiska diktat. Min bedömning är att det kan pågå en verklig avledning från målet med dessa fonder, som vi inte får glömma förväntas kunna finansiera projekt avsedda att skapa arbetstillfällen och rikedom i syfte att motverka ekonomisk obalans i olika europeiska regioner.
I vetskap om att den ekonomiska sammanhållningen fortfarande är otillfredsställande skall jag avsluta genom att ställa en fråga om den verkliga viljan bakom strukturfonds- och sammanhållningspolitiken: är det ett påtryckningsmedel eller ett verkligt ekonomiskt stöd vi har att göra med? Frågan förtjänar att ställas.

Barnier
. (FR) Herr talman! Tack till er båda, herrar Marques och Nogueira Román, för kvaliteten på era betänkanden, och tack till alla talare för era synpunkter.
När det gäller betänkandet av Marques kan jag konstatera att det stämmer att rapporten för år 1999 kom sent, i januari 2001. Detta berodde på, herr föredragande, problem som hängde samman med att vårt generaldirektorat omorganiserades. Jag kan redan nu försäkra er om att rapporten om budgetåret 2000 har färdigställts, och den kommer med största sannolikhet att antas av kollegiet i början av oktober månad.
Fyra lärdomar, helt kort. För det första: ett allmänt sett fullständigt budgetgenomförande för hela programplaneringsperioden. Det stämmer att betalningarna för år 1999 inte utnyttjades till fullo - endast 91,6 procent av de tillgängliga betalningsbemyndigandena användes. Att bemyndigandena inte utnyttjades fullt ut beror i realiteten på att ett stort antal förfrågningar inkom till kommissionen i december 1999. En mer positiv iakttagelse är att man inte har upptäckt något fall av bedrägeri eller dubbel finansiering mellan Sammanhållningsfonden och gemenskapens andra finansieringskällor. Jag har varit mån och kommer att vara mån om att regelbundet informera parlamentet om budgetgenomförandets utveckling.
För det andra balansen mellan investeringar i transport och investeringar i miljö, något jag är lika angelägen om som ni.
För det tredje förstår och stöder jag er önskan att se kommissionen ägna mer resurser åt kontroller ute på fältet. Också här har omorganisationen av avdelningarna fått konsekvenser, framför allt decentraliseringen av kontrollverksamheten. Vårt generaldirektorat har numera i uppdrag att genomföra kontroller ute på fältet när det gäller Sammanhållningsfondens interventioner, men även för alla åtgärder som samfinansieras med medel ur strukturfonderna.
För det fjärde, herr Marques, har samordningen mellan Sammanhållningsfonden och strukturfonderna fått en positiv knuff framåt med de nya bestämmelserna för perioden 2000-2006, och även med den integrerade förvaltningen av de olika avdelningar inom generaldirektoratet som följer Sammanhållningsfonden och de övriga strukturfonderna.
Detta, herr talman, är vad jag ville säga i telegrafisk stil - för att respektera er rekommendation - som en snabb reaktion på de fyra punkter jag noterade i betänkandet av Marques, som jag vill tacka.
När det gäller betänkandet av Nogueira Román skulle jag, samtidigt som jag vill tacka även honom för ett utmärkt betänkande, också vilja framföra fyra synpunkter. För det första: när det gäller det finansiella genomförandet år 1999 utnyttjades 99 procent av bemyndigandena under perioden 1994-1999, och 75 procent betalades ut. Det är i min mening en allmänt sett tillfredsställande siffra. Som ni vet, mina damer och herrar, får betalningarna enligt bestämmelserna pågå fram till den 31 december det året. Betalningsbemyndigandena tror jag kommer att genomföras i sin helhet (jag har arbetat i två år - arbetet påbörjades redan innan jag tillträdde) tillsammans med medlemsstaterna, för att garantera bästa möjliga utnyttjande. Det är en angelägenhet som Pittella framförde för en stund sedan. De förseningar i starten som konstaterats för vissa program år 1994 och 1995 har således övervunnits för de allra flesta åtgärder som nu pågår. Att genomförandet har förbättrats gäller även programmen på gemenskapens initiativ, som trots allt har haft de största förseningarna. Föredraganden påpekar visserligen, med all rätt, att de utestående bemyndigandena var höga i slutet av år 1999. Detta kan framför allt förklaras med att åtagandena ackumuleras till slutet av programplaneringsperioden. Jag vill dock klargöra att situationen helt klart har förbättrats under 2000, eftersom de utestående betalningarna från slutet av 1999 har minskats till 47 procent. För att komplettera parlamentets information i den här frågan utarbetade kommissionen, i slutet av juli 2001, en heltäckande rapport om avvikande utestående betalningar för alla utgiftskategorier.
För det andra gladde sig föredraganden åt det faktum att 1999 års övergripande tema för strukturfonderna var jämställdhet. När det gäller den nuvarande periodens strukturfonder kan jag bekräfta att jämställdhet har varit ett av kriterierna för tillåtlighet för medlemsstaternas planer, och ni kan räkna med att Anna Diamantopoulou kommer att vara mycket uppmärksam i den här frågan, liksom Kratsa-Tsagaropoulou och Avilés Perea, vilket jag noterade för en stund sedan. Under perioden 1994-1999 var medlemsstaterna emellertid inte skyldiga att tillhandahålla information om kvinnors tillgång till strukturfonder. Vi saknar därför ingående information i dessa frågor för den perioden av programplaneringen.
För det tredje additionaliteten, som däremot är ett frågetecken för föredraganden, och ibland även för mig. På denna punkt kan jag bekräfta att kommissionen har kontrollerat att denna princip följs i samband med förhandsbedömningen av nya program för perioden 2000-2006. När det gäller den föregående perioden kommer kommissionen att avsluta sin slutkontroll av additionaliteten i slutet av 2002. Jag delar dessutom er uppfattning att påföljderna bör kunna förstärkas i den händelse en medlemsstat inte rättar sig efter additionalitetsprincipen. Mina damer och herrar! Ni vet att man inte föreskriver några sådana påföljder i bestämmelserna för fonderna för perioden 2000-2006. Lagstiftaren, i huvudsak rådet, motsatte sig detta bestämt när bestämmelserna skulle antas. Vi har emellertid ett antal bestämmelser till vårt förfogande i den händelse additionaliteten inte kontrolleras, och om det är nödvändigt kommer jag att verkställa dessa bestämmelser i samråd med mina kolleger.
När det slutligen gäller utvärdering och kontroll har, som ni vet, bedömningen efter halva tiden och utvärderingen i efterhand helt och hållet införlivats i programplaneringen för den nya perioden 2000-2006. Kommissionen har just inlett efterhandsutvärderingen för mål I och mål II för perioden 1994-1999 samt de tematiska utvärderingarna om informationssamhället, hållbar utveckling och små och medelstora företag. Dessa utvärderingar kommer att ge svar på de frågor som fortfarande är ovissa, precis som de etapputvärderingar som kommer att genomföras 2003, och jag kommer självklart att delge Europaparlamentet resultaten.
Den fjärde punkten rör kontroller, och till och med vaksamhet. Numera spelar kommissionen emellertid en annan roll när det gäller kontroller. Ni vet att kontrollerna ute i samhället nu är varje medlemsstats ansvar, och att varje medlemsstat måste rapportera regelbundet om dessa kontroller till kommissionen. Vi år vår sida kontrollerar och kommer att kontrollera huruvida varje medlemsstat har ett heltäckande och tillförlitligt kontrollsystem på plats för varje medlemsstat. Jag vill till sist betona att antalet kontrollbesök ute på fältet ökade under 1999, då kontrollbesöken var 120 jämfört med 100 år 1998.
För att avsluta, herr talman, mina damer och herrar, vill jag återigen påminna om hur angelägen kommissionen är om grundprinciperna för strukturfonderna: koncentration, additionalitet och partnerskap samt bästa möjliga samordning med Sammanhållningsfonden.
I era betänkanden uppmuntrar ni föredragande oss att bli än mer effektiva och än mer vaksamma. Och jag vill tala om att jag har förtroende för vår förmåga att göra er ännu nöjdare när vi skall behandla resultaten och utvärderingen för år 2000. Det är första året för den nya programplaneringsperioden och för vissa nya bestämmelser. Jag tror att vi kommer att kunna visa upp fler positiva resultat, och därigenom gå er vädjan och vaksamhet till mötes.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kvinnlig könsstympning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0285/2001) av Valenciano Martínez-Orozco för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnlig könsstympning (2001/ 2035(INI)).

Valenciano Martínez-Orozco
. (ES) Herr talman, ärade kolleger, ärade kommissionärer! Det finns 130 miljoner kvinnor i världen som har utsatts för könsstympning. Två miljoner flickor utsätts för detta fruktansvärda bruk varje år. I dag måste parlamentet fungera som dessa kvinnors och flickors röst och ropa ut den situation som miljoner kvinnor utstår.
Vårt mål har varit att uppnå enighet mellan alla de politiska grupperna när vi utarbetade detta betänkande. Vi har kunnat räkna med utlåtanden från experter, berörda regeringar och icke-statliga organisationer. Vårt enda mål är att övertyga de grupper som tillämpar kvinnlig könsstympning att det är nödvändigt att detta bruk upphör.
Sedvänjan att skära bort hela eller delar av kvinnornas könsorgan har sina rötter i en radikalt orättvis uppfattning av kvinnornas roll i ett samhälle, vilken går ut på att betrakta kvinnorna som underlägsna medborgare, att kontrollen av kvinnorna ligger i händerna på dem som bestämmer, vilka i de flesta fall är män.
Försvaret av dessa traditioner har för oss en självklar gräns. Gränsen är värnandet om de mänskliga rättigheterna. Det finns ingen tradition som rättfärdigar att kvinnor stympas allvarligt och oåterkalleligt för resten av sina liv. Följaktligen är det absolut grundläggande att informera, utbilda och göra kvinnorna medvetna om de konsekvenser som könsstympning får på deras liv, något som de flesta av dem inte vet om. De kommer att utsättas för en oåterkallelig amputering, men vet inte ens vilka verkliga konsekvenser detta får.
Vi begär i vårt betänkande att kommissionen, rådet och medlemsstaterna utarbetar en övergripande strategi, som förutom straffbeläggning även skall omfatta alla områden som påverkas av denna fråga: det sociosanitära, rättsliga och det politiska området, och så vidare. Vi fördömer kvinnlig könsstympning som ett allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna och med utgångspunkt i denna bedömning begär vi något som är en logisk konsekvens: att de kvinnor som vill fly från denna situation får asylrätt, så att de får möjlighet att undfly en gärning som får oåterkalleliga konsekvenser på deras liv, att de tas emot i det land där de söker asyl.
I enlighet med Genèvekonventionen och flyktingstadgan ger förföljelse på grund av kön rätt till att söka asyl. Det finns ingen klarare förföljelse på grund av kön än denna. Man kan överge sina politiska åsikter. Man kan överge sina religiösa åsikter. Men det är omöjligt att överge det kön man föds in i. Därför är kvinnlig könsstympning en brutal kränkning de grundläggande rättigheterna, och det är även grundläggande att vi ger dessa kvinnor möjligheten att uppnå flyktingstatus. Jag anser att det direktiv om förslag till rådets direktiv om miniminormer för medlemsstaternas förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus för medborgare från tredjeland som kommissionen lade fram i dagarna går i den riktningen och detta kommer att bli mycket viktigt. För oss handlar det om en principfråga och vi kan inte avstå från detta krav.
I betänkandet begär vi även att man främjar yttre stöd för de afrikanska länder som har antagit lagstiftande och administrativa åtgärder som förbjuder och bestraffar detta bruk. Vi inbjuder även Europeiska kommissionen att ha ett nära samarbete med de icke-statliga organisationerna, vilka gör en enorm ansträngning på det här området, oftast med mycket få resurser. Vi begär också att klausulen om mänskliga rättigheter utnyttjas i syfte att göra kampen mot kvinnlig könsstympning till en prioriterad fråga i förbindelserna med tredjeländer, särskilt med de länder som har nära förbindelser med Europeiska unionen inom ramen för Cotonouavtalet.
Ärade kolleger, många kvinnor, tusentals afrikanska kvinnor väntar på vad vi har att säga i den här frågan. Det är ett problem som berör oss alla, eftersom det är ett problem som är förbundet med de grundläggande mänskliga rättigheterna. Dessa kvinnor väntar och vi är skyldiga att ge dem ett snabbt svar.

Dell'Alba
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! En liten rättelse: det är för utskottet för utveckling och samarbete som jag gör ett inlägg, och inte för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Det gläder mig särskilt att jag utsågs till föredragande om denna avgörande fråga, som i så hög grad berör kvinnor i utvecklingsländer, utanför de 15 medlemsländerna. Jag är nöjd eftersom mitt betänkande antogs enhälligt av utskottet. De beslut som fattas enhälligt skattas ofta inte särskilt högt, då man misstänker att alla inte har varit uppmärksamma. I det här fallet anser jag dock att det ansvariga utskottet och ledamöterna i utskottet för utveckling och samarbete har röstat klokt och att de har varit övertygade om de olika punkterna i vårt yttrande.
Det finns två punkter som jag skulle vilja uppmärksamma kollegerna på, förutom den enhälliga omröstningen, eftersom den i viss mån står i strid med den debatt som fortfarande skakar om vissa politiska grupper.
För det första asylrätten. Vi har förordat, och i sitt betänkande föreslår Valenciano rådet, kommissionen och medlemsstaterna att ett av kriterierna för skäl till asylrätt just skall vara hot om kvinnlig könsstympning, såsom ett brott som omedelbart berättigar till asyl i någon av de 15 medlemsstaterna. Detta är mycket viktigt. Detta har röstats igenom enhälligt. Jag önskar således att också denna punkt röstas igenom i morgon av en bred majoritet i parlamentet.
Vidare pengarna, herr talman. Vi har begärt 10 miljoner euro för att finansiera alla de utgifter som skall hjälpa dessa länder att komma ur den här fällan. Jag hoppas att parlamentet kommer att rösta igenom denna begäran i morgon, och att budgetutskottet kommer att följa efter, vilket utskottet för utveckling och samarbete för närvarande inte har gjort.

Turco
. (IT) Herr talman! Låt mig först av allt tacka Valenciano för ett gott arbete, ett arbete som utförts i anslutning till en resolution som undertecknades av 316 av våra kolleger, vilket kanske är en av anledningarna till att betänkandet godkändes enhälligt i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Kärnpunkten i betänkandet, som Dell'Alba och Valenciano nämnde i sina inlägg, nämligen erkännandet av asylrätten, är även för vårt utskott en av kärnpunkterna och en av de viktigaste punkterna i denna kamp.
Låt mig påminna om de två siffror som redan nämnts: 130 miljoner offer i världen, 2 miljoner barn drabbas varje år av könsstympning. Förutom de olika initiativen inom utbildning, information och sjukvård, initiativ av humanitär och social natur och insatserna för att stödja de icke-statliga organisationerna, anser vårt utskott att man bör understryka framför allt ett initiativ: att kräva av medlemsstaterna att de tillser att den kvinnliga könsstympningen bekämpas med hjälp av straffrättsliga åtgärder genom en strikt tillämpning av lagar som innehåller föreskrifter om rätten till hälsa och personlig integritet som en grundläggande mänsklig rättighet, samt de föreskrifter i straffrätten som förbjuder alla uppsåtliga handlingar som strider mot lagen. Vi kräver med andra ord att man inte får hänvisa till någon form av undantag eller kulturell skillnad för att rättfärdiga en relativisering eller uppmjukning av denna grundläggande rätt och det rättsliga skydd som följder därav och som det åligger staten att utöva.
Vi hoppas med andra ord att kommissionen, rådet och medlemsstaterna snarast kan och vill agera så att våra diskussioner följs av åtgärder på ett konkret plan.

Talmannen
Tack så mycket, herr Turco.
I enlighet med föredragningslistan avbryter vi sammanträdet till kl. 21.00, då vi fortsätter med debatten. Jag ber er att anstränga er för att vara här prick kl. 21.00.
Tack så mycket, fru kommissionär. Tack, kära kolleger.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Avilés Perea
Herr talman, fru kommissionär! Vi behandlar ett initiativbetänkande från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor som handlar om könsstympning av ett stort antal kvinnor och flickor, vilket är ett mycket allvarligt problem. Denna uråldriga sed kränker dessa kvinnors och flickors grundläggande rättigheter och utgör därför ett brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna, vilka erkänns i fördragen och i Förenta nationernas förklaringar.
I betänkandet föreslås att skyddet och förebyggandet utökas i alla de länder där könsstympning tillämpas, även inom Europeiska unionen, där vi vet att detta bruk fortsätter att tillämpas i invandrargrupper eller genom en resa till ursprungslandet där könsstympningen utförs, eftersom detta bruk är djupt inrotat hos många folk i Afrika och vissa delar av Asien.
Det är endast med hjälp av förebyggande genom informationskampanjer och tydliga förklaringar av de oåterkalleliga konsekvenserna av detta bruk som man kan avskaffa det. Kampanjer som genomförs av de icke-statliga organisationerna, men med ett fast åtagande från regeringarna och beslutsamt stöd från ledarna, i synnerhet de religiösa ledarna, utbildningskampanjer i skolorna som riktas till pojkar och flickor, som rikets första dam har berättat för oss om och som genomförs i Burkina Faso med en hel del framgång.
Att lagligen beivra kvinnlig könsstympning, såväl i landet där den tillämpas som när den utförs i ett annat land, det vill säga, att göra brottet extraterritorialt, kommer effektivt att bidra till att detta bruk avskaffas. I allvarliga fall tillämpar vissa länder, vilket behandlas i direktivet under rubriken asylrätt, asylrätt på grund av sexuell diskriminering. Att i det här sammanhanget innefatta asylrätt för alla presumtiva offer, det vill säga miljoner flickor och unga flickor, anser vi dock vara olämpligt. Det går inte att öppna dörrar som vi sedan inte kan stänga och Europeiska unionen har inte möjlighet att ta emot alla presumtiva offer som vill lämna sina länder av denna anledning. Verkligheten är sådan att vi inte kan göra detta även om vi skulle vilja.
I denna fråga har Europeiska folkpartiets grupp en avvikande åsikt när det gäller detta betänkande, vilket kan leda till att vi förkastar det i den slutliga omröstningen. Det är beklagligt, eftersom betänkandet innehåller många positiva aspekter, särskilt när det gäller behovet av åtaganden för att innefatta kampen mot kvinnlig könsstympning i alla samarbetsprogram och förse dessa med tillräckligt ekonomiskt stöd, och att det krävs av regeringarna i de stater där detta bruk tillämpas att de allvarligt förbinder sig att avskaffa det.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp fördömer kvinnlig könsstympning helt och fullt och vi försvarar alla kvinnors rätt till fysisk integritet, utveckling av en fullständig sexualitet och att bestämma över sin framtid även om detta beslut går emot deras folks förflutna. Vi försvarar kvinnors rätt som människor, med fullständiga garantier för deras liv, var de än befinner sig, och vi förbinder oss att fortsätta att arbeta för att avskaffa detta fruktansvärda bruk, oavsett vad som händer med det här betänkandet.

Gröner
Herr talman, fru kommissionär, kvinnliga och enstaka manliga kolleger! Mitt tack går i dag särskilt till föredraganden Valenciano, som har sammanställt det utmärkta betänkandet med ett mycket klart budskap: Könsstympningar är lika med kränkningar av de mänskliga rättigheterna! De orsaker som nämns för att rättfärdiga denna kränkning av de mänskliga rättigheterna är mångskiftande, de åberopar tradition och religion. I själva verket handlar det här om ett instrument för att upprätthålla kvinnoförtrycket. Kvinnor som vill undandra sig könsstympningen måste räkna med att bli uteslutna ur samhället, dvs. de råkar ut för ofattbar fattigdom och utstötning.
Deras höggradiga erfarenheter av våldet, de irreparabla skadorna på kropp, själ och hälsa beaktas knappast. Världskvinnokonferensen 1995 i Beijing initierade för första gången en världsomfattande diskussions- och solidaritetsprocess och uppmanade till ett gemensamt agerande inom den internationella politiken. Även i Europa konfronteras vi med kvinnor som könsstympats, men också med en stor mängd gärningsmän och deras medhjälpare. Även om könsstympning i många länder är straffbart, rapporterar medierna och självhjälpsorganisationerna enbart i Tyskland om uppskattningsvis 5 000 fall och om ungefär fyra gånger så många fall där flickor skickas till sina hemländer för att könsstympas.
Det finns skrupelfria läkare och andra personer, som tjänar 1 000-3 000 tyska mark per fall. Min socialdemokratiska grupp kräver att man ger de hotade kvinnorna asyl, bestraffar gärningsmännen och förfar enligt principen om extraterritorialitet.
Jag vill göra detta helt klart: För min grupp är det en viktig punkt, och det är helt oförståeligt för oss att delar av PPE respektive hela PPE vill avstå från denna asylfråga, inte kommer att rösta för betänkandet och på så vis lämnar kvinnorna i sticket. Kampen mot ovisshet och förtryck måste föras på internationell nivå, och därför har Socialistinternationalen startat en världsomfattande kampanj mot våld mot kvinnor. Femton stater har redan förbjudit könsstympning, däribland nio afrikanska länder. Ytterligare hjälp måste lämnas. Min regering i Tyskland har redan skickat iväg 3,8 miljoner mark för upplysning och projekt. EU hjälper genom Daphne. Men det är bara en droppe i havet.
Vi måste gemensamt i vårt förbund föra kampen för en reproduktiv hälsa, mot aids och mot könsstympning. Då har vi möjlighet att nå kvinnorna och hjälpa dem.

Van der Laan
Herr talman! I första hand vill jag uttrycka min uppskattning för Valenciano som tagit upp det här känsliga ämnet på ett tydligt och kraftfullt sätt i sitt utmärkta betänkande. Den liberala gruppen kommer också att stödja betänkandet.
Könsstympning av kvinnor och flickor är en förskräcklig kränkning av de grundläggande mänskliga rättigheterna. Över 130 miljoner kvinnor har redan utsatts för det här och varje år ökar den siffran med två miljoner. Europa måste därför göra allt för att bekämpa det här fenomenet, var det än förekommer.
Jag hade också förstått att vissa ledamöter överväger att rösta mot det här betänkandet i samband med avsnitten om asyl och extraterritoriella brott. Jag vill dock försöka lugna var och en: om vi ser till den nuvarande asylprocessen så ser vi att könsstympning i praktiken redan är skäl till asyl i de flesta av de femton medlemsstaterna. Det tycker jag är helt riktigt. Betänkandet gör alltså inget mer än att möta det som i praktiken redan sker.
Principen om extraterritorialitet gäller just nu mycket riktigt endast inom området barnsexturism, men det borde även gälla för de stympade kvinnorna eller för kvinnor som riskerar att stympas. Det är nämligen enda sättet att förhindra att EU-medborgare med till exempel somalisk bakgrund under sommarlovet tar med sin dotter till Somalia för att låta stympa henne där. Om de människorna vet att de vid återvändandet till Europa löper risk att dömas i domstol så ger vi föräldrarna ett vapen att skydda sina döttrar mot omgivningens påtryckningar.
Slutligen, en anmärkning riktad till de som inte vill göra något åt könsstympningen eftersom det skulle vara ett uttryck av en viss kultur eller religion. I alla länder där könsstympning förekommer driver lokala aktionsgrupper kampanjer för avskaffande av denna praxis. Det är alltså inte så att vi påtvingar dem våra västerländska normer. Nej, vi måste just stödja dessa kvinnor genom att visa vår solidaritet vid omröstningen i morgon. Inte heller i Koranen finns det plats för stympning. Ändå är det främst i islamiska länder som denna praxis förekommer. Här har därför imamerna en uppgift att hjälpa till att utrota det här fenomenet. Det är just nu väldigt viktigt, eftersom vi i det känsliga klimat som råder just nu inte behöver någon negativ stereotypering av islam. Könsstympning är inget religiöst fenomen, det är en kränkning av en grundläggande mänsklig rättighet.

Sörensen
Herr talman, kolleger! Allra först vill jag å hela min partigrupps vägnar gratulera kollega Valenciano till det här strålande betänkandet och till de rekommendationer det innehåller, vilka jag kan ställa mig bakom till 200 procent.
De allra flesta kvinnor som utsatts för könsstympning - man talar här om 130 miljoner - bor i Afrika. I minst 28 afrikanska länder mellan ekvatorn och kräftans vändkrets sker könsstympning systematiskt. Utanför Afrika är det brukligt i Sydöstasien, bland annat i Indonesien, Sri Lanka, Malaysia, på den arabiska halvön i Yemen, i Oman och i Förenade arabemiraten. Till och med i ett land som Egypten känner få turister som besöker sfinxen att 90 procent av kvinnorna har omskurits. Vissa av dessa kvinnor har dock flytt till Europa för att deras döttrar skall slippa den behandlingen eller här operera sig för att lindra smärtorna. Om en sådan kvinna återvänder till sitt land, blir hon utstött. En sommarlovssemester till ursprungslandet kan dock förvandlas till en mardröm för invandrarflickor, när släktmedlemmar anser det nödvändigt att följa traditionerna.
Jag har i flera år engagerat mig för att hjälpa kvinnor som fallit offer för människohandel. Av egen erfarenhet vet jag att omskurna kvinnor ofta betraktas som smutsiga och därför säljs till prostitution: på det sättet blir de offer två gånger.
Afrikanska flickor som arbetar i bordeller dag ut och dag in, blir könsstympade, säljs och säljs vidare, sitter och väntar på kunder för att betala tillbaka sina skulder. Jag uppmanar därför igen medlemsstaterna och kommissionen att erkänna könsstympning eller hot om könsstympning som könsspecifikt skäl för att ge asyl. Man bör inte gömma sig bakom en eventuell omprövning av Wienkonventionen.
Jag tycker att de i den här kammaren som har svårt för det här att titta på de videor som gjorts av de här "festligheterna", som man ibland kallar det i de länderna. Det är av avgörande betydelse att tystnaden kring det här tabubelagda ämnet äntligen bryts. Därför skall lokala utbildningsprogram och sensibilisering av berörda invandrare i Europa uppmuntras. Vi kan inte fortsätta tillåta att den här allvarliga kränkningen av de mänskliga rättigheterna och av de berörda kvinnornas och flickornas värdighet tillämpas under sken av nationella seder och traditioner.
Jag vill också ta tillfället i akt att tala om att vår partigrupp, med tanke på den utmärkta kvaliteten på nästa betänkande av Smet, inte kommer att ta ordet i det sammanhanget: betänkandet är perfekt.
Avslutningsvis, gratulerar jag än en gång Valenciano till det levererade arbetet.

Bonino
Herr talman, mina damer och herrar! Betydelsen och det utmärkande för detta modiga betänkande, jämfört med de betänkanden och dokument som ändå har varit talrika och i många fall internationella, är att det utan tveksamheter, utan hycklande eftergifter, ställer frågan om den kvinnliga könsstympningen som en fråga om frihet, värdighet och rätt, som en fråga om mänskliga rättigheter för hundratals, tusentals kvinnor världen över. Elena Valenciano, och jag hoppas med stöd från oss alla, öppnar inte för hycklande eftergifter inför så kallad respekt för traditioner eller kulturell relativism, något som vi så ofta hör talas om. Betänkandet låter inte det goda samvetet gå i bräschen för den goda marknaden, något som många gånger utmärkt våra ståndpunkter. Samtidigt som hon framhåller kriminalisering och därmed möjligheten att straffbelägga, så föreslår hon en serie åtgärder som det ankommer på oss alla, de olika institutionerna - kommissionen och rådet - att verkställa.
Men det är en sak som jag skulle vilja säga till Perea, en person som jag hyser stor respekt för. Ni har beskrivit ett typfall som inte existerar genom att motivera åsikten att vi skall vägra asylrätt med det faktum att vi skulle öppna dörren för miljontals skyddssökande kvinnor. Kära kollega, om det funnes miljontals kvinnor och barn som visste och som kunde göra uppror, som kunde finna de resurser som krävs för att fly från familjens, samhällets, männens kontroll, så skulle detta problem redan vara löst. Problemet existerar med andra ord inte. Dessvärre finns det i dag inte hundratals eller tusentals eller miljontals barn och kvinnor som har möjligheten att göra uppror, som har de resurser som krävs, som kan gå och knacka på dörren till en ambassad för att begära asyl. Vi befinner oss i en situation där de som har denna möjlighet är mycket få, verkligen mycket få, och åsikten att vi också skulle stänga dörren för dessa få - jag ber er att ännu en gång fundera på detta - är inte ansvarsfull, är inte seriös. Detta skulle föra oss tillbaka till gratispredikningarna, till den goda marknadens goda samvete, till att undvika att ta det ansvar som vi är skyldiga att ta, som detta liberala, civila, demokratiska Europa som ser till allas lika rättigheter är skyldigt att ta. Det är detta vi vill få sagt - anser jag - med vårt betänkande i morgon. Vi vill säga att vi står för en värld där människor behandlas som likvärda. Jag är övertygad om att om denna form av stympning, som är så grym, skulle utföras på våra manliga kolleger, så skulle problemet redan ha lösts för evigheter sedan. Men problemet är att detta ännu inte är tingens ordning och det ankommer på oss, på denna institution, att föregå med gott exempel.
En sista punkt, och jag riktar mig framför allt till de kolleger som ingår i utskottet för utveckling och samarbete. I dag skall jag träffa generalsekreteraren för AVS, ambassadör Goulongana, som har förklarat sig beredd att ta upp denna fråga vid nästa sammanträde med den gemensamma församlingen AVS-EU som skall äga rum i Bryssel i slutet av oktober. Jag vet att dagordningen är pressad, jag vet att det kanske är för sent, men det kommer i alla fall att bli en viktig politisk händelse som kan leda till att flexibiliteten inte hamnar i konflikt med stelbenta konservativa värderingar! Det skulle dessutom kunna bli en skillnad som vi kan utnyttja! Jag hoppas att efter godkännandet i denna kammare så kommer den gemensamma församlingen AVS-EU att godkänna denna vår ståndpunkt.
Kära kolleger, låt mig påminna alla er som tvivlar om att de är mycket få, verkligen mycket få, de kvinnor som har möjligheten, modet och även lyckan att kunna göra uppror.
(Applåder)

Schierhuber
Herr talman, fru kommissionär! Jag är mycket glad över detta initiativbetänkande. Var och en av oss som har läst boken "En blomma i Afrikas öken" av Waris Dirie kommer för alltid att vara chockerad och berörd. Jag tänker i dag också på 130 miljoner kvinnor och flickor som utsatts för könsstympning. Och varje år blir de 2 miljoner fler. Jag tänker också på de många flickor som därigenom på ett hemskt sätt förlorar livet. Låt mig därför också redan i förväg säga att jag kraftigt uttalar mig för en gemensam hållning från EU:s och dess medlemsstaters sida för att avskaffa dessa ingrepp, som skadar kvinnornas sexuella och reproduktiva hälsa. Det kommer att krävas att kommissionen och rådet i en gemensam invandrings- och asylpolitik tar hänsyn till dessa aspekter med könsstympning av kvinnor och flickor. Detta gäller också för flyktingpolitiken. Härvid vill jag göra er uppmärksamma på - och det är jag klar över - att asyl här framför allt beviljas när det krävs skydd som har med stater att göra. Könsstympning placeras in i en gråzon, och den genomförs oftast av privatpersoner. Det gör att det blir desto svårare att bekämpa denna praxis. Vi måste alla arbeta mycket med att övertyga, informera och utbilda befolkningen, och en omvandling måste komma till stånd.
Könsstympningen är för mig en kränkning av de mänskliga rättigheterna, som jag inte kommer att acceptera på grund av någon eller något. Vi måste offentligt diskutera denna fråga och göra både befolkningen i EU och i utvecklingsländerna medvetna i frågan, för att förhindra denna fruktansvärda stympning för kommande generation kvinnor.
Framför allt måste vi också se till - och det har några av föregående talare tagit upp - att denna praxis även stoppas i våra medlemsstater; jag vet också själv att det här finns en mycket stor gråzon. Jag vädjar därför om att vi verkligen gemensamt arbetar på att förhindra denna sedvänja.

Theorin
Herr talman! En uppmärksammad svensk TV-dokumentär visade för två veckor sedan hur religiösa ledare, kristna och muslimer, i Sverige rekommenderar sunnastympning, hur svenska invånare stympar sina döttrar i Kenya och Somalia under sommarlovet, hur omskärerskor flygs in till Sverige för att stympa samt hur en svensk läkare underlåter att rapportera till de sociala myndigheterna att han räddat en flicka från att förblöda efter det att hennes föräldrar låtit stympa henne.
För oss som arbetar mot könsstympning är det just de heliga männens stöd för denna tortyr som är mest nedslående. De religiösa ledarna har ett särskilt ansvar. Deras inflytande är enormt och deras röster avgörande för att få slut på stympningen.
Jag välkomnar det utmärkta betänkandet från Valenciano Martínez-Orozco med krav på en helhetsstrategi för att eliminera könsstympningen inom EU med bl.a. omfattande informationskampanjer och lagar mot könsstympning i alla medlemsstater. Särskilt viktigt är kravet att införa specifika nationella lagar som också gäller stympningar utanför nationsgränsen, vilket gör det möjligt att vid återkomsten straffa invånare som åker utomlands för att stympa sina flickor. Sverige är sedan 1999 EU:s första och enda land som har denna typ av extraterritoriell lagstiftning, vilket förhoppningsvis nu kommer att göra det möjligt att komma åt de svenskar som låter "sommarlovsstympa" sina döttrar utomlands.
En annan central punkt i betänkandet, som flera redan har nämnt, är kravet på att flykt undan denna tortyr skall anses minst lika allvarligt som flykt undan politisk förföljelse. USA och Kanada har vid flera tillfällen redan stoppat utvisning av flickor och unga kvinnor, som sökt asyl av rädsla för att stympas. Europa bör inte halka efter i det avseendet.
Det är hög tid att nu vidta kraftfulla åtgärder för att rädda de två miljoner flickor världen över som varje år riskerar att få sina kön utkarvade. Vi sätter vårt hopp och vår tilltro till att kommissionären kommer att återkomma med konkreta förslag som våra ministrar sedan kan ta ställning till.

Malmström
Herr talman! Kvinnlig könsstympning är en fruktansvärd handling som orsakar allvarliga fysiska och psykiska skador och ett livslångt lidande och innebär en oerhörd kränkning. Dödligheten bland dem som genomgår detta är hög. Det krävs verkligen krafttag för att man skall kunna bekämpa denna ovana, denna fruktansvärda handling var den än förekommer.
Detta är också ett europeiskt problem, och det är viktigt att se till att kunskapen, forskningen och dokumentationen om kvinnlig könsstympning förstärks i Europa. Vi behöver samarbete för att finna gemensamma strategier för att detta ingrepp, som inte föreskrivs av någon religion, skall kunna avskaffas. Flera kolleger har här lyft fram behovet av att samarbeta med religiösa ledare.
De kvinnor som redan är könsstympade behöver vård och rehabilitering, och därför måste man satsa på kunskap hos barnmorskor, socialarbetare och lärare. Maj Britt Theorin hänvisade till det vi i Sverige kallar för sommarlovsstympning, dvs. att flickor förs utomlands för att stympas. I mitt land är detta förbjudet, och därför är det så självklart för den liberala gruppen att stödja förslagen om att göra detta förbjudet överallt. Det skulle ge en tydlig signal om att könsstympning är brottsligt på hemmaplan och brottsligt i utlandet samt att sådan stympning innebär en kränkning av mänskliga rättigheter.

Maes
Herr talman! Bruket av könsstympning är en extrem form av kvinnoförtryck som har sina rötter långt tillbaka i vissa länders historia. Det är kvinnorna från de länderna själva, från Egypten, från Somalia, som gjort oss uppmärksamma på deras extrema lidande. De har anklagat det och för att göra det var de tvungna att besegra en värld av fördomar men de gjorde det för sina systrars skull, ofta småsystrar, för sina egna döttrars skull. De begär samma mod av oss.
Ett antal kvinnor skickade en framställning till Europaparlamentet i det här avseendet. Vi känner stöd från kvinnorna i hela världen. Respekten för människan måste bedömas lika för både män och kvinnor: kvinnorättigheter är människorättigheter. Själva stympningen blir inte godtagbar bara genom att låta den ske under medicinskt godtagbara omständigheter. Det är inte heller för att den här omänskliga seden i vissa gemenskaper - jag säger med avsikt inte religioner eftersom det inte har mycket med det att göra - hör till de allra äldsta traditionerna, som vi måste tolerera den. Sexuell stympning av flickor måste i alla länder, i alla samhällen, betraktas som en straffbar handling, vilket begärts i diverse internationella avtal.
Det är i alla fall positivt att allt fler länder förbjuder könsstympning av kvinnor. Förbudet förblir dock ofta tomma ord och vi borde alltså anpassa Cotonouavtalet, så att vi kan verkställa det på samma sätt som vid kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
För övrigt håller jag med om kollegernas ståndpunkt.

Kauppi
Herr talman! Valenciano Martínez-Orozcos förträffliga betänkande konstaterar klart och tydligt att stympning av kvinnors könsorgan är ett brott som Europa inte skall tiga om. Jag vädjar därför till alla parlamentsledamöter att de ger betänkandet sitt enhälliga stöd i morgondagens omröstning.
Kvinnlig könsstympning, oberoende av omfattning, innebär en våldshandling mot kvinnan, vilket kränker såväl de grundläggande rättigheterna som individens integritet och fysiska och psykiska hälsa. Genom att hänvisa till olika kulturella traditioner eller till och med påstådda religiösa bestämmelser trampar man på kvinnornas, de unga flickornas eller flickebarnens rättigheter. I dessa kulturer är bakgrunden ändå alltid den att kvinnorna har en lägre samhällelig status och ställning än männen. Det finns alltså även en beställning på jämställdhetsarbete.
Man har tyvärr även konstaterat att stympning av kvinnors könsorgan skett och sker i invandrargrupper inom EU, trots att detta förfarande är förbjudet i medlemsstaternas brottslagstiftning och klart och tydligt står i strid med principerna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Ingen religiös eller kulturell sedvänja får överstiga de mänskliga rättigheterna eller grundtanken om människors fysiska och psykiska integritet, på vilken den europeiska demokratin baserar sig. Man måste även skarpt motsätta sig kravet, enligt vilket könsstympningen skulle utföras av läkare under kliniska förhållanden. Denna fråga får inte jämställas med manlig omskärelse, ett förfarande som tillämpas i vissa medlemsstater.
Jag stöder de positiva åtgärderna i betänkandet, vilka syftar till att göra slut på dessa brott i EU:s medlemsländer. Information, upplysning och förebyggande arbete måste prioriteras. Men man måste även med brottsrättsliga åtgärder och sanktioner ingripa i utförda stympningsbrott. Personligen är jag även beredd att godkänna extraterritorialitetsprincipen i detta samanhang. Jag uppmanar medlemsländernas myndigheter och som finländsk ledamot naturligtvis särskilt myndigheterna i mitt hemland Finland att så snabbt som möjligt vidta alla nödvändiga åtgärder, för att få slut på dessa omänskliga och medeltida kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Karamanou
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera Valenciano Martínez-Orozco till hennes utmärkta och utförliga betänkande. Det är ett faktum att könsstympning för miljoner kvinnor runtom i världen är någonting oundvikligt, en terrorhandling som de måste utstå för att trygga sin överlevnad. Bristen på alternativa lösningar och den fullständiga avsaknaden av information utgör ett av de allvarligaste problemen för de kvinnor som blir föremål för denna förnedrande stympning, som utgör den värsta formen av förtryck, terrorisering och utnyttjande av kvinnorna, en brottslig handling som kränker den personliga friheten, den kroppsliga integriteten, samvetsfriheten och rättigheten till hälsa, eftersom den orsakar svåra kroppsliga skador och psykiska biverkningar, utöver den inverkan som den har på kvinnornas sexuella identitet och på deras fortplantningsförmåga.
130 miljoner stympade kvinnor i världen är en skrämmande siffra. Tyvärr har denna förfärliga sedvänja spridit sig även till Europeiska unionen. Enligt ett meddelande från British Medical Association (brittiska läkarförbundet) genomförs varje åt 3 000 stympningar i Förenade kungariket, och fundamentalisterna, även inom Europeiska unionen, tvekar naturligtvis inte att tillgripa de medeltida metoderna för att styra kvinnorna och kontrollera deras sexualitet.
Varje människa har rättighet att skyddas av lagen när grundläggande fri- och rättigheter står på spel, som i fallet med stympningarna. Lagen har emellertid stora svagheter i Europeiska unionen. Vi begär därför att en lagstiftning skall genomföras genom vilken detta förfärliga brott införlivas i straffrättens bestämmelser. Och Europeiska unionen kan naturligtvis utöva ett mycket stort inflytande inom ramen för de ekonomiska avtal som den sluter med de länder i vilka sådana sedvänjor är vid liv inom ramen för Cotonouavtalet, men även genom att anta lagstiftning som gäller stympningar utanför unionens område. Jag skulle avslutningsvis vilja rikta en vädjan till PPE-DE-gruppen om att ändra sitt beslut tills i morgon, så att vi visar oss enade i vår solidaritet med de tusentals kvinnor som har fått utstå detta förfärliga ingrepp.

Junker
Herr talman, mina damer och herrar! Stympningen av kvinnliga könsorgan medför i minst 25 afrikanska länder - de flesta av dem är AVS-länder - oändligt lidande för kvinnor och flickor. Kvinnorna blir offer för våldsamma och livsfarliga kulturella traditioner, som det gäller att övervinna, ty en tradition som är människoföraktande, i detta fall på ett förfärligt vis kvinnoföraktande, får inte längre existera på 2000-talet. Denna övertygelse breder glädjande nog ut sig alltmer också i de afrikanska AVS-länderna. I Etiopien, Ghana, Guinea, Uganda, Senegal, Tanzania, Togo, Burkina Faso, Centralafrikanska republiken och Elfenbenskusten har man glädjande nog utfärdat lagar mot könsstympning på kvinnor och flickor.
Samtidigt görs ansträngningar för att med stöd av hjälporganisationer och en mängd icke-statliga organisationer, genom upplysnings- och övertygelsearbete bland befolkningen, få slut på denna förskräckliga sedvänja. I den andan, fru Bonino, bör ett beslut i den senaste gemensamma församlingen för AVS-EU i Libreville i Gabon positivt framhävas. De politiskt ansvariga uppmanades enhälligt, även med hjälp av rösterna från AVS-sidans företrädare, att tillgripa alla erforderliga lagstiftande, administrativa och juridiska åtgärder för att förhindra könsstympning i praktiken och för att med hjälp av medvetandegörande kampanjer se till att könsstympning försvinner.
Man brännmärkte könsstympning där också som en kränkning av de mänskliga rättigheterna, och det är, sett mot den tidigare tabubeläggningen av denna fråga, ett stort framsteg som måste erkännas. Kampen för fysisk och psykisk integritet hos kvinnorna i AVS-länderna och på annat håll har dock ännu inte vunnits. Det krävs ett solidariskt stöd från oss även i fortsättningen.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Valenciano Martínez-Orozco och från början betona detta betänkandes politiska betydelse och inverkan, som självklart kommer att bli ännu större om det får stöd av en stor majoritet. Betänkandet kommer att skänka dynamik till kommissionen och dess arbete, men i ännu högre grad till de kvinnoorganisationer i Europa och Afrika som försöker angripa denna barbariska sedvänja. Det rör sig om ett problem som inte bara finns i Afrika, vilket många parlamentsledamöter har påpekat. I Europa finns det i dag, enligt uppgifter från Dafne-programmet, omkring 700 000 kvinnor som kommer från länder där könsstympning förekommer. Det är svårt att ange exakta siffror, men det finns farhågor om att antalet är mycket större än vi kan föreställa oss.
Det är ett svårt och känsligt problem. Helt klart är att sekelgamla kulturtraditioner i vissa av världens regioner spelar en roll. Men en kulturtradition - oavsett vilken den är - kan aldrig utgöra en ursäkt för att bryta mot de mänskliga rättigheterna. Det är uppenbart - och det har även fastslagits vid den internationella kvinnokonferensen i Beijing - att könsstympning utgör såväl ett brott mot de mänskliga rättigheterna som diskriminering, eftersom det bara är kvinnor och flickor som drabbas.
Vad kan Europeiska unionen göra? För det första, i fråga om förslagen om lagstiftning. Det råder oenighet om huruvida det gällande fördraget erbjuder en rättslig grund för europeisk lagstiftning. Den stadga om individens rättigheter som antogs i Nice utgör en grund, som emellertid ännu inte kan vara rättsligt gällande. Lagstiftning är emellertid inte alltid den enda lösningen. På detta område kan många saker göras.
Asylfrågan. Många talare har argumenterat, och betänkandet är otvetydigt. Jag skulle vilja tala om att kommissionen för några dagar sedan lade fram ett förslag till direktiv till rådet om fastställande av minimikrav för erkännande av medborgare i tredje lands, statslösas och flyktingars status i enlighet med Genèvekonventionen och att det i texten, efter många diskussioner och stora ansträngningar, klart och tydligt erkänns att kvinnor har rätt till skydd, särskilt när det är möjligt att det har förekommit sexuellt våld eller andra handlingar som gäller i samband med kön. Jag tror följaktligen att det är värt att granska detta förslag från kommissionen, då det kan erbjuda en grund för en överenskommelse som skulle vara mycket viktig för alla grupper i Europaparlamentet.
Utöver lagstiftningsramen kan, på grundval av de program som i dag finns i Europeiska unionen, stöd ges till åtgärder och kampanjer för att få problemet erkänt, för att aktivera och upplysa allmänheten och, givetvis, för att informera och vidareutbilda sjukhuspersonal. De ansvariga för sjukvårds- och hälsovårdsinrättningar kommer - i åtminstone fem av Europeiska unionens länder - mycket ofta i kontakt med sådana fall och måste ha specialutbildning och specialkompetens för att hjälpa dessa människor.
Möjligheten att utbilda och stödja invandrarkvinnor. För att kvinnor skall kunna bli ekonomiskt oberoende och göra sin egen revolution måste de i alla händelser ha ekonomiska möjligheter. Frågan om stöd till invandrarkvinnor i Europa är därför mycket viktig. Stödet till dem och deras integrering på arbetsmarknaden, liksom finansiering av informations- och upplysningskampanjer, kan ske genom de befintliga programmen, vilka vi redan har diskuterat i parlamentet, och vi väntar även på förslag från icke-statliga organisationer som avser denna fråga.
När det gäller våra förbindelser med tredje världen har det inom ramen för utvecklingsbiståndet redan gjorts en betydande ansträngning för att göra respekt för de mänskliga rättigheterna från regeringarnas sida till ett villkor, särskilt på detta område, och för att beakta regeringarnas ansträngningar i fråga om att genomföra åtgärder som gäller utbildning och vidareutbildning av samt upplysning och stöd till kvinnorna och familjerna. I samarbete med utvecklingssektorn och den ansvarige kommissionären avser vi att redan nu öka det ekonomiska stödet till de länder som inriktar sig på att försöka utplåna denna företeelse. Jag tror att vi av genomförandet av detta program i Etiopien kan dra tillfredsställande slutsatser i fråga om vad Europeiska unionen kan åstadkomma i samarbete med regeringarna inom ramen för utvecklingsbiståndet.
Vi anser slutligen att de icke-statliga organisationerna kan spela en pådrivande roll såväl i Europeiska unionen som i de afrikanska länderna, och de är av den anledningen både kommissionens främsta samtalspartner och främsta samarbetspartner i denna verksamhet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Lika lön för likvärdigt arbete
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0275/2001) av Smet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om lika lön för likvärdigt arbete.

Smet
. (NL) Herr talman, fru kommissionär, bästa kolleger! Trots alla rättsliga instrument på europeisk nivå och i medlemsstaterna som förbjuder lönediskriminering, fortsätter det att finnas avsevärda och envisa löneskillnader mellan män och kvinnor. De sifferuppgifter som ges i för övrigt mycket intressanta europeiska undersökningar, visar på en löneklyfta på 25 till 28 procent och i vissa länder till och med 30 procent. Löneklyftan är till exempel större i den privata sektorn än i den offentliga sektorn, större inom industrin än inom jordbruket och tjänstesektorn och störst i de sektorer där kvinnorna är underrepresenterade.
Det är inte alltid enkelt att göra en korrekt analys av de här siffrorna. I allmänhet antas det dock att ungefär hälften av löneklyftan kan skyllas på mäns och kvinnors skilda karriärer - kvinnor tar till exempel mycket lättare tjänstledigt än män, med en fördröjd karriär till följd, - på den lägre utbildningen för främst äldre yrkesarbetande kvinnor, på det faktum att yrkesarbetande kvinnor i genomsnitt är yngre än yrkesarbetande män, med andra ord på objektiva strukturella skillnader.
Den andra hälften av löneklyftan går dock inte att förklara objektivt och visar på en förekomst av dolda diskriminerande mekanismer som leder till undervärdering av tjänster och yrken som domineras av kvinnor. Den viktigaste mekanismen i det sammanhanget är funktionsvärderingsmekanismen, varvid de viktigaste funktionerna rangordnas efter vikt, placeras i en viss klass och får lön efter den funktionsklassen. Ofta genomförs den här funktionsvärderingen av arbetsmarknadens parter och ofta på grundval av ett system som utarbetats av en konsultbyrå.
Diskriminering vid funktionsvärdering visar sig genom att kännetecken som associeras med traditionellt kvinnliga funktioner värderas för lågt som till exempel kvinnors sociala kompetens, större koncentrationsförmåga och större fingerfärdighet. Genom att de får mindre poäng, blir lägre värderade, placeras de funktionerna för lågt i funktionsrangordningen och i löneskalan och på det sättet blir alltså lönerna lägre för kvinnor. I motsats till detta står en övervärdering av kännetecken som associeras med traditionellt manliga funktioner som till exempel teknisk insikt, fysiskt tungt arbete eller ekonomiskt ansvar.
I allmänhet känner arbetstagarna inte till på vilket sätt deras funktion klassificerats på. Man kan till och med undra i vilken mån arbetsmarknadens parter inne i företagen känner till hur de här funktionerna har klassificerats. Dessutom är kvinnorna i allmänhet inte inblandade i funktionsvärderingen, eftersom de inte är med som förhandlare hos arbetsmarknadens parter.
Sedan är frågan: vad kan EU göra åt det här? Jag tror, fru kommissionär, i första hand att insamlingen av statistiska uppgifter om mäns och kvinnors löner och även de om en förklaring av löneskillnaderna absolut måste förbättras. För närvarande är insamlingen av statistiska uppgifter otillräcklig både på europeisk nivå och i de flesta medlemsstaterna. Det är alltså det första som borde ske. Jag vet att kommissionen har anlitat en expertgrupp för att börja med det, men vad jag begär är att de dessutom försöker hitta en förklaring till löneskillnaderna.
För det andra skulle Europeiska unionen kunna gå djupare in på diskrimineringsproblemet i funktionsvärderingen. I det avseendet skulle det kunna tas ett initiativ om att till exempel komplettera direktivet om lika lön från 1975 med en bilaga, i vilken ett antal regler och kriterier anges som garanterar ett könsneutralt system för utvärdering av arbeten.
Medlemsstaterna behöver en handbok. Arbetsmarknadens parter behöver också en sådan. Där tror jag att EU verkligen kan hjälpa till. Dessutom måste arbetsmarknadens parter lova att garantera insyn i de värdeskalor som används vid lönebildningsprocessen. Hur skall människor nu kunna veta om deras lön diskrimineras eller inte om det inte finns någon insyn alls i hur lönerna utformas? Arbetsmarknadens parter borde även förpliktas att engagera fler kvinnor i löneförhandlingarna, framför allt att få slut på diskrimineringarna, och sätta upp lönediskriminering som första punkt på dagordningen, det sker nämligen aldrig.
Riktlinjerna för sysselsättning måste också skärpas och det med kvantitativa mål och tidsfrister. De finns inte med, inte heller i de nya riktlinjerna, även om de är mycket bättre än de förra. Tillsynen måste bli mycket strängare. Jag har aldrig hört något klagomål från kommissionen om det faktum att den här problematiken får för litet uppmärksamhet i de nationella handlingsplanerna.
Det behövs alltså i korthet en global politisk strategi. Alla de här sakerna ingår i en sådan, även den kampanj som kommissionen planerat att föra och som för övrigt skulle kunna vara nyttig för att föra fram några av de här sakerna.
Min fråga är alltså, fru kommissionär: var snäll och gör den här punkten äntligen till en huvudfråga till förmån för kvinnorna.

Attwooll
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Jag skulle vilja gratulera Smet till hennes betänkande och tacka utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor för att de antagit så många av de slutsatser som utskottet för sysselsättning och socialfrågor utarbetat. Tre saker är klara: för det första är kvinnors löner i allmänhet lägre än mäns inom alla yrken; för det andra arbetar kvinnor främst inom områden där arbetet traditionellt sett har ansetts vara mindre värt; för det tredje är en mycket högre andel av kvinnorna än männen deltidsanställda. Problemet är därför tydligt djupt rotat och kan inte lösas utan ett gemensamt agerande av alla parter. Detta måste inkludera införandet av arbetsvärderingssystem som är baserat på objektiva och könsneutrala kriterier, så att den nuvarande undervärderingen av kvinnors färdigheter stoppas. Men vi behöver också, som Smet sade, en mycket mer omfattande rad initiativ som är utformade för att bekämpa de strukturella nackdelar som kvinnor på arbetsmarknaden erfar.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor uppskattar den utsträckning i vilken kommissionen redan tar itu med frågan genom dess förslag till sysselsättningsriktlinjer för 2002. Betoningen på jämställdhetsperspektivet och förstärkningen av riktlinje 17 välkomnas särskilt. Vi ser också fram emot de förslag som kommissionen eventuellt kan ha till en översyn och ett uppdaterande av direktivet om lika lön från 1975. Under tiden uppmanar vi både medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att själva aktivt delta i utarbetandet av åtgärder av det slag som omgående behövs för att avskaffa löneklyftan mellan könen.

Avilés Perea
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja gratulera Smet till detta initiativbetänkande, som var så nödvändigt och som hon har gjort på ett mycket yrkesmässigt sätt, eftersom hon verkligen känner till problemet från grunden och har arbetat mycket med den här frågan.
Men trots att betänkandet är mycket bra, och den föredragande försöker undersöka var och en av de punkter som påverkar lika lön för lika arbete för män och kvinnor, möts vi i dag av ett djupt inrotat problem som vi inte ser någon lösning på. Kvinnorna har större svårigheter att få anställning än männen har. Men detta drabbar inte bara kvinnor som har varit ute på arbetsmarknaden en lång tid, utan även mycket välutbildade unga kvinnor, som ofta är mer välutbildade än männen, som genomför sina arbetsuppgifter på ett lysande sätt och ändå får lägre lön än sina manliga arbetskolleger.
Det finns inget som rättfärdigar detta, ingen av Europeiska unionens medlemsstater har en lagstiftning som tillåter detta, men trots allt är det en verklighet som vi möts av och som vi inte vet hur vi skall ta oss ur. Förmodligen är det arbetsmarknadens parter såväl som arbetsgivarorganisationerna och fackföreningarna som måste ta sig an den svåra uppgiften att lösa problemet. Jag är övertygad om att om det funnes fler kvinnor inom dessa organisationers toppskikt, skulle detta problem ha lösts för länge sedan. Det är beklagligt att vi fortfarande inte har lyckats lösa detta problem, som är så tydligt, och som varje månad syns i lönekuverten, när vi kämpar mot många andra former av diskriminering, vilka ibland är svåra att påvisa.
Det som försvårar jämställdheten, tillträde till arbetsmarknaden och ett ökat främjande av kvinnor är enligt min åsikt de fördomar som fortfarande kvarstår i samhällets mentalitet, att kvinnors arbete inte värdesätts, att kvinnors arbete alltid har underordnats männens och att man alltid har ansett att kvinnor inte är förmögna att tillträda höga ansvarsposter.
Jag ber kommissionär Diamantopoulou att hon försöker finna ett initiativ som kan bidra till att lösa detta problem. Om någon person i någon av Europeiska unionens medlemsstater utsätts för denna diskriminering och inger en framställan, kommer personen i fråga att vinna ärendet. Om denna person är anställd inom den offentliga sektorn behöver personen bara utstå sura miner från sina arbetskamrater, men om personen är anställd inom den privata sektorn, kommer den för eller senare se sig tvungen att lämna sin arbetsplats. Detta leder till att många kvinnor inte ens gör bruk av denna lagliga rätt.

Honeyball
Herr talman! Detta är en mycket viktig fråga, eftersom det handlar om en diskriminering som alla kvinnor möter, inte bara inom EU, utan över hela världen. Vi välkomnar därför detta betänkande, eftersom dess slutsatser är mycket seriösa. I betänkandet visar man, som föredraganden sade, att det finns en allmän löneskillnad på 20-25 procent mellan män och kvinnor inom Europeiska unionen och att situationen i vissa medlemsstater är mycket värre. Detta betänkande är mycket praktiskt, och där läggs det fram åtgärder som faktiskt ger förslag till mycket konkreta saker som kan göras för att ta itu med denna mycket komplicerade fråga. Så vi ger vårt stöd till de åtgärder som läggs fram i betänkandet och kräver att dessa åtgärder vidtas förr snarare än senare, eftersom kvinnor under en mycket lång tid har mött denna diskriminering. Vi har hundratals år av diskriminering att ta itu med, och vi måste komma igång med att göra det. Jag stöder innerligen alla krav på att göra detta till en prioritet för EU och för kommissionen.
Jag skulle särskilt vilja fästa uppmärksamheten på det faktum att det finns tre medlemsstater som nämns i betänkandet där situationen är avsevärt värre, och illa nog för att de skall pekas ut i betänkandet. Dessa medlemsstater har därför ett särskilt ansvar att vidta åtgärder och att se till att de höjer sig till EU-genomsnittet så fort som möjligt.
Det finns två andra punkter i betänkandet som jag skulle vilja betona. För det första kampanjer för att uppmärksamma problemet: detta är något som medlemsstaterna faktiskt skulle kunna göra utan för stora svårigheter. De kommer inte att ta upp de faktiska frågorna på arbetsplatsen, men det är något som regeringarna kan göra relativt lätt. Den andra punkten som nämns i betänkandet, och som jag skulle vilja fokusera på, är att regeringarna själva kan föregå med gott exempel, och jag uppmanar därför medlemsstaternas regeringar att titta på sin egen sysselsättningspolitik och fastställa hur de själva skulle kunna bli bättre arbetsgivare.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill också gärna tacka Smet för ett utomordentligt betänkande. Ändå kan jag inte låta bli att säga att jag tycker det är skamligt, att vi år 2001 fortfarande diskuterar de här problemen, och vi vet dessutom att det i samband med utvidgningen i varje fall inte blir bättre - för att uttrycka det milt. Slutsatsen är att kvinnorna inte bara har sämre betalda jobb, utan att detta också medför att de heller inte får de ledande befattningarna, och de ledande befattningarna är en av förutsättningarna för att vi skall kunna ändra på situationen.
Men när jag har fått lust att ta till orda här i kväll, så är det därför att jag vill rikta er uppmärksamhet mot en undersökning, som just har offentliggjorts i Danmark och som visar att löneskillnaden grundläggs i barnkammaren. Undersökningen visar att flickorna får mycket mindre fickpengar än pojkarna. De får mycket färre konsumtionsvaror än pojkarna, och de tjänar mindre än pojkarna, vilket betyder att pojkarna sparar, redan medan de ännu är barn, och därigenom har man redan lagt grunden för den bristande jämlikheten. Detta gäller för alla åldersgrupper, med undantag för dem som är mellan 16 och 18 år. I alla andra åldersgrupper får flickorna mindre fickpengar än pojkarna. Det är föräldrarna själva, det är kvinnorna själva som ger sina flickor mindre fickpengar än pojkarna. Till detta kommer att pojkarna har mycket bättre jobb, och därigenom tjänar de alltså mera. Situationen är densamma i fråga om konsumtionsvaror. Det visar sig naturligtvis att pojkarna har flera TV-apparater, de har flera datorer på sina rum osv. Vi kanske borde börja med oss själva. Föräldrarna måste tänka igenom, hur de behandlar sina barn, och förhindra, att de behandlas olika ända från spädbarnsåldern. Jag vill gärna rekommendera att man får ta del av denna danska rapport. Jag tyckte den var mycket intressant.

Fraisse
Tack fru Smet för att ni tog initiativet till denna rapport. Jag skulle vilja framhålla tre problem, men först påpeka en sak: när vi talar om en löneklyfta som uppgår till 25 procent avser det alla yrken utan åtskillnad. Skillnaden ligger i allmänhet på 15 procent när man talar om lika arbete. Varför vill jag framhålla dessa två siffror och dessa två begrepp? Därför att man framför allt måste trycka på svårigheterna, och det har mina kolleger gjort, där vi befinner oss i dag. Situationen är ytterst svår och lösningarna är inte lätta att urskilja och inte särskilt effektiva.
Jag vill framhålla tre saker. För det första att kvinnorna i Frankrike arbetar inom 10 procent av männens alla yrken. Kvinnor arbetar inom 30 av 300 yrken. Kvinnorna har således tillgång till 10 procent av alla yrken som står till buds. Det är följaktligen med all säkerhet en fråga om inställning.
För det andra talar vi i detta betänkande om "atypiskt" arbete. Det kallas också deltidsarbete. Vissa anser att det är bra för kvinnor. För min del anser jag inte alls att det är bra. Det är inte så man kommer att åstadkomma ekonomisk jämlikhet och jämlikhet på löneområdet. Det finns nämligen ingen lönejämlikhet utan ekonomisk jämlikhet.
För det tredje krävs det jämlik representation i arbetsmarknadsparternas beslutsmässiga organ. Jag är den första att slåss för jämställdhet inom arbetsmarknadsparternas beslutsprocesser. Men inom många yrken finns det inga parter på arbetsmarknaden, dvs. alla tjänstearbeten. Så hur skall vi göra? I Frankrike utarbetade vi en lag om nattarbete som säger att arbetsmarknadens parter måste ägna sig åt den frågan. Men för dessa yrken finns det inga parter, vilket skapar stora problem.
Fru kommissionär! Kanske är det bara en sak jag skulle vilja be er om inför dessa oändliga svårigheter: att vi kan insistera på frågan om lika ersättning vid andra behandlingen av direktivet från 1976 - som vi håller på att revidera tillsammans med er och med rådet. Frågan tycks inte välkommen i diskussionerna med rådet. Den förefaller dock strikt nödvändig om vi vill att förnyelsen av direktivet från 1976 skall få en mening.

Sandbæk
När vi ännu en gång talar om likalön, även om det är en princip som infördes redan i Romfördraget, måste det vara dags att vi frågar oss själva, om det inte krävs andra strategier för att ta bort löneklyftan mellan män ock kvinnor, när EU:s samlade insatser har visat sig komma till korta. Jag anser att vi framdeles i högre grad måste ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen och lägga över ansvaret på de enskilda medlemsländerna. Det är på de enskilda arbetsplatserna som erfarenheterna görs. Det måste helt konkret vara en uppgift för de enskilda länderna, via arbetsmarknadens parter, att inarbeta likalönsprincipen i de nationella avtalen. Vi måste ta hänsyn till att det finns skillnader mellan avtalen och löneavtalssystemen i medlemsländerna. I stället för en direkt EU-reglering på detta område måste EU ge riktlinjer och förslag, och principen måste i högre grad än hittills inarbetas i de nationella handlingsplanerna för sysselsättning och likabehandling. Under de kommande åren kommer arbetsmarknaden att få användning för mera arbetskraft, och det är därför viktigt att vi satsar mera kraft på att skapa bättre villkor för kvinnorna. Jag stöder helt och fullt samtliga de initiativ som föreslås i Smets betänkande.

Martens
Herr talman! Sedan 1951 har det på europeisk nivå arbetats på att åstadkomma lika lön för manliga och kvinnliga arbetstagare när det gäller likvärdigt arbete. År 1957 fastställdes det som utgångspunkt i Romfördraget och år 1975 i ett direktiv. Trots det rättsliga förbudet mot lönediskriminering finns det, som redan så ofta sagts i dag, fortfarande en löneklyfta i EU. Det kan inte accepteras. Jag förstår att det i vissa fall är svårt att hitta en objektiv lönebildningsmetod eller ett objektivt system för funktionsvärdering, det hindrar dock inte att det finns utrymme för mer öppenhet, insyn och könsneutralitet. I betänkandet talas det helt riktigt om värdediskriminering. Det är en uppgift för myndigheterna men även för arbetsmarknadens parter. De har, som sagt, en viktig roll.
Det är också viktigt att få kvinnor mer engagerade i löneförhandlingar och vid beslutsprocessen i allmänhet, för att ge kvinnor mer plats i beslutsfattande organ. Det är pinsamt att det statistiska material om löneskillnader mellan män och kvinnor som finns tillgängligt på europeisk nivå är föråldrat och ofullständigt. Jag välkomnar därför också initiativet att samla in ny information och jag stöder idén om ytterligare undersökningar om de faktorer som påverkar lönebildningen samt om orsakerna till olika löner för likvärdigt arbete. En löneskillnad på 15 procent efter att hänsyn tagits till sådant som ålder, utbildning och yrkesnivå är som sagt oacceptabelt.
Det ämne som vi behandlar nu går inte att koppla bort från andra faktorer med anknytning till kvinnor och kvinnors deltagande på arbetsmarknaden. Det hänger nära samman med sådana faktorer som tillgång till arbete, möjlighet till befordran, kombination av arbete och omvårdnad, och så vidare. Lika lön för likvärdigt arbete kan hjälpa till att bryta den onda cirkeln av livslång ojämlikhet: lägre lön leder till lägre pension eller till mer arbete för att få samma pension, mer arbete innebär ofta större behov av barntillsyn, mindre tid till utveckling och avspänning vid sidan av arbetet, och så vidare.
Jag är glad att det belgiska ordförandeskapet betraktar den här problematiken som en prioritet och jag hoppas att medlemsstaterna den här gången tar den här uppmaningen på allvar. Jag förväntar mig också ett viktigt initiativ från kampanjen om den här frågan under år 2002.
Det betänkande som vi behandlar är ett initiativbetänkande. Jag skulle gärna vilja gratulera föredraganden, Smet, till hennes arbete: det är främst tack vare hennes insatser som det här initiativbetänkandet nu kommit så långt. Betänkandet ger tydlighet i vissa saker och det anges även riktningar för konkreta lösningar.

Torres Marques
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Europeiska unionen har haft en avgörande roll i att ta upp och försöka lösa problemet med ojämlika löner mellan kvinnor och män i våra 15 länder. Både fördragen och nu de nationella lagarna innehåller likalönsprincipen mellan kvinnor och män. Men inget land uppfyller lagarna i fråga. Skillnaderna varierar från land till land, men resultatet är detsamma. När fler kvinnor börjar arbeta i en sektor sjunker lönerna. Yrken med främst kvinnor accepteras av samhället som de sämst betalda. Även i de skandinaviska länderna, där kvinnor har uppnått jämlikhet i det politiska livet, ser vi svårigheterna för kvinnor att tränga sig in på poster i beslutsfattande ställning inom de privata företagen, där lönerna är högre.
Vi har alltså en oordnad situation där jämlikheten är tvingande i lag, men samhället fortsätter att tillämpa den modell som nedvärderar kvinnors arbete. För att en verklig demokrati skall inrättas, för att en ny samhällsmodell skall skapas som tillämpar jämlikheten, är det nödvändigt att öka männens rättigheter i privatlivet. Lagarna som har antagits eller föreslagits på området är avslöjande. I Portugal lade exempelvis regeringen nyligen fram ett lagförslag för att göra föräldraledigheten obligatorisk under en period på minst fem dagar. Det är en lag som inte finns i något europeiskt land, där denna ledighet är frivillig, och man vill på detta sätt bidra till att revolutionera tänkandet.
Att samhället fortfarande accepterar att männen avstår från sina familjeplikter är en verkligt illojal konkurrens som kvinnor utsätts för i sitt yrkesliv. Om vi vill ändra denna negativa situation som kvinnor har i arbetslivet, är det nödvändigt att ändra människors tänkande och i arbetsmarknadens parters praxis. Här måste Europeiska unionen fortsätta att spela en avgörande roll. På toppmötet i Lissabon erkände Europa att bara genom att öka kvinnors sysselsättningsgrad kunde man inom tio år uppnå den ekonomiska och sociala utveckling man strävade efter. Nu måste Europa erkänna att man inte bara behöver fler arbetande kvinnor, utan också fler yrken som kvinnor utövar.
Därför föreslog kommissionen och rådet godkände lika lön som en prioritering för 2001 i sitt jämställdhetsprogram. Även den Europeiska fackliga samorganisationen valde denna fråga som sin prioritering för i år. Europaparlamentet har, genom att utarbeta initiativbetänkandet...
(Talmannen avbröt talaren.) ... Jag skulle bara också vilja gratulera föredraganden Smet och säga att jag instämmer i hennes förslag.

Laguiller
Herr talman! I betänkandet uppskattas löneklyftan mellan kvinnor och män till 28 procent. Detta är dessutom upprörande med tanke på att en stor del av löntagarnas löner, även manliga arbetstagares löner, långt ifrån ger möjlighet att leva ett anständigt liv under det tjugoförsta århundradet. Men det räcker inte att göra detta konstaterande: om parlamentet verkligen vill sätta stopp för denna orättvisa skulle det vidta bindande åtgärder, som tvingar alla arbetsgivare utan undantag att respektera principen om lika behandling av kvinnor och män, för att inte behöva utsättas för tunga påföljder. Det finns områden där parlamentet har förmågan att anta bindande bestämmelser. Men att döma av betänkandets halvhjärtade förslag är det inte fråga om att vidta tvingande åtgärder mot arbetsgivarna. Under dessa förhållanden kommer även en positiv röst i Europaparlamentet att bli ett slag i luften. Det är de arbetande kvinnornas sak att själva införa jämlikhet genom att slå sig ihop med arbetstagare på annat håll, i syfte att framtvinga korrekta löner för alla.

Kratsa-Tsagaropoulou
Herr talman! Kollegan Smets betänkande är resultatet av en seriös analys, men även av politisk erfarenhet och personligt engagemang, och det antogs därför med entusiasm och stor majoritet i vårt utskott.
I betänkandet behandlas ett allmänt fenomen, som är gemensamt för alla Europas sociala och ekonomiska system, en hård verklighet som omintetgör alla framsteg på lagstiftningsområdet, såväl nationella som europeiska. Kvinnor stöter på svårigheter inte bara när det gäller tillträde till arbete, utan även när det gäller utveckling i och lön för sitt arbete. I den senaste sysselsättningsrapporten får vi läsa att man i de flesta medlemsstater har gett upp försöket att råda bot på orättvisan och att frågan i de flesta länder lyser med sin frånvaro i dialogen mellan arbetsmarknadens parter.
Vi uppmanar kommissionären att begära en seriös utvärdering från medlemsstaternas sida, såsom föredraganden föreslår. Och för att jag inte skall upprepa det som mina kolleger har sagt - som jag instämmer i till fullo - skulle jag vilja föreslå, fru kommissionär, när det gäller er egen politik, men även medlemsstaternas politik, att vi angriper frågan på ett övergripande sätt. Den politiska praxis som gäller i många av Europeiska unionens länder på området för kvinnors arbete, social trygghet och pensionering förpassar kvinnorna till marginalen i det aktiva yrkeslivet, till marginalen när det gäller ambitioner, strävanden, konkurrens, krav och, följaktligen, lön. Vår roll, er roll, är svår: att övertyga den allmänna opinionen, men även kvinnorna själva, om att alla dessa frågor i hög grad är sammanlänkade; att övertyga dem om att deras så kallade lagstadgade skyddsrättigheter strider mot deras intresse: ett kvalitativt, livskraftigt och välavlönat arbete. Hjälp också regeringarna, fru kommissionär, att klara av den politiska kostnad som en sådan strävan och förändring medför i de flesta fall.

Ghilardotti
Herr talman! Jag vill också gratulera Smet till detta initiativbetänkande och till ett grundligt och utförligt arbete. Inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män är ett välkänt fenomen som i varierande grad berör samtliga unionens medlemsstater, och som det under lång tid har vidtagits åtgärder mot. I tidigare inlägg har vi redan påmints om ILO:s konvention från 1951, artikeln i Romfördraget, direktivet från 1975 och Amsterdamfördraget. Mycket har gjorts även när det gäller direkta ingripanden. Kommissionen har nu, även på uppmaning av parlamentet, under mer än tio år lagt fram rekommendationer. Jag vill också påminna om den uppförandekod som utarbetades av kommissionen och som hade som syfte att stimulera medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att ingripa med konkreta åtgärder på detta område.
Analysen av fenomenet gör emellertid att det blir möjligt att förstå orsakerna till denna skillnad, trots att uppgifterna fortfarande inte är kompletta. Det finns strukturella skillnader, vilket vi har påmints om, skillnader i ålder, utbildning och arbetets svårighetsgrad och det finns tillfälliga arbeten och deltider där de flesta anställda är kvinnor. Men det förekommer också verklig diskriminering, direkt diskriminering - i viss fall är lönen olika även när det gäller likvärdiga arbeten - men framför allt en diskriminering när det gäller hur arbetet värderas. Det arbete som kvinnor utför anses fortfarande ha ett lägre värde jämfört med männens arbete, även om kvalifikationer och ansvar är desamma.
Låt mig ge ett exempel från mitt eget land: när det gäller de kollektiva nationella anställningskontrakten inom textilbranschen lyckades man först i mitten av 1980-talet, efter femton års kamp, uppnå en uppgradering av yrkeskategorin "maestra" (mästare), en befattning som förekommer inom konfektionsindustrin. Uppgraderingen skedde med andra ord först sedan kvinnorna börjat förlora denna typ av arbeten och när detta yrke, som varit typiskt kvinnligt, började bli ett yrke som även utövades av män. Detta är ett tydligt exempel på ett problem som lösts i Italien inom textilbranschen först i mitten av 80-talet, men som fortfarande förekommer i en mängd andra sammanhang.
Föredragandens förslag är många och enligt min mening är det i den föreslagna riktningen vi måste gå. Kommissionären och kommissionen är medvetna om problemet och i riktlinjerna för sysselsättningen under 2002 görs också detta till en central punkt för vårt arbete.

De Sarnez
Herr talman! Också jag vill först tacka Smet för det utmärkta arbete hon har gjort, och framför allt för motiveringens höga kvalitet.
Vi kan alla i dag göra ett sorgligt konstaterande med anledning av detta betänkande. Trots ett stort antal initiativ som har vidtagits i många år och trots kommissionens positiva insatser kvarstår löneskillnader mellan kvinnor och män i Europeiska unionen. Kvinnorna tjänar inte bara i genomsnitt 28 procent mindre än männen för lika arbete, utan har också osäkrare och vanskligare jobb, vilket vi inte talar tillräckligt mycket om. Kvinnor drabbas i större utsträckning av arbetslöshet och blir oftare långtidsarbetslösa, och till sist är det kvinnor som i de flesta fallen ansvarar för barn och i vissa fall för andra icke-självförsörjande personer.
Självklart måste vi agera, och det i flera riktningar. Därför sluter jag upp bakom andan och förslagen i detta betänkande: det är nödvändigt att inrätta en expertgrupp för att förbättra insamlingen av statistiska data, och att organisera en stor europeisk kampanj år 2002 är en bra sak. Dessutom vore det utan tvekan värdefullt att i samband med ett sådant tillfälle ge bred spridning åt en jämförelse mellan medlemsstaterna. Dessutom bör vi, vilket föredraganden föreslår, se över direktivet från 1975, arbeta på utbildningsrelaterade problem för att se till att kvinnor verkligen får rätt till livslång utbildning, uppmuntra arbetsmarknadens parter att förstärka kvinnors deltagande i löneförhandlingar och slutligen vidta åtgärder för att yrkesliv och familjeliv skall bli lättare att förena.
Men för att allt detta inte skall stanna vid goda avsikter krävs det att alla politiska ledare i unionen verkligen tar itu med detta och klart och tydligt uttrycker en vilja. För i en tid då vi träder in i en ny värld och då hemska utmaningar ligger framför oss, måste våra ledare bli medvetna om att den här situationen inte bara är diskriminerande och orättvis, att den inte bara är kontraproduktiv, utan också strider mot alla de värderingar som vi tror på och den samhällsmodell som Europa måste försvara.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Även jag skulle särskilt vilja gratulera Smet. När man läser hennes betänkande inser man att hon har personliga kunskaper och erfarenheter i denna fråga.
Frågan om mäns och kvinnors lön är det tydligaste och påtagligaste exemplet på ojämlikhet mellan kvinnor och män. Jag skall inte upprepa det som har sagts med uppgifter eller analyser av skälen till den rådande ojämlikheten. Jag skall tala om det som sker i dag i fråga om riktlinjer och planering. Som ni vet har, i sysselsättningsstrategin, frågan om olika lön behandlats inom ramen för den fjärde axeln, som gäller lika möjligheter, från det att sysselsättningsstrategin började genomföras 1999. Kommissionen har under dessa år - från 1999 och framåt - utvärderat varje medlemsstats riktlinjer på området för lika lön. Vad vi har kunnat konstatera under de senaste tre åren är man i att ganska många - inte alla - medlemsländer har blivit medveten om skillnaderna, blivit medveten om problemet och föreslagit riktlinjer och åtgärder för att angripa det. I den gemensamma rapporten tar kommissionen varje år särskilt upp denna fråga på grundval av de uppgifter som den förfogar över och ger medlemsstaterna rekommendationer om deras riktlinjer.
Här ställs frågan vilka instrument kommissionen har till hands för att genomföra denna utvärdering. Och här stöter vi naturligtvis på det problem som är förknippat med indikatorer och statistik som Smet nämnde. Det finns ett behov av nya objekt som måste undersökas statistiskt för att vi skall kunna inringa problemet fullständigt. Och kommissionen har redan börjat använda dessa nya objekt. Jag skall ta upp ett av dem. Vi måste, till exempel, statistiskt undersöka förhållandet mellan kvinnor och män när det gäller timlönen för tjänstemän som arbetar mer än femton timmar. En analys måste göras av brutto- och nettolönen i den offentliga och den privata sektorn, och det betyder en uppdelning på ålder, utbildning, yrke, ekonomisk verksamhet, arbetsslag och arbetssystem. Dessa uppgifter lämnas i mycket få länder på det sätt som jag har angivit ovan. Och förutom problemet med de statistiska undersökningarnas objekt, finns det även ett problem i fråga om metoden för att genomföra statistiska studier. Det finns medlemsstater i vilka tiden från det att uppgifterna samlas in till det att slutresultatet offentliggörs är lång. Och det gäller inte bara för medlemsstater, utan även för en del av Europeiska unionens egen statistik. Att förbättra statistiken, som ett mycket viktigt instrument för att förbättra riktlinjerna, är följaktligen en prioritering för oss. Och ni kommer att märka att det i årets rekommendationer till många länder finns ett särskilt omnämnande av behovet av att förbättra de statistiska systemen
Den andra grundläggande beståndsdelen är riktlinjerna för 2002. Jag anser att det är en mycket tydlig strategi, i vilken medlemsstaterna uppmanas att fastställa konkreta mål för att minska ojämlikheten mellan män och kvinnor på löneområdet. Och vårt mål är givetvis att vi skall samarbeta med alla medlemsstater och att det skall ske ett utbyte av bästa praxis, så att vissa länder kan ta efter andra länder som redan har gjort framsteg.
Den tredje punkt som jag vill ta upp är att i det femte programmet, som nu börjar genomföras - fasen för utvärdering av de förslag som har lagts fram håller på att slutföras - avser huvudprioriteringen vid urval av förslag frågan om lika lön. Vi har delat in de prioriteringar som måste göras i programmen i fem enskilda sektorer, så att vi kan undersöka frågan om lika lön och gå vidare mot det som många talare har betonat: behovet av en övergripande strategi. För några dagar sedan, den 13 september, deltog det belgiska ordförandeskapet och kommissionen i en stor kongress på temat lika lön.
Herr talman, damer och herrar ledamöter! Jag bör säga att vi, när vi fattar det slutliga beslutet om en översyn av det nuvarande direktivet, kommer att ta hänsyn till resultatet av alla dessa åtgärder och utvärderingen av de riktlinjer som jag har nämnt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Mobbning på arbetsplatsen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0283/2001) av Andersson för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om mobbning på arbetsplatsen.

Andersson
. Herr talman! Detta initiativbetänkande handlar förvisso inte om ett nytt problem, men om ett problem som nyligen uppmärksammats. Omfattningen av mobbningen på arbetsplatser är enligt Dublinfonden ganska stor. Åtta procent av EU:s medborgare, ca tolv miljoner invånare, har känt att de har blivit mobbade på arbetsplatsen under den senaste tolvmånadersperioden.
Vad beror detta på, och finns det några samband att klargöra? Ja, vi vet t.ex. att osäkra arbetsförhållanden spelar en roll. Vi vet också att de som är mobbade är mer utsatta för stress än andra. Vi vet att de som har arbeten med hög anspänning också är mer utsatta. Det handlar om trygghet i arbetslivet och om arbetsorganisation.
Vilka följder får mobbning? Mobbning får naturligtvis följder för den enskilde, som mår sämre, oftare är borta från arbetet och oftare blir sjuk. Hela arbetsgruppen, även de personer som inte själva är mobbade, fungerar sämre. Mobbning får konsekvenser för företagen i form av sämre produktivitet, sämre lönsamhet och sämre arbetsförhållanden inom företagen.
Man har frågat mig varför EU skall syssla med dessa frågor och vad detta har med gemenskapen att göra? Jo, mobbning på arbetsplatsen är ett problem som är gemensamt för alla medlemsstater, men däremot uppmärksammas detta problem mycket olika på olika ställen. Under de senaste åren har vi alltmer börjat tala om fler arbetstillfällen och bättre arbetsplatser, dvs. om kvalitet i arbetslivet. Kvaliteten i arbetslivet handlar om hälsa och säkerhet och om arbetsorganisation, och då utgör mobbning på arbetsplatser ett problem. EU har sedan länge en lagstiftning när det gäller hälsa och säkerhet i arbetslivet.
Vad behöver vi göra? Jo, vi måste till att börja med se över definitionen och därvid eftersträva en gemensam definition. Vi måste skaffa oss ett betydligt bättre statistiskt underlag. I fråga om det har Dublinfonden och Eurostat en uppgift i framtiden.
Vi måste också arbeta med den öppna samordningsmetoden. Medlemsstaterna behöver utveckla sin lagstiftning, sina föreskrifter m.m., och då måste best practice råda, dvs. att man ser på varandras lösningar. Inom Lissabonprocessen finns också kvalitetsindikatorer.
Hur kommer lagstiftningen in? Skall vi på förhand säga att lagstiftning inte behövs på detta område, eftersom det har anknytning till ett område där EU redan idag lagstiftar, nämligen området för hälsa och säkerhet? Vi har för närvarande en stor debatt om hälsa och säkerhet, som innebär att det inte bara är den fysiska utan även den psykosociala arbetsmiljön som har betydelse, och som kommer att få en allt större betydelse i det framtida förändrade arbetslivet. Det är särskilt kvinnorna som drabbas när det gäller atypiska arbeten, osäkra arbetsförhållanden etc.
Lagstiftningsfrågan lyfts fram i två punkter i betänkandet, även om det inte sägs att vi definitivt skall ha en lagstiftning eller hur en sådan lagstiftning skulle utformas. Kommissionen uppmanas att i meddelandena om en gemenskapsstrategi om hälsa och säkerhet i arbetet respektive om att förbättra kvaliteten i arbetet och socialpolitiken samt grönboken om företagens sociala ansvar beakta problemet med mobbning på arbetsplatsen samt att överväga behovet av lagstiftningsinitiativ. Det är förstås möjligt att kommissionen kommer att säga att vi inte behöver och inte skall ha någon sådan lagstiftning. I så fall får vi göra en analys, men jag finner det tämligen obegripligt att på förhand utesluta möjligheten till lagstiftning.
Det är troligt att ramdirektivet gällande arbetsmiljön också täcker in aspekter som gäller den psykosociala arbetsmiljön, men vi vill ha ett klarläggande på den punkten. Om vi får ett sådant klarläggande är det inget problem, men i annat fall måste t.ex. tillämpningsområdet för ramdirektivet utvidgas till att även gälla det "nya" väsentliga området. I det sammanhanget måste man också se över om det behövs någon typ av föreskrifter eller ett lagstiftningsinitiativ när det gäller mobbning på arbetsplatsen.
Låt mig ta ett exempel från mitt eget land. Vi har där en ramlagstiftning som stadgar att arbetsgivaren har ett ansvar för att ta itu med mobbning på arbetsplatsen när sådan uppträder. Det sägs inte i detalj hur detta skall ske, men klart är att det föreligger ett arbetsgivaransvar.
I punkt 24 i betänkandet uppmanas kommissionen att i en grönbok redovisa situationen när det gäller mobbning på arbetsplatsen samt att därefter lägga fram ett handlingsprogram. Detta är nog den viktigaste punkten i hela betänkandet.

Smet
Herr talman! Låt mig allra först gratulera initiativtagaren till det här betänkandet, Andersson: han har tagit upp en ny fråga som endast i vissa medlemsstater är mer eller mindre reglerat. Det är bra att, vilket ofta sker, Europa är föregångare i vissa saker. Grattis alltså!
Varför lade utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor nu fram ett yttrande i den här frågan? Naturligtvis är det ett problem som gäller både män och kvinnor, men vårt utskott har bedömt det som så att kvinnor oftare, mycket oftare till och med, utsätts för den typen av trakasserier och dessutom utsätts för andra typer av mobbning som ofta mynnar ut i sexuella trakasserier och att utskottet därför hade en egen specifik roll att spela. Av den anledningen lägger vårt utskott alltså fram ett yttrande.
Jag tycker att vi alla måste vara medvetna om att det handlar om en ny problematik. Vi kan lära oss av de åtgärder som flera medlemsstater vidtagit med avseende på sexuellt våld, det är nämligen inte så lätt att tänka ut en politik när det gäller hur man skall agera mot moraliska trakasserier på arbetsplatsen och inte heller så självklart. En del medlemsstater har dock försökt göra det och i flera medlemsstater har vi erfarenhet av att agera mot sexuellt våld.
Vad kan vi göra? För det första kan man agera förebyggande, det vill säga att företag måste tydliggöra för sin personal att de inte tolererar mobbning på arbetsplatsen. Det är att förebygga till viss del. För det andra kan en förtroendeperson utses som kan medla mellan de två parterna om det uppstår problem. Det är fortfarande bäst att i ett företag komma fram till en lösning genom medling än att en av parterna måste gå till domstol. Jag föredrar den typen av lösningar. För det tredje, om det är svårt att hitta en lösning, kan företagsledningen vidta sanktioner. För det fjärde måste det i alla fall fortfarande finnas en möjlighet att kunna gå till domstol.
Det tycker jag är några praktiska saker som vi kan ordna.

Glase
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Problemet med mobbning på arbetsplatsen borde för länge sedan ha diskuterats här i Europaparlamentet. Det har dröjt länge, eftersom det alltid dök upp en fråga om huruvida detta är rätt plats för det. Några ledamöter i min grupp avvisar detta betänkande, eftersom de anser att det inte är någon europeisk fråga. Majoriteten kommer att följa min rekommendation och rösta för det, eftersom det ju är en fråga och ett problem för hela Europa. Vi har mobbning i alla länder i Europeiska unionen, på alla områden och även i Europeiska unionens institutioner. Det är en otrevlig fråga, den är pinsam för många, mörkertalen är därför höga, ingen vill egentligen tala om det, de som själva är drabbade känner sig skamsna, utnyttjade och utpressade.
Detta lidande får ofta svåra följder, inte bara för kropp och själ hos de drabbade själva, utan det har också följder som kan definieras nationalekonomiskt: Sjukfrånvaro, läkar- och läkemedelskostnader, personalomsättning, minskad produktivitet, kvalitetsförsämring, försämring av företagets eller inrättningens image och därigenom även förlust av kunder. Allt detta hör ihop med mobbning.
Varje människas värdighet bör respekteras inte bara på papperet och i grundlagen, utan också i det dagliga livet. Lite mer respekt och schyst uppträdande och lite mindre egoism skulle förmodligen bespara oss diskussionen om mobbning. En europeisk lagstiftning är inte lämpad för att avskaffa alla de orsaker som leder till mobbning, och den är verkningslös. Därför tackar jag föredraganden för hans goda samarbete och för att han tagit upp mina idéer i detta betänkande.
Tyngdpunkten när det gäller att bekämpa mobbning bör ha sin grund i medlemsstaterna, och här bör arbetsmarknadens parter aktivt inbegripas. Företagen bör ha ett eget intresse av att sådana händelser inte inträffar hos dem. På grund av svårigheten att slå fast en exakt definition kommer det inte heller att bli lätt för kommissionen att lägga fram den grönbok som man varslat om. Men att vi i Europeiska unionen redan har några få goda exempel på kampen mot mobbning, borde få alla att lära sig också av andra. En bra uppdelning av uppgifterna till de nivåer dit de hör ökar också den nödvändiga viljan att engagera sig, och ökar den nödvändiga respekten inför den svåra frågan.

De Rossa
Först av allt vill jag på min grupps vägnar tacka föredraganden för detta betänkande. Det är ett viktigt betänkande, eftersom trakasserier är ett alltför vanligt problem på arbetsplatsen. Min grupp kommer att ge hela betänkandet sitt stöd i dess nuvarande utformning och kommer inte att förvänta sig eller begära att några delar i punkter eller meningar skall strykas. Det är ett tråkigt faktum att Dublinfonden har kommit fram till att över 15 miljoner människor har anmält våld, sexuella trakasserier eller mobbning på arbetsplatsen. Detta borde inte tillåtas att fortgå, eftersom denna typ av mobbning och trakasserier kan vara ödesdigra och i många fall har lett till att människor antingen har tagit sitt eget liv eller att andra, på grund av olyckshändelser på arbetsplatsen, har tagit sina egna liv. Därför anser jag att detta är något som kommissionen och parlamentet borde ta upp. Lagstiftning har införts i Irland, som en del av hälso- och säkerhetslagstiftningen, för att försäkra att stora företag inför praktiska regler för att bekämpa mobbning.
Det är emellertid ännu inte klart i vilken utsträckning företagen har införlivat denna lagstiftning. Jag stötte nyligen på ett fall där en ung man som påbörjat en tjänst vid ett statligt företag ständigt mobbades av äldre män på arbetsplatsen, inte av kvinnor, utan av män, som helt enkelt inte ville att han skulle arbeta där eftersom de kände sig hotade av hans närvaro. De lyckades inte tvinga honom från denna tjänst, men det är märkvärdigt att detta kan inträffa i våra dagar. Det är sant att de tendenser som uppstått under de tio senaste åren, som Dublinfonden visar, har ökat. Det är också tydligt att detta till stor del beror på osäkerhet på arbetsplatsen och på förändringar i arbetets karaktär. Typiska arbeten orsakar stress och påfrestningar som återspeglas i denna typ av handlingar, så jag stöder föredragandens efterlysning av ett meddelande från kommissionen nästa år och ett åtgärdsprogram från kommissionen i slutet av nästa år.
Kan jag i en helt annan fråga, men en fråga som är relaterad till kommissionens arbete, bara få säga innan jag sätter mig ner att jag skulle vilja vädja till kommissionären att be våra kolleger i kommissionen att vidta åtgärder för att mildra de regler och föreskrifter som styr statligt stöd till luftfartsindustrin. Annars kommer vi att bli tvungna att ta hand om tiotusentals arbetstagare inom hela Europa som mycket väl skulle kunna vara arbetslösa inom en inte alltför avlägsen framtid.

Lynne
Detta är vad jag kallar trakasserier på arbetsplatsen. Jag kan inte tala utan att människor bakom mig röker, vilket gör att jag får ett astmaanfall, och det är trakasserier. Jag gratulerar Andersson till hans betänkande. Det är viktigt för åtgärder på både nationell och europeisk nivå, för som vi har hört trakasseras eller mobbas 12 miljoner människor på arbetet varje år. Det finns många typer av trakasserier och som jag sade är rökning på arbetsplatsen inom rökfria områden en typ av trakasseri. Det kan också få förödande följder, både fysiskt och psykiskt. Den stressnivå som orsakas av mobbning och trakasserier på en arbetsplats är oerhört stor. Handikappade personer, kvinnor och särskilt etniska minoriteter lider avsevärt. De kan utsättas för dubbel diskriminering och trakasseras enbart för att de kommer från dessa missgynnade och diskriminerade grupper.
Det gläder mig också att Andersson nämnde de som har tidsbegränsade kontrakt, eftersom vi återigen har bevis för att dessa också mobbas. Men kan jag snabbt få ta upp orsaken till den separata omröstning som ELDR-gruppen har begärt för punkterna 8 och 13. Jag anser att det är Europeiska unionens uppgift att ha gemensamma riktlinjer, bästa praxis och riktmärkning inom medlemsstaterna, men jag anser inte att vi behöver mer tvingande lagstiftning: det är en uppgift för medlemsstaterna och en fråga om subsidiaritet. Så även om jag samtycker till en stor del av Anderssons betänkande, håller jag inte med om att vi borde ha någon tvingande lagstiftning och det är därför som vi har begärt separat omröstning.

Lambert
Herr talman! Min grupp skulle också vilja gratulera Andersson till hans arbete med detta utmärkta initiativbetänkande: det har varit en mycket fördelaktig afton för dessa betänkanden. Som det redan har sagts bör vi inte underskatta de konsekvenser som trakasserier i alla dess former har för människors liv och hälsa och de långsiktiga mentala och psykologiska problem som vi hart hört om. Om vi skulle titta på statistiken, och om vi skulle ta detta parlament som exempel, skulle vi tala om en grupp som grovt sett motsvarar den liberaldemokratiska gruppen som den procentsats som får utstå trakasserier. Fram till nu har mycket lite egentligen gjorts för att bekämpa problemet med trakasserier i allmänhet, så detta betänkande är särskilt välkommet eftersom det tillåter en öppen debatt i en fråga som alltför ofta har ignorerats.
En fransk studie visar också att 70 procent av de som utsätts för trakasserier är kvinnor och detta gäller inom alla skeden av sysselsättningsprocessen, så man får inte bara lägre lön, man trakasseras också, och chauvinistiska och sexistiska konnotationer, som oftare riktas till kvinnor snarare än till män, kan ofta utvecklas till något mer allvarligt. Kommissionen bör därför fästa särskild uppmärksamhet på hur man skall bekämpa denna oacceptabla situation för kvinnor i Europa. Andersson har rätt, arbetsgivarna måste vara ansvariga för att förhindra trakasserier på arbetsplatsen, och inte råka i konflikt med, eller utöva trakasserier. I ramdirektivet om hälsa och säkerhet i arbetet klargörs det emellertid inte huruvida arbetsgivarna är ansvariga för den mentala, psykosociala eller sociala arbetsmiljön, så jag anser att åtgärder bör vidtas för att se över direktivet för att innefatta denna definition.

Pérez Álvarez
Herr talman! Även jag vill börja med att tacka föredraganden för hans arbete, även om vi inte har en definition av mobbning, vilket kanske beror på att den visar sig i flera olika former och att den är svår att spåra. Alldeles nyss talade Lynne, och jag uttrycker min solidaritet och sympati med henne, om en ny form av mobbning. Om vi analyserar frågan, förefaller mig den irländska arbetsgruppens definition vara godtagbar för att förhindra mobbning på arbetsplatsen, vilken hon betecknar som ett upprepat, olämpligt beteende, direkt eller indirekt, av verbal, fysisk eller annan karaktär, hos en eller flera personer och riktat mot en eller flera personer, på arbetsplatsen och/eller inom ramen för anställningen, vilket rimligtvis kan anses underminera den enskildes rätt till värdighet på arbetsplatsen. Naturligtvis är även definitionen att en isolerad förekomst av det beteende som beskrivs i definitionen kan underminera rätten till värdighet på arbetsplatsen, men i det i så fall skulle anses vara en enstaka och isolerad händelse, som därmed inte skulle betraktas som mobbning.
Vi godtar denna definition eller vilken annan som helst. Faktum är att upp till tolv miljoner personer i Europeiska unionen säger sig ha blivit utsatta för mobbning under de tolv senaste månaderna, att kvinnorna har utsatts för mobbning i större utsträckning än männen och att vissa sektorer på arbetsmarknaden förefaller vara särskilt hemfallna åt detta. Mobbning får också återverkningar på företagets lönsamhet och ekonomiska effektivitet, eftersom den ger upphov till sjukfrånvaro, minskad effektivitet och produktivitet. För samhället kan mobbning orsaka kostnader för läkarvård och psykisk vård, sjukfrånvaro, förtidspensioneringar, och så vidare. Framför allt är det dock arbetstagaren som drabbas och mobbningen utgör en riskfaktor vid sidan av fysiskt våld och ergonomiska frågor. Det finns också mycket kvar att göra för att undanröja hälsorisker, såväl fysiska som psykiska. Mobbning eller trakasserier - om man benämner den så eller på annat sätt - förefaller mig vara oförenlig med förklaringen i artikel 1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna: " Människans värdighet är okränkbar. Den skall respekteras och skyddas".
Mobbning utgör följaktligen en hälsorisk men är framför allt en attack mot en persons värdighet. Jag välkomnar därför detta initiativ som är inriktat på att förebygga och förhindra mobbning i arbetslivet, att undvika att arbetstagarna mår dåligt och känner att de inte räcker till.

Koukiadis
Herr talman! Frågan om mobbning på arbetsplatsen står i direkt samband med respekten för individens grundläggande rättigheter, såsom rättigheten till självaktning och deltagande i det ekonomiska och sociala livet på likvärdiga villkor.
Vår kollega, ledamot Andersson, uppdagar med sitt initiativ nya aspekter som vi måste hålla i minnet om vi vill tillämpa stadgan om de grundläggande rättigheterna effektivt och om vi vill anlägga ett mer övergripande synsätt på politiken för kvalitet i sysselsättningen. Vi bör framför allt applådera detta initiativ för att det har gett oss möjlighet att se hur stor betydelse denna fråga - en underskattad fråga som vanligtvis endast berörs sporadiskt i vår verksamhet - har för ett gott resultat på en rad politikområden, såsom politiken mot diskriminering, mot utanförskap, politiken för personer med särskilda behov, politiken mot arbetslöshet och för kvalitet i sysselsättningen. Först när varje arbetstagare känner sig trygg på arbetsplatsen för sina kollegers och överordnades uppförande, när han känner att han i stället för att dömas på grund av sina brister känner en arbetsmiljö som välkomnar honom, då kommer alla de grupper - och de är många - som är offer för mobbning att göra sitt verkliga inträde på arbetsmarknaden, och då kommer resultaten av deras insatser med råge att överträffa deras eventuella svagheter.
Om vi betänker att antalet personer som tillhör sådana utsatta grupper, enligt statistiken, överstiger 8 procent, inser man lätt den politiska dimensionen. Samtidigt finns det många olika grupper som är offer för mobbning, från kvinnor och personer med särskilda behov till personer från andra länder eller med andra religioner. Detta visar oss även problemets kvalitativa dimension.
Med detta betänkande som utgångspunkt bör vi utarbeta en plan för att bekämpa hela skalan av mobbning - från enkla ironier och hånfullheter, hot, förolämpningar och förödmjukelser till våldsammare handlingar -, en plan som skall tillämpas oavsett om det rör sig om nedåtriktad mobbning, från överordnad till underordnad, om uppåtriktad mobbning eller om horisontell mobbning. Handlingsplanen måste, utöver åtgärder för att förbjuda mobbning, även innehålla en skyldighet för arbetsgivarna att sörja för ett "mobbningsfritt" klimat mellan kolleger, vilken skall åtföljas av åtgärder som främjar relationerna mellan dessa personer i arbetet. Och eftersom ingen är dålig av naturen, måste dessutom åtgärder vidtas för att få bort misstro mot och vanföreställningar om de personer som ingår i dessa grupper.

Hermange
Herr talman! Det betänkande vi diskuterar i dag berör 12 till 15 miljoner personer i Europa, dvs. 8 till 10 procent av de europeiska arbetstagarna. Ett modernt ont med tre aspekter. En ekonomisk aspekt, eftersom tio års försämrade arbetsvillkor - enligt rapporten från Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor - beror på ett högre tempo i arbetslivet och flexibilitet i alla dess former. En sociologisk aspekt, eftersom det är ett tecken på en förvärrad individualism, som dominerar vårt samhälle. En psykologisk aspekt, som gör det moraliska trakasseriet särskilt förhatligt och som ibland gör att enskilda kan brytas ned utan att det lämnar några spår.
I dag finns det ett stort rättsligt tomrum på nationell nivå och stora skillnader på europeisk nivå, som dock tvingas tillbaka av en alltmer bestämd rättspraxis. Därför utgör detta betänkande, ett mycket väl dokumenterat och rigoröst betänkande, ett mycket uppmuntrande svar och kraftfullt tecken för arbetsvärlden. Bland de åtgärder som aviseras framhålls särskilt, i punkt 12, att det krävs en förstärkt dialog i den här frågan mellan alla parter på arbetsmarknaden och att en extern, oberoende förtroendeperson utses, vilket förordas i det ändringsförslag som jag har lämnat in, något som framstår som en viktig garanti för verkliga framsteg på området. Det är dock samtliga EU-institutioners sak att fullfölja insatserna mot ett numera fast rotat ont, vilket de har uppmanats till alltsedan den europeiska stadgan antogs. Därför välkomnar jag föredragandens förslag att för nästa år be kommissionen att framställa en grönbok och ett åtgärdsprogram för gemenskapen. Å min grupps vägnar stöder jag också det faktum att denna problematik behandlas i diskussionerna kring grönboken om företagens sociala ansvar.
Vi måste alla stödja denna kamp, var och en på vår egen nivå, eftersom vi är övertygade om att en social och individuell balans gagnar samhället i sin helhet.

Mann, Thomas
Herr talman! Inom EU är uppskattningsvis 12 miljoner människor utsatta för mobbning. Mörkertalet ligger betydligt högre. Man utesluter och chikanerar människor, rykten sätts i omlopp, information undanhålls medvetet, människor stämplas som syndabockar. Vare sig man är chef eller medarbetare kan man bli till offer eller gärningsman. Mobbning underskattas fortfarande fullständigt, så att det knappast utvecklats några effektiva instrument. Ändå är det ett allvarligt problem i arbetslivet. De aggressioner som utlösts genom mobbning samt depressioner, sjukanmälningar, uppsägningar, personalomstruktureringar kostar näringslivet och socialsystemen årligen flera 100 miljoner euro.
Inom EU:s femton medlemsstater måste man gemensamt se på var man står. Best practice-ansatser kommer att hjälpa oss vidare genom att vi byter erfarenheter med varandra, så att vi kan komma fram till meningsfulla åtgärder. Men lösningarna måste vara differentierade, beroende på mobbningens former, alltså könsrelaterade, åldersrelaterade eller ursprungsrelaterade. Jan Andersson har lagt fram ett utmärkt betänkande. I utskottet för sysselsättning och socialfrågor antogs det enhälligt, med all rätt. Nästan alla förslag från PPE införlivades, till exempel att arbetsmarknadens parter i Europa skulle inbegripas, för att vara med och utveckla koncept mot mobbning. I praktiken innebär detta en aktiv konflikthantering, bättre företagsintern kommunikation och uppbyggnad av nätverk för dem som skadats av mobbning. Vi föreslår vidare att det tillsätts en förtroendeperson i företagen så att de drabbade konfidentiellt kan vända sig till denna person.
Vi räknar bestämt med, kommissionär Diamantopoulou, att kommissionen under loppet av nästa år kan ge ut en grönbok i mobbningsfrågan, så att vi sedan är i stånd att utveckla ett exakt åtgärdsprogram, för att få hållbara effekter.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Andersson till hans utmärkta betänkande och instämma fullständigt i att frågan om mobbning är en utomordentligt allvarlig fråga. Mobbning utgör en fara på arbetsplatsen och har allvarliga följder - sociala och ekonomiska - såväl för arbetstagaren och företaget som för ekonomin som helhet, eftersom företeelsen är en viktig orsak till minskad produktivitet.
Jag skulle vilja försäkra kammaren om att kommissionen är fullt medveten om problemet; frågan är därför en viktig ingående del i meddelandet om kvalitet, som kommissionen lade fram i juni, och det är en av de frågor i vilka vi även undersöker indikatorer.
Dessutom, i enlighet med de befintliga instrumenten, måste jag påminna om att det finns ett behov av skydd mot arbetsmarknadens parter - och arbetsmarknadens parter kan spela en viktig roll i denna fråga - samt påminna om direktiv 89/391/EG, som är ett direktiv i vilket det tydligt framgår att det, när det gäller förebyggande av faror på arbetsplatsen, är nödvändigt att ta hänsyn även till psykosomatiska tvång, vilka naturligtvis inte alltid är lätta att fastställa.
Jag skulle vilja upplysa er om att det redan finns en rådgivande kommitté med företrädare från medlemsstaterna som undersöker frågan om hälsa och säkerhet och att det har inrättats en underkommitté som ägnar sig särskilt åt frågan om våld på arbetsplatsen. Denna kommitté slutförde sitt arbete i går, och det finns nu en definition som gäller frågan om våld på arbetsplatsen i allmänhet. Förslaget om att ta initiativ till en grönbok om denna fråga är inte genomförbart just nu, och jag skall omgående förklara skälen till det: ni känner till att kommissionen har tagit ett initiativ till en övergripande översyn av strategin för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Detta betänkande kommer att spela en viktig roll; det kommer att bidra till denna förändring och till förslaget om en ny strategi för hälsa och säkerhet, och jag tackar därför föredraganden särskilt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Luftföroreningar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0293/2001 av Oomen-Ruijten för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar, och
A5-0292/2001 av Riitta Myller för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar.

 Oomen-Ruijten
. (NL) Herr talman! Det är nu nästan tre år sedan kommissionen lade fram ett direktiv i vilket reglerna om utsläpp av föroreningar från stora förbränningsanläggningar anpassades. Efter tre år kan vi den här veckan då äntligen avsluta det här, tycker jag, mycket viktiga ärende. Ingen får ta illa upp om jag säger att vi bevandrat en svår stig, en vandring som på sina håll gjort väldigt ont.
Det fanns mycket motstånd, inte bara från ett antal medlemsstaters sida utan även från vissa kolleger. Intressenter har kommit med mycket intensiva varningar och protester, även inom elektricitetssektorn i vissa medlemsstater. Ändå kunde vi utan problem anpassa den ursprungliga förordningen så som den hade lagts fram, och som jag och flera kolleger ansåg vara alldeles för svag. De tekniska möjligheterna finns ju verkligen och i ett stort antal av Europeiska unionens medlemsstater är de regler som vi lade till vid förstabehandlingen föreskrivna sedan länge och alltså normal politik.
Kommissionens ursprungliga förslag om ändring av direktivet från 1998 tyckte en majoritet av kammaren inte var någon stor framgång. Normställningen var för svag och dessutom hölls de befintliga anläggningarna utom räckhåll för direktivet. Vi har nu gemensamt i Europaparlamentet givit verkligt innehåll åt vad den miljöpolitiken egentligen betyder och jag vill här och nu ytterligare en gång tacka alla kolleger som medverkat. Vi har visat vad det betyder när vi verkligen vill göra något åt den äckliga luftföroreningen, som också är dålig för människor. Vi har som parlament skärpt till utsläppsnormerna ordentligt i förstabehandlingen, och vi har också innefattat befintliga förbränningsanläggningar i direktivets räckvidd.
Då kom rådets gemensamma ståndpunkt. Den åstadkoms för övrigt med största svårighet. Reglerna skärptes något men rådet lyssnade dock till Europaparlamentets önskan att även låta de befintliga anläggningarna omfattas av direktivet. Tyvärr förhandlade varje medlemsstat om egna undantag och om det legat på ministerrådet hade man i evighet - till det blir sju torsdagar i en vecka, skulle vi säga - fortsatt använda gamla, tekniskt ej anpassade, förorenande anläggningar.
Den gemensamma ståndpunkten tyckte vi saknade varje spår av vision. Det hade blivit ett hopplock med litet åt var och en. Om jag jämför det med de föreskrifter som just nu gäller i Japan och Förenta staterna så skulle vi, som vill göra allt så noga och fint, med rådets utsläppskrav ha gjort ett mycket dåligt intryck vid samtalen om Kyoto.
Det höjs dock rop om att det inte behövs ställas några krav på förbränningsanläggningarna, eftersom vi ändå skulle få Myllers fina betänkande om utsläppstak och att man som europeisk myndighet inte behöver blanda sig i förrän utsläppstaken finns. Det är nämligen därmed som allt regleras, därmed inför varje medlemsstat tvingande åtgärder. Det blev dock inte så heller.
Om vi skulle kunna tillmötesgå de förväntningar som de som förespråkar en avreglering av energimarknaden, om vi med andra ord inte skulle ställa några krav eller tillåta undantag för att alstra elektricitet med gamla, förorenande anläggningar, då tror vi att marknadsmekanismen skulle störas och då skulle de som struntar i miljön belönas med ett försprång eftersom de med sina gamla anläggningar skulle kunna hålla lägre energipriser.
Då rådet inte ville anta parlamentets ändringsförslag inleddes ett förlikningsförfarande, varvid en gemensam behandling skedde med betänkandet av Riitta Myller. Jag tackar henne också. Hon var en utmärkt kollega i de förhandlingarna.
Under trepartsmötet med det svenska ordförandeskapet och kommissionen i maj och juni i år gjordes för övrigt stora framsteg med avseende på utsläppsminskningen av SO2, svaveldioxid, och även med avseende på flera viktiga tekniska frågor. För NOx, kväveoxid, var skärpningarna svårare att införa. Vid trepartsmötet uppnåddes tillsvidare enighet när det gäller kommissionens förpliktelse att utvidga de kontinuerliga mätningarna - tack Hans Blokland! - till utsläpp av tungmetaller.
Rådet tillmötesgick även parlamentet för att stryka vissa undantag, nämligen för vissa anläggningar som eldas med fast bränsle och brunkol från egen utvinning. Tyvärr lyckades vi vid det första sammanträdet inte riktigt enas om den punkt som jag tycker är viktigast, NOx..
Efter första behandlingen hade vi tagit ett stort steg framåt när rådet gick med på att låta direktivet även omfatta gamla anläggningar. Det var viktigt eftersom de gamla anläggningarna ofta är minst effektiva när det gäller energi och även ofta släpper ut oproportionerligt många växthusgaser. Med den kompromiss som uppnåddes i förlikningen lyckades Europaparlamentet särskilt skärpa de föreslagna gränsvärdena för SO2 och NOx. Rådet gick egentligen omedelbart med på en avsevärd minskning av SO2, speciellt för medelstora och stora förbränningsanläggningar, där ger det nämligen också mest resultat.
När det gäller NOx-utsläppen har vi som parlament hållit fast vid minskningen av NOx-gränsvärdet för stora förbränningsanläggningar mellan 650 mg per kubikmeter och 200 mg för de anläggningar som eldas med fast bränsle. De här gränsvärdena gäller dock först från och med 2016 på nya och befintliga anläggningar. Det är egentligen för sent. Som jag redan sagt så införde flera medlemsstater de här normerna redan för tre år sedan. Vi har inte sagt nej, eftersom det var ett viktigt steg framåt och eftersom det är ett viktigt villkor som inom kort även kan gälla för kandidatländerna.
Vi har dessutom kunnat sänka det undantag som rådet ville ha för anläggningar med toppbelastning, så att de förorenande utsläppen kan hållas nere även i det avseendet.
Allt sammantaget anser jag alltså att ett tillfredsställande avtal uppnåtts i förlikningen, att vi gått mycket längre än vad som ansågs möjligt i andrabehandlingen. Jag tackar det svenska ordförandeskapet. Jag tackar alla mina kolleger, speciellt Myller. Jag tackar kommissionen för det konstruktiva stödet. Jag rekommenderar därför också å delegationens vägnar att förslaget antas.

Myller
. (FI) Herr talman, bästa kommissionär! Parlamentets målsättning när det gäller detta direktiv var att få till stånd så strikta utsläppstak som möjligt för luftföroreningar som orsakar försurning. Försurning, ozon i nedre atmosfären och jordmånens eutrofiering är problem som alla hänger ihop, vilka uppkommer på grund av utsläpp av svaveldioxid, kvävedioxid, flyktiga organiska föreningar och ammoniak. Det är klokt att granska problemen tillsammans, eftersom man då kan uppnå en så kostnadseffektiv minskning av utsläppen som möjligt.
I sitt eget förslag hade kommissionen med utgångspunkt från detta räknat ut ett utsläppstak för varje enskild medlemsstat, vilket de borde uppnå fram till år 2010. Gemenskapen - Europeiska unionen - har såväl i det femte åtgärdsprogrammet för miljön som i sin försurningsstrategi ställt upp målsättningen att garantera att människorna skyddas mot alla kända luftföroreningar. Kommissionen konstaterade i sitt förslag att den inte i detta skede förmår ställa upp de så kallade slutliga målen beträffande kritiska belastningar och nivåer, utan den slutliga långsiktiga målsättningen måste uppnås via etappmål, vilka kommissionen alltså ställde upp fram till år 2010.
Med undantag av ammoniak godkände parlamentet i den andra behandlingen kommissionens målsättningsnivå genom att tillägga ett långsiktigt mål. Enligt parlamentets ståndpunkt bör etappmålen uppnås före senast år 2010 och det slutliga målet, där människorna inom hela EU:s område skyddas mot alla kända luftföroreningar, bör uppnås senast år 2020. Fram till förlikningen var konstellationerna klara, rådet lät klart förstå att det inte har möjlighet att ändra siffrorna som det hade godkänt i den gemensamma ståndpunkten. Man var inte heller beredd att godkänna det långsiktiga målet med motiveringen att det enligt rådet och även kommissionen var tekniskt omöjligt att genomföra kravet på att de kritiska nivåerna och belastningarna inte fick överskridas inom något område. När det gäller utsläppstaken var rådets gemensamma ståndpunkt förhållandevis långt ifrån kommissionens siffror men ändå bättre än de så kallade Göteborgssiffrorna, vilka största delen av medlemsstaterna hade som sin ledstjärna.
Godkännandet av rådets gemensamma ståndpunkt hade inneburit att vi hade givit upp förbättrandet av luftkvaliteten och skyddandet av medborgarnas hälsa. Efter en hård dragkamp och efter att kommissionen aktivt gjort kompromisser, kunde man under förlikningsprocessen vända de viktigaste principerna i direktivet i enlighet med parlamentets ståndpunkt. I förlikningen godkändes kommissionens och parlamentets strängare utsläppsgränser som indikativa tal och rådets gemensamma ståndpunkt som bindande för medlemsstaterna. Indiceringen innebär att kommissionen i sina redogörelser år 2004 och 2008 är förpliktigad att på nytt utvärdera direktivet med hänsyn till den framtida vetenskapliga och tekniska utvecklingen och möjligheten att därigenom uppnå strängare utsläppsgränser. I dessa granskningar måste man även beakta i vilken mån man kan uppnå de långsiktiga målen fram till år 2020. Som resultat av förlikningen gav man alltså kommissionen redskap att skärpa direktivets målsättningsnivå och krävde att minskningen av utsläppen granskas även på lång sikt med målsättningen att de kritiska nivåerna och belastningarna inte överskrids och att människor verkligen skyddas effektivt mot alla luftföroreningar. Det var en stor prestation att få med detta långsiktiga mål i direktivet, men det var kanske det viktigaste man genomdrev i förlikningsprocessen. Bland utsläppskällor som orsakar försurning är utsläppen från flygplan och fartyg de som är svårast att påverka. Även där gjorde vi framsteg. Kommissionen förutsätts vidta åtgärder beträffande detta.
Jag vill även tacka Ria Oomen-Ruijten för ett gott samarbete i förlikningen. Det var verkligen mycket betydelsefullt att direktivet om stora förbränningsanläggningar gick igenom så bra, eftersom det är ett viktigt instrument med vilket direktivet om utsläppstak kan genomdrivas. Jag vill även tacka ordföranden för parlamentets delegation, parlamentsledamöterna och företrädarna för kommissionen samt Sverige som ordförandeland för ett mycket bra samarbete.

Jackson
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera bägge parlamentets föredraganden till det hårda arbete som de har lagt ned. De har fått till stånd ett resultat som de kan vara stolta över. Detta resultat kom av ett oerhört omfattande arbete mycket sent på nätterna. Som brittisk ledamot i Europaparlamentet vill jag dock säga att det fanns enorma svårigheter med dessa direktiv, särskilt direktivet om stora förbränningsanläggningar. Jag vill fokusera på det faktum att vi arbetade under de enormt svåra omständigheterna att varken kommissionen eller rådet egentligen var ärliga om följderna av deras förslag. Inte heller gav de oss någon korrekt bedömning eller hjälpte oss att bedöma följderna av Europaparlamentets förslag.
Som brittiska ledamöter i Europaparlamentet ställdes Bowe och jag inför brittiska intressegrupper som mer eller mindre sade att om vi antog parlamentets ändringsförslag skulle de brittiska kolgruvor som fortfarande är i produktion alla behöva stänga. Vi stod därför inför möjligheten att behöva rösta för ändringsförslag och betänkanden från vårt eget utskott som skulle ha fått en mycket allvarlig ekonomisk inverkan på vår egen medlemsstat.
När vi deltog i ministerrådets möte, märkte vi att andra medlemsstater drogs med exakt samma problem, Finland, till exempel, där ministrarna och regeringarna i dessa länder egentligen aldrig hade kontaktat sina Europaparlamentsledamöter för att förklara de svårigheter som de trodde att de skulle få erfara. Vi upplevde också den märkliga situationen, vid medbeslutandesammanträdet, att fyra statstjänstemän höll anföranden som egentligen skulle ha hållits av ministrar.
Poängen jag vill göra är den följande. Vi behöver två saker: vi behöver en mycket större ärlighet från medlemsstaterna och kommissionen när det gäller de faktiska följderna i medlemsstaterna av vad som nu föreslås och vad som nu diskuteras. Det borde åtminstone finnas vissa råd om detta. För det andra, när vi deltar i medbeslutandesammanträden måste vi upphöra med att ha möten mellan femton parlamentsledamöter, en minister, och fjorton statstjänstemän. Det är löjligt. Många av de punkter som lades fram för oss om Oomen-Ruijtens och Myllers betänkanden borde ha lagts fram av ministrar. Det är ministrar vi vill träffa när vi deltar i medbeslutandesammanträden.

Bowe
Herr talman! Som brittisk ledamot vill jag bara säga att jag instämmer i vad Jackson sade.
Det är enbart de personer som befinner sig i denna kammare som verkligen vet exakt hur mycket arbete som de bägge föredragandena har lagt ned för att nå denna slutliga position och för att föra fram dessa två betänkanden som förslag till parlamentet för en slutlig omröstning. Vi är era kolleger och vi vet hur mycket hårt arbete ni har lagt ned, och vi gratulerar er båda till detta arbete. En mycket lång tid har förflutit och detta är ett av de mest komplicerade betänkanden jag har sett under mina tolv år i parlamentet.
Vi har dock slutligen, trots alla svårigheter och till och med den slutliga förlikningen, ett användbart och praktiskt förslag. Det kommer inte att bli lätt. Det kommer faktiskt att bli mycket svårt, med tanke på några av kraven, men det ger en tillfredsställande jämvikt mellan skyddet av miljön å ena sidan och samhällets behov av en pålitlig och säker energikälla till ett överkomligt pris, vilket är något som vi inte kan bortse ifrån.
Förändringar måste göras för att möta kraven i detta förslag. Energiindustrin kommer tveklöst att uppmanas att ersätta någon gammal förläggning, förhoppningsvis med några mer moderna energialstringskällor. En avsevärd minskning av svaveldioxid- och kväveoxidutsläppen kommer att äga rum, vilka är huvudorsakerna till försurat regn och marknära ozon med en följdriktig förbättring av miljöförhållandena för folkhälsan. En möjlig sidoeffekt kan vara att allteftersom den allmänna effektiviteten hos verksamheten med kraftanläggningar förbättras, kommer vi att få se en allmän minskning av koldioxid i förhållande till den energi som alstras. Det vore en nyttig och användbar sidoeffekt av denna lagstiftning.
Det kommer inte att bli lätt att införa alla dessa åtgärder. Tidsskalan är lång. Det är acceptabelt och förståeligt under dessa omständigheter, så på socialistgruppens vägnar välkomnar jag dessa förslag, som vi kommer att ge vårt stöd för i omröstningen i morgon.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag skulle vilja välkomna båda direktiven och gratulera båda föredragandena liksom andra ledamöter har gjort. Jag har särskilt följt debatten om begränsningen av utsläpp från stora förbränningsanläggningar. Dessa anläggningar är en av de största källorna till utsläpp av luftförorenande ämnen i Europa näst efter transportutsläpp, och det är därför mycket viktigt att vi har en bindande lagstiftning för att kontrollera detta. Införlivandet av befintliga anläggningar utgör en betydande förbättring av den äldre lagstiftningen. Det innebär att vi kommer att få jämlika konkurrensvillkor för alla anläggningar inklusive de största förorenarna och några anläggningar i kandidatländerna, vilka kan alstra elektricitet billigare, eftersom de har färre kontroller och inte behöver möta samma normer.
Återigen kan vi, som andra ledamöter har sagt, försäkra människor om att befintliga kraftanläggningar, som till exempel Aberthaw i min egen valkrets, inte hotas, tack vare de olika undantagen och tillåtelserna för lägre normer, vilka införlivades i den slutliga kompromisstexten. Aberthaws koldrivna kraftanläggning har varit föremål för avsevärd uppmärksamhet från pressen och media på grund av uppfattade hot mot dess livsduglighet och mot de fördelar som den skulle dra från detta direktiv. I själva verket är det tvärtom. Direktivet kommer faktiskt att skydda arbetstillfällen inom de walesiska kol- och energialstringsindustrierna på längre sikt.
Detta har varit en mycket viktig debatt, eftersom den har visat att det inte finns något logiskt val mellan normer för renare luft och sysselsättning, som några vill få oss att tro. Arbetet med att bekämpa föroreningar kan gå hand i hand med att skydda arbeten och hålla samhällen vid liv.
Min grupp stöder också kompromissen i vilken gränsvärdena för svaveldioxid och kväveoxid skärps och där allmänt högre normer införs. Gruppen stöder också resultaten av förlikningen för Myllers betänkande om direktivet om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar och vi kommer även att rösta för det.

Blokland
Herr talman! Jag skall inskränka mig till luftföroreningar från stora förbränningsanläggningar. Jag anser fortfarande att förlikningsresultatet ligger långt efter de tekniska möjligheter som nu finns att minska de förorenande utsläppen. Bisarra undantagsbestämmelser har nu blivit kvar i direktivet, såsom tillståndet för stora gamla förbränningsanläggningar att förorena mycket under 2 000 timmar per år samt undantagen för Spanien, Kreta och Rhodos.
Befintliga anläggningar kommer även i fortsättningen att förorena luften väldigt mycket med svaveldioxid och kväveoxid. Framför allt när det gäller kväveoxid är förlikningsresultatet beklagansvärt eftersom Förenade staterna just nu går mycket längre än de normer som för Europeiska unionen kommer att träda i kraft först om några år.
Dessutom ser vi redan nu att mycket biomassa eldas med i kolkraftverk. För dessa gäller mycket mindre stränga utsläppsnormer än i förbränningsanläggningar för avfall. Jag hade förväntat mig att jämlika miljövillkor skulle gälla för att motverka snedvridning av konkurrensen till följd av energimarknadens avreglering.
Avslutningsvis, herr talman, är skälet till att jag instämmer med det här direktivet inte att luftföroreningarna bekämpas effektivt men att det här nya direktivet är mindre dåligt än det föregående.

Korhola
Herr ordförande! Min kollega Ria Oomen-Ruijten har varit en förträfflig föredragande under alla tre skeden av behandlingen av direktivet om utsläppsbegränsningar till luften. Vi håller också nu i våra händer ett förnyat direktiv som kan förväntas påverka minskningen av utsläppen från stora förbränningsanläggningar på ett betydande sätt, samtidigt som det ändå tar hänsyn till det praktiska livets realiteter. Jag är tacksam för att jag fick vara med om att ge kompromissändringsförslag och att först föredraganden och sedan parlamentet godkände dem. Dessa ändringsförslag syns ännu efter förlikningen i direktivet och möjliggör bland annat kombinerad produktion av värme och el, vilket är väsentligt med tanke på hållbar utveckling. Till en början fanns risken att direktivet hade gjort CHP (combined heat and power, kraftvärmeverk, kombinerad värme- och elproduktion) ekonomiskt olönsamt. Det hade klart inneburit flera steg bakåt.
Oomen-Ruijtens betänkande, liksom även kollegan Myllers betänkande, är exempel på hur man i medbeslutandeförfarandet framgångsrikt kan åstadkomma resultat även i mycket svåra och krävande frågor. Dessa två direktiv är utan vidare sådana.
De nationella utsläppsgränserna och utsläppen från de stora energianläggningarna är frågor där medlemsstaterna traditionellt har bevakat sina intressen och strävat efter att förhindra uppställandet av sådana mål som kunde hota medlemsstaternas egen och EU:s gemensamma konkurrenskraft. Kommissionen har varit tvungen att ta hänsyn till detta redan vid beredningen av förslaget. Även parlamentet har i sin idealism varit tvunget att ta hänsyn till de politiska realiteterna. Trots detta kan resultatet anses vara ambitiöst. Det är viktigt direkt med tanke på luftkvaliteten i Europa. Dessutom påvisar det en viktig aspekt beträffande framtiden: EU är även i sin praktiska politik berett att arbeta för att uppnå målen i Kyotoprotokollet.
Kommissionen väntas ännu under hösten ge flera betydelsefulla förslag i anslutning till kampen mot klimatförändringar. De två betänkanden som man nu skall besluta om lovar gott. EU-institutionerna har förmågan att arbeta balanserat, vilket förutspår utmanande resultat. Inför de fakta vi har om klimatförändringen har vi inte råd med mindre.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Även jag vill tacka de båda föredragandena så hjärtligt för deras uthållighet och engagemang. Detta var säkert nödvändigt i förhandlingarna med rådet, särskilt när jag tänker på förhandlingarna om stora förbränningsanläggningar. Parlamentet önskade och genomtvingade till sist också att gamla anläggningar tas med i detta direktiv. Det är ett centralt område, där vi kan notera en framgång.
Men man måste också säga att vi inte lyckades fullständigt. Vi har måst acceptera många undantagsbestämmelser, förlängningsbestämmelser och lägre gränsvärden, inte för att det tekniskt inte var möjligt på annat sätt, annars hade vi ofta konfronterats med uttalanden som: Vad ni vill här, kära parlament, det är tekniskt överhuvud taget inte möjligt! I det här fallet är det fullständigt klart att en upprustning av befintliga anläggningar till samma nivå som nya anläggningar tekniskt överhuvud taget inte är något problem. På många områden är det också redan en realitet. Motståndet har enbart fastnat i isolerade ekonomiska granskningar av enskilda stora förbränningsanläggningar. Det är ett förenklat sätt att se på saken. Vi måste ju tänka ekonomiskt totalt sett och även ta med de kostnader som uppstår på grund av försurning och de skadliga ämnen som faller ner på befolkningen. Därför kan jag överhuvud taget inte förstå rådets förhandlingsposition i denna fråga. Men eftersom till slut gamla anläggningar togs med, röstar jag också för kompromissen.

Hulthén
Herr talman! Varken timmen eller stämningen är sådan att man känner för att starta någon form av gräl - vare sig med utskottets ordförande eller med andra brittiska medlemmar av detta parlament - om vem som förlorar mest på försurningen eller åtgärder mot försurningen.
Jag skall i stället försöka uttrycka mig något mer positivt och tacka de brittiska medlemmarna för att man orkade ta sig igenom detta direktiv och för att vi imorgon kommer att kunna fatta ett beslut. Detta beslut innebär, för att uttrycka det dramatiskt, att min region får livet tillbaka och att skogsnäringen, fiskerinäringen och den biologiska mångfalden ges en möjlighet att reparera de skador som har åstadkommits under årtionden och kanske till och med under ett helt århundrade.
Detta är ett utmärkt exempel, som visar på nyttan med ett konkret och solitt europeiskt samarbete. Genom ett sådant samarbete kan vi åstadkomma en förändring i min region som vi inte hade kunnat få till stånd själva, dvs. ett hejdande av försurningen. Även om vi inte kan stoppa försurningen helt kan vi hejda den och försöka åtgärda några av de skador som den har lett till.
Jag ser fram emot den översyn som skall göras, eftersom jag vet att detta inte är tillräckligt. Försurningen pågår, trots det beslut vi kommer att fatta imorgon. Jag vill tacka ledamöterna och kommissionen för det arbete vi gemensamt har utfört.

Wallström
. (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Det gläder mig mycket att dessa två viktiga tillägg till gemenskapens lagstiftning om luftförorening nu når stadiet med slutligt antagande. Jag sällar mig till er och gratulerar och tackar båda föredragandena, Oomen-Ruijten och Myller, för deras ansträngningar, men jag skulle också vilja tacka ordföranden för parlamentets delegation, Friedrich, för hans roll i framförandet av dessa förhandlingar till ett framgångsrikt avslutande - han kan tyvärr inte närvara här i kväll - och Provan för att han trädde in i sista stund på vad som visade sig vara en av sommarens vackraste kvällar.
Förslagen om nationella utsläppstak och stora förbränningsanläggningar utgör ett stort framsteg inom gemenskapens lagstiftning när det gäller luftföroreningar. Som ni vet skulle förslaget om nationella utsläppstak bidra till inrättandet av ett pågående program för bekämpning av gränsöverskridande luftföroreningar genom ett krav på att medlemsstaterna skall begränsa de utsläpp som orsakar störst skador, inte bara för dem själva, som Hulthén sade, utan för deras grannländer.
I det första skedet fastställs rättsligt bindande utsläppstak som medlemsstaterna måste möta senast 2010. Det tillåter en rad periodiska omprövningar - 2004, 2008 och 2012 - för att sänka utsläppstaken ytterligare i framtiden: detta omprövningssystem har stärkts en hel del som gensvar på parlamentets farhågor. Med de första omprövningarna kommer man att försöka uppväga underproduktionen senast 2010 genom att ta hänsyn till de totala utsläppen för gemenskapen som en helhet, enligt vad som fastställs i kommissionens ursprungliga förslag. I alla omprövningar kommer vi att titta på hur vi kan uppnå våra långsiktiga mål att hålla oss under kritiska miljönivåer efter 2010. År 2020 kommer då att användas som riktmärke. I kommande omprövningar kommer kommissionen i synnerhet att rapportera om de framsteg som har gjorts mot att uppnå våra långsiktiga mål, och med dessa syften i åtanke kommer kommissionen att fundera över vilka ytterligare åtgärder som kommer att behövas för att uppnå dessa mål, som föredraganden sade, "helst senast 2020".
Samtidigt, i och med förslaget om stora förbränningsanläggningar, kommer nya och strängare utsläppsnormer att tillämpas inom energialstringssektorn, särskilt för äldre kraftanläggningar som utgör en stor orsak till försurning och ozonförorening. Kommissionens analys av den gemensamma ståndpunkten om stora förbränningsanläggningar visar att både svaveldioxid- och kväveoxidutsläpp från denna sektor kommer att minska avsevärt som ett resultat av denna lagstiftning.
Kompromissen om förslaget om stora förbränningsanläggningar kommer att tillhandahålla flexibilitet på medellång sikt för att ta hänsyn till skilda omständigheter i medlemsstaterna, liksom avsevärda miljömässiga fördelar på lång sikt i en utvidgad gemenskap.
Parlamentet har uppnått en hel del i denna debatt och borde vara mycket stolt över sitt bidrag. Kommissionen är nöjd med resultatet. Genom att anta denna lagstiftning kommer kommissionen att vara skyldig att återkomma 2004 för att ompröva båda direktiven och för att lägga fram sina förslag till ytterligare framsteg. Vi har redan förklarat på vilket sätt vi har för avsikt att förbereda denna första omprövning i meddelandet om ren luft i Europa som vi lade fram i maj 2001, och arbetet med detta har redan satt igång.
Sammanfattningsvis uppmanar jag parlamentet att anta resultatet av förlikningen och sälla sig till oss i våra steg framåt. Jag ser fram emot parlamentets stöd för programmet "Ren luft i Europa" (Clean Air for Europe, CAFE).

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.30.)

