Irak
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Irak.
(En række medlemmer løftede bannere med fredsslogans)
Vil medlemmerne være så venlige at fjerne bannerne og sætte sig, så vi kan lytte til redegørelsen fra Rådet? De ærede medlemmer er bekendt med forretningsordenens bestemmelser. Vær venlig at sætte Dem og fjerne bannerne.
(Medlemmerne fulgte formandens anvisninger)
Rådsformanden, den græske udenrigsminister, hr. Papandreou, har ordet.

Papandreou
. (EL) Hr. formand, som reaktion på fredsdemonstrationen vil jeg gerne påpege, at i medfør af konklusionerne fra Det Europæiske Råds og Rådets (udenrigsministrene) møde den 27. januar har det græske formandskab fået til opgave at afsøge alle muligheder for at finde en fredelig og diplomatisk løsning på Irak-problemet.
Irak-spørgsmålet vækker bekymring af en række forskellige grunde. Først vil jeg gerne føre Dem ajour i selve spørgsmålet om Irak og situationen der, selv om det naturligvis kommer til at berøre adskillige andre spørgsmål. Irak sætter relationer og institutioner på en hård prøve og er en stor udfordring for os alle. For det første sættes enheden i EU med 15 lande på en prøve, og det samme gælder enheden i EU med 25 og 28 medlemmer. Forholdet mellem USA og EU, de transatlantiske forbindelser, bliver sat på en prøve. Forholdet mellem EU og den arabiske og muslimske verden bliver sat på en prøve. Landene i Golfen, som helt klart har deres egne, særlige bekymringer over, hvordan situationen udvikler sig, bliver også sat på en prøve. Princippet om multilateralt diplomati og nok så vigtigt FN's relevans, fremtid og funktionsmåde sættes på en prøve. Samtidig bliver vi sat på en prøve af nye udfordringer som masseødelæggelsesvåben og international terrorisme. Vores indfaldsvinkel, hvordan vi planlægger at intensivere kampen mod disse nye trusler, sættes også på en prøve. Her har Europa en stemme. Dette er en Union, der tror på fælles værdier, og vores indfaldsvinkel til de aktuelle problemer er baseret på disse fælles værdier.
Ved denne skillevej vil jeg gerne påpege, at EU med hensyn til enheden i Unionen - og som formandskab har vi gjort en stor indsats for at trække i denne retning - har truffet to vigtige beslutninger. De ved hvilke. Jeg vil blot påpege, at vi på Det Europæiske Råds møde den 17. februar nåede frem til en fælles holdning og fremsatte en vigtig fælles erklæring, hvori vi understreger, at Unionens mål er en fuldstændig afvæbning af Irak samt fuldstændig overholdelse af Sikkerhedsrådets resolution 1441. Vi udtalte, at krigen ikke er uundgåelig, og jeg vil gerne understrege, at vi stadig har samme opfattelse. Det er op til Baghdad at afslutte denne krise ved at opfylde Sikkerhedsrådets krav. De 15 bakker fuldt op om inspektørernes igangværende arbejde og ønsker at give dem den tid og de ressourcer, som Sikkerhedsrådet mener, at de har behov for. Men inspektionerne kan ikke fortsætte i det uendelige. Hovedansvaret for at håndtere afvæbningen af Irak ligger hos Sikkerhedsrådet. Naturligvis har vi - Unionen - vores synspunkter, men det er i FN, at beslutningerne tages. Det internationale samfunds enhed og fasthed, som kom til udtryk gennem den enstemmige vedtagelse af resolution 1441, og den militære opbygning i Golfen har haft central betydning for inspektørernes mulighed for at vende tilbage.
Endelig understregede vi i den bredere sammenhæng for Unionens politik for sikring af fred, sikkerhed og samarbejde i Mellemøsten, at vores højeste prioritet er at puste nyt liv i fredsprocessen i Mellemøsten samt at arbejde for at fremme, offentliggøre og gennemføre tidsplanen.
Her vil jeg gerne påpege, at den seneste udvikling i Irak vækker stor bekymring hos os. Vi har lyttet nøje til Hans Blix, og jeg kan forsikre Dem for, at det græske formandskab vil gøre en indsats for at deltage i alle FN-procedurer og mødes med alle parter i Irak-debatten. Vi er i løbende kontakt med Kofi Annan, Hans Blix og Mohamed El Baradei og naturligvis med de fleste, om ikke alle medlemmer af Sikkerhedsrådet.
For nylig havde vi lejlighed til at lytte til Hans Blix. I henhold til den detaljerede UNMOVIC-rapport er Irak nu begyndt at samarbejde. Jeg henviser til, at man er begyndt at destruere El Samud-missilerne, samt til private interviews med irakiske videnskabsmænd, der ikke optages på bånd. Men det internationale samfund venter stadig på, at Irak fuldt ud skal overholde sine forpligtelser til at nedruste i henhold til de relevante resolutioner fra Sikkerhedsrådet, navnlig resolution 1441. Derfor opfordrer vi endnu en gang det irakiske regime til øjeblikkelig at følge disse resolutioner.
Med hensyn til de udfordringer, vi står over for, vil jeg gerne understrege de initiativer, som det græske formandskab har taget i samarbejde med rådsekretariatet, hr. Solana, Kommissionen og hr. Patten, og som vi tillægger central betydning. For det første er der vores forhold til den arabiske verden. På dette område har vi taget betydningsfulde initiativer. Vi har besøgt den arabiske verden gentagne gange gennem de seneste uger. Hr. Patten har besøgt forskellige lande i regionen - Iran, Jordan og Tyrkiet. Formandskabet har gjort det samme. Personligt har jeg på det seneste besøgt regionen fire gange. Jeg deltog i udenrigsministerrådet inden for Den Arabiske Liga og blev inviteret til Sharm el Sheik af det øverste råd i Den Arabiske Liga for at tale på EU's vegne. En række af mine kolleger i Rådet, som den østrigske udenrigsminister og den italienske udenrigsminister for blot at nævne to, har også besøgt regionen på formandskabets vegne.
Vores målsætning er at samarbejde med den arabiske verden. For det første ved at sende en tydeligt budskab til Irak om, at der er håb om en fredelig løsning, hvis de overholder resolutionerne fuldt ud, og for det andet for at understrege, at denne krise ikke er en politisk eller religiøs strid. Det er tværtimod en krise, hvor vi samarbejder med den arabiske og den muslimske verden, og det sætter den arabiske verden pris på. Vores tredje målsætning var at vække den arabiske verden til handling, og det tror jeg er lykkedes. En delegation fra Den Arabiske Liga skal besøge regionen inden for de næste par dage med et klart budskab til Saddam Hussein.
Et andet vigtigt område drejer sig om forholdet mellem USA og EU. Efter min mening vil det være en fejl ikke at erkende, at forholdet har været temmelig anspændt på det seneste, navnlig i spørgsmålet om Irak. Der kan tidligere have været andre grunde såsom Kyoto, Den Internationale Straffedomstol osv., men Irak-spørgsmålet har virkelig sat forholdet under pres. Jeg er sikker på, at vi alle ønsker at bevare et fungerende forhold baseret på en langvarig, fælles indsats for at opnå sikkerhed og naturligvis på de fælles værdier, som kendetegner Europa og USA: principperne om frihed, demokrati og fred. Derfor ønsker vi at understrege behovet for en omfattende dialog om den fremtidige sikkerhed på internationalt plan, og hvordan vi har til hensigt at bekæmpe disse problemer. Vi har allerede mødt både hr. Powell og fru Rice samt andre politiske skikkelser på den politiske scene i USA i et forsøg på at sikre, at der kan finde en grundlæggende debat sted mellem EU og præsident Bush om disse spørgsmål på Det Europæiske Råds møde i juni. Naturligvis er vi i løbende kontakt med USA om vores holdning til Irak-spørgsmålet.
Hvad angår landene i regionen, har vi et tæt samarbejde med Tyrkiet, som har taget initiativ til en diskussion om de problemer, der kan opstå som følge af Irak-krisen, og som samarbejder med nabolandene for at undgå krig og få Saddam Hussein til at overholde resolutionerne. Dette tætte samarbejde fortsætter. Tyrkiet er et kandidatland, og vi er naturligvis bekymrede over de mulige følger af udviklingen i regionen som f.eks. det kurdiske spørgsmål, flygtningespørgsmålet og de økonomiske og politiske konsekvenser generelt. Så vi samarbejder også med dem. Med hensyn til det multilaterale diplomati mener jeg som sagt, at vi har støttet FN's bestræbelser fuldt ud. EU og De 15 - eller endda De 28 - har understreget betydningen af FN's rolle, og jeg tror, at dette vil vise sig at være en central faktor i alle yderligere beslutninger, som vi træffer som et internationalt fællesskab.
Som formandskab har vi derfor også søgt at støtte alle initiativer, som kommer fra Sikkerhedsrådet. Der er fremsat adskillige forslag fra Canada, Mexico, Spanien, Storbritannien og USA samt Frankrig og Tyskland. Eftersom vi har et stort antal medlemmer i Sikkerhedsrådet, forsøger vi naturligvis at gøre alt, hvad vi kan, for at fremme en fælles løsning af problemet.
Som sagt skaber Irak-krisen nye spørgsmål eller sætter måske fokus på problemerne i den tid, vi lever i: Hvordan håndterer vi lande med masseødelæggelsesvåben, hvordan håndterer vi frygten for, at masseødelæggelsesvåben falder i terroristernes hænder? Også her har Europa efter min mening en vigtig rolle at spille. Europa er et værdifællesskab. Europa har erfaring med integration af lande, der har levet med diktaturer og autokratiske regimer, vi har vist, at vi ved, hvordan man skal integrere lande i et område med reelt demokrati og frihed og bidrage til fred på hele det europæiske kontinent. Denne uvurderlige erfaring kan lede os og give os et vigtigt grundlag for håndteringen af nye problemer i andre dele af verden. Jeg opfatter ikke denne erfaring som et tegn på svaghed, hvilket Europa ofte kritiseres for. Jeg opfatter det som en meget stor styrke, og jeg mener, at vi bør udnytte denne store styrke til at tale med én kraftig stemme på internationalt plan. Formandskabet vil fortsat arbejde i denne retning sammen med alle vores partnere, med De 15 og med De 25 og De 28 og naturligvis med Europa-Parlamentet.
Med disse bemærkninger vil jeg gerne takke Dem, fordi De lyttede. Jeg står naturligvis til rådighed for at besvare eventuelle spørgsmål fra Deres side. Jeg vil blot sige, at jeg ville ønske, at jeg havde mere tid til diskussion og kunne bruge mere tid her i Parlamentet. Jeg er sikker på, at De forstår, at jeg desværre bruger en stor del af min tid på at flyve fra det ene kontinent til det andet, fra den ene region til den anden, navnlig på grund af Irak, og repræsentere EU i disse svære tider.
Patten
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min taknemmelighed for den græske udenrigsministers professionalisme og høflighed. Det er virkelig en fornøjelse at arbejde sammen med ham. Det siger jeg, efter at jeg nu har samarbejdet med otte formandskaber. Ministeren sagde, at han havde tilbragt en hel del tid i de seneste uger i omkring 10 km's højde. Jeg kan ærligt sige, at jeg har tilbragt en masse af min tid i de sidste tre et halvt år i den højde. Stort set har jeg, når jeg ikke har befundet mig i den højde, været her i salen. På grund af mine mange ansvarsområder har jeg sandsynligvis tilbragt - og nydt at tilbringe - mere tid her i salen end nogen anden kommissær. Jeg tror, Parlamentet ved, at jeg har forsøgt at begrænse mine bemærkninger så meget som muligt, så jeg ikke har lagt beslag på alt for meget taletid. Jeg håber, Parlamentet vil tillade, at jeg i dag taler lidt længere, for jeg vil gerne tale om et par ting, der ligger mig meget stærkt på sinde.
Jeg håber, at jeg aldrig bevidst har fremhævet den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks resultater alt for meget over for Parlamentet - eller endog dens muligheder under den eksisterende traktat. Jeg har altid været helt opmærksom på dens begrænsninger. Lad mig citere meget kort fra et indlæg, jeg holdt for næsten tre år siden, i juni 2000: "In the important advances achieved in CFSP in the last decade, the Member States have not given the Commission a sole right of initiative; nor, in general, have they agreed to abide by majority votes; nor do they accept that Europe has "occupied the space", reducing national freedom of action ? Foreign policy remains primarily a matter for democratically elected Member State governments" (I forbindelse med de vigtige fremskridt, som FUSP har nået i de sidste 10 år, har medlemsstaterne ikke givet Kommissionen monopol på at tage initiativer. Ej heller er de i almindelighed gået med til at rette sig efter flertalsafgørelser, ej heller accepterer de, at Europa har "sat sig på området" og derved reduceret den nationale frihed til at handle ? Udenrigspolitikken er fortsat et område, der hovedsageligt hører under medlemsstaternes demokratisk valgte regeringer).
Til trods for det græske formandskabs tapre og yderst professionelle bestræbelser har det aldrig været tydeligere end i de sidste sørgelige uger, der så rigeligt har illustreret, hvad jeg sagde i den tale, nemlig: "All Member States should acknowledge what those actually doing the work of CFSP have long understood - that mere inter-governmentalism is a recipe for weakness and mediocrity, for a European foreign policy of the lowest common denominator. That will become more obvious as the Union takes in new members" (Alle medlemsstater bør anerkende, hvad de, der gør arbejdet i FUSP, længe har forstået - at et blot og bart mellemstatsligt samarbejde er en opskrift på svaghed og middelmådighed ?

? for europæisk udenrigspolitik med laveste fællesnævner. Det vil blive mere tydeligt, når Unionen optager nye medlemmer).
Den ynkelige figur, EU har gjort i de seneste uger, bør ikke gøre os blinde for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks reelle og bemærkelsesværdige resultater i de sidste 10 år, på Balkan, i Afghanistan og mange andre dele af verden. Men den bør også minde os om, hvor meget vi endnu mangler. Naturligvis er det, som nogle har antydet, muligt for en lille gruppe medlemsstater at virke som drivkraft for at give Europa en sammenhængende, højprofileret udenrigspolitik. Men uden et bedre maskineri til at udnytte og kontrollere den fælles politiske vilje kan de lige så godt føre en usammenhængende højprofileret politik. Det har ikke været nogen god tid for dem, der tror, at vejen frem for Europas udenrigspolitik er at overlade tingene til de store medlemsstater.
Der er en lære, vi kan drage af de begivenheder, der er under udvikling nu - noget, som ministeren fremhævede - nemlig vigtigheden af at udvikle De Forenede Nationers rolle og autoritet. Det er i hele verdens interesse, at magten bliver begrænset af globale regler og kun anvendt med international tilslutning. Hvilken anden kilde til international legitimitet er der for militær indgriben ud over De Forenede Nationer? På hvilket andet grundlag er det muligt at tage fat på problemet med masseødelæggelsesvåben? Her tænker jeg ikke bare på det særlige tilfælde med Irak, men på det bredere problem. Det, at USA nægter at gå videre med ratifikationen af den altomfattende traktat om forbud mod atomprøvesprængninger, styrker næppe Det Internationale Atomenergiagenturs stilling eller stillingen for nogen andre, der forsøger at forhindre spredning af atomteknologi i Iran, Nordkorea og andre steder. Jeg har også beklaget USA's beslutning om at trække sig så let ud af ABM-traktaten. For den slags beslutninger - og dem har der været mange af - sender et farligt signal om den værdi, USA tillægger internationale forpligtelser. Det er bestemt et afgørende slag, der er blevet tabt i det, nogen kalder "krigen mod terrorismen".
For jeg finder det vanskeligt at forstå, hvordan man effektivt kan møde truslen fra terrorismen, hvis det ikke sker gennem internationalt samarbejde og disciplin.
(Bifald)
Der er allerede gjort et imponerende arbejde inden for EU og gennem FN's Komité mod Terrorisme. Vi bør fortsætte med at hjælpe lande, der finder det vanskeligt at opfylde deres antiterrorforpligtelser i henhold til FN's Sikkerhedsråds resolution 1373. Og vi bør fortsætte med at arbejde for en verden med mindre ulighed - f.eks. i WTO's Doha-udviklingsdagsorden, ved at fremskynde beslutningerne fra Monterrey om udviklingsfinansiering og ved at gennemføre Johannesburg-aftalerne om bæredygtighed. Er det som generel regel så ikke mere sandsynligt, at krige rekrutterer terrorister, end at de afskrækker dem? Det er vanskeligt at bygge demokrati op foran et geværløb, og historien tyder på, at det sædvanligvis snarere er produktet af en lang indre udvikling i et samfund.
På grund af FN's enestående rolle som kilde til legitimitet er det af største betydning, at hvis der føres krig i Irak, så skal FN godkende beslutningen om at angribe. Hvis De Forenede Nationer på tragisk vis forbliver tvetydige - hvis grundlaget for et angreb f.eks. udelukkende er resolution 1441, men uden udtrykkelig bekræftelse fra Sikkerhedsrådet på, at Iraks undladelse af fuldt ud at rette sig efter den udgør en krigsårsag - så vil det sandsynligvis stadig være ønskværdigt, at FN så snart som muligt stiller rammer til rådighed for den humanitære bistand, som nok bliver nødvendig bagefter, at FN fører opsyn med fremvæksten af det nye irakiske politiske system, ledet af Iraks befolkning selv, og at det hjælper med til at koordinere de internationale genopbygningsbestræbelser, som der bestemt bliver brug for. Men ingen kan alvorligt bestride, at det ville være at foretrække, hvis - et stort "hvis" - vi kunne afvæbne Saddam Hussein ved inspektion.
EU er en meget stor donor på Balkan og i Afghanistan, og vi er allerede den største humanitære donor i Irak. Hvis det kommer til krig, bliver vi bestemt nødt til at udvide denne hjælp, ikke blot til ofrene for konflikten, men også til dem, som måtte søge asyl fra den. Kommissionen har været involveret i intensive kontakter med FN's organisationer og med landene rundt om Irak om, hvordan vi bedst kan bidrage på den humanitære front. Der er allerede afsat 15 millioner euro, men det kan godt blive nødvendigt at gå langt videre - så vi om nødvendigt trækker på budgettets nødhjælpsreserver.
Det vil være af afgørende betydning, at EU sammen med andre internationale bistandsorganisationer frit kan give uafhængig og upartisk hjælp. Der vil blive opretholdt en streng adskillelse mellem militære aktioner og bistand for at bevare det såkaldte "humanitære rum". Dette mål vil blive langt lettere at nå, hvis man på et tidligt tidspunkt anerkender FN som hovedkoordinator af bistanden.
Umiddelbar nødhjælp er én ting, men de krav, der stillet til os, vil bestemt gå langt videre end det. Som Parlamentet kun er alt for godt klar over, er Europas budget for eksterne relationer allerede stærkt belastet. Det bliver under alle omstændigheder meget vanskeligt at iværksætte omfattende nye programmer i Irak og nærområderne til Irak. Men det bliver endnu vanskeligere for EU fuldt ud og i stort omfang at samarbejde - også om den mere langsigtede genopbygningsproces - hvis begivenhederne sker uden ordentlig dækning fra FN, og hvis medlemsstaterne fortsat står delt.
Når jeg tidligere har fremhævet dette, er jeg undertiden blevet anklaget for at udslynge en slags trussel om, at EU ikke vil samarbejde, hvis USA vælger at gå videre uden støtte fra FN ud fra det princip, som columnisten i New York Times, Tom Friedman, har taget fra skiltet i en porcelænsbutik: "Hvis du har slået det i stykker, så har du købt det". Men det er ikke det, jeg vil sige. Jeg fremsætter simpelthen en faktuel bemærkning: Hvis der bliver krig, vil det være langt lettere at overtale dem - EU's budgetmyndighed - til at være gavmilde, hvis der ikke er nogen diskussion om legitimiteten ved den militæraktion, der har fundet sted, om den orden, der derefter fremstår, eller om, hvem der skal stå for genopbygningsprocessen. Det er ikke bare juristeri, jeg kommer med. Jeg giver simpelthen en politisk vurdering, som hverken er særlig ny eller særlig vis. Den forekommer mig at være ganske indlysende.
Jeg er alvorligt bekymret - og jeg ved, at mange her i Parlamentet deler min bekymring - over den mulige indirekte skade, der kan blive resultatet af de begivenheder, der for nylig har fundet sted, og af en krig, hvis det kommer dertil. Vi bør i fællesskab bestræbe os på at minimere de mulige virkninger. Jeg tænker ikke kun på den død og ødelæggelse, som selve krigen kan forårsage, eller på de destabiliserende konsekvenser for Iraks nærmeste naboer, men for en mulig skade, f.eks. for FN's autoritet, for NATO og for forbindelserne over Atlanterhavet, som - for at sige det mildt - er ude i meget høj sø. I alle disse forbindelser må vi se ud over de umiddelbare argumenter og minde os selv om vores langsigtede interesser i at samarbejde og styrke det ufuldkomne, men nødvendige apparatur, der er rammen om international ledelse. 
Men der er endelig tre andre områder, hvor vi også bør arbejde for at reducere de utilsigtede skadevirkninger, som følger af de begivenheder, der har fundet sted for nylig.
Det første er den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik selv, der har været ude for et stort tilbageslag, fordi medlemsstater på begge fløje i debatten har valgt at indtage en fast nationalpolitisk stilling, som om de talte på hele EU's vegne. Vi må ikke miste modet på grund af dette tilbageslag. Der har været en lignende splittelse i USA, og selv i USA's regering, men det splitter ikke landet, for i sidste instans har præsidenten bemyndigelse til at tale for hele nationen. Som en union af uafhængige stater har vi ikke det privilegium. Men det er en grund til at fordoble vores bestræbelser på at opbygge en effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, ikke til at opgive dem. Efterhånden som vi vender tilbage til arbejdet, vil vi finde lidt mere ydmyghed selv blandt de store medlemsstater, der bestemt må kunne se, hvor meget de har skadet deres fælles projekt, og hvor meget de har reduceret deres fælles indflydelse som følge af de offentlige skænderier.
(Bifald)
Et andet europæisk projekt, der risikerer at blive skadet ved de begivenheder, der for nylig har fundet sted, hvis vi ikke arbejder aktivt for at støtte det, er udvidelsen. Det er særlig skadeligt, at uenigheden om Irak har fået lov til at overskygge debatten om udvidelsen. Vi bør ikke drage landes europæiske sindelag i tvivl simpelthen på grund af deres syn på Irak-krisen.
(Bifald)
Lad os forsikre tiltrædelseslandene om, at vi fortsat ivrigt ser frem til deres umiddelbart forestående medlemskab.
Men lad os på den anden side også anerkende, at de, der tilslutter sig Unionen, foretager et eksistentielt valg. De erklærer sig ikke for Europa og mod USA - bestemt ikke. Men som det hedder i traktaten om Den Europæiske Union, accepterer de et ansvar for, at de "afstår fra enhver handling ? som kan skade (Unionens) effektivitet som en sammenhængende faktor i internationale forbindelser." De nuværende medlemmer har muligvis givet et meget dårligt eksempel,
(Bifald)
men det formindsker ikke det ansvar, alle medlemmer, herunder tiltrædelsesstaterne, har for at leve op til de traktatfæstede forpligtelser.
Endelig vil jeg sige et par ord om Israel og Palæstina. Hvad sker der, hvis der bliver krig i Irak? Lad os formode, lade os bede til, at den bliver kort. Lad os yderligere antage, at alle de bekymringer, der er kommet til udtryk om følgerne for stabiliteten i landet, viser sig at være ubegrundede. Lad os kort sagt skyde alle eller de fleste af bekymringerne til side.
Jeg vil gerne stille to spørgsmål: For det første, vil den fred, der kommer, drive palæstinenserne og israelerne til en historisk forsoning? Forholdene for palæstinenserne blev beskrevet i sidste uge af Peter Hansen, generalkommissær for FN's Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge i Det Mellemste Østen og en af de fineste internationale embedsmænd i verden. Han skrev, at den brutale kendsgerning er, at næsten en fjerdedel af de palæstinensiske børn lider under akut eller kronisk fejlernæring af rent menneskeskabte årsager. Gaza og Vestbredden er ikke blevet ramt af nogen tørkekatastrofe, ingen afgrøder er slået fejl, og butikkerne er ofte fulde af mad. Men fiaskoen for fredsprocessen og ødelæggelsen af økonomien på grund af Israels politik med at lukke de besatte områder har haft samme virkning som en frygtelig naturkatastrofe. 
For det andet, vil USA - lederen af en FN-støttet operation eller af en mere begrænset koalition - efter krigen indtage en langt mere aktiv rolle, når det gælder at skabe fred mellem Israel og Palæstina? Vi har fået at vide, at det vil ske. Europæiske ledere har fået at vide, at det vil ske. Vi har hørt, at køreplanen vil se dagens lys, før vi alle kommer til vejs ende. Det håber jeg virkelig. Jeg nærer reel frygt for resultatet, hvis krigen i Irak bliver fulgt af endnu et år eller mere med vold i Palæstina og Israel. Det ville yderligere ophidse stemningen i den islamiske verden. Nogle siger, at hvis man skal besejre terrorismen, er det nødvendigt at besejre Saddam Hussein. Måske er det sandt, og måske er det ikke - nogle af os er i det mindste agnostikere på dette punkt. Men hvad jeg er helt sikker på, er, at hvis man invaderer Irak uden at bringe fred til Mellemøsten, vil vi tilvejebringe præcis de betingelser, som vil gøre det sandsynligt, at terrorismen vil blomstre.
(Bifald fra midten og fra venstre)
Og sandheden er - det bør vi se i øjnene - at ingen af os vil være immune over for følgerne af det.
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, vi glæder os over, at De er her i dag, og vi håber, at vi under det græske formandskab vil få fornøjelsen flere gange endnu af at byde Dem velkommen her. Hr. Patten, kære kolleger, når det handler om krig og fred, fører vi ikke kun denne diskussion med forstanden, men også - hvilket er en selvfølge - med stor lidenskab. I den forbindelse skal vi altid gå ud fra, at vi til sidst fjerner truslen og samtidig forhåbentlig sikrer freden.
Vi skal i begyndelsen af vores analyse lave en klar beskrivelse af den faktiske situation. Vi ville ikke diskutere det her i dag, FN's Sikkerhedsråd ville ikke beskæftige sig med det spørgsmål, som vi beskæftiger os med, hvis Saddam Husseins forbryderiske regime ikke fandtes i Baghdad. Vi skal sige klart, at Saddam Husseins regime er baseret på en efterretningstjeneste, på vold, på mord og terror. Jeg er meget enig med rådsformanden, når han siger, at målet må være, at Irak nedruster fuldstændigt. Kære venner, før vi retter blikket mod USA - og jeg vil straks sige noget i den forbindelse - før vi kritiserer amerikanerne, skal vores første argument være, at Saddam Hussein skal nedruste fuldstændigt! Det er kernen i problemet.

Mine damer og herrer, lad os nu rette blikket mod USA. Jeg ser med stor bekymring, at USA sættes på anklagebænken globalt - ikke kun i Europa - og derfor beder jeg alle om at diskutere på en rimelig måde med vores amerikanske partnere og venner.
Jeg husker meget tydeligt vores forhandling i Bruxelles dagen efter den 11. september 2001, efter terrorangrebene i Washington og New York. Lad os huske på alle timerne efter den 11. september 2001, da det for en stund syntes, som om USA's beslutningscentrum - ikke kun Pentagon, men også Det Hvide hus og Capitol - kunne blive ramt, og USA ikke længere var handledygtig. Dette ville have været en skrækvision, og derfor siger vi: Det er godt, at USA findes. Vi er venner, vi er USA's partnere! Dette gælder for vores gruppe.
(Bifald)
På denne baggrund anmoder jeg også om - og vi undervurderer ikke de store historiske præstationer fra USA's side, f.eks. i det 20. århundrede mod nationalsocialismen, mod kommunismen - når vi nu taler om USA, at vi altid er bevidste om, at USA er et demokrati, og at amerikanerne altid har løst vanskelige situationer med demokratiske midler. Det vil også være sådan nu.
Lad os også huske på, at Saddam Hussein ganske vist er på vej til at nedruste nu, altså at fjerne de våben, om hvilke han altid har sagt, at han slet ikke havde dem, El Samud 2-raketter, måske nervegas, miltbrandvira, men han er kun parat til at fjerne disse våben gradvis, fordi amerikanerne står der med 260.000 soldater i regionen. Det ville være en glimrende præstation for præsident George W. Bush, hvis det lykkedes at nå frem til en total afvæbning af Irak takket være disse troppers tilstedeværelse - men med fredelige midler.
(Bifald)
Det skal vi sige med al tydelighed. Vi, vores gruppe - og jeg taler på vegne af hele gruppen - og i forbindelse med et så vigtigt emne er der naturligvis forskellige meninger - er entydigt af den opfattelse, at vores moralske styrke består i, at vi har respekt for lovgivningen. Derfor siger vi præcis som kommissær Patten og rådsformand Papandreou: Alle handlinger, som udføres over for Irak, skal gennemføres inden for rammerne af det internationale samfund i overenstemmelse med international ret. Derfor håber vi, at det lykkes FN at bidrage fredeligt til en fuldstændig afvæbning af Irak.
Lad os se på os selv engang - på europæerne. Vi er altid store, når det handler om at kritisere USA. Men der er ikke for meget USA, der er for lidt Europa! Det er ikke godt, når den ene regering efter den anden går sine egne veje i Irak-spørgsmålet uden at have talt med de andre på forhånd.
(Bifald)
Jeg vil ikke kritisere enkelte regeringer nu, men det egentlige onde i Europa er, at enhver mener, at vedkommende er nødt til at gå sin egen isolerede vej. Hvis vi fortsætter med det, vil vi hverken opnå noget her i verden eller kunne påvirke vores amerikanske venner, men vi skal derimod spørge os selv om følgende: Hvad kan vi, europæerne, gøre, for at vi bliver handledygtige for vores værdier globalt, som rådsformanden meget rigtigt sagde?
Lad mig komme med endnu to bemærkninger. Vi skal med alle fredelige midler forhindre, at denne konfrontation med det forbryderiske regime i Irak bliver til en konfrontation med den arabiske verden. Jeg ville sætte stor pris på, hr. formand, hvis invitationen til den algeriske præsident Bouteflika eller Egyptens præsident Mubarak til at tale her for plenarforsamlingen kunne gennemføres meget snart, således at vi dermed kan give udtryk for følgende: Vi ønsker partnerskab og vi ønsker - hvis det går an - venskab med den islamiske og arabiske verden.
Vi bifalder, at den franske præsident har besøgt Algeriet med stor succes. Når han siger, at vi skal intensivere Middelhavsdialogen, ønsker jeg for os alle sammen, at det ikke blot er ord, men at disse ord også følges af handlinger, ikke kun handlinger i form af et samarbejde om politikken, men også handlinger i form af hjælp til selvhjælp i landene i Nordafrika, således at folk dér har en fremtid og ikke bliver vildledt i diverse magtforanstaltninger. Partnerskab, venskab med den arabiske verden!
Min afsluttende bemærkning handler om, at der er en ny regering i Israel. Vi anmoder ministerpræsident Sharon om at udnytte sin styrke nu til også at tage et skridt hen imod palæstinenserne, således at vi opnår en virkelig fredssikring dér, med en stat Israel inden for sikre grænser, men også en palæstinensisk stat, hvor palæstineneserne kan leve i værdighed.
Hr. rådsformand, hr. kommissær, hvis vi styrker vores bestræbelser i denne retning - ikke hvert land i EU for sig, men i fællesskab - kan vi også opnå noget for vores værdier i verden - for frihed, demokrati og fred.
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, min gruppe anmoder rådsformanden om at medbringe et budskab til forårstopmødet, der tager udgangspunkt i den beslutning, vi vedtog i Parlamentet i januar, og som stadigvæk gælder fuldt ud.
Vi siger nej til tre ting: nej til udbredelse af masseødelæggelsesvåben, nej til tyranner og diktatorer som Saddam Hussein og nej til unilateralisme. Og vi siger ja til tre ting: ja til FN og til multilateralisme, ja til afvæbning og ja til demokrati. Med udgangspunkt heri synes vi, at politik og diplomati skal have fortrinsret frem for forebyggende vold, der kun kan skabe mere fanatisme og polarisering.
Sidste fredag fremlagde hr. Blix og hr. El Baradei i Sikkerhedsrådet en beretning om de regulære fremskridt i inspektionerne og bestræbelserne på at afvæbne Irak. Beretningen bekræftede, at der er opnået fremskridt, der med hensyn til de ballistiske våben bl.a. omfatter en gradvis destruktion af El Samud-missiler. Til trods for at det sker modvilligt, "à contre-coeur" som franskmændene siger, må Saddam Hussein tillade, at inspektionerne fortsætter. Vi siger også, at der fortsat skal være en klar inspektionspolitik, der skal understøttes af pression, hvilket også står i Sikkerhedsrådets resolution 1441. Arbejdet skal fortsættes på dette grundlag, for krigen skal undgås, og der er stadig mulighed for en fredelig løsning.
Jimmy Carter, modtager af Nobels fredspris, har skrevet, at det, hvad angår Irak, er åbenlyst, at der findes klare alternativer til krigen, og at en krig ville være uretfærdig. Den tidligere amerikanske præsidents ansete stemme slutter sig til det kor af stemmer, der uden fortilfælde i historien verden over kræver en total afvisning af et massivt ensidigt angreb på Irak.
Det er berettiget at spørge sig selv, hvilke fordele der ville være ved en forebyggende krig, især når man ser den amerikanske krigsplan om som bebudet at smide 3.000 bomber, herunder "alle bombernes moder". I begyndelsen af en mulig invasion vil der, uanset hvor præcis operationen er, være betydelige tab på begge sider. Det betyder, at det irakiske folk vil blive straffet dobbelt. På den ene side på grund af den straf, det allerede har fået ved at leve under et diktatur, og på den anden side den straf, som en masseødelæggelse af civilbefolkningen medfører, med en bølge af død og ødelæggelse over en befolkning, hvor halvdelen er under 15 år, og som har en indkomst pr. indbygger, som svarer til Palæstinas.
Det er for øvrigt, hr. formand, meget vigtigt, at EU ikke tillader en fastfrysning af køreplanen i den israelsk-palæstinensiske fredsplan, som forhåbentlig bliver genoptaget.

For vores gruppe er det spor, der skal følges, gennemførelsen af resolution 1441, inden for loven og folkerettens rammer. Vi synes hverken, at en forebyggende krig sikrer verdensfreden eller efterlever folkeretten. Den kaster os tværtimod i armene på dem, der reelt forsvarer et sammenstød mellem civilisationerne, og et angreb på disse betingelser ville være en fremragende grobund for den internationale terrorisme. Forebyggende krig som forsvarspolitisk instrument falder uden for det værdifællesskab, der bygger på gensidig respekt mellem nationer og folk, og overtræder umiskendeligt principperne om multilateralisme og den nuværende folkeret, der har sin rod i De Forenede Nationer, der blev oprettet i San Francisco i 1945 - vi må huske, at det grundlæggende var på grund af USA's indsats.
Ligesom Kofi Annan gentager vi, at en ensidig aktion ville være en overtrædelse af FN's charter. Det internationale samfunds ambition om at sikre verdensfreden skal bygge på forebyggende politikker og ikke på forebyggende angreb. Vi skal være mere ambitiøse og mere beslutsomme for at løse årsagerne til uligheden, volden og elendigheden.
Jeg spørger mig selv, og vi spørger os selv, hvad der ville blive resultatet af en hurtig militær sejr. Hvilke planer er der for at løse de særdeles komplicerede problemer i regionen? Søger man en hurtig demokratisering af en nation, der blev trukket op med streger efter Første Verdenskrig, og som er sammensat af sunnier, shiitter, kurdere, turkmenere, eller forsøger man at etablere et nykolonistisk prækonsulat, der kun kan opretholdes ved hjælp af våben?
Jeg anbefaler, at de i Det Hvide Hus læser den britiske general Maudes beretninger. Han gik ind i Baghdad i 1918, og han læste et brev til de hellige tre konger op for irakerne, der tilsyneladende desuden - ifølge evangeliet - stammer fra Babylonien, hvor han lovede dem fred, fordragelighed og demokrati i løbet af seks måneder. Seks måneder senere var der krig i Baghdad. Vi skal lytte, og vi skal lære af historien.
Mine damer og herrer, tiden er inde, især for Europa, og det er vores budskab, som jeg gentager på vegne af min gruppe, til at overvinde vores uenighed. Vi skal lade os lede af solidaritet og vores gensidige forpligtelser, der står i traktaterne. De er obligatoriske for alle vores medlemsstater og alle vores borgere. Derfor kræver vi, at der på forårstopmødet i næste uge bliver gjort den nødvendige indsats for at finde et fælles europæisk fodslag, som det kræves i henhold til traktaterne.
Det er uacceptabelt, at hver enkelt stat efter at have underskrevet en fælles meddelelse følger sin egen vej, og at farcen i Sikkerhedsrådet gentager sig. Vi skal bare tage en tavle med til topmødet, sådan en, som de har i skolerne, og forklare, at hvis vi havde fire stemmer plus en, ville europæerne bestemme. Hvorfor? For med udgangspunkt i vores splittelse kan vi ikke - og jeg tænker nu på de lande, der befinder sig på hver sin fløj - komme med et uhørt pres på de latinamerikanske eller afrikanske lande, så de får os ud af kniben, for de har også deres værdighed, og det er ikke acceptabelt, at nogle forsøger at afpresse en ens stemme, med en holdning, der i disse lande fortolkes som fuldstændig nykolonistisk. Derfor har vi brug for, og det er et meget elementært regnestykke, som alle regeringscheferne vil forstå, ?
(Bifald)
? vi har brug for vores stemmer plus Bulgariens. Så ville tingene se anderledes ud. Det ville desuden betyde, og nu slutter jeg, hr. formand, at Sikkerhedsrådet blev endnu mere relevant, og ikke irrelevant som den nordamerikanske forsvars- eller krigsminister, hr. Rumsfeld, siger. Det, der gør FN irrelevant, er at sige, at vi under alle omstændigheder går i krig.
Vi skal understrege, og det er et stor ansvar for EU, at folkeretten skal have fortrinsret frem for en forebyggende og ensidig aktion. 
(Bifald)

Watson (ELDR).
Hr. formand, en fremtrædende og ædel ven af mig fortæller, hvordan han blev overbevist af nødvendigheden af et regimeskifte i Irak, da irakiske soldater under Iraks invasion af Kuwait anbragte kuwaitiske fanger i mandehuller, satte låg på, hældte benzin gennem lufthullerne og satte ild til dem. Få kan være uvidende om den barbariske karakter af Saddam Husseins regime over for landets egne borgere såvel som over for andre, og derfor bifalder jeg min ven og kollega, hr. Rutellis, initiativ, når han søger at etablere en international straffedomstol for Irak. Irak har i over 10 år været advaret af det internationale samfund, og vores tålmodighed i spørgsmålet om afvæbning er meget tyndslidt.
For De Liberale i Parlamentet er gode forbindelser mellem Europa og USA af umådelig stor betydning. Det, at vi bekender os til fælles værdier og har økonomiske og kulturelle bånd, der afspejler sig i vores militære alliance, er ting, som vi sætter pris på. Vi deler USA's smerte ved angrebet den 11. september, og ikke kun fordi europæiske borgere var blandt dem, der så brutalt blev myrdet. Men vi deler ikke den amerikanske præsidents opfattelse af, at krig mod Irak kan retfærdiggøres på dette stadium.
Den rapport, som Hans Blix fremlagde for FN's Sikkerhedsråd i fredags, lægger ikke op til øjeblikkelig militæraktion. Tværtimod rapporterede han om omfattende afvæbning, og skønt han erkendte, at samarbejdet ikke på nogen måde var villigt, roste han det som aktivt, ja, proaktivt. Hans rapport viste, at inspektionerne giver konkrete resultater for våbeninspektørerne, nok til at de skulle have de ekstra måneder, der var nødvendige for at afslutte afvæbningen af Irak. At trække tæppet bort under Hans Blix' fødder og gribe til krig nu vil være uforståeligt for moderate overalt i verden.
Jeg vil gerne bede vores amerikanske venner om at stoppe op, om bare for nogle få øjeblikke, og tænke over nogle grundlæggende spørgsmål. Vil en ændring af styret i Irak bidrage til at bringe al-Qaeda-terroristerne for retten? Vil rystelser i en sekulær arabisk stat fremme freden mellem Israel og Palæstina? Og vil omkostningerne ved fortsat årvågenhed, ukuelighed og tålmodighed ikke være lavere end ved krig og genopbygning? Vi må ikke undervurdere skaderne ved en krig, ikke bare i form af personskader, selv om de vil blive mange og bekostelige, men også de diplomatiske skader, hvor sammenbruddet af forsoningsforhandlingerne på Cypern måske er det første.
Efterhånden som krisen udvikler sig, nærmer vi os også et kritisk øjeblik for den fortsatte troværdighed af De Forenede Nationer og en verdensorden, der er baseret på lov og ret. Den bemærkelsesværdige enighed, som det internationale samfund i november nåede frem til ved enstemmigt at gå ind for resolution 1441, er i fare for at falde fra hinanden. Vi ser det lidet opbyggelige syn af pro- og antikrigskliker i Sikkerhedsrådet, der søger at vinde de ubeslutsomme lande over på deres side ved hjælp af tyrannisering, bestikkelse og afpresning. FN's værdighed og integritet står på spil.
Når vi har fulgt FN-sporet for at opnå afvæbning af Irak, en afgørelse, som min gruppe hilste varmt velkommen på det pågældende tidspunkt, må USA holde sig til den multilaterale vej. Hvis USA ser bort fra FN's beslutning imod en hurtig militær aktion, vil det rette et slag mod De Forenede Nationer, der kan blive dødeligt. Det spiller ingen rolle, om man når frem til denne afgørelse på grund af, at det ikke er lykkedes at skaffe de nødvendige ni stemmer, eller på grund af et fransk eller russisk veto. Et veto, man går imod, vil altid være mindre fornuftigt end et veto, man nedlægger. Men lov er lov, og FN-opbakning af en militær aktion må ikke omgås på grund af, at et veto er "urimeligt".
Det ville være langt bedre, at en afstemning om en ny resolution blev udsat, indtil man kan nå frem til konsensus. Elementer af konsensus kan let findes, hvis man blot kunne se bort fra de kunstige krav, der stilles af en på forhånd fastlagt militær køreplan.
Hr. rådsformand, De har fortalt os, at krigen stadig kan undgås. Janustemplets port er blevet låst op, om endnu ikke åbnet. Hans Blix har formuleret de opgaver for afvæbningen, der endnu skal løses, og disse opgaver kunne nedfældes i en ny resolution som klart definerede mål, der skal overholdes af Irak i de kommende måneder. Hvis man anerkender, at Irak kun har flyttet sig så langt, som det har, på grund af truslen om militær magtanvendelse, hvorfor så ikke vedligeholde presset, indtil processen er gennemført? Hvis Saddam Hussein ikke lever op til målene i denne resolution, så vil de diplomatiske muligheder og muligheden for inspektion være udtømt, og det internationale samfund vil have moralsk autoritet og legitimitet til at gribe til krig.
Afslutningsvis påstås det i London, Washington og Madrid, at krigen måske vil blive kort, hurtig og succesrig. Med støtte fra FN ville dette virkelig kunne blive tilfældet, men uden den kan vi i en konflikt, der splitter det internationale samfund, befinde os på randen af endnu en hundredårskrig, der kan fælde regimer langt uden for Irak.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, selv om afstemningen i Sikkerhedsrådet ikke har fundet sted på nuværende tidspunkt, ved vi allerede nu, at uanset hvad der sker, er der kun ét legitimt udfald af afstemningen, og det er en fredelig afvæbning af Irak gennem inspektioner.
De personer, der påtager sig ansvaret for at gå ud over dette mandat, og som ensidigt kaster sig ud i krigen, vender hele det internationale samfund ryggen. Jeg håber, deres befolkninger vil straffe dem politisk. Hvad angår deres troværdighed i verdens øjne, vil den uden tvivl lide meget stor skade. Når man udstiller sin hardpower for meget, løber man en risiko for at ødelægge sin softpower.
Desværre risikerer hele det internationale samfund at blive destabiliseret gennem denne åbenlyse overtrædelse - material breach - af de regler, som demokratierne har levet efter siden Anden Verdenskrig. Alligevel erklærer den amerikanske præsident skamløst, at dette er hans ønske. Det er både krigen mod Irak og denne unilateralistiske politik, der i vores øjne er imperialistisk, og som krigen er en del af, vi protesterer mod. Og vi mangler hverken trumfkort eller allierede. Siden afslutningen på den kolde krig har man ikke set en så omfattende fredskampagne og et så stort krav om overholdelse af international lovgivning og multilateralt samarbejde. Det er i denne forbindelse, at Europas stemme for en solidarisk verden må og skal høres.
Vores allierede er først og fremmest folk fra hele verden og især befolkningerne i såvel de 15 medlemslande som i de kommende medlemslande. Dette legitimerer kun i endnu højere grad kravet om en diskussion mellem medlemslandene og med vores partnere - inden ratificeringen af tiltrædelsestraktaterne og afstemningen om den fremtidige forfatning - om visionen for det Europa, som vi sammen agter at fremme, med henblik på at opfylde det ønske, som vores medborgere har givet udtryk for.
Denne pludselige indblanding fra offentligheden, som er uden sidestykke, har uden tvivl gjort det lettere for de fleste regeringer at tage stilling mod krigen. Dette gælder især i de sydlige lande og navnlig i de alliancefrie lande, som udgør to tredjedele af FN's Generalforsamling. Det er vores anden trumf. I denne forbindelse er Colin Powells afpresning af de mest udsatte lande i et forsøg på at aftvinge dem en stemme uden et folkeligt mandat latterlig og grov. Vores støtter er personer, som hele verden endnu regner som store moralske autoriteter fra Pave Jean-Paul II til Nelson Mandela og tidligere præsident Carter samt selve FN's generaldirektør Kofi Annan. Det er alle personer, der med stor lidenskab og værdighed er engageret i kampen for fred og overholdelse af FN's charter.
Der skal ligeledes lyde en stor ros til alle de personer, der er eksperter i international ret, som underviser på Oxford, Cambridge eller London School of Economics, og til de ca. 300 begavede spanske jurister, der alle på forhånd benægter, at en militær magtanvendelse over for Irak er lovlig. Desuden gør våbeninspektørerne en stor indsats. De har på én gang udvist stor bestemthed over for Baghdad og samtidig stået fast over for Washington og London, der ikke har tøvet med at beskylde dem for at levere forkerte informationer.
Jeg vil også nævne de mænd og kvinder i FN's kontorer, der ofte er de eneste, sammen med visse europæiske repræsentanter i regionerne, der tænker på befolkningerne og de lidelser, de udsættes for i Irak, Palæstina og generelt i den arabiske verden. Også tak til hr. Patten for hans stærke og rigtige ord her til morgen i denne forbindelse.
Et andet vigtigt element i dag er det fransk-tyske parløb, der har stået fast og derfor har måttet betale prisen for at udvise politisk mod over for dem, der er stærkere. Andre allierede har vi navnlig fundet på den anden side af Atlanten. Vi, det vil sige den delegation af europæiske parlamentsmedlemmer, der allerede begav sig til Baghdad i sidste måned, og som netop har oprettet samarbejdsforbindelser i USA's Kongres til et varigt samarbejde med folkevalgte fra Washington, Ohio, Californien og endda Texas. Dette er et Amerika, der ikke nedvurderer Europa, men som tror på det, og som modtager dets repræsentanter med åbne arme. Hvad har vi så lært af vores amerikanske venner? At der er 126 repræsentanter, der har stemt mod krigen, navnlig to tredjedele af demokraterne, at 130 amerikanske byer, bl.a. Washington, Philadelphia og Los Angeles, har vedtaget resolutioner, der modsætter sig en militær aktion, at den store centrale fagforening AFL-CIO har udtalt sig i samme retning, at antikrigsbevægelsen (United for Peace and Justice, Women for Peace osv.) når et omfang, der ikke er set tidligere inden en konflikts udbrud. New York Times har også netop sagt nej til krigen. Der er langt til den hellige union, som visse personer beskrev for os. "Georges W. Bush har truet med at isolere de europæere, der modsætter sig hans påståede overherredømme. Øjeblikket er inde til at give hinanden hånden", lyder det som et ekko fra kongresmedlem Dennis Kucinich, der er ordfører for koalitionen for fred. Og til sidst, hr. formand, lad os give vores amerikanske venner, hvad de fortjener.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, der er noget, jeg ikke forstår. For vi forsvarer jo altid traktaterne. I artikel 19 i traktaten om Den Europæiske Union står det meget enkelt: "De medlemsstater, der er faste medlemmer af Sikkerhedsrådet, forsvarer i udøvelsen af deres funktion Unionens holdninger og interesser". Spanien, Storbritannien, Frankrig og Tyskland skal altså forsvare en fælles holdning.
Den fælles holdning, der - hvad enten man kan lide det eller ej - fastsættes af EU's statsoverhoveder, omtaler ikke et ultimatum eller konsekvenserne af en krig. Den siger, at inspektørernes arbejde skal fortsættes. Det er nøjagtigt det, der er foreslået af Frankrig og Tyskland. Jeg kan altså ikke se, hvordan Spanien og Storbritannien i henhold til traktaten kan ignorere denne holdning. Vi bør langt om længe i Europa udarbejde en beslutning om realiteterne i forbindelse med vores traktater.
Fru Palacio Vallelersundi, som altid har plaget os med sine forklaringer om traktaterne her i Parlamentet, bør huske på, at hun har forsvaret de samme traktater, som hun som udenrigsminister har været med til at feje af bordet.

Jeg forstår ærlig talt ikke, hvorfor man fører krig, når man har vundet krigen. Hvorfor erklærer man en krig, man allerede har vundet uden militær magtanvendelse? Man må indrømme, at uden amerikanerne ville vi ikke have inspektørerne i dag. Der ville hverken være inspektører eller afvæbning. Men eftersom afvæbningen finder sted, og inspektørerne er til stede, er der ikke brug for at føre krig. Hvorfor begynder man at skyde eller dræbe, når man kan få alt uden at skyde eller dræbe? Jeg kan ikke forstå det. Vi kritiserer os selv, når vi siger, at vi står i situationen på grund af en bestemt vilje, uanset om man er enig i denne vilje.
I øjeblikket siger man, hvilket jeg stadig ikke forstår, at man vil indføre demokrati i Irak. Det er meget godt, det er glimrende. Men hvad gør man så i Tyrkiet? I Tyrkiet er parlamentet valgt. Det er udmærket, det er demokrati, uanset om man kan lide dem, der er valgt. Det er ikke vores problem. Men derefter indgår man en aftale med militæret hen over hovedet på parlamentet, der er en demokratisk repræsentation, for at opnå det, som man ikke opnår ad demokratisk vej, og man siger til befolkningen: "Der kan I se, hvordan demokratiet, som vi vil give jer, fungerer!" Jeg fatter det ikke.
Man fortsætter med at forklare, at vi f.eks. vil befri det irakiske folk. Til kurderne i Irak siger vi: "Det bliver fantastisk, vi vil befri jer sammen med den tyrkiske hær". Det er den befrielse, som det kurdiske folk har drømt om i mange år. Endelig kommer de under den tyrkiske hærs kontrol! Det finder de naturligvis fantastisk!
Der findes dog en vej til demokrati i denne region. Denne vej går gennem Teheran. Det drejer sig ikke om at føre krig mod Iran, men befolkningen i Iran kæmper for demokrati. Det er det eneste folk i øjeblikket, der rejser sig mod en totalitær magt. Men dem overlader vi til sig selv. Dem hjælper vi ikke, og bagefter erklærer vi, at vi har indført demokrati i de andre regioner.
Jeg mener, at vi må gøre det modsatte. Ved at hjælpe det iranske folk til at befri sig selv, vil vi vise denne region to ting. Det første er, at selvstændigheden og demokrati skal vindes ikke gennem militær indblanding fra et eller andet land, men gennem et ønske og en beslutsomhed hos folket selv. Det andet er, at det - hvis det lykkes dette folk at frigøre sig med vores hjælp - vil være en besked til alle religiøse ekstremister, alle terrorister og alle, der er fascineret af totalitær fundamentalisme, om, at "vi ved, at det er fundamentalisme, vi tager konsekvenserne, og vi bekæmper den. Vi har befriet os selv". Dette vil være en ekstraordinær lektion, der vil være mere sigende end en amerikansk generals besættelse af Irak.
Som afslutning vil jeg sige, at vi alle må holde op med at være blinde. Ja, styret i Baghdad skal udskiftes ligesom styret i Saudi-Arabien, Tunesien og i flere afrikanske lande, men dette kan ikke ske gennem en militær invasion af den ene eller anden art. Lad os opføre os som ansvarlige repræsentanter for den demokratiske verden. Lad os ikke påstå, at fred kun kan herske gennem en militær intervention i Irak. Det er ikke fred, og det hjælper ikke det irakiske folk, så de endelig kan leve i fred. Irakerne har ret til at leve i fred, men uden en amerikansk general og uden Saddam Hussein.
(Bifald fra venstre)

Pasqua (UEN).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, USA er et stort demokrati. De har givet meget. Og hvis man ser på de seneste 50 år, er der ingen, der glemmer den afgørende rolle, amerikanerne har spillet for at forsvare friheden. Det er derfor, jeg nægter at sætte mig selv i et dilemma, hvor jeg skal tage stilling til, om jeg er med eller mod amerikanerne. Det ville være en tåbelig holdning.
Når dette er sagt, og fordi vi nærer respekt for USA, har vi på samme måde ret til at sige til dem, at de tager fejl, og at det skridt, de har taget i dag, kun kan medføre meget alvorlige konsekvenser i fremtiden. Sagen er, at der enten findes internationale regler, som enhver nation skal bøje sig for, eller også må vi overveje, om vi har taget et stort skridt baglæns og givet magt forrang over lovgivning i fremtiden. Så snart man har magt, er man den stærkeste, og så har man ret til at gribe ind. I dette tilfælde opfordrer jeg Dem til at ændre FN's charter, sådan at det fremover bliver lovligt for de stærkeste at intervenere, når dette forekommer nødvendigt for at forsvare deres egne generelle og vitale interesser.
USA var offer for et forfærdeligt overfald. De har altså ret til at forsvare sig. De har ret til at svare igen. Men hvem er ansvarlige for disse attentater? Al-Qaeda-netværket? Har vi fået bevis på forbindelsen mellem al-Qaeda og Irak? Svaret er nej. Der er intet bevis. Derfor er det nødvendigt, at USA, inden de kaster sig ud i denne militære operation, giver os reelle og dybtgående grunde til, at de vil intervenere. Hvis det drejer sig om at ændre landkortet i denne region, vil jeg med det samme sige, at det vil få uoverskuelige konsekvenser, og at man på denne måde vil fostre en ny generation af terrorister og skabe et varig brud mellem den muslimske verden og resten af verden. Og dette er yderst bekymrende.
Det er derfor, at vi i vores gruppe er enige om, at alt bør prøves for at finde en løsning på dette problem gennem afvæbning. Men når dette princip er fastslået, er det ikke her i Parlamentet, beslutningerne kan træffes. Der er noget sympatisk og noget surrealistisk i vores forhandlinger. Men ikke desto mindre har vi ret til at sige vores mening. Jeg vil sige, at hvad angår den franske delegation - navnlig mig selv, selv om jeg på ingen måde er afhængig af regeringen - støtter vi den franske præsidents holdning om, at man med alle midler må modsætte sig en militær operation.
Belder (EDD).
Hr. formand, Irak-debatten er præget af et besynderligt modsætningsforhold. Fra Irak meldes der om kontakter mellem højtstående repræsentanter for Baath-styret og den irakiske opposition. Den nærmeste kreds omkring Saddam Hussein forbereder sig tydeligvis på, at "angstens republik" falder. Man forsøger som sidste udvej at redde sit eget skind ved allerede nu at varsle opstand i tilfælde af militær intervention fra amerikansk side.
Og hvordan lyder så meldingen fra EU? En række store medlemsstater arbejder hårdt for i politisk henseende at bevare status quo i Irak. FN's våbeninspektørers indsats skulle, også uden at der er fastsat en klar tidsfrist for deres mandat, være tilstrækkelig til at holde det irakisk styre i tømme. Hvad er baggrunden for den politiske goodwill, man indrømmer den nådesløse tyran Saddam Hussein? I den lidende irakiske befolkning er der afgjort ringe forståelse for den uansvarlige holdning, visse europæiske lande indtager.
Lige så negativt må man vurdere de politiske omkostninger, der er forbundet med Vestens konflikt med Irak. De transatlantiske forbindelser er under alvorligt pres, der ses alvorlig splittelse i EU og en begyndende splittelse af det internationale samfund inden for FN's rammer. Og alt dette på grund af en blodtørstig megaloman, som i årevis klart har nægtet fuldt ud at efterleve FN's resolutioner. Et sådant scenario kan kun anspore lignende diktatorer til at gå deres egne veje, når det gælder våbenspørgsmålet.
Kan EU's medlemsstater stadig nå at redde stumperne, når det gælder Irak-konflikten og den splittelse, den forvolder? Efter min opfattelse er svaret ja. For det første bør EU snarest gå i brechen for, at der fastsættes en klar tidsfrist for den indsats, FN's våbeninspektører yder i Irak, og vel at mærke en tidsfrist, som klart tager hensyn til muligheden for væbnet intervention. I sidste ende er det kun den nuværende militære magtudfoldelse i Golf-regionen, som tvinger Saddam Hussein til et vist samarbejde med FN's våbeninspektører. Samtidig bør EU's medlemsstater omsider vise interesse for Iraks fremtid i såvel politisk som social og økonomisk henseende, for der findes reelle alternativer til Saddam Husseins styre og "angstens republik". Jeg imødeser med interesse det græske formandskabs initiativer, hvad angår de to her anførte forhold.

Le Pen (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, modstanden mod den ulovlige forebyggende krig, som den angelsaksiske verden agter at udløse, styrkes hver dag både i offentligheden, som det ses i meningsmålingerne og af demonstrationerne, og i FN's Sikkerhedsråd. Frankrigs, Tysklands og Ruslands diplomatiske beslutsomhed bør få de ansvarlige politikere i Storbritannien og USA til at tænke sig om.
Krig er krig, optakt til krig er ikke krig. Når man står over for risikoen for, at verdensfreden ødelægges, er det ikke en skam - tværtimod, på trods af den homeriske tale og de anvendte midler - at modsætte sig en så uretfærdig handling, der både er i direkte strid med menneskerettighederne og yderst farlig. Går USA ikke i krig, er det ikke en absurd tanke, at et samlet Europa-Parlament - hvorfor ikke - kunne foreslå komitéen i Oslo at tildele George W. Bush Nobels fredspris, fordi han havde bidraget til at nå de af FN fastsatte mål i Irak uden udgydelse af blod eller tårer og således på vegne af sit folk hjembragt en stor fredelig sejr.
Hvis det desværre ikke går sådan, og hvis det ulykkelige irakiske folk, og navnlig børnene, bliver ofret til krigens dæmoner, vil konsekvenserne blive dramatiske. Chokket vil samle det ondes kræfter overalt på jorden. Og hvad vil for resten være den næste etape for en bebudet ændring af sammensætningen i Mellemøsten? Vil Iran, Syrien eller andre være det næste mål for supermagtens våben, fordi der i fremtiden ikke er grænser for den stærkestes lov?

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, det er en meget særlig dag for mig i Parlamentet. Jeg har hørt indlæg fra hr. Cohn-Bendit og hr. Le Pen, som jeg ikke synes, jeg kan skelne fra hinanden.

Siden vi sidst drøftede Irak-krisen, er risikoen vokset. Det tydelige problem står tilbage, at Saddam stadig forsøger at trække tiden ud. FN's krav om afvæbning, der klart og entydigt er udtrykt i resolution 1441, er i dag stadig ikke opfyldt. Det er sandheden om den situation, vi står over for. Vi erkender, at situationen er farlig og eksplosiv, men lad os gøre det klart, at den forbliver farlig og eksplosiv på grund af, at det irakiske regime stadig viger udenom, og desværre også på grund af adskillige europæiske regeringers smarte manøvrer.
Disse regeringer synes at have tabt det grundlæggende problem af syne, som står på spil her, nemlig den meget reelle trussel, som regimet i Baghdad frembyder for fred og sikkerhed i Mellemøsten, ja, i hele verden. Lad os selv på dette sene tidspunkt ikke glemme, at Saddam nægter at forklare, hvad der er sket med lagrene af kemiske våben, biologiske våben og nervegasser, som blev opdaget af FN-inspektørerne i 1998. Medmindre verdens demokratier er parat til at tale med én stemme om nødvendigheden af øjeblikkelig og betingelsesløs afvæbning, er der ingen tvivl om, at Saddam Hussein vil fortsætte ad den vej, han er slået ind på nu, og lege katten efter musen med FN i det uendelige.
Jeg må sige, at begivenhederne i de seneste måneder også har vist to vigtige sandheder for os her i Parlamentet og for Europa mere generelt. For det første er det farligt for os selv at underminere enheden i NATO. Visse antiamerikanske stemmer i Europa har givet udtryk for deres foragt for alt, hvad der er amerikansk, og vi får nok mere at høre af dette under debatten. Vi har også set nogle politikere i Europa, der er parat til at svække NATO og den transatlantiske alliance under deres forsøg på at udvikle Europa til en slags modmagt eller modvægt snarere end en allieret for USA.
Lad mig gøre det krystalklart på de britiske Konservatives vegne, at vi beslutsomt står bag NATO som grundlaget for vores sikkerhed og vores forsvar. Jeg gør ingen undskyldning for at gentage vores tro på NATO og den værdi, vi tillægger vores partnerskab med USA. Jeg mener, at det, Frankrig, Tyskland og Belgien har gjort, når de har ophidset til splittelse inden for alliancen vedrørende det afgørende spørgsmål om Tyrkiets sikkerhed, simpelthen er dybt beklageligt. De kommende dage vil blive en prøve på det internationale samfunds vilje og De Forenede Nationers troværdighed. Men lad der ikke herske nogen tvivl om følgende: Ansvaret for at undgå krig ligger helt hos Saddam Hussein, og det er op til ham at vælge freden.
(Bifald fra højre)

Souladakis (PSE).
Hr. formand, jeg er sikker på, at ingen er uenige i bemærkningerne fra rådsformanden og Grækenlands udenrigsminister, hr. Papandreou, og fra kommissær Patten. Jeg vil blot tilføje, at i denne særlige situation er manifestationerne af den offentlige mening og de europæiske borgeres demonstrationer yderligere politiske elementer, som man er nødt til at tage hensyn til.
Den 11. september 2001 sluttede alle nationer og regeringer og Europa op om USA, da landet blev udsat for terrorangreb. I dag er alle nationer i Europa, om end ikke alle regeringer, imod denne formålsløse, unødvendige krig. Hvis jeg skal låne fra den gamle beskrivelse af krisen i Mesopotamien, er man i færd med at skabe et politisk babelstårn, og det vil være en fordel, hvis denne form for politik bringes til ophør. Den manglende enhed mellem De 15 skaber bivirkninger, når vi skal håndtere kriser. Samtidig skal Europa i forbindelse med kandidatlandene, som er ret forskellige med hensyn til muligheden for en ensartet holdning, være omhyggelig, når vi skal opbygge fremtiden i konventet, som skal støbe fundamentet i form af en forfatning, så vi ikke forårsager interne sår, der ikke kan heles. Vi ønsker at forene De 25, De 28, eller hvor mange vi end er, om en ny strategi for et fredens og samarbejdets Europa, et Europa, der arbejder for demokratiske fremskridt verden over, den såkaldte kriseforebyggelses- og -styringspolitik. Når krisen er overstået, ønsker vi ikke at skulle beslutte, hvordan vi håndterer problemet med flygtninge, dræbte osv.
Jeg skal erindre om, og her er alle de lærde enige, at der er to modsatrettede strategier i USA: Der er en strategi for, hvordan USA skal leve sammen med resten af verden, og der er en anden strategi med en teokratisk hældning, hvor USA forsøger at bestemme historiens gang på grundlag af en subjektiv evaluering af de internationale interesser.
Jeg vil gerne erindre alle - og der er mange - der har en teori om, at FN mere eller mindre har udspillet sin rolle, om, at FN er udtryk for situationen ved slutningen af Anden Verdenskrig, og at der nu er behov for nye sammensætninger, der afspejler den nye situation. Vi må erkende, at de internationale konventioner skal afspejle den nye situation ud fra grundige overvejelser og ved hjælp af procedurer, der ikke forårsager splid.
Det er også værd at gentage nogle af de spørgsmål, som vi i EU lægger vægt på. Vi talte med én stemme om det palæstinensiske problem. Og alligevel fulgte man ikke vores fælles opfordring. Vi talte med én stemme om Irak, om embargoen mod det irakiske folk. Og igen fulgte man ikke vores fælles opfordring. Derfor må vi erkende, at der er behov for udholdenhed på et tidspunkt, hvor vores politikker vil kunne føre til praktiske resultater, som ikke igen skaber nye kriser.
Mine damer og herrer, vi befinder os i en vigtig fase, men jeg tror, at alle kriser rummer kimen til en ny standard. Vi må fortælle vores amerikanske venner, at deres opfattelse medfører problemer, problemer, som ikke engang er i USA's interesse. De metoder, som Donald Rumsfeld benytter, som, efter hvad jeg hørte i morges, begyndte at pille den britiske premierminister fra hinanden, fordi han bad om nogle flere dage til inspektørerne, er en farlig vej at gå.
Mine damer og herrer, Parlamentets budskab bør være, at vi ønsker en fredelig løsning på de internationale problemer, at vi ønsker at løse problemerne på fredelig vis ved hjælp af procedurer, der baner vejen for demokrati verden over.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, i mit hjemland Sverige var der i går en præst, der foreslog, at man for at undgå krig skulle lade Saddam Hussein snigmyrde. Det er måske et noget mærkeligt budskab fra en repræsentant for den svenske kirke, men idéen om kongemord i folkets tjeneste er ellers ganske gammel. En del af os har sikkert selv i al hemmelighed tænkt denne tanke, men den slags mord kan naturligvis ikke begås. Det strider imod international ret.
Ikke desto mindre ville krigen måske kunne stoppes, hvis Saddam Hussein gik af eller drog i eksil. De igangværende forhandlinger i det arabiske samfund for at formå Saddam Hussein til at gå af er vældig interessante. Vi håber naturligvis på, at en international domstol vil kunne stille Saddam Hussein til ansvar for hans forbrydelser.
Hvis man kunne skrue tiden tilbage, var der meget i Irak-konflikten, som kunne være gjort anderledes. Det arabiske samfund skulle have været involveret langt tidligere i forhandlingen om hele Mellemøstens fremtid. USA, EU og FN's Sikkerhedsråd burde have vist større engagement i at løse konflikten mellem Israel og Palæstina. Fredsforhandlingerne skal i gang igen, ellers vinder vi aldrig kampen mod terrorismen.
Nu buldrer krigstrommerne. Den Liberale Gruppes opfattelse er stadig, at våbeninspektørerne skal have lov til at fortsætte, så længe deres indsats giver mening, og så længe de gør fremskridt. De fremskridt, som gøres, beror ikke på, at Saddam Hussein er blevet samarbejdsvillig, men på resolutionerne og truslen om militær vold. Vi må aldrig glemme, at det er Saddam Hussein, som skal bevise, at han ikke har våben, ikke FN, der skal finde dem.
Forhåbentlig kan krig endnu undgås. Det er vores opfattelse, at hvis der skal træffes nogle militære beslutninger, skal de træffes af FN's Sikkerhedsråd. FN er dog alvorligt splittet i dag. Den studehandel, som finder sted for at overbevise lande om at stemme ja eller nej i Sikkerhedsrådet, er patetisk og skader hele verdenssamfundet. Når de permanente medlemmer skændes, overlader man disse svære beslutninger til lande som Ghana, Cameroun og Angola. Det er urimeligt og skræmmende, og det undergraver FN's troværdighed. En reel reform bliver så meget desto mere påtrængende. FN er splittet, NATO er splittet, EU er splittet, og de transatlantiske relationer er skadede. Den eneste, som glæder sig over dette, er diktatoren i Baghdad.
Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, hvad går denne krig ud på? At vide det er jo forudsætningen for at kunne stoppe den. Men i takt med at våbeninspektørerne har succes med deres arbejde, skifter formålet med krigen. Nu hører jeg også fra min gode kollega, Malmström, at det handler om at udskifte diktatoren i Baghdad. Undskyld, jeg troede, at det gik ud på at afvæbne Irak og ødelægge deres masseødelæggelsesvåben. Nu kan jeg så forstå, at FN skal træde langt ud over rammerne for sine beføjelser og udskifte regimer, som vi ikke bryder os om.
Vi bryder os ikke om Saddam Hussein. At man er imod krigen, er ikke det samme som at være ven med Saddam Hussein, eller ven med Le Pen for den sags skyld. Eller ven med Girac. Jeg er ikke venner med nogen af dem, men det viser jo bare, hvor bred den anti-krigsbevægelse er, og hvor snæver den bevægelse, der er for krigen, efterhånden er ved at blive.
Hvis det drejer sig om regimeskifte, må jeg spørge: hvor er EU henne, når det handler om at tage imod flygtninge fra det diktatur, man ønsker at standse? Hvor er EU henne, når folk flygter fra den rædselsfulde diktator, min kollega Evans beskrev? Hvorfor smider vi de flygtninge tilbage i hænderne på det regime, vi ønsker at skifte ud? Hvorfor støtter vi ikke demokratiske bevægelser i Iran, nøjagtigt som min kollega Cohn-Bendit sagde?
Jeg vil stoppe her, for jeg har ikke mere taletid.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, USA har i de seneste 10 år, siden Golfkrigen, arbejdet på at udvikle "alle bombernes moder". Europa har i samme periode med tålmodighed og diplomati søgt at udvide Unionen. Der er tale om en symbolsk og tydelig forskel. Skulle Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen bære det endelige ansvar, kunne EU optræde med myndighed til fordel for verdensfreden og den internationale retsorden. Det er imidlertid ikke tilfældet. Det er ikke kun værdier som demokrati og menneskerettigheder, der forener EU, men også viljen til ved samarbejde at sikre freden og etablere en international orden.
Er krigen mod Irak allerede indledt? Eller er krigen mod Irak egentlig aldrig ophørt siden den første Golfkrig, og har striden om overherredømmet i Mellemøsten således blot nået en ny fase? Historien vil besvare det spørgsmål. Saddam Husseins styre blev siddende efter det militære nederlag til den internationale koalition, men blev holdt i skak ved en nådesløs embargo, som betød, at befolkningen sultede, mens styrets magt over den forblev usvækket. Våbeninspektørernes indsats var de første fire år ikke effektiv med hensyn til at sikre Iraks afvæbning, men fungerede som efterretningstjeneste for de stater, der udsendte og betalte egne eksperter og spioner. USA og Storbritannien kunne efterfølgende bombe Irak med større succes. Det nye hold våbeninspektører under FN's ledelse og med Hans Blix i spidsen, som støttes af truslen om militær intervention, har til gengæld kunnet fremvise resultater. Derfor bør vi fortsætte ad den vej, og vi bør samle de europæiske lande om dette standpunkt.

Queiró (UEN).
Hr. formand, det sidste, vi ønsker at se i disse urolige tider, er det irakiske regime fryde sig over den helt ubegribelige uenighed i FN, de næsten uoverstigelige problemer for NATO eller umuligheden af nogen forståelse overhovedet mellem De 15 om denne krise.
Faktum er, at det irakiske regime efter mere end 10 år og 17 FN-resolutioner stadig ikke vil tage skridt til at ødelægge sine ulovlige våben. Denne gang vil Saddam Hussein imidlertid ikke kunne blive ved med at udfordre international ret. Selv om det kan lyde naivt, håber vi, at det stadig kan lade sig gøre for FN at nå frem til en beslutning, der kan få Irak til at lade sig afvæbne frivilligt stillet over for kendsgerningerne. Vi vil dog samtidig gøre det klart, at vi ikke vil forholde os neutrale i tilfælde af en konflikt. Vi vil altid stå på demokratiets side, ikke på tyranniets.
Vi står også på den internationale rets side, for vi forlanger umiddelbar og betingelsesløs opfyldelse af FN's 17 resolutioner om afvæbning af Irak. Vi står sammen med dem, der ved, at den kollektive sikkerhed har en pris, og at vi ikke blot kan gøre dem til fjender, der betaler prisen for at opretholde den eneste trussel, som Saddam anerkender og frygter - de mere end 200.000 soldater i felten.
Endelig er vi, hr. formand, ud over af alle de anførte årsager ikke neutrale, fordi vi mener, at det er vores pligt altid at stå sammen med vores allierede i både gode og vanskelige tider. Hvorfor det? Det er meget simpelt, hr. formand. For at vi, hvis vi en dag skulle stå over for en direkte trussel, også kan kræve deres solidaritet.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis ikke udsigten til en ny tragedie, der kommer til at koste mange menneskeliv, hjemsøgte vores tanker i dag, ville vi sige, at denne krise på glimrende vis viser verden, som den er. Den afslører således sandheder, som tilhængerne af nationalstaterne længe har været ene om at påpege, og som nu pludselig er ved at indtage en plads blandt selvfølgeligheder.
Den første selvfølgelighed er, at aktørerne i internationale anliggender ikke er blokke eller bestemte dele af civilisationer, der i hast er opdelt for at passe ind i en imperialistisk og i øvrigt svagt racistisk verdenssammenhæng. De sande aktører er fortsat nationalstaterne. Der er ikke længere et samlet internationalt samfund, ligesom der ikke er et samlet vesten eller i øvrigt et samlet Europa. Vesten, det såkaldte internationale samfund og Europa er dybt splittet i denne krise. Det samme er i øvrigt Østen, som den uheldige Huntington så dumt har kaldt "den muslimske verden", men som både omfatter lande, der går ind for krigen - som Kuwait - og lande, der er modstandere af krigen - som mange arabiske lande - eller endda neutrale lande som Pakistan. Europa er selvfølgelig ikke mere samlet, eftersom man i denne ynkelige forsamling, der tilsyneladende har indgået aftale om en latterlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, finder både de mest gloende tilhængere af den amerikanske linje og de mest beslutsomme modstandere. Kort sagt har alle nationer i Nord som i Syd selv truffet afgørelse uafhængig af enhver form for håbløs solidaritet. Det er altså ikke udelukkende den ensomme angelsaksiske ridder, der retter det dræbende slag mod den gamle multilateralisme, der var så moderne i det 20. århundrede. Nej, tilbage er kun nationalstaterne, og vi er glade for, at beviset herpå er så klart.
Og hvilken demonstration af Amerikas ægte ansigt, eller skulle man snarere sige USA's ansigt, for det er ganske rigtigt uacceptabelt, at dette land foregiver at tale på vegne af et kontinent, som Chile meget modigt netop har påpeget. I virkeligheden forsvarer USA blot egne interesser på et meget trivielt niveau. Men heller ikke det er så sikkert, eftersom vi ser en lille indflydelsesrig og magtsyg klike gå på krigsstien, hvilket ligger i selve imperiets natur. Som vi altid har sagt, er imperiet lig med krig. Så nationerne er den eneste mulige vej mod en ikke-totalitær forening af verden.
Med hensyn til Frankrig viser krisen også, hvad landet står for, og at tiden aldrig vil ændre dette. Frankrig er det eneste sande værn mod frihedsimperier, som er et andet ord for frihed ...
(Formanden afbrød taleren)
Dell'Alba (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, både her i Parlamentet og i FN lader det uundgåelige valg til at stå mellem en krig med eller uden Sikkerhedsrådets godkendelse og den svage, men tiltalende holdning, at man skal bede om mere tid til inspektionerne. Det skal siges, at de, der har denne holdning, i øvrigt støtter sig til briternes og amerikanernes militære pres på Saddams styre og faktisk gør inspektionerne til et mål i sig selv, selv om de naturligvis godt ved, at Hans Blix og hans mænd vil have svært ved selv at afvæbne Saddam. Alligevel var der her til morgen mange parlamentsmedlemmer, som fordømte Saddams styre og krævede demokrati og frihed til irakerne.
Vi radikale er ligesom flere hundrede andre offentlige personer og parlamentsmedlemmer fra utroligt mange lande overbeviste om, at der stadig er tid til og mulighed for et andet scenario, nemlig at diktatoren i Baghdad går i eksil, hvilket ville være den eneste reelle måde at undgå en krig på. Det er et scenario, som nogle af de arabiske regeringer i området har arbejdet på i et stykke tid, og som EU netop kunne tage op i forbindelse med Sikkerhedsrådets kommende resolution.
Desuden er der situationen i Irak efter Saddam, og den var der ingen, der talte om i dag. Efter vores opfattelse bør dette scenario ledsages af, at FN sørger for en overgangsadministration i Irak i mindst to år. Kun en FN-administration kan accepteres og kan være med til at bringe et land, der er underkastet et af de mest grusomme diktaturer, på rette spor igen.
Hr. formand for Rådet, jeg håber, at Europa endnu en gang kan tale med én stemme på dette grundlag.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, det er blevet sagt her, at der er sket visse fremskridt i afvæbningen, selv om det er vanskeligt at måle betydningen af disse fremskridt relativt, for forpligtelsen til at bevise, at masseødelæggelsesvåbnene er blevet ødelagt, er ikke blevet opfyldt.
Vi skal huske, at inspektørerne ikke er privatdetektiver, de er ikke Sherlock Holmes' lærlinge - de indsamler simpelthen information. Men vi accepterer, at der er sket fremskridt. Hvorfor? Simpelthen på grund af det internationale pres, hvis sidste mulighed er at anvende magt. Vi skal huske, at inspektørerne ikke forlod landet i 1998 af egen fri vilje, men fordi de blev smidt ud, fordi styret mente, at faren var drevet over.
Og vi skal huske ofrene, de tusindvis af mennesker, der døde under ruinerne af tvillingetårnene, de titusindvis af mennesker, der er blevet udryddet i Irak, fordi de var uenige med styret, eller simpelthen fordi de tilhørte en anden minoritet. Vi skal huske de hundredtusindvis, som er draget i eksil for at overleve. Jeg formoder, at vi alle er enige i, at vi skal gøre, hvad vi kan, for at de internationale terrororganisationer ikke får adgang til disse masseødelæggelsesvåben. Jeg formoder, hr. kommissær, at der ikke hersker tvivl om det.
Jeg vil også gerne minde om, at alle, undtagen Saddam Hussein, indtil videre har handlet med den største respekt af international lov. Hvis beslutningerne og afstemningerne i FN's Sikkerhedsråd bliver udsat, er det netop for at nå en aftale, der gør det muligt for os fortsat at respektere international lov og fastsætte konkrete betingelser for afvæbningen og præcise datoer for, hvornår de skal være opfyldt, for som Det Europæiske Råd udtalte, kan inspektionerne ikke forlænges i al evighed.
I denne henseende er EU's medlemsstaters fælles linje desværre blevet brudt, og vi er nødt til at anmode hr. Papandreou og kommissær Patten om, at de bliver ved med at forsøge at opnå en aftale, selv om vi ved, at det ikke er nogen nem opgave. Og denne aftale skal, hr. formand, baseres på medlemsstaternes vilje til konsensus, på respekt for andres mening, på ikke at forsøge at påtvinge andre fait complis-politikker og afstå fra kategoriske holdninger. At sige "aldrig mere" fører os ingen steder.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand for Rådet, først vil jeg gerne takke det græske formandskab for alle dets bestræbelser og vellykkede foranstaltninger, der havde to formål: at undgå krig og fremstille EU med en fælles front og en fælles politik. Mine bedste lykønskninger til Dem, hr. rådsformand, med Deres succes, Deres store succes med at skabe enighed i EU om en fælles holdning i Bruxelles den 17. februar. Det er ikke formandskabets fejl, at den spanske premierminister hr. Aznar, eller Anzar, som hans ven hr. Bush ynder at kalde ham, fem dage senere brød denne aftale og tog afstand fra EU's fælles holdning for at tage af sted til den amerikanske præsidents ranch og hjælpe med forslaget til en resolution fra Sikkerhedsrådet, hvori man erklærer Irak krig.
Hr. formand for Rådet, De må undskylde, at jeg fortsætter på tysk.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, trusler om afstraffelse bør altid være så troværdige, at det ikke bliver nødvendigt at eksekvere straffen. Den massive militære tilstedeværelse omkring Irak og Bushs retorik har da også omsider haft effekt i forhold til Saddam Hussein. Med ét samarbejder han med våbeninspektørerne og tilintetgør våben, han hidtil har påstået ikke at være i besiddelse af. Det er således naivt at tro, at Saddam Hussein kunne kaldes til orden udelukkende ved anvendelse af diplomatiske henstillinger.
Ikke kun for Saddam Hussein, men også for præsident Bush selv er den militære trussel imidlertid blevet så reel, at han ikke længere mener, det er muligt at undslippe. At beordre tilbagetrækning af en kvart million soldater fra Irak-området, mens Saddam Hussein fortsat er ved magten, betragtes af den amerikanske præsident som vanærende og søges da også undgået med alle midler. Han søger sågar at købe medlemmer af FN's Sikkerhedsråd primært for snarest at kunne iværksætte et angreb. Bush og Blair er nu fanget i deres egen retorik og deres manglende evne til ad diplomatisk vej at mobilisere den fornødne støtte. Uden mandat fra Sikkerhedsrådet har de valget mellem to onder: at forholde sig passivt, og dermed tabe ansigt, eller at iværksætte en militær aktion uden om FN's Sikkerhedsråd med de negative følger, det måtte have. En ensidig militær intervention vil medføre ustabilitet af hidtil usete dimensioner og vil i alvorlig grad vanskeliggøre genopbygningen af Irak. Mens Saddam Hussein selv tilintetgjorde raketter i Irak, anbragte han en bombe under FN, NATO og EU, hvilket var muligt, fordi vestlige ledere optrådte uansvarligt.
Siden Berlinmurens fald har EU's medlemsstater først og fremmest været optaget af at fremme egne interesser og egen prestige, og det er ikke blevet til meget med en fælles udenrigspolitik. Europa bør føre en politik, som sikrer, at presset på Saddam Hussein opretholdes, og man bør afgjort ikke overilet skride til krig. Vi bør præcisere, hvilke krav Saddam Hussein konkret skal opfylde inden for en tidsfrist, som våbeninspektørerne anser for rimelig. Kun FN kan sikre, at Saddam Hussein adlyder, således at det ikke bliver nødvendigt at eksekvere straffen.

Naïr (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, USA troede, at de kunne manipulere med FN og opnå godkendelse til deres rovkrig i Irak. Men FN strittede imod, verdensopinionen ønsker ikke denne krig. Retfærdigheden nægter at give efter for de fanatiske fundamentalister, der i nogen tid har regeret i Washington. Det irakiske folk er uskyldigt. Hvorfor skal de bombes igen, når de så længe har lidt under en ondsindet embargo?
Denne krig vil kaste os ud i en konflikt mellem civilisationerne. Denne gang er det ikke islamiske fundamentalister, der fremprovokerer konflikten, men den amerikanske regering. Reaktionerne vil være forfærdelige. Fra moskeen Al-Hazar, der er den muslimske verdens højsæde, opfordrede man i går til hellig krig mod amerikanerne. I Sikkerhedsrådet nedlægger Frankrig og Rusland veto. Vi må støtte freden.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke kommissær Patten for den høje kvalitet i hans tale samt de mange kolleger, der utvetydigt har talt for en afvæbning af Irak gennem inspektioner og ad fredelig vej.
Barbari kan ikke fjernes med barbari. Men krig er, om man ønsker den eller ej, en form for barbari. Det er også et forældet middel til at løse konflikter. For mere end et år siden kaldte USA's præsident et vist antal stater for slyngelstater, fordi de var mistænkt for at råde over masseødelæggelsesvåben til angrebsformål og derfor truede verdensfreden. At destruere masseødelæggelsesvåben er uden tvivl et ønskværdigt mål, som vi alle skal forfølge inden for rammerne af FN og navnlig inden for rammerne af en ikkespredningstraktat. Men hvordan forklarer man befolkningerne i de stater, der kaldes slyngelstater, at masseødelæggelsesvåben er en dårlig ting, når det er dem, der har dem, og en god ting, når de tilhører de såkaldte venligsindede stater? De venligsindede stater befinder sig navnlig i Europa, men det er også USA, hvis hær er parat til at anvende samme masseødelæggelsesvåben, det vil sige taktiske atomvåben, i den krig, de vil starte i Irak. Selvmodsigelsen er total, og med hensyn til international ret er det et ekstra minus i den amerikanske regerings bog.
Hvis jeg skulle anvende Bushs latterlige diskurs, vil jeg sige, at den amerikanske stat er en superslyngel. Men det gør jeg ikke. Det ville være en fornærmelse mod den amerikanske befolkning, og jeg ønsker ikke at gå over til fornærmelser. Således havde vi i sidste uge mulighed for at møde amerikanske folkevalgte, der åbenlyst var imod anvendelse af magt. De demonstrerer mod krigen med deres medborgere, og de er efter min mening i stort flertal i offentligheden.
Camre (UEN).
Hr. formand, alle de smukke ord om, at Saddam Hussein må afvæbnes, at det irakiske folk har ret til frihed, lyder mærkeligt tomme i en situation, hvor alle ved, at Saddam Hussein ikke drømmer om at afvæbne, gå i eksil, endsige om at give det undertrykte irakiske folk dets frihed. Europas historie fra 1930 til 1939 er historien om et Europa, som trin for trin gav op over for Hitlers ekspansioner og aggression. "There will be peace in our time", sagde Chamberlain, da han kom tilbage fra mødet med Hitler i München i 1938. I dag siger vor tids Chamberlains, at Saddam Hussein kan afvæbnes af våbeninspektørerne. Hvis det er sandt, hvorfor har vi så ikke gjort det for længst? Vi glemmer også, at de våben, som truer verden uden for Irak, og som vi vil fjerne, ikke er de våben, der undertrykker det irakiske folk - det klares let med konventionelle håndvåben.
Krigen mod Saddam Hussein skal være en befrielseskrig. Det drejer sig om at demokratisere de arabiske lande. Demokrati og økonomisk udvikling er det eneste værn mod terrorister, men EU's indsats har i de sidste 12 år, siden våbeninspektionerne startede, været at sikre vores fredelige sameksistens med diktatoren. EU må besinde sig og gå langt mere aktivt ind for de arabiske folks friheder og sociale udvikling. Så længe vi kun har ord at tilbyde, er vi magtesløse.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, i 1950 vedtog Generalforsamlingen resolution 377 med titlen "Uniting for Peace" (At forenes for freden), som fastslog, at når visse betingelser er opfyldt - f.eks. når Sikkerhedsrådet ikke kan fungere - "the General Assembly shall consider the matter immediately with a view to making appropriate recommendations to Members for collective measures" (skal Generalforsamlingen straks overveje sagen med henblik på at fremsætte passende anbefalinger til medlemmerne om kollektive foranstaltninger). Jeg vil meget gerne have, at det græske formandskab fremmer den påtrængende nødvendige sammenkaldelse af et sådant særligt møde i Generalforsamlingen ved et eller flere europæiske lande i overensstemmelse med chartrets artikel 20 for at komme med anbefalinger med henblik på opretholdelsen af international fred og sikkerhed. Hvis USA får lov til at føre en ensidig krig, vil vi måske snart se Kina invadere Taiwan og Rusland prøve at oprette endnu en Sovjetunion. Derfor anmoder jeg det græske formandskab om at sammenkalde til møde i Generalforsamlingen.

Souchet (NI).
Hr. formand, den verdensomspændende uenighed omkring Irak, hvor to forskellige opfattelser af de internationale forbindelser modstilles, deler Europa i to. Krisen fjerner alle illusioner og stiller os ansigt til ansigt med realiteterne. Den minder dem, der skulle have glemt det, om, at nationalstaterne fortsat er de diplomatiske og strategiske aktører, at disse naturligvis - når deres holdninger stemmer overens - kan handle effektivt sammen på tværs af regeringer, og at Unionen ikke er en politisk enhed. Når Europa er så synlig i denne krise, skyldes det ikke mekanismerne i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men en række staters politiske vilje. USA's mest trofaste støtter såvel som de hårdeste modstandere er europæere.
Konventet må altså drage konsekvenserne af denne tilbagevenden til virkeligheden. Ingen bør længere overveje at gennemtvinge en fælles altomfattende udenrigspolitik. Det ville være et skridt mod ensretning frem for selvstændighed for Europa. Det er nødvendigt, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik tilpasses til virkeligheden, at den bidrager til at harmonisere de nationale diplomatier, der hvor der er enighed, men lader dem handle separat, når det ikke er tilfældet, og at den aldrig forsøger at pådutte dem en kunstig og uduelig pseudokonsensus, for dette vil skade Europa.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at vi i disse dage kan konstatere, at definitionen af interesser alene fra et nationalt synspunkt er en fejlfortolkning for de europæiske stater i den nuværende størrelsesorden, for man er ikke i stand til at sætte nationale interesser igennem i sådanne globale konflikter.
Vi ser det nu i den tragiske situation for den britiske premierminister, der har støttet den amerikanske side så trofast og nu muligvis sakker agterud, fordi han ikke kan levere nogen passende resultater. Dette kan man også betragte med en vis grad af kynisme. For én ting er fuldstændig klart: Den, der ikke overholder artikel 11 i Nice-traktaten og dermed krænker EU's interesser med henblik på at opnå fælles holdninger, vil heller ikke i denne konflikt høre til vinderne. Og det, hvad enten vedkommende i hvert fald, under alle omstændigheder, ville være der, eller, som den tyske forbundskansler, under ingen omstændigheder ville være der. Derfor skal netop også de store lande forstå - og denne krise er en hjælp hertil - at egne interesser for egne borgere kun kan gennemføres, hvis vi finder en fællesmængde af interesser blandt alle europæiske stater og lægger dem samlet på vægtskålen.
Derfor håber jeg ikke, at denne krise er til skade for udviklingen af en europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, men at den har en katalysatorfunktion, således at vi kan komme tilsvarende fremad i denne sag.
Hvis det fører til en unilateral krig fra USA's side, vil vi få store legitimeringsproblemer i vores befolkninger. Det vil blive yderst vanskeligt at sætte skub i den vigtige transatlantiske dialog igen og især også med støtte fra borgerne. Jeg mener, at det er af stor interesse for os alle, at de transatlantiske relationer ikke lider nogen varig skade i denne situation. Derfor skal vi også udvikle kraften til så hurtigt som muligt efter en eventuel Irak-krig at komme med visioner, med hvilke vi kan forny de transatlantiske relationer uden om sikkerhedsalliancen NATO for at gøre dem bæredygtige på lang sigt og dermed finde borgernes støtte på begge sider af Atlanten til disse relationer.
Det kan da ikke være rigtigt, at det er projektionen for fremtiden at danne akser med Moskva og Beijing, og at vi bliver fremmedgjort over for det land, som vi deler fælles værdier med - USA - på grund af vores adfærdsmønster.

Jeg mener imidlertid også, at dette betyder, at vi som EU - hvis vi har en fælles stemme - skal understrege, at de militære foranstaltninger ganske vist er vigtige i kampen mod diktatorer som Saddam Hussein og i kampen mod international terrorisme, men at denne krig kun kan vindes på globalt niveau, hvis vi råder over kræfter til forebyggelse og til kulturel dialog og er bevidste om tanken om social retfærdighed, hvis vi har en bred målestok, hvormed vi er i stand til at behandle dette emne samlet. Jeg mener, at det er vores opgave at se, at denne verden kun kan gøres fredelig, idet vi ikke kun anvender militære midler.

Berès (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg tror, at de bifald, som fulgte Deres indlæg, var et tegn på, at man hilser det velkomment, at De her til morgen viste, at en kommissær fra Europa-Kommissionen kan tale for alle europæere, og at der findes en fælles europæisk diskurs i denne krise. Tak.

Man siger, at en lynkrig først og fremmest skal gøre det muligt at indføre demokrati i Irak og dernæst fjerne kilden til terrorisme. Men hvad siger vi til situationen i Afghanistan, hvor man så en lynkrig, og hvor vi dag efter dag i tavshed er vidner til de afghanske kvinders tragedier? Hvad siger vi til mobiliseringen blandt offentligheden - denne nye supermagt? Hvordan skal vi forholde os til, at beslutningen om at demonstrere på gaderne skyldes en overbevisning om, at krigen ikke vil udrydde kilden til terrorisme, og at en ensidig forebyggende krig vil medføre ny terrorisme? Det er på dette grundlag, at det europæiske folk protesterer og forlanger, at vi skal handle i Sikkerhedsrådet, og man kan ikke acceptere, at vi inden for rammerne af FN - efter vi indgik en aftale til fordel for en mulig afvæbning takket være internationalt pres, og efter vi har konstateret, at denne proces fungerer på de betingelser, der er fastsat i fællesskab - ændrer retning midt i vadestedet og fastsætter et ultimatum.
Det er vores håb, at der er et flertal mod et ultimatum i Sikkerhedsrådet. Det tror vi på. Vi tror på, at krigen kan undgås. Dette afhænger af Europa. Det afhænger meget af Dem, hr. rådsformand, at hr. Blix får den tid, som han siger, at han har brug for, til at fuldføre arbejdet. Det drejer sig ikke om uger eller år, har han sagt, men om måneder.
Det er derfor, at vi mener, at visse permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet burde gøre brug af deres vetoret, hvis man ikke kan samle et flertal. Men først og fremmest bevarer vi håbet om et flertal i Sikkerhedsrådet. Vi har ønsket inspektionerne og den internationale lovgyldighed, hvilket er punkter, som alle europæere er enige om. Inspektørerne har fuldført et arbejde, og vi er glade for fremskridtene. Inspektørerne beder om mere tid. Det bør vi give dem.
Grundlæggende ved vi, at det er den nye verdensorden, der er ved at slå igennem. Det er ikke den verdensorden, der opstod efter den 11. september 2001, men derimod den, som opstod efter Berlinmurens fald, og som betyder, at der kun er en eneste "hypermagt" tilbage på Jorden. Og derfor mener vi ikke, at noget europæisk land på lang sigt alene kan holde stand over for denne pax americana. Vi er europæere, det vil sige, at vi tror på forhandling og overbevisning, på det unødvendige i ydmygelser og på nødvendigheden af at give alle deres respektive plads på den internationale scene. Og først og fremmest tror vi på international ret.

Rutelli (ELDR).
Hvad kan Europa gøre, når tiden er inde til at træffe beslutninger om Irak-krisen? Jeg siger Europa, hr. formand, og ikke Parlamentet, Rådet eller Kommissionen, og her tænker jeg på den europæiske befolkning, som for det altovervejende flertals vedkommende er modstander af en krig for at afvæbne Irak og ikke mindst af en krig for at udskifte det irakiske styre.
Det Europæiske Råd den 17. februar traf den beslutning, at krig kun skal være den allersidste udvej og under ingen omstændigheder må finde sted uden et præcist mandat fra FN. Vi skal huske, at Parlamentet har vedtaget en beslutning, hvor man opfordrer Sikkerhedsrådet til at gribe ind over for Saddam Hussein på grund af hans meget alvorlige forbrydelser mod menneskeheden. Det vil vi gerne understrege, eftersom dette diktatur har trukket nogle forfærdelige blodspor efter sig. Derfor er det nødvendigt at afvæbne Irak, men det skal ske ved FN's hjælp. Vi skal støtte demokratiseringen af Irak, men den skal ske ved FN's hjælp. En unilateral krig splitter FN og Den Atlantiske Alliance og skaber krise i Europa. Vi fortæller nogle af vores europæiske brødre, at en beslutning i Sikkerhedsrådet, som er i strid med Bruxelles-dokumentet, med Parlamentets vilje og med Kommissionens udtalelse, ville ramme Europa lige i hjertet. I EU-traktatens artikel 19 står der, at de medlemsstater, der også er faste medlemmer af Sikkerhedsrådet, skal forsvare EU's holdninger og interesser. Hvad skete der i det tidligere Jugoslaviens tilfælde? Sikkerhedsrådet kunne ikke træffe beslutning om indgrebet i Kosovo, men det blev foretaget af NATO med Det Europæiske Råds samtykke.
Det er også vores amerikanske venner og allieredes autoritet og anseelse, der står på spil, og broderskabet mellem vores befolkninger, der aldrig har været så tæt som efter den 11. september, og der aldrig har været så truet som i dag, hvor vi står foran en unødvendig, uretfærdig og uberettiget krig. USA skal vide, at de folkevalgte, som mødes her, bekæmper antiamerikanismen, og at de derfor opfordrer USA til at have større respekt for Europas holdninger og idéer.
Hr. formand, hvis Irak bliver afvæbnet uden krig, vil det være en sejr for fornuften, for FN, for det militære pres, som USA og Storbritannien har lagt på Irak, og for Frankrigs, Tysklands og Europas indsats mod unilateralismen. Det vil være en katastrofe, hvis der bliver krig. Lad os derfor stå sammen mod Saddam Husseins diktatur og for det irakiske folks frihed, lad os holde krigen uden for det unge ...
(Formanden afbrød taleren)

Krivine (GUE/NGL).
Hr. formand, vi står over for en katastrofe, der er erklæret og ønsket af den amerikanske regering. Det er nu tydeligt, at de værdier, der forsvares af Bush, intet har at gøre med demokrati, men snarere med de værdier, der findes på børsen, og som lugter af olie. Irak er endnu ikke knust under en bomberegn, men allerede den 10. marts offentliggjorde den amerikanske regering i Wall Street Journal en indkaldelse af tilbud til 900 millioner dollars fra fem amerikanske koncerner, der skal genopbygge landet. Hvilken tilståelse!
Irak er ikke det eneste land, der er offer for en offensiv, der skal gøre det muligt for den amerikanske kapitalisme at globalisere sit økonomiske og militære overherredømme, og som gør folk til handelsvarer og kanonføde. Afghanistan, Colombia, Filippinerne, Venezuela, Palæstina, ingen bliver sparet. Men den 15. februar så en anden opstandelse dagens lys. Tusinder af mennesker gik på gaderne i vores hovedstæder for at sige nej til krigen, og de gentager demonstrationen den 15. marts. Demokrati er at tage dette krav til efterretning, og ikke et eneste parlamentsmedlem eller regering kan undslå sig dette. Vetoretten findes nu på gaden. Her som i USA må alle vælge side.

Kronberger (NI).
Hr. formand, argumenterne fra tilhængerne af en krig i Mellemøsten bliver hver dag svagere og mere utroværdige. Vi må overvære, hvordan der i FN's Sikkerhedsråd åbent gøres forsøg på med økonomisk bistand at købe sig til en tilslutning til en krig fra fattige afrikanske stater.
Siden den sidste forhandling her om Irak-krigen er der dog også sket noget glædeligt. Det tyrkiske parlament har i det mindste foreløbig afvist en krigsopmarch på landets territorium. I Storbritannien har over 200 Labour-medlemmer udtalt sig mod krigen. De fortjener vores højagtelse.
Den, der er imod den planlagte krig i Irak, er ikke modstander af USA, men tilhænger af civilisationen!

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, er det nødvendigt at gribe til våben for at tvinge Saddam Hussein til definitivt at opgive sine udviklingsprogrammer til fremstilling af masseødelæggelsesvåben, destruere sine våbenlagre og komme med bevis herpå? Jeg hører til dem, der stadig håber, at man kan undgå dette, og ligesom hr. Pasqua vil jeg gerne sige her, at jeg anerkender den indsats, Frankrig og den franske regering har gjort i denne forbindelse. Jeg deler også holdningen om, at hvis denne sidste udvej skal overvejes, kan det kun ske med mandat fra FN, der er den eneste organisation, som kan give en sådan aktion legitimitet. Aktionen ville faktisk markere, hr. Crespo, en radikal ændring i det internationale samfunds opførsel, fordi den fælles holdning hidtil har været, at militær anvendelse kun overvejes i forsvarsøjemed, og det vil sige som svar på et egentligt overfald.
Kære kolleger, vi berørte dette tema i vores tidligere debatter. Vi har selvfølgelig ikke fundet et endeligt svar på spørgsmålet. Men jeg vil gerne her minde om, at det er med hensyn til dette spørgsmål om legitimitet eller mangel på samme i alle forebyggende militæraktioner, at vores gruppe ikke har ønsket at slutte sig til det store flertal i Parlamentet, der vedtog den seneste beslutning. Hvordan skal man, hr. rådsformand, klare den udfordring, der kommer fra den internationale terrorisme, hvis man ikke på dette område som på andre anvender forsigtighedsprincippet, der i dag er enstemmigt anerkendt? Jeg tror personligt, at alle stats- og regeringschefer, der står over for en alvorlig trussel på tusinder af medborgeres liv, og som ikke træffer alle nødvendige beskyttelsesforanstaltninger, vil være skyldige i borgernes øjne.
Masseødelæggelsesvåbnene udgør en reel trussel for befolkningernes overlevelse og helbred. Hver gang en sådan trussel opstår, mener jeg, at det er de ansvarlige politikeres pligt at fjerne den uden at afvente, at den realiseres. Dette skal ske gennem diplomatiske, økonomiske og politiske forebyggelsesforanstaltninger, og hvis disse foranstaltninger ikke er tilstrækkelige, må man som sidste udvej gribe til våben. Det er det, vi er alle sammen gerne vil opnå i Irak, og det er det, der sandsynligvis skal ske senere i Nordkorea. Derfor er jeg af den overbevisning, at vores nuværende uoverensstemmelser forekommer større, end de egentlig er.

Titley (PSE).
Hr. formand, inspektørernes rolle synes at være afgørende for denne debat, så måske bør jeg bruge mere tid på at se på deres aktiviteter. Mange har påstået, at de har haft succes indtil nu. Jeg må sige, at det ikke er min opfattelse. Ja, der har været en vis succes, men det er kun toppen af isbjerget. Den 7. marts offentliggjorde UNMOVIC et dokument med titlen "Unresolved disarmament issues: Iraq's proscribed weapons programme" (Uløste afvæbningsproblemer: Iraks forbudte våbenprogram). Dette dokument er på 173 sider og opregner 29 forskellige uløste problemkomplekser, herunder en stærk formodning om, at der stadig findes 10.000 l miltbrand. Vi ved også, at man har opdaget en drone, der kan sprede biologiske og kemiske våben, og vi ved, at der også er blevet fundet klyngebomber. Det er ikke en succes. Rapporten er en klar antydning af, at Irak har overtrådt resolution 1441, ikke samarbejder fuldt ud med inspektørerne og ikke går til bekendelse. Faktisk påstod den permanente repræsentant for Irak i FN den 7. marts endnu en gang trods disse beviser, at Irak ikke har masseødelæggelsesvåben.
Men til trods for disse beviser har mange her sagt, at inspektionerne bør fortsætte. Men hvor længe? Hvornår siger vi, at nu er det nok? Lad os erindre, at for 12 år siden fik Irak 15 dage til at lade sig afvæbne. Vi ved, at inspektørerne kun har fået lov til at komme ind på grund af militært pres, vi ved, at Saddam Hussein kommer med indrømmelser for at forhale processen indtil sommer, når det er umuligt at føre krig. Vi ved, at det under disse omstændigheder vil være umuligt at opretholde det militære pres i det uendelige, og vi ved derfor, at når truslen først er aftaget, vil Saddam Hussein gå tilbage til sine gamle trick med at lægge hindringer i vejen for inspektørerne. Så sent som i går kom der flyveforbud for de U2-spionmaskiner, som han havde tilladt at operere. Er det ikke et tegn på, hvad der vil komme? Og alligevel anmoder vi om inspektioner i det uendelige, det er da simpelthen, fordi vi ikke ønsker at træffe en beslutning.
Hr. Patten har meget konsekvent formuleret farerne ved en ensidig aktion. Der er ikke meget, jeg kan være uenig i. Hvad han ikke talte om, er FN's fremtid, hvis vi ikke træffer effektive foranstaltninger for at gennemføre 12 års resolutioner, der ikke er blevet overholdt. Hvis vi ikke kan træffe effektive foranstaltninger til at afvæbne Irak, så er FN færdig som en effektiv kraft, og de store lande vil handle ensidigt til skade for verdensfreden og stabiliteten. Verdens fremtid står på spil. Vi har hørt meget om forhenværende præsidenter, paven og diverse akademikere. De har alle en ting til fælles: De er helt magtesløse. På dette tidspunkt, hvor verdens fremtid står på spil, har vi behov for ærlighed, mod, beslutsomhed og styrke, som sætter det internationale samfund i stand til at handle i enighed. Vi må have endnu en FN-resolution, vi må have en klar tidsplan for at sige, at inspektørerne kan fortsætte så længe, men så heller ikke længere. Når det sker, må vi være parat til at gå i krig. Hvis vi ikke gør det, er vi fortabt.
Jeg er særlig stolt over det mod, den beslutsomhed og det klarsyn, som min partileder har udvist, og jeg ville ønske, at endnu et par partiledere ville gøre det samme.
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, vi ved alle, at afvæbningen, hvor der gøres fremskridt, og afsættelsen af Saddam Hussein blot er et påskud. Det virkelige motiv, som der ikke kan herske tvivl om, er USA's og dets allieredes ønske om at kontrollere Iraks oliefelter og geostrategiske position. Det er også et faktum, at krigen, med eller uden en FN-resolution, vil få frygtelige konsekvenser ikke blot for det irakiske folk, men for regionen, Europa og verden som helhed. Spørgsmålet er, om det græske formandskab og EU reagerer på den massive modstand, som kommer til udtryk hos Europas og USA's befolkning, og forhindrer denne meningsløse forbrydelse. Vil de benytte Deres fire stemmer i Sikkerhedsrådet til at gøre dette? Vil den græske regering og de øvrige regeringer standse deres hjælp til krigsforberedelserne ved at yde enhver tænkelig bistand til aggressorerne?
På dette vigtige tidspunkt, hvor Sovjetunionen glimrer ved sit fravær, retter jeg en sidste appel til Dem og alle mine ærede venner. Vi må forhindre denne krig, som vil danne præcedens for endnu mere krig. Vi må blokere vejen mod ødelæggelsen!
Lad os samtidig udtrykke vores solidaritet med det irakiske folk i dets kamp for at omstyrte det tyranniske regime.

Sichrovsky (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne takke de få damer og herrer i salen, især hr. Poettering og hr. Watson, fordi de ved al berettiget diskussion om metoderne til afvæbning af den irakiske diktator minder os om, hvem der er ven, og hvem der er fjende i denne konflikt. Når jeg kigger på alle bannerne her i salen, ser jeg igen og igen hovederne på repræsentanter for demokratiske stater, men aldrig Saddam Husseins ansigt. Hadet mod USA skaber måske et kortfristet sammenhold mellem politisk ekstremt forskellige grupperinger, men det vil ikke kunne danne grundlag for en fælles europæisk udenrigspolitik. Tværtimod, det vil kun forhindre det.
For dem, der kommer med gode råd her om, hvordan vi skal omgås diktaturer, vil jeg gerne læse de ord højt, som den rwandiske præsident Kagame udtalte i denne uge: "Jeg håber, at Sikkerhedsrådet og FN handler beslutsomt i Irak og ikke sådan, som de handlede i Rwanda, for Rådet kan træffe forkerte beslutninger. Det gjorde det i Rwanda, og vi mistede 1 million mennesker."
Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, de nyheder, som vi fik fra New York her til morgen, nemlig at man overvejer at forlænge ultimatumet, giver os stadig et håb om, at Irak-krisen kan løses uden brug af våben. USA's og Storbritanniens vilje til at udsætte den dato, hvor ultimatumet til Saddam Hussein udløber, giver nye forhåbninger om fred.
Politikken og diplomatiet spiller stadig en rolle i disse dage, og der skal gøres ethvert muligt forsøg på at forhindre en krig. Det er ikke umuligt at nå denne målsætning. Jeg er enig med hr. Poettering i, at det først og fremmest er op til Saddam Hussein at destruere de forbudte våben uden tøven og uden undskyldninger, og at det er op til Saddam Hussein straks at samarbejde med FN-inspektørerne. Den irakiske diktator har også den mulighed at forlade sit land, befri det fra et undertrykkende styre og lade det gå tilbage til demokratiet. Det er en mulighed, som også mange af Europa-Parlamentets medlemmer går ind for.
Også Europa skal dog give sin holdning tydeligt til kende og undgå splittelser og konflikter. Det dokument, der blev vedtaget den 17. februar, skal være udgangspunkt for Rådets og Kommissionens indsats, og det er alle Parlamentets politiske gruppers elementære pligt at arbejde for, at FN's troværdighed ikke lider skade. EU's politik og diplomati skal mobiliseres for at forhindre, at den internationale krise fratager dette organ, som vi alle identificerer os med, sin rolle som den internationale rets beskytter, og vi skal ligeledes gøre en indsats for at undgå, at et andet multilateralt organ mister sin troværdighed, nemlig Den Atlantiske Alliance.
Vi har således pligt til at arbejde for Europas sammenhold, hr. formand. Alle skal gøre en ekstraordinær indsats for at forhindre de uoverensstemmelser, som vi har set i de sidste par uger, for et svækket og splittet Europa tjener ikke fredens sag. Vi må tage ved lære af disse vanskeligheder, så Europa igen kan spille en hovedrolle på den internationale scene.
Men, hr. formand, vi må heller ikke glemme vores forbindelser og værdifællesskab med USA - et land, der blev dybt såret af attentaterne den 11. september, som også sårede alle os europæere - og vi må ikke lade Washington stå alene. Derfor kan enhver international diplomatisk indsats i disse dage kun tage sigte på at finde en løsning på Irak-krisen. EU og USA skal finde fælles initiativer, der ligger inden for rammerne af international ret.

Iivari (PSE).
Hr. formand, historien har lært os, at det er nærmest umuligt at samarbejde med diktatorer, fordi de er ligeglade med, om deres egen befolkning lider. Det er også tilfældet med den irakiske leder Saddam Hussein. Det irakiske folk har måttet betale dyrt for deres leders ubøjelige holdning. Iraks ledelse har ikke engang ønsket at udnytte olie for mad-programmet fuldt ud, men har foretrukket at lade landets borgere lide under manglen på tilstrækkelig ernæring og medicin.
For os europæere, som arbejder ud fra den antagelse, at man skal overholde internationale aftaler og føre samarbejdspolitik, har det været smerteligt at erfare, at kun militært pres har overtalt Saddam Hussein til at lade våbeninspektørerne udføre deres arbejde. Før dette trodsede den irakiske ledelse FN's beslutninger og ville ikke opgive sine masseødelæggelsesvåben og våbenprogrammer. Selv om der er sket fremskridt med våbeninspektionerne, er der stadig mere end 100 ubesvarede spørgsmål i våbeninspektørernes rapporter. Det drejer sig om spørgsmål som ubemandede kampfly samt Scud-missilernes og miltbrandsystemernes skæbne.
Mit land, Finland, understreger på det kraftigste betydningen af FN's rolle i forbindelse med at finde en løsning på Irak-krisen. Præsident Halonen sagde i går, at Finland vil støtte Sikkerhedsrådet og dets beslutninger, og at magtanvendelse uden Sikkerhedsrådets godkendelse er uacceptabelt. Halonen sagde også, at Finland støtter våbeninspektørernes fortsatte arbejde, så længe det er meningsfyldt og nyttigt. Sikkerhedsrådet skal overveje, hvor lang tid det har tilbage på grundlag af våbeninspektørernes rapport.
Det er utroligt vigtigt, at Sikkerhedsrådets medlemmer bruger alle deres færdigheder på at skabe enighed. Målet skal naturligvis være, at Irak kan afvæbnes uden magtanvendelse. Hvis dette kræver militær indgriben, skal det ske med Sikkerhedsrådets godkendelse. Et målbevidst diplomati må gå forud for Sikkerhedsrådets medlemmers offentlige optræden. Våbeninspektørerne skal have tid nok til at udføre deres arbejde, men det må ikke betyde, at Saddam Hussein kan drive gæk med det internationale samfund i én uendelighed.
Store menneskemængder verden over demonstrerer i gaderne for en fredelig løsning på Irak-krisen. Freden skal have en reel chance, men forudsætningen for en fredelig løsning er, at det internationale samfund kan være sikker på, at Irak ikke råder over masseødelæggelsesvåben eller programmer for udvikling af sådanne.
FN og Sikkerhedsrådet skal have en førerrolle i forbindelse med løsningen af Irak-krisen. Hvis FN ikke kan handle nu, risikerer vi at miste vores vigtigste globale instrument til sikring af verdensfreden. EU må nu stå samlet og bruge al sin kraft på at støtte FN's levedygtighed.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, det er faldet i mit lands regerings lod at drikke af denne bitre kop. Det er svære tider, men vi har evnen og erfaringen på vores side, erfaringen fra de tidligere græske formandskaber og den afdøde Andreas Papandreous regering, som var en varm fortaler for fred og Europas selvstændighed.
Vi kan bevare vores alliancer, hr. rådsformand, også med USA, men - for at citere et historisk fortilfælde - det var ikke USA's venner, der bad dem kaste napalm over Vietnam. USA's venner bad dem standse krigen. Vi kan kæmpe for EU's enhed - som er blevet rent til grin, mens britiske embedsmænd render rundt omkring Cameroun, Angola og Guinea i et forsøg på at trække dem ind i krigen - ved at støtte principperne om fred i EU's traktater og i FN's grundlæggende charter og varme Blairs og Aznars ører.
Vi kan smede en massiv alliance med Europas befolkning. Ingen formandskaber har stået i den privilegerede position, at Europas befolkning har demonstreret og stået sammen. De har brug for et fælles referencepunkt, ikke kun hr. Schröder eller hr. Chirac, de har også brug for hr. Simitis, lederen af det græske formandskab. Disse er svære tider, og som Belgien er vi et lille land. De har hjertet på rette sted, men vi vil have resultater.

Ferber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, krigsfaren i Irak lader ingen uberørt. Jeg kender ikke nogen, som ikke ville foretrække en fredelig løsning i Irak. Dette bør også være en selvfølge blandt demokrater.
Men fredsvilje på vores side alene er ikke tilstrækkeligt, man skal også gøre noget for det. Europa har mistet betydning i denne forbindelse. Det er ikke lykkedes os i løbet af de seneste uger og måneder at bevare og udvikle den tidligere centrale rolle som USA's partner. Det har min regering - regeringen i Tyskland - desværre bidraget betydeligt til. For at vinde valget har forbundskansler Schröder pustet til krigsangsten i Tyskland, til det formål har han splittet Europa, NATO og - man har næsten det indtryk - FN. Han har ikke bidraget til, at Saddam Hussein tager presset fra FN alvorligt. Men det vil sige, at vi skal gøre det tydeligt nu, at vi er interesseret i en virkelig fred, som ikke giver plads - og det vil jeg udtrykkeligt nævne - for despoter, der underkuer deres folk, destabiliserer en region og fremstiller og besidder farlige masseødelæggelsesvåben.
Europa taler udenrigspolitisk stadig ikke - og mindre nu end nogensinde før - med én stemme. Vi er endnu længere fra en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik end nogensinde før. Derfor har Europa brug for USA som garant for fred og frihed i verden. Det er ikke Europa, der stoppede folkemordet på Balkan. Uden USA ville krigsforbryderen Milosevic stadig ikke sidde på anklagebænken i Den Haag. Det er ikke Europa, der er i stand til at inddæmme konflikten mellem Indien og Pakistan. Det er ikke Europa, der er i stand til at indtage holdninger i forbindelse med Nordkorea til forsvar for vores sikkerhed. Europa alene har ikke potentiale til at bekæmpe den internationale terrorisme.
USA's politik præsenteres helt sikkert ikke altid overbevisende af den amerikanske regering. Koncentrationen udelukkende om masseødelæggelsesvåben var helt sikkert ikke smart. Den flytter bevisførelsen, overlader initiativet til inspektørerne og i sidste ende også til Saddam Hussein og manøvrerer USA og USA's fortalere i en defensiv position. Men det ligger fast, at Saddam Hussein truer verdensfreden. Vi har allerede før oftere haft at gøre med despoter på dette kontinent, hvor vi tidligere kunne gennemskue, hvad de ønskede, og noget lignende finder vi også hos Saddam Hussein.
Det ligger fast, at vilkårlighed, terror, tortur og mord desværre hører til hverdagen i Irak. Det ligger fast, at der stadig er mange ubesvarede spørgsmål. Er Irak i besiddelse af koppevira? Hvad er der sket med sennepsgasgranaterne? Hvor er det yderst farlige nervegas VX og de store mængder miltbrandvira, hvor er de 6.500 bomber med kemisk kampstof, hvor er de mobile våbenlaboratorier? Lige så vigtigt er afklaringen af disse spørgsmål. Foruden afklaringen af disse spørgsmål er det dog også vigtigt at gøre sig tanker om fremtiden for denne region. Her har Europa en stor opgave.
Jeg opfordrer udenrigsministrene til sammen med kommissæren at udvikle modeller for den fremtidige behandling af dette område og at udvikle forholdet til dette område.
Andersson (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, spørgsmålet drejer sig om, hvordan Irak på den bedste og mest effektive måde skal afvæbnes, og ikke om det forhadte regime. Regimet er naturligvis forhadt - der findes vel ingen i dette Parlament, som elsker Saddam Hussein - men spørgsmålet er, hvordan masseødelæggelsesvåbnene skal fjernes. Sker denne afvæbning bedst ved militær indgriben eller ved en fortsat indsats fra våbeninspektørernes side?
For mit eget vedkommende er jeg overbevist om, at den bedste måde på nuværende tidspunkt er at lade våbeninspektørerne fortsætte deres arbejde af den simple grund, at et væbnet indgreb altid er den sidste udvej. Når alle andre muligheder er afprøvet, kan det blive aktuelt. Et sådant indgreb vil få meget store konsekvenser, ikke blot for folket i Irak og alle de uskyldige, som måtte blive ramt, men også, tror jeg, for de fremtidige forbindelser til den arabiske verden.
Desuden mener jeg, at våbeninspektionerne fungerer. Man kunne måske ønske sig, at de fungerede endnu bedre, men der sker fremskridt på nuværende tidspunkt. Vi skal være klar over, at inspektionerne fungerer på grund af det pres, som lægges på Saddam Hussein, at der er en trussel om væbnet indgreb. Det er derfor vigtigt, at dette pres opretholdes. Denne situation kan ikke vare ved for evigt, men de tidsfrister, som USA og andre indtil nu har foreslået, har været helt urealistiske. Derfor skal våbeninspektionerne fortsætte.
At gå til angreb uden en beslutning i FN's Sikkerhedsråd ville være fuldstændigt forkasteligt. Det bryder med folkeretten. Det ville få store fremtidige konsekvenser for FN's legitimitet. Der er brister i FN-systemet, men vi har ikke noget andet system på globalt plan. Vi skal derfor i fællesskab bidrage til at opretholde dette system.
Hvad angår EU's rolle i denne konflikt, er det et sørgeligt kapitel. De stolte erklæringer, som plejer at dukke op ved højtidelige lejligheder, om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, har jo vist sig ikke at holde, når de sættes på prøve. Det er frem for alt de store lande, som svigter, som går deres egne veje, som følger deres egne, nationale interesser i stedet for at vente, sætte sig ned, forhandle og finde en fælles linje.
Hvis EU i fremtiden skal spille en rolle på det udenrigspolitiske område, skal vi lære noget af det, der er sket. Hvis vi skal kunne spille en rolle i Irak, i Mellemøsten, på den koreanske halvø og andre steder, skal den fælles politik gå frem for nationale interesser. Ellers vil EU ikke kunne spille en vigtig rolle i fremtiden.
Zacharakis (PPE-DE).
Hr. kommissær Patten, tak og tillykke med Deres tale. 
Hr. formand for Rådet, der er kun gået 18 måneder siden de tragiske begivenheder den 11. september, og hr. Bush og hans stabschefer har nået det, man ikke ville have troet muligt, selv med amerikanernes ofte kluntede diplomati: De har fjernet den næsten enstemmige og uforbeholdne støtte til USA og dets bestræbelser på at bekæmpe terrorismen og har erstattet den med en næsten lige så universel og enstemmig koalition imod den amerikanske regering og dens krig og strategiske planer.
Dette skyldes ikke meningsforskelle om det undertrykkende og diktatoriske regime i Irak og ikke engang de farer, der ligger i Saddam Husseins besiddelse af masseødelæggelsesvåben, farer, som blev bekræftet og anerkendt i resolution 1441, som skal gennemføres fuldt ud, det kan ingen være i tvivl om. Et overvældende flertal af befolkninger og regeringer verden over har erkendt, at denne krise rækker meget længere end Irak, og Iraks ledelse og i bund og grund drejer sig om den kommende verdensorden, en verden, der skal vælge mellem egenmægtig unilateralisme på en den side og en legitim, kollektiv forvaltning af internationale problemer på den anden side. Verden skal med andre ord vælge mellem principperne og reglerne i FN-chartret og de materielle bestanddele i Washingtons nye strategiske dogmer, hvor man er tilhænger af en verdensanskuelse med forebyggende angreb, ensidig, voldelig indgriben, undergravning af FN og formålstjenlige og angiveligt frivillige alliancer, der bestemmes af den aktuelle militære operation, snarere end grundlæggende, proceduremæssige privilegier, der er i overensstemmelse med den internationale retsorden, som har været anvendt hidtil.
Det er netop disse udsigter, vi skal modsætte os i EU og Europa-Parlamentet som befolkningens valgte repræsentanter, der har gjort fælles sag med det amerikanske folk i en fælles kamp til forsvar for retsstatsprincipperne, som den siddende amerikanske regering synes fast besluttet på at lade hånt om.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, det vil måske lykkes os at redde Europa, og det er da altid noget. Det er sandt, at der nu efter et år med usikkerhed, selvmodsigelser og konflikter er positive tegn. Afvæbningen af Irak er indledt. Befolkningens stemmer høres i gaderne, og jeg vil sige til hr. Titley, at det ikke kun er paven og universiteterne, men millioner af mennesker. Og man kan konstatere, at selv den massive propaganda, sarkasmen, truslerne og afpresningen ikke har kunnet få modstanderne til at sænke armene.
Der er desuden gjort et bemærkelsesværdigt og intenst diplomatisk arbejde i FN, og der er det græske formandskabs arbejde, som vi kan glæde os over. Men det paradoksale er, at krigen aldrig har været så tæt på, og hvis det er afvæbning, der er formålet med denne krig, så er denne afvæbning i gang. Hvis formålet er indførelse af demokrati i Irak, findes der andre midler end krig. Så lad os tale om ophævelse af embargoen, om den internationale domstol, om det civile irakiske samfund, som har brug for opmuntring, men lad os ikke tale om krig. Og hvis problemet er geopolitisk og økonomisk, hvis det er magt over for lovgivning, så siger vi nej, nej og atter nej.
Todorov, som studerede de totalitære systemer i det 20. århundrede, beskrev på glimrende vis dette. Han sagde, at demokratiet ikke er uimodtageligt over for det godes fristelser, som kan lede til det onde. Det vil sige med andre ord sige, at man kaster humanitære bomber. Lad os ikke angribe Irak med humanitære bomber. Irak, som vi har afvæbnet, men som vi ikke kan beskytte.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, militær indgriben bør kun bruges som en sidste mulighed, og at bruge det nu i Irak ville være forhastet og uberettiget med langtrækkende konsekvenser ud over det øjeblikkelige mål. Desuden tjener det ikke noget formål at udveksle fornærmelser tværs over Atlanten, det gør kun sagen værre. Det er sårende at blive anklaget for at være antiamerikansk, fordi man er imod den politik, den nuværende amerikanske ledelse fører. Det føjer spot til skade, når man bliver anklaget for at glemme USA's indsats i de to verdenskrige.
Grunden til, at EU viste en så stærk enighed og solidaritet efter 11. september, er, at vi påskønnede denne indsats og sætter pris på den stærke transatlantiske alliance. Det betyder ikke, at vi ikke skulle kunne være uenige af og til, særlig når vi mener, strategien er forkert.
De udenrigspolitiske høge i USA's ledelse ville gøre vel i at erindre, at roden til den nuværende verdenskrise i forbindelse med Saddam Hussein og Osama bin Laden er et produkt af tidligere tvivlsomme udenrigspolitiske beslutninger i USA. Det var USA, der gav disse utiltalende individer ressourcer og støtte, da de var deres allierede. Nu betaler hele verden - ikke kun USA - prisen for denne manglende dømmekraft.
Det Forenede Kongerige og USA bør standse op og tænke sig om, før de begynder at handle uden bemyndigelse fra FN. FN er den accepterede vogter af international ret, med en enestående struktur og processer til at hævde den. Det betyder, at enhver, der støtter dette princip, må rette sig efter dets afgørelser, herunder brugen af veto. Men kan simpelthen ikke indtage en a la carte-holdning.
Militær indgriben uden billigelse fra FN vil forøge modsætningsforholdet mellem Vesten og den muslimske verden. Det vil bære ved til det mellemøstlige bål og rette et ødelæggende slag ikke blot mod FN's troværdighed, men også mod de fremtidige muligheder for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik for EU.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, mange påstår, at splittelsen over Irak ligger mellem Europa og USA. Men faktisk er den mellem Frankrig og Tyskland og 19 andre nye europæiske regeringer, der er for USA. Frankrig og Tyskland har stødt USA fra sig, undermineret FN og NATO og blotlagt vanskelighederne ved at nå frem til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Frankrig og Rusland vil blive bedømt hårdt for at have benyttet deres FN-veto til at pleje kyniske kommercielle interesser i en anden resolution og derved sende alle de forkerte signaler til Baghdad.
Der er legitime forskelle, når det gælder spørgsmålet om, hvor overhængende den militære trussel fra Irak er, men Saddam Hussein fortsætter med at trodse FN's troværdighed i sin stræben efter masseødelæggelsesvåben. Det er interessant, at Irak og Nordkorea er de eneste to tilfælde i verden, hvor man ikke har rettet sig efter ikkespredningsaftalerne, og jeg ønsker ikke at se Irak i den position, Nordkorea har nu, hvor det besidder atomvåben og er immun over for angreb.
Personlig er jeg overbevist om nødvendigheden af en udskiftning af regimet, ideelt ved at Saddam går i eksil eller, i mangel deraf, ved militær indgriben som den eneste måde, hvorpå man kan sikre et afvæbnet og fredeligt Irak. De allierede må indsætte en demokratisk regering for at forhindre flygtningestrømme eller ustabilitet i regionen og tillade, at de 200.000 i min valgkreds, London, kan vende tilbage, og garantere, at Iraks olierigdomme bliver brugt til dets befolkning og ikke til våbenindkøb. Alternativet er at inddæmme Saddam i en tid, indtil verdens opmærksomhed er rettet andre steder hen, og han kan genopruste på ny.
Clinton-regeringen førte en forsonende politik over for Nordkorea i årevis, finansierede styret, mens det sultede sin egen befolkning og i hemmelighed blev ved med at udvikle atomvåben i modstrid med 1994-aftalen.
Måske bør de her i Parlamentet, der går ind for forsoningspolitik, også forklare, hvorfor de uden nogen opbakning fra FN gik ind for en krig i Kosovo, som ikke havde nogen masseødelæggelsesvåben eller frembød en trussel over for andre stater, og nu finder det vanskeligt at gå i aktion mod en ond folkemorderisk diktator, der har startet to krige og er ansvarlig for, at næsten 1 million mennesker er døde, og som har gasset flere mennesker på en dag, end der døde under hele Kosovo-konflikten.
Det er klart, at når den næsten uundgåelige krig er forbi, må USA gennem kvartetten vise beslutsomhed for at få en løsning efter køreplanen for den israelsk-palæstinensiske konflikt og sikre en bæredygtig løsning med to stater. Lad os i mellemtiden ikke lade os afskrække fra at konfrontere en farlig trussel, når vi kan.

Arvidsson (PPE-DE).
Hr. formand, hvad blev der af EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Da præsident Chirac i forgårs tilkendegav den franske FN-linje, forekom samarbejdet med Rusland vigtigere end samtaler og overvejelser med EU-vennerne i Sikkerhedsrådet som f.eks. Storbritannien, Tyskland, Spanien og kandidatlandet Bulgarien.
For en måned siden løftede den franske præsident pegefingeren imod kandidatlandene og krævede en solidaritetserklæring over for EU. Er der da ikke i dag grund til at kræve en solidaritetserklæring fra den franske præsident over for EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? De, som kræver, at våbeninspektørerne skal have mere tid for at kunne finde Saddam Husseins masseødelæggelsesvåben, savner støtte til deres påstand i FN-resolution 1441. Det er tværtimod Saddam Husseins opgave at finde sine masseødelæggelsesvåben frem og destruere dem under våbeninspektørernes opsyn. Såfremt Saddam Hussein allerede har destrueret de masseødelæggelsesvåben, som han har haft, skal han fremlægge dokumentation herfor for våbeninspektørerne. FN-resolution 1441 levner ikke plads til at lege kispus.
Personligt har jeg ingen tiltro til Saddam Husseins gode vilje. Han har trodset FN utallige gange, og han har i virkeligheden aldrig efterlevet FN's krav. Det er ikke vanskeligt at stille den diagnose, at Saddam Hussein har en svær personlig sygdom, en svær psykisk forstyrrelse. Han praler med, at han myrdede for første gang, da han var 11 år gammel. Han myrdede en af sine ministre under et igangværende regeringsmøde. Han har myrdet sine nærmeste i sin egen familie, og han har anvendt gasgranater for at dræbe sit eget folk. Han lider af et storhedsvanvid, som kan sammenlignes med Hitlers og Stalins. Folket i Irak har brug for en ny politisk ledelse, og lad mig udtrykke håbet om, at dette kan ske, uden at man behøver at gribe til våben.
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, i de sidste uger har vi været vidne til farlige sprækker i De Forenede Nationer og i demokratiernes internationale institutioner. Det kommende EU er allerede splittet mellem 18 lande, der har erklæret sig for et synspunkt, og 3-4, der har erklæret det modsatte. NATO's effektivitet er måske blevet fatalt undermineret. I stedet for at tilslutte sig USA, Storbritannien, Spanien, Bulgarien og mange andre lande ved at udtrykke solidaritet og beslutsomhed har regeringen i en medlemsstat i EU gjort sig de allerstørste anstrengelser for at beskytte Saddam Husseins regime mod konsekvenserne af dets aktiviteter og at afspore de bestræbelser, den internationale koalition mod Saddam gør sig.
Hvilket muligt motiv kan der findes til dette? Der er sagt en masse sludder om, hvem der bevæbnede Saddam. Det må være klart, at det er Rusland og Frankrig, der bevæbnede ham. Jeg taler ikke om de Osirak-atomreaktorer, der blev leveret for 30 siden, og som udgjorde grundlaget for Saddams oprindelige atomvåbenprogram. Jeg noterer mig bare, at der ikke er nogen amerikanske F-16-fly eller britiske Tornadoer i det irakiske luftvåben, men en solid samling MiG'er, Sukhoier og Mirage F1'er såvel som Roland-antiluftskyts, Pannard-pansrede mandskabsvogne, Milan-antikampvognssystemer og Exocet-missiler.
Der er blevet sagt en masse sludder om kontrol med den irakiske olie. Vi bør være opmærksomme på, at det er Iraks politik at give gas- og oliekoncessioner til lande, der støtter en lettelse eller ophævelse af FN-sanktionerne. F.eks. vurderede Deutsche Bank i oktober, at kontrakter om nye oliefelter i Irak til en værdi af 38 milliarder dollars var blevet underskrevet med olieselskaber hovedsagelig fra Kina, Frankrig og Rusland. Man bør heller ikke acceptere den idé, at 2-3 lande taler på Europas vegne, definerer dets politik og udvikler denne, mens synspunkterne hos resten, hvoraf mange tillægger den transatlantiske alliance stor betydning, bliver beskrevet som en slags afvigelse.

Sumberg (PPE-DE).
Hr. formand, det er anden gang, jeg taler i en lovgivende forsamling til støtte for en britisk premierminister, der overvejer at sende britiske tropper i aktion i Irak. Det gjorde jeg for 12 år siden, da den daværende konservative premierminister og den daværende konservative regering, som hr. Patten var et prominent medlem af, satte britiske tropper ind for at slå den irakiske invasion af Kuwait tilbage. I dag befinder jeg mig i den usædvanlige situation at støtte en Labour-regering, en Labour-premierminister og en Labour-leder af delegationen her i Parlamentet i det, de siger, og de handlinger, de foreslår.
For 12 år siden standsede vi ved Baghdads porte. Det gjorde vi på baggrund af et løfte fra Saddam Hussein om, at masseødelæggelsesvåbnene ville blive ødelagt. 12 år og talløse resolutioner senere, talløse løfter senere, talløse inspektioner senere, er dette løfte stadig ikke blevet holdt. Vi er, hvor vi er i dag, på grund af det.
Vi har et enkelt valg: Enten tror vi på, hvad Saddam Hussein siger, og tror, at han vil gå videre med nedrustningen på frivillig vis, eller vi træffer den vanskelige beslutning at sætte unge mænds og kvinders liv ind på at gennemtvinge det internationale samfunds vilje. Det kan vi blive nødt til at gøre, for hvis vi ikke gør det, sender vi et budskab til dem, der vil følge Saddam Hussein, om, at de kan slippe af sted med det, og vi sender et endnu værre budskab til den store nation, USA, der har stået ved dette kontinents side i gode og dårlige tider, om, at den er overladt til sig selv. Som Winston Churchill sagde for 60 år siden: "We are either with the American people, we are part of them, or we are not" (Vi er enten med Amerikas folk, vi er en del af dem, eller vi er det ikke). Det er lige så sandt i dag, som da det først blev sagt.
McMillan-Scott (PPE-DE).
Hr. formand, jeg taler som talsmand for PPE-DE-Gruppen om islamiske anliggender og som et langvarigt medlem af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Lad os se på politikken. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks fiasko er vores fiasko. Bush-regeringen har aldrig lagt skjul på sin beslutning om at fjerne Saddam Hussein, om nødvendigt med magt. Kongressen har godkendt dette og Europa stort set ignoreret det. I stedet for at finde et fælles grundlag og lede debatten er Frankrig og Storbritannien - de to lande, der har det største ansvar for alt roderiet i Mellemøsten efter Første Verdenskrig - igen blevet uenige. Jeg har en interesse her, da min slægtning, T.E. Lawrence, søgte og forventede arabisk selvstændighed. I mellemtiden har Washington i tale efter tale med den sikkerhed, en præsident, der befinder sig midt i sin embedsperiode har, placeret en stor hær i regionen og har udtrykkeligt talt om mere omfattende ændringer af regimerne. Faktisk er køreplanen for fred mellem Israel og Palæstina blevet offentliggjort - den ligger på de palæstinensiske myndigheders hjemmeside.
Vi ved alle, at den offentlige mening i demokratierne er imod konflikt. Men hvem ved, hvad den reelle offentlige mening i de arabiske lande er. Det kan vi lære noget om af den omfattende UNDP-rapport, der sidste år blev skrevet af arabere, og hvori der står: "Political participation in Arab countries remains weak, as manifested in the lack of genuine representative democracy and restrictions on liberties" (Den politiske deltagelse i de arabiske lande er fortsat svag, som det viser sig ved manglen på ægte repræsentativt demokrati og indskrænkninger i borgerrettighederne). Samtidig er folkets efterspørgsel efter mere frihed og større deltagelse i beslutningsprocesserne vokset på baggrund af stigende indtægter, uddannelse og informationsstrømmene. Sådan siger De Forenede Nationer.
Man bør bemærke, at der i sig selv ikke er noget intolerant eller undertrykkende i tekstgrundlaget for den islamiske tro, og i tidligere århundreder udøvede islam en kulturelt progressiv og civiliserende indflydelse. Vores bestræbelser på at fremme demokrati og menneskerettigheder i verden hviler på demokrati- og menneskerettighedsprogrammet. De centrale principper i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - fremme af demokrati, menneskerettigheder, lov og orden samt grundlæggende frihedsrettigheder - er af afgørende betydning her.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, Saddam Hussein er Irak-krisens oprindelse og årsag. Uden det militære pres, som USA og dets allierede - først og fremmest Storbritannien - har lagt på Iraks diktator Saddam Hussein, var FN's våbeninspektører ikke blevet lukket ind i landet. Vi må ikke glemme, at Saddam Hussein smed de tidligere våbeninspektører ud i 1998. Det gav ham fire år til at udvikle biologiske og kemiske masseødelæggelsesvåben og langdistancemissiler af typen El Samud 2. Tilstedeværelsen af disse fjernstyrede missiler blev længe nægtet af Irak-regimet. Nu destrueres de under våbeninspektørernes opsyn.
Irak har lige siden nederlaget i Kuwait-krigen i 1991 systematisk saboteret FN-våbeninspektørernes mulighed for at undersøge landets lagre af masseødelæggelsesvåben. Den daværende amerikanske forsvarsminister William Cohen advarede Irak, da FN's våbeninspektører blev smidt ud i november 1998 med ordene: Dette tovtrækkeri kan ikke fortsætte i al evighed.
Saddam Hussein er en diktator, en tyran, som er klar til at gribe til hvilke som helst metoder for at bekæmpe sine fjender, inklusive at myrde sine svigersønner. Han holdt sig ikke tilbage fra at sætte ind med kemiske våben imod iranske soldater under Iran/Irak-krigen i 1980'erne og gassede 5.000 kurdere i byen Halabja i 1988 under krigens afslutning. Det er lignende masseødelæggelsesvåben, som FN's inspektører ikke får lov til at lede efter.
I 12 år har Saddam Hussein forsøgt at snyde omverdenen ved at lege katten efter musen med FN's våbeninspektører. Han skal afsættes, både for at skabe ro og stabilitet i området, men også først og fremmest frihed og demokrati til Iraks undertrykte befolkning.
EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik slog fejl, da der var mest brug for den. I vanskelige situationer sættes den gensidige tro på prøve. Det er åbenlyst, at denne gensidige tillid nu mangler i EU. En Europæisk Union, som ikke bygger på gensidig tro, vil vakle.
Papandreou
. (EL) Hr. formand, jeg vil også gerne takke alle for deres bemærkninger, holdninger og synspunkter, som indeholder en række vigtige budskaber, ikke kun til Rådet, men til offentligheden og de internationale aktører. Som formanden sagde, er dette en meget interessant forhandling, og jeg vil gerne forsøge at besvare de 3 eller 4 grundlæggende spørgsmål, som De alle stillede på den ene eller anden måde.
For det første: Er der nogen som helst mulighed for at løse krisen ad diplomatiets vej i den korte tid, der er tilbage? For mig at se har De alle, ligesom Rådet for Den Europæiske Union og et enigt Sikkerhedsråd, samme holdning til afvæbning af Irak og behovet for, at Saddam Hussein samarbejder øjeblikkeligt og uden begrænsninger med Sikkerhedsrådet. Jeg mener, at det er vigtigt - vi er trods alt et demokratisk samfund, vi befinder os her i Europa-Parlamentet, og vi bor i et demokratisk EU - at man ikke fortolker vores meningsforskelle sådan, at vi sender det forkerte signal til Saddam Hussein, et signal om, at vi står splittet med hensyn til det endelige mål. Det endelige mål er helt specifikt, og vi er alle enige om det.
Det andet punkt er, at Det Europæiske Råd grundlæggende bad det græske formandskab tage initiativer. For det første skal vi afsøge og gøre en stor indsats for at afsøge alle diplomatiske kanaler for at finde en løsning på Irak-krisen. Vi har naturligvis understreget, at Saddam Hussein selv bærer ansvaret for eventuelle konsekvenser. Men, og dette er min personlige holdning baseret på mine egne erfaringer, efter at have fulgt Sikkerhedsrådet og Rådet (almindelige anliggender) på meget tæt hold i de seneste uger, mener jeg ligesom Kofi Annan, at vi også bærer et betydeligt ansvar. Det er vores ansvar at bevare enigheden, så vi kan formulere en fælles holdning og tale med én stemme i denne sag. Det er vores ansvar at udstyre FN med den myndighed og de ressourcer, vi har til vores rådighed. Det vil gøre os mere effektive, navnlig med hensyn til at finde en fredelig løsning på problemet.
EU afskrev ikke muligheden for at anvende militær magt på Det Europæiske Råds møde, men som hr. Andersson og hr. Cushnahan og mange andre påpegede, skal dette være den sidste udvej. Vi kender konsekvenserne af krig, de er mange og ubehagelige, og Rådet har naturligvis insisteret på, at alle initiativer skal afprøves først. Derfor tog vi initiativ til et løbende samarbejde, konferencer og møder med den arabiske verden. Det er grunden til, at Den Arabiske Liga i de kommende dage vil rette henvendelser til Saddam Hussein, for at udsende et betydningsfuldt og klart budskab. Men det spørgsmål, som hr. Watson stillede, og som hr. Cohn-Bendit stillede endnu mere insisterende, er efter min mening et rimeligt spørgsmål. Hr. Cohn-Bendit spurgte, hvorfor USA eller det internationale samfund ikke kunne sige, at vores mission er lykkedes. Det lykkedes os faktisk at få våbeninspektører til Irak, at få inspektionerne i gang og gøre fremskridt med hensyn til afvæbningen, men nogle af EU's medlemsstater har en anden holdning. Og det er et af vores problemer: Om glasset er halvt fyldt eller halvt tomt. Og når araberne beder om en afklaring af, hvilket budskab de skal sende til Baghdad, er den igangværende diskussion i Sikkerhedsrådet om de såkaldte benchmarks utroligt vigtig. Findes der specifikke mål, som kan give os mulighed for at vurdere, hvorvidt Saddam Hussein har taget en strategisk beslutning om afvæbning efter amerikanernes og briternes insisteren? Og hvis dette er tilfældet, hvor længe skal denne evaluering da vare? Som hr. Titley påpegede, kommer der et tidspunkt, hvor man må sige stop. På Det Europæiske Råds møde var man allerede blevet enig om, at der skulle være et skæringspunkt. Selv i Sikkerhedsrådet er de to sider i diskussionen allerede blevet enige om, at der skal være et skæringspunkt, men de er naturligvis uenige om, hvor dette skæringspunkt skal ligge. Det beviser imidlertid, at der er mulighed for, at de to sider kan mødes på halvvejen, hvis de kan blive enige om et skæringspunkt og benchmarks til vurdering af Saddam Husseins troværdighed.
Så jeg mener ikke, at vi skal betragte krigen som givet på forhånd. Jeg vil igen påpege, at det er Det Europæiske Råds holdning, at krigen ikke er uundgåelig, og jeg skal igen i dag understrege, at krigen ikke er uundgåelig, før den første bombe er kastet. Vi må fortsætte vores diplomatiske bestræbelser på at finde en fredelig løsning på krisen.
Jeg mener også, at en diplomatisk løsning ikke kun er mulig, men at vi, selv om vi ikke kan finde en diplomatisk løsning, stadig ikke behøver at skride til ensidige handlinger, som hr. Barón Crespo helt rigtigt sagde, og her har EU efter min mening en meget vigtig rolle at spille.
Det fører mig frem til det andet punkt vedrørende en europæisk stemme, om en europæisk tilstedeværelse, for at citere hr. Poettering, om europæisk enhed.
Som hr. Alavanos helt rigtigt påpegede, kan formandskabet naturligvis kun handle inden for rammerne af de beslutninger, de enstemmige beslutninger, som Rådet tager. Men vi har imidlertid en fælles holdning. Vi har fælles konklusioner, selv om vores praktiske indfaldsvinkel er forskellig. Hvad sker der nu? Efter min mening, og der er igen tale om et personligt synspunkt baseret på mine egne erfaringer gennem de seneste uger, er der vilje til tilnærmelse og enighed inden for Rådet, og vi bør bygge videre på den dynamik i løbet af de næste dage for at se, om vi kan finde en fælles holdning, også til specifikke foranstaltninger. Den endelige beslutning om, hvad vi skal gøre med hensyn til Irak, ligger ikke hos EU. Den ligger hos Sikkerhedsrådet.
Jeg vil også gerne kommentere noget, som Chris Patten helt rigtigt sagde om enheden i EU. Det er min fornemmelse, at de store medlemsstater ofte ikke er klar over, at i disse tider, i globaliseringens tidsalder, har selv de ikke tilstrækkelig vægt til alene at gøre en forskel på den internationale politiske scene. Vi kan spille en rolle på den politiske scene, hvis vi arbejder hårdt - store, små og mellemstore lande i fællesskab med en stærk, forenet europæisk stemme.
Det fører mig frem til spørgsmålet om Europas tilstedeværelse. Jeg mener, at krisen i Irak har sat fokus på vigtige spørgsmål om, hvad der sker dagen efter krisen, uanset hvornår den kommer. For det første er der på Konventet om Europas Fremtid spørgsmål som intensivering af diskussionen om forsvars- og udenrigspolitik og ligeledes de europæiske institutioners beføjelser, de europæiske institutioners autoritet og de europæiske institutioners demokratiske troværdighed, så de kan stå samlet og med en autoritet, der i sandhed repræsenterer Europas borgere.
For det andet er der spørgsmålet om vores grundlæggende beslutning om at udvikle vores forsvarsevne, de teknologiske og industrielle ressourcer, der er til vores rådighed, og endnu vigtigere, spørgsmålet om Europas troværdighed, således at vi kan fremsætte vores egne forslag til håndtering af væsentlige spørgsmål såsom spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben, spørgsmålet om terrorisme osv. Vi har gennem de senere år demonstreret vores færdigheder på det udenrigspolitiske område, hvilket vi beviste på Balkan. Vi har en forenet, sammenhængende og omfattende politik, der har betydning på området. Jeg mener, at vi bør tage udgangspunkt i dette eksempel, når vi beslutter, hvad vi skal gøre herefter.
Endelig med hensyn til Europas stemme har jeg en række bemærkninger vedrørende udvidelsen. Det er vigtigt, at udvidelsen går videre og ikke bliver påvirket af det nuværende klima, og at vi tager ved lære af vores erfaringer. For det første har vi et værdifællesskab, hvor vi respekterer meningsforskelle - og der er forskelle - og vi ønsker, at de nye lande, der skal tilslutte sig os, kommer med i et demokratisk samfund. Det er, om man vil, selve meningen med udvidelsen. Det betyder, at de skal integreres i et demokratisk værdifællesskab. Samtidig er budskabet til dem, at demokrati også betyder, at man skal kunne kombinere alle disse synspunkter til en fælles strategi på en række områder.
Mit tredje punkt, og det var et spørgsmål, som en række medlemmer tog op, drejer sig om krisen i USA. Jeg er enig med de mange talere, der siger, at "antiamerikansk" versus "proamerikansk" politik er et falsk dilemma. Det ville være en stor fejl at blive bundet fast af konventioner og stereotyper: det nye Europa mod det gamle Europa, Amerika som de onde, Europa som de gode eller Europa som de onde, det svage Europa mod det stærke Amerika. Det vil kun forplumre den reelle dialog og debat, der er behov for.

Det er på høje tid, at vi får en grundig diskussion om de praktiske spørgsmål her i verden, om de virkelige problemer, som hr. Patten og hr. Pasqua og adskillige andre talere var inde på. Hvilke trusler står vi over for i dag? Hvordan skal vi håndtere disse spørgsmål? Hvordan skal vi håndtere terrorismen? Vi har forståelse for arret efter den 11. september. Men samtidig må vi, som hr. Patten sagde, se på terrorismens årsager i Palæstina. Er en strategisk og kontrollerende metode den eneste mulighed for at fjerne terrorismen? Eller skal vi i virkeligheden vinde hjerterne og tankerne hos menneskene i de regioner, hvor vold og konflikter ofte fører til terrorisme?
Her har Europa en vigtig rolle at spille. Som hr. Patten sagde, investerer vi i humanitær bistand og udviklingsbistand, og vi åbner vores markeder for regioner verden over for at sætte skub i deres økonomier. Vi behandler problemer som fattigdom, miljø, lighed, etniske kriser og fundamentalisme. Det er de spørgsmål, vi burde drøfte med USA, således at vi kan udarbejde en ny politik for håndtering af disse problemer i en ny tidsalder. Og det er ikke et svagt Europa, der taler. Det er et Europa med værdier og erfaring.
Her vil jeg gerne sige, at De, Europa-Parlamentet, har en meget vigtig rolle at spille. Det er ikke nok, at formandslandets udenrigsminister eller hr. Solana eller hr. Patten mødes med Colin Powell, eller hvem der nu er den amerikanske udenrigsminister på det pågældende tidspunkt. Vi er nødt til aktivt at inddrage det amerikanske samfund og tale med det, og Europa-Parlamentet kan spille en meget vigtig rolle i denne dialog med det amerikanske samfund, navnlig i forhold til den amerikanske Kongres. Jeg har talt med Parlamentets formand om hans initiativer, og jeg tror, at han er helt enig i disse muligheder.
For det fjerde vil jeg gerne sige noget om den arabiske verden. Mange af Dem understregede, at denne krise ikke må blive et sammenstød mellem kulturer eller religioner, og De udtrykte en reel frygt for, at noget sådant kunne blive resultatet af krisen. Ud fra mine egne erfaringer og mine diskussioner med den arabiske verden kan jeg fortælle Dem, at Europas indsats, rolle og stemme ikke kun har bidraget til at forhindre dette, men også til at styrke vores samarbejde med den arabiske verden. Vores partnerskab med dem er meget vigtigt. Vi har en fælles skæbne i vores region med hensyn til regionens sikkerhed og adskillige andre spørgsmål såsom det økonomiske og politiske samarbejde, og som sagt ved flere lejligheder er vi engagerede i at løse konflikten i Mellemøsten. Vi ønsker at skabe et nyt grundlag for forholdet mellem Israel og EU, vi ønsker at skabe sikkerhed i regionen, men vi føler, at der vil blive tale om en mere grundlæggende, permanent, om De vil, garanti for Israels sikkerhed, hvis Mellemøsten-spørgsmålet bliver løst, hvis der oprettes en troværdig, velorganiseret, demokratisk palæstinensisk stat, og naturligvis hvis hele regionen så samarbejder med Israel i overensstemmelse med Den Arabiske Ligas initiativer, anerkender Israel og bidrager til at garantere landets sikkerhed.
Så efter min mening er vores holdning meget vigtig, og araberne værdsætter den helt sikkert. Men som hr. Brok sagde, har den kulturelle dialog højeste prioritet. Den Arabiske Liga bad os etablere en kulturel dialog, vi accepterede dette forslag, den er allerede på vej, og jeg nævnte personligt på det arabiske topmøde, at vi er nødt til at drøfte spørgsmål som terrorisme, sikkerhed, menneskerettigheder, inddragelse af det civile samfund og demokrati, kvinders rolle i samfundet og UNDP-rapporten, som er yderst lærerig med hensyn til de nødvendige reformer i den arabiske verden.
Hr. Cohn-Bendit talte om demokrati i den arabiske verden. Vi er ikke uenige, jeg er helt enig, og jeg har understreget, at demokrati, selve demokratibegrebet ikke kan påtvinges nogen. Selve ordet fortæller os, at det udspringer af det offentlige, befolkningen, borgerne, at det kommer nedefra og opefter. Derfor er vi nødt til at dyrke demokratiske institutioner. Og her har EU igen en vigtig rolle at spille i den arabiske verden i en dialog, der skal støtte netop disse reformer med respekt for den arabiske verden og med respekt for de forståelige følsomme spørgsmål. Vi har allerede besluttet at indlede den kulturelle dialog på det politiske plan og ligeledes med religiøse ledere og andre intellektuelle, at indlede en euro-arabisk dialog og indlede en diskussion om kvinders rolle i forbindelse med Euro-Middelhavs-samarbejdet. Jeg vil gerne takke fru Diamantopoulou, som vil levere et særligt bidrag til den kommende diskussion om kvinders rolle med sin betænkning om kvinders rolle ved mødet inden for Euro-Middelhavs-partnerskabet.
Endelig har parlamenterne også her en meget vigtig rolle at spille, navnlig Europa-Parlamentet, hvor vi ønsker at formalisere mødet mellem parlamentarikere inden for rammerne af Euro-Middelhavs-samarbejdet. Før jeg slutter, vil jeg gerne kort kommentere et spørgsmål, der blev taget op, nemlig Tyrkiet. Både hr. Watson og hr. Cohn-Bendit spurgte, om Cypern og demokratiseringstendenserne i Tyrkiet bliver de første ofre. Der kan helt sikkert opstå en række negative konsekvenser af krisen, og dem må vi tage os af, uanset om der bliver krig eller ej. Vi er meget bekymrede for Tyrkiet, det er et kandidatland, og som EU bærer vi et særligt ansvar for landet, fordi det er et kandidatland, vi bærer et ansvar, for i 2004 skal vi træffe en vigtig beslutning om Tyrkiets fremskridt i retning af Europa, en beslutning om landets fremskridt i retning af en integration, der som tidligere nævnt betyder integration i et værdifællesskab. Og det vil naturligvis være dobbelt uheldigt, hvis netop disse fremskridt i retning af forandring og reform i Tyrkiet bliver ofre for krisen. Jeg mener, at det tyrkiske parlament virkelig er ved at opnå en demokratisk dynamik, som vi må respektere og bygge videre på. Her vil Europa-Parlamentet igen få en vigtig rolle at spille.
Jeg mener, at vi alle skal opretholde vores bestræbelser på at skabe demokratiske forandringer i Tyrkiet. Vi må også forstå, hvorfor Tyrkiet frygter en række ting i forbindelse med Irak, navnlig vedrørende Iraks integritet. Hvis Iraks integritet ikke kan sikres, vil det kurdiske spørgsmål eksplodere i ansigterne på os. EU er forpligtet til at beskytte kurdernes demokratiske rettigheder og mindretalsrettigheder. Irak kan måske på et senere tidspunkt blive til en forbundsstat. Men EU er imod enhver tanke om at ændre grænserne og true Iraks territoriale integritet. Dette er et vigtigt budskab, som skal fremhæves.
(Bifald)
Krisen volder også Tyrkiet alvorlige økonomiske problemer, som vil blive endnu værre, hvis der bliver krig, og det skal vi forstå i EU. Samtidig kræver Tyrkiets bevægelse i retning af EU en løsning af spørgsmålet om Cypern. På formandskabets vegne vil jeg gerne udtrykke vores påskønnelse af alle Kofi Annans bestræbelser på at løse dette problem. Men anstrengelserne er ikke overstået endnu. Dette kapitel er endnu ikke afsluttet, og naturligvis vil Cypern-spørgsmålet ikke blive ofret på grund af Irak. Der er fortsat stor dynamik, og dynamikken vil blive endnu større, efterhånden som Cypern bliver integreret i EU. Vi ønsker at have de tyrkiske cyprioter hos os. Vi ønsker at have dem her i Parlamentet. Vi ønsker at have dem i Rådet, vi ønsker at have dem i de europæiske institutioner.
(Bifald)
Det betyder imidlertid, at Cypern-spørgsmålet skal løses. Vi ønsker at have det tyrkisk-cypriotiske samfund hos os. Det betyder, at vi også ønsker Tyrkiets hjælp til at sikre, at de tyrkiske cyprioter ikke fortsat holdes uden for denne store familie, dette værdifællesskab.
Mine damer og herrer, jeg har talt længere end det tilladte i henhold til forretningsordenen. Jeg takker Dem og formanden for Deres tålmodighed, men jeg er sikker på, at De forstår, at dette er en meget vigtig forhandling. Jeg vil slutte af med et par bemærkninger. Vi befinder os midt i en krise, men som kineserne siger, er en krise både en trussel og en mulighed. Den største mulighed her består i en reform af vores egne institutioner og operationer, så vi får en mere betydningsfuld stemme på den internationale scene, en forenet stemme. Enheden skal igen baseres på den demokratiske troværdighed af eventuelle nye institutioner, som vi opretter, og på, at vi finder en løsning på det demokratiske underskud, fordi vores borgere vil ønske at have denne fælles stemme og allerede har givet udtryk for dette ved at demonstrere i EU's gader.
For det andet er det en lejlighed til at bekræfte vores forbindelser med den arabiske verden, som sagt gennem kulturel dialog. Det er en mulighed for nye relationer med USA, der er centreret om sikkerhed, demokrati og multilateralt diplomati. Som fru Berès og adskillige andre medlemmer sagde om FN, er det en mulighed for at give denne organisation fornyet styrke, fordi den gensidige afhængighed i forbindelse med udviklingen på den internationale scene på det teknologiske, økonomiske, politiske og miljømæssige område, der medfører gensidigt afhængige interesser, rejser problemet med global intergovernmentalisme. Og spørgsmålet om global intergovernmentalisme rejser det grundlæggende spørgsmål om, hvilke principper denne globale intergovernmentalisme skal baseres på, således at vi lever i en verden med mange problemer, men hvor vi ønsker at løse problemerne ad fredelig vej, i en ånd af retfærdighed og respekt for mennesker og miljø.
Europa er en prototype for multilateralt samarbejde, hvis lige verden aldrig har set. Denne eksempelværdi er en afgørende faktor. Og vores eksempel drejer sig om lovens styrke, ikke den stærkes lov. Denne moralske autoritet skal sikres, hvis vi ønsker at leve i en verden med sikkerhed og frihed.
Mine damer og herrer, formandskabet til gøre alt for at reagere på kravene fra EU's borgere, fra Europa-Parlamentet og fra medlemsstaterne. Samtidig, uanset udgangen på krisen, vil jeg gerne opfordre Dem til at samarbejde med os og benytte lejligheden til at sikre, at Europa kan gå styrket ud af krisen, og at vores værdiers stemme kan lyde højt og klart på den internationale scene med opfordringer til øget demokrati og sikkerhed på vores kontinent.
(Bifald)

Formanden.
De sagde meget klart, at Parlamentet havde en vigtig rolle at spille. På dette afgørende tidspunkt er jeg sikker på, at alle kolleger her vil ønske Dem og hr. Patten al mulig succes med at vogte over Europas befolknings interesser.

Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (forretningsordenens artikel 120)
Berthu (NI)
På pressekonferencen i går understregede den franske præsident netop, at opstillingen af engelske og amerikanske tropper ved Iraks grænser var den egentlige grund til, at der kom gang i inspektionerne, og at man opnåede de første mærkbare resultater. Det er ikke paradoksalt at støtte denne opstilling, som indtil videre har muliggjort fredelige fremskridt mod vores fælles formål, nemlig afvæbningen af Irak.
Imidlertid har vi under forhandlingen i dag hos nogle talere klart fornemmet et begyndende skred mod en slags antiamerikansk eksaltation. Kommunisternes formand er f.eks. glad for at se den største samlede fredsbevægelse siden den kolde krigs afslutning. Denne argumentation minder os om en gammel diskurs, som man netop hørte for ofte under den kolde krig. Den betyder, at formålet med afvæbningen af Saddam Hussein og endda sommetider fordømmelsen af ham glider lidt i baggrunden og forsvinder bag en overdrevet antiamerikansk stemning.
For mit vedkommende vil jeg gerne undgå disse sidespring og vende tilbage til det vigtige spørgsmål, som man tilsyneladende har glemt. Hvordan afvæbner man Saddam Hussein, uden at det tager 10 år?

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.

Lulling (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, mange tak for modtagelsen. Vi kan tilslutte os det foreliggende forslag til forordning om en tilpasning af de retlige rammer for Eurostats aktiviteter med henblik på at fremme sammenlignelige, pålidelige og fuldstændige data i medlemsstaterne om BNI.
Men jeg vil alligevel gøre opmærksom på to aspekter her. For det første strides Rådet og Kommissionen stadig om, hvilken dato Eurostat i Luxembourg senest skal modtage angivelserne om bruttonationalindkomsten - det bør I notere jer nu, det hedder nu ikke længere bruttonationalproduktet. Hidtil har det været den 30. september, Kommissionen har foreslået den 15. september, Rådet har ved stemmeflerhed allerede besluttet sig for den 22. september. Det ligner lidt tæppehandlermetoder. Som ordfører har jeg stillet mig selv det spørgsmål, om vi bør deltage i denne leg. Men det har vi ladet ligge.
Desuden har Kommissionen som led i komitologiproceduren gjort et forsøg med et emne, som interesserer forskellige kolleger her stærkt, på at ændre karakteren af det tidligere udvalg. Vi deltager heller ikke i denne lille leg.
Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på et særligt forhold. Ifølge en betragtning skal BNI-dataene være fuldstændige, det vil sige, at de ikke blot skal indeholde de data, som er til rådighed hos skatteforvaltningen eller hos andre forvaltninger, men også de ikke-deklarerede aktiviteter. Jeg har næsvist spurgt mig selv, hvordan medlemsstaterne så skal måle sådanne ikke-deklarerede aktiviteter som f.eks. prostitution. Det virker, som om der er en tommelfingerregel herom. I forskellige medlemsstater giver det 1 %, lige så meget som landbruget bidrager med til BNI. I de fremtidige medlemsstater ville det være 2 %. Forstå det, hvem der kan. Det virker også, som om forskellige medlemsstater går meget tøvende frem ved vurderingen af illegale aktiviteter som f.eks. også narkotikahandel, når det handler om at melde det til Eurostat. Hvorfor? Man ved jo, at en større og større del af EU's egne ressourcer afhænger af BNI. Derfor holder forskellige stater naturligvis igen, for ellers måtte de jo betale mere. Men på den anden side skal de så også gå småt, det vil sige vurdere BNI for dybt. Så ville de naturligvis få problemer med at overholde Maastricht-kriterierne.
Jeg ved, at rådsformanden har talt for længe. Men jeg ville dog informere Dem, så De ved, hvad De skal stemme om nu.
Formanden.
Tak. De skuffede os ikke.
(Parlamentet vedtog teksten)

Betænkning (A5-0058/2003) af Wallis for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om Kommissionens Grønbog om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område (KOM(2002) 196 - C5-0284/2002 - 2002/2144(COS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0057/2003) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer til transport (12695/1/2002 - C5-0585/2002 - 2001/0265(COD)) (Ordfører: Ayuso González)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0042/2003) fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om arbejdsmarkedsorienterede pensionskassers aktiviteter (11212/4/2002 - C5-0534/2002 - 2000/0260(COD)) (Ordfører: Karas) 
Før afstemningen

Goebbels (PSE).
Hr. formand, Karas-betænkningen blev diskuteret i går aftes kl. 11 minutter i midnat foran en meget begrænset skare og uden journalister. Det er en skandale, fordi der er tale om en meget vigtig betænkning, og jeg mener ikke, at Parlamentet gør sig selv en tjeneste ved systematisk at henlægge betænkninger om lovgivningsmæssige bestemmelser til sen nat. Hvordan skal man respektere vores lovgivningsmæssige arbejde, hvis vi ikke respekterer hr. Karas' arbejde eller andre, der har gjort en stor indsats i forbindelse med dette meget vigtige direktiv?
Formanden.
Gruppeformændene vil have noteret sig Deres kommentarer.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Fælles beslutningsforslag

Van Lancker (PSE).
Hr. formand, i 11. time har ordføreren, Thomas Mann, taget nye initiativer for at imødekomme min gruppe. Vi sætter i høj grad pris på denne indsats. Ikke desto mindre lever resultatet fortsat ikke helt op til vores forventninger. Der er således nogle afsnit om politikken i forhold til små og mellemstore virksomheder og om skattelettelser, som vi ikke fuldt og helt kan tilslutte os. Jeg vil derfor opfordre min gruppe til at undlade at stemme om denne betænkning.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg er stort set enig med ordføreren i, at der er behov for at tilpasse bestemmelserne om offentlighed til computertidsalderen. Jeg mener, at den større hastighed og gennemsigtighed, som disse foranstaltninger giver, vil betyde større præcision og sikkerhed for selskaberne og handelstransaktionerne, hvilket er til fordel for alle involverede og berørte parter og i sidste instans også for den almindelige forbruger.
Der er således en række dokumenter og oplysninger om selskabernes reelle situation, der ikke altid er til rådighed i tide hverken for aktionærerne eller handelspartnerne. Det kan indebære klart unødig skade, som blot skyldes manglende kendskab til forhold, der skønt deres formelt offentlige karakter behøver en egentlig og effektiv offentliggørelse, hvilket i et grænseløst rum kun lader sig gøre gennem anvendelse af den nyeste informationsteknik og -teknologi og frivillig offentliggørelse på andre sprog.
Bestemmelsen om, at selskabernes hjemmesider skal indeholde de minimumsoplysninger, som artikel 4 i direktiv 68/151/EØF nævner, er ligeledes relevant.
Dette direktiv trænger også til at blive ajourført, hvad angår de selskabsformer, som det omfatter, og med hensyn til dets bestemmelser om regnskabskrav.
Jeg har derfor stemt for.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for, da jeg finder det endog særdeles væsentligt, at der indføres bedre og hurtigere konfliktløsningsmetoder på det civil- og handelsretlige område. Indførelse af sådanne metoder er en nødvendig betingelse for at mindske brugen af domstolene og de klassiske voldgiftsorganer, så disse retsinstanser ikke behøver dømme i sager, der på grund af deres mindre kompleksitet kan gøres til genstand for alternative konfliktløsningsmetoder.
Jeg bemærker med tilfredshed og tilslutter mig ordførerens råd til Kommissionen om "at være forsigtig og foretage grundige undersøgelser og omfattende høringer, før den overvejer at foreslå lovgivningsinitiativer". Det fordres nemlig af konfliktsituationernes særlig følsomme karakter og af subsidiaritetsprincippet, der under ingen omstændigheder må antastes, når det drejer sig om retsvæsenet og navnlig respekten for de nationale retssystemer og de udenretlige konfliktløsningsmetoder, som de allerede omfatter.
Jeg er også enig med ordføreren om, at formaliteter bør holdes på et minimum, og at juridisk jargon bør undgås, uden at det selvfølgelig må påvirke retten til retfærdig behandling og retslig sikkerhed og kvalitet eller til domstolsprøvelse af de udenretlige afgørelser.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har stemt for Ayuso González-betænkningen, og det med stor overbevisning, og jeg er enig med det overvældende flertal her i Parlamentet - der var jo kun fem parlamentsmedlemmer, som ikke stemte for, og det bør være et signal, også for den del af Rådet, som hidtil har forsøgt at forhindre eller forhale favoriseringen af biobrændstoffer.
Der er kun positive argumenter for biobrændstoffer: farvel til en umådelig stor afhængighed, et mere bæredygtigt miljø og forøgelse af indkomstmulighederne for landbrugsbedrifter. Derfor er det ikke til at forstå, at der er så lidt forståelse hos en stor del af Rådet herfor, ligesom det var tilfældet ved støtten til elproduktion på basis af vedvarende energikilder. Jeg håber, at Europa-Parlamentets enige stemme også rusker tilsvarende op i Rådet, så det viser forståelse, og så vi kommer frem til et mere bæredygtigt miljø, til en styrkelse af landbruget og især også til mindre afhængighed på energiområdet.

Ducarme (ELDR)
Ved førstebehandlingen indførte Parlamentet en række ændringsforslag med henblik på en velbegrundet anerkendelse af ren vegetabilsk olie fra olieplanter (HVB eller Pure Plant Oil-PPO) som biobrændstof. Disse ændringsforslag er ikke medtaget i Rådets fælles holdning, og derfor stemmer jeg for det ansvarlige udvalgs ændringsforslag 7. Der er således god grund til at anerkende ren vegetabilsk olie som biobrændstof på grund af de mange miljømæssige fordele, som dette giver, men også fordi den decentraliserede fremstilling af olie i landbruget vil gøre det muligt for de pågældende landmænd at tjene flere penge på deres produktion.
Den største indvending i forbindelse med anvendelse af ren vegetabilsk olie er, at det bliver nødvendigt at tilpasse dieselmotorer. Indvendingen kan dog vendes til fordel for ren vegetabilsk olie. Således kan dette betyde oprettelse af en hel økonomisk sektor med de økonomiske og sociale gevinster, der er forbundet hermed. Desuden er en tilpasning af motorer også nødvendig i forbindelse med andre alternative brændsler, som nyder godt af skatte- og afgiftsfritagelser, nemlig biohydrogen, flydende naturgas, elektricitet osv.

Marques (PPE-DE)
Jeg takker fru Ayuso González for den betænkning, som vi i dag har stemt om i plenarforsamlingen, og som jeg støtter. Jeg er enig i, at der skal tilvejebringes en retlig ramme, der kan fremme udvikling og anvendelse af alternative brændstoffer til vejtransport, ikke blot på grund af den sikkerhed, som investorerne får, men også på grund af den betydning, som det vil have for den verdensomspændende indsats for at reducere drivhusgasemissionerne, navnlig i forhold til de forpligtelser, der blev indgået i Kyoto.
I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve den betydning, som de fiskale fordele kan få for fremme af udviklingen af biobrændstoffer ved gennem passende afgiftsordninger at bidrage til en reduktion af produktionsomkostningerne i forhold til fossile brændstoffer.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Med udsigt til, at transportsektoren kommer til at øge drivhusgasemissionerne med 50 % inden 2010, er det bydende nødvendigt, at vi tilvejebringer en retlig ramme, der indebærer fremme af offentlig passagertransport, godstransport med skib og jernbane, nye typer motorer og brændstoffer samt afgifter på energi og CO2-emissioner. Fremme af biobrændstoffer undgår heri og er særdeles vigtig, fordi det mindsker vores afhængighed af olie, er gavnligt for miljøet og giver landmændene nye indtægtsmuligheder. Jeg beklager, at Rådet har fjernet målenes obligatoriske karakter, hvad angår markedsføringen af biobrændstoffer, og desuden har tilladt medlemsstaterne at fastsætte lavere mål end dem, som direktivet foreslår.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i hr. Karas' betænkning reguleres de supplerende pensionsordninger ved hjælp af et direktiv. Pensionistpartiet går så afgjort ind for denne betænkning, og det går navnlig ind for, at EU regulerer og styrker pensionsordningerne med kapitaldækning, der uden tvivl er bedre end de fordelingsordninger, som de enkelte regeringer ikke har forstået at administrere ordentligt. Jeg beklager dog, hr. formand, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - hvor dette ændringsforslag blev drøftet - ikke godkendte et Fatuzzo-ændringsforslag, hvor medlemsstaterne anmodes om at gribe ind i tilfælde af pensionskassernes konkurs eller insolvens. Jeg håber, at dette lykkes i den næste udgave af direktivet.

McAvan (PSE).
Hr. formand, jeg glæder mig over Karas-betænkningen og kompromisændringsforslagene, som vi er enedes om. Det glæder mig særlig, at de ændringsforslag, der sigtede mod at afskaffe de udbetalinger af engangsbeløb, der er meget almindelige i britiske pensionsfonde, blev udeladt.
Der er en frygtelig masse mennesker i vores lande i dag, der er meget bekymrede for deres pensioner. De føler, at deres pensioner er truede og usikre.
To af mine vælgere afbrød deres ferie for at opsøge mig i sidste uge i Parlamentet, fordi de var bekymrede for, at det, vi ville stemme igennem, ville bringe pensionsplaner, som de havde haft meget længe, inden for de sidste 10 år eller så, i fare.
Europæisk lovgivning bør ikke forøge den usikkerhed, som folk føler omkring deres pensionering. Ekstraprodukter bør forøge pensionssikkerheden, ikke underminere den. De kompromiser, vi er nået frem til i dag, vil i nogen grad gøre dette og sikre, at alle i vores lande kan trække sig tilbage med en anstændig pension.

Berès (PSE)
Under afstemningen om Karas-betænkningen om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser udtalte de franske socialisters delegation sig for det forslag om forkastelse, der blev stillet af GUE/NGL-Gruppen. Vi mener, at finansieringen af pensionerne skal hvile på fordelingsprincippet. Desuden er den tekst, der er fremsat ved andenbehandlingen, ikke acceptabel, og de supplerende forslag fra kommissær Bolkestein eller de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, giver ikke tilstrækkelig mulighed for at gøre teksten mere afbalanceret.
Pensionskasserne kan ikke behandles som almindelige financielle instrumenter. De skal leve op til en tankegang om social sikring. Det drejer sig ikke om at trænge ind på medlemsstaternes forrettigheder på det sociale område, men om Europa-Parlamentets vilje som borgernes repræsentant til at huske tekstens sociale betydning. Siden førstebehandlingen har vi kæmpet for, at grundlæggende principper som biometriske risici, regelmæssig information af medlemmerne og kontrol med disse institutioner medtages i teksten.
Ordføreren og kommissæren har i dag forhindret Parlamentet, der er medlovgiver, i at forsvare borgernes interesser, ene og alene fordi man vil undgå at nå til forligsproceduren. Vi forkaster denne magtanvendelse.

Queiró (UEN)
Som bekendt blev det på baggrund af den demografiske udvikling i EU's medlemslande på Det Europæiske Råd i Lissabon som led i aktionsplanen om de finansielle tjenesteydelser besluttet at indføre et integreret marked for arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger - og dét som en af de vigtigste prioriteringer.
Ud fra princippet om, at "især i de tilfælde, hvor størstedelen af pensionerne er baseret på "pay as you go"-princippet, er det nødvendigt at fremme ordninger med kapitaldækning", åbner direktivforslaget for en yderligere udbygning af de arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger som pensionsordningernes anden søjle, et indre marked i hele EU for arbejdsmarkedsrelaterede pensionssystemer, der skal bidrage til at "øge effektiviteten, åbenheden og sikkerheden inden for anden søjle".
Selv om betænkningen tendentielt griber ind i medlemsstaternes arbejdsmarkeds- og socialretlige forhold, når den på europæisk plan lovgiver om pensionsfondene ikke blot i relation til kapitalmarkedet, men også med hensyn til pensionsmodtagernes sociale sikring, har jeg alligevel valgt at støtte den, fordi den i dette spørgsmål er udtryk for de rigtige synspunkter, som den portugisiske regering i øvrigt også har antaget.

Swoboda (PSE)
Jeg har ved en fejltagelse stemt mod ændringsforslag 38 (GUE/NGL). Men jeg er for en forkastelse af den fælles holdning, da den er fuldstændig utilstrækkelig.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
. (EL) De markeder, der fordeles mellem monopolerne og sværvægterne inden for WTO, er ikke begrænset til industri- og landbrugsprodukter, de omfatter også tjenester. Drøftelserne af betingelserne for at give tilladelse til, at udenlandsk kapital bevæger sig ind i transport, telekommunikation, energi, bankvæsen, vandforsyning, sundhed, uddannelse og kultur, nærmer sig deres afslutning i en total mangel på åbenhed helt i overensstemmelse med princippet om, at alt kan købes og sælges. Målet: de mindst udviklede lande, som de multinationale er parate til at tappe for alt, og den nødvendige forudsætning: privatisering og liberalisering af alle tilbageværende offentlige sektorer.
Grækenlands Kommunistiske Parti er en radikal modstander af denne proces. Vi fordømmer monopolernes grådighed, plyndringen af nationale rigdomme, den brutale udbytning af arbejderne med elendige arbejdsforhold og angreb på de sociale ydelser. Vi fordømmer også hykleriet hos alle, der hævder, at liberaliseringen af samhandelen, åbningen af markederne og afskaffelsen af alle hindringer for storkapitalens uansvarlighed vil føre til udvikling. Vi forsvarer offentligt ejerskab og forvaltning af økonomiens grundlæggende sektorer, både i vores eget land og i alle verdens lande, og vi kæmper for en kvalitetsbetonet offentlig sundhedstjeneste og et offentligt uddannelsessystem samt en uhindret udvikling af civilisationen med respekt for de enkelte nationers individuelle kendetegn.

Bernié og Mathieu (EDD)
Vil WTO ødelægge de offentlige tjenesteydelser? Det er dette indtryk, man får af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser. Selv om det af artikel 16 i EU-traktaten klart fremgår, hvilken rolle de skal spille med henblik på at fremme social og territorial samhørighed, sælges der ud af de offentlige tjenesteydelser. Det gælder både postvæsenet, energiforsyningen, jernbanerne og meget andet. Hvornår sætter man kulturen, undervisnings- og sundhedssektoren i udbud? Jeg ville ønske, at det mandat, der er givet Pascal Lamy, som er Unionens forhandler, var klart og meget veldefineret. For det handler her om at forsvare fælles værdier som lige muligheder og lige adgang og ikke en simpel kommerciel forhandling. Det mandat, der er givet Kommissionen, bør vedtages enstemmigt af alle medlemsstater og ikke med kvalificeret flertal. Det bør også være offentligt. Der er ingen, der har kunnet få kendskab til mandatets indhold, heller ikke de nationale parlamenter, der ikke har kunnet forhandle om dette, skønt det er dem, der har vedtaget oprettelsen af tjenesteydelserne. Kun visse medlemmer af Europa-Parlamentet har kunnet få adgang til mandatdokumentet, der blev forelagt i et rum, som er særligt indrettet til formålet, og hvor der er formelt forbud mod at tage noter. Dette er et smukt billede på det demokratiske underskud.

Berthu (NI)
Vi har stemt imod Parlamentets beslutning, som giver Kommissionen beføjelse til at forhandle en liberalisering af tjenesteydelser i forbindelse med den såkaldte GATS-aftale. Denne beføjelse er givet på et alt for tyndt grundlag. Kommissionen vil som sædvanligt udnytte den til det yderste, og befolkningerne vil lidt efter lidt blive gjort hjælpeløse af de samme, der påstår at ville gøre dem "stærkere".
Vores frygt tiltager, når vi konstaterer, at konventet, ledet af Valéry Giscard d'Estaing, agter at medtage handelspolitikken blandt Unionens enekompetencer, der skal vedtages med kvalificeret flertal, og fjerne de undtagelser (handel med kulturelle og audiovisuelle tjenesteydelser, tjenesteydelser i forbindelse med uddannelse, sociale tjenesteydelser og tjenesteydelser inden for menneskers sundhed), som i henhold til artikel 133, stk. 6, i TEU stadig kræver enstemmighed. En sådan udvikling vil for os at se forværre GATS-fælden.
Man kan desuden med nogen morskab konstatere, at den franske regering har protesteret og krævet opretholdelse af enstemmighed for "følsomme emner". Men hvorfor skal man anse disse emne for mere følsomme end andre, end f.eks. vandproduktion eller nuklearteknik? Og hvis enstemmighed sikrer en god beskyttelse, hvorfor er den så så forkætret i alle europæiske anliggender?

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Handelsaftalerne, der lovpriser liberaliseringen af den internationale handel og enhver form for deregulering, medfører, at flere og flere sektorer inden for offentlige tjenesteydelser overgives til det frie marked og til den frie konkurrence. Det vil sige til private interessers forgodtbefindende.
Det er en katastrofal udvikling for størstedelen af samfundet. Det er et reglementeret angreb på arbejderklasserne. Men man må understrege, at det sker med regeringernes godkendelse, eller endda på deres initiativ, også selv om de foregiver at tage afstand fra WTO eller andre lignende organisationer.
Problemet er ikke kun at bevare den kulturelle mangfoldighed, selv om det er helt velbegrundet at fastslå, at kulturen ikke er en handelsvare. Men hvordan kan man tillade, at sundhed, omsorg, uddannelse, der er vigtige områder for det sociale liv, overlades til tåbelige markedslove og fri konkurrence? Og hvordan kan man tillade dette med hensyn til vand, elektricitet, posttjenester, jernbaner og andre vigtige sektorer for det sociale liv?
For vores vedkommende protesterer vi mod hele denne udvikling. Vi modsætter os enhver åbning for konkurrence og profitkapløb i forbindelse med offentlige tjenesteydelser samt ethvert angreb på de ansatte i disse sektorer og enhver nedlæggelse af arbejdspladser.

Caudron (GUE/NGL)
Liberale og konservative af enhver kaliber, der er underskrivere af denne fælles beslutning, har spændt ben for alle forsøg på at forsvare den kulturelle mangfoldighed og for enhver forkastelse af kulturens varegørelse!
Alle ændringsforslag fra GUE/NGL-Gruppen, som gik i denne retning, er blevet forkastet.
Det er derfor, at jeg, i lighed med delegationen af det republikanske, radikale og borgerlige venstre, GUE/NGL-Gruppen og nogle få socialdemokratiske parlamentsmedlemmer, har stemt imod denne "kristelig-socialdemokratisk-liberale" beslutning.
Det er ikke dette Europa, som jeg har kæmpet for i 40 år!

Ferreira (PSE)
Jeg beklager dybt, at man på et så afgørende emne som de europæiske borgeres fremtid må stille sig tilfreds med en beslutningsprocedure. En kommissær bør ikke udtale sig på vegne af EU, før han har hørt de folkevalgte repræsentanter i Parlamentet. Forfatningen bør tage dette demokratiske underskud i betragtning, hvis det skal lykkes at bringe Europa nærmere til borgerne. Eftersom de ændringsforslag, der indeholder en politisk ændring af teksten, er blevet forkastet, stemmer jeg imod beslutningen.
Tjenesteydelser må ikke omfattes af forhandlingerne. En indstilling af nye overenskomster vil muliggøre en egentlig vurdering af virkninger på andre markedsmæssige tjenester.
Der er nogle, der påstår, at udviklingslandene har bedt om disse aftaler. De har ikke andre muligheder end at privatisere deres tjenesteydelser, fordi deres gæld forhindrer dem i at optage lån, der er beregnet til udviklingen af disse, navnlig i forbindelse med vand. WTO må ikke fungere som trojansk hest for liberalismen, der viser sine begrænsninger og sin manglende evne til at forbedre livskvaliteten for størstedelen af verdens borgere. Den internationale handel er nødvendig, men skal underordnes vedtagelse og overholdelse af sociale og miljømæssige regler.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Som så ofte i Europa-Parlamentet er den beslutning, der blev præsenteret af PPE-DE-Gruppen, De Liberale og Socialdemokraterne i forbindelse med GATS-forhandlingerne, en blanding af gode og dårlige forslag (offentliggørelse af forhandlingerne, forsvar af den kulturelle mangfoldighed osv.). Men der er ingen slinger i forslagets overordnede linje, nemlig at fortsætte liberaliseringen af tjenesteydelser og styrke WTO's rolle inden for rammerne af den ulige globalisering.
Den fælles beslutning forsvarer teorien, der modsiges af virkeligheden, om, at en åbning af markeder for tjenesteydelser frembyder fordele for alle lande. Den har til formål "at overbevise de fattigste nationer om, at WTO's succes er afgørende for økonomien i alle lande, rige såvel som fattige" (punkt A og C). I stedet for at opfordre til en afbrydelse af den periode, der blev indledt i Doha, og til et moratorium for GATS-forhandlingerne - retssikrende foranstaltninger, som er en forudsætning for demokratiets virke - ønsker man yderligere liberalisering af et antal sektorer, bl.a. telekommunikation og søtransport (artikel 3 og 8).
Ophavsmændene til den fælles beslutning er bevidste om den generelle bekymring, der er fremkaldt af GATS. Men formelle sikkerhedsforanstaltninger kan ikke skjule, at vedtagelsen af denne beslutning udgør endnu et skridt mod en varegørelse af tjenesteydelserne. Vi har stemt imod.

Martinez (NI)
Tjenesteydelser og navnlig de offentlige tjenesteydelser er et nøgletema. Det er ikke blot, fordi de udgør to tredjedele af det europæiske BNP, men også fordi de vedrører en central del af befolkningens identitet og kultur.
Så skal vi privatisere og sælge ud af verdens offentlige goder som sundhed, læseevner, viden og vand? Ifølge WTO er svaret ja. Alt er til salg. Ifølge Europa-Kommissionen er det også ja, men et lavmælt ja, for ideologisk set er Bruxelles tilhænger af en liberalistisk filosofi, som går ud på, at alt kan sælges, selv politiet, hæren og den humanitære bistand i ECHO-regi.
Man påstår at ville bevare den kulturelle mangfoldighed. Kulturen og den audiovisuelle sektor kan åbenbart ikke sælges, mens landbruget, der er vores civilisations grundlag, har været til salg siden Uruguay-runden. Man siger også, at der ikke har været nogen udlicitering i Europa inden for sundhed, undervisning og den audiovisuelle sektor. Men amerikanske intellektuelle fastfoodkæder har allerede købt et universitet i Madrid. Og Berlusconis, Bouygues' og Murdochs audiovisuelle medier er handelsvarer.
Der er også vand, som ifølge hr. Camdessus, den tidligere generaldirektør for Den Internationale Valutafond, spiller en stor rolle med hensyn til korruption navnlig i det franske selskab Lyonnaise des Eaux. Forhandlingernes fortrolighed, usikkerheden i de pågældende tjenester og den hårfine balance mellem den globale handel og de nationale forordninger gør GATS til en aftale, der er indgået bag befolkningens ryg.

Meijer (GUE/NGL)
Kommissær Lamys indlæg mandag den 10. marts, som indledte debatten om EU's indsats i forbindelse med GATS-forhandlingerne, lød betryggende. Den europæiske sociale og økonomiske model skal fastholdes, der skal fortsat være mulighed for statsmonopoler, det drejer sig ikke om obligatorisk privatisering eller liberalisering, og alle forpligtelser, EU indgår, er af midlertidig art og kan dermed ikke varigt påvirke de interne politiske overvejelser. Begrundelsen for at løse sådanne anliggender inden for Verdenshandelsorganisationens rammer er, at bilaterale kontrakter indgået uden om denne organisation vil medføre øget vilkårlighed og manglende kontrollerbarhed og styrke overmagten. Disse bemærkninger til trods udtrykker FN og den tredje verden frygt for, at EU indtager en helt anden holdning. EU skulle søge at sikre virksomheder fra medlemsstaterne adgang til aktiviteter såsom vandforsyning og måske endog vandudvinding. Aktiviteter, som i EU fortsat primært varetages af offentlige virksomheder. De fattiges adgang til drikkevand skulle være truet. Er der tale om, at EU anlægger en langt hårdere kurs over for omverdenen end over for EU's egne medlemsstater? Hr. Lamys afsluttende indlæg lød langt mindre betryggende end det indledende. Det giver for mig anledning til i den nærmeste fremtid at stille supplerende spørgsmål til Europa-Kommissionen. Og da alle venstrefløjens ændringsforslag er forkastet, må jeg stemme imod beslutningsforslaget.
MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er sikker på, at det var yderst tilfredsstillende for Dem såvel som for mig, at beslutningsforslaget om krisen i fiskerisektoren blev vedtaget med et så stort flertal som 508 mod 7, med 27, der undlod at stemme. Det udgør virkelig en eftertrykkelig erkendelse fra Europa-Parlamentet af behovet for at træffe afgørende foranstaltninger for at yde hjælp til et erhverv, der er i krise, og som De ved, intetsteds mere end i Skotland i øjeblikket.
Jeg besøgte for nylig Eyemouth i det sydlige Skotland og vil snart besøge Oban og Campbeltown på vestkysten. Det er samfund, der er alvorligt ramt af krisen, men endnu værre er situationen i det nordlige Skotland.
Hvis vi ikke kan yde tilstrækkelig hjælp, vil erhvervet falde sammen. Således vil der, selv når torskebestandene er genoprettet, ikke være noget bæredygtigt erhverv, der kan tage ud og fange dem. Det er en væsentlig del af en bæredygtig ernæring for europæerne i fremtiden. Vi må have et tilstrækkeligt fiskerierhverv. Vi må støtte det ordentligt, og hvis vi rejser pengene, må vores regering i Det Forenede Kongerige tage det op. Det er blevet sagt, at de ikke vil gå med hatten i hånden til Kommissionen for at søge penge. Det er ikke at gå med hatten i hånden. Pengene bliver tilbudt med god vilje. Lad os tage imod dem.

Ó Neachtain (UEN)
I februar 2001, da Parlamentet drøftede foranstaltninger til genopretning af torskebestandene, blev det sagt meget klart i Nicholson-betænkningen, og jeg citerer: "? Kommissionens foreliggende forslag om en yderligere lukning i 2001 (kan) kun accepteres meget nødtvunget. Den øjeblikkelige indførelse af en forbedret ordning for oplægning af fiskerfartøjer må være et hasteanliggende. Hvis 2001 skulle vise sig at være en gentagelse af 2000, bør ingen imidlertid blive overraskede, hvis fiskerne støtter krav om nødhjælp af samme type som den, landbrugssektoren længe har nydt godt af, og som længe er blevet fiskerflåderne i andre dele af Fællesskabet til del".
Afgørelser og mål for genopretningsplanen kan ikke se bort fra de sociale og økonomiske konsekvenser, som de vil få. Genopretningsplaner må tilstræbe en balance mellem genopretning og bevaring af bestande og foranstaltninger til begrænsning af påvirkning af fiskerierhvervet.
2003 er en gentagelse af 2002, som var en gentagelse af 2001, som var en gentagelse af 2000. Fiskerne forlanger nu nødhjælp til at kompensere for de tab, de har lidt i kystsamfundene som følge af foranstaltningerne til bevaring af torskebestandene, og jeg støtter dem i hvert fald.
Man må udvise den yderste respekt over for behovet for social, økonomisk og regional samhørighed og prioritere et forsvar for befolkningerne i disse regioner, der er så afhængige af fiskeriet, meget højt.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Souchet (NI)
Endnu en gang er fiskerne og Kommissionen raget uklar. Kommissionen bruger tilsyneladende torskebestanden som prøveklud i forbindelse med det nye instrument, som det lykkedes at gennemtvinge i Rådet som en del af planerne om genopretning af truede arter, nemlig en begrænsning af fiskeriet. Dette instrument kan naturligvis udvides betydeligt. Man taler allerede om kulmulen og søtungen i Biscayen.
Kommissionens forslag om torskebestanden er som altid baseret på de seneste udtalelser fra Det Internationale Havundersøgelsesråd, der tæller adskillige ikke-europæiske partnere, og som gennem tiden har haft meget kontroversielle holdninger.
Der er ingen tvivl om, at visse torskearter er meget udsatte i flere zoner. Men ved udelukkende at holde fiskeriet ansvarlig for denne situation risikerer Kommissionen at fordømme fiskerne uden at genoprette arten.
Når vi afholder os fra at stemme om Stevenson-beslutningen, er det udelukkende, fordi den anbefaler fælles beslutningstagning inden for den fælles fiskeripolitik, hvor der efter vores mening ikke er behov for større usikkerhed og uforudsigelighed. Ellers støtter vi naturligvis denne beslutning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, denne betænkning omhandler beskæftigelsesstrategien og socialpolitikken. Jeg stemte naturligvis for betænkningen, men jeg vil alligevel gerne komme med en kommentar. Jeg hører ofte nogle kloge og betydningsfulde økonomer sige, at beskæftigelsesstrategien ikke kan adskilles fra pensionsstrategien. Hvis man taler om at øge beskæftigelsen i Europa, skal man også tale om en reform af arbejdstagernes pensioner. Men jeg vil gerne slå fast, hr. formand, at man skal kalde en spade for en spade og en skovl for en skovl, og at man skal sige, hvad man mener. Når man taler om den europæiske beskæftigelsesstrategi, forsøger man at skabe flere arbejdspladser i Europa, men når man taler om den europæiske pensionsstrategi, taler man desværre om at skære ned på pensionerne. Så man bør sige rent ud, hvad man mener med det, man siger!

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Desværre tegner de nyeste beskæftigelsesstatistikker for EU et meget sort billede. Beskæftigelsen er faldende i både Grækenland og Tyskland. Der skal straks indføres omfattende foranstaltninger for at styrke beskæftigelsen. For det første, hvis krigen i Irak undgås, vil det stimulere investeringerne både globalt og inden for EU, hvilket vil få indflydelse på beskæftigelsen. For det andet vil en lempelse af stabilitetspagten tilskynde til statslig indgriben for at fremme vækst og beskæftigelse. For det tredje skal der indføres beskæftigelsesindikatorer, så man i lighed med de økonomiske indikatorer kan overvåge og styrke medlemsstaternes politikker til bekæmpelse af arbejdsløshed. For det fjerde er der behov for foranstaltninger med henblik på at koordinere beskatningen af SMV'er og bekæmpe social udstødelse og ikke indberettet arbejdsløshed, og ingen af disse foranstaltninger er tilstrækkelige alene, i det mindste ikke i den restriktive betydning, der henvises til i beslutningsforslaget, som jeg stemte imod.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
I denne betænknings begrundelse glæder man sig over, at arbejdsløsheden er faldet på europæisk plan. Der er dog ingen grund til at glæde sig over de 13 millioner arbejdsløse, som er det tal, der nævnes i teksten. Dette tal er uden tvivl undervurderet, og det tager i øvrigt heller ikke højde for dem, der må nøjes med et dårligt betalt og usikkert arbejde. Hertil kommer, at antallet af arbejdsløse igen er steget i alle EU-landene.
Hvordan kunne det være anderledes, når selv de største industrikoncerner på kontinentet bebuder store personalenedskæringer og lukker deres fabrikker en efter en?
Under disse omstændigheder kan vores snak om beskæftigelsesstrategien - for nu at tage betænkningens titel - godt virke noget smagløs på de millioner af arbejdstagere, som bliver kastet ud i fattigdom af den simple grund, at de virksomheder, der afskediger dem, ønsker at give deres aktionærer et større udbytte ved at afholde færre lønomkostninger.
Vi stemte imod denne betænkning, eftersom filosofien i den er, at arbejdsgiverne har eneret til at bestemme, hvorvidt arbejdspladserne skal bevares eller ej, selv om det er tydeligt, at antallet af arbejdsløse bliver ved med at stige, og at fattigdommen hele tiden bliver større, hvis ikke der tages højde for sanktionsmuligheder, som tvinger virksomhederne til at bruge en del af deres aktuelle eller tidligere udbytte på at bevare arbejdspladserne og lønningerne.
Darras (PSE)
Det løfte, som man afgav i Lissabon om at skabe en europæisk fremtid med flere og bedre job og større social samhørighed, lader til at være stærkt truet af denne betænkning, hvis den i dag ændres på den måde, som hr. Mann foreslår.
Disse ændringsforslag, der er blevet medtaget igen med henblik på plenarmødet, underminerer i øvrigt fuldstændigt det arbejde, som Beskæftigelsesudvalget har udført for at genskabe balancen i ordførerens tekst og i stedet fremme en beskæftigelsespolitik, hvor det ikke kun drejer sig om at øge fleksibiliteten og mindske skattetrykket, men også og ikke mindst om snarest muligt at skabe gode job til alle. Derfor skal vores politik være fokuseret på uddannelse og undervisning, og andenrangsarbejde og andre former for ufaglært arbejde skal ikke længere eksistere.
Med disse ændringsforslag glemmer man i betænkningen de principper om solidaritet og social samhørighed, som er de væsentlige og objektive principper, vi skal følge, hvis vi har et seriøst ønske om at iværksætte en ny og generøs beskæftigelsesstrategi, hvor mennesket er i fokus i enhver henseende.
Jeg kan således ikke gå ind for betænkningen med disse ændringsforslag, eftersom den følger de nyliberalistiske principper, det vil sige forsvarer en politik, hvor man glemmer mennesket.
Ducarme (ELDR)
I punkt 23 henvises der med rette til den europæiske socialmodel.
Vi skal udvikle denne model, så vi bevarer en social standard, der er tiltrækkende for resten af verden. Arbejdstagernes mulighed for at få del i virksomhedens udbytte er en god løsning, som burde give anledning til, at Kommissionen stiller nye forslag med virkning i medlemsstaterne, navnlig ved at bruge systemet med skattefritagelser.
Der bør i den sammenhæng tages højde for skattefritagelser i den europæiske socialmodel, når det gælder sektorer med høj beskæftigelse (offentlige arbejder, tjenesteydelser, hotel- og restaurationsbranchen osv.).
Figueiredo (GUE/NGL)
Det var godt, at betænkningen med de ændringsforslag, som PPE-Gruppen og Den Liberale Gruppe havde fået indført, blev forkastet. Vi bidrog hertil ved ikke blot at stemme imod de mest negative ændringer, men også den endelige beslutning. Vi undgik på den måde at få vedtaget forslag, der bl.a. sigtede på:
større fleksibilitet i den nuværende arbejdsmarkedslovgivning, så diverse typer ansættelseskontrakter og arbejdstidsbestemmelser kunne tilbydes arbejdssøgende,
at rette kritik mod det forhold, at bestemmelser om det indre marked ikke er blevet fuldstændig gennemført i alle medlemsstaterne, så der ikke er tilstrækkelig konkurrence.
Som man kan se af disse enkle eksempler, var formålet at fastholde et hurtigt tempo i gennemførelsen af den nyliberale politik, hvorfor Parlamentet forkastelse var positiv.

Moraes (PSE)
På vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe stemte vi for de dele af Mann-betænkningen, der støtter iværksætterånd, og vi tror på at støtte arbejdet i de små og mellemstore virksomheder, som efter nogles vurdering tegner sig for op til 70 % af al beskæftigelse i EU.
Vores afstemning ligger på linje med behovet for, at de, der driver små og mellemstore virksomheder, ikke skal lide under unødige skattebyrder eller uhensigtsmæssig regulering. 
Jeg støtter fuldt ud betænkningen, når den siger, at fornyelses- og informationssamfundet vil spille en afgørende rolle for at gøre EU konkurrencedygtig, og der bør kanaliseres mere forskning ind på disse områder.

Patakis (GUE/NGL)
. (EL) Der gøres en indsats for at løse arbejdsløshedsproblemet ved at intensivere de neoliberale, monetaristiske politikker og insistere på den økonomiske tilbageholdenhed, som var den oprindelige årsag til den nuværende recession og høje arbejdsløshed.
Under den misvisende overskrift "bæredygtig udvikling og fuld beskæftigelse", som blev udformet i Lissabon, og trods voksende ulighed, opfordres medlemsstaterne til at gennemføre strukturelle reformer, hvor man fordeler arbejdsløsheden, gør fleksible arbejdsforhold til normen, skaber usikkerhed og manglende jobsikkerhed og reducerer lønomkostningerne for at sikre fortsat vækst i storkapitalens profitter. En udbredt langtidsarbejdsløshed, som med over 10 % har været de arbejdende klassers svøbe i årevis, kombineres nu med udbredt brug af midlertidige og tidsbegrænsede ansættelsesforhold.
Demografiske ændringer og optimal ressourceudnyttelse bruges som undskyldning for forslag om, at folk skal arbejde til senere i livet som led i en politik for "aktiv aldring" og for at undergrave forsikrings- og pensionssystemet.
Øgede investeringer vil ikke løse problemet, idet de fleste investeringer går til teknologisk udstyr, der fører til færre snarere end flere arbejdspladser.
Vi er modstandere af EU-politikker i henhold til stabilitetspagten og Lissabon-processen, fordi de ikke opfylder arbejdernes, landmændenes og de små og mellemstore virksomheders behov, men er beregnet på at underminere arbejdernes rettigheder, og de danser efter storkapitalens pibe.

Ribeiro e Castro (UEN)
Desværre blev betænkningen ikke vedtaget. Man kunne sige, at betænkningen på grund af de mange forsøg på at skabe balance mellem modsætninger selv endte med at miste balancen ...
For mit eget vedkommende fandt jeg det nødvendigt at undlade at stemme under den endelige afstemning, fordi jeg mente, at man gik for langt i afgiftspolitikken, så der kunne være fare for, at harmoniseringen kunne bringe medlemsstaternes autonomi i fare.
Jeg vil ikke desto mindre gerne hylde det intense arbejde og den indsats, som hr. Mann har ydet, og jeg støtter åbent, at der fremmes nye initiativer til gavn for EU's beskæftigelsesstrategi ifølge Lissabon-strategien. Ordføreren fremsætter forslag, som fortjener støtte og opfølgning. Jeg støtter kraftigt, at der sættes fokus på beskyttelse af familien, ved at forening af familieliv og arbejde opstilles blandt de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, at der opfordres til en mere børne- og familievenlig politik, og at man vil gøre arbejdspladserne mere attraktive for ældre. Jeg vil også gerne gentage mit ønske om, at de initiativer gennemføres hurtigere, der vedrører faglig uddannelse og livslang uddannelse samt Fællesskabets tilskyndelsesforanstaltninger på forskningsområdet, hvor de forskellige medlemsstater i højere grad må udveksle deres succeshistorier.

Roure (PSE)
I tråd med konklusionerne fra topmødet i Lissabon har vi altid understreget, at det er nødvendigt med en balance mellem kvalitet og kvantitet. Vi har derfor gjort reelle fremskridt, og vi skal bekæmpe det alvorlige arbejdsløshedsproblem. Men vi skal være påpasselige, når det gælder de sociale planer, restrukturation af virksomheder, virksomhedsflytninger og kollektive afskedigelser. Vi kan ikke være tilfredse med den usikre situation, som flere og flere af vores medborgere står i. Det er Europa-Parlamentets reelle pligt at advare om disse ting.
Hr. Manns budskab var det modsatte - og det er uacceptabelt - eftersom han præsenterede os for en rent nyliberalistisk indfaldsvinkel. Det, som vi har brug for i dag, er en egentlig indsats for at bekæmpe fattigdommen og skabe beskæftigelse. Vi kan ikke acceptere tilfældigt, ukvalificeret arbejde, og vi kan ikke acceptere, at lønmodtagerne kommer til at stå i en usikker situation. Vi skal tværtimod lægge vægt på uddannelse og kvalifikationer og støtte de mest udsatte grupper. Vi skal holde et vågent øje med kvindernes beskæftigelse, og vi skal give de unge mulighed for at komme ud på arbejdsmarkedet med deres forhåbninger i behold.
Vi ønsker ikke en deregulering eller en uhæmmet åbning af markederne, når det gælder handelen med tjenesteydelser (GATS). Vi vil ikke give afkald på vores dyrekøbte sociale arv.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Vairinhos (PSE)
I betragtning af den aktuelle beskæftigelsessituation, hvor arbejdsløsheden navnlig skyldes udflytning af virksomheder, der prioriterer deres profit højest, uden at tænke på betydningen af "arbejdets funktion" for den samfundsmæssige udvikling og for arbejdstagernes og deres families psykiske sundhed, må Europa-Parlamentet som det europæiske folks repræsentant virkelig indtage en beslutsom holdning til fordel for en global beskæftigelsesstrategi og en dertil knyttet konsekvent socialpolitik inden for EU.
Vi går ind for en europæisk socialpolitik, der gennemtrænger alle Unionens øvrige udviklings- og vækstpolitikker.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, heller ikke i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, der navnlig handler om at få de enkelte medlemsstaters regnskab til at gå op, siger man noget om - og det bekymrer mig, selv om jeg stemte for betænkningen - hvad man vil gøre for at sanere statsbudgettet, hver gang man taler om budgetter, som tynges, gennemhulles eller ødelægges af det store antal pensionister, hvis pensioner afholdes over statsbudgettet. Derfor vil jeg gerne spørge Dem om følgende, hr. formand, selv om dette spørgsmål konkret er rettet til stats- og regeringscheferne. Skal vi starte med at fastsætte, hvor meget borgerne skal modtage i pension, og så bruge det, der bliver tilovers, eller skal vi starte med at bruge hele statsbudgettet op, og hvis der bliver noget tilovers - jeg gentager, at det kun er, hvis der bliver noget tilovers - give smulerne til pensionisterne?

Boudjenah (GUE/NGL)
I hr. García-Margallo y Marfils betænkning understreges vigtigheden af, at stabilitetspagtens bestemmelser overholdes, og at man fremskynder de reformer, der blev vedtaget i Lissabon. Man vender således det døve øre til den kritik og den stærke uenighed, som befolkningen i større og større grad giver udtryk for. Man er blind for væksten i arbejdsløsheden, masseafskedigelserne og de pludselige virksomhedslukninger. Hvilken forbrydelse har Metaleuropes ansatte begået? Hvilken "stabilitet" taler vi om, når folks tilværelse bliver ødelagt på grund af "overensstemmelse med den monetære politik"? Vi hører altid det samme omkvæd, nemlig at markedernes liberalisering kræver, at der bringes nogle ofre!
Jeg ville gerne have haft, at det tværtimod var EU's målsætning at vedtage en egentlig pagt for vækst og beskæftigelse, som er baseret på en opfyldelse af befolkningernes behov, en lønstigning og en politik, som reelt skaber beskæftigelse og velstand.
Derfor kan jeg så afgjort ikke tilslutte mig betænkningens indfaldsvinkel, nemlig at man "ikke bør sætte den makroøkonomiske stabilitet på spil", hvilket betyder, at arbejdsgiverne kan modtage offentlig støtte og lukke virksomhederne uden at skulle stå til regnskab for det. Jeg kan ikke støtte opfordringen til en yderligere liberalisering af public service-ydelser og navnlig "telekommunikation, gas og elektricitet, jernbane- og lufttransport samt radio- og tv-tjenester."
Figueiredo (GUE/NGL)
Betænkningen behandler ikke det fundamentale spørgsmål om efterspørgselsproblemet i EU og fremlægger ikke en vurdering af de økonomiske og beskæftigelsespolitiske retningslinjer for at imødegå den øjeblikkelige økonomiske krise og den stigende arbejdsløshed. Den årsag, der peges på, er "den europæiske økonomis manglende smidighed", der forhindrer den i at "reagere hurtigt på chok udefra".
Problemet er, hvilken manglende smidighed den taler om. Betænkningen betragter ikke den nuværende pengepolitik som usmidig, der fastsætter de samme krav til rentesatser og valutakurser for lande med uens behov og forskellige inflationsniveauer og på den måde forringer regioners evne til at modstå asymmetriske chok, forværret gennem Fællesskabets budget, som ikke lever op til kravene om omfordeling og solidaritet mellem medlemsstaterne.
Den betragter ikke den budgetpolitik som usmidig, der bestemmer niveauet for de offentlige investeringer, herunder strukturfondenes anvendelse, og bringer helt nødvendige offentlige tjenesteydelser i fare ligesom vitale områder for innovation og produktivitet som investering i uddannelse, sundhed samt forskning og udvikling.
Den insisterer på større fleksibilitet i lønninger og arbejdsmarkedsforhold, hvilket indebærer løntilbageholdenhed og mere usikre ansættelsesforhold. Den vil have større fleksibilitet inden for markedsøkonomien, hvilket betyder yderligere privatisering, liberalisering og deregulering af markederne. Derfor har vi stemt imod.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) Med denne betænkning indføres en antigræsrodspolitik for EU, hvor man undergraver arbejdernes rettigheder til fordel for monopolerne.
Der udtrykkes fuld støtte til gennemførelsen af stabilitetspagten, hurtigere strukturelle reformer af arbejdsmarkedet, lavere lønninger, højere pensionsalder, fuldstændig liberalisering af tjenester af almen interesse, navnlig posttjenester, telekommunikation, energi, transport samt radio- og tv-spredning, og der opfordres til lavere skatter på forretningsfolk. Man påstår ligeud, at lavkonjunkturen på arbejdsmarkedet og manglen på en fuldstændig indførelse af fleksible arbejdsformer er en af de væsentligste årsager til arbejdsløsheden.
Af hensyn til at skabe balance på budgettet, som er det alibi, der anvendes til konstante nedskæringer af de sociale udgifter og privatiseringen af de offentlige forsyningsselskaber, tildeles storkapitalen yderligere beføjelser og opfordres til at fuldstændiggøre afviklingen af forsikrings- og pensionssystemerne.
Krigens mørke skygger trækker nærmere, den imperialistiske nærkamp intensiveres, og der er ingen udsigt til, at recessionen hører op (Kommissionen forudser stort set nulvækst på mellem -0,1 % og 0,5 % for 2003), og alligevel er hovedmålsætningen at styrke de europæiske monopolers konkurrenceevne og rentabilitet.
Vi er modstandere af denne antigræsrodspolitik, og vi støtter arbejderne i deres kamp for at ændre den.

Pasqua (UEN)
Det eneste formål med denne betænkning er, at Europa-Parlamentet skal give sin uforbeholdne støtte til Kommissionens forslag.
Bortset fra den uundgåelige liste over hensigtserklæringer, som man kun kan tilslutte sig - at fremme virksomhedsånden og øge investeringerne i menneskelige ressourcer samt forskning og udvikling - giver denne betænkning et perfekt billede af den pavlovske tankegang, der hersker her i Parlamentet. Kommissionen behøver blot at gøre sig til en ivrig fortaler for europæisk integration efter den liberale og føderalistiske model, så går Parlamentet automatisk helhjertet ind for det samme.
Det gælder f.eks. for ønsket om at overlade EU's økonomiske styring til Kommissionen og for ønsket om at liberalisere tjenesteydelser af almen interesse og netværksindustrier, navnlig posttjenester, telekommunikation, gas, elektricitet og jernbanetransport.
Det er naturligvis ønskeligt med en større konvergens mellem medlemsstaternes politikker, men hvis en sådan konvergens skal være gennemførlig, skal den ske med respekt for medlemsstaternes beføjelser og således være et naturligt resultat af den frie økonomiske konkurrence mellem staterne og ikke et resultat af teknokratiske beslutninger, som er ude af trit med forholdene i medlemsstaterne.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg anerkender, at denne initiativbetænkning fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål er vigtig og relevant på grund af både den aktuelle geopolitiske sammenhæng (der fordrer en afklaring af mål og metoder) og den debat, der bør tages op igen om så vitale spørgsmål som det faldende offentlige og private investeringsniveau, den lave stigning i produktiviteten, tedensen til faldende beskæftigelsesniveau og befolkningens ældning.
Derudover mener jeg, at det i denne sammenhæng er vigtigt, at vi alle også overvejer betydningen af spørgsmål som den øgede gældsætning for private og virksomheder, den øgede energiafhængighed og virkningen af Kinas og Indiens indtog i industriproduktionens verden. Selv om disse forhold ikke har fundet plads i denne betænkning, udgør de ikke desto mindre bekymringer på mellemlang og lang sigt, over for hvilke EU's borgere kræver, at "de politisk ansvarlige i EU skal tage modige skridt".
Til sidst, da jeg ikke deler den uforbeholdne tilslutning til den politisk føderalistiske og grænseløst liberalistiske vision af EU, som ligger under ordførerens analyse, har jeg valgt ikke at stemme i den endelige, samlede afstemning.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
I hr. Trentins betænkning glæder man sig over den yderst tilfredsstillende gennemførelse af stabilitets- og vækstpagten, som kommissionsformand Romano Prodi ikke desto mindre kaldte for dum for ikke så længe siden. I betænkningen er man af den opfattelse, at den mest velegnede løsning på den økonomiske afmatning er iværksættelsen af strukturreformer, selv om vi ved, at de kun vil kvæle den endogene vækst, der er omtalt andetsteds i betænkningen.
Ligesom i hr. García-Margallo y Marfils og hr. dos Santos' betænkninger, som vi også skal stemme om, går man i hr. Trentins betænkning ind for en fornuftig anvendelse af pagten og for de tilpasninger, som dette indebærer. Men fornuft og dumhed bliver kombineret i en inkonsekvent indfaldsvinkel, hvor man ønsker at gøre nogle ting forenelige, som ikke er det. De nævnte strukturreformer er utvivlsomt ensbetydende med en mere usikker beskæftigelse, privat finansiering af pensionerne og nye privatiseringer. Eftersom vi står over for en stigning i arbejdsløsheden, er alternativet, at vi ganske enkelt går bort fra stabilitetspagten og i stedet fører en politik, hvor vi fokuserer på at skabe beskæftigelse ved hjælp af en gennemgribende ændring af indkomstfordelingen. Da der på ingen måde er taget højde for en sådan mulighed, stemte vi imod denne betænkning, hvor der kun foreslås nogle inkonsekvente forbedringer af pagten.
Marques (PPE-DE)
Jeg takker Bruno Trentin for den relevante og fremragende betænkning om den årlige vurdering af gennemførelsen af stabilitets- og konvergensprogrammerne, som jeg giver min støtte, især med hensyn til, at det i den nuværende situation er nødvendigt at revidere de strenge pengepolitiske og budgetmæssige kriterier, som stabilitets- og vækstpagten samt stabilitets- og konvergensprogrammerne pålægger, fordi den strenge opretholdelse heraf har lagt en dæmper på EU's økonomiske vækst, ligesom den hverken har kunnet imødegå den stigende arbejdsløshed eller sikre en bæredygtig udvikling.
Jeg vil også gerne pege på behovet for, samtidig med at målsætningerne om nedbringelse af budgetunderskuddet og den offentlige gæld opretholdes, at medtage nogle indikatorer, i stabilitets- og vækstpagten, der tager hensyn til de nationale realiteter, særlig forholdene i samhørighedslandene.

Pasqua (UEN)
I betænkningen er man tro over for den monetaristiske og føderalistiske doktrin, og man forsvarer en endnu strengere fortolkning af stabilitets- og vækstpagten, som bestemt ikke lever op til sit navn. Her drejer det sig ikke så meget om at tage ved lære af det, som er synligt for enhver, men snarere om at retsforfølge de medlemsstater, der gør sig skyldige i ikke at overholde kravene i en tekst, der i dag virker som en skruestik med et uholdbart greb omkring det økonomiske genopsving.
Det er især tydeligt, at stabilitetspagtens absolutisering ikke kun sker af rent økonomiske årsager, men at det efterhånden drejer sig om en egentlig politisk målsætning.
Hvem er nemlig blind for, at balancen på budgettet ikke udelukkende betragtes som en prisværdig målsætning set ud fra et økonomisk synspunkt - hvilket er almindelig sund fornuft - men også gøres til et dogme, som ingen må gå imod, fordi de i så fald sætter spørgsmålstegn ved en hel struktur (ØMU'en), der først og fremmest er oprettet af politiske grunde, nemlig for at indføre den første rent føderalistiske europæiske struktur?
I stedet for at analysere den aktuelle økonomiske situation insisterer ordføreren således på, at der skal lægges større vægt på stabilitetspagtens stringens, hvilket ikke mindst skal ske ved at styrke Kommissionens autonomi, når det gælder overvågningen af medlemsstaterne. Denne indfaldsvinkel er uacceptabel.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for Manuel dos Santos' betænkning, som jeg har fundet afbalanceret, eftersom den giver udtryk for, at stabilitets- og vækstpagten, som et værdifuldt og afgørende redskab for Den Økonomiske og Monetære Union, også skal bidrage til en effektiv gennemførelse af Lissabon-strategien. En større grad af fleksibilitet må derfor overvejes ved at medtage mere sofistikerede kriterier. Jeg vil også gerne støtte forslaget om, at man skal begrænse og definere visse investeringer, især offentlige - som ordføreren i forlængelse af Kommissionens meddelelse benævner "offentlige udgifter af høj kvalitet" - så det sikres, at den dynamik, der følger af de offentlige investeringer, opnås og virkelig fører til bæredygtig vækst.
Jeg må dog kort bemærke, at der ud over de regnskabstekniske og aritmetiske spørgsmål - som ordføreren behandler på upåklagelig vis - der er forbundet med stabilitets- og vækstpagten, også findes et psykologisk aspekt af det økonomiske mønster, som nøje bør iagttages, nemlig at opfyldelsen af de forpligtelser, der hidrører derfra, er udtryk for en ny grad af ansvarlighed for enhver økonomisk aktør, hvad enten det er staten eller den private entreprenør. Kun en sådan ramme af reel ansvarlighed kan objektivt bidrage til, at vi gør solide fremskridt i retning mod "den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en bæredygtig økonomisk vækst med flere ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Ribeiro e Castro (UEN)
Ud fra konstateringen af, at "to års ugunstig konjunkturudvikling har bevirket, at der nu igen føres proaktive politikker, der gør det muligt at reagere på truslerne på grund af den økonomiske afmatning og den stigende arbejdsløshed", er det bestemt nødvendigt at se på de redskaber, som vi råder over til at imødegå de udfordringer, der faktisk udspringer af forpligtelser, som navnlig Lissabon-strategien har stillet op. Jeg mener også, at det er vigtigt at benytte anledningen til blandt de kriterier og målsætninger, der er vedtaget inden for stabilitets- og vækstpagtens rammer, at medtage visse indikatorer, som muliggør en mere fleksibel "forvaltning" af stabilitetspagten ved at tilpasse den til de nationale realiteter, men samtidig med at målsætningerne om nedbringelse af budgetunderskuddet og den offentlige gæld opretholdes. At opretholde disse mål er, som jeg også nævner det i forbindelse med betænkningen af dos Santos, af stor betydning, fordi de er udtryk for en ny grad af ansvarlighed, der udgør et vigtigt budskab til de økonomiske aktører.
Jeg har derfor stemt for denne betænkning.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg stemte nej til betænkningen, fordi punkt 15 blev nedstemt af den politiske venstrefløj (266 jastemmer imod 237 nejstemmer).
Punkt 15 "kræver, at stabilitets- og vækstpagten overholdes nøje, og at man afværger alle forsøg på at opbløde denne stabilitets- og vækstpagt og på den måde varigt bringe den europæiske valutas stabilitet i fare".
Det faktum, at punkt 15 udgår, åbner for en opblødning af stabilitets- og vækstpagten i stedet for, at der skulle kræves en streng opfyldelse af de objektive og målbare kriterier. I og med at punkt 15 udgår, får Europas finansministre mulighed for at øge de offentlige udgifter, når der er lavkonjunktur og i situationer med budgetunderskud. Dette risikerer at lede til øget inflation, mindre tillid og en mere ustabil EU-valuta.
Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg stemte imod betænkningen som helhed, der dog vedtoges med stemmetallene 359-79 og 50 blanke, eftersom den medfører en opblødning af stabilitetspagten og underminerer Sveriges grundlov.
Jeg har stemt ja til punkt 5 om, at en eventuel indførelse af euroen vil blive underlagt en folkeafstemning. Sverige vil ikke blive tvunget til at gå med i ØMU'en, selv om flertallet af vælgerne støtter den svenske krone. Det er værd at lægge mærke til, at dette punkt vedtoges med stemmetallene 486-3 og 8 blanke.
Jeg stemte for, at punkt 4 skulle udgå, det vil sige imod, at stabilitetspagten gennemføres på "en mere fleksibel måde". I praksis indebærer dette punkt en opblødning af de objektive kriterier til fordel for mere vage og politisk forhandlingsvenlige. Beklageligvis udgik dette punkt ikke. Euroen har brug for klare og stabile regler. Beslutningen indebærer, at tilliden til euroen som betalingsmiddel daler.
Jeg stemte nej til punkt 10 om, at EF-retten er overordnet svensk lov, selv inden den svenske lovgivning ændres. Formålet med dette punkt er, at euroen skal kunne indføres som valuta, uden at den svenske grundlov ændres, det vil sige før rigsdagsvalget i 2006. Punktet indebærer, at reglerne for, hvordan den svenske grundlov ændres, skulle omgås af EF-retten.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, det drejer sig om finanserne i de stater, som har indført euroen. Jeg stemte for betænkningen, og jeg er tilhænger af euroen, men der er noget, som jeg gerne vil understrege, inden jeg siger "velbekomme" til alle her i dag, også formanden, tolkene og parlamentsbetjentene. Det ville være hensigtsmæssigt, at regeringerne i de medlemsstater, som har indført euroen, holdt øje med - hvilket de ikke har gjort hidtil - om skrupelløse handlende og forretningsmænd, der kun tænker på sig selv, sætter priserne op på de forbrugsvarer, som borgerne, arbejdstagerne og pensionisterne køber, det vil sige personer med en fast indtægt. Ved overgangen fra den nationale valuta til den europæiske valuta har man nemlig benyttet sig af, at folk ikke er vant til den nye valutas værdi - hvilket så afgjort har været tilfældet i Italien, men sikkert også i andre EU-lande - og priserne på de varer, som det hovedsagelig er de mindst velstående, der køber - navnlig pensionister og borgere med en desværre beskeden indtægt - er steget uforholdsmæssigt meget.

Pasqua (UEN)
Europa-Parlamentet opfører sig endnu en gang som det lille hjul i det store maskineri med uopsættelige krav fra Bruxelles-kollegiets side.
Flertallet af Parlamentet må for min skyld gerne gå ind for "en fornuftig og fleksibel anvendelse af pagten på den måde, som Kommissionen har foreslået", eller støtte Kommissionen i dens vilkårlige anklageprocedurer over for de medlemsstater, der ikke bøjer sig for en nidkær fortolkning af stabilitetspagtens bestemmelser, men personligt kan jeg ikke tilslutte mig dette.
Selv om jeg er af den opfattelse, at de såkaldte tilpasninger, som Kommissionen har foretaget - hvor man erkender, at budgetunderskuddet både har strukturelle årsager og årsager, der er forbundet med den økonomiske cyklus - reelt er velbegrundede, eftersom de styrker vækstelementet uden at gå ud over stabilitetselementet, kan jeg ikke se bort fra, at denne opsigtsvækkende kovending hører med til en mere generel strategi, der tager sigte på at overlade EU's økonomiske styring til Kommissionen. Det siger sig selv, at jeg ikke kan støtte et sådant forslag.
Formanden.
Hermed er stemmeforklaringerne afsluttet.
(Mødet afbrudt kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, på side 17 i protokollen er forløbet af spørgetiden i går gengivet, nærmere bestemt begyndte spørgetiden tre kvarter for sent, så blev den annonceret på skærmen. Det skulle have været min tur en halv time efter spørgetidens begyndelse, jeg rendte alligevel straks derned, men da var mit spørgsmål allerede annulleret, fordi alle spørgere manglede i den første halve time.
Jeg bad derefter om, at man alligevel tillod mit spørgsmål, da det var spørgsmålet efter mit, der blev behandlet. Formanden holdt sig imidlertid meget strengt til reglerne. Jeg vil dog sige, at man enten holder sig strengt til reglerne - men det betyder også, at man starter spørgetiden præcist - eller hvis man allerede sjokker sådan rundt, at man så også skal håndtere sagen liberalt. Det er det første, jeg vil sige, og jeg vil bede Dem om at sørge for, at jeg ikke får det standardiserede rykkerbrev om, at jeg skulle have været til stede ved spørgetiden, ellers må jeg skrive forholdsvis personligt tilbage.
Nu til det andet punkt, som jeg vil berøre i denne sammenhæng: Hr. Puerta lovede i går, at vi, hr. Salafranca, som havde samme problem, og jeg, vil få et skriftligt svar - i modsætning til det, der ellers er gængs - og jeg vil bede Dem om, at dette tilsagn i det mindste overholdes.

Formanden.
Tak for Deres bemærkning, hr. Posselt. Den er blevet noteret, så vi kan træffe de nødvendige foranstaltninger.
(Protokollen godkendtes)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelse om Unionens militære mission i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Jeg giver hermed ordet videre til hr. Papandreou, formand for Rådet og græsk udenrigsminister.

Papandreou
. (EL) Mine damer og herrer, jeg vil gerne have lov til at indlede denne redegørelse med et par ord om en af mine gode venner, Zoran Djindjic, Serbiens premierminister, som desværre er blevet myrdet. Dette er en chokerende nyhed, for vi har mistet en ven, vi har mistet en europæisk allieret, vi har mistet én, der kæmpede for demokrati og stabilitet i området, i Sydøsteuropa og Balkanlandene. Jeg vil gerne have lov til at kondolere hans familie, hans kone og børn og naturligvis hele den serbiske nation. Vi deler deres smerte. Dagens tragiske hændelse er ikke blot et chok for os. Den er også en påmindelse om, at vi, EU, er forpligtet til at kæmpe for stabilitet, fred og fremgang i dette område af Europa. Et område, som har haft det hårdt i de senere år med endeløse omvæltninger og etniske konflikter. Et område, hvor demokratiet har slået rod i samtlige lande, men stadig befinder sig i sin spæde barndom. Et område, hvor det takket være samarbejdet mellem EU, det internationale samfund, FN, USA, Rusland og mange andre - med Europa i spidsen - er lykkedes os at igangsætte en stabiliserings- og udviklingsproces. Denne hændelse viser imidlertid, at der stadig er lang vej igen. Som formand for Rådet vil jeg gerne påpege, at den mission, vi drøfter i dag, i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien understreger vores rolle i og forpligtelser over for dette område, vores pligt til at hjælpe området med at komme tættere på Europa og frem for alt vores pligt til at kæmpe for stabilitet og fred i området.
Denne mission er vigtig på flere fronter. For det første vil den være med til at bane vejen for opnåelsen af langsigtet sikkerhed og stabilitet i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, bevare landets suverænitet og territoriale integritet og sikre dets internationalt anerkendte grænser. For det andet vil missionen være med til at styrke EU's rolle og profil i landet. Sagt på en anden måde vil den styrke landet i dets stræben efter europæisk integration inden for rammerne af stabiliserings- og associeringsprocessen. Den vil lette gennemførelsen af rammeaftalen. For det tredje vil den være den første praktiske test for den europæiske militære krisestyringsmekanisme og andet skridt på vejen - efter politimissionen i Bosnien - mod at omsætte EU's operative evner til praksis. Derfor skal forberedelserne og selve missionen gennemføres med størst mulig forsigtighed. Det er vores troværdighed, EU's troværdighed, der står på spil. For det fjerde er denne mission den første praktiske anvendelse af samarbejdet mellem EU og NATO inden for området krisestyring og implementering af de tilhørende permanente ordninger, som vi forventer gennemført meget hurtigt.
EU har overtaget denne mission, som er underlagt to grundlæggende forhåndsbetingelser. For det første skal de permanente ordninger mellem EU og NATO være gennemført og afsluttet, og for det andet skal der fremsendes en anmodning fra de officielle myndigheder i det pågældende land.
Hvad angår den første forhåndsbetingelse, nærmer de permanente ordninger sig deres afslutning. NATO har allerede godkendt stort set samtlige relevante tekstudkast, og de er blevet sendt videre til EU. Vi skal komme med alle nødvendige kommentarer og bemærkninger og forventer at have teksterne klar til de to organisationers undertegnelse om meget kort tid og under alle omstændigheder før udgangen af indeværende måned.
Hvad angår den anden forhåndsbetingelse, har vi allerede modtaget en officiel anmodning fra regeringen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, hvori EU anmodes om at overtage denne mission, og alle involverede parter har hilst initiativet velkommen.
Det græske formandskab har gjort overtagelsen af denne mission til en af dets prioriteter inden for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik og arbejder derfor målrettet i denne retning. Vi vil også gerne understrege, at vores overtagelse af denne specifikke mission og formodentlig andre missioner i Balkanlandene, herunder SForce-missionen i Bosnien, ikke er ensbetydende med, at NATO's og/eller USA's engagement og tilstedeværelse er tilendebragt. Tværtimod skal vi fortsætte vores tætte samarbejde, og vi skal gøre det klart for alle parter, at dette samarbejde fortsætter, og at vi skal arbejde sammen for at indføre stabilitet og sikkerhed i området. På samme måde skal vi, når vi tager over efter NATO, arbejde tæt sammen med Alliancen med henblik på at sikre gnidningsløs overtagelse og kontinuitet i stedet for at indlede en helt ny mission. Vi skal naturligvis overtage missionen inden for de specifikke permanente ordninger, der er blevet aftalt, med henblik på at sikre begge organisationers autonomi.
Hvad angår fremskridtene med hensyn til det, jeg netop sagde, vil jeg gerne kort kommentere de hidtidige primære milepæle i forbindelse med forberedelserne til denne mission. Rådet vedtog den generelle plan for missionen den 23. januar og de tilknyttede fælles handlinger den 27. januar. Missionens institutionelle rammer og - mere vigtigt - finansieringsordningerne er på plads. Den 4. februar besluttede Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité, hvilke tredjelande der skal have mulighed for at deltage. Det drejer sig om Tjekkiet, Estland, Ungarn, Letland, Litauen, Polen, Slovakiet, Slovenien, Bulgarien, Rumænien, Island, Norge, Tyrkiet og Canada. Den 7. februar blev den næstkommanderende for Den Fælles Forsvarsstyrke i Europa udnævnt til øverstbefalende for operationen. Det blev besluttet, at det operative hovedkvarter skal oprettes ved SHAPE. Chefen for de franske styrker blev også udpeget, da Frankrig er blevet udvalgt som rammenation. Samme dag blev de foreløbige militære retningslinjer udstukket for den øverstbefalende for operationen. Operationens øverstbefalende har indleveret et udkast til operativ plan omfattende engagementsregler for administration og kontrolstruktur samt en redegørelse for de nødvendige ressourcer til Militærkomitéen. Den 18. februar besluttede Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité derfor at nedsætte et bidragsudvalg. Endelig blev konferencen til etablering af styrken afholdt den 20. februar, mens konferencen til udnævnelse af styrkens stab blev afholdt den 25. februar.
Der er fortsat en række uafsluttede problematikker, der skal tages hånd om. De permanente ordninger mellem EU og NATO, jeg henviste til tidligere, skal lægges fast fra officielt hold, især den aftale, der er nødvendig med henblik på at frigøre NATO's aktiver og beføjelser, som skal overføres til EU, så det bliver i stand til at gennemføre denne mission. Den operative plan skal godkendes og vedtages, ordningerne omkring stabspersonalet skal fastlægges, det operative budget skal godkendes, der skal indgås en aftale med de deltagende tredjelande, der skal udveksles oplysninger om de operationelle behov med den tidligere jugoslaviske republik, der skal indgås en aftale om styrkernes status med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, der skal indgås dispensationsaftaler mellem de medlemsstater, der er involveret i operationen, der skal udveksles oplysninger med OSCE om forholdet til organisationens observatører, NATO skal træffe en beslutning, som afslutter operationen "Allied Harmony", og Rådet skal træffe en beslutning, som indleder operationen.
Sidstnævnte beslutning fastsætter den nøjagtige dato for operationens overtagelse. Det forventes, at vi officielt overtager operationen inden månedens udgang, så snart de uafsluttede problematikker er blevet løst.
Som en afsluttende bemærkning hertil vil jeg gerne have lov til at komme med et par kommentarer om operationens formål og varighed samt styrkernes størrelse og kommando. Formålet er at fastholde den internationale militære tilstedeværelse med henblik på at bane vejen for et stabilt sikkerhedsmiljø, som giver regeringen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien mulighed for at gennemføre Ohrid-rammeaftalen. Missionen forventes at ville vare omkring seks måneder. Varigheden afhænger af, hvornår det grundlæggende mål er blevet opfyldt. Styrken tæller 487 mand, herunder en stab på 212 mand. Operationens struktur og kontrol er vital for operationens kommando. Den næstkommanderende for Den Fælles Forsvarsstyrke i Europa, admiral Feist, som skal stå i spidsen for den europæiske operation i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, fremlagde for nylig en detaljeret rapport om dette emne for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Jeg skal ikke kede Dem med detaljerne, men vil blot gerne nævne, at det er blevet besluttet, at operationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien gennemføres med NATO's aktiver og beføjelser, hvorfor planlægningen kommer til at se ud, som det blev besluttet i Nice. Den næstkommanderende for Den Fælles Forsvarsstyrke i Europa er blevet udnævnt til øverstbefalende for operationen, og EU's operative hovedkvarter vil blive oprettet ved SHAPE.
Som nævnt er den operative plan allerede blevet skitseret og forelagt Den Europæiske Unions Militærkomité, og SHAPE og Den Europæiske Unions Militærstab arbejder tæt sammen.
For at sikre optimal koordinering af aktiviteterne mellem EU og NATO, og især mellem EU's styrker og NATO's styrker i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, som for størstedelens vedkommende vil blive udstationeret i Kosovo, er der blevet etableret en kommandobase i EU, nemlig på NATO's base i Napoli i Italien. Som sagt er Frankrig blevet udvalgt som rammenation for operationen og skal spille hovedrollen som operationens leder. Brigadegeneral Maral er derfor blevet udnævnt som chef for styrkerne. NATO bevarer imidlertid en højtstående militærrepræsentant ved de allieredes hovedkvarter i Skopje, og de to stabe vil derfor komme til at arbejde tæt sammen.
Jeg vil gerne afslutte denne redegørelse i en optimistisk tone. Jeg har fuld tillid til, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik nu er modnet på trods af de - trods alt - forventelige problemer. Og nu hvor den er modnet, kan vi implementere den krisestyringsmekanisme, vi har bygget op over de seneste fire år. Denne første operation er efter min mening særdeles vigtig. Vi glæder os over dette initiativ på vegne af EU, for formandskabet var i stand til at overvinde samarbejdsvanskeligheder mellem ESFP og NATO i de foregående seks ESFP-måneder.
Vi ser både frem til den positive implementering af disse beslutninger og til virkelig at være i stand til at indføre fred og stabilitet i dette sydøsteuropæiske område, især i lyset af tragiske begivenheder som den, der har fundet sted i dag.
Patten
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med helt at tilslutte mig det, som udenrigsministeren lige har sagt om mordet på premierminister Djindjic. Jeg vil gerne give udtryk for min og, er jeg sikker på, hele Parlamentets sympati med hans familie og venner og alle demokrater i Serbien. Det er klart, at vi ikke må tillade, at dette mord bliver et tilbageslag for de bemærkelsesværdige fremskridt, der er blevet gjort i Serbien med hensyn til fornyet tilslutning til den europæiske familie, ikke mindst takket være tapre mænd og kvinder som Djindjic. Om ca. halvanden time skal jeg flyve til Kroatien. Det betyder, at jeg går glip af afslutningen af næste forhandling, som vil blive overladt til min dygtige kollega, hr. Bolkestein. I morgen aften havde jeg planlagt at flyve til Beograd. Det er klart, at hvis det stadig passer myndighederne, vil jeg gerne gøre det og give udtryk for Parlamentets, Kommissionens og hele Unionens solidaritet med Serbiens regering og folk i denne tid, der er så dybt foruroligende for dem.
Det første militære samarbejde i EU skal, som udenrigsministeren har sagt, begynde på Balkan. Det er et historisk skridt for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Efter beslutningerne i København bevæger vi os nu i retning af en lang række forskellige ordninger med NATO - beskrevet af udenrigsministeren - som vil muliggøre, at vores strategiske partnerskab med dem kan gå hånd i hånd med igangsættelsen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik.
Den beslutning, som Rådet traf i januar om at gå i gang med en fælles aktion, åbnede et nyt kapitel i vores integrations historie, og det er ikke overraskende, at de første linjer i dette kapitel skrives på Balkan. Denne historiske dimension retfærdiggør fuldt ud den debat, vi har i dag på basis af et beslutningsforslag fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Vi husker alle de tragiske begivenheder, der fandt sted i Sydøsteuropa i begyndelsen af 1990'erne. Stillet over for en situation, som ingen ville have troet mulig på vores kontinent, måtte EU udvikle nye redskaber til at forhindre og om muligt håndtere lignende kriser, der kunne udgøre en fare for vores sikkerhed, og som under alle omstændigheder krænkede vores mest centrale værdier. Det er derfor ikke tilfældigt, at Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien skal være det sted, hvor EU gør dette nye fremskridt.
Rammen om denne operation er ikke længere den absolutte nødvendighed af at gøre en ende på de indbyrdes stridigheder og skille de stridende parter ad. Dette er snarere en fortsættelse af opbygningen af en tættere forbindelse mellem Unionen og et land, der bevæger sig i retning af EU, og som behøver vores støtte for at konsolidere den stabilitet, uden hvilken det ikke vil være i stand til at gå videre ad denne vej.
Jeg vil gerne her minde Parlamentet om, at for kun to år siden var Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på randen af en borgerkrig, men heldigvis vendte man krigen ryggen, da der blev nået en aftale mellem de stridende parter. I mine første to år eller deromkring som kommissær besøgte jeg Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien mere end noget andet sted. I en periode på lidt over et år var jeg i Makedonien næsten 10 gange. En omfattende og vedholdende indsats fra EU - politisk såvel som økonomisk - støttede denne proces. Således kunne vi tilbyde både et europæisk perspektiv for landet gennem stabiliserings- og associeringsprocessen og gennem øget finansiel støtte.
Nogle få tal kan illustrere, hvor omfattende vores finansielle bistandspakke har været. Der blev afsat mere end 30 millioner euro i 2001 gennem CARDS-programmet og den hurtige reaktionsmekanisme, mens der blev ydet næsten 7 millioner euro i humanitær bistand. Disse midler er blevet koncentreret om minerydning, bygning af huse, genopretning af lokal infrastruktur, tillidsskabende foranstaltninger og institutionelle reformer, som kræves i henhold til rammeaftalen. Denne indsats blev hurtigt fulgt op af vedtagelsen af et flerårigt program, som under CARDS øremærkede 130,5 millioner euro til demokrati, lov og orden, retsvæsen og indre anliggender samt økonomisk og social udvikling.
Disse bestræbelser har givet resultater. De sidste måneder har vist, at det politiske liv er på vej tilbage til det normale baseret på gennemførelsen af rammeaftalen om stabiliserings- og associeringsprocessen. Det er rigtigt, at sikkerhedssituationen stadig er skrøbelig. Det, der skete i sidste uge, hvor to polske NATO-officerer så tragisk mistede livet, har været en yderligere illustration af, at der er behov for en fortsat international sikkerhedsmæssig tilstedeværelse i de kommende måneder for at konsolidere fred og sikkerhed i landet og støtte gennemførelsen af Ohrid-aftalen. Denne vurdering deles af regeringen og præsidenten samt af de vigtigste partier og internationale aktører.
Her vil jeg gerne tage fat på nogle af de bekymringer, der er opstået for omfanget af og målet for EU's militære mission.
Selv om indsatsen fra EU kun bliver af begrænset omfang, så lad mig klart sige, at jeg ikke mener, at det nogensinde har været et nyttigt kriterium for vurderingen af værdien af den. Det vil være et synligt tegn på vores vilje til at sikre stabiliteten i landet.
For det andet er der ingen grund til at fortryde. Vores mål er klare.
Som det så rigtigt påpeges i beslutningsforslaget, vil EU's planlagte overtagelse af NATO's militære mission være en yderligere demonstration af EU's vilje til at sikre fred og stabilitet i landet og hele regionen. Det er i fuld overensstemmelse med vores politik om at bidrage til den langsigtede sikkerhed i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Lad mig blot minde Parlamentet om den omfattende pakke med finansiel bistand, der blev givet af Fællesskabet på sikkerhedsområdet under overskriften retsvæsen og indre anliggender. I perioden 2002-2004 er 31,2 millioner euro blevet øremærket til dette formål. Det omfatter i særdeleshed to afgørende elementer. Det første er støtte til, at landet kan overvåge sine grænser gennem et omfattende program for integreret grænseovervågning, der indbefatter oprettelse af et effektivt grænsepolitikorps. Processen med at forbedre sikkerheden og bevogtningen af grænserne indeholder en stærk komponent af regionalt samarbejde, og således arbejder EU i øjeblikket tæt sammen med NATO og OSCE om at støtte de bestræbelser, som landene i regionen selv har indledt.
Det andet element er støtte til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens udvikling af en omfattende strategi til reform af dens politistyrke for at gøre den til en veltrænet, multietnisk og samfundsbaseret enhed.
Efter Kommissionens opfattelse vil EU's operationer i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien bidrage til at konsolidere et stabilt samfund, hvilket vil føre til gennemførelse af reformer, som vil lette landets kommende integration i EU.
I dette perspektiv nærer jeg ingen tvivl om, at en begrænset og fokuseret militær indgriben fra EU kun kan støtte fremskridt i retning af fuld civil og demokratisk kontrol med de reformer, der er på vej.
Her til morgen har vi brugt nogen tid på at dvæle ved et område af udenrigs- og sikkerhedspolitikken, hvor vi - lad mig udtrykke mig diplomatisk - ikke har gjort så store fremskridt, som vi gerne ville. Men vi må erkende, at i nogle dele af verden - og i særdeleshed på Balkan - har Europa i de seneste år taget sig sammen. Man behøver blot at sammenligne de ydmygelser og det blodige kaos fra begyndelsen af 1990'erne, da Europa var ude af stand til at håndtere de skrækkelige problemer på sin egen dørtærskel, med vores succes i de seneste år med at udforme en politik og hjælpe med til at føre Balkans lande hen imod den europæiske familie. Vi ved, at rejsen ikke vil være let, og dagens tragedie minder os om, hvor meget arbejde vi endnu behøver at gøre. Som jeg tidligere har sagt her i Parlamentet, ville det være en frygtelig fejltagelse, hvis vi troede, at problemerne på Balkan, eller for den sags skyld i Afghanistan, var overstået en gang for alle. Vi må stadig fokusere på problemerne, koncentrere os og være rundhåndede med vores tid, bistand og erfaring for at hjælpe disse lande i retning af kommende medlemskab af EU. Hvilke tragiske tilbageslag der end indtræffer, er jeg sikker på, at vi vil nå dette mål i de kommende år.
Brok (PPE-DE)
, formand for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. (DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil også gerne udtrykke min sorg over mordet på hr. Djindjic. Jeg mener, at han ved alle diskussioner og meningsforskelle, som man kunne have i enkelte tilfælde, stod for opbygningen af demokratiet i sit land og for en modig politik i tider, hvor det var meget farligt, og at han derfor har fortjent vores dybe respekt. Vi bør tage dette som en forpligtelse til fortsat at yde vores bidrag til stabilitet og demokrati i regionen.
Jeg mener, at det, vi skal diskutere i dag, er et af skridtene. Vi gav i morges udtryk for, hvor dårlig situationen i Europa er, når det handler om krig og fred. På Balkan-området har vi lært af fejlene fra fortiden, og EU har i stigende grad taget ansvar. Den kendsgerning, at vi nu for første gang overtager en militær indsats på vegne af EU dér - hvor lille den end er - viser, at EU betræder en ny vej, og at det er et tegn på videreudvikling af handleevnen på dette område - hvor begrænset den end er. Jeg mener, at vi bør tage det som en positiv vurdering. Derfor vil jeg gerne takke aktørerne for, at dette er blevet muligt.
Vi vil i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik imidlertid gerne have denne debat på plenarforsamlingens dagsorden, fordi vi ikke mener, at det går an, at EU træffer beslutning om en militær indsats på vegne af EU, uden at Europa-Parlamentet som direkte valgt repræsentation for de europæiske befolkninger høres formelt herom.
Vi har, De sagde det, hr. rådsformand, fået informationer i Udenrigsudvalget, men på baggrund af opfordringer, som vi har udtalt, og informationer, som vi har udbedt os, og ikke ved at man er gået til Europa-Parlamentet i en fornuftig informationsproces for at give informationerne på denne baggrund, således at Parlamentet blev inddraget.
Selv om det i forbindelse med Makedonien-indsatsen kun handler om et lille kontingent på ca. 300 soldater, er det den første militære indsats i EU's historie overhovedet, og det er et vigtigt præcedenstilfælde. Allerede i dag planlægger EU en betydeligt større indsats for 2004, nemlig overtagelsen af NATO's SFOR-operationer i Bosnien-Hercegovina. Vores principielle krav til Rådet lyder derfor: Informer og hør Parlamentet om mandatet i forbindelse med fremtidige Petersberg-missioner, før de indledes, i henhold til artikel 21 i traktaten, den fælles erklæring om finansiering af FUSP, som først blev vedtaget i december sidste år mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet!
EU's militære indsats, som den er planlagt nu på Balkan, adskiller sig ganske betydeligt fra NATO's operationer på ét punkt. NATO er en ren militær alliance, det er EU ikke. EU's Petersberg-operationer vil altid være forbundet med Unionens politisk-diplomatiske og økonomisk-finansielle engagement i den berørte kriseregion. Det civilmilitære samarbejde under EU's flag vil altid være et vigtigt aspekt i den samlede operation. Derfor er det for kortsigtet tænkning fra Rådets side, når det mener, at det kan give afkald på en formel inddragelse af Parlamentet ved denne militære indsats, som er besluttet mellem regeringerne. Derfor kræver vi en tidlig inddragelse og information, og det i fuldstændig gennemsigtighed.
I punkt 6 i vores beslutning har vi oplistet de spørgsmål, som man f.eks. kunne drøfte sammen i en sådan sammenhæng på et tidligt tidspunkt, nemlig: Med hvilket mandat og med hvilken målsætning foretages missionen? I hvilken relation til hinanden står de tropper i regionerne, som står under EU- eller NATO-kommando? Hvordan er samarbejdet med andre organisationer, der er aktive i regionen som FN og OSCE? Hvordan passer denne mission i Makedonien og missionerne næste år i Bosnien og Hercegovina ind i den samlede ramme i stabilitets- og associeringsprocessen på Balkan? Hvordan er den finansielle ramme for de fælles omkostninger?
Hr. rådsformand, hr. kommissær, De har begge to svaret meget omfattende på disse spørgsmål på de fleste områder i dag, men som sagt, formelt er det ikke en velegnet vej, for dette skulle allerede være sket på en anden måde, på et andet initiativ, på et andet tidspunkt, således at der ikke er nogen kritik af det, De har sagt i dag, men netop kritik af proceduren og hvornår og hvor.
Fremtidige EU-missioner vil altid have et stærkt civilmilitært aspekt, og de vil foregå i kriseområder, hvor EU enten har engageret sig politisk eller humanitært, eller hvor det efter en kriseindsats vil engagere sig økonomisk i genopbygning og udvikling. Det er det særlige ved EU - og det adskiller os fra en ren militær alliance - hvis vi begynder forsigtigt nu med også at tage ansvar på det militære område.
Vi betræder nyt land med denne første operation i Makedonien - også Europa-Parlamentet. Derfor foreslår Udenrigsudvalget i beslutningen, at vi i de kommende måneder bør sende en fact finding-delegation til operationsområdet for at danne os som parlamentsmedlemmer vores eget billede af, hvordan EU's første militære mission fungerer. Selv om Rådet ikke har hørt os formelt - vi i Europa-Parlamentet vil ikke fralægge os ansvaret for at give soldaterne fra medlemsstaterne en passende parlamentarisk støtte i en europæisk mission og generelt støtte missionen efter de muligheder, vi har.
Wiersma (PSE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig naturligvis de bemærkninger, der er fremsat af rådsformanden og kommissær Patten, men også af min kollega, hr. Brok, om de tragiske begivenheder, som i morges fandt sted i Beograd, og jeg tilslutter mig de mange tilkendegivelser af medfølelse med premierminister Djindjics familie og naturligvis med alle serbere, som utvivlsomt er forfærdede over morgenens begivenheder. Jeg vil samtidig gerne udtrykke håb om, at dette ikke må anfægte bestræbelserne for at skabe øget stabilitet også i Serbien og det tidligere Jugoslavien.
Lad mig vende tilbage til det emne, som er sat på dagsordenen i dag. Mens EU er under voldsomt pres og synes at stå særdeles splittet, når det gælder Irak-spørgsmålet, indleder EU inden længe sin første militære mission under eget flag i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Og EU påtager sig nu inden for Europa et direkte ansvar for en vigtig fredsoperation. At det bliver i Makedonien er helt naturligt set i lyset af den store politiske indsats, EU har ydet der i nyere tid, hvilket har medført en forbedring af relationerne inden for landets grænser, især i forhold til det albanske mindretal, og dermed også har medført øget politisk stabilitet.
Den militære mission skal naturligvis bidrage til at konsolidere den positive udvikling. Det har taget tid at få fastlagt det mandat, denne mission udstyres med, da EU ikke kan gennemføre missionen uden støtte fra og samarbejde med NATO. Det var derfor nødvendigt at finde den rette løsning, hvad angår operationens uafhængighed. Erfaringen viser, at vi bør fortsætte bestræbelserne for at forbedre EU's egen kapacitet, således at EU en dag på egen hånd kan varetage operationer af denne art. Der tages nu et skridt, som i sig selv er væsentligt for det berørte land, men som også, som tidligere anført, for EU er første skridt på en ny vej, og vi bør vide at udnytte de erfaringer, der høstes. Det drejer sig især om det praktiske samarbejde med NATO, men det drejer sig også om en fremtidig operation, eksempelvis i Bosnien-Hercegovina.
Konfliktforebyggelse er et af de mest centrale punkter, når det gælder EU's sikkerheds- og forsvarspolitik. Det udmøntes nu for første gang "militært" i form af en regulær operation. Den indgår som led i en mere omfattende pakke af politiske og økonomiske foranstaltninger til støtte for stabiliseringsprocessen i den pågældende region. Det er derfor vigtigt, at man viser missionen den fornødne opmærksomhed. Det er trods alt et vigtigt skridt hen imod en fælles sikkerhedspolitik, og borgerne bør være bedre underrettet herom, også i kraft af Europa-Parlamentets aktiviteter. Jeg håber, at en vellykket mission også kan være med til at holde tempoet oppe, når det gælder bestræbelserne for at få opbygget den hurtige reaktionsstyrke og bestræbelserne for at sikre øget samordning af medlemsstaternes våbenkøbspolitikker.
I beslutningsforslaget lægges der med rette stor vægt på spørgsmålet om demokratisk legitimitet, eller rettere manglen på samme. Det er afgjort skuffende at måtte konstatere, at Europa-Parlamentet reelt ikke har været hørt i dette enestående tilfælde. Fremover bør dette tilrettelægges bedre. Europa-Parlamentet er trods alt et af de fora, der kommer til at følge og vurdere sådanne fredsoperationer.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, fremskridt hen imod stabilitet i Makedonien er et virkeligt eksempel på, hvordan samarbejdet mellem NATO, EU og USA kan have en meget gavnlig virkning. Hr. Patten har helt ret, når han siger, at EU har taget sig sammen i betydeligt omfang på Balkan. Jeg vil også komplimentere den koalitionsregering, der har virket siden september. Lad os håbe, at Makedonien virkelig har fundet en ny kurs, og at Ohrid-aftalen vil blive fuldt gennemført. En militær tilstedeværelse er stadig nødvendig for at skaffe en sikker atmosfære, og EU-missionen kan og bør udføre opgaver som indsamling af våben samt uddannelse.
Det er en virkelig betydningsfuld og historisk milepæl, at EU har påtaget sig sin første militære operation. Hr. Brok har helt ret, når han insisterer på, at det ikke bør ske uden at rådspørge Parlamentet. Det, at færdiggørelsen af detaljerne er blevet forsinket af skænderier om udveksling af efterretningsoplysninger mellem NATO og EU, siges at være et rent teknisk spørgsmål. Det illustrerer den gensidige afhængighed mellem de to parter, og hvad der står på spil for at få denne aftale til at fungere. Det er rigtigt, at EU afløser NATO, og det er en overbevisende demonstration af, at vi mener det alvorligt med at spille en større rolle på det sikkerhedsmæssige område.
De indre problemer, som Makedonien står over for, er ikke begrænset til militære sikkerhedstrusler, der er mange politimæssige udfordringer, og den kræftskade, som udgøres af korruption og kriminalitet, ofte voldelig kriminalitet, underminerer staten. Der er dunkle forbindelser mellem organiseret kriminalitet og politiske ekstremister, og i et af nabolandene kan, som vi lige har hørt, mordet på premierminister Djindjic være vidnesbyrd om disse forbindelser. Der kan ikke ske nogen økonomiske fremskridt eller investeringer, så længe lovløsheden er så udbredt. Makedoniens premierminister var i tvivl om, hvem der ville investere, bygge og ansætte nye folk i et land med konstante skyderier, et land, hvor rejser efter mørkets frembrud ikke kan anbefales i en tredjedel af området. Han har helt ret. Der er meget tæt forbindelse mellem sikkerhed og økonomisk vækst.
Jeg vil gerne igen nævne problemet med navnet. Rådsformanden og kommissæren bruger formuleringen Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Det nægter jeg at gøre. Jeg ønsker, at disse forhandlinger om navnet kan komme ud af stedet - det ser ud til, at de trækker ud.
Endelig vil jeg gerne opfordre de medlemsstater, som endnu ikke har ratificeret stabiliserings- og associeringsaftalen, til at få lidt fart på. Det ville sende et virkelig godt signal til Makedonien.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, i skyggen af debatten om en forestående krig i Irak og i lyset af den stigende skepsis, når det gælder mulighederne for overhovedet at definere en fælles europæisk udenrigspolitik, er der en risiko for, at mange helt overser, hvad EU reelt har opnået i Makedonien. Jeg vil nævne de traditionelle midler: diplomati, konfliktforebyggelse og, da dette var lykkedes, investeringer i genopbygning af såvel infrastrukturer som institutioner. Nu, eller i alt fald inden længe, vil EU, omsider må jeg indskyde, være i stand til at tilføje et tredje middel, nemlig udsendelse af soldater under EU-flag.
Når man drøfter mulighederne for og det ønskelige i en europæisk udenrigspolitik, fejes missionen i Makedonien ofte til side som ubetydelig, som en mission, vi ikke tillægger større betydning, og hvoraf vi ikke må forvente at kunne drage særlig mange konklusioner. Jeg deler ikke dette synspunkt, denne afvisning. Efter min opfattelse kunne den makedonske model, hvor EU har formået at bringe alle diplomatiske, finansielle og militære muligheder i anvendelse, tjene som eksempel til efterfølgelse i mange lande verden over.
Vist var der tale om en konflikt i mindre målestok. Vist drejer det sig her om begrænset militær tilstedeværelse, men den kendsgerning, at EU nu er i stand til at anvende den samlede vifte af muligheder, har stor symbolsk betydning og betegner et skridt fremad, som vi, i skyggen af den aktuelle debat om Irak, som nævnt uberettiget risikerer at overse.
Ud over de smukke ord om, hvad EU kan, vil jeg tilføje to advarende bemærkninger. Mine kolleger har allerede omtalt de pågældende forhold. Det kan ikke være rigtigt, at vi også fremover udsender soldater, uden at der udøves nogen form for parlamentarisk kontrol hermed. Alle tilstedeværende ved, at det hverken for de nationale parlamenter eller for Europa-Parlamentet er muligt at påvirke mandatet for eller forløbet af denne mission eller fremtidige missioner. Sådan kan man ikke fortsætte. Lad os være ærlige og medgive, at det bliver et ganske vanskeligt punkt. Jeg vil derfor også anmode hr. Papandreou om på Rådets vegne at tilslutte sig den holdning, der har vundet bred tilslutning her i Europa-Parlamentet, nemlig at dette ganske vist er en god begyndelse, men kun under forudsætning af at det følges op af øget parlamentarisk kontrol, helst udøvet af Europa-Parlamentet.
Lykkes det, får vi sat den udvikling i gang kombineret med en styrkelse af den finansielle politik og en styrkelse af forvaltningen af midlerne til sådanne operationer, så er der i sandhed tale om et gennembrud uden sidestykke, kære kolleger. Så er EU omsider i stand til at sætte ind med en bred vifte af muligheder, helst for at forebygge konflikter og om nødvendigt for at udøve krisestyring.
Tillad mig afslutningsvis at anføre et par bemærkninger om det forfærdelige mord på premierminister Djindjic i Serbien. Mordet viser med al ønskelig tydelighed, at problemerne i Serbien endnu langtfra er løst, og det viser samtidig klart, at EU's indsats fortsat er påkrævet på Serbiens særdeles vanskelige vej hen imod demokrati. Jeg håber derfor også inderligt, at kommissæren har mulighed for at rejse til Serbien og i det serbiske parlament aflevere et budskab om solidaritet med de demokratiske kræfter i Serbien. Lad os håbe, at de traditionelle midler, diplomati og genopbygning, rækker i Serbien, og at vi ikke får behov for der at tage EU's nye middel i brug.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, denne operation i Makedonien er lige blevet beskrevet som en historisk etape i EU's indsats. Jeg tror, at vi skal moderere vores opfattelse en lille smule i forhold til denne ambitiøse beskrivelse. For det første er der tale om en relativt lille operation set ud fra et kvantitativt synspunkt. Hvis vi har forstået det ret, er der tale om en mission på mindre end 500 mand inklusive befalingsmænd. For det andet kunne vi ikke blive enige om nogle helt præcise målsætninger. Vi kan ikke engang blive enige om dette lands navn, og det glæder mig, at den græske udenrigsminister lytter til mig. Jeg spørger mig selv, hvorfor vi ikke giver landet lov til at bruge det navn, som det havde, da det var en forbundsrepublik, som hørte med til Jugoslavien, eftersom dette navn tydeligvis ikke ville indebære nogen territoriale krav eller nogen ændring af grænserne.
For det tredje - og det er det vigtigste punkt - har vores styrkers tilstedeværelse ikke noget klart mål. Man har navnlig ikke fortalt os, under hvilke omstændigheder denne mission kan afsluttes, for konfliktens årsager forsvinder ikke, og det gælder især den gradvise albanisering af dette område, som hidtil overvejende har været befolket af slavere. Endelig er missionen ikke en egentlig afløsning af NATO, sådan som Udvalget om Udenrigsanliggender påstår. Missionen vil blive ledet af den øverste kommando for de allierede styrker i Europa fra deres hovedkvarter SHAPE. Missionen anvender NATO's ressourcer. Det lader til, at USA - som har brug for sine tropper i Mellemøsten - overlader denne efterhånden sekundære operation til sine europæiske vasaller. Jeg mener ikke, at det er noget, som vi behøver at glæde os over.

Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne fra min side udtrykke vores dybe bestyrtelse over hr. Djindjics død og ved denne lejlighed også sige, at hændelser som denne igen og igen påtvinger os spørgsmålet om, hvorvidt fredeliggørelsen af denne region faktisk er så fremskreden, som vi altid har håbet på.
På den anden side, hr. Gollnisch, er jeg af den opfattelse, at overtagelsen af ansvaret for operationen i Makedonien fra NATO er en historisk begivenhed. Selv om det kun vedrører en meget lille styrke, skabes der trods alt et præcedenstilfælde her. Der skabes strukturer her, der skabes muligheder her, som man kan bygge videre på senere. Derfor synes jeg, at det er et vigtigt skridt på vejen mod en europæisk forsvarspolitik.
For første gang tager Unionen ansvaret for den militære del af fredssikringen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Hvad er Parlamentets opgave ved en indsats af denne art? Et af principperne for demokratisk politik siger, at militær indsats kun må finde sted, når et direkte valgt parlaments mandat hertil foreligger. For Makedonien er det de nationale parlamenters mandater. Hvis den europæiske forsvarspolitik videreudvikles, vil Europa-Parlamentets mandater i fremtiden også være nødvendige. Derfor forventer vi for det første, at Rådet, som det allerede er blevet krævet, allerede i dag tager hensyn til denne nødvendighed gennem virkelig omfattende information, og for det andet at den parlamentariske kontrol af konventet forankres entydigt og klart i den fremtidige forfatningstraktat.
Den politiske ledelse skal sikre, at soldaterne på stedet ikke udsættes for unødig fare. Hvorigennem opstår unødig fare? Enten ved forkert eller ved utilstrækkelig ledelse og ledelsesstrukturer eller ved utilstrækkeligt udstyr. I denne forbindelse vil jeg også gerne stille nogle spørgsmål til Rådet og også til Kommissionen. Først: Hvilke forskelle opstår der, idet amerikaniske tropper fremover ikke længere deltager i Makedonien? Kan der opstå farer for vores soldater, idet der bortfalder bestemte kapaciteter her?
Det andet spørgsmål lyder: Hvordan gennemføres afgørelserne? Er De optimistisk med hensyn til, at de afgørelser, som træffes af Det Europæiske Råd, gennemføres via NATO, at disse veje, når det handler om hurtigt at gennemføre afgørelser også på stedet, faktisk også fungerer så hurtigt, som det vil være nødvendigt?
Det tredje punkt handler om omkostningerne. På den ene side har jeg et spørgsmål om den civile del af denne operation, men på den anden side også om den militære del. Jeg er af den opfattelse, at der i konventet og i den nye forfatningstraktat i fremtiden også skal skabes mulighed for, at også de militære omkostninger til operationen kommer fra EU's budget.
Til slut vil jeg gerne sige, at vi i Irak-debatten i formiddags så, hvor utilstrækkelig EU's udenrigs- og forsvarspolitik stadig kan være i dag. På den anden side vil jeg gerne udtrykke det håb, at vi i det mindste i det umiddelbare område i EU, dér, hvor det handler om det egentlige, om Europas kerne - og Balkan hører til her - at vi i det mindste fortsat viser dér, at vi er i stand til at yde vores bidrag som Europæisk Union til bevarelse af freden.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, jeg er også yderst bestyrtet over mordet på den serbiske ministerpræsident Djindjic. Det var først for få måneder siden, at jeg kunne føre en lang samtale med ministerpræsidenten i hans embedsbolig i Beograd. Han var trods al den kritik, som man naturligt kan give enhver statsmand, et symbol på økonomisk fremskridt, et symbol på politiske reformer og også på samarbejde med domstolen i Den Haag. Han tog vigtige skridt til at nærme Serbien, også som samfund, ikke kun som politisk system, til de vestlige grundlæggende værdier. Det viser, hvor prekær situationen er, hvad baggrunden for dette attentat i Serbien og Montenegro end er.
I Makedonien er situationen også stadig prekær. Vi så det også ved valget, selv om den nye koalition og det nye samarbejde mellem albanske og makedonisk-slaviske kræfter - det er altid vanskeligt at udtrykke det - hidtil har vist sig at være absolut bæredygtigt. Også de, der førhen kæmpede med våben i hånd - jeg har kritiseret det meget - har dog meget overbevisende - i det mindste i den aktuelle periode - bekendt sig til samarbejde ved det grønne bord, til parlamentarisk aktivitet.
Situationen er også prekær i omgivelserne. Tænk på de forskellige attentater i Presevo-dalen. Der er ikke kommet ro endnu. Attentatet på Djindjic har understreget dette meget tydeligt endnu en gang.
Jeg støtter den gradvise - lad os sige det sådan - europæisering af den aktuelle sikkerhedspolitik og militære intervention på Balkan meget. Når vi med rette bebrejder USA et og andet - måske af og til også med urette, men på mange områder med rette - så skal vi også selv tage ansvaret dér, hvor vores egen baggård ligger. Derfor synes jeg, at dette skridt er absolut rigtigt og afgørende, hvor lille det end synes at være for øjeblikket. Det er også gunstigt, at det sker i et land, hvor der ikke er nogen aktuel krisesituation, hvor der kan være en konflikt her og der, men hvor det også er muligt at klare opgaverne godt.
I tilslutning til det, hr. von Wogau sagde, vil jeg blot understrege endnu en gang, at kommandoen på stedet også skal have tilstrækkelig fleksibilitet til sine indgreb, for det er ikke kun en militær enhed, som kommer derhen, men det er også en enhed, som skal støtte befolkningen, som skal hjælpe befolkningen med at leve sammen, løse konflikterne i fred og ikke i strid og da slet ikke i en væbnet konflikt.
Som sidste punkt skal jeg endnu en gang gøre opmærksom på noget: Udenrigspolitik forudsætter også, at vi har velegnede, gode, effektive instrumenter. Hr. rådsformand, hr. kommissær, De ved det. Lad mig blot nævne, hvordan EU nu er repræsenteret i det lille land Makedonien: ved formandskabet, ved en repræsentant for Kommissionen, ved en Høj Repræsentant, ved Genopbygningsagenturet og nu også ved en militær enhed. Hvis de alle fungerer godt sammen, er det godt, men jeg beder Dem virkelig om at overveje, hvordan vi kan stramme vores instrumenter lidt mere for ikke i et lille land at skabe et billede af, at vi ikke selv ved, på hvilken linje vi er, men at vi virkelig kan gennemføre vores udenrigspolitik med et fælles europæisk sprog og med fælles europæiske midler.

Laschet (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, indtil 1999 var der ingen europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. Den er opstået på baggrund af erfaringerne på Balkan, hvor vi oplevede, at vi kunne tale med én stemme i 1999 i Kosovo-konflikten efter et årti med mislyde, men hvis nu USA sagde, at det var et europæisk anliggende, og at vi selv skulle reagere, ville vi ikke være i stand til det. Derfor bør den fælles styrke opbygges inden udgangen af 2003, og at vi, selv om det er med en lille mission, vil begynde i 2003, er, tror jeg, et vigtigt skridt i den europæiske foreningspolitik, og det understreger samtidig, at det sker i samarbejde med amerikanerne, i samarbejde med NATO og ikke mod dem.
I denne fase er det i højere grad vigtigt at tage højde for institutionerne og EU's institutionelle struktur. For så vidt opnåede Europa-Parlamentet den 25. november 2002 sammen med Rådet i budgetproceduren enighed om en erklæring til finansiering af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Denne erklæring bekræfter for det første, at Europa-Parlamentet skal informeres om alle grundlæggende optioner vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og de finansielle konsekvenser heraf. Det har Rådet aldrig fulgt hidtil. Fremover skal det ske, og det skal sammenfattes i et dokument over for Parlamentet inden den 15. juni.
Men for det andet skal Rådet ikke kun gøre det en gang om året, men skal straks og i hvert enkelt tilfælde sige ved hver omkostningseffektiv beslutning i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvor høje de forventede omkostninger er. Det er et nyt skridt, som blev aftalt i november. Efter nogen tøven glæder vi os over, at det græske rådsformandskab i den sidste drøftelse med Europa-Parlamentet lovede at stille alle tilbageholdte informationer, også om omkostningerne, også om personalet, til rådighed for Europa-Parlamentet. Jeg mener, at det er en vigtig komplementær beslutning til den politiske principbeslutning om også at inddrage Parlamentet.
Vi ved, at der stadig - selv om Den Vesteuropæiske Union er blevet integreret i EU i mellemtiden - er en parlamentarisk forsamling i Den Vesteuropæiske Union med det argument, at de nationale parlamenter fortsat skal mødes regelmæssigt, da Europa-Parlamentet stadig ikke har kontrolrettighederne. Dette eksempel viser, at vi allerede er inddraget i det i dag. At udbygge det og også at inddrage Europa-Parlamentet rettidigt ved fremtidige missioner, f.eks. ved overtagelse af SFOR-mandatet, er et vigtigt skridt, og Karl von Wogaus bemærkning om også at forankre dette tilsvarende i den europæiske forfatning kan jeg eftertrykkeligt støtte.
Volcic (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, EU's første militære mission falder sammen med et historisk øjeblik og desværre også med risikoen for en ny destabilisering i Balkanlandene, som viser, hvor skrøbelig situationen er. De serbiske ledere har øget sikkerhedsforanstaltningerne i den seneste tid, eftersom de ved, at den største fare netop opstår, når der tages nogle stadig hurtigere skridt i retning af en normalisering. Det var desværre forgæves.
Mordet på Zoran Djindjic har bl.a. konsekvenser for affattelsen af visse ændringsforslag til den beslutning, som vi nu skal vedtage. Den tomånedersperiode, der anmodes om, er efter min mening for kort til EU's indledende overvågning af missionens resultater.
Kommissær Patten sagde i en anden forbindelse, da han talte om EU's indsats her til morgen, at det mellemstatslige samarbejde på det militære og politiske område er mangelfuldt, og han tilføjede mere eller mindre, at dette er årsag til inkonsekvente initiativer. Det er klart, at det forholder sig sådan, og det skal vi tage højde for. Nu er vi dog taget til Makedonien, og så må vi på godt og ondt skabe klarhed om visse punkter og drøfte dem her i Parlamentet. Vi har fået noget nyt at vide i løbet af den sidste time, og vi får måske noget at vide senere, som vi ikke er klar over endnu. Jeg kunne f.eks. godt tænke mig at vide, hvordan kommandostrukturerne fungerer - lige fra basen til Bruxelles - hvilket forhold der er mellem NATO's og EU's afdelinger, hvordan udgifterne fordeles, og naturligvis i hvilken grad man har overvejet og gennemført et samarbejde med den makedonske regering og hær. Militærudgifterne henhører under de nationale parlamenters kompetenceområde, men EU burde administrere de økonomiske transaktioner på et fælles grundlag, og Parlamentet burde efterfølgende udøve sin kontrolfunktion.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg i morges talte under Irak-debatten, henledte jeg opmærksomheden på den egoistiske dagsorden fra Frankrig, et land, som jeg nærer stor hengivenhed for, men hvis udenrigspolitik har visse farlige elementer. Et af dens centrale mål er at fjerne amerikansk engagement i europæisk sikkerhed.
Det primære værktøj for denne politik er den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, som ellers fornuftige europæiske stater er blevet lokket til at støtte. De er ofre for uærlig markedsføring. Det ironiske er, at jeg lige så meget bebrejder hr. Blair for det, for det var ham, der gav grønt lys til EU-forsvarspolitikken i St. Malo i 1998, og for en måned siden bekræftede han sin fejltagelse i Le Touquet.
Eksistensen af denne særlige europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik har utvivlsomt været en faktor for svækkelsen af samhørigheden i NATO-alliancen og har bidraget til den seneste meget skadelige uenighed. Nu, og uden i tilstrækkelig grad at have rådført sig med USA, forbereder EU sig på at overtage NATO-missionen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og tilsyneladende på at påtage sig det militære ansvar i Bosnien.
Det er baseret på den bizarre idé, at hvis vi opretter særlige EU-beslutningstagningsstrukturer, distraherer NATO's næstkommanderende ved at give ham to slags politiske herrer at tjene og sætter forskellige uniformsmærker på armene af de samme tropper på Balkan, så vil NATO's evner på en eller anden måde blive styrket. I øvrigt, og som en oplysning til hr. Gollnisch, er der kun 30 amerikanere i Makedonien-styrken, og ingen af dem er kampsoldater.
For at forværre denne farce skal EU for at kunne hejse flaget over en militæroperation forlade sig på NATO med hensyn til planlægning af operationerne og forstærkning eller evakuering, hvis den forholdsvis lette operation i Makedonien skulle udvikle sig til noget mere farligt. Men de tragiske begivenheder i dag understreger, hvor sprængfarlig situationen på Balkan fortsat er.
Efter at have skabt en unødig og kunstig militær kløft har EU og NATO måttet bruge to år på forhandlinger og arrangementer for at sætte EU og NATO i stand til at finde en måde at arbejde sammen på. Kendsgerningen er, at EU's operetteagtige overtagelse af NATO-operationerne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien ikke vil tilføje noget som helst af militær værdi. Det åbner simpelthen op for politisk splittelse mellem europæiske og nordamerikanske allierede på netop det tidspunkt, hvor de bør sidde ved samme bord.
Hvor ville det være meget enklere, hvis Frankrig blot tilsluttede sig den integrerede militære struktur i alliancen igen, så kunne alle være tilfredse. I stedet for at bygge splittelse ind i den vestlige alliance må både nordamerikanerne og europæere af samme opfattelse foretage den nødvendige politiske og materielle indsats for igen at puste liv i NATO som det primære instrument for vestlig sikkerhed. Vi må bringe Europas militære bidrag tilbage til NATO-folden og begynde at genopbygge den fælles vestlige strategiske kultur, før det er for sent.

Papandreou
. (EL) Jeg vil gerne takke Parlamentets medlemmer for deres kommentarer og synspunkter. Lad mig starte med at sige, at Rådet med hensyn til procedurerne fuldt ud overholder dets traktatfæstede forpligtelser til at underrette og inddrage Parlamentet i FUSP-spørgsmål.
Vi tror på Europa-Parlamentets væsentlige rolle og på gennemsigtige, informative forhold. Det er præcis derfor, jeg, som rådsformand, og kommissær Patten er her i dag, nmelig for at aflægge en detaljeret rapport for Parlamentet om den planlagte operation i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, før vi går i gang med arbejdet.
Jeg vil gerne henvende mig til hr. Brok, hvis kommentarer jeg har taget ad notam, og jeg kan forsikre ham om, at vi skal undersøge alle muligheder i traktaten for at sikre en mere effektiv og relevant underretning af Parlamentet og naturligvis en ansvarlig underretning af de europæiske borgere via Parlamentet. 
Jeg er enig med hr. Wiersma i, at den forestående politiske og militære operation er en vigtig test for EU, og det er præcis derfor, vi tager alle forholdsregler for at sikre, at den er både troværdig og succesfuld.
Som svar til baronesse Ludford kan jeg sige, at jeg er enig i meget af det, hun sagde. Problemerne i Balkanlandene er ikke løst, og EU har, som hr. Patten sagde det, været i stand til at formulere en samlet slagkraftig politik for dette område. Der er ingen forskel mellem os, medlemsstaterne og EU's øvrige grundlæggende institutioner med hensyn til strategien og dens gennemførelse. Dette viser efter min mening, at vores fælles udenrigspolitik er modnet, i hvert fald i dette område, og at den vil blive en væsentlig faktor i takt med, at den udvikles yderligere.
Jeg vil gerne understrege, at problemerne i Balkanlandene er yderst komplicerede. Spørgsmålet om organiseret kriminalitet, som baronesse Ludford henviste til, samarbejdet med ICTY, retsstaten, korruption, regionalt samarbejde, de nødvendige netværk, transport, energi, it ... alle disse spørgsmål er vitale for områdets stabilitet og udvikling og for dets fælles skridt i retning af EU.
Både Kommissionen og formandskabet planlægger topmødet i Thessaloniki efter disse retningslinjer med det klare formål at fortsætte og fremme disse landes skridt mod at blive optaget i den europæiske familie og give processen ny fremdrift, en ny kontrakt mellem os, om De vil, hvorved vi kræver, at de udviser stabil fremgang og fokuserer på europæiske forhåndsbetingelser og reelle fremskridt i kraft af specifikke tiltag, specifikke reformer og specifikke ændringer, og, som baronesse Ludford sagde, at de tager fat på problemer som organiseret kriminalitet. Vi for vores del kan bekræfte de udsigter til fremtidig optagelse i EU, de er blevet givet på flere topmøder i Rådet.
Jeg vil også gerne sige noget som græsk udenrigsminister. Hvad angår navnet, er ingen af os tilfreds med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Jeg skal dog sige, at dette navn er et resultat af et kompromis og forhandlinger internt i FN. FN har vedtaget dette som landets officielle navn, og internationale organisationer har vedtaget det som et midlertidigt navn. Navnet skal naturligvis hurtigst muligt lægges fast, og der er faktisk allerede forhandlinger i gang i FN. Jeg er ganske enig og vil gerne sige, at vi er mere end klar til at fortsætte og accelerere forhandlingerne med den anden side med henblik på at tilfredsstille begge parter og nå frem til en løsning, der - som jeg sagde - tilfredsstiller begge parter.
Som svar til hr. Gollnisch, som sagde noget, der ikke er helt korrekt, nemlig at navnet ikke indebærer nogen form for territorialt krav, vil jeg sige, at hele problemet desværre er, at navnet historisk set blev brugt til territoriale krav. Desværre levede idéen om et "stort Makedonien" indtil for kort tid siden, og ordet "Makedonien" havde derfor klare konnotationer til skiftende grænser og tilegnelse af territorier fra nabolande. Dette er heldigvis blevet ordnet. Vi er i det mindste kommet ud over dette historiske aspekt. Vigtigere er det, at forholdet mellem Grækenland og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er blevet forbedret på spektakulær vis i de senere år. Vi investerer mere end noget andet land i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, og vi har konsekvent understøttet landets territoriale integritet, fremgang og fremskridt i retning af Europa i alle de vanskelige etaper, landet har gennemgået i de seneste måneder og år.
Jeg er enig med hr. Swoboda i, at hr. Djindjic traf modige beslutninger både med hensyn til ?C?? og den demokratiske reform og på det seneste med hensyn til Kosovo. Der var planlagt snarlige forhandlinger, ikke om Kosovos endelige status, men om vigtige praktiske foranstaltninger, mellem Beograd og Pristina, mellem hr. Djindjic og lederne i Kosovo. Jeg mener, at vi efter hans død bør forpligte os til fortsat at understøtte reformkræfterne, de demokratiske kræfter i Jugoslavien, Serbien og Montenegro og hjælpe disse lande med at komme tættere på Europa.
Jeg vil også gerne som svar til hr. Swoboda påpege, at Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien heldigvis er et eksempel på korrekt samarbejde mellem EU's institutioner. Der er et godt samarbejde mellem os, og det er jeg sikker på, at hr. Patten er enig i, og ikke kun mellem vores interne institutioner, men også mellem EU og USA og andre organisationer som OSCE og Europarådet. Det viser, at der er behov for et multilateralt samarbejde, et tæt samarbejde i forbindelse med krisehåndtering på internationalt plan. Med et sådant samarbejde, en sådan koordinering, er vi efter min mening mere effektive.
Jeg har taget hr. Laschets kommentarer om Den Vesteuropæiske Unions Parlamentariske Forsamling ad notam. Også jeg har kontakt til Den Vesteuropæiske Unions højeste plan, og dette er emner, der vil blive behandlet i forbindelse med drøftelserne om Europas fremtid.
Jeg vil også gerne komme med en kommentar til to eller tre spørgsmål, der blev rejst af hr. Laschet, hr. von Wogau og hr. Van Orden, om vores samarbejde med USA, beslutningstagningsmekanismerne mellem EU og NATO samt de risici, der er forbundet med disse operationer. Allerførst afprøves EU's beslutningstagningsmekanisme, ESFP-mekanismen, for første gang, især med hensyn til militære operationer. Vi har imidlertid tillid til effektiviteten af vores fastlagte procedurer, og den kendsgerning, at denne første operation gennemføres med NATO's aktiver og beføjelser, har sammen med den kendsgerning, at en medlemsstat, Frankrig, er blevet udpeget til rammenation og dermed sikrer operationens harmoni og kommandostruktur, bidraget til at fremskynde beslutningstagningsprocessen.
Hvad angår den militære operation og de dermed eventuelt forbundne risici, er der naturligvis uundgåelige risici forbundet med enhver militær operation. Som jeg sagde i min redegørelse, skal vi imidlertid med hensyn til denne specifikke operation fortsætte vores samarbejde med NATO, og der er planer om at indsætte NATO's reserver, hvis situationen forværres. NATO's stab i Skopje vil ligesom KFOR Rear fortsat være operativ. Ud fra denne betragtning og i lyset af de hidtidige vurderinger finder vi, at risikoen er relativt lav.
Endelig kommer vi til finansieringen af missionen. Som De ved, er forsvarsudgifter ikke dækket ind af fællesskabsbudgettet, og operationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien vil derfor blive finansieret af medlemsstaterne. Det ville naturligvis være belejligt, hvis kommende ESFP-operationer kunne finansieres via Unionens budget, men det ville kræve en institutionel reform.
Hr. formand, mine damer og herrer, hermed vil jeg gerne takke for Deres opmærksomhed. De kan være forvisset om, at jeg står til Deres fulde rådighed i det omfang, min tid tillader det, og jeg har klart til hensigt at holde Dem ajour med alle procedurer, beslutninger og fremskridt inden for dette område.

Formanden.
Mine damer og herrer, jeg har modtaget et beslutningsforslag om dette emne (?5-0157/2003) fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, jf. forretningsordenens artikel 37.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse for luftfartsselskabernes overførsel af personoplysninger til USA's immigrationskontor.

Patten
Hr. formand, hvis De er enig, sådan som det antydes på lystavlen, kan undertegnede - der er mindre kyndig end sin kollega - begynde på debatten, og så kan min kollega, hr. Bolkestein, fortsætte, da dette berører begge vores kompetenceområder. Jeg gentager, hvad jeg sagde i begyndelsen af den foregående debat, og vil gerne undskylde over for Parlamentet, at jeg må tidligt af sted, mens min ærede kollega bliver indtil afslutningen af debatten. Jeg forklarede under sidste debat, at jeg skal flyve til Kroatien og Beograd senere i eftermiddag, og ikke mindst på grund af de tragiske begivenheder i dag ved jeg, at Parlamentet vil forstå dette.
Lad mig nu gå over til den foreliggende sag. Den luftfarts- og sikkerhedslov, der blev vedtaget af USA's Kongres den 19. november 2001, er en af en række love, der blev indført i USA efter 11. september 2001 med et altoverskyggende mål: at forøge den nationale sikkerhed, i særdeleshed gennem sikkerhedsforanstaltninger på transportområdet. Det grundlæggende mål er at forhindre terrorangreb ved at opdage mulige gerningsmænd, før de kommer ind i landet.
I denne forbindelse har USA's Kongres krævet, at flyvemaskiner stiller oplysninger om passagerernes navne til rådighed for USA's toldmyndigheder efter anmodning.
Kommissionen deler USA's bekymringer for sikkerheden. Ikke desto mindre har USA's foranstaltninger givet anledning til bekymring med hensyn til respekten for Fællesskabets og medlemsstaternes love om databeskyttelse. Luftfartsselskaber, der driver ruter over Atlanten, risikerer at blive fanget mellem to uforenelige sæt af foranstaltninger og at lide alvorlige tab som følge af de straffeforanstaltninger, som USA truede med at indføre, herunder bøder og endog annullering af landingsrettigheder. Passagererne - 10-11 millioner om året - ville også lide under afbrydelser af lufttrafikken og tidsrøvende sekundære undersøgelser, som USA havde planlagt at indføre ved indrejsestedet. Desuden risikerede luftfartsselskaber, der ikke rettede sig efter dette, at blive betragtet som en større sikkerhedsrisiko med mulige følger i form af et markant fald i antallet af passagerer.
Der stod derfor store ting på spil, og følgerne af ikke at gøre noget ville have været yderst alvorlige. Vi måtte, så godt vi kunne, sikre, at der blev foretaget en afvejning af på den ene side europæiske borgeres vigtige interesse i at beskytte deres privatliv og på den anden side behovet for at beskytte mange tusinde arbejdspladser i vores luftfartsselskaber og deraf afhængige erhverv såsom rejsebureauer. Jeg vil gerne forsikre Parlamentet om, at Kommissionen lige fra begyndelsen har gjort sit yderste for at forsøge at inddrage USA i en drøftelse af, hvordan vi kan finde en løsning, der er forenelig med begge områders lovgivning, og som giver juridisk sikkerhed for alle berørte.
Kommissionen har påtaget sig et ansvar og har i de seneste uger været inddraget i vanskelige forhandlinger for at komme ud af et dødvande, der er opstået, fordi USA i begyndelsen tog let på vores bekymringer og ikke svarede på vores spørgsmål.
Faktisk har Kommissionen rejst dette spørgsmål over for USA ved adskillige lejligheder, og med særligt eftertryk efter at USA's toldmyndigheder udstedte sin midlertidige bekendtgørelse af 19. juni 2002, som indeholdt de konkrete gennemførelsesmetoder. Som følge af disse bestræbelser fra Kommissionens side udsatte USA først ikrafttrædelsen af de nye krav indtil den 5. februar og gik så med til at undlade at straffe de luftfartsselskaber, der ikke rettede sig efter reglerne, indtil 5. marts.
Efter et møde på højt niveau den 17. og 18. februar om adgang til personlige data i passagerlisterne, udsendte begge parter en fælles erklæring, der formulerer de foranstaltninger, der skal træffes for at nå til en gensidigt tilfredsstillende og juridisk holdbar løsning på dette spørgsmål.
Yderligere drøftelser fandt sted den 4. marts, som følge af hvilke USA har givet supplerende løfter med hensyn til håndteringen og beskyttelsen af følsomme data.
Jeg er også opmærksom på, at der er rejst spørgsmål om retsgrundlaget for det, Kommissionen indtil videre har gjort. Som min kollega, hr. Bolkestein, vil forklare mere detaljeret, synes det at bero på en misforståelse. Der er ikke truffet nogen "aftale" eller "afgørelse" indtil nu. I stedet har vi haft en intensiv dialog med USA's myndigheder med henblik på at opnå de nødvendige garantier for ordentlig håndtering og anvendelse af de pågældende data fra USA's side.
Begge parter er nu forpligtet til at fortsætte deres drøftelser for at finde en juridisk mere holdbar løsning. Muligheden for sådanne drøftelser findes i databeskyttelsesdirektivet, som det første og indledende skridt i retning af en afgørelse om, at et tredjeland sikrer et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau for personoplysninger, på basis af direktivets artikel 25, stk. 6. I overensstemmelse med komitologiprocedurerne skal Kommissionens forslag til afgørelse så drøftes i Kommissionen, før det bliver færdiggjort.
I mellemtiden har vi fået en foreløbig række af løfter fra USA om, hvordan de vil beskytte de personlige data, de får adgang til, og et særligt løfte om ikke at bruge følsomme data til at lave profiler.
Før jeg overlader ordet til min ærede kollega, som vil give de ærede medlemmer yderligere detaljer om denne sag, vil jeg gerne bede Parlamentet om at anerkende de betydelige bestræbelser, Kommissionen har gjort sig, og de positive resultater, vi har nået indtil nu - selv om de ikke er endelige - og jeg håber, at Parlamentet vil gå sammen med os om at få de nødvendige garantier for databeskyttelse for Europas borgere fra USA, så man kan nå en permanent løsning på problemet.
Jeg vil gerne fremsætte en personlig bemærkning til sidst. Hele Parlamentet erkender, hvordan begivenhederne den 11. september fremkaldte en meget virkelig følelse af sårbarhed og chok i USA. Parlamentet vil forstå, at USA er optaget af at indføre foranstaltninger, der giver større sikkerhed for, at yderligere terrorangreb bliver mindre, snarere end mere, sandsynlige i fremtiden. Som en række af de ærede medlemmer kommer jeg fra et land, der også har været nødt til at træffe foranstaltninger for at håndtere en terrortrussel. Når det er sagt, håber jeg, at vi kan engagere USA på et langt tidligere tidspunkt i udarbejdelsen af en politik, når vi drøfter disse sikkerhedsspørgsmål. Hvis vi kan få en dialog tidligere i processen, vil det være lettere at undgå politiske vanskeligheder som dem, vi fra tid til anden har haft i det sidste år. Der bør ikke være nogen uenighed mellem os overhovedet med hensyn til vigtigheden af at træffe sikkerhedsforanstaltninger, som begge parter kan anerkende som fornuftige. Det ville være lettere at gøre det, hvis vi kunne tale mere åbent og tidligere om disse foranstaltninger.

Formanden.
Hr. kommissær, jeg vil gerne benytte lejligheden til at forsikre Dem om, at det ikke var formandens hensigt at udelukke Dem fra at få ordet. Men vi havde fået at vide, at De på grund af tidspres var nødt til at tage tidligere af sted.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, dette er naturligvis en redegørelse fra Kommissionen, men om et meget vigtigt emne, et emne med politiske konsekvenser. Det vedrører forholdet mellem EU og USA, hvor en lovgivningsmæssig løsning er nødvendig, sådan som kommissær Patten sagde det, og hvor Rådet skal involveres i en sådan lovgivningsmæssig løsning. Mener De, at Rådet bør være til stede under behandlingen af dette emne og være i stand til at give udtryk for sin holdning, hvis det måtte ønske det?
Formanden.
Hr. Alavanos, jeg har naturligvis noteret mig Deres kommentar, og vi skal undersøge præcist, hvad der foregår. Det var dog oprindeligt aftalt, at Kommissionen skulle komme med en redegørelse om dette emne.
Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gerne føje følgende til, hvad hr. Patten lige har sagt:
Den nye amerikanske lov, der kræver, at luftfartsselskaber, som flyver til, fra eller gennem USA, skal give elektronisk adgang til deres passagerlister, rejser et antal politiske spørgsmål: for det første kampen mod terrorismen, for det andet retten til privatliv, for det tredje vores luftfartsselskabers mulighed for at konkurrere, for det fjerde normale passagerers sikkerhed og bekvemmelighed og for det femte forholdet mellem Europa og USA i almindelighed.
Det er nødvendigt at forene disse ting og finde en passende balance. Det er også nødvendigt at være praktisk og ikke teoretisk. Mit første budskab er, at vi bør arbejde sammen om et resultat, der er så politisk tilfredsstillende som muligt og imødekommer behovet for at bekæmpe terrorismen, samtidig med at det i praksis respekterer databeskyttelsen uden at skade vores luftfartsselskabers kommercielle interesser og uden ulejlighed for normale passagerer.
Kommissionen glæder sig meget over denne mulighed for at tale til Parlamentet om denne sag. Under de tekniske spørgsmål er der nogle fundamentale spørgsmål om sikkerhed og borgerrettigheder, som alle demokratier må stille sig selv. Drøftelser af sådanne problemer blandt valgte parlamentarikere er af afgørende betydning.
Det beslutningsforslag, som Parlamentet har fået forelagt, kritiserer Kommissionen for ikke at informere og rådføre sig med Parlamentet tidligere. Kommissionen accepterer denne reprimande. Den havde ikke til hensigt at skjule noget. Det var mere et spørgsmål om, hvornår Parlamentets opmærksomhed skulle henledes på denne sag og i hvilken form.
Vi har kun kort tid. Snarere end at komme med lange faktuelle udtalelser vil jeg henlede Parlamentets opmærksomhed på to dokumenter, som Kommissionen har stillet til rådighed.
Det første er den fælles udtalelse, som er den godkendte redegørelse for resultatet af forhandlingerne mellem ledende embedsmænd fra Kommissionen og USA's toldmyndigheder den 17. og 18. februar 2003. Det andet dokument er udtalelsen fra USA's toldmyndigheder den 4. marts, som giver løfter med hensyn til håndteringen af følsomme data.
Det er nødvendigt at korrigere en misforståelse. Som min ærede kollega, hr. Patten, lige har sagt, henviser mange rapporter til en aftale eller afgørelse. Jeg vil gerne understrege, at der ikke er truffet nogen afgørelse eller beslutning. Det følger deraf, at der i øjeblikket ikke er noget retsgrundlag. Der har været nogle drøftelser, og USA har givet disse forsikringer. Det er første skridt i processen. Begge parter er forpligtet til at finde en juridisk mere holdbar løsning med tiden. Disse drøftelser er nødvendige.
Hvorfor er de nødvendige? På grund af oplysninger, som Kommissionen havde modtaget om nye krav fra USA, fandt den det i november nødvendigt at underrette EU's luftfartsselskaber og de dermed forbundne bookingsystemer om, at det ikke var klart, om de kunne afgive de oplysninger, der krævedes i henhold til USA's lovgivning, uden at overtræde deres databeskyttelsesforpligtelser under EU's lovgivning. For at svare på dette spørgsmål var det nødvendigt at få oplysninger fra USA, i særdeleshed med hensyn til brugen af data og de betingelser, hvorunder de ville blive behandlet.
Desværre var amerikanerne meget langsomme til at svare på disse anmodninger om oplysninger og begyndte først at tage vores bekymring alvorligt i december 2002. Da der ikke var nogen drøftelser med USA, ville luftfartsselskaberne - som hr. Patten allerede har forklaret - have stået i en umulig situation. De ville have stået over for en lang række straffeforanstaltninger, der kunne begynde med sekundær inspektion af ankommende passagerer. Det var faktisk allerede begyndt. Det førte til mange forsinkelser ved ankomsten for hundreder, om ikke tusinder, af normale passagerer.
Det er en mulighed, men er det virkelig det, vi ønsker? Det er bestemt ikke, hvad luftfartsselskaberne ønskede, og det var yderst sandsynligt, at disse luftfartsselskaber ville have rettet sig efter amerikanernes krav under alle omstændigheder.
Jeg er helt enig med de medlemmer, der i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender i mandags gav udtryk for den opfattelse, at den amerikanske måde at gå ensidigt frem på under trusler om straffeforanstaltninger er uacceptabel. Men hvis vi ikke havde haft nogen drøftelser med amerikanerne, ville det have ladet dem sidde tilbage med oplysningerne, og uden at EU havde nogen måder, hvorpå vi kunne påvirke deres håndtering af dem. Det ville have overladt luftfartsselskaberne til gennemførelsesforanstaltninger enten fra USA eller medlemsstaterne, skønt de - luftfartsselskaberne - er det forkerte mål.
Hvis vi vil udøve pres, bør det være over for dem, der kan give en løsning - og det er ikke luftfartsselskaberne. Vores mål har derfor været at åbne op for en dialog, hvorigennem vi kan påvirke USA's praksis og få forsikringer fra dem om, at de vil sikre en ordentlig beskyttelse af data.
Kommissionen mener, at resultatet af drøftelserne i februar var gode for databeskyttelsen af følgende to grunde: For det første sikrede vi tilslutning fra USA til de yderligere skridt, der skal tages for at nå frem til en gensidig tilfredsstillende løsning, som vil og kan give et holdbart juridisk grundlag for alle involverede. Den anden grund er, at USA afgav en række væsentlige ensidige løfter, som fik virkning øjeblikkelig. F.eks. afgav de løfter om, hvilke data de ikke ville bruge, og hvordan de ville håndtere de data, som de brugte. De bekræftede i særdeleshed, at deres dataindsamling ville blive begrænset til flyvninger til, fra eller gennem USA.
Det er klart, at vi behøver oplysninger fra USA, før vi kan sige, at vi har en løsning. Vi kan først være tilfredse, når vi har en ordning, der giver maksimal juridisk sikkerhed for alle berørte. I mellemtiden er der dataoverførslerne. Er sådanne overførsler lovlige? Kun domstolene kan besvare dette spørgsmål definitivt, men jeg vil gerne sige to ting i denne forbindelse.
For det første må luftfartsselskaberne opfylde deres forpligtelse til at kontrollere data, og de må oplyse passagererne fuldt ud i overensstemmelse med artikel 10 i direktivet og få deres samtykke til behandling af følsomme data i overensstemmelse med artikel 8.
For det andet må legaliteten undersøges ud fra behovet for tilstrækkelig beskyttelse af data, der overføres til tredjelande. Overførsler kan imidlertid lettes af en af undtagelsesbestemmelserne i artikel 26, stk. 1, i direktivet. F.eks. kan visse overførsler være nødvendige for at opfylde en kontrakt med en registreret person - med andre ord kontrakten om at flyve passageren til USA. Siden en sådan undtagelse imidlertid kan drages i tvivl, mangler denne løsning juridisk sikkerhed. Desuden giver undtagelserne, selv om de måske er lovlige, når det gælder visse overførsler, ingen garanti for, at data herefter vil blive beskyttet.
Artikel 25, stk. 6, i direktivet bestemmer på den anden side, at Kommissionen skal afgøre, om et tredjeland sikrer tilstrækkelig beskyttelse af overførsler af personlige data fra EU. En afgørelse under artikel 25, stk. 6, fra Kommissionen er derfor langt at foretrække frem for at forlade sig på undtagelserne i reglerne om tilstrækkelighed, for det betyder, at data fortsat er beskyttede. Udsigten til en sådan afgørelse og den juridiske sikkerhed, det giver, tillader Kommissionen at inddrage det pågældende tredjeland i drøftelser af, hvilken beskyttelse der leveres, og fastholde det på at sikre en høj standard.
Desuden indeholder afgørelser efter artikel 25, stk. 6, altid sikkerhedsbestemmelser, der kan sættes i kraft, hvis beskyttelsen ikke i praksis svarer til den nødvendige standard. De kan om nødvendigt også ophæves ensidigt.
Endelig er en afgørelse efter artikel 25, stk. 6, en fællesskabsprocedure, der giver et resultat, som er bindende for alle medlemsstater. Det er langt at foretrække frem for at overlade det til medlemsstaterne at reagere i spredt orden. Det er værd at nævne, at et par medlemsstater har eller planlægger foranstaltninger, der meget svarer til dem, der nu gælder i USA.
På egne vegne og også på vegne af min kollega, hr. Patten, vil jeg gerne indbyde Parlamentet til at se positivt på Kommissionens handlinger den 17. og 18. februar. Amerikanerne har forpligtet sig på en proces, der anerkender vores legitime interesse i deres databehandlingspraksis, og under hvilken de lader os se nøje på deres ordninger i overensstemmelse med vores egne standarder. Det mener jeg er et væsentligt fremskridt. Naturligvis må USA levere de elementer, der er nødvendige for, at Kommissionen kan træffe en sådan afgørelse om tilstrækkelig databeskyttelse.
Som komitologibeslutning bliver en afgørelse om tilstrækkelig databeskyttelse under artikel 25, stk. 6, altid forelagt for Parlamentet, før den bliver endeligt udformet, som hr. Patten også forklarede. Jeg ser bestemt frem til at drøfte dette yderligere med medlemmerne af Parlamentet ved en kommende lejlighed.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke for de to kommissærers redegørelser, og jeg vil gerne understrege, at det tjener hr. Bolkestein til ære, at han accepterer den irettesættelse, som vi, som han selv siger, har givet Kommissionen. Men det forholder sig således, at vi er i gang med en forhandling, der burde have fundet sted længe før den 5. marts, hvor de foranstaltninger, som USA har truffet, for at luftfartsselskaber, som flyver fra EU til USA, opfylder de forpligtelser, de er blevet pålagt i henhold til amerikansk lovgivning, om at overføre personoplysninger om de rejsende til USA's immigrationskontor, som det er blevet nævnt her, og hvis de misligholder denne forpligtelse, kan de pålægges store bøder. 
Vi deler også, hr. Patten, USA's bekymring over det, der skete den 11. september, men vi er nødt til at sige, at det er vores pligt at kræve, at den europæiske lovgivning bliver overholdt, nærmere bestemt direktiv 95/46/EF, der beskytter overførslen og anvendelsen af personoplysninger - i dette tilfælde næsten 11 millioner passagerer, som hvert år flyver over Atlanten - og hvori der desuden i artikel 25, stk. 6, fastsættes en særlig procedure for overførsel af oplysninger til tredjelande, og det er efter vores opfattelse ikke blevet opfyldt ved denne lejlighed.
Vi skal naturligvis også beskytte luftfartsselskabernes interesser, for de skal på den ene side overholde forpligtelserne i den amerikanske lovgivning og på den anden side principperne i fællesskabslovgivningen. Luftfartsselskaberne befinder sig derfor i den aktuelle situation i en tilstand af uvished.
Lad mig derfor, hr. kommissær, først over for Dem give udtryk for Parlamentets ubehag over den efter mit udvalgs mening sene reaktion i forbindelse med dette spørgsmål, og som endog får os til at betvivle lovligheden af de handlinger, der er omtalt i den fælles erklæring, som tjenestemænd fra henholdsvis EU og USA's toldkontor vedtog den 17. og 18. februar. 
I erklæringen, hr. formand, kære kommissærer, gøres der endda - og det synes jeg er overraskende - en undtagelse fra anvendelsen af vores lovgivning på grund af USA's krav. Jeg spørger mig selv, hvordan det er muligt.
På den anden side er det korrekt, at de nationale databeskyttelsesmyndigheder i EU er bundet på hænder og fødder for øjeblikket, da de i tilfælde af passagerklager skal anvende de gældende EU-direktiver og er forpligtet til at pålægge luftfartsselskaberne sanktioner. Det er derfor nødvendigt hurtigt få afklaret denne uvished og definere en tydelig aktionsramme, som forener USA's legitime krav og respekten for europæisk lovgivning.
Af denne årsag er det nødvendigt, at den hidtidige dialog i de administrative tjenestegrene øjeblikkeligt bliver overført til institutionernes politiske repræsentanter, og at der snarest findes en løsning, der gør det muligt klart at definere de oplysninger, der skal overføres, samt betingelserne for, hvordan USA's myndigheder må behandle dem. Samtidig er det absolut nødvendigt at informere borgerne om, at deres personoplysninger kan overføres, og i påkommende tilfælde at få deres samtykke, da det er påkrævet i fællesskabsreglerne, d'herrer kommissærer.
Det ville være ideelt, hvis de nordamerikanske myndigheder hurtigt definerer og vedtager nogle standarder for databeskyttelse, hvilket allerede er forudsat i deres lovgivning, og at Kommissionen som følge heraf erklærer, at de nødvendige oplysninger kan overføres på de betingelser, der er fastsat i fællesskabslovgivningen, hvilket samtidig også er et krav i henhold til artikel 7 i vores charter om grundlæggende rettigheder.
Jeg opfordrer derfor de ansvarlige kommissærer til at indhente den tabte tid, og jeg benytter - og det gør jeg også på vegne af det udvalg, jeg har den ære at være formand for - Kommissionens velvilje til omhyggeligt og umiddelbart at undersøge de tekster, vi er blevet forelagt på basis af direktiv 95/46/EF. Vi vil også gerne fra nu af holdes orienteret om alle kontakter og faser under forhandlingerne, og ikke først når beslutningerne er lige ved at skulle træffes, så vi kan samarbejde med Kommissionen, som den har anmodet os om her.
Paciotti (PSE).
Hr. formand, jeg er helt enig i det, som hr. Hernández Mollar sagde. Vi er bevidste om USA's sikkerhedskrav, men jeg vil gerne sige til kommissærerne, at Kommissionen har forpligtet sig til at overholde EU's charter om grundlæggende rettigheder, som stadfæster den grundlæggende ret til beskyttelse af personoplysninger, og at direktivet fra 1995, som Kommissionen foreslog, og som vi vedtog, indeholder bestemmelserne om disse oplysningers beskyttelse. I dette direktiv står der, at Kommissionen ved hjælp af en specifik procedure skal kontrollere, om tredjelandet yder en tilstrækkelig beskyttelse af de personoplysninger om EU-borgere, som er blevet overført til dette land, og at Kommissionen - hvis det ikke forholder sig sådan - skal indlede forhandlinger, finde en løsning og forelægge sin vurdering for Europa-Parlamentet.
I det foreliggende tilfælde er den overførsel af passagerernes personoplysninger, som foretages af de luftfartsselskaber, der flyver til USA, sådan som de amerikanske myndigheder kræver i henhold til lovene fra 2001 og 2002, stærkt problematiske, når det gælder foreneligheden med EU-lovgivningen, og ikke mindst når det gælder de amerikanske myndigheders mulighed for at få direkte adgang til vores luftfartsselskabers reservationssystemer og passagerlister.
Jeg vil bl.a. gerne understrege, at de oplysninger, der kan indhentes ved hjælp af denne direkte adgang, også kan indeholde informationer af økonomisk, medicinsk, religiøs eller etnisk karakter, som også kan vedrøre andre end de passagerer, der rejser ind på USA's område, at oplysningerne kan videregives til andre myndigheder uden de pågældende personers samtykke eller kontrol, og at USA's lovgivning kun beskytter de amerikanske borgere.
Kommissionen har i denne situation glemt at informere Parlamentet - hvilket den erkendte - og den har glemt at informere de europæiske borgere inden den 5. marts, hvor kravene til luftfartsselskaberne trådte i kraft. Kommissionen har ikke rettidigt foretaget den fornødne kontrol af, om beskyttelsen er tilstrækkelig, men har via udtalelser fra embedsmænd og pressemeddelelser givet sit løfte om og sine forsikringer for, at man vil gribe ind senere.
En af de europæiske borgeres grundlæggende rettigheder er således i fare i øjeblikket. Luftfartsselskaberne og de nationale myndigheder, som er ansvarlige for personoplysningernes beskyttelse, kommer til at stå i en juridisk usikker situation, hvor de risikerer at blive retsforfulgt for at overtræde den nationale lovgivning eller at lide store økonomiske tab. De ansvarlige kommissærer skal straks påtage sig deres ansvar og sørge for en midlertidig ophævelse af de pågældende bestemmelsers virkning. De skal forlange nogle formelle og kontrollerbare garantier, opnå de udtalelser, der er taget højde for i direktiverne, og forelægge en beslutning for Europa-Parlamentet i henhold til artikel 25 i direktivet. I modsat fald tror jeg, at Europa-Parlamentet er nødt til at overveje at indbringe sagen for Domstolen for at sikre de europæiske borgeres beskyttelse.
Ludford (ELDR).
Hr. formand, hr. Bolkestein indbød os til at anlægge et positivt syn på Kommissionens resultater i den fælles erklæring af den 17. februar. Jeg er sikker på, at Kommissionen var motiveret af et ægte ønske om at redde europæiske luftfartsselskaber fra at komme i klemme mellem Skylla og Charybdis, idet de, hvis de rettede sig efter fællesskabslovgivningen om databeskyttelse, ville få flyveforbud og blive nægtet landingsrettigheder i USA, hvorimod de, hvis de gav efter for USA's krav, ville komme i konflikt med databeskyttelsesmyndighederne. Men Kommissionen gjorde det forkerte, ikke mindst ved hverken at rådspørge Parlamentet eller forud derfor den arbejdsgruppe om beskyttelse af personer i forbindelse med behandling af personoplysninger, der er nedsat i henhold til databeskyttelsesdirektivets artikel 29.
Det er ikke ærligt at prøve at hævde, at der ikke foreligger en aftale. Det kaldes en fælles erklæring, og der nævnes også i teksten en forståelse fra begge sider, der vil blive gennemført. Det er da helt klart, hvad vi andre kalder en aftale. Men det giver ikke juridisk sikkerhed, og formanden for arbejdsgruppen under artikel 29 har sat spørgsmålstegn ved Kommissionens påstand om, at EU's databeskyttelsesmyndigheder ikke kan finde det nødvendigt at træffe gennemførelsesforanstaltninger - det vil sige for overtrædelser af databeskyttelsesdirektivet - mod luftfartsselskaber, der retter sig efter USA's krav. Det er en sviende afvisning af Kommissionen. Han sagde i realiteten, at de embedsmænd, der er ansvarlige for den nationale it-sikkerhed, og domstolene ikke frit kunne suspendere anvendelsen af de relevante love, bare Kommissionen sagde, at de skulle. Det må være rigtigt. Det minder Kommissionen om, at hvis den ikke vil vogte over Fællesskabets lovgivning, må andre gøre det.
De politiske grupper er stort set enige om denne sag. Det eneste punkt, der er uenighed om, er det ændringsforslag, der opfordrer Kommissionen til at sikre suspension af USA's krav, indtil der foreligger afgørelse om forenelighed med databeskyttelsesdirektivet, hvilket betyder en afgørelse efter artikel 25, stk. 6. PPE-DE-Gruppen har ikke underskrevet dette ændringsforslag, og jeg forstår, de mener, at det ville gøre luftfartsselskaberne sårbare. Men arbejdsgruppen under artikel 29 har sagt, at de under alle omstændigheder er sårbare over for overtrædelser af databeskyttelseslovgivningen. Derfor er det kun af akademisk interesse.
Teksten i udtalelsen gør det helt klart, at databeskyttelsesdirektivet gælder, for det siges, at USA's toldmyndigheder vil få adgang til data på Fællesskabets territorium.
Det grundlæggende problem er, at USA ikke har nogen lovgivning om databeskyttelse. Det er et problem for Europol-aftalen og for den gensidige aftale om juridisk bistand mellem EU og USA. Der er stor bekymring for, at balancen mellem sikkerhed og borgerrettigheder skal tippe for langt i retning af sikkerhed i USA. I lyset af forskellige åbenbare retsbrud for nylig i USA giver manglen på kontrol med anvendelse af data af andre justitsmyndigheder anledning til stor bekymring. Vi behøver en afgørelse under artikel 25, stk. 6, efter høring her i Parlamentet. Kommissionen har måske forsøgt at gøre sit bedste, men den har gjort det forkerte.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne meddele Parlamentet, at professor Venios Angelopoulos fra den polytekniske læreanstalt i Athen rejste til JFK Airport i USA for 10 dage siden og forsvandt. Han var væk i fem timer, fordi han blev afhørt af FBI. De pågreb ham uden nogen som helst forklaring og lod ham gå igen uden nogen som helst forklaring. Der rejste sig et ramaskrig i Grækenland om hvordan og hvorfor, indtil EU's borgere, EU's medlemsstater og parlamentsmedlemmerne gradvist fandt ud af, at Europa-Kommissionen og USA allerede havde indgået en aftale om overførsel af persondata for personer, der rejser til USA. Og det er ikke alt. USA har adgang til datasystemer, passagerregistre med oplysninger om reservationsdato, rejsebureau, billettens udstedelse, kreditkortnummer og udløbsdato, rejseplan, tidligere registre om den pågældende passager indeholdende detaljerede oplysninger om tidligere rejser, religiøse eller etniske oplysninger baseret på passagerens valg af måltid osv., hvem passageren rejste med, hvor han boede, hvordan han kommunikerede med andre, medicinske oplysninger samt til bonusprogrammer, som ligeledes indeholder et væld af oplysninger.
Hvorfor det? Hvem tror USA egentlig, de er? Det internationale politi? Og hvor står EU i alt dette? Hvorfor har EU databeskyttelseslove? Hvordan kan vi se til, mens USA pålægger luftfartsselskaberne bøder, når de forsøger at overholde EU's love? Er det ikke ydmygende?
Europa-Parlamentet opfordrer i sine forslag Kommissionen til at sætte en stopper for dette - og det nævnte kommissæren ikke - indtil situationen er blevet harmoniseret med EU's love. Jeg mener, vi bør anvende forretningsordenens artikel 91, da vi ikke har fået noget svar fra Kommissionen, og anlægge en sag ved Domstolen.

Buitenweg (Verts/ALE).
Hr. formand, privatlivets fred er ikke en hellig og ukrænkelig ret, det er en grundlæggende rettighed, som imidlertid kan krænkes, hvis tungtvejende hensyn gør sig gældende, hvis disse er reelle, hvis proportionalitetsprincippet findes overholdt, og der er sikkerhed for, at der ikke sker misbrug. Jeg kan dog allerede nu meddele Kommissionen, at afpresning fra et tredjelands side eller lange ventetider for flytrafikken efter min opfattelse ikke er at betragte som tungtvejende hensyn. Der er tale om problemer, som må løses på en helt anden måde.
Privatlivets fred er ikke nogen forhindring, men det er et vigtigt element, når vi taler om sikkerhed. Lemfældig omgang med borgernes rettigheder på dette felt, bringer den grundlæggende tillid til myndighederne og retsstaten i fare, og dermed er vi for alvor i vanskeligheder. Det er efter min gruppes opfattelse kun naturligt, at USA ønsker at vide, hvem der rejser ind i landet, og det kan naturligvis i den forbindelse komme på tale at udveksle oplysninger. Men det forudsætter, at der indgås aftaler om, hvilke oplysninger der udveksles, hvilke myndigheder der får adgang hertil, og hvor længe oplysningerne må opbevares.
De amerikanske toldmyndigheder kan videregive oplysningerne til andre myndigheder, som er involveret i bekæmpelsen af terrorisme. Hr. formand, USA's ønske om at få kendskab til flypassagerernes personlige data kan imidlertid ikke betragtes løsrevet og uden sammenhæng med landets indsats for at etablere et såkaldt Global Computer Surveillance System. USA ønsker, som min kollega netop anførte, globalt at kortlægge borgernes rejsemønster, brug af kreditkort osv.
Kommissionen glæder sig nu over, at USA højtideligt har lovet ikke at anvende oplysninger om religion og sundhed. Hvad betyder det? Betyder det, at de ganske vist har adgang til disse data, men at de blot har lovet, at de ikke vil anvende dem? Hr. kommissær, tror De virkelig, at de amerikanske myndigheder, hvis de er i besiddelse af sådanne data, og hvis de finder, det ville være hensigtsmæssigt at anvende dem, vil afstå fra at gøre det? Også en persons spisevaner siger noget om den pågældende. Personligt har jeg i mange år været vegetar, hvilket også kommer til udtryk, når jeg vælger flymåltider. Det bliver nu altså registreret og analyseret. En talsmand for Kommissionen havde et godt råd til personer, som ønsker at undgå dette. "The choice is clear", udtalte han, "either you do not go to the United States, or you go for the sandwich option". Er det også kommissærens holdning, og synes De virkelig, det er en lødig udtalelse?
Udtalelsen ligger for så vidt på linje med Deres liberale bemærkning for et øjeblik siden om, at passagererne først og fremmest skal være velunderrettet om, hvilke følsomme oplysninger der indsamles om dem. Tekst skrevet med små bogstaver på en flybillet er én ting, men har passagererne også et reelt alternativ? Jeg vil også gerne høre, hvad De mener om det spørgsmål.
Hr. formand, jeg tilslutter mig i øvrigt mine kollegers mange bemærkninger om de konkrete tekniske og juridiske problemer i tilknytning til dette spørgsmål. Vi i vores gruppe ønsker ligeledes at understrege, at udveksling af oplysninger omgående må bringes til ophør. På det europæiske kontinent gælder europæiske regler, og indgår vi aftaler om ændring af disse regler, må også de partnere, vi indgår sådanne aftaler med, respektere vores regler og grundlæggende principper. Sådan fungerer et partnerskab mellem velvilligt indstillede lande.

Cappato (NI).
Hr. kommissær, jeg vil starte med at komme ind på proceduren. De siger, at der ikke er tale om en retsakt eller en fællesskabsakt. Problemet er, at denne akt og disse fælles erklæringer - først erklæringene i februar og herefter erklæringerne i marts - tilsyneladende alligevel har retsvirkning og indebærer handlinger samt udveksling af oplysninger og data, der er sket som følge af disse møder og erklæringer.
Allerede i de to parters fælles erklæring fra februar taler man om, at de mest følsomme oplysninger bør behandles - hvilket de også bliver - i overensstemmelse med EU's lovgivning. Denne udtalelse er ligeledes en vurdering af dataoverførselsprocedurerne. Det er en konkluderende udtalelse, som har retsgyldighed, og som reelt har det formål at legitimisere en udveksling af oplysninger, der allerede eksisterer. Det samme gælder for punkt 4 i Kommissionens henstilling til de nationale databeskyttelsesmyndigheder, hvor der står, at det ikke er nødvendigt at træffe håndhævelsesforanstaltninger over for de luftfartsselskaber, som ikke efterkommer USA's krav. Dette er en anden henstilling, som har retsgyldighed. Kommissionen siger nemlig, at man ikke skal gribe ind med hensyn til de luftfartsselskaber, der overfører oplysninger i henhold til amerikansk lovgivning.
Jeg mener derfor, at der i det mindste er mulighed for og tvivl om denne akts sidestilling med en retsakt, som Parlamentet kan indbringe for Domstolen. Jeg mener ligeledes, at denne procedure kunne være med til at styrke Kommissionens og EU's holdning i en dialog, som skal foregå på lige fod og mellem to ligeværdige partnere - mellem et marked på 250 millioner mennesker og et marked på 350 millioner mennesker - eftersom vi er nødt til at tage meget alvorligt højde for, at indhentningen af disse oplysninger og deres overførsel til USA allerede i dag er i strid med EU-lovgivningen.
I modsætning til det, som Kommissionen sagde i de fælles erklæringer, er indhentningen af oplysninger, der har kommercielle formål, og som herefter bliver brugt i sikkerheds- eller efterretningsøjemed, i sig selv en overtrædelse af de nødvendigheds- og proportionalitetsprincipper, der er taget højde for i fællesskabslovgivningen. Der opstår således en situation med en såkaldt generel overvågning, som rent faktisk er i strid med fællesskabslovgivningen - og det er ikke noget, der er tvivl om, eller som vi behøver at undersøge først.
Det, som vi skal gøre, er således at indlede nogle formelle og officielle forhandlinger for at se, hvilken aftale og hvilket kompromis vi kan nå frem til, men vi kan ikke løse spørgsmålet på forhånd ved reelt at legitimere en overførsel af oplysninger, som allerede er begyndt. Derfor skal Parlamentet fortsætte i denne retning, og det tror jeg netop også, at vi skal gøre for at styrke Kommissionen og EU-institutionerne.

Hatzidakis (PPE-DE).
Hr. formand, dette er en uheldig situation, det kan der ikke herske nogen tvivl om. Følsomme personoplysninger om EU's borgere kan overføres til de amerikanske myndigheder uden nogen form for garanti, og vores borgere er klart bekymrede over dette. På samme tid har USA indtaget en truende holdning. De truer med at tage forholdsregler over for vores luftfartsselskaber, hvis ikke de gør, som de får besked på, og det er næppe det, man forventer af venner og allierede. Dette er blot den seneste af en række begivenheder i de senere år, især for nylig - begivenheder, som ofte har tragikomiske overtoner. Som vi f.eks. har set det i forbindelse med krigen i Irak, befinder flere europæiske lande sig nu der, hvor de har mere til fælles med stormagter som Kina og Rusland end med USA, selv om vi grundlæggende har de samme værdier som USA. På et eller andet tidspunkt bliver begge parter - os og amerikanerne - derfor nødt til at sætte os ned og tale seriøst og ligeværdigt om, hvor dette forhold er på vej hen, og hvad vi kan gøre for at redde det, før det falder fuldstændig sammen.
Lige præcis om dette emne udsættes Kommissionen for hård kritik, og det er også for størstedelens vedkommende berettiget, selv om jeg må sige, at jeg personligt ikke mener, at Kommissionen på nogen måde ønskede at støtte amerikanerne. Den ville tage nogle forholdsregler med henblik på at håndtere den vanskelige situation, den stod over for. Under alle omstændigheder ser jeg gerne, at dette problem bliver løst hurtigst muligt og på en måde, der for det første er juridisk korrekt, og som for det andet er juridisk sikkert med hensyn til EU-borgernes rettigheder.
Hr. formand, jeg synes, at denne indgangsvinkel er klart at foretrække frem for den øjeblikkelige ophævelse af en midlertidig aftale mellem Kommissionen og de amerikanske myndigheder, som flere politiske grupper har opfordret til i deres forslag. Hvis vi automatisk ophæver aftalen med øjeblikkelig virkning, tror jeg helt ærligt, at vi kommer til at gøre mere skade end gavn - både over for os selv og de europæiske luftfartsselskaber, som vil få landingsforbud i USA. Så lad os hurtigst muligt finde en juridisk sikker løsning. Lad Kommissionen følge disse retningslinjer - også på dette sene stadie - måske ved at rette eventuelle fejltagelser, og lad det så ellers blive ved det.

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, kommissærer, Parlamentet har reageret, efter at kommissionsformand Prodi, formand Simitis og formand Hernández Mollar er blevet gjort opmærksom på sagen af en så autoritær kilde som formanden for Artikel 29-udvalget. Kommissionen siger til os, at det drejer sig om nogle misforståelser. Jeg er nødt til at sige, at jeg efter afklaringen af misforståelserne er endnu mere bekymret.
Jeg kommer fra en medlemsstat, der ved, at der skal træffes foranstaltninger mod terrorismen, men som også udmærket ved, at det skal ske inden for lovens rammer, hvis vi ikke ønsker at give terroristerne en sidste sejr.
De siger faktisk til os, at luftfartsselskaberne bliver presset af den nordamerikanske regerings aktion, i den forstand at den tvinger dem til at overtræde europæisk lovgivning. Luftfartsselskaberne har i dette tilfælde ret til at blive beskyttet af deres myndigheder, ligesom EU's borgerne naturligvis har det.
Kommissæren siger til os, at der ikke er nogen aftale eller beslutning, og at der derfor ikke er noget retsgrundlag. Hr. kommissær, det er netop det, vi klager over, det er netop det spørgsmål, vi stiller: Hvad er der sket, siden USA har fået det indtryk, at de kunne iværksætte en ensidig aktion? Hvad har vi gjort, der har gjort dette muligt?
De opfordrer os til at være positive over for det, Kommissionen har gjort, ved at sige, at vi skal have et afbalanceret syn på databeskyttelse - en ret, der er anerkendt i chartret om grundlæggende rettigheder - og tabet af arbejdspladser eller de bøder, selskaberne kan blive pålagt.
Jeg synes oprigtigt talt, at det er det samme som at acceptere afpresning. Det forbavser mig virkelig. Er det, fordi EU ikke har mulighed for at svare igen med samme mønt for at sige, at der er visse ting, vi ikke kan acceptere, og som der skal findes et modsvar på? Det er min fornemmelse, at vi optræder som en kvinde, der, fordi hun er overbevist om, at hun er fuldstændig underlagt ægtemandens autoritet - og jeg citerer fra en spansk roman - glæder sig, fordi hendes mand ikke tæver hende mere end "normalt". 
Jeg synes, at det er uacceptabelt, og at vi skal ændre holdning. Vi skal, som størstedelen af Parlamentets grupper anmoder om, sætte en stopper for gennemførelsen af de beslutninger, som EU og USA har truffet i fællesskab, eller som USA egenrådigt har truffet, og i stedet med de pressionsmidler, vi har, og med vores lovgivning, som skal have fortrinsret, søge at nå en aftale, som garanterer en sikker behandling af vores data, og informere Parlamentet og især vores borgere ordentligt om denne aftale.
Boogerd-Quaak (ELDR).
Hr. formand, kommissæren har udtalt, at der ikke foreligger nogen aftale, at der ikke foreligger nogen afgørelse, men derimod en midlertidig ordning. I den forbindelse må jeg spørge, hvor længe en sådan midlertidig ordning kan være gældende, og hvorledes den skal betragtes. Beskyttelse af personoplysninger er en grundlæggende rettighed i henhold til artikel 7 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Og efter alt at dømme kommer dette element også til at indgå i den europæiske forfatning. Der er således tale om et alvorligt spørgsmål. Spørgsmålet behandles også i EU-direktiver, i særdeleshed i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF. I sidstnævnte behandles også de undtagelser, vi må kunne håndtere.
Sådan som jeg læser de anførte undtagelser, må jeg imidlertid konstatere, at overførsel af personoplysninger til USA ikke kan falde ind under den i artikel 13 anførte undtagelse, da overførslen vil ske systematisk. Endvidere er der tale om oplysninger, som er så omfattende, at man ikke kan hævde, at de er relevante og ikke omfatter mere end, hvad der kræves, hvorfor de heller ikke falder ind under den i artikel 6 anførte undtagelse. Endvidere fastslås det generelt i direktiv 95/46/EF, at overførsel af personoplysninger til tredjelande kun må finde sted, såfremt det pågældende tredjeland sikrer et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau. Heller ikke dette krav er efter min opfattelse opfyldt.
Jeg har lyttet opmærksomt til kommissæren. Han udtalte, at han har gjort sit bedste for at finde en balance mellem bevarelse af retten til privatlivets fred og beskyttelse af luftfartsselskaberne. Jeg har en vis forståelse herfor, men jeg mener ikke desto mindre, det er den forkerte vej, man slår ind på. Der savnes demokratisk legitimitet, og der er truffet aftaler, som de folkevalgte ikke har haft mulighed for at tage stilling til. Det er klart en fejl. Det er for nærværende min holdning, at foranstaltningerne i den nuværende form bør suspenderes.

Krarup (GUE/NGL).
Kommissionens repræsentant, jeg tror, det var hr. Bolkestein, nævnte på et tidspunkt spørgsmålet om, hvorvidt man ikke fra Parlamentets side kunne anerkende Kommissionens indsats. Jeg kan lige så lidt som mine kolleger give udtryk for nogen anerkendelse. Det forekommer mig at være lidt af en dårlig vittighed, da man sjældent har set et så voldsomt knæfald for de urimelige krav, der stilles fra de amerikanske myndigheders side. Det store perspektiv i denne sag er jo netop USA's forhold til omverdenen.
I vores sag her og nu drejer det sig ikke umiddelbart om at bruge militær dræberteknologi over for andre folk, men perspektivet er beslægtet. De krav, der fremsættes af den amerikanske regering, er i åbenbar modstrid med de retlige krav, der fremgår af gældende lovgivning, først og fremmest direktiv 95/46/EF om databeskyttelsesprincipperne. Sagens kerne er, som det fremgår af flere af de redegørelser, som artikel 29-gruppen har fremsat, at man ikke blot benytter disse oplysninger af hensyn til flysikkerheden, men af hensyn til noget man kalder den offentlige orden i USA, som et led i USA's krig mod terrorismen, der føres under devisen, at hensigten helliger midlet. Imidlertid foreligger der her nogle retsprincipper, som vi ikke kan dispensere fra, og det er en ynkelig indsats, der er gjort fra Kommissionens side med hensyn til overholdelsen af disse retsprincipper.
Det, som er beskrevet i papiret fra artikel 29-gruppen, er jo skræmmende. Der er tale om, at man videregiver oplysninger, ikke blot til immigrationsmyndigheder, men til andre forbundskontorer. De er så ikke længere specifikt beskyttet, som de burde være det efter amerikansk lovgivning.
Jeg kan tilføje et spørgsmål og et svar. Spørgsmålet, som kommissæren rejste, var, om dette kunne klares gennem en komitologi-procedure. Det ville være absurd. Efter min opfattelse må sagen dreje sig om en aftale i medfør af traktaten om Den Europæiske Union, artikel 24, jf. artikel 38, og det betyder beklageligvis, at Parlamentet er sat ud af funktion, da Parlamentet ikke har nogen indflydelse på disse beslutninger. Des større grund er der til at informere offentligheden i forvejen.

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, det er fuldkommen ubestridt, at vi særlig efter den 11. september skal iværksætte forstærkede foranstaltninger mod terrorisme, men lige så ubestridt skal det fortsat være, at alle foranstaltninger, som vi iværksætter, kræver et retligt grundlag. Den 5. marts satte USA en lov i kraft, der uden tvivl har konsekvenser for borgerne i EU, for databeskyttelsen og bestemmelserne i EU. USA satte denne lov i kraft uden at afslutte nødvendige bilaterale eller multilaterale forhandlinger og uden at sætte en traktat med Unionen i kraft.
Det har - hvilket De også antydede, hr. kommissær - skabt et problem med luftfartsselskaberne. De er i en dobbelt svikmølle. Videregiver De ingen data, har De problemer med landingsrettighederne, det vil også sige forretningsmæssige problemer. Men videregiver De dataene i et nødvendigt omfang, så risikerer De at overtræde unionslovgivningen og at blive sagsøgt. Det er et kæmpeproblem, som er opstået her. Denne fremgangsmåde er simpelthen uacceptabel.
Men kritikken vedrører også Kommissionen, som har vidst besked i 15 måneder, har haft tid nok til at beskæftige sig med problematikken, til at sætte sig i forbindelse med Parlamentet og søge efter løsninger. Muligheden er forpasset, vi blev orienteret herom for første gang i går. I dag diskuterer vi noget, som længe har været gældende, og hvor data fra borgerne overføres til USA, uden at vi virkelig har garanti for, hvad der rent faktisk sker med disse data.
Det, jeg stadig kritiserer, er, at forhandlingerne ikke blev ført på politisk niveau, men at tjenestemænd blev pålagt at udforme en overenskomst her, og at denne så nærmest blev forelagt os som retsgrundlag for alle disse forløb og bliver præsenteret for borgerne i EU. Dette kan absolut heller ikke accepteres.
Det, vi forlanger, og det, vi forventer, er, at de ansvarlige, som har foranlediget, at der for øjeblikket sker en overførsel af data uden et retligt grundlag fra EU, drages til ansvar. Vi forlanger også i PPE-Gruppen, at muligheden for en sag for Domstolen prøves, og vi forlanger særligt og straks, at det, der er sat i kraft ulovligt og er gældende for øjeblikket, berigtiges. Men vi forventer også, at vi fremmer samarbejdet med FN i kampen mod terroren, men altid med udgangspunkt i et retligt grundlag.
Vi ved alle, at kampen mod terrorisme kun kan vindes, når vi søger samarbejde over grænserne. Derfor ønsker vi at samarbejde med USA, men for at understrege det endnu en gang: altid på grundlag af vores rettigheder!
Ceyhun (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, det er skønt, at vi har vidner her i dag, som hører os og ikke besøger Europa-Parlamentet forgæves. Alle disse borgere, som hører os her i dag, er skatteydere og er dem, som også i sidste ende finansierer tjenestemænds lønninger, og mange følger vores forhandlinger med en vis ironi. Og netop folk fra tredje række i Kommissionen, hr. kommissær, Deres tjenestemænd burde også vide, at de har et enormt ansvar i Bruxelles for, at de også skal beskytte borgernes interesser.
Det er klart, at vi skal bekæmpe terrorisme. Hvert år er jeg selv budgetordfører for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og hr. Vitorino får alt det af os, som han har brug for, når det handler om terrorbekæmpelse. Hos os siger ingen nej, når foranstaltningerne er fornuftige. Vi har netop vidst siden den 11. september 2001, hvad det betyder at være vågen på denne jord og til enhver tid at skulle gennemføre de rigtige foranstaltninger. Men på den anden side er databeskyttelse netop, og jeg siger det kommende fra Tyskland, noget, som man ikke bare kan give væk, hvis man lægger vægt på, at vi ikke får amerikanske tilstande i EU. Det er netop for os parlamentsmedlemmer som folkerepræsentanter vores opgave at tage vælgernes og borgernes interesser alvorligt og at forsvare dem. Her handler det ikke kun om luftfartsselskabernes interesser. Det handler også om interesserne for dem, som straks, uden at vide det, har informeret alle amerikanske sikkerhedsmyndigheder om hver detalje i deres liv uden nogensinde at have tilladt det, og som ikke ved, hvad der sker med disse data. De er hidtil altid gået ud fra, at de lever under retsstatslige forhold i EU, og at deres data er tabu.
Nu spørger jeg mig selv: Hvordan vil De fremover overbevise disse borgere, hvis de amerikanske myndigheder, som slet ikke giver nogen garanti, kan misbruge deres data vilkårligt?

Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil endnu en gang modsige den tidligere taler. Han skal nu engang tage den lidt med ro. De tyske og de andre luftfartsselskaber informerer borgerne om den nye situation, og de informerer dem om, at de, hvis de ønsker at flyve til USA, skal give deres samtykke til, at disse data videregives. Her bliver der så at sige ikke dækket over noget, men borgerne bliver informeret. At det ikke er tilstrækkeligt, er helt klart, men det, at De nu får det til at lyde, som om borgerne bliver ført bag lyset af luftfartsselskaberne, det er ganske enkelt ikke rigtigt.
Jeg vil forsøge at betragte hele denne historie en smule fra luftfartsselskabernes og flypassagerernes synsvinkel. Luftfartsselskaberne i Europa har haft vanskeligheder på grund af den generelle nedgang allerede før den 11. september. På grund af den 11. september og tiden derefter er alle europæiske, men også de amerikanske luftfartsselskaber i store vanskeligheder. Som De har kunnet læse de seneste dage, truer American Airlines endda med at ty til Chapter 11-beskyttelse.
Vi har altså en yderst vanskelig situation for luftfartsselskaberne. Det har også konsekvenser for lufthavnene og for beskæftigelsen. Derfor vil jeg gerne påpege, at det ikke har noget formål af principielle grunde at afbryde lufttrafikken mellem USA og Europa i de kommende uger. Vi skal sørge for, at vi finder en retsstatslig, brugbar løsning på denne situation.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at idéen med, at amerikanske myndigheder så at sige øver vold mod og misbruger de data fra europæiske og andre borgere, som kommer i myndighedernes besiddelse, også er en beskyldning fra nogle kolleger, som jeg i den grad ikke kan lade stå ubesvaret hen. De kan gå ud fra, at amerikanerne, før europæerne havde en databeskyttelseslovgivning, havde meget skrappere databeskyttelsesregler end vi, og at der er strikse regler om videregivelse og ikke-videregivelse af data. Påstanden om, at amerikanerne konstant ville misbruge vores data, hvis de fik dem, er i den form ganske enkelt ikke rigtig.
Det, vi selvfølgelig har brug for, hr. Bolkestein, er klare svar fra Dem. Hvordan vil De skabe retssikkerhed for, at de amerikanske myndigheder kun får de data, der er nødvendige til bekæmpelse af terrorisme, og ikke andre data? Hvordan vil De garantere, at amerikanerne, også hvad angår virksomhedsdata, kun får de data, som er nødvendige, men ikke til at spille vores erhvervsliv, vores luftfartsselskaber osv. ud? Det skal De sikre ved klare aftaler med amerikanerne.
Derfor mine to andre spørgsmål til det omfang, hvori De er parat til at forhandle med amerikanerne: Hvilken af de løsningsmuligheder af retlig art, som De har anvist, ønsker De rent faktisk at anvende, og hvor lang tid vil De bruge på det? Jeg er af den opfattelse, at vi i den nuværende vanskelige situation for lufttrafikken ikke har råd til at forårsage en faktisk afbrydelse af lufttrafikken mellem USA og Europa.

Swiebel (PSE).
Hr. formand, det er nødvendigt at bekæmpe terrorismen, men det er ikke tilladt at anvende alle midler. Det er et meget enkelt og grundlæggende princip. Man skal ikke spøge med demokratisk legitimitet og politisk troværdighed. Hvis EU under dække af indsatsen til bekæmpelse af terrorisme i for vid udstrækning tillader, at borgernes rettigheder krænkes, risikerer vi at underminere retsstaten. Er vi, som den foregående taler synes at advokere for, for lydhøre over for luftfartsselskabernes vanskeligheder, ender det galt. Sådan vil det gå, hvis Europa-Parlamentet accepterer den aftale, der er indgået mellem Kommissionen og USA.
Det bliver ikke bedre af, at det ifølge kommissær Bolkestein pludselig ikke er tilladt at tale om en aftale. Europa-Kommissionen er ikke desto mindre gået over stregen i denne sag, hvilket er skuffende, ikke mindst når det gælder kommissær Bolkestein, som i denne uge så velfornøjet kundgjorde sit kandidatur til endnu en periode som medlem af Europa-Kommissionen - hvor besynderligt.
Europa-Kommissionen er som nævnt gået over stregen. For det første har den ikke opfyldt sin egen målsætning om at holde de handlinger, der påtænkes iværksat, op imod bestemmelsen i artikel 8 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Endvidere påhviler det Kommissionen som traktaternes vogter at håndhæve gældende fællesskabsret, i det konkrete tilfælde bestemmelserne om beskyttelse af personoplysninger. Som det er blevet påvist udførligt i de foregående indlæg, og jeg skal ikke gentage det, der allerede er sagt, stemmer tingene ikke overens. Kommissionen har forsømt på behørig vis at opfylde sine forpligtelser og har i stedet opført sig som en borgmester i krigstid. Den har givet efter for amerikansk pres, ja, vi kunne også kalde det afpresning, efter sigende for at undgå det, der var værre. Der savnes retsgrundlag for en sådan optræden, som er helt uigennemsigtig og ukontrollerbar. Havde Kommissionen vist større politisk mod og i god tid inddraget Europa-Parlamentet, havde vi fået en regulær debat om, hvilket spillerum indsatsen til bekæmpelse af terrorisme giver, og hvor grænserne for overførsel af data går.
Kommissionen bør derfor også sadle om og tage initiativ til en udsættelse af den omhandlede aftales ikrafttræden. Såfremt bestemmelserne på behørig vis holdes op imod fællesskabsretten, kan der indgås en regulær aftale i stedet for det foreliggende halvfærdige produkt, som bringer retssikkerheden i fare. Det glæder mig derfor i høj grad, at det beslutningsforslag, som i morgen sættes under afstemning, også omtaler EF-Domstolen som en mulig vej. Det er ikke første gang, Kommissionen forsøger at sætte Europa-Parlamentet ud af spillet.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi er inde i en periode, hvor USA bliver ved at fremsætte uønskede ensidige initiativer. Det kan således ikke accepteres, at man ensidigt - og med trussel om strenge sanktioner - vedtager foranstaltninger over for luftfartsselskaberne. Jeg mener i øvrigt, at Kommissionen og Rådet nøje må undersøge, om denne type foranstaltninger overhovedet er forenelige med de internationale aftaler og konventioner om lufttrafik og transport.
Som flere talere - ligesom udvalgets formand Hernández Mollar - allerede har påpeget, befinder vores luftfartsselskaber sig i et dilemma. Dels skal de overholde EU's regler om databeskyttelse, nærmere betegnet direktiv 9546, og dels skal de i kraft af denne amerikanske lovgivning overføre oplysninger om de passagerer, der flyver til og fra USA, velvidende at de, hvis de ikke gør det eller gør det på en ukorrekt eller ufuldstændig måde, vil blive pålagt alvorlige sanktioner, der kan være alt lige fra mistede landingsrettigheder til betaling af tunge bøder.
Jeg er enig med alle de talere, der har nævnt, at der er noget, der er gået galt i forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet. Det tog 15 måneder for Kommissionen at forelægge Parlamentet dette problem, og det siger jo sig selv, at funktionærernes fælles erklæring fra den 18. februar ikke udgør en undtagelse fra Fællesskabets lovgivning og derfor heller ikke udgør noget retsgrundlag for luftfartsselskaberne til at tillade adgang til deres oplysninger. Der er derfor alvorlig fare for, at de kan imødese retssager på grund af klager fra passagerer, hvis personoplysninger er blevet overført til de amerikanske myndigheder. Direktivet om databeskyttelse fastsætter, at der kun må overføres personoplysninger til tredjelande, hvis de er sikret et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau. Mon USA stiller os tilstrækkelige garantier for beskyttelsen af disse oplysninger? Der skal nemlig være garanti for begrundelse, begrænset anvendelse af disse oplysninger, vilkår for og begrænsninger i dataoverførsel og -samkøring, beskyttelse af oplysningerne mod ikke-autoriseret adgang, varighed og lagringsvilkår, nationale foranstaltninger til beskyttelse af følsomme oplysninger, passagerernes mulighed for indsigt i og indsigelse over for de oplysninger, som de amerikanske myndigheder er i besiddelse af, samt betingelser for gensidighed.
Jeg håber, at dette emne ikke vil mangle på dagsordenen for det næste topmøde mellem EU og USA, der skal finde sted den 25. juni, og at EU har en fast holdning. Hr. formand, vi forkaster og fordømmer alle sammen terrorismen og dens forbryderiske handlinger. Vi er solidariske med det amerikanske mål om at forebygge og bekæmpe terrorisme, og vi fordømmer energisk de forfærdelige handlinger den 11. september 2001. Det er utålelige handlinger på grund af deres blinde vold, og fordi de rammer uskyldige borgere. Vi mener imidlertid ikke, at målet helliger midlerne. Som hr. Pirker og fru Terrón i Cusí har sagt, skal kriminalitet bekæmpes under respekt for retsstatens principper og uden at drage borgernes rettigheder i tvivl. Vores respekt for amerikansk lovgivning må hvile på gensidig respekt for vores retsorden. Vores indsats for sikkerhed hverken kan eller bør sætte friheden over styr.

Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. formand, selv USA's venner har grund til at kritisere en lovgivning, som tvinger flyselskaber til at vælge mellem EU og USA. Det er yderst ulykkeligt, at dette spørgsmål ikke er blevet drøftet politisk, det være sig med USA eller i Kommissionen, på trods af at man har kendt til det i 15 måneder. Det er prisværdigt, at man har forsøgt at foranstalte retsgarantier, men det er desværre ikke lykkedes. Man har dog fået iværksat en teknisk databeskyttelse, som tilsyneladende er ganske effektiv og måske ikke kan blive bedre.
Man skal - det ved vi alle - afveje personlig integritet og bekæmpelse af kriminalitet i lovgivningen. Nu risikerer vi i stedet misbrug af information om kreditkortnummer, religiøse tilhørsforhold, race og anden information, som rækker langt ud over, hvad flyselskabet har ret til at udlevere. USA har også indført urimelige lagringstider for informationen, som ser ud til at være begrundet i, at vi alle er en slags potentielle kriminelle. 10 år for almindelige borgere og 50 år for dem, som er under mistanke. Dette skal ses i perspektivet af, at vi i Unionen diskuterer et års lagringstid. Der er oceaner mellem synspunkterne. Det ville naturligvis være mere rimeligt at slette oplysninger, når de har opfyldt deres formål, når de er blevet brugt. Her er åbenbart brug for globale forhandlinger. Det gælder ikke bare USA, vi skal også forhandle med andre lande i verden, som har særregler. Det ville nok være klogt, hvis Kommissionen også benyttede sig af Parlamentet, som faktisk kan bidrage til denne forhandling. Jeg tror, at kommissær Patten har forstået dette, eftersom han talte om, at Parlamentet og Kommissionen skal forene deres kræfter.
For over en uge siden havde vi en forhandling her med kongresmedlemmer fra USA. Vi kunne da tydeligt mærke, at de nu har en meget større forståelse for integritetsbeskyttelse og databeskyttelse, end de ville have haft for f.eks. to år siden. Hvis vi ikke får foranstaltet seriøse forhandlinger, havner vi i en situation, hvor vi må drøfte gensidige reaktioner, og det ville vel være bedre, hvis vi blev enige på anden vis.
Hvad handler dette om? Målet er at beskytte borgerne. Borgerne har således også ret til information om, hvilken information der udleveres til hvem, og hvordan den anvendes. Dette er også et godt eksempel på forhandlingen i konventet og nødvendigheden af, at borgerne kan kræve politisk ansvar. Dette viser tydeligt, at det forholder sig sådan.
Til slut håber jeg, at kollegerne bakker talrigt op om beslutningen, så vores stemme bliver hørt i Kommissionen. Vi høres måske allerede, men vores stemme skal også kunne høres over Atlanten og føre til fælles drøftelser, inden lovgivningen kommer i stand, så vi får retsgarantier og kan bekæmpe kriminalitet.
Til sidst et budskab til USA og Kommissionen: Den, man respekterer, taler man med i tide.
Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er trods alt en af dem, der stadig forsøger at forstå, hvad der har fået USA til at vedtage disse bestemmelser - og det ved vi godt, nemlig den 11. september, den generelle frygt, krigsforberedelserne og den latente trussel om attentater - men jeg er bestemt også en af dem, som siger ligeud, at det absolut ikke kan accepteres, at en af de allieredes regeringer på trods af alle disse årsager overtræder de internationale aftaler, der navnlig bygger på EU-traktaten, hvilket er tilfældet her.
Vi er alle klar over - det er allerede blevet sagt, men jeg vil gerne gentage det for at friske vores hukommelse op her ved forhandlingens slutning - at det alvorligste og mest omstridte spørgsmål er det, der henvises til i punkt B i beslutningen, hvor der står, at USA oprindeligt kun havde anmodet om, at disse oplysninger blev stillet til rådighed. I Italien har vi et ordsprog, der siger, at det er legitimt at spørge og almindelig høflighed at svare. USA var desværre ikke så høflige at vente på vores beslutning, men gik direkte til anden fase af deres indsats. De benyttede sig straks af disse oplysninger og truede endda de luftfartsselskaber, som ikke havde stillet disse oplysninger til rådighed, med en bøde på 1.000 euro pr. person.
Og hvilke oplysninger, hr. kommissær, Hr. formand, Det var ikke bare passagerernes fulde navn og detaljerne om den pågældende flyvning, men sågar alle deres kreditkortoplysninger, informationer om de andre rejser, de havde foretaget, og f.eks. oplysninger, som kunne fortælle noget om deres etniske og religiøse baggrund, lægeoplysninger og oplysninger af enhver art - stilling, medlemskab af visse gruppper osv.
Kommissionen forklarede denne foranstaltning med, at luftfartsselskaberne ikke ønskede at have besvær med at skabe filtre, og at de derfor gav umiddelbar adgang, da de i øvrigt også var bange for at blive pålagt en bøde på 1.000 euro. Kommissionen sagde ligeledes, at man på denne måde ville undgå lange køer, når passagererne ankom til de forskellige destinationer i USA. Det er efter min mening en noget barnlig forklaring, for at sige det mildt. Disse forklaringer er ikke acceptable, eftersom de - hvilket også allerede er blevet nævnt - er i total modstrid med artikel 8 i direktiv 95/46, og det er først og fremmest Kommissionens opgave at sørge for direktivernes og således fællesskabsrettens overholdelse.
Et andet omstridt punkt er, at Kommissionen har vidst i hele 15 måneder - sådan som det blev sagt - at USA ville træffe denne foranstaltning med virkning fra den 5. marts. Det var Kommissionens pligt at sørge for en rettidig information af de europæiske borgere og af Europa-Parlamentet, som automatisk ville have sørget for udbrede kendskabet til den.
Heller ikke USA's kongres har vist stor respekt for demokratiet. Den har aldrig drøftet denne bestemmelse, men har ganske enkelt fortolket lovgivningen bredt, sådan som man siger, og er herefter skredet til handling. Det er efter min mening også et eksempel på en alvorlig skødesløshed.
Det eneste kontaktpunkt er den berømte aftale, der blev indgået mellem de højtstående embedsmænd den 19. februar, men det er ikke en skriftlig aftale, og den har ingen gyldighed. Derfor er det slet ikke tilstrækkeligt til, at vi kan indbringe sagen for Domstolen. Vi vil gerne spørge Kommissionen, hvad retsgrundlaget er for denne aftale, og hvilke europæiske interesser der beskyttes i det pågældende tilfælde.
For at belyse dette og andre spørgsmål har Europa-Parlamentet indkaldt til en offentlig høring, og efter denne høring ved vi måske for det første lidt mere om, hvordan alt dette har kunnet ske, og for det andet får vi ikke mindst en klarere idé om, hvad det er mest hensigtsmæssigt at gøre nu, så vi undgår delte meninger og bliver enige om nogle fælles og konsekvente standarder, der skal overholdes i fremtiden.

Formanden.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag

Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gøre mit bedste for at besvare de vigtigste spørgsmål og bemærkninger, der er henvendt til mig. Det er vanskeligt at fatte sig i korthed, da det er et kompliceret og vigtigt emne.
Indtil nu har vi nået to ting. For det første har vi sikret os amerikansk tilslutning til de yderligere foranstaltninger, der skal træffes for at nå frem til en gensidigt tilfredsstillende løsning, som giver juridisk sikkerhed for alle berørte. Jeg vil gerne understrege, at dette forekommer Kommissionen, Parlamentet og Europa i almindelighed tilfredsstillende for begge parter. Det siger jeg i særdeleshed til fru Buitenweg, der insisterede på, at vores standarder skulle være prøvestenen for acceptabiliteten af enhver aftale, der kunne indgås i fremtiden. Det skal være en gensidigt tilfredsstillende aftale. Det har amerikanerne accepteret.
For det andet har amerikanerne givet et antal vigtige ensidige løfter, som har umiddelbar anvendelse. F.eks. har de givet løfter om, hvilke data de ikke vil bruge, og hvordan de vil håndtere dem, som de bruger fra dag til dag. I særdeleshed bliver dataindsamling begrænset til fly til, fra eller gennem USA. Vores drøftelser indtil nu har givet dette resultat. Vi er ikke nået til vejs ende - langtfra. Vi er ikke nået frem til en aftale. Drøftelserne med USA vil fortsætte, forhåbentlig så hurtigt og energisk som muligt. Det er for tidligt at sige, at Kommissionen har fejlet, og at den burde have opnået mere, end den har. På vegne af hr. Patten og hr. de Palacio, der tager sig af transport, må jeg afvise denne kritik. Dermed vil jeg ikke sige, at der ikke er mere at gøre.
Det er blevet påpeget, at selv om der endnu ikke foreligger en aftale, er virkningen ikke desto mindre, at der er adgang til data, hvor dette ikke var tilfældet før. Det er sandt. Det er klart, at hvis der ikke havde været nogen drøftelser, ville luftfartsselskaberne have stillet disse data til rådighed under alle omstændigheder. Luftfartsselskaberne ved, at de amerikanske luftfartsselskaber og bookingsystemer, der er hjemmehørende i USA, allerede gør det.
Det er et meget vigtigt punkt, som måske er blevet overset under den ophedede debat. Det er ikke simpelthen et spørgsmål om at lade data blive overført eller at forhindre dette, for mange er alligevel tilgængelige. Derfor forekommer det mig, at den antydning, der har været af, at vi burde slæbe luftfartsselskaberne for EF-Domstolen, ikke er særlig produktiv. Det sker nu. Luftfartsselskaberne befinder sig, som baronesse Ludford sagde, mellem Skylla og Charybdis. De ved, at amerikanerne mener det alvorligt med at pålægge straffeforanstaltninger, herunder nogle, der kan bringe deres transatlantiske trafik i fare. Den modsatrettede trussel - at Kommissionen kunne starte overtrædelsesprocedurer, anlægge sag for overtrædelse af databeskyttelsesreglerne - gav anledning til alvorlig bekymring hos luftfartsselskaberne. Men nogle af dem har sagt, at det ikke er livstruende, hvorimod de amerikanske trusler er. Jeg vil indtrængende bede medlemmerne om at forstå den meget vanskelige situation, luftfartsselskaberne befinder sig i, og som vil have en virkning på den transatlantiske trafik for 10-11 millioner passagerer om året, som hr. Patten har forklaret.
Nogle talere har nævnt videregivelse af oplysninger til borgere fra EU. Under databeskyttelsesloven er det, som jeg er sikker på medlemmerne ved, i første række datakontrollørerne, der har pligt til at informere dem, der er blevet udleveret data om. I dette tilfælde er det luftfartsselskaberne og muligvis rejsebureauerne. Fredag den 14. marts vil der blive holdt et møde for at sikre, at de forstår deres forpligtelser til at underrette passagerer og flybesætninger om, hvad der vil ske med deres data og hvorfor. En informationspligt påhviler også den amerikanske regering. De fleste af os vil finde det vanskeligt at argumentere for, at et land som USA ikke har ret til at fastlægge de betingelser, hvorunder det tillader folk at rejse ind. De har også pligt til at underrette offentligheden, så mulige rejsende kan træffe en afgørelse på basis af viden.
Baronesse Ludford sagde noget meget relevant om de datasystemer, der ville blive hjemmehørende i EU, og den måde, hvorpå USA kunne få adgang til disse datasystemer. Det drejer sig om den direkte anvendelse af direktivet på USA's toldmyndigheder, hvilket giver det europæiske direktiv en klar ekstraterritorial virkning.
Kommissionen er i gang med at foretage en grundig juridisk analyse af de forskellige implikationer af dette spørgsmål, f.eks. med hensyn til rækkevidden af direktivet og udøvelse af statslig magt af USA's toldmyndigheder inden for medlemsstaternes territorium. Man afventer en dom fra Domstolen i en sag, der kan kaste lys over direktivets præcise rækkevidde, men Domstolen har endnu ikke fastsat nogen dato.
Under alle omstændigheder opstår dette spørgsmål kun, når USA's toldmyndigheder har direkte adgang til luftfartsselskabernes databaser. Det ville ikke opstå, hvis luftfartsselskaberne sendte data til USA's toldmyndigheder, og denne overførselsmetode, det vil sige udleveringsmetode, er bestemt at foretrække, hvis den teknisk lader sig organisere.
Desuden er der, i særdeleshed af fru Buitenweg og også af andre medlemmer af Parlamentet, blevet rejst spørgsmål om måltider, der indtages i flyvemaskiner. Det er vigtigt at forstå, at den screeningsproces, som USA anvender, ikke benytter data fra bestillinger på mad, men disse data ligger i passageroplysningerne og downloades sammen med resten. Det er en uskik, når det gælder databeskyttelse. Kendsgerningen er, at USA hverken kræver, at luftfartsselskaberne skal ændre deres dataindsamlingspraksis, eller anmoder dem om at skille relevante data fra irrelevante, hvilket gør det hele mindre bekosteligt for luftfartsselskaberne.
Hr. Santini og hr. Jarzembowski henviste til dette aspekt af sagen. Også vores direktiv siger, at visse bestræbelser ikke er obligatoriske, hvis de står i et misforhold til de resultater for databeskyttelse, de tilvejebringer. Vi bør bestemt gå videre med vores drøftelser med luftfartsselskaberne med henblik på at installere filtre, som adskiller flyvninger til USA fra resten, og muligvis også filtre, der adskiller følsomme data fra andre data, som amerikanerne siger, de ikke har brug for eller benytter.
Det er nogle af de mere væsentlige punkter, der blev rejst af medlemmer af Parlamentet. Ud over disse står muligheden af at bruge artikel 25, stk. 6, det vil sige en afgørelse om tilstrækkelig databeskyttelse, som fru Paciotti nævnte, naturligvis til rådighed. Hvis Kommissionen skulle komme til den konklusion, at der er tilstrækkelig beskyttelse på dette område, vil og må den underrette Parlamentet, og så kan der finde en ordentlig drøftelse sted på basis af denne afgørelse fra Kommissionen.
Der er også blevet spurgt til de drøftelser, der skal afholdes på politisk niveau. Jeg er opmærksom på det forslag, og jeg vil bestemt drøfte det med hr. Patten - der beder om at være undskyldt af de grunde, han nævnte - og fru de Palacio, eftersom hun af indlysende grunde er stærkt involveret.
På den anden side vil jeg gerne sige, at det ikke altid er det politiske input, der giver en løsning. Når alt kommer til alt, er personalet - og helt bestemt når det gælder de tjenester, der arbejder under mit opsyn - yderst kompetente folk. Der er ingen grund til at formode, at de kan opnå mindre end kommissærerne på politisk niveau, men muligheden kan ikke udelukkes, og jeg er derfor lydhør over for dette forslag.
Forskellige medlemmer af Parlamentet har talt om suspension af de amerikanske foranstaltninger. Jeg er ked af det, men i lyset af, hvad jeg tidligere har sagt, og også hvad hr. Jarzembowski har sagt, har vi ikke råd til, særlig i disse dage med politisk uvished og økonomisk nedgang, at standse lufttrafikken til USA eller alvorligt bringe den i fare. Det drejer sig trods alt om millioner af passagerer pr. år, og vi kan ikke tillade os at bringe det i fare.
Hr. Jarzembowski har sagt, at vi må have en praktisk løsning på et ordentligt juridisk grundlag i samarbejde med USA. Jeg er helt enig med ham, og Kommissionen vil gøre sig enhver mulig bestræbelse for at nå denne praktiske løsning fast baseret på lovens grund. Jeg håber at kunne drøfte den videre udvikling på dette område med Parlamentet, når tiden er inde.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0085/2003).
Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.
Hr. Ortuondo, jeg giver ordet til Dem til et spørgsmål til forretningsordenen.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål og afhængigt af svaret måske fremsætte en klage. Hvem er under spørgetiden til Rådet ansvarlig for den rækkefølge, som spørgsmålene bliver besvaret i?

Formanden.
Den øverst ansvarlige er Parlamentets formand.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Med Deres tilladelse, hr. formand, vil jeg gerne her fremsætte en klage. På mødet i februar besluttedes det at aflyse spørgetiden. Mit spørgsmål til Rådet var nr. 3. Da det blev meddelt, at spørgetiden var aflyst, fik vi at vide, at spørgsmålene ville gå videre til marts. Nu er vi i marts, og mit spørgsmål, som var nr. 3, er nu nr. 22. Det er en diskrimination. Jeg vil gerne protestere over for Dem, hr. formand, og bede om Deres hjælp.

Formanden.
Det er svært for en mødeformand at hjælpe. De vil modtage et brev fra generalsekretariatet med en detaljeret forklaring. 
Jeg beder medlemmerne om at være solidariske med dem, der i dag er på listen over spørgere, for ellers er der nogle af dem, der ikke får svar.
Jeg beder Dem, hr. Ortuondo og hr. Nogueira, om at fatte Dem i korthed, når jeg giver Dem ordet til en bemærkning til forretningsordenen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Jeg har allerede modtaget et svar fra generaldirektoratet, men det besvarer ikke mit spørgsmål. Jeg ønsker, at mit spørgsmål bliver besvaret. Hvorfor er et spørgsmål, der i februar var nr. 3, nr. 22 i marts?

Formanden.
Jeg lover, at jeg vil gøre mit bedste for, at De får et svar.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg tilhører kredsen af medlemmer, der stiller spørgsmål til Rådet. Jeg kan konstatere, at et spørgsmål - der for mig personligt selvfølgelig er meget vigtigt - om den konflikt, som jeg mener gør sig gældende mellem Kommissionen og Rådet om lovgivning om skibstrafik, et spørgsmål stillet den 30. januar, som det fremgår af dokumentet foran os, først bliver besvaret lang tid efter de spørgsmål, der blev stillet i februar.
Vi vil logisk nok gerne have svar her i plenarforsamlingen, og vi kan ikke forstå, hvad det er for et kriterium, der anvendes. Jeg synes, at vi skal have at vide, hvad det er for et politisk princip, så vi kan handle i overensstemmelse med det.

Formanden.
Jeg beder Dem om at sende et brev til de tjenestegrene, der er ansvarlige for spørgetiden, så De kan få et detaljeret svar, uden at det går ud over den ret, som medlemmerne har til nu at kunne få et svar.

Formanden.
Spørgsmål nr. 1 og 3 bliver ikke besvaret, for de vedrører en sag, der allerede er på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Hr. Posselt, jeg giver Dem ordet til en bemærkning til forretningsordenen.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, spørgsmål 2 blev ikke behandlet i dag. Kosovo har overhovedet intet at gøre med Makedonien og med Irak. Jeg har nu siddet her i en halv time og har ventet fra kl. 17.30 til kl. 18.00, indtil spørgetiden ?
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Hr. Posselt, jeg har sagt spørgsmål nr. 1 og 3, ikke spørgsmål nr. 2. De er i Deres gode ret til at stille spørgsmålet, og derfor vil Rådet, der er repræsenteret ved den græske udenrigsminister hr. Papandreou, som vi bød hjertelig velkommen til mødet, straks svare Dem. Spørgsmål nr. 2 af Bernd Posselt (H-0070/03):

Om: Kosovos status
Medmindre Kosovos fremtidige status afklares gradvis, må det frygtes, at der hverken sker en stabilisering af samfundet i Kosovo, eller at der kan tiltrækkes investeringer. Hvilke overvejelser gør Rådets formandskab sig om dette spørgsmål?

Papandreou
. (EL) Jeg vil gerne understrege over for hr. Posselt, at Rådet ved flere lejligheder har erklæret, at udgangspunktet for Kosovos fremtidige status er og bliver FN's Sikkerhedsråds resolution 1244. Kosovos endelige status er et spørgsmål, der skal behandles, når tiden er inde, i overensstemmelse med bestemmelserne i Sikkerhedsrådets resolution 1244 og i samarbejde med regeringen i Beograd og de valgte ledere og repræsentanter for de lokale politiske institutioner i Pristina.
Rådet har endvidere flere gange givet udtryk for sin fulde støtte til FN's generalsekretærs særlige udsending og den politik, der gælder for FN's mission i Kosovo, hvis formål, som hr. Steiner påpegede, er standarder før status, da det er den eneste måde, hvorpå man kan gøre Kosovo til et stabilt og fremgangsrigt samfund, som vil tage EU's værdier og almindeligt anerkendte standarder til sig. Detaljerne omkring Kosovos integration i stabiliserings- og associeringsprocessen skal ligeledes fastlægges i overensstemmelse med resolution 1244 og inden for rammerne af "standarder før status"politikken.
EU er fast besluttet på at hjælpe Kosovo med at blive et demokratisk, fremgangsrigt samfund, hvor alle befolkningsgrupper lærer at leve sammen i fred og sikkerhed. Det er derfor ekstremt vigtigt, at EU bliver ved med at opfordre de midlertidige lokale institutioner i Kosovo til at gøre alt, hvad de kan, for at gennemføre "standarder før status"politikkens specifikke vurderingskriterier.
Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne sige undskyld. I oversættelsen hed det følgende: spørgsmål 1-3. Derfor bad jeg om at få ordet. Det var altså en oversættelsesfejl. Jeg undskylder. Men nu til mit spørgsmål til ministeren, hvis meget konkrete og gode svar jeg takker for.
Der er to korte tillægsspørgsmål. Hvad synes De om idéen om at oprette en arbejdsgruppe, som skal overveje mulighederne for Kosovos fremtid? Hermed ville vi så at sige handle præventivt og ville ikke først igen reagere, når det var for sent. I præamblen til den nye forfatning for Serbien-Montenegro er, så vidt jeg ved, Serbiens krav om, at Kosovo i fremtiden er en del af den jugoslaviske delstat Serbien, fastlagt. Jeg vil gerne spørge Dem, om EU eller FN har protesteret imod det. For det ville jo være et præjudikat, det ville være at bryde åbenholdelsen af Kosovos fremtidige status.

Papandreou
. (EL) Med hensyn til Deres første spørgsmål er der som sagt endnu ikke indledt forhandlinger om Kosovos endelige status. Der kan naturligvis om nødvendigt nedsættes forskellige arbejdsgrupper, som De foreslår. Vi har forsøgt at få Beograd og Pristina til at tale sammen om emner af almen interesse, f.eks. flygtningenes tilbagevenden, sikkerhed, energi og andre netværk, hvor et samarbejde pr. definition er nødvendigt for at skabe større gensidig tillid mellem de to parter, før de går videre med næste etape, som netop er forhandlingerne om den endelige status. Så uanset hvad Jugoslaviens forfatning eller den nye statsunion Serbien og Montenegro siger, har der ikke været drøftelser om den endelige status, og når det sker, sker det som sagt med udgangspunkt i FN's resolution. Vi ved alle, hvilken FN-resolution jeg henviser til, så det er der ingen grund til at gentage her. Det er Sikkerhedsrådets resolution 1244.

Dupuis (NI).
Hr. minister, De siger, at vi er nødt til at vente. Vi har lige fået at vide, at premierministeren, Djindjic, er blevet myrdet i Beograd. Mange europæiske lande var af den opfattelse, at vi skulle vente, da det gjaldt arrestationen af krigsforbryderne Mladic og Karadzic. Nu kan vi se, hvad det resulterede i. Situationen er bestemt ikke blevet bedre i Kosovo, og forholdet mellem det serbiske mindretal og det kosovoalbanske mindretal bliver ikke bedre.
Kunne vi ikke - sådan som vi i øvrigt allerede har gjort i Cypern-spørgsmålet - stille og roligt begynde at overveje nogle scenarier som dem, hr. Posselt foreslog? Jeg tror - og det ville jeg gerne have Dem til at bekræfte, hvis det er muligt - at den højtstående repræsentant, hr. Solana, arbejder på de scenarier, som hr. Posselt nævnte. Kan De give nogle nærmere oplysninger i den forbindelse?

Papandreou
. (EL) Jeg vil blot lige sige, at både jeg, Kommissionen, Rådet og adskillige af Parlamentets medlemmer i forbindelse med dagens tidligere forhandlinger om Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien henviste til Kosovo og mordet på hr. Djindjic, som er en tragisk begivenhed. Som De ved, var hr. Djindjic en stabiliserings- og demokratiseringsfaktor, som prøvede at hjælpe med at løse det store, vanskelige problem i Kosovo. Som De selv påpegede, er der problemer med forholdet mellem de etniske grupper i Kosovo. Der er problemer med flygtningenes tilbagevenden. Der er daglige problemer med at holde Kosovo på ret køl. Der er problemer på en lang række områder, som i høj grad har at gøre med det, vi kalder europæiske værdier, europæiske regler, og det er præcis derfor, hr. Steiner på vegne af FN påpegede, at standarderne skal forbedres - og vi er enige i og støtter denne holdning. Og det er derfor, vi taler om standarder før status. Jeg vil gerne have lov til at understrege, at hvis alle parter medvirker ved fastlæggelsen af disse standarder, vil tilliden mellem de forskellige etniske grupper vokse, hvilket er altafgørende for afholdelsen af uafhængige forhandlinger om Kosovos fremtidige status. Hvis ikke dette sker, kan situationen blive ukontrollabel. Denne risiko har vi også drøftet, men både EU og det internationale samfund tror på, at denne indgangsvinkel er den bedste måde at tackle problemet i Kosovo på.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Sarah Ludford (H-0073/03):

Om: Guantanamo Bay
Hvordan kan der være tilstrækkelig gensidig tillid mellem De Forenede Stater og EU med hensyn til håndhævelse af loven og overholdelse af grundlæggende rettigheder til at indgå en aftale om informationsudveksling, gensidig retsbistand og udlevering, når europæiske borgere er interneret uden sigtelser i modstrid med folkeretten i Camp Delta ved Guantanamo Bay?

Papandreou
. (EL) Som svar til baronesse Ludford kan jeg sige, at Rådet har givet sin formand detaljerede instrukser om at forhandle en aftale på plads mellem EU og USA om gensidig retslig bistand i kriminalsager i medfør af EU-traktatens artikel 24. Aftalens bestemmelser har til formål at supplere bestemmelserne i den bilaterale aftale mellem USA og EU's medlemsstater.
Forhandlingerne er stadig ikke afsluttet. Så snart Rådet beslutter at undertegne aftalen, og når den er blevet undertegnet, underretter formandskabet Europa-Parlamentet om resultatet af forhandlingerne.
Ludford (ELDR).
Jeg takker rådsformanden for det svar, men forholder det sig ikke sådan, at vores tillid til garantierne for de civile frihedsrettigheder i USA bliver slemt rystet, og at det er en tragedie, at standarder for fairness og retfærdig rettergang bliver ofret i USA under Bush-regeringen?
For bare to dage siden afviste en forbundsdomstol forsøg på at klarlægge den juridiske situation for nogle tilbageholdte i Guantanamo Bay, herunder to briter. Domstolen sagde i en kendelse, der kunne efterlade de tilbageholdte i et juridisk limbo på ubestemt tid, at udlændinge ikke havde nogen rettigheder i henhold til USA's forfatning og ikke kunne påkalde sig de amerikanske domstoles jurisdiktion for at prøve lovligheden af begrænsninger i deres frihed. Denne chokerende situation, der står i kontrast til det, der vil blive tilfældet, når EU's charter om grundlæggende rettigheder bliver bindende - for under det vil udlændinge såvel som borgere fra EU have garanti for deres grundlæggende rettigheder - kommer lige efter andre juridiske fejlgreb såsom sagen med en brite, der blev henrettet, da en dommer i Texas nægtede at se på DNA-beviser, og en anden brite, der blev holdt fængslet i Sydafrika i tre uger på grund af inkompetence hos FBI.
Hvordan kan vi under disse omstændigheder stole på den amerikanske retfærdighed i straffesager og på deres justitsmyndigheder? Bør De ikke konsultere Europa-Parlamentet, før De indgår de aftaler, som Rådet agter at indgå?

Papandreou
. (EL) Allerførst må jeg sige, at jeg sætter pris på Deres spørgsmål både som et spørgsmål og et standpunkt. Som repræsentant for Rådet har jeg taget det ad notam, og jeg skal formidle Deres tanker videre til Rådet.
Dernæst vil jeg gerne understrege, at der er blevet indledt en dialog med USA om en række menneskerettighedsspørgsmål som f.eks. dødsstraffen. Jeg mener, at EU har al mulig grund til at forsvare det, den opfatter som grundlæggende rettigheder, og det skal den gøre over for alle partnere og alle lande, især USA, som har de samme fælles værdier og fælles målsætninger som os. Jeg vil også gerne bekræfte, at vi som sagt har udstukket detaljerede retningslinjer for en aftale mellem EU og USA, og jeg er derfor overbevist om, at alle disse spørgsmål vil blive behandlet under forhandlingerne, som stadig pågår, hvilket vil sige, at det er for tidligt at kommentere dem.

Formanden.
Spørgsmål nr. 5 af Riitta Myller (H-0076/03):

Om: Søtransport
Kommissionen har anmodet Rådet om et forhandlingsmandat, så det kan forhandle på vegne af samtlige 15 medlemsstater for at sikre, at kandidatlandene og de nabolande, som er berørt af transporten af svær brændselsolie i farvandene i EU, anvender samme principper for søtransport som dem, der er gældende i EU.
Rådet bedes oplyse, hvilke foranstaltninger det har iværksat for at sikre, at Kommissionen i dette anliggende får et hensigtsmæssigt forhandlingsmandat.

Papandreou
. (EL) Som svar på fru Myllers spørgsmål kan jeg sige, at Rådet opfatter maritim transport som en global sektor par excellence, hvorfor Rådet gerne ser de for sektoren gældende regler anvendt i videst muligt omfang. Jeg er enig med fru Myller i, at det ville være en god idé, hvis kandidatlandene og de øvrige nabolande, herunder Rusland, kunne anvende de samme principper som dem, der gælder i EU. 
Rådet, eller nærmere Rådet (transport, telekommunikation og energi), fulgte præcis denne fremgangsmåde i dets konklusioner af 6. december 2002. Det godkendte konklusioner om maritim sikkerhed og forureningsforebyggelse efter olietankskibet Prestiges forlis ud for den galiciske kyst. Det noterede sig, at Kommissionen havde til hensigt at tage de nødvendige forholdsregler i samarbejde med medlemsstaterne med henblik på at sikre, at EU-kandidatlandene og de øvrige nabolande, herunder Rusland, kun transporterer svær olie i dobbeltskrogede tankskibe. Rådet støtter endvidere Kommissionens arbejde med at undersøge mulighederne for tekniske samarbejdsprogrammer til bistand for vores nabolande - især ansøgerlandene, Rusland og inden for rammerne af EURO-MED - dens arbejde med at øge den maritime sikkerhed og fremme forureningsforebyggelsen, herunder den reelle anvendelse af relevante kontrolprocedurer i havnestaten.
Endelig understregede Kommissionen over for Rådet, at den følte, at den inden for rammerne af den eksisterende aftale med de nævnte lande ville være i stand til at fuldføre dette arbejde.
Myller, Riitta (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, tak for Deres svar. Det er meget vigtigt, at vi f.eks. sikrer, at der anvendes dobbeltskrogede tankskibe til transport af olie, men det er ikke altid nok. Når det drejer sig om de iskolde forhold i de nordlige farvande, skal der mere til, og dette er i år blevet særdeles tydeligt, da det har været en meget kold vinter, og der har ligget tyk is i Østersøen, især i Finske Bugt, som er meget sårbar. Den er i gennemsnit ca. 30 m dyb, og forholdene er yderst vanskelige.
Jeg vil derfor gerne spørge Dem, hr. formand for Rådet, om De er enig i det finske initiativ, hvori der foreslås en ændring af bestemmelserne om dobbeltskrogede skibe, så en medlemsstat for fremtiden kan kræve, at skibe, der lægger til kaj, skal være passende forstærket, således at de kan modstå isens tryk. Med andre ord ville det være op til den medlemsstat, som skibene ligger til kaj i, at fastlægge, hvad der er passende under de givne omstændigheder. Burde dette ikke også gælde naboregionerne, f.eks. skibe, der sejler til eller kommer fra Rusland, når vi nu taler om Finske Bugt?

Papandreou
. (EL) Jeg deler fru Riitta Myllers bekymring. Jeg har forståelse for de betingelser, der gør sig gældende i Østersøen, og de betingelser i forbindelse med frostvejr, som fru Riitta Myller henviste til. Som nævnt er det ud fra vores synspunkt fornuftigt ikke blot at anskue denne generelle problemstilling ud fra en EU-synsvinkel, men også at betragte den som et anliggende, der ligeledes vedrører ansøgerlandene og de tilstødende lande, herunder Rusland. Det, jeg vil sige, er, at alle de ændringer, vi får igennem, er nyttesløse, hvis de kun finder anvendelse inden for EU og ikke vedtages af internationale organisationer, især IMO, som uden tvivl vil kunne bidrage til at sikre, at forpligtelsen til at indføre dobbeltskrogede fartøjer finder anvendelse i alle lande, og ikke kun i EU. Så vi yder en indsats på to fronter. Vi bestræber os på at forbedre vores egen lovgivning for at forebygge disse ulykker, og samtidig presser vi på for at få de nødvendige foranstaltninger igennem på internationalt plan. Først i vores egen baghave og siden på internationalt plan for at vise, at vi mener det alvorligt, når vi taler om sikkerheden i forbindelse med disse tankere og forebyggelse af tilsvarende katastrofer.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, som bekendt vedtog USA efter ulykken med tankskibet Exxon Valdez, i 1989, en lov med betegnelsen Oil Pollution Act, der skulle sætte drastisk ind over for denne type problemer. For at give et eksempel så kræves der af de skibe, der besejler USA's farvande, en sikkerhedsstillelse på 1 milliard dollars, og i tilfælde af en ulykke forlanges der 5 milliarder i erstatning.
Til at rydde op efter katastrofen med Prestige er der kun 180 millioner euro til rådighed, som skal deles mellem Galicien (det mest ramte land, mit land, min nation) og andre områder i den spanske stat og i Frankrig. Jeg mener, at vi skal udarbejde en lov som den i USA, så dette europæiske initiativ kan påvirke IMO's retningslinjer. Hvad mener formandskabet om dette spørgsmål? Hvilket initiativ agter det at tage? Hvorfor fastsætter det ikke obligatoriske regler for trafikken til søs, ligesom det findes for trafikken i luften og på landjorden?

Papandreou
. (EL) Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet. Han henviste til USA's lovgivning og en forpligtelse til at anvende regler i stil med færdselsloven. Jeg har kun to bemærkninger.
For det første er jeg sikker på, at Rådet og Kommissionen er i færd med at evaluere tilsvarende lovgivning i andre lande for at være i stand til at afgøre, hvad der er mest velegnet, og hvad der bør støttes på internationalt plan.
Som svar på Deres andet spørgsmål må jeg anføre, at EU som nævnt ikke kan løse dette problem alene. Vi lever i en tid med gensidig afhængighed. Miljøet og handelen kender ingen grænser, og EU har ikke kun til opgave at undersøge sin egen lovgivning, det bør også gøre noget for at fremme den på internationalt plan, så der kan indføres regler, der gør det muligt at beskytte miljøet og sikre en sund konkurrence mellem verdens forskellige regioner og lande.
Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg er en varm tilhænger af Rådets bestræbelser på at fremme søtransportsikkerheden inden for rammerne af Den Internationale Søfartsorganisation. Det er vigtigt at sikre, at farlige fartøjer som disse, der ikke opfylder de fastsatte standarder og forbydes i europæisk territorialfarvand, ikke blot flyttes til et tredjelands territorialfarvand og forårsager problemer dér. Det er vigtigt at gå frem via det internationale samfund.
Mit spørgsmål går dog reelt på, om det vil være muligt at tage spørgsmålet om olietransporter, især i Østersøen, op på det kommende topmøde mellem EU og Rusland. Det er af afgørende betydning, at der skabes størst mulig opmærksomhed omkring sådanne spørgsmål, og der er efter min opfattelse tale om et så vigtigt spørgsmål, at det bør tages op på højeste politiske plan med den russiske ledelse. Er det muligt?

Papandreou
. (EL) Det forekommer mig, medmindre jeg tager fejl, at dette spørgsmål allerede er genstand for drøftelser mellem Kommissionen og Rusland og ved lejlighed har været opført på dagsordenen for forskellige trojkamøder med Rusland. Jeg er bevidst om, at Østersølandene har en ganske særlig interesse i dette spørgsmål, og jeg er sikker på, at vi vil tage det op på et passende tidspunkt.
Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Sylviane H. Ainardi (H-0084/03):

Om: Bekvemmelighedsflag
I sin beslutning af 19.12.02 om Prestiges forlis og dets konsekvenser forlangte Parlamentet bl.a. "et forbud mod bekvemmelighedsflag i Den Europæiske Unions territorialfarvande". Hvilke foranstaltninger påtænker Kommissionen at foreslå med henblik på at iværksætte denne henstilling fra Europa-Parlamentet så hurtigt som muligt?

Papandreou
. (EL) Jeg vil i tilknytning til Deres spørgsmål, fru Ainardi, påpege, at Rådet - i lighed med Europa-Parlamentet - øjeblikkeligt reagerede på Prestige-ulykken ud for den galiciske kyst i november 2002.
Rådet har taget Parlamentets beslutninger til efterretning og støtter størstedelen af de principper, der kommer til udtryk heri. Nærmere bestemt støttede Rådet målet om at formene skibe under de internationale standarder adgang til EU's farvande.
I forbindelse med en af de foranstaltninger, der var indeholdt i konklusionerne af 6. december om sikkerhed til søs og forebyggelse af forurening, gav Rådet udtryk for, at det støtter det igangværende arbejde inden for IMO med henblik på udvikling af en kodeks for flagstater og en model til en obligatorisk revisionsordning, der skal sikre, at flagstaterne opfylder de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til de internationale konventioner. Generelt understregede Rådet behovet for at foretage en fornyet behandling af de internationale havrets- og søfartsbestemmelser, der har ført til den uansvarlighed og forsømmelighed, som tolereres af visse åbne registre.
Kommissionen kan tage initiativet og foreslå særlige foranstaltninger for fartøjer, der sejler under såkaldt bekvemmelighedsflag. Men Rådet er overbevist om, at det vil være muligt at nå de fastsatte mål, hvis man foretager en bedre udvælgelse af de foranstaltninger, der finder anvendelse på skibe under de internationale standarder, ved f.eks. at optrappe havnestaternes kontrol. Havnestaterne kan ifølge den gældende lovgivning optrappe kontrolforanstaltningerne på grundlag af kriterierne for klassificering af skibe under den internationale standard. Disse kriterier er fastlagt i Paris-aftalememorandummet og omfatter fartøjets flag.
Ifølge havnestatsdirektivet, der skal træde i kraft den 22. juli 2003, og som indgår som en del af Erika I-pakken, kan medlemsstaterne desuden nægte adgang til deres havne for forskellige kategorier skibe indregistreret i et af de lande, der er opført på den sorte liste i aftalememorandummets årsberetning, som allerede har fundet anvendelse tidligere.
Ainardi (GUE/NGL).
Tak for Deres oplysninger, hr. formand. Jeg vil dog gerne have lov til at understrege dette spørgsmål, eftersom Europa-Parlamentet også har fulgt alle Kommissionens og Rådets initiativer for at fremskynde iværksættelsen af Erika I- og Erika II-pakken. De henviste til de nye foranstaltninger, der er blevet truffet med hensyn til IMO, men grunden til, at Europa-Parlamentet har foreslået et forbud mod bekvemmelighedsflag, er, at vi alle er klar over - i betragtning af de forhandlinger, vi har haft som følge af skibskatastrofer - at der er det særlige ved bekvemmelighedsflag, at det i tilfælde af problemer er utrolig svært at placere ansvaret. Vi er alle klar over, at det i hele den kæde, som binder flaget, landet, skibets kaptajn og de forskellige besætninger sammen, i den sidste ende er umuligt at finde ud af, hvem der skal retsforfølges og holdes økonomisk ansvarlig, og derfor har Parlamentet stillet dette forslag.
Det vil jeg gerne understrege. Det er rigtigt, at Kommissionen skal tage initiativet, men jeg kunne godt tænke mig at vide, hvordan De som rådsformand vil støtte dette forslag fra Europa-Parlamentet.

Papandreou
. (EL) Vi har Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/106/EF om ændring af Rådets direktiv 95/21 om håndhævelse over for skibe, der anløber Fællesskabets havne og sejler i farvande under medlemsstaternes jurisdiktion, af internationale standarder for skibes sikkerhed, for forureningsforebyggelse samt for leve- og arbejdsvilkår om bord. Men som svar på Deres meget relevante spørgsmål kan jeg oplyse, at Rådet er rede til fortsat at arbejde på at finde den bedst mulige løsning på problemet med skibe under den internationale standard, det være sig i internationale fora eller ved at undersøge Kommissionens forslag til fællesskabslovgivning.
Det vil være et af det græske formandskabs prioriterede områder i de kommende måneder. Det er blevet drøftet og vil blive drøftet på kommende møder i Rådet.
Purvis (PPE-DE).
Hr. formand, rådsformanden har helt ret i, at vi må arbejde på IMO-forholdene, hvis vi skal have en fornuftig aftale med andre lande, men faktisk har hovedtendensen i Rådets krav til Kommissionen efter Prestige-ulykken været at fremlægge nye forordninger på EU-niveau, der grundlæggende er baseret på kravet om dobbelt skrog for alle tankere, der sejler med tung brændselsolie. Er formanden opmærksom på, at der er omkring 4.000 fartøjer af denne type under 5.000 t i verden, og at mindre end 200 af dem har dobbelt skrog? Hvordan forestiller han sig, at vi skal erstatte disse adskillige tusinde fartøjer, for at vi kan fortsætte med at skaffe tung brændselsolie til Europa?

Papandreou
. (EL) Jeg tilslutter mig Deres bemærkning om, at det ikke er tilstrækkeligt, at vi fremmer nye reguleringer via IMO, og at det er nødvendigt, at vi også tager initiativet og, om De vil, opstiller de nødvendige standarder for EU. Blot mener jeg, at de to ting bør følges ad, og vi afventer og har til hensigt at støtte Kommissionens initiativ. Rådet er indstillet på at undersøge alle disse særlige tilfælde, det være sig dobbelte skrog eller specifikke problemer i forbindelse med transport af råolie og tung olie. Vi er indstillet på at gøre, hvad vi kan, for at fremme reguleringer i EU og selvfølgelig på internationalt plan.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, jeg er enig med Dem i, at IMO's retningslinjer bør ændres. Det, som det imidlertid gælder om nu, er at finde den rette strategi til at udvirke det. Vi har allerede USA's Oil Pollution Act, der peger i den rigtige retning. Den bedste strategi til at påvirke, til at få ændret de internationale bestemmelser, er at lave en særlig europæisk lovgivning. Resten vil derefter følge som en uundgåelig konsekvens heraf. Hvorfor forsøger man ikke dét? Det er måske, fordi visse stater som Storbritannien, Holland og Grækenland har sat sig imod, sådan som det skete på Det Europæiske Råd i København? Vi skal lægge mærke til, at der i USA ikke har været nogen ulykker de sidste 15 år, men at der har været det i Galicien og Bretagne. Men i EU.

Papandreou
. (EL) Jeg er enig med taleren. Som sagt bør vi evaluere alle vigtige idéer, nyskabelser eller love i andre lande i lyset af vores egne erfaringer. Jeg skal desuden gøre opmærksom på, at Det Europæiske Råd traf en meget vigtig afgørelse i København. Rådet (transport) traf en afgørelse om disse aspekter, og jeg er sikker på, at ingen af medlemsstaterne nærer noget ønske om at blokere foranstaltninger, der vil medvirke til at beskytte miljøet. De medlemsstater, De nævnede, har al mulig grund til at ønske at beskytte deres kyststrækning. Det Forenede Kongerige har en lang kyststrækning, og Grækenland har en lang kyststrækning. Det ville være ulogisk, hvis et land som Det Forenede Kongerige ikke ønskede at beskytte sin kyststrækning. Jeg tror, at EU, og Rådet i særdeleshed, er fast besluttet på at vedtage den nødvendige lovgivning. Og dette gælder også for Kommissionen, der tager initiativet til al ny lovgivning. Så vi venter på initiativer fra Kommissionen, og Rådet er parat til at påtage sig sit ansvar.
Jeg må dog gentage, at vi ikke kan gå ud fra, at vores lovgivning alene udgør tilstrækkelig beskyttelse. Det ville være en let løsning, og vi ville vedtage den omgående, hvis det var den eneste metode til sikring af vores lande og kyststrækninger. Men det kræver, at vores nabolande gør det samme. Vi har nævnt de nye medlemmer, vi har nævnt Rusland og Middelhavslandene, men det, jeg ønsker at sige, er, at vi på internationalt plan - og vi har også nævnt dette aspekt - også bør vedtage disse krav eller disse standarder, som ikke kun medvirker til at beskytte de europæiske lande og kyststrækninger, men, som et medlem sagde det, også de andre lande og kyststrækninger i verden.
Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af Marialiese Flemming (H-0078/03):

Om: Forgiftning af omstrejfende hunde og katte i Grækenland
Få dage inden Grækenland overtog formandskabet for Rådet, senest den 30.12.2002, skete der i Athen masseforgiftning af herreløse hunde og katte. Noget tilsvarende skete også umiddelbart inden Grækenland sidste gang overtog formandskabet for Rådet. Denne systematiske forgiftning skaber mistanke om, at bybilledet i Athen netop på det tidspunktet, hvor Grækenland overtager formandskabet for Rådet, skal renses for omstrejfende dyr.
Den 30.1.2003 indgav den græske ngo-paraplyorganisation CIDAG (Coalition in Defense of Animals in Greece) et andragende med 47.000 underskrifter til den græske ambassade i Bruxelles med et krav om, at disse misgerninger så snart som muligt blev opklaret og bragt til ophør.
Har det græske formandskab for Rådet til hensigt at indlede en hasteundersøgelse for at finde ophavsmændene til disse kriminelle handlinger, og har det til hensigt at arbejde på en øjeblikkelig løsning af problemet?

Papandreou
Tak for Deres spørgsmål, fru Flemming. Som bekendt har Rådet ikke beføjelse til at besvare dette spørgsmål, men lad mig som borger fordømme denne hændelse. Jeg er sikker på, at jeg taler på alle mine landsmænds vegne, og på, at regeringen er fast besluttet på at gribe hårdt ind over for alle sådanne hændelser.
Flemming (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, jeg beundrer Dem virkelig i dag, i betragtning af fyldigheden i de emner, som De har måttet tale om her, Irak-krise på den ene side og omstrejfende hunde i Athen på den anden side. Det er lidt meget, det indrømmer jeg. Ser De, det vedrører Rådet - jeg har også stillet spørgsmålet til Kommissionen, men den kom ikke ind på det i går - fordi vi af paraplyorganisationen for alle dyrebeskyttelsesorganisationer i Grækenland naturligvis har fået at vide, at Rådet så at sige ville rense Athen, så Europa ikke skulle se de omstrejfende hunde dér. Ser De, jeg elsker Athen, vores kulturs vugge, vuggen for alt det, som vi tænker og føler. Men jeg sover altid meget dårligt i Athen, fordi det simpelthen gør mig vanvittigt ondt at høre disse gøende, omstrejfende hunde.
Min bøn - om De går ind for det som borger eller som medlem af en regering, er helt ligegyldigt for mig og hundene - er følgende: Der er dyrebeskyttelsesorganisationer i Grækenland, og jeg ved også, at de indfanger hundene, at de afliver de gamle og syge hunde, som ikke kan hjælpes, at de søger en god plads til de sunde hunde, og at de steriliserer og sætter de andre ud igen. Jeg tror, at disse organisationer har brug for penge og en borgers støtte. Hvis han tilfældigvis er minister, skader det slet ikke!

Papandreou
. (EL) Lad mig først og fremmest forsikre Dem om, at Rådet ikke på nogen måde har besluttet at rense området med henblik på Det Europæiske Råd, og jeg gentager, som borger eller minister, at vi, selv om dette ikke umiddelbart henhører under mine beføjelser, har et udmærket samarbejde med de organisationer, De nævnte, og fortsat vil have det.
Formanden.
Jeg minder Dem om, at spørgetiden er til at stille spørgsmål i. Jeg forstår, at De nogen gange kun fremkommer med erklæringer, men for at det ikke skal danne præcedens, beder jeg Dem om at stille spørgsmål. Spørgsmål nr. 8 af Manuel Medina Ortega (H-0086/03):

Om: ODYSSEUS-programmet og kontrol med passage af medlemsstaternes søgrænser
ODYSSEUS-programmet, der tager sigte på samarbejde mellem medlemsstaterne for at kontrollere EU's søgrænser og forhindre ulovlig indvandring, er på forsøgsbasis iværksat i den østlige del af Middelhavet, og det forventes snart at blive udvidet, således at det kommer til at omfatte Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer i Atlanterhavet. Kan Rådet på baggrund heraf oplyse datoen for, hvornår beskyttelsen i medfør at dette program udvides til disse atlantiske øer?

Papandreou
. (EL) Jeg skal erindre hr. Medina Ortega om, at der i medfør af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla og planen for forvaltningen af EU-medlemsstaternes ydre grænser er iværksat forskellige fælles aktioner, pilotprogrammer og samarbejdscentre, i alt 17 for at være nøjagtig. Et af disse programmer er Odysseus-programmet, der har til formål at begrænse den ulovlig indvandring via havet til Middelhavets nordlige kyster og De Kanariske Øer. Den 19. december 2002 fik Rådet forelagt en statusrapport om gennemførelsen af planen for forvaltning af de ydre grænser. Ifølge rapporten skulle Odysseus-programmet træde i kraft i begyndelsen af 2003. Første fase blev gennemført i Middelhavet mellem den 25. januar og den 10. februar 2003. Spanien, der leder aktionen, meddelte Rådet, at anden fase ville finde sted i april 2003. Men Rådet er på nuværende tidspunkt ikke i besiddelse af specifikke oplysninger om den nøjagtige dato for aktionen eller om det geografiske anvendelsesområde. Disse operationelle aspekter vil blive fastlagt af aktionens leder og de deltagende lande. En endelig rapport om gennemførelsen af de forskellige programmer, aktioner og samarbejdscentre vil blive forelagt Rådet (retlige og indre anliggender), som er berammet til den 5.-6. juni i år. Målet er at forelægge denne rapport for Det Europæiske Råd i Thessaloniki, som selvsagt vil drøfte mere generelle spørgsmål i relation til indvandring, ulovlig indvandring, beskyttelse af grænserne og andre vigtige emner såsom social integration af lovlige indvandrere.
Medina Ortega (PSE).
Mange tak, hr. formand for Rådet, for den information, De netop har givet mig. På nuværende tidspunkt er der offentliggjort noget information om programmets effektivitet. Det ser ud til, at der til trods for programmet har været 300 immigranter i området omkring Gibraltarstrædet, hvilket vil sige, at det ikke er særlig effektivt. Men det problem, det rejser, er, at der på den anden side er sket en stigning i den ulovlige indvandring til de atlantiske øer, hvilket er det samme. Det er som en beholder med vand, hvor vandet, hvis man lukker et hul, kommer ud af et andet med større kraft.
Mit spørgsmål til formandskabet er, om det er klar over, at hvis Odysseus-programmet bliver i stand til at bremse den ulovlige indvandring i Middelhavsområdet, vil den ulovlige indvandring via de atlantiske øer vokse, og dermed, om Rådet er sig bevidst, at det er bydende nødvendigt hurtigst muligt at anvende Odysseus-programmet i Atlanterhavsområdet, hvis det ønsker at handle effektivt.

Papandreou
. (EL) Jeg takker det ærede medlem for hans bemærkninger, som jeg vil viderebringe til Rådet. Der er som sagt tale om et pilotprogram, fordi det reelt er første gang, der har været et så omfattende samarbejde mellem medlemsstaterne om denne form for foranstaltninger. Det, vi forsøger at gøre, er at finde frem til, hvor vi kan forbedre beskyttelsen af vores grænser mod ulovlig indvandring. Ulovlig indvandring er selvsagt et kompliceret problem, fordi det ikke kun er et spørgsmål om at beskytte vores grænser. Andre faktorer spiller også ind, herunder krig, fattigdom og bl.a. miljømæssige og politiske kriser. Alle disse faktorer har betydning for, hvorvidt indvandringen falder eller stiger, og hvilken grænse der overskrides, og fremmer ulovlig indvandring. Jeg er enig i, at der ikke er nogen garanti for, at denne indsats vil føre til de ønskede resultater. Det er et pilotprogram, og det vil skulle evalueres i lighed med en lang række andre foranstaltninger, som vi må træffe i forbindelse med andre EU-politikker, herunder retlige og indre anliggender, udviklingssamarbejde og bilaterale forbindelser med mange lande, idet vi dog har tillid til, at disse foranstaltninger også vil få positive resultater.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne spørge, om Rådet allerede har tænkt på at inddrage Galileo-projektet vedrørende satellitovervågning i Odysseus-programmet, og hvor langt man er kommet med planlægningen på dette område.

Papandreou
. (EL) Jeg ved ikke, om eller i hvilket omfang Galileo-programmet vil blive anvendt til at bekæmpe ulovlig indvandring, hvis jeg har forstået Deres spørgsmål korrekt. Det er meget sandsynligt. Det er et meget fornuftigt spørgsmål og forslag, idet jeg antager, at det ikke kun er et spørgsmål, og jeg vil tage det ad notam.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, i anledning af Prestiges ulykkelige forlis og dets følger for mennesker og miljø har vi rejst muligheden for at oprette en europæisk kystvagttjeneste, der skal hindre, at der kan sejle skibe rundt, der ikke er i ordentlig stand.
I forbindelse med det, der tidligere er blevet sagt, vil jeg gerne spørge Rådet, om den sag, vi drøfter, ikke netop er yderligere en grund til at oprette en europæisk kystvagttjeneste, som ikke skal optræde repressivt i forbindelse med det, De har kaldt bekæmpelsen af den ulovlige indvandring, men at den også kan medvirke til at redde livet for talrige mennesker, der i joller eller andre fartøjer forsøger at nærme sig de europæiske kyster og ofte mister livet?

Papandreou
. (EL) Jeg er bekendt med det faktum, at Europa-Parlamentet har vedtaget en lang række beslutninger, som indeholder mange meget interessante og værdifulde forslag til, hvordan man kan bekæmpe ulovlig indvandring, eller mere specifikt om den kystvagt, som De henviste til, og som kan have en bredere funktion. Personligt finder jeg disse forslag interessante. Rådet har endnu ikke truffet afgørelse i disse spørgsmål. De er som sagt opført på dagsordenen for Thessaloniki-topmødet. Indtil da vil indvandring og ulovlig indvandring være genstand for indgående drøftelser i Rådet. Den oprindelige drøftelse af dette emne fandt som bekendt sted i Tampere i Finland og gav udviklingen et skub i den rigtige retning. Under det spanske formandskab drøftede vi alle, hvor vigtigt det var at sætte ind over for den ulovlige indvandring, og det græske formandskab prioriterer både spørgsmålet om ulovlig indvandring og integrationen af lovlige indvandrere. Der blev for nylig vedtaget et direktiv, som har ført til udmærkede resultater i forbindelse med familiesammenføring. Man nåede til enighed om dette direktiv på et uformelt møde mellem de 15 ministre for retlige og indre anliggender.
Jeg hilser derfor de vigtige initiativer, Europa-Parlamentet har taget, velkomne. Jeg kan forsikre Dem om, at det græske formandskab vil have dem i mente under de kommende måneders drøftelser.
Formanden.
Spørgsmål nr. 9 af Olivier Dupuis (H-0087/03):

Om: Udvidelse
Styrkelsen af forholdet mellem EU og de europæiske lande, der stadig ikke er på listen over kandidatlande, er blandt det græske formandskabs politiske prioriteter, hvilket minister Papandreous nylige besøg den 13.-15. januar til det vestlige Balkan, hvor han mødtes med lederne af regionens lande, viser. Af indlysende grunde som på grund af interesser, der naturligvis må være gensidige, og politiske og historiske forpligtelser over for disse lande fra EU's side, bør EU, formelt og ufortøvet, anerkende det berettigede ønske om at blive fuldt medlem af den europæiske familie, som Albanien, Armenien, Aserbajdsjan, Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Georgien, Kosovo, Makedonien, Moldova og Serbien-Montenegro har tilkendegivet.
Har det græske formandskab på baggrund heraf til hensigt at benytte Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki i juni som lejlighed til at opføre ovennævnte lande på listen over kandidatlande, idet det stadig må være en betingelse, at indledningen af forhandlingerne om tiltrædelse vil afhænge dels af den politiske, institutionelle og økonomiske fremgang i hvert enkelt land i forhold til Københavnskriterierne, dels af niveauet for gennemførelsen af EU-ret i national lovgivning, samt at forhandlingerne om tiltrædelse ikke vil kunne afsluttes, før de forskellige forhandlingskapitler er tilendebragt i form af faktisk gennemførte reformer i kandidatlandene?

Papandreou
. (EL) Jeg kan som svar på hr. Dupuis' spørgsmål om de lande på det vestlige Balkan, han nævnte, nemlig Albanien, Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Serbien og Montenegro, oplyse, at deres muligheder som eventuelle kandidatlande blev bekræftet på det topmøde, der afholdtes i Zagreb mellem EU og disse lande i november 2000 på grundlag af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Feira den 19.-20. juni 2000. Det Europæiske Råd i København i december sidste år erindrede om de ansøgningskriterier, der blev fastlagt af Det Europæiske Råd i København i juni 1993 og bekræftede det europæiske perspektiv for landene på det vestlige Balkan. Det fremgår udtrykkeligt af det græske formandskabs arbejdsprogram om udvidelsen, at formandskabet vil fortsætte og intensivere samarbejdet med landene i området for så vidt muligt at fremme deres integration i EU's politiske og økonomiske liv. Vores mål er naturligvis at sikre, at denne proces hjælper landene til reelt at opnå status som kandidater til tiltrædelse af EU.
Rådet skal også erindre om, at et af disse lande, nemlig Kroatien, ansøgte om optagelse i EU den 21. februar 2003. Rådet skal tage stilling til denne anmodning i nærmeste fremtid, så den kan gå videre til Kommissionen, som vil foretage en mere detaljeret evaluering heraf og afgive udtalelse herom, inden Rådet træffer afgørelse om landets kandidatur.
Denne ansøgning afspejler efter min mening regionens interesse for at nærme sig Europa og den betydning, EU har fået. EU er blevet en slags magnet for regionen, hvilket giver os anledning til at antage, at EU udgør en tilskyndelse for regionen til at gennemføre de nødvendige reformer, som er så afgørende for stabiliteten i Balkanlandene.
Topmødet i Thessaloniki vil derfor selvsagt blive endnu en milepæl i de særlige forbindelser mellem EU og landene på det vestlige Balkan.
Hvad angår landene i det sydlige Kaukasus, har EU og dets medlemsstater undertegnet partnerskabs- og samarbejdsaftaler med Armenien, Aserbajdsjan, Georgien og Moldova. EU har givet tilsagn om at bidrage til at skabe retsstatsforhold, økonomiske reformer, fred, sikkerhed og stabilitet i disse lande, hvoraf ingen hidtil har indgivet ansøgning om medlemskab af EU.
Dupuis (NI).
Hr. formand, hr. rådsformand, mange tak for det meget detaljerede svar. Jeg har et enkelt spørgsmål. De siger selv, at Kroatien allerede har indgivet en ansøgning om tiltrædelse, og at Makedonien i øvrigt har meddelt, at man vil gøre det samme i løbet af efteråret. Ville det med hensyn til disse bebudede ansøgninger ikke være en politisk fordel for Unionen at medtage de omtalte lande på listen over kandidatlande, hvilket i juridisk og politisk forstand er anderledes end en formel indledning af forhandlinger?
Med hensyn til landene i Kaukasus er det et område, jeg meget ofte har rejst i. Jeg har hver gang noteret mig, at grækerne var dem, der var mest opmærksomme på nødvendigheden af at sikre disse lande et klart integrationsperspektiv i EU. De ved såvel som jeg, at destabilisering på grund af en stor nabo har haft en totalt ødelæggende effekt, og at det er en ond cirkel, som disse lande ikke vil kunne komme ud af uden en klar mulighed for tiltrædelse. Så mener De ikke, at Unionen snarest bør foreslå det samme til disse lande?

Papandreou
. (EL) Tak for Deres spørgsmål. De sagde for det første, at vi burde overveje at registrere disse lande. Hvis De dermed mener disse landes officielle udsigt til at blive kandidatlande, og det er måske netop det, De mente, er der allerede truffet afgørelse herom, og det mener jeg er et vigtigt budskab. Vi har de 10 nye lande, som tiltræder EU efter undertegnelsen, som finder sted i Athen den 16. april, vi har de tre kandidatlande, Bulgarien, Rumænien og Tyrkiet, og vi håber at kunne give landene på det vestlige Balkan udsigt til at blive kandidatlande. Der ligger således en klar forpligtelse her, som selvfølgelig afhænger af, hvorvidt kravene opfyldes, det vil sige Københavnskriterierne, omfattende reformer, godt naboskab og regionalt samarbejde.
Hvad angår Kaukasus, takker jeg for den venlige omtale af de græske ambassadører. Det er korrekt, at de er meget opmærksomme på netop disse landes behov. Jeg repræsenterer her selvfølgelig de 15 medlemsstater, og jeg vil gerne i denne sammenhæng gøre opmærksom på, at Rådet gentagne gange har drøftet spørgsmålet om kandidatlande såsom Tyrkiet. Vi traf en meget vigtig afgørelse i København om det, der kan betegnes som landets nye udsigter og en evaluering i 2004, således at forhandlingerne kan indledes, så snart landet opfylder kriterierne. Der finder selvfølgelig fortsat alvorlige drøftelser sted, og der foreligger endnu ingen endelig konklusion om EU's grænser og om, hvor langt Unionen skal gå, og hvilke lande der reelt skal have tilladelse til at blive medlemmer. Rådet har endnu ikke besvaret dette spørgsmål, så jeg kan ikke give Dem et svar. Men De har sat fokus på et vigtigt emne, som uden tvivl vil optage Rådet og Europa-Parlamentet i lang tid fremover.
Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, spørgsmålet om EU's grænser er meget interessant og drøftes også i Det Europæiske Konvent. I går vedtog Kommissionen en strategi for godt naboskab, som også indeholder en fortegnelse over de lande, der er omfattet af denne politik. Skal dette strategiske forslag fra Kommissionen tillægges nogen betydning, eftersom vi drøfter en eventuel afgørelse på topmødet i Thessaloniki om at indlede forhandlinger med de nye kandidatlande? Med andre ord spørger jeg, hvilken forbindelse der er mellem strategien for godt naboskab og de nye kandidatlande, hvilket givet er den betegnelse, de vil få. Er formålet med politikken for godt naboskab at angive, hvilke regioner og stater der aldrig vil kunne optages i Unionen, eller med andre ord reelt et spørgsmål om at fastlægge Unionens grænser?

Papandreou
. (EL) Jeg takker Dem for Deres spørgsmål, fordi jeg mener, at der er behov for en nærmere redegørelse for dette emne. En udvidelse ændrer pr. definition EU's grænser, og det, vi ønsker at understrege, er, at disse grænser ikke vil fungere som nye Berlinmure, men som broer for samarbejde. Broer for samarbejde, som selvsagt tager udgangspunkt i vores fælles værdier, vores mål om demokrati, frihed og respekt for menneskerettighederne, vores økonomiske og kulturelle forbindelser, vores sikkerhed, vores holdning til organiseret kriminalitet og vores fælles samarbejde med regionen som helhed, nemlig vores fælles region, som strækker sig fra Rusland til Middelhavet. Kommissionen har derfor en opgave her, og vi har i forbindelse med forhandlinger i Rådet gentagne gange anmodet Kommissionen om at forelægge et forslag vedrørende denne nye fælles region og om at redegøre for, hvordan disse broer for samarbejde med vores naboer kan styrkes. Men dette er ikke blevet kædet sammen med kandidatlandenes muligheder. Som jeg sagde til den foregående taler, er der tale om et alvorligt problem, og der bør indledes en bred dialog om dette emne. Jeg mener, at De også nævnte, at det har været drøftet i konventet, men vi har ikke truffet nogen afgørelser. Så det er korrekt, at Kommissionen har udarbejdet en tekst, og at den vil blive drøftet på Den Europæiske Konference i Athen dagen efter undertegnelsesceremonien med de 10 nye lande. Omkring 40 lande vil deltage i denne konference, men ikke som eventuelle kandidatlande. Det er et særskilt spørgsmål.
Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Kroatiens ansøgning om optagelse udgør igen et stabiliseringsskridt for regionen. Vi har netop modtaget dårlige nyheder i de seneste minutter fra Serbien. Her har der været undtagelsestilstand i nogle minutter, efter at premierminister Djindjic er blevet myrdet. Det ville være interessant at vide, om De planlægger at indkalde til et hastemøde for udenrigsministrene, da denne udvikling faktisk er foruroligende!
Papandreou
. (EL) Hvis jeg har forstået Dem korrekt, spurgte De, om vi ville indkalde til et ekstraordinært møde i Rådet (udenrigsministrene) i kølvandet på udviklingen i Serbien. For det første har vi som tidligere angivet fordømt denne hændelse og givet udtryk for vores sorg. Men jeg mener, at udviklingen i dette land er en udvikling, som vi har investeret meget i, vi har bekymret os om Serbiens og Montenegros fremtid og for hele regionens fremtid i mange år nu, og vi har forpligtet os til at yde en indsats for at opretholde og sikre vedvarende stabilitet, fred og demokratiske institutioner dér. Det er det budskab, formandskabet sender til Serbien, den serbiske nation og regionen som helhed i dag, og vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at hjælpe i denne retning. Der skal være møde i Ministerrådet inden for de kommende dage, så jeg finder det ikke nødvendigt at indkalde til et ekstraordinært møde. Det vil endog kunne skabe en vis foruroligelse. Vi mener ikke, at denne hændelse vil forårsage interne uroligheder ud over sorgen og chokket. Den er på vores dagsorden, og vi vil træffe foranstaltninger de kommende dage, hvis der er behov for særlig støtte.
Formanden.
Spørgsmål nr. 10-23 er blevet trukket tilbage.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 11-22 og 24-49 blive besvaret skriftligt.
Spørgetiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0060/2003) af Gröner for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om integrering af ligestillingsaspektet i Europa-Parlamentet (2002/2025(INI)).
Gröner (PSE)
Hr. formand, vi venter stadig med længsel på kommissæren, som også har meldt sin ankomst. Jeg håber, at hun snart dukker op. I min initiativbetænkning for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder beskæftiger jeg mig med ligestillingsaspektet i Europa-Parlamentet både på politisk og på administrativt plan. I udvalget har vi desuden diskuteret med aktørerne, ført en række samtaler både med formanden og generalsekretæren, der har været arrangeret en offentlig høring, og vi har også ført samtaler med personalerepræsentationerne og det rådgivende udvalg.
EU's forpligtelse til at fremme ligestilling mellem mænd og kvinder er forankret i artikel 2, 3 og 13 i EF-traktaten og i artikel 23 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Ligestillingsaspektet som politisk strategi skal bidrage til at gennemføre dette krævende mål. Det følger også efter definitionen af Beijing-handlingsplatformen, idet udviklingen, organisationen og evalueringen af politiske beslutningsprocesser og foranstaltninger bliver fremmet gennem ligestillingsaspektet på en sådan måde, at der inden for hvert politisk område og på alle niveauer tages højde for udgangsbetingelserne og konsekvenserne for kvinder og mænd for at kunne virke til fordel for målet for en faktisk ligestilling mellem mænd og kvinder.
Europa-Parlamentet skal fremstå som motor for lige muligheder og har gjort det igen og igen førhen, og ligestillingsaspektet skal fra nu af integreres på en sammenhængende og omfattende måde i vores politiske aktiviteter og vores strukturer. Derfor foreslås i denne betænkning en række foranstaltninger for at forankre princippet om ligestillingsaspektet på lang sigt. Styrkelsen af kvindernes stilling er derfor et væsentligt, men ikke det eneste aspekt, det gælder derimod om at forudskikke den dobbelte strategi som princip.
Vi foreslår følgende foranstaltninger i betænkningen: EU skal spille en pionerrolle og vise et aktivt engagement. Ydre tegn herpå er i Europa-Parlamentet og i Kommissionen oprettelsen af en arbejdsgruppe på højt niveau vedrørende ligestillingsaspektet under parlamentsformandens ledelse, som det allerede var tilfældet i Kommissionen under kommissionsformand Santer. Vi halter noget bagefter her.
Udvalgsformandskonferencen skal inddrages og skal sammen med delegationsformændene udarbejde forslag og rette henstillinger til Formandskonferencen om, hvordan ligestillingsaspektet kan gennemføres bindende på deres respektive politiske områder. Vores forslag hertil er at udnævne et medlem - fortrinsvis formanden eller en næstformand - som ansvarligt for ligestillingsaspektet, og de enkelte udvalg bør dernæst i deres respektive arbejdsprogram søge projekter, der viser, hvordan ligestillingsaspektet gennemføres på deres aktivitetsområde, og systematisk kontrollere følgerne af foranstaltningerne for kvinder og mænd.
Planlægningen og gennemførelsen bør ligesom evalueringen være orienteret mod fastlagte kvalitetsstandarder og skabe mulighed for en intern benchmarking. Hvert udvalg foretager dernæst en årlig vurdering af dets aktiviteter og resultater i forbindelse med ligestillingsaspektet ved hjælp af på forhånd fastsatte mål og prøver disse foranstaltninger. Vores forslag er, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder sammenfatter de enkelte betænkninger til en årlig betænkning om ligestillingsaspektet og giver henstillinger om fortsatte tiltag. Der skal udarbejdes en ny samling af foranstaltninger, også i henhold til aftalen om erhvervsmæssig og familiemæssig virksomhed for medarbejderne. Brugen af et kønsneutralt sprog er f.eks. et vigtigt mål.
Vores mål skal også være, netop med henblik på udvidelsen, at inddrage kandidatlandene her og med valget til Europa-Parlamentet i 2004 for øje at arbejde på, at der kan gennemføres en ligelig repræsentation af mænd og kvinder. Situationen er sådan, at Europa-Parlamentet ganske vist altid har været pioner, men i sidste ende lå andelen af kvindelige parlamentsmedlemmer i 1979 på 17,5 %. Nu er vi oppe på 31 %. I konventet kan der dog noteres et tilbageskridt. Jeg synes, at det er meget vigtigt, at vi med gennemførelsen af benchmarking og med gennemførelsen af ligestillingsaspektet sender et politisk signal, så der er et fremskridt og ikke et tilbageskridt ved valget i 2004.

Formanden.
Jeg håber ikke, at der er tale om en misforståelse. Vi kan ikke forvente en kommissær til denne forhandling. Det her er i højere grad en forhandling for Parlamentet end for Kommissionen. Vi kan forvente en kommissær senere, når vi har sager, der er relevante for Kommissionens resortområder.

Gargani (PPE-DE)
. (IT) Hr. formand, jeg taler i min egenskab af formand for Retsudvalget, der, som fru Gröner ved, har beskæftiget sig med denne problematik af egen drift. Vi har afgivet positiv udtalelse, selv om vi har understreget visse punkter, for målsætningen om ligestilling mellem kønnene, som stadfæstes i traktaten og i chartret om grundlæggende rettigheder, er en vigtig målsætning, som det er fornuftigt af Parlamentet at drøfte.
Anvendelsen af mainstreaming betyder, sådan som fru Gröner sagde, at man griber ind i de politiske og administrative beslutningsprocesser for at fremme en beslutningstagning, hvor der tages højde for de mål, vi skal nå. Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder foreslår således, at Parlamentet vedtager en handlingsplan til støtte for de foranstaltninger, der naturligvis er taget højde for i lovgivningen, og som tager sigte på gennemførelsen af de målsætninger, vi ønsker at nå.
Der er tale om en proces, hr. formand, som forgrener sig i vores sociale strukturer og i institutionerne, og hvor en reel ligestilling naturligvis skal betragtes som opnåelsen af en fundamental ligestilling med hensyn til de grundlæggende rettigheder og pligter i et åbent, globaliseret samfund, som ønsker at lægge den rette vægt på alle kulturelle udtryksformer. Og ligestilling har efter min mening en dybt kulturelt indhold.
Efter min opfattelse er det af afgørende betydning, at det er en politisk gruppe på højt plan, som skal skabe balance mellem kønnene i Parlamentets styrende organer og i Parlamentet i sin helhed, og det er det også med henblik på udvidelsen, hvor der skal tages hensyn til de mål, vi ønsker at nå. Derfor vil vi med den udtalelse, som Retsudvalgets har afgivet, og som jeg gør rede for i Parlamentet her i aften, gerne understrege, at vi har støttet os til fru Lalumières rapport fra 2002, der blev godkendt af Præsidiet. I denne rapport står der ikke alene, at der skal ansættes en større procentdel kvinder på A1- og A3-niveau i de kommende år, men også, at vi systematisk skal anvende præferenceprincippet, hvad karrieremulighederne angår.
Retsudvalget var dog af den opfattelse, at dette princip er en smule overdrevet og lidt ude af trit med de målsætninger, vi ønsker at nå, eftersom det ikke er i tråd med Domstolens retspraksis - som jeg tror er blevet belyst tilstrækkeligt - hvor det naturligvis bliver betragtet som værende i strid med de nationale bestemmelser automatisk at foretrække kvinder, når kandidater af begge køn og med samme kvalifikationer anses for at opfylde betingelserne for en forfremmelse. Når der er tale om udvælgelsesprøver, skal en sådan præference selvfølgelig tages op til alvorlig overvejelse i starten, men den må ikke være begrænsende for det konkrete resultat. At give en absolut og ubetinget førsteprioritet til det underrepræsenterede køn ved ansættelser og forfremmelser falder med andre ord - ifølge Domstolens retspraksis - ikke alene uden for målsætningen om at fremme lige muligheder, men erstatter også denne målsætning med en ligelig repræsentation, som kun kan opnås, hvis denne målsætning er nået.
Domstolens filosofi og dette fundamentale princip, som med en vis moderation giver beslutningstagningen en betydelig ligevægt, bør efter min mening være de hensigtsmæssige instrumenter, som Parlamentet skal indføre for at opnå en bedre ligestilling, hvilket ville være en sejr i det sociale og kulturelle livsforløb.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, fru Gröners initiativbetænkning er et vigtigt arbejde om ligestilling inden for Europa-Parlamentet og giver os en udmærket anledning til at afgøre, om vi kan gennemføre vores forslag og henstillinger til medlemsstaterne her i vores eget hus.
Betænkningen indeholder en fortegnelse over hele vores acquis, eller alt, hvad vi hidtil har vedtaget i Europa-Parlamentet, herunder Lalumière-betænkningen og Europa-Kommissionens kodeks til fremme af integrering af ligestillingsaspektet i personalepolitikken. Betænkningens vigtigste aspekt er, at den belyser, hvor vigtigt det er, at den politisk vilje er til stede på alle niveauer inden for beslutningstagningen, i forvaltningen, i Præsidiet, på Formandskonferencen og i de politiske gruppers opbygning, hvis vi ønsker at opnå bedre resultater, hvad angår ligestilling mellem kønnene.
Det er korrekt, at ligestillingen af mænd og kvinder bør opføres på samtlige institutioners dagsorden, fordi det er den eneste mulighed for at skabe tilstrækkelig opmærksomhed omkring kvindernes underrepræsentation og ligestillingsunderskuddet. Betænkningen indeholder interessante forslag om sociale infrastrukturer såsom børnepasningsfaciliteter for medlemmernes og de ansattes børn, som vi anser for et ufravigeligt krav, såvel som flere andre forslag forbundet med kvindernes tilstedeværelse og den indvirkning, den vil få på alle niveauer og alle politikker i Europa-Parlamentet.
Dette er en initiativbetænkning, som ikke pålægger os en bestemt politik eller forpligter os til at træffe specifikke foranstaltninger. Ikke desto mindre er vi overbeviste om, at den vil give rig anledning til eftertanke og inspiration til nye foranstaltninger i denne tid, hvor Europa-Parlamentet forbereder sig på udvidelsen og på at tage imod de nye medlemsstaters repræsentanter. Vi bør ikke blot give det bedst mulige image, vi bør også fremstå som et eksempel for de nye lande og samtidig selvsagt ikke glemme, at mange af de nuværende medlemsstater fortsat har behov for rådgivning og forslag til, hvordan de kan forbedre deres parlamentariske liv og forretningsgang for at sikre, at begge køn er repræsenteret ligeligt.
Karamanou (PSE).
Hr. formand, jeg er meget glad for, at Kommissionens tilstedeværelse har dementeret den yderst fornærmende bemærkning, De fremsatte tidligere om det udvalg, jeg har den ære at være formand for. Jeg antager, at De nu er overbevist om, at det emne, vi er i færd med at drøfte, er tilstrækkelig vigtigt til, at forhandlingen finder sted i nærværelse af den kompetente kommissær.
Mine damer og herrer, det er kun naturligt, at vi, når vi taler om integrering af ligestillingsaspektet inden for alle politikker og på alle områder, ser på vores egen institution først, som fru Kratsa netop sagde det. De europæiske institutioner og den måde, de fungerer på, bør fremstå som en standard og et eksempel for medlemsstaterne såvel som den øvrige del af verden. Europa-Parlamentet kan udgøre en værdifuld ramme for udøvelse af politik og give mulighed for at drage nyttige konklusioner om ligestillingens gennemførelse i praksis ved at tilskynde til en ligelig repræsentation af begge køn i parlamentariske hverv og ved at forfremme kvinder til ansvarsfulde stillinger inden for Parlamentet og hjælpe kvinderne med at forbedre deres indplacering og løn på alle niveauer inden for Europa-Parlamentets administrative hierarki.
Seks år efter, at begrebet integrering af ligestillingsaspektet blev optaget i Amsterdam-traktaten, er denne vigtige ligestillingsstrategi desværre endnu ikke gennemført fuldt ud, hverken i Europa-Parlamentets administration eller i dets politiske virke. Jeg ønsker ikke at forklejne den indsats, der er gjort, men vi må indrømme, at Europa-Parlamentet sakker agterud i forhold til Kommissionen.
Fru Gröners vigtige betænkning indeholder detaljerede redegørelser for alle de afgørende aspekter, der bør tages op til overvejelse, og forslag til specifikke foranstaltninger og metoder til bekæmpelse af de nuværende svagheder. Det er vores udvalgs mål, at Europa-Parlamentet sætter standarden for integrering af kønsaspektet, og vi håber, at fru Gröners udmærkede betænkning vil blive et benchmark og medvirke til, at vi når dette mål. Men vi har brug for støtte og engagement på det højest mulige niveau, hvis vi skal nå dette mål, og samtidig har vi brug for midler, så vi kan sikre en konsekvent gennemførelse af de foranstaltninger, der fremsættes forslag om i betænkningen.
Princippet om integrering af kønsaspektet bør fremgå klart af den nye forfatningsmæssige traktat. Det er et af mit udvalgs vigtigste mål i vores kamp for at gøre fremtidens Europa - og, håber vi, Europa-Parlamentets mandlige medlemmer - mere opmærksomme på kønsrelaterede spørgsmål. Under alle omstændigheder mener jeg, at det græske formandskabs beslutning på det sidste uformelle rådsmøde om efter henstilling fra kommissæren at pålægge Europa-Kommissionen at forelægge en årsberetning om integrering af kønsaspektet i Unionen, var en meget vigtig beslutning.
Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke fru Lissy Gröner for hendes store arbejde; der er gået en lang og grundig proces forud for denne debat, som altid når fru Gröner arbejder.
Fru Gröner nævner EF-traktatens artikel 2 og 3, stk. 2 og artikel 23 i EU's charter om grundlæggende rettigheder, som alle understreger Unionens forpligtelse til at fremme ligestilling og fjerne uligheder mellem mænd og kvinder. Her vil jeg også gerne nævne artikel 141, stk. 4, som gør klart, at man kan vedtage foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.
Jeg er udmærket klar over, at det specielt tager sigte på medlemsstaterne, men det er i virkeligheden et princip, som også burde gælde her i Europa-Parlamentet. Ligestilling opnås nemlig først, når såvel den politiske vilje som de rette instrumenter er tilstede.
Netop nu kan vi generelt observere nogle advarselslamper. Før i tiden drejede diskussionen sig om kvindernes frie valg til at skabe lige muligheder. Nu har denne diskussion faktisk flyttet sig, ændret fokus mange steder i Europa. Nu handler det i stadig højere grad om, at mænd og kvinder er blevet ligestillede i forhold til lovgivningen, og det må så være op til kvinderne selv at finde ud af, hvad de vil. Diskussionen er flyttet tilbage til hjemmene. Men her har man sprunget kendsgerningerne over. Det er stadig sådan, at det er kvinderne, der tjener mindst, og derfor vil det stadig være dem, der går hjemme med børnene, og det betyder, at det fortsat vil være mændene der bestemmer - også her i Europa-Parlamentet.
Europa-Parlamentet har 31,5 % kvindelige medlemmer, men de er spredt over et stort felt. Grækenland har 8,7 kvinder i Parlamentet, Sverige har 44,3. Det sidste eksempel viser, at det kan nytte at gøre en aktiv indsats for kvinders deltagelse, samt at det er muligt at skabe en mere ligelig repræsentation, enten gennem kvotaordninger på de enkelte lister eller ved mulighed for præferencevalg.
Helt anderledes ser det ud, så snart vi går til de indirekte systemer og de hierarkiske systemer. Et indirekte system er Det Europæiske Konvent, hvor vi kun har 17 % kvinder, og et hierarkisk system er Europa-Parlamentets administration, hvor det også kniber med ligestilling. Hvis ikke vi som den demokratiske institution nr. 1 kan komme frem med bedre eksempler, end dem vi kan levere i dag, hvordan skal vi kunne overbevise borgerne i Europa om, at ligestilling er et "sine qua non" - en nødvendighed - hvis vi skal have en ordentlig fremtid i Europa.

Fraisse (GUE/NGL).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, aftenens betænkning, som jeg takker fru Gröner for, omhandler et yderst vigtigt emne, fordi det er centralt for politikkerne om ligestilling mellem mænd og kvinder. Det er ekstremt vanskeligt at gennemføre Europa-Parlamentets forslag med hensyn til gender mainstreaming, som jeg vil oversætte med integration af kønsaspektet. Således må man først anerkende, hvor vanskeligt det er at udarbejde særlige politikker for kvinderne - det er derfor, Parlamentet har Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder - og samtidig overvåge, at disse politikker gennemføres i alle udvalg og i alle politiske anliggender. Endnu en gang er Europa pioner på området, og vi må være meget opmærksomme på denne dobbelte vanskelighed. Vi må lægge vægt på begge dele og ikke kun på det ene. På den ene side er der ligestilling og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, og på den anden side er der integration af kønsaspektet og gender mainstreaming, hvilket er ekstremt vanskeligt. Dette vil vi alle sande hver dag i vores respektive udvalg uden for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.
I betænkningen foreslås, og jeg vil endnu en gang takke fru Gröner, en indsats på to niveauer. På den ene side handler det om at påvirke beslutningstagningen og sørge for, at - som jeg mener, det allerede er tilfældet i Kommission - gender mainstreaming gennemføres på alle niveauer inden for Parlamentet. På den anden side er vægten ikke lagt på ligestilling, men på lighed mellem kønnene på alle områder. Dette sker takket være denne betænkning, der skal vedtages i Parlamentet, hvilket jeg glæder mig over, fordi jeg selv har stillet ændringsforslag med henblik på en afstemning i Parlamentet. Dette andet punkt forekommer mig også grundlæggende. Betænkningen er altså vigtig, fordi den dels har en pionerside, og fordi den samtidig understreger vanskeligheden i denne politik.
Fru kommissær, det uformelle råd i sidste uge ratificerede nærmest allerede nogle af betænkningens forslag, og det er jeg glad for. Men jeg er ikke så glad for det, der sker i forbindelse med udvidelsen. Malta har således fået lov til at stemme om udvidelsen på trods af landets lovgivning mod abort og dets restriktive skilsmisselovgivning, der åbenbart accepteres af Europa og de 15 medlemsstater. Tilsyneladende forbereder Polen sig ligeledes på at bevare landets prærogativer i forbindelse med kønslovgivning. Jeg stiller mig tvivlende med hensyn til vores 15 medlemslandes politiske vilje. Man siger, at det er vigtigt, at vi er et eksempel for kommende medlemsstater, men det bekymrer mig virkelig, hvis vi ikke kan bede dem om at respektere visse former for acquis.

Sörensen (Verts/ALE).
Mine damer og herrer, jeg finder det skuffende, at Europa-Parlamentet må behandle endnu en betænkning om gender mainstreaming. Ligestillingspolitikken blev vedtaget for flere år siden og burde have været gennemført for længst. Dette være sagt uden i øvrigt at forklejne fru Gröners indsats i forbindelse med denne både fremragende og særdeles udførlige betænkning. Når jeg drømmer om mainstreaming og den ligestilling mellem mænd og kvinder, der følger heraf inden for denne institutions rammer, ser jeg også for mig den første kvindelige generalsekretær og en lige fordeling mellem mænd og kvinder på alle niveauer. Halvdelen af de deltidsbeskæftigede ville i så fald være mænd, og i de sene eftermiddagstimer ville man se børn blive afhentet i en vuggestue, hvor man ikke kendte til ventelister, og som var oprettet af Europa-Parlamentet. Og Europa-Parlamentet ville blive drevet af begge køn på en innovativ og progressiv måde, som ville følge naturligt af forskellene mellem kønnene.
Der er imidlertid tale om en drøm. Jeg betragter derfor også denne betænkning om gender mainstreaming som en forsplidt mulighed for at sikre, at EU's acquis om ligestilling, herunder Hautala-direktivet, som Rådet godkendte for kort tid siden, fuldt ud integreres i vedtægten for tjenestemænd og i Europa-Parlamentets personalepolitik. Det er efter min mening uacceptabelt, at medlemsstaterne gennemfører lovgivning om ligestilling, mens det samme ikke er tilfældet i Europa-Parlamentet. I skoleferierne eller i tilfælde af uventet arbejdsnedlæggelse på en skole ser vi mange børn her i Parlamentet. Det er sekretærers eller andre ansattes børn, eller det er parlamentsmedlemmers børn. De har ikke altid en alder, der gør det muligt at aflevere dem i en vuggestue, forudsat at der, som det var tilfældet i min drøm, ikke var ventelister til sådanne institutioner. Hvor finder man i denne kæmpebygning en lille plet med legesager, malerpensler osv., hvor vi trygt kan efterlade et barn et par timer? Det ville også stemme overens med den politik, der tager sigte på at forene samfunds-, familie- og arbejdsliv.
Kære kolleger, jeg må beklageligvis meddele, at mit indlæg hidtil har taget udgangspunkt i en tale, jeg holdt den 8. marts 2002 her i Europa-Parlamentet i forbindelse med den internationale kvindedag. Intet er med andre ord forandret. Det er ubegribeligt. Afslutningsvis vil jeg påpege, at det er en vigtig opgave for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder at sikre, at Gröner-betænkningen gennemføres.

Bastos (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først takke ordføreren, Lissy Gröner, for dette arbejde til fordel for ligestillingen. Selv om beskyttelsen af kvindernes rettigheder er blevet væsentlig udvidet i de senere år, er princippet om lige muligheder endnu ikke i tilfredsstillende omfang blevet indarbejdet på alle områder, herunder særlig de politiske beslutningsprocesser og de administrative strukturer.
Kønsafbalanceret og aktiv deltagelse for mænd og kvinder i det politiske liv er et afgørende redskab til at befæste et mere retfærdigt og demokratisk samfund. Når man tager i betragtning, at Parlamentet er den institution, der er tættest på borgerne, og at dens indsats for ligestilling har muliggjort mange politiske tiltag i så henseende, må det være dets pligt at vise et eksempel ved at integrere kønsaspektet i sit politiske arbejde og i sine egne strukturer.
Vi må derfor sørge for, at kvinderne inddrages fuldt ud, så der opnås en mere afbalanceret situation. Med henblik på udvidelsen og valget til Europa-Parlamentet i 2004 må der således igangsættes oplysningskampagner for de kvinder, der ønsker at deltage i de europæiske institutioners arbejde. På den måde kan vi undgå, at der bliver endnu færre kvindelige medlemmer af Parlamentet. Uden at jeg skal sætte mig til doms over mit eget arbejde, vil jeg dog gerne pege på, at den indsats, som Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har udfoldet gennem sine indlæg og udtalelser, har vist sig af afgørende betydning for bevidstgørelsen i de andre udvalg.
Hvad angår Parlamentets administration, støtter jeg helt foranstaltningerne for bevidstgørelse, information og faglig uddannelse, indførelse af rådgivning om karriereplanlægning og et bedre forhold mellem arbejde og familieliv især gennem fleksible arbejdstidsordninger og tilvejebringelse af børnepasningsfaciliteter. Jeg synes imidlertid ikke, at det er noget godt alternativ systematisk at anvende princippet om, at der skal foretrækkes kvindelige ansøgere, indtil der er opnået ligevægt. Jeg støtter derfor hr. Garganis ændringsforslag om, at der ikke bør være en sådan streng automatik, idet jeg foretrækker brug af positive foranstaltninger til fremme af det underrepræsenterede køn i forbindelse med ansættelse, erhvervsmæssig karriere og anden erhvervsaktivitet.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, mon ikke vi alle for nogle dage siden oplevede den internationale kvindedag i vores respektive lande. Afholdelsen af denne dag efterlader stadig en bitter smag i munden. Der er stadig ikke ligestilling, og vi behandles stadig som en minoritetsgruppe, selv om vi udgør mere end halvdelen af menneskeheden. Det er med stor beklagelse, at jeg konstaterer, at dette problem tilsyneladende også i aften kun interesserer kvinder, og jeg håber, at der i morgen vil være flere, der rejser sig for at kæmpe, ligesom visse mænd i dag har kæmpet imod, at nogle meget vigtige anliggender, f.eks. vedrørende pension, først behandles sent om aftenen.
Med hensyn til EU må man sige, at ligestillingsprincippet endnu ikke er slået igennem. Fru Lalumières betænkning, der drejer sig om situationen i Parlamentet, viser os tydeligt, hvordan det står til, og den er suppleret med konkrete forslag. Det er sandt, at man må tage fat om dette problem, og at man må holde op med at dække sig ind under socioøkonomiske eller sociokulturelle overvejelser. Vi har sagt, at vi ønsker at blive et mere lige og retfærdigt samfund.
Tak, fru Gröner, for denne glimrende betænkning, for den vil fremover være os et usammenligneligt instrument til udvikling af en integreret og tværgående tilnærmelse i vores politikker, aktioner og budgetter. Hvorfor? Det er simpelthen, fordi vi mener, at en integreret tilnærmelse vil føre til et mere retfærdigt og demokratisk samfund, og at man ved at tage forskellene mellem mænd og kvinder i betragtning vil kunne få det bedste ud af de menneskelige ressourcer. Vi må engagere os på en aktiv og effektiv måde, hvad enten det drejer sig om strukturer, informationspolitikker, vurdering af vores aktioner eller udarbejdelse af statistikker. Jeg minder om, at om mindre end et år fylder Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder 20 år. 20 år er et vigtigt hjørne, og jeg håber, at det betyder, at vi vil kunne se et positivt resultat af det store arbejde, der er udført.

Eriksson (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil blot minde om, at Simone de Beauvoir sagde: "Man fødes ikke som kvinde, man bliver det". Det sociale køn. Manden er stadig normen. Dermed menes, at som mænd behandler mænd, således behandler også kvinder mænd, og som mænd behandler kvinder, således behandler mange kvinder kvinder. Det er derfor, at gender mainstreaming-metodikken er vigtig som støtte i en slags kønsmæssig strukturforandring, som er absolut nødvendig.
Sverige plejer at blive udråbt som verdens mest ligestillede land, men mænd og kvinder i Sverige er ikke ligestillede. Vi er langtfra ligestillede. Dette siger vel en hel del om verdens tilstand i øvrigt. Efter det seneste valg i Sverige i september 2002 består vores nationale parlament af 47 % kvinder, altså til og med flere end de 44,3 %, som fru Dybkjær nævnte. Dette har været muligt på grund af partiernes egne ændringer og foranstaltninger samt gennem den såkaldt frivillige kontrakt med vælgerne, som også på aktiv vis har stemt kvinder ind.
I 1998 var jeg ansvarlig for gender mainstreaming og forsvarede dette i Europa-Parlamentet. Jeg kan ikke se, at der er sket særlig meget, eller noget overhovedet, på disse fem år. Mange har lært sig at sige gender mainstreaming, men der sker ingen forandringer, blot fordi man lærer at sige et nyt ord. Vi skal altså lære at udøve det. Vi kan begynde med at vedtage og iværksætte fru Gröners trods alt ganske indlysende og beskedne forslag.
Swiebel (PSE).
Hr. formand, begrebet gender mainstreaming, eller integrering af ligestillingsaspektet, blev sat på dagsordenen i EU og via EU i FN for omkring 10 år siden takket være et fælles initiativ iværksat af svenske og nederlandske feminister og politikere. Jeg ved det, da jeg selv deltog. Grundtanken bag dette initiativ, nemlig at kvinders problemer er almenmenneskelige problemer, er imidlertid af langt ældre dato, og vandt også langt tidligere indpas i politik. I Nederlandene talte man om facetpolitik, "facetbeleid", og politisk integration, "beleidsintegratie", i Tyskland blev kvindepolitik omtalt som en tværsektoriel opgave, "Querschnittsaufgabe", fru Gröner, og i Frankrig talte man ganske enkelt om "le mainstreaming".
Erfaringerne er blandede. Der er succes- og problemhistorier nok til adskillige hyldemeter. Men iblandt dem finder vi også misforståelser og måske endog eksempler på et bevidst fortegnet billede. Der er nemlig dem, som søger at markedsføre specifikke politikker under dække af begrebet gender mainstreaming, hvilket ikke bringer os nogen vegne. Fru Gröner har heldigvis med sin fremragende betænkning sikret, at der ved anvendelsen af begrebet her i Europa-Parlamentet ikke forekommer et sådant misbrug. Det gøres i betænkningen en gang for alle klart, at integrering af ligestillingsaspektet ikke skal udlægges som: add women and stir. Med andre ord, tilsæt en smule kvindekøn til suppen, og rør rundt. Retten er klar. Nej, sådan hænger tingene ikke sammen. Formålet med integrering af ligestillingsaspektet er at fjerne "almindeligheden" fra den almindelige politik, at gennemhulle denne myte og se, hvordan en given politik har forskellig effekt for kvinder og mænd. Lad os erkende, at vi har lang vej igen, inden man virkelig forstår, hvad det betyder.
Mange mænd kan nu engang ikke acceptere den tanke, at deres virkelighedsopfattelse ikke skulle være relevant for kvinder. Bag den virkelighedsopfattelse skjuler sig magtpositioner, som ikke opgives uden kamp, det ved enhver feminist. Det politiske spørgsmål, der ligger bag denne betænkning, lyder: Er mændene, som er dem, der sidder ved roret her i Europa-Parlamentet, parat til at stå lidt til side og dele magten med os? Så længe vi ikke med overbevisning kan svare ja til det spørgsmål, må vi fortsætte ad den vej, vi følger, uagtet alle mismodige toner. Vi må blive ved med at røre trommen.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, det er vigtigt, at Europa-Parlamentet sætter skub i anvendelsen af princippet om lige rettigheder og muligheder, og jeg takker Lissy Gröner for de forslag, som hun fremsætter, og som, hvis de gennemføres, vil udgøre et vigtigt bidrag til integrering af ligestillingsaspektet og fremme ligestilling mellem mænd og kvinder ved at integrere dette aspekt i al praksis og i alle aktiviteter. Jeg vil også gerne understrege, at det ikke blot handler om at inddrage kvinderne mere i Parlamentets forskellige organer, udvalg og arbejdsgrupper, men at det først og fremmest drejer sig om at integrere kønsaspektet i alle politikudarbejdelsens faser i de forskellige parlamentsudvalgs og -delegationers arbejdsprocesser, herunder i budgetproceduren og i alle Fællesskabets politikområder, hvilket er særdeles vigtigt.
Passende finansielle ressourcer er selvfølgelig nødvendige, men det er først og fremmest nødvendigt med en ægte ligestillingsfremmende politik og stor politisk vilje, ikke blot fra de ansvarlige organers side i Parlamentet, men også i Kommissionen og i Rådet, så kønsaspektet faktisk er til stede inden for alle politikområder og aktiviteter.

Cauquil (GUE/NGL).
Hr. formand, vi stemmer for denne betænkning, fordi den støtter en række gode intentioner vedrørende ligestilling mellem mænd og kvinder. Desuden anbefales Europa-Parlamentet først og fremmest at feje for egen dør. Der er nemlig ikke blot dobbelt så mange mænd som kvinder i Europa-Parlamentet, men i Parlamentets styreorganer - Kvæstorkollegiet, Formandskonferencen osv. er kvinderne underrepræsenteret i horribel grad.
Jeg vil dog gerne understrege, at en aktion udelukkende på dette niveau blot vil have overfladisk virkning. I erhvervslivet er der stadig stor forskel på mænds og kvinders lønninger. Hvorfor gør de europæiske institutioner, der nok kan finde ud af at udarbejde bindende direktiver, når det drejer sig om lette handelen, ikke en lige så stor indsats for sikre en egentlig ligeløn? Hvorfor gennemtvinger man ikke i alle medlemstater, også i de mest reaktionære, kvinders grundlæggende rettighed til at bestemme over deres egen krop? Dette vil ikke være tilstrækkeligt til at stoppe den kvindefjendske og barbariske udvikling, som finder sted i takt med voksende fattigdom og ghettoiseringen, men det vil bremse den gradvise ødelæggelse af kvinders eksistensbetingelser.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0059/2003) af Avilés Perea for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om målsætningen om ligestilling af kvinder og mænd ved anvendelse af strukturfondene (2002/2210(INI)).
Avilés Perea (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, målet om ligestilling mellem mænd og kvinder blev indført i Amsterdam-traktaten, og det tilvejebragte et retsgrundlag for Fællesskabets forpligtelse til at arbejde for at nå dette mål i alle strukturfondenes programmer. Det blev også indarbejdet i forordningen om strukturfondene for perioden 2000-2006. 
Ligestilling er et mål i alle programmer og aktioner, der medfinansieres af fondene. Til trods for disse klare mål og forpligtelsen til at efterleve dem har vi kunnet konstatere, at de med undtagelse af Den Europæiske Socialfond ikke bliver opfyldt, ikke engang når de er indeholdt i det program, der skal gennemføres.
Den Europæiske Socialfond er på området beskæftigelse, erhvervsuddannelse og erhvervsfremme den eneste, der opfylder målet om særlige programmer til fremme af ligestilling. Men på andre vigtige områder som f.eks. infrastruktur, transport, miljø, lokal og bymæssig udvikling, forskning osv. er ligestilling ikke medtaget som et mål. Selv om Den Europæiske Socialfond fokuserer på beskæftigelsesfremme, er der stadig vigtige aktioner, der skal gennemføres, f.eks. at mindske opsplitningen på arbejdsmarkedet, reducere lønforskelle for samme arbejde og forbedre kvinders deltagelse i informations- og kommunikationsteknologierne, iværksættervirksomhed, nye beskæftigelsesmuligheder og beslutningsprocessen.
Vi anmoder Kommissionen om at træffe mere specifikke og effektive foranstaltninger for at afhjælpe disse mangler.
Vi synes også, at der er en tydelig mangel på politisk vilje i medlemsstaterne til at fremme målet om ligestilling i strukturfondene. Det er rigtigt, at der er sket fremskridt med hensyn til udvikling af kønsopdelte statistikker, hvilket giver os et bedre kendskab til virkeligheden, men indikatorerne til overvågning af programmerne er ikke blevet forbedret i forhold til den tidligere programmering.
Medlemsstaterne er ansvarlige for programmeringen, og vi anmoder om, at de gør en indsats for at støtte specifikke politikker og aktioner for at nå målet om ligestilling og udvælger projekter, som opfylder målet. De kunne dreje sig om udvikling af infrastrukturen, f.eks. børnehaver eller dagcentre for ældre og handicappede. Det er normalt kvinderne, der påtager sig disse forpligtelser i hjemmet, og med nogle passende infrastrukturer kunne vi opnå en bedre integration af kvinderne på arbejdsmarkedet og forene arbejdsliv og familieliv, en omlægning af arbejdstiden og reintegrering på arbejdsmarkedet efter lang tids fravær samt et større fokus på en ligelig fordeling af opgaverne i hjemmet mellem mænd og kvinder.
Vi skal være særlig opmærksomme på kvinder, der har vanskeligt ved at opnå ligestilling, f.eks. handicappede, indvandrere og familieforsørgere. En bedre repræsentation af kvinder i de beslutningstagende organer ville utvivlsomt fremme dette arbejde. Men uddannelse og bevidstgørelse om ligestilling skal ikke kun rettes mod kvinderne, men mod hele samfundet. Lad os udnytte de muligheder, som traktaten og forordningen om strukturfondene giver os for at gøre fremskridt på ligestillingsområdet med projekter, der opfylder disse mål.
I forbindelse med den midtvejsevaluering, der skal foretages i år halvvejs i programmet, skal det undersøges, hvorvidt dette mål er blevet opfyldt, det vil sige hvilke bevillinger og beløb, der er givet til konkrete aktioner på ligestillingsområdet, med henblik på at gennemføre de nødvendige ændringer forud for den anden programmeringsperiode. Der skal også tages hensyn til disse aktioners betydning i kandidatlandene, der skal optages om godt et år, og som har administrative og økonomiske omstillingsproblemer, der især berører kvinderne.

Diamantopoulou
. (EL) Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne lykønske fru Avilés Perea - og ikke blot af høflighed - fordi denne forhandling her i dag virkelig er af stor betydning, idet strukturfondene er en meget specifik anvendelse af politiske foranstaltninger og giver os mulighed for at evaluere, hvorvidt de fører til substantielle resultater. Strukturfondene er naturligvis også genstand for den dobbelte tilgang til ligestillingen af mænd og kvinder, hvorved jeg forstår integrering af ligestillingsaspektet og specifikke fremgangsmåder og specifikke programmer udelukkende for kvinder, som vi benævner positive foranstaltninger.
Det er korrekt, hvilket flere talere har påpeget, at vi ikke altid når dette mål. Strukturfondsforordningerne er et vigtigt redskab, men det bør anvendes korrekt i praksis. Der er fire faser, nemlig udarbejdelsen eller planlægningen af programmet, gennemførelsen, tilsynet og evalueringen. Hvis de parter, der deltager i disse fire faser, ikke udviser den omhu og forpligtelse, der er nødvendig inden for de specifikke politikker, opnår man ingen resultater.
Den svenske regering afholdt for nylig et seminar for alle sine ministre. Der blev afholdt et seminar for Ministerrådet om integrering af ligestillingsaspektet, som omfattede en redegørelse for alle planlægningskrav for de enkelte politiske områder. Vi må erkende, at der er behov for at skabe større politisk bevidsthed i de instanser, der planlægger strukturfondsprogrammerne, det være sig på ministerplan eller på regionalt eller lokalt plan. Vi ser det ikke overalt. Jeg mener, at der er et alvorligt politisk underskud i den evaluering, der foretages. Det er mit første punkt.
Det bringer mig til anden fase, som er gennemførelsen, og tredje fase, som er tilsynet. Her spiller forvaltningen - på alle niveauer - en meget vigtig rolle, og det viser tilbage til det, der blev sagt tidligere under forhandlingen. I alle lande er de ansatte i de øverste lag af forvaltningen med få undtagelser mænd, og kun få lande arrangerer opmærksomhedsskabende tiltag og uddannelse for de ansatte i forvaltningen. Det betyder, at den særlige opmærksomhed, der er nødvendig for at bidrage til at fremme disse målsætninger, selv i denne fase, ikke er til stede i forbindelse med gennemførelsen og tilsynet. Det bringer mig til den fjerde fase, nemlig evalueringen. Det er her, konsulentvirksomhederne kommer ind, og eksterne agenturer foretager evalueringer. De får i meget få tilfælde instruktioner om at foretage separate evalueringer af, hvilke konsekvenser de politiske tiltag og programmerne har for kvinderne.
Jeg mener, at Kommissionen gjorde rigtigt i at forelægge en meddelelse om integrering af princippet om lige muligheder for mænd og kvinder i strukturfondene for perioden 2000-2006. Tidspunktet kunne ikke have været mere velvalgt. Dette giver os en første mulighed for i løbet af de første to års gennemførelse af den nye fællesskabsstøtteramme at konstatere, i hvilket omfang medlemsstaterne tager hensyn til ligestillingsaspektet i programmeringsfasen. Vi har foreløbige optegnelser, men ikke statistikker, fordi de fleste programmer som bekendt er startet op inden for de sidste 18 måneder. Det, vi kan konstatere under hensyntagen til subsidiariteten i strukturfondenes programmering, er, at der er indført flere former for god praksis og vigtige indikatorer, dog kun i visse medlemsstater. Blandt disse indikatorer er antallet af kvinder, der har oprettet deres egen virksomhed, forholdet mellem antallet af programmer for kvinder og andre programmer, procentdelen af kvinder, der deltager i uddannelsesprogrammer generelt, og en hel række indikatorer, der kun anvendes i visse lande. Det er ikke reglen, og jeg synes, at det ville være en god idé, hvis Parlamentets udvalg og parlamentsmedlemmerne i hvert enkelt land udførte lobbyvirksomhed i forhold til deres regering, fordi vi ikke har indikatorer for alle enkeltprogrammer, og det er det, vi har brug for.
Denne meddelelse kommer lige på det rigtige tidspunkt, fordi den giver os mulighed for at overveje en revision af strukturfondene og en ændring af midlernes fordeling og tildelingen af den nye reserve under hensyntagen til, hvor gode resultater disse programmer har, hvad angår integreringen af ligestillingsaspektet. Denne foreløbige opgørelse vil kunne sammenholdes med fortegnelserne over udviklingen i medlemsstaterne og give os rig lejlighed til at overveje, hvordan vi kan arbejde for en omfordeling af midlerne og øgede tildelinger til specifikke politikker til fordel for kvinder.
Mere specifikt bør vi tildele flere point til støtteberettigede programmer, hvor ligestillingsaspektet indgår. Vi har brug for særlige aktioner til fremme af disse ligestillingsrelaterede programmer, og sådanne tiltag har generelt en eksponentiel effekt, fordi de skaber større bevidsthed om problemet i de instanser, der varetager programmeringen.
Et tredje vigtigt punkt er behovet for yderligere uddannelse af personer i ledende stillinger inden for den offentlige forvaltning og politikere. En mere effektiv planlægning forudsætter uddannelse inden for de politiske partier, inden for den statslige forvaltning og hos de lokale myndigheder og den lokale forvaltning. Denne uddannelse af de personer, der reelt planlægger programmerne, kan uden problemer finansieres via Socialfonden.
Mit fjerde punkt vedrører udvidelseslandene. Det, vi forsøger at gøre fra starten, i det mindste hvad angår min fond, er at sikre, at der i de afdelinger, der oprettes i kandidatlandene for Socialfonden, fra starten er en ledende tjenestemand med uddannelse og instrukser fra Bruxelles, således at Socialfondens planlægning fra starten sker under hensyntagen til princippet om integrering af ligestillingsaspektet.
Bastos (PPE-DE).
Hr. formand, jeg takker María Antonia Avilés Perea for denne betænkning, der er et arbejde af høj kvalitet og stor relevans. Selv om forpligtelserne med hensyn til ligestilling mellem mænd og kvinder er medtaget i strukturfondsforordningerne for perioden 2000-2006, ser vi ikke nogen synderlig anvendelse af ligestillingsprincippet i de aktioner, der er medfinansieret af strukturfondene.
Den Europæiske Socialfond spiller fortsat en afgørende rolle for at få ført dette mål ud i livet, i sammenligning med de andre fonde, fordi de fleste programmer vedrører beskæftigelse og menneskelige ressourcer. Vi må erkende, at der stadig er meget at gøre med hensyn til at mindske opsplitningen på arbejdsmarkedet eller reducere lønforskellene. Manglerne er mange og af forskellig art, for kvinderne må i højere grad inddrages i informations- og kommunikationsteknologi, i iværksættervirksomhed og i beslutningsprocessen, for blot at nævne nogle områder og for at vise, at Kommissionen må gøre noget for at afhjælpe disse mangler.
Vi finder det rimeligt, for ikke at sige påkrævet, at Kommissionen udarbejder retningslinjer, der integrerer ligestillingsaspektet i alle strukturfondenes aktionsområder. Medlemsstaterne skal selvfølgelig også yde deres del, for det bør jo nævnes, at medlemsstaterne trods den vigtige politiske forpligtelse, som de har påtaget sig, faktisk ikke har efterlevet den i tilstrækkeligt omfang.
Medlemsstaterne må mere konsekvent gøre en systematisk indsats for at integrere kønsaspektet i alle faser af programmeringen og iværksættelsen af interventioner, ligesom de må aflægge en regelmæssig statusrapport for Kommissionen. Der må udarbejdes kønsopdelte statistikker til opfølgning og evaluering af programmerne samt bevidstgørelses- og uddannelsesforanstaltninger over for kandidaterne og de forskellige involverede parter lige fra planlægning til gennemførelse.
Det er fornuftigt, at de programmeringsansvarlige myndigheder har lov til at afvise forslag eller foreslå dem ændret og til at iværksætte sanktioner, dersom projekterne ikke er i overensstemmelse med kravene om integrering af kønsaspektet. En sidste bemærkning for at minde om, at midtvejsevalueringen af strukturfondene for perioden 2000-2206 skal foregå i år: Kommissionen og medlemsstaterne bør benytte denne anledning til at foretage de fornødne ændringer, der kan styrke opfyldelsen af målsætningen om at integrere kønsaspektet for den resterende programmeringsperiode.

Prets (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, i forordningen om strukturfondene, som indeholder ESF-, EFRU- og EUGFL-fondene, gælder forpligtelsen til at optage lige muligheder. Denne forpligtelse gælder også for fællesskabsinitiativerne Equal, Interreg III, Urban II og Leader+. I praksis lader gennemførelsen af målsætningerne om ligestilling mellem mænd og kvinder i disse programmer meget tilbage at ønske, hvilket vi netop også lige har hørt fra de tidligere talere.
Kommissionen har lovet at fremlægge midtvejsevalueringen af strukturfondene inden årets udgang. Jeg mener, at fru Avilés Pereas initiativbetænkning kan være et godt grundlag, og jeg vil gerne kort tilføje nogle af vores forventninger og påvise eksisterende mangler.
Ved uddelingen af midler skal følgende forbedres: at kvinder og mænd er ligeligt repræsenteret i de organer på lokalt, regionalt og nationalt plan, der er beslutningstagende, og som beskæftiger sig med udvælgelse og overvågning, at der tilbydes ansøgere (initiativtagere til projekter) og medarbejdere i projektforvaltningen information om, hvorledes kønsaspektet kan integreres effektivt i de foreslåede foranstaltninger. Det er bl.a. vigtigt, at der i planerne og programmerne i forbindelse med strukturfondene anvises finansieringsprogrammer, hvor der anføres de finansielle midler, som står til rådighed for de enkelte foranstaltninger og aktioner til forbedring af lige muligheder.
Det ville være en understregning af og en garanti for, at man tager lige muligheder alvorligt og virkelig også ønsker at praktisere dem i programmerne. Den manglende mulighed for at forene arbejdsliv og familieliv på grund af struktursvagheder er stadig et problem. Hvis det ikke fører til en systematisk inddragelse af lige muligheder i alle faser af programmeringen og gennemførelsen, vil dette aspekt også fremover fortsat blive forsømt kraftigt.
Socialfonden skal i meget højere grad bruges som instrument til forbedring af den ulige behandling af kvinder på arbejdsmarkedet. Ældgammelt, men desværre stadig ikke opfyldt, er kvindernes krav om lige løn for lige arbejde. Det er nødvendigt at støtte kvinder inden for informationsteknologi og virksomhedsområdet. Udviklingen af nye beskæftigelsesmuligheder er ligeledes utilstrækkelig i praksis. Medlemsstaterne har ganske vist forpligtet sig formelt til at gennemføre lige muligheder, men den praktiske gennemførelse er mangelfuld trods fordelagtige retsbestemmelser. Her stiller man sig endnu en gang spørgsmålet: Hvad nytter de bedste bestemmelser, hvis en manglende opfyldelse af dem så godt som ingen konsekvenser får?
Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, også tak fra min side til ordføreren for den glimrende betænkning. Ligestillingspolitisk er vi desværre alt for sent begyndt at fokusere på penge og ikke på ord. Når vi gør det, altså fokuserer på pengene, får vi virkelige tal på uligestillingen. Her er EU's strukturfonde EU's mest håndgribelige redskab til omfordeling af ressourcerne, dels mellem regionerne og dels mellem befolkningsgrupperne. De må derfor ses som nøgleinstrumenter til opnåelse af et af Fællesskabets overordnede mål; ligestilling mellem mænd og kvinder.
Som både fru Avilés Perea's betænkning og flere kvindeorganisationers analyse imidlertid viser, er kønsperspektivet slet ikke tilstrækkeligt indarbejdet, som fru kommissæren også gjorde opmærksom på. En ting er, at det ikke er sket, en anden er så, at når vi kommer til en af de store udfordringer EU - nemlig udvidelsen - får vi endnu større udfordringer på ligestillingsområdet. Vi får nu en række medlemsstater, som har en anden tradition og historie, end vi har, og dermed et andet syn på begrebet ligestilling, end det vi har i de eksisterende medlemsstater.
De kommunistiske styrer anså kvindeundertrykkelse for noget, der hørte de kapitalistiske samfund til, og derfor blev der officielt indført lige ret mellem kønnene. Det betød, at kvinderne skulle arbejde og deltage i det politiske liv, til gengæld blev der oprettet institutioner til børnene, barselsorloven blev indført, og aborten blev frigivet i en række lande. Det virkede i den forstand, at andelen af kvinderne på arbejdsmarkedet blev høj i forhold til, hvad den var i de eksisterende EU-lande. Bagsiden af medaljen var dog, at kvinderne i mange tilfælde slet ikke oplevede arbejdet som andet end en pligt - ikke som en rettighed, og der var overhovedet ikke tale om lige løn og derfor selvfølgelig heller ikke tale om ligestilling.
Nu kan man så se, at med overgangen til markedsøkonomien har arbejdsløsheden ramt kvinderne hårdt, og det er noget, kvinderne ofte vil forbinde med indførelsen af EU. Derfor må EU gøre en ekstra indsats for at overbevise kvinderne om, at EU er andet end rå markedsøkonomi, og her kommer strukturfondene centralt ind, og navnlig kommer det centralt ind, at repræsentationerne i de forskellige lande forstår at "mainstreame", at drage kvinderne ind i projekterne, for ellers kommer der ikke nogen projekter til fordel for kvinderne, netop fordi de på forhånd ikke er positive over for markedsøkonomien og EU, og fordi de har den historiske baggrund, som jeg allerede har beskrevet. Her håber jeg, at fru kommissæren vil følge op på det, hun allerede har sagt i retning af, at vi er opmærksomme på det her, og også griber ind, hvis det viser sig, at der ikke bliver ordentlig "mainstreamet", og jeg er helt overbevist om, at alle vi, der er her tilstede i aften, gladeligt hjælper til.

Eriksson (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil virkelig takke Avilés Perea for dette initiativ om anvendelsen af strukturfondene. Da jeg overvejede, hvad jeg ville sige i disse to på hinanden følgende forhandlinger, tænkte jeg, at man indimellem bliver lidt politisk træt, når man helliger sig kvindespørgsmål. Mange er de mænd, som siger, at det går fremad, men jeg er ikke enig med dem, jeg bliver bare træt indimellem.
I 400-tallet besluttede den dengang elitære mandlige menighed i Europa på et kirkemøde, at kvinden havde en sjæl. I 1993 besluttede FN's konference i Wien, at kvinders rettigheder også er menneskerettigheder. Der er med andre ord mere end 1.500 år mellem de to beslutninger.
Jeg møder også kvinder rundt om i medlemsstaterne, som er meget trætte. De er trætte af at deltage i projekter, som ikke fører nogen vegne. Jeg plejer at opmuntre dem til at finde ud af, hvordan det ser ud med netop strukturfondsmuligheder. Avilés Perea peger i sin betænkning på de vanskeligheder, der er forbundet med nationalstaternes svigtende vilje til at se ligestillingsaspekter i strukturfondene.
I det svenske parlament har mit parti i flere år krævet af den svenske regering, at vi skal have vurderinger med et særskilt kønsperspektiv. Vi har ikke vundet gehør med dette. Jeg håber derfor virkelig, at Kommissionen og Parlamentet - og det svenske Venstrepartiet, hvad angår Sverige - kan samarbejde om at få iværksat dette.
Hvordan skal man da ændre på en mandlig traditionel tankegang i f.eks. bestyrelseslokaler? I bestyrelser tales der ofte om kompetence, men det er aldrig rigtigt lykkedes at definere, hvad der menes med kompetence, og hvilken type kompetence der egentlig er brug for i et moderne samfund. I disse spørgsmål støtter jeg fuldt ud den svenske ligestillingsminister, som nu har lovet kønskvotering i erhvervslivets bestyrelser via lovgivning, hvis vi ikke får flere kvinder ind der, og dermed forhåbentlig også en ny indstilling.
Jeg sagde i den tidligere forhandling, at vi har brug for en kønsmæssig strukturforandring. Det står jeg ved. Det er så sjældent, vi har ligestillingsforhandlinger her i plenarforsamlingen. Jeg kan i den forbindelse ikke lade være med at nævne konventet, et konvent, som nu vil have et kristent grundlag, men ingen ligestilling mellem kønnene. Det var derfor, jeg tænkte på 400-tallet.
Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren. Jeg glæder mig meget over denne betænkning og er glad for, at udvalget har taget initiativ til at gøre den klar inden midtvejsundersøgelsen, så der på dette stadium kan stilles ændringsforslag.
Som vi alle ved, spiller strukturfondene, når de opererer effektivt, en afgørende rolle ved at hjælpe de regioner og mennesker, der har størst behov, ved at genoplive underprivilegerede samfund og hjælpe med at bekæmpe social udelukkelse. Det er indlysende, at kvinder og kønsmæssig ligestilling er afgørende elementer heri.
Min valgkreds i Wales rummer nogle af Europas fattigste samfund. Wales nyder godt af finansiering under mål 1, og har sandsynligvis haft en erfaring, der meget ligner den i andre områder af Europa. Der er blevet gjort et godt stykke arbejde. Det Europæiske Partnerskab for Ligestilling i Wales har udviklet systemer til at forsøge at integrere ligestillingsaspektet og fuldt ud tage hensyn til køns- og ligestillingsspørgsmål ved udarbejdelsen af programmerne. Men folk, der arbejder på stedet, melder stadig om frustrationer. Der er mangel på forståelse hos dem, der forvalter programmerne, for den økonomiske betydning af mulighederne og de positive virkninger for hele samfundet. God praksis bliver undertiden undermineret af pres for at overholde frister for udgifter. Der mangler teknisk bistand til folk, der forsøger at gennemføre ligestillingsforanstaltninger. For os i Wales er der i særdeleshed en foruroligende underudnyttelse af budgettet til kønsspecifikke foranstaltninger. Det må vi se nærmere på.
Alt dette viser betydningen af at overvåge systemerne, hvilket vil sætte os i stand til at sammenligne det, som faktisk sker på stedet i forskellige lande. Vi har nu midtvejsundersøgelsen, som er en mulighed for at behandle de spørgsmål, der rejses i fru Avilés Pereas betænkning, en mulighed for at få ligestillingsdagsordenen rykket frem. Hvis det skal ske, er det nødvendigt, at der er uddannelses- og støttemekanismer på plads såvel som effektiv overvågning og sanktioner for manglende overholdelse af bestemmelserne. Det er yderst vigtigt at involvere kvinderne og ligestillingsorganisationerne i evalueringen. Meget afhænger af deres ildhu, hårde arbejde og årvågenhed, som medlemsstaterne vil gøre vel i at forsøge at leve op til.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, vi må på baggrund af fru Avilés Pereas initiativbetænkning erkende, at den omfattende, ambitiøse og finansielt generøse strukturfondspolitik har hjulpet kvinderne meget lidt til trods for, at ligestilling er et af de grundlæggende principper i rammedirektivet fra 1991, som finder anvendelse på alle fondene.
Vi har til trods for medlemsstaternes tilsagn om at integrere målet om ligestilling af mænd og kvinder i fællesskabsstøtterammen konstateret, at dette ikke er sket. Der er mangel på specialiserede tilsynsmekanismer, passende information, passende kvantitative og kvalitative indikatorer og passende forberedelse og uddannelse af de ansvarlige tjenestemænd, som det blev nævnt af kommissæren. Den foregående taler henviste til alle disse mangler og uudnyttede muligheder for at fremme ligestilling og skabe infrastrukturer med en direkte og positiv indvirkning på kvindernes tilværelse.
Min pointe er, at der ikke er nogen offentlig debat om dette emne i medlemsstaterne, ingen debat om deres forpligtelser, om behovet for evaluering og om behovet for en ændring af de politiske tiltag. Det er meget sigende, at denne forhandling finder sted samtidig med midtvejsrevisionen, og vi bør videreføre den og udvide den til medlemsstaterne, vi må bidrage til at gøre denne debat bredere og til at inddrage de nye medlemsstater, og vi må lade dem forstå, at strukturfondene vil give dem et vigtigt redskab til at klare de udfordringer, de står over for. Vi må også indgå i et samarbejde med dem for at sikre, at den nye strukturpolitik omfatter passende tiltag, der kan lukke de nuværende kløfter, og for at sikre forståelse for og bevidsthed om, at det er vigtigt, at medlemsstaternes afgørelser reelt gennemføres.
Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke fru Avilés Perea for hendes glimrende betænkning, og der er faktisk ikke ret meget at tilføje til det, som hun har skrevet, eller til det, der er blevet sagt her i aften. Derfor vil jeg fokusere på det, som vi skal lære af fru Avilés Pereas betænkning, af kommissærens ord og efter min mening også af fru Gröners betænkning.
Jeg vil starte med at sige, at det efter min opfattelse er vigtigt at understrege, at de to initiativbetænkningers formål er at være et redskab og et incitament til de næste skridt, som Kommissionen, Parlamentet og medlemsstaterne skal tage, netop fordi de drejer sig om de instrumenter, som vi skal have til rådighed i både planlægningsfasen og i den fase, hvor vi vurderer vores politikkers konsekvenser for vores medborgeres - og ikke mindst kvindernes - konkrete dagligdag.
Ud fra dette synspunkt tror jeg, at vi ser nogle vigtige og positive eksempler. De indikatorer, der er fastlagt i den europæiske beskæftigelsesstrategi, og den konsekvensvurdering, som Kommissionen har foretaget, kan være et glimrende udgangspunkt for at gøre det samme med vores andre politikker, f.eks. når det gælder evalueringen af programmerne i forbindelse med strukturfondene. Det glædede mig at høre kommissæren sige her i aften, at disse aspekter netop vil blive taget i betragtning ved midtvejsrevisionen.
Derfor er det nødvendigt at udvikle de instrumenter, som består i statistikkerne, kvindernes deltagelse i beslutningstagningen og deres repræsentation i udvalgene samt indikatorerne for konsekvensvurderingen. Hertil tror jeg, at der kommer et andet instrument, som vi er ved at udvikle som en retningslinje i Udvalget om Kvinders Rettigheder, nemlig kønsaspektets medtagelse i budgetterne. Jeg tror, at der bliver tale om en vigtig pakke, som vi kan arbejde på i fællesskab, så vi får en vis indflydelse på gennemførelsen af disse politikker i medlemsstaterne på alle niveauer, både på nationalt, regionalt og lokalt niveau.
Jeg mener, at vi bør informere bedre om de instrumenter, der er til rådighed, og lægge vægt på de positive ting, der er sket - selv om vi ikke er helt tilfredse, eftersom der stadig er meget, der skal gøres - men vi skal ikke miste modet over, at vi ikke har nogen instrumenter til rådighed - instrumenterne er der, så lad os forsøge at bruge dem!

Sörensen (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg deler også fru Avilés Pereas konklusioner, hvad angår strukturpolitikken. Milliarder af euro, ja, titusindvis af milliarder ligger uudnyttet i strukturfondene, og de nationale regeringer skulle have bidraget med halvdelen. Om end der er givet tilsagn om, at 15 % af strukturfondsmidlerne vil være forbeholdt projekter rettet mod kvinder og ligestilling mellem mænd og kvinder, må vi konstatere, at resultatet i sidste ende kun er 6 %. Lad os imidlertid være ærlige og erkende, at det kun drejer sig om 6 % af det udbetalte beløb og ikke 6 % af det budgetterede beløb. I virkeligheden er der således kun tale om en brøkdel af det oprindelige beløb. Kommissionen anfører altid, at den ikke ved, hvilke af de foreslåede programmer der specielt tager sigte på kvinder, og vasker dermed sine hænder.
Set i lyset af det betragtelige overskud, må vi derfor bytte roller. Indgiver medlemsstaterne ingen forslag til programmer, hvor 15 % af midlerne går til programmer rettet mod kvinder, ser vi os desværre nødsaget til at anmode Kommissionen om at afvise sådanne forslag. Det må ligeledes være tilfældet efter udvidelsen, idet behovet for strukturfondsmidler i de nye medlemsstater må ventes at være så stort, at ligestillingsaspektet risikerer at få en stedmoderlig behandling.

Torres Marques (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, for os i Europa-Parlamentet er integrering af kønsaspektet i alle EU's politikker noget, der blot skal gennemføres, og det har ikke brug for nogen nærmere begrundelse, men sådan er det ikke endnu i medlemsstaterne. Selv med en forordning fra 1999, der opstiller ligestilling som et af strukturfondsaktionernes helt centrale mål, er det - med undtagelse af Den Europæiske Socialfond - et faktum, at dette begreb endnu ikke er blevet indarbejdet i hverken de 15 EU-landes eller de 10 udvidelseslandes administrationer.
Kommissionen råder imidlertid her over et særdeles vigtigt våben til at gennemføre positive aktioner til fordel for kvinderne. Det er - som kommissæren sagde det - afgørende, at kønsaspektet integreres og evalueres ikke blot i udarbejdelsesfasen i det land, hvor der er fondsfinansierede projekter, og i Kommissionens evalueringsfase, men også i gennemførelsesrapporten. Det er meget vigtigt, at der inddrages flere kvinder på de hold, der udarbejder og evaluerer de projekter, der skal finansieres, ligesom i udarbejdelsen af de indikatorer, der kan måle konsekvenser og resultater på dette område.
Jeg støtter derfor fru Avilés Pereas betænkning og håber, at ligestillingspolitikkens resultater kommer til syne i den provisoriske revision af strukturfondene i 2003, og at programmeringen for 2004-2006 bliver forbedret, så vi kan nå det mål, at strukturfondene kommer til at fungere som et effektivt våben til at sikre EU's kvinder større ligestilling.

Karlsson (PSE).
Hr. formand, at skabe et ligestillet samfund er ikke nogen let opgave. Den største hindring findes i os selv. Det er vores holdninger og opførsel, som gør, at vi fortsat har meget lang vej til et egentligt ligestillet samfund. Det er naturligvis ikke blot vores holdninger, som gør, at ligestillingen mangler, også de strukturer, som samfundet er opbygget omkring, har en indvirkning.
Vi forhandler nu om en sådan struktur, nemlig Den Europæiske Socialfond og strukturfondene. Samhørighedspolitikken, Den Europæiske Socialfond og strukturfondene er meget vigtige for at udvikle samarbejdet i EU. Det er kun, hvis alle borgere føler sig involverede, at samarbejdet i Europa har mulighed for at få fuld fremgang. På en række områder er det naturligvis afgørende for ligestillingsarbejdet, om disse redskaber bidrager til en øget ligestilling, eller om de cementerer de allerede eksisterende holdninger og strukturer.
Ligestilling har været et prioriteret mål for strukturfondene siden 1994. Det er naturligvis bemærkelsesværdigt, at der ikke er sket mere på snart 10 år. Der er sket fremskridt, men de er utilstrækkelige. Beskæftigelsen er af central betydning for ligestillingsarbejdet. Muligheden for at arbejde og forsørge sig selv afgør, om det er muligt at opnå et ligestillet samfund. Der er også en tæt forbindelse til uddannelse. Derfor skal arbejdet sigte mod, at kvinder i lige så høj grad som mænd får del i de satsninger, som foregår inden for strukturfondene. Ligestillingsperspektivet skal indlemmes i alt programmeringsarbejde.
Det er meget vigtigt, at der findes ligestillingsorganer på alle samfundsniveauer, og at disse organer består af lige dele kvinder og mænd. Det er muligt at lægge et stærkt pres på, hvordan disse fællesskabsmidler håndteres. Hvis ligestillingsperspektivet ikke er tilstrækkeligt tydeligt, eller hvis de organer, som håndterer disse penge, ikke er ligestillede, så bør ansøgningerne afslås. Kan denne holdning præge strukturfondene, så er jeg sikker på, at det ser anderledes ud, næste gang vi forhandler om disse spørgsmål.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0036/2003) af Hernández Mollar for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning om ændring af undtagelserne fra indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer og tiende ændring af forordning (EF) nr. 881/2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Osama bin Laden, al-Qaeda-organisationen og Taleban (KOM(2003) 41 - C5-0048/2003 - 2003/0015(CNS)).
Hernández Mollar (PPE-DE)
Hr. formand, den 27. maj 2002 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 881/2002 med det formål at gennemføre en række af FN's Sikkerhedsråds resolutioner. Det drejede sig konkret om to resolutioner, hvori der først og fremmest fastsattes aktioner om indefrysning af midler og andre økonomiske ressourcer, der gælder for de personer og foretagender, der er medtaget på den liste, som FN's sanktionskomité har udarbejdet med særlig henblik herpå. Europa-Parlamentet udtalte sig om spørgsmålet den 11. april 2002 inden for rammerne af en uopsættelighedsprocedure, og det vedtog resolutionen med 14 ændringsforslag.
I december sidste år vedtog FN's Sikkerhedsråd endnu en resolution, nr. 1454/2002, hvori der anerkendtes visse undtagelser fra forpligtelsen til at indefryse midler og økonomiske ressourcer. På denne baggrund har Europa-Kommissionen stillet det forslag, vi drøfter i dag, og som næsten ordret gengiver FN's tekst.
Forslaget drejer sig således om at tillade frigivelse af midler i forbindelse med personer, der er opført på listen, med det formål at dække basale menneskelige behov som f.eks. udgifter til betaling af fødevarer, lægebehandling, advokathonorarer, lejeudgifter osv., hvilket er i overensstemmelse med det, som Europa-Parlamentet krævede i den omtalte beslutning af 11. april 2002.
Ved den lejlighed foreslog Europa-Parlamentets plenarforsamling imidlertid også andre ændringsforslag, som Rådet ikke indarbejdede i forordning (EF) nr. 881/2002, og som Kommissionen heller ikke har indarbejdet i sit aktuelle forslag.
I denne henseende stemte Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for en række ændringsforslag, der er medtaget i den betænkning, som plenarforsamlingen drøfter i dag, og som jeg foreslår, vi støtter i sin helhed. Det drejer sig om fem ændringsforslag, der udtrykkeligt ønsker at indføre en procedure for fjernelse af navne på personer på den nuværende liste over terrorister, som ønsker, at Europa-Parlamentet bliver inddraget og informeret fuldt ud, samt understreger behovet for, at nævnte forordnings levetid bør være i overensstemmelse med de gyldighedsfrister, der gælder for de FN-resolutioner, den gennemfører.
Mine damer og herrer, hr. formand, efter denne opsummering af et konkret spørgsmål, som vi skal drøfte i dag, vil jeg gerne benytte de sidste minutter af min taletid til at komme med en mere generel refleksion over årsagen til, at det har været nødvendigt at vedtage denne slags internationale og europæiske lovgivning, og det er simpelthen den fortsatte terrorisme.

Faktisk har den brutale og blodige terrorisme, især i det sidste halvandet år, rystet hele verden. Hvis vi fokuserer på bekæmpelsen af terrorismen på EU-plan, vil jeg gerne fremhæve et forhold, jeg synes er væsentligt. Hvis vi alle reelt er enige i, at vi ønsker at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, er det vitalt, at vi arbejder for, at de tre bestanddele bliver udviklet fuldt ud og i samme udstrækning inden for hele EU. Det giver dog ingen mening at tale om et europæisk område med disse karakteristika, hvis ikke hele EU i praksis er retfærdigt, sikkert eller frit. Og den vigtigste årsag hertil er den fortsatte terrorisme inden for EU. Den er ikke vores grænser uvedkommende, for den findes fortsat inden for disse.
I denne henseende er de kompetente europæiske myndigheder i færd med at vedtage et helt arsenal af love til bekæmpelse af terrorens svøbe. Selv om vi kan sætte spørgsmålstegn ved disse handlinger og vurdere dem, vil jeg dog også fordømme de personer, der har været meget mere bekymrede for beskyttelsen af terroristernes rettigheder og friheder end i at huske den skade, den lidelse og den fortvivlelse, de forvolder deres ofre, for ikke at tale om den uretfærdighed og afmagt, som sådanne handlinger betyder.
Mine damer og herrer, hr. formand, jeg håber derfor inderligt, at vi i fremtiden vil se konkrete holdninger til fordel for terrorofrenes og deres familiers rettigheder og friheder. Jeg benytter mig derfor af Kommissionens tilstedeværelse i dag - jeg kan ikke se Rådet - til at fremføre en idé, der allerede tales om i korridorerne, og som jeg håber, vi snart vil få en tilbagemelding om. Jeg tænker på en undersøgelse af muligheden for på EU-plan at skabe en solidaritetsmekanisme, der yder erstatning til de europæiske borger, der bliver ofre for terrorangreb inden for EU.
Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, siden 1999 har EU brugt sanktioner imod Taleban-styret i Afghanistan. Restriktionerne blev indført som led i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds tilsvarende resolutioner.
Efter terrorangrebet på USA den 11. september 2001 og den efterfølgende styrtelse af Taleban-styret blev disse foranstaltninger efterprøvet i foråret 2002. Kontrollen førte til en ophævelse af bestemte restriktioner over for Afghanistan, f.eks. flyveforbuddet. Foranstaltninger mod enkelte medlemmer af det tidligere Taleban-styre blev imidlertid opretholdt. Samtidig blev der i utroligt mange lande indført nye foranstaltninger over for en lang række personer, grupper og organisationer, som står i forbindelse med Osama bin Laden og hans al-Qaeda-netværk.
Disse foranstaltninger blev truffet af EU og de andre medlemsstater i det internationale samfund i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolution 1390/2002. Listen over personer, grupper og organisationer, hvis penge og økonomiske ressourcer der skal indefryses, besluttes af et udvalg under FN's Sikkerhedsråd på grundlag af kapitel 7 i FN's charter om foranstaltninger ved trusler mod freden og sikkerheden på internationalt niveau. Disse foranstaltninger er bindende for alle medlemmer af FN.
Det Europæiske Råd omsatte denne liste til fællesskabsret med forordning (EF) 881/2002 og bemyndigede Kommissionen til at offentliggøre ændringer til denne liste. I april afgav Europa-Parlamentet - hr. ordfører, De nævnte det - en holdning til denne forordning. Rådet og Kommissionen hilser Parlamentets medvirken i dette anliggende meget velkommen, ikke kun hvad angår bekæmpelse af terrorisme og finansieringen heraf, men også for at styrke medlemsstaternes ry som loyale medlemmer af FN.
I april sidste år gjorde Europa-Parlamentet i sin holdning berettiget opmærksom på, at der under ingen omstændigheder må afviges fra bestemte rettigheder som retten til at leve. Rådet prøvede dette og andre krav i Parlamentets holdning under hensyntagen til medlemsstaternes pligter som led i FN's charter. På baggrund af denne prøvning kom Rådet frem til den konklusion, at det i henhold til FN's Sikkerhedsråds tilsvarende resolution ikke er tilladt, at medlemsstater i EU udsteder ensidige undtagelsesregler i forbindelse med de fastsatte indefrysningsforanstaltninger.
Derfor var det nødvendigt at nævne dette punkt i Sikkerhedsrådet. Der fandt høringer sted med medlemmerne af FN's Sikkerhedsråd om de undtagelsesbestemmelser, som hovedsageligt er baseret på humanitære overvejelser. I høringerne blev der fra nogle medlemmers side udtrykt frygt for, at undtagelsesregler kunne gøre den principielle regel faktisk uvirksom. Det er på den baggrund, at forslaget om mulige undtagelsesregler bør prøves. Forslaget er i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolution 1452/2002, i henhold til hvilken undtagelsesregler på EU-medlemsstaternes begæring er tilladt.
Kommissionen hilser den betænkning, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har udarbejdet, velkommen og vil gerne takke ordføreren mange gange for hans intensive arbejde. Betænkningen viser, at de foreslåede undtagelsesregler er tilstrækkelige til, at der tages højde for bekymringen over de eventuelle virkninger af foranstaltninger på retten til at leve for de fysiske personer, som er berørt af sanktioner.
Kommissionen bifalder forslaget i betænkningen om præcist at fastlægge, hvilke procedurer personerne, grupperne og organisationerne på listen skal følge, hvis de ønsker at indgive en begæring om annullering fra listen af de personer, hvis penge og økonomiske ressourcer er indefrosset.
Resolution 1452 og det forslag, som Europa-Parlamentet har taget stilling til, er et vigtigt middel til fremme af respekten for de grundlæggende rettigheder. Kommissionen er bevidst om, at der skal findes det rigtige forhold mellem de grundlæggende rettigheder, som er garanteret i demokratiske samfund, på den ene side og nødvendigheden af at bekæmpe terrorisme på den anden side - en nødvendighed, som fortsat står helt øverst på den politiske dagsorden i det internationale samfund.
Da terrorisme set fra verdenssamfundet udgør en trussel mod freden og sikkerheden på internationalt niveau, skal FN's Sikkerhedsråds beføjelser til at reagere på sådanne trusler ubetinget bevares.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, terrorismen udgør en alvorlig trussel imod sikkerhed og stabilitet, frihed og demokrati. De tragiske begivenheder den 11. september 2001 og terrorangrebet den 12. oktober 2002 på Bali er nylige, chokerende og voldsomme eksempler. Der er ingen som helst tvivl om, at denne svøbe skal bekæmpes med det mål at beskytte vores borgere i forhold til enhver trussel mod deres sikkerhed.
Man må anerkende den hurtige og effektive indsats, som EU har ydet for effektivt at imødegå denne svøbe ved at vedtage den europæiske aktionsplan til bekæmpelse af terrorisme den 21. september 2001, med efterfølgende ajourføringer i Gent, Laeken og senest i Sevilla. Jeg konstaterer ligeledes med tilfredshed de betydelige fremskridt, der er sket både med hensyn til udveksling af oplysninger og den politimæssige og retslige samordning i bekæmpelsen af terrorisme og med hensyn til lovgivningsarbejdet. Uanset hvilke svar, vi måtte finde for at bekæmpe denne type trusler, er det vigtigt, at vi altid er os bevidst, at ingen af de foranstaltninger, der træffes, hverken må eller bør rejse tvivl om, at de grundlæggende menneskerettigheder, som altid har været grundlaget for opbygningen af EU, til fulde overholdes, garanteres og fremmes.
Som vi allerede har sagt det her i dag i forbindelse med spørgsmålet om overførsel af personoplysninger fra luftfartsselskaber, der flyver til og fra USA, skal kriminalitet bekæmpes under respekt for retsstatens principper og uden at drage borgernes rettigheder i tvivl. Vores indsats for sikkerhed hverken kan eller bør sætte friheden over styr.
Vi må derfor sikre en balance uden at bringe de grundlæggende værdier, som vores samfund anerkender, i fare. Vi må ikke tillade, at retsstatens principper og de borgerlige rettigheder bliver denne kamps ofre. Det forslag, som vi i dag diskuterer, viser klart, at hvis der på den ene side er blevet vedtaget en række repressive foranstaltninger som led i bekæmpelsen af terrorisme, der omfatter indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, bør vi også sørge for undtagelser fra denne indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, som vil kunne bevilges af humanitære grunde - f.eks. betaling af renter og afdrag, fødevarer, sundhedsudgifter m.v. med henblik på at undgå mulige krænkelser af de grundlæggende rettigheder.
Jeg takker derfor Jorge Salvador Hernández Mollar for hans betænkning. Det er et betimeligt initiativ, der gør det forhold tydeligt, som ikke alle synes at ville forstå, nemlig at en kamp, der glemmer disse prioriteringer, ender som en uberettiget indrømmelse til barbariet og et civilisatorisk tilbageskridt, som vi ikke finder acceptabelt.

Hedkvist Petersen (PSE).
Hr. formand, jeg vil først takke udvalgets formand, som også er ordfører i denne sag, for hans arbejde. I den terrorlovgivning, som vi har måttet rette os efter siden den 11. september, gælder det om at finde en balance, hvor vi på den ene side reagerer på terrorangreb, men på den anden side også forsvarer og værner om retssikkerheden i processen. Den enkeltes retssikkerhed skal sikres i forbindelse med terroristbekæmpelse. Da tre svenske borgere blev sortlistet efter den 11. september, blev det meget tydeligt, hvilke vanskeligheder der opstår, når personer for det første pludselig er at finde på en sort liste, og for det andet ikke ved, hvordan de skal forholde sig for at appellere en beslutning, og for det tredje ikke ved, hvordan de skal klare dagen og vejen, da de ikke har adgang til det, som er nødvendigt for at opretholde en dagligdag.
Derfor er jeg glad for, at Europa-Parlamentet nu kan bidrage til en mere retssikker procedure, en humanitær undtagelse fra sortlistning af fonde og økonomiske ressourcer, som ordføreren har redegjort for. Dette er noget som medlemslandene, bl.a. Sverige, og Europa-Parlamentet har arbejdet på i lang tid.
Det er en administrativ opgave at skrive personer på terroristlisterne for at forhindre terrorangreb. Det handler om at gennemføre international lov under FN-chartret. For den enkelte er det som altid ved myndighedsudøvelse vigtigt med retssikkerhed både nationalt og internationalt. Der sker nu også så sagte forbedringer i FN-resolutionerne. Et eksempel er, at FN's sanktionsudvalg fra i år skal begrunde sine beslutninger, og det er absolut ufravigeligt.
Europa-Parlamentet skal også fremover i hvert enkelt tilfælde kræve, at de grundlæggende menneskerettigheder i vores internationale samfund respekteres, selv i vanskelige situationer som efter den 11. september. Der er fortsat retsusikkerhed, og her kan udvalgets nye ændringsforslag spille en stor rolle. Vi foreslår, at Unionen skal indføre bestemmelser om procedurer for at blive slettet fra de sorte lister. Det foreslår vi, fordi proceduren skal blive endnu mere retssikker.
De ændringsforslag, som udvalget stiller, og som vi skal tage stilling til i morgen, er gode, eftersom de kræver en procedure for, hvordan sletningen skal foregå. Disse ændringsforslag skal derefter overvejes nøje af det internationale samfund, af Kommissionen og af Rådet.
Krarup (GUE/NGL).
Der er ingen tvivl om, at det forslag, betænkningen indeholder, repræsenterer en slags fremskridt, men hvis man tager udgangspunkt i den nugældende ordning, må man konstatere, at reglerne omkring den såkaldte indefrysningsregulering med opførelsen på terrorlisterne er uden nogen for form retssikkerhed.
Det er sådan, at der er tale om en lovgivning, der på forhånd definerer bestemte personer og organisationer som terrorister, og det, som ligger i betænkningen, er en slags humanisering af disse regler.
Situationen - groft fortalt - er den, at EU's regler er blevet til på grundlag af FN's resolutioner, men FN's sanktionskomité handler stort set efter diktat fra USA, og der har man det princip, at man hellere vil risikere, at 10 uskyldige rammes, end at en skyldig går fri; det er faktisk det princip, man har overtaget. Det, der sker nu, er, at man på visse punkter forbedrer retsstillingen, men grundlæggende mangler der en elementær retssikkerhed deri, at de terrormistænkte også har krav på forsvar, også har krav på at blive gjort bekendt med grundlaget for anklagen, og det er det, som GUE/NGL-Gruppens ændringsforslag først og fremmest sigter på at reparere, at udbedre. Der er tale om, at vi bevæger os fra et absolut 0-punkt hen i retning af noget, der kunne minde om retssikkerhed, og vores forslag tager sigte på at udbygge denne retssikkerhed med krav om kontradiktion, med krav om adgang til et elementært forsvar, og først og fremmest en modstand mod, at man får dikteret bestemte, udpegede grupper som terrorister, uden mulighed for en "due process of law".
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0055/2003) af Bösch for Budgetkontroludvalget om beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser og bekæmpelse af svig - Årsberetning 2001 (2002/2211(INI)).
Bösch (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, jeg håber, at De føler Dem lige så godt tilpas som jeg i denne intime kreds på denne tid, og De ved også, hvorfor vi er her så sent. Kommissionen har set sig ude af stand til at følge europæisk lovgivning og aflevere rapporten om OLAF's virke rettidigt. Europa-Parlamentet har ventet på denne rapport. Vi har ment, at det ikke kan være rigtigt, at Kommissionen som vogter af traktaterne bryder traktaterne - det vedrører forordning 1073/99. Derfor er vi samlet i aften. Jeg håber ikke, at sådan noget sker mere, og jeg venter denne rapport om meget kort tid. Vi vil også behandle dette spørgsmål under dechargeproceduren, fru kommissær, vi kan ikke bare overvære, hvordan en vogter af traktaterne bryder traktaterne bevidst.
Nu til et par positive punkter. For det første er jeg meget glad for - det vil vi forhåbentlig beslutte i et ændringsforslag i morgen - at OLAF-Overvågningsudvalget langt om længe er blevet udnævnt igen. Vi var forfærdede, da et medlemsland af meget simple grunde forsøgte at forhindre genudnævnelsen af medlemmerne. Jeg gratulerer det græske formandskab med denne succes, og jeg takker Dem udtrykkeligt, fru kommissær, for støtten på dette område.
For det andet er jeg meget glad for, at Kommissionen endelig har i sinde at iværksætte foranstaltninger over for en tidligere kommissær. Den følger dermed Europa-Parlamentets udtrykkelige ønske, også i henhold til artikel 213 i den europæiske traktat. Det er - uafhængigt af den økonomiske størrelse af det formodede misforhold - vigtigt for en ændring af kulturen i forvaltningen i Europa, at det fortsat går fremad her.
Nu, hvor jeg er ved kulturen i forvaltningen, er jeg naturligt ved spørgsmålet om Eurostat, fru kommissær. Jeg anså det egentlig ikke længere for muligt, at man mere end tre år efter en kommissions tilbagetræden kan overvære, hvordan en så vigtig institution som Eurostat - der trods alt skal vogte over ubehagelige meddelelser, som man har sendt til finansministrene i Unionen - påvirkes. Jeg siger allerede til Dem i dag, at det ikke er Europa-Parlamentet, som afslører disse misforhold, men det er Kommissionen, der senest siden 1999 har vidst, at det ikke er gået rigtigt for sig hos Eurostat, og De har set på i mange år. Den eneste foranstaltning, som De har truffet, var, at den kvindelige tjenestemand, som optrævlede denne sag endnu en gang, efter at OLAF svigtede i 1999, blev sendt til Danmark med fuld løn for at gå lange ture.
Det minder igen om en hollandsk tjenestemand, som vi havde her engang, hvor der skete præcis det samme. Ingen konsekvenser, intet spor af zero tolerance policy, som vi var blevet lovet i begyndelsen af denne periode. Jeg kan kun opfordre Kommissionen til at ændre denne attitude så hurtigt som muligt! De står ikke med ansvaret et eller andet lille sted i Bruxelles, men De har ansvaret over for 370 millioner europæere, og repræsentanten for disse 370 millioner er netop Parlamentet, som De fortsat agter at skjule mere for end afsløre.
Jeg vil gerne give et eksempel på, hvordan det ikke går. Jeg har fået en opringning i dag, og, hr. formand, giv mig lige et par sekunder til. Jeg må nævne det, fordi det handler om et grundlæggende spørgsmål. De ved, at der under post A-3035 i EU's budgetplan er midler til bevarelse af mindesteder i nationalsocialistiske koncentrationslejre. Vi taler her om et fundament i Europas enhed. Der kan også ydes støtte til organisationer, som i første omgang har til hensigt at bevare mindet om ofrene i nationalsocialistiske koncentrationslejre eller at undersøge fænomenet nationalsocialisme fra en historisk synsvinkel. Ansøgninger skal relatere til et projekt, som begynder mellem den 1. juli 2003 og den 1. december 2003 og er afsluttet inden den 30. juni 2004. Fru kommissær, mindedagene for ofrene i disse nazilejre finder sted på årsdagen for deres befrielse. Det er bevist, at befrielsen af dem fandt sted i 1945 og ikke mellem den 1. juli og den 31. december, de fandt sted i foråret - i april og i maj - og så afholdes disse mindehøjtideligheder! Har Deres tjenestemænd og Deres tjenestegrene ikke gennemført det hidtil, fru kommissær?
Det er netop ikke på denne måde, at en reform af den europæiske forvaltning finder sted. Jeg opfordrer Dem hermed til at standse dette vrøvl straks og langt om længe at udstede bestemmelser, som i sidste ende også lever op til dette programs rækkevidde og værdighed!
Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, jeg tager endnu en gang fat i Deres sidste bemærkning og tror, at vi kan tale om det i direkte tilslutning til denne forhandling. Det er naturligvis altid meget vanskeligt at fastlægge bestemmelserne for A30-poster på et grundlag, som alle så også kan godkende bagefter. Men jeg er parat til at optage og prøve det endnu en gang.
Bekæmpelsen af svig i fællesskabsbudgettet står for Kommissionen helt øverst på dagsordenen på alle politiske områder. Alle tjenestegrene er forpligtede til det. Med oprettelsen af OLAF, Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, er der taget et kæmpeskridt på fællesskabsniveau til beskyttelse af Fællesskabets finansielle midler.
Prodi-Kommissionen besluttede i juli 2000 efter mit forslag en fælles strategi til beskyttelse af Fællesskabets finansielle midler og en handlingsplan for 2001-2003. 75 % af de planlagte foranstaltninger er allerede gennemført. Det er efter min mening et godt resultat.
Bösch-betænkningen refererer primært til Kommissionens rapport om bekæmpelse af svig i 2001. Men den inkluderer også andre dokumenter, foranstaltninger og undersøgelser fra OLAF. Hr. Bösch, De er jo kendt for Deres kritiske holdning, men også for Deres grundighed og for, at De ofrer meget tid og arbejde på Deres betænkninger, samt for, når De støtter foranstaltninger, så også at støtte disse foranstaltninger fuldt ud. I den forstand vil jeg gerne takke ordføreren, naturligvis særligt for støtten til Kommissionens sag om tobakssmugleri og for den kompromisløse støtte til forslaget om oprettelse af en europæisk anklagemyndighed.
Kommissionens rapport understreger nødvendigheden af et tæt samarbejde med medlemsstaterne, den giver et overblik over de foranstaltninger, som blev truffet af medlemsstaterne i 2001 for at forbedre beskyttelsen af de finansielle interesser. Det vedrører kontrollen med Fællesskabets midler. Strukturfondsmidlerne og landbrugsudgifterne administreres af medlemsstaterne. Det vedrører også meddelelser om uregelmæssigheder, som afsløres, og det vedrører inddrivelsen af støttemidler, når de ikke er blevet anvendt korrekt, eller hvis der sågar er tale om svig.
Det er også medlemsstaternes pligt at inddrive landbrugssubsidier eller strukturfondsmidler fra modtagerne ved uregelmæssigheder. Hr. Böschs betænkning understreger med rette betydningen af kravet om tilbagebetaling af fællesskabsmidler. For at gøre proceduren mere effektiv har Kommissionen på ny afklaret kompetenceområderne hos sine tjenestegrene. I Kommissionens meddelelse fra december 2002 om inddrivelse af fællesskabsstøtte afklares opgavefordelingen og forløbet nærmere, der foreslås forebyggende foranstaltninger og de anvisningsberettigedes kompetenceområde styrkes.
Med henblik på behandling af gamle sager inden for Landbrugsfonden blev der oprettet en taskforce, som har påbegyndt sit arbejde. I den forbindelse skal jeg naturligvis henvise til, at mange sager stadig verserer for domstolen, for ofte vægrer de endelige modtager sig - eller netop medlemsstaterne - over for krav om tilbagebetaling ved at anlægge sag.
For at forbedre samarbejdet med medlemsstaterne er OLAF fortsat med sin opbygning. Imidlertid råder OLAF over kapaciteter inden for den såkaldte intelligence, som har til formål at fastlægge prioriteringer og strategier ved bekæmpelse af svig, samt over et referat, som består af dommere og statsadvokater.
Artikel 15-rapporten i OLAF-forordningen, som De nævnte - evalueringsrapporten - afsluttes snart. Den vil komme på Kommissionens dagsorden inden for de næste fire uger og forelægges derefter for Overvågningsudvalget. Jeg er naturligvis glad for, at der endelig kunne findes en løsning. Alle fem medlemmer af Overvågningsudvalget har meddelt, at de er parat til en ny embedsperiode. Netop det og også kontinuiteten med henblik på konsolideringen af OLAF's arbejde er efter min mening meget fint.
Nu til statistikkerne over de uregelmæssigheder ved EU's egne midler og landbrugs- og strukturfondsmidlerne, som medlemsstaterne har meldt. Den generelle tendens viser en reduktion i de pågældende beløb i 2001 sammenlignet med året før. Dog kan der alene ud fra tallet fra et år endnu ikke drages nogen vidtgående konklusioner om tendenser, især da der endnu ikke kunne foretages en skelnen i rapporten mellem svig på den ene side og uregelmæssigheder som mere generelt aspekt på den anden side, fordi medlemsstaterne i denne henseende endnu ikke indberetter på samme måde.
.
Kommissionen arbejder inden for rammerne af Det Rådgivende Koordineringsudvalg for Bekæmpelse af Svig - forkortet Cocolaf - sammen med medlemsstaterne på en standardiseret rapportering. Et arbejdsdokument om dette spørgsmål blev fremlagt i Budgetkontroludvalget i december sidste år. Vi håber at gøre betydelige fremskridt på dette område i år.
Ordføreren lægger særlig vægt på samarbejdet med kandidatlandene i forbindelse med bekæmpelse af svig. Med henblik på udvidelsen har Kommissionen brugt betydelige kræfter på, at hvert land råder over en forvaltningsstruktur, som er entydig ansvarlig for beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser og for bekæmpelsen af svig til ulempe for Fællesskabets budget og tilmed er i stand til at samarbejde direkte med OLAF, og jeg mener, at det er i overensstemmelse med ordførerens forslag om oprettelse af afdelinger i kandidatlandene.
I Polen er disse strukturer blevet udbygget i 2001 og 2002 med støtte fra en OLAF-medarbejder, der arbejder på stedet, og Kommissionen har stillet 15 millioner euro fra Phare-programmet til rådighed i Polen for at udvikle disse strukturer og øge effektiviteten.
Men ved bekæmpelsen af svig til beskyttelse af EU's finansielle midler handler det ikke kun om samarbejde mellem medlemsstaterne og samarbejdet med Kommissionen, det handler heller ikke kun om kandidatlandene, men netop også om tredjelande, f.eks. om samarbejdet med Schweiz. Her foregår forhandlingerne om aftalen om bekæmpelse af svig fortsat. De ved, at det hang sammen med forhandlingerne om aftalen om rentebeskatning, og Schweiz har for nylig endnu en gang gjort opmærksom på, at landet fortsat står fast ved standpunktet om, at alle aftaler i forbindelse med de 10 løbende bilaterale forhandlinger kun skal afsluttes samtidig. Vi vil fortsat forsøge at komme frem til et andet resultat her, men Schweiz' holdning er der nu engang, og det er meget vanskeligt at komme videre her, især da punktet om Schengen-aftalen netop er en meget vigtig forhandlingsgenstand.
Til slut vil jeg gerne nævne et sidste vigtigt punkt. Hvad angår den strafferetlige beskyttelse af EU's finansielle midler befinder vi os nu i en afgørende fase - det er arbejdet i konventet. Det er et afgørende øjeblik. Der kan opnås betydelige fremskridt med henblik på oprettelse af en europæisk anklagemyndighed, en plan, som har både Europa-Parlamentets og Kommissionens støtte. Jeg vil eftertrykkeligt appellere til konventet om at støtte dette vigtige koncept aktivt. Man befinder sig nu i den afgørende fase.
Kommissionen vil i øvrigt vedtage opfølgningsrapporten om Kommissionens grønbog i næste uge eller senest i den derpå følgende uge. Rapporten vurderer resultaterne af de offentlige høringer og viser endnu en gang, hvor vigtigt oprettelsen af et embede for en europæisk anklagemyndighed generelt er for konceptet om bekæmpelse af svig. Jeg håber også, at den betænkning, som skal vedtages her i plenarforsamlingen af fru Theato, vil få tilsvarende vægt under høringerne i konventet.

Avilés Perea (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne lykønske hr. Bösch med hans fyldestgørende betænkning, hvori han kommer med en grundig gennemgang af de hændelser, der har været i 2001. Beskyttelsen af de finansielle interesser og bekæmpelsen af svig er essentielle for at sikre borgernes rettigheder i EU.
I Gruppen for Det Europæiske Folkeparti glæder vi os over, at der har været et fald på næsten 40 % i det samlede årlige omfang af bedrageri og uregelmæssigheder mellem 2000 og 2001. Det er gået fra 2,028 milliarder euro i 2000 til 1,275 milliarder euro i 2001. Faldet i bedrageriet har været generelt inden for alle områder, med undtagelse af strukturfondene, hvor der er registreret en stigning.
Vi beklager dog den lave inddrivelsessats, som er faldet betragteligt. Budgetkontroludvalget har gentagne gange givet udtryk for sin utilfredshed med, at inddrivelsessystemet fungerer dårligt, og at der er behov for en bedre forvaltning. Fra vores gruppe ønsker vi ligeledes, at Kommissionen lever op til sin forpligtelse til en "0-tolerance-politik", hvad angår de interne tilfælde af svig, og at den holder Parlamentet behørigt underrettet om fremskridtene inden for de forskellige løbende processer samt om de nyligt indledte undersøgelser.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti synes, at det er vigtigt, at der i tiltrædelsestraktaterne tages højde for kandidatlandenes kontrolkapacitet, og den venter utålmodigt på et svar fra Revisionsretten om de enkelte landes finanskontrolsystemer. Men vi skal huske, at det ikke er nok at kende disse landes kontrolkapacitet, da vores grænser til Rusland efter udvidelsen betyder en reel risiko for en stigning i bedragerierne, hvilket uvægerligt vil få følger for Fællesskabets finansielle interesser.
Vi kan ikke tale om bekæmpelse af svig uden at omtale den kommende reform af EF-traktaten, der for øjeblikket diskuteres i konventet, og som afspejles i de ændringsforslag, min gruppe har stillet.
Efter offentliggørelsen af Kommissionens grønbog om beskyttelse af de finansielle interesser og konventets forslag til en ændring af traktatens artikel 280 foreslås det at oprette et nyt organ, der skal overvåge Fællesskabets økonomiske interesser, det vil sige den europæiske anklager. Både hvad angår de eksterne tilfælde af svig - som medlemsstaterne begår - og de interne - som institutionerne begår - venter Parlamentet, nærmere bestemt Budgetkontroludvalget, utålmodigt på svar fra de enkelte medlemsstater om, hvorvidt de kan acceptere den europæiske anklager, da vi forsøger at finde en passende model til at håndtere dette nye organ på, især hvad angår dets kompetencer og dets forhold som koordinerende og rådgivende organ til f.eks. Eurojust.
Vi ønsker dog, at de mulige henvisninger i denne betænkning til betænkningen om den europæiske anklager - som fru Theato er ansvarlig for - bliver meget klare, og i denne forbindelse vil min gruppe sandsynligvis i morgen før afstemningen stille et ændringsforslag med henblik på at undgå forvirring mellem fru Theatos betænkning og hr. Böschs.

Casaca (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører (som jeg med det samme skynder mig at takke for den betænkning, som han har fremlagt), jeg vil gerne begynde med at erindre om, at jeg for to år siden i forbindelse med OLAF's beretning fra 1999 havde anledning til her i Parlamentet at påpege Kommissionens tavshed og ligegyldighed over for den forbrydelse, der blev begået i form af forfalskning af titusindvis ton smør i anden halvdel af 1990'erne, og som berører utallige vigtige europæiske virksomheder. Dengang som nu er logikken, at OLAF's undersøgelser og resultater altid er fortrolige og i sidste instans er rettet til det enkelte lands justitsmyndigheder, idet de forbliver fortrolige, selv når disse myndigheder ingenting foretager sig med dem og heller ikke anmoder om fortrolighed. Så stor er fortroligheden, at hverken Kommissionen eller Parlamentet eller Rådet får kendskab til uregelmæssighederne og disses gerningsmænd og følgelig derfor heller ikke til politiske og administrative foranstaltninger, der uophørligt påkræves for at imødegå de kriminelle. Fortroligheden brydes normalt kun i aviserne, og dér sker det ofte i form af en anklage uden sigtelse eller ret til forsvar for den, der ikke antages for uskyldig.
Vi ser således, at OLAF's undersøgelser af kontrakterne mellem Kommissionen og virksomheden Eurogram, der gik for sig allerede i 1999, fuldstændig ignoreres af Luxembourgs justitsmyndigheder, ligesom de ignoreres af Kommissionen, hvis generalsekretær har besluttet at lukke sagen ned i en skuffe uden engang at informere den ansvarlige kommissær om denne sags eksistens, således at snesevis af kontrakter siden er blevet underskrevet mellem denne virksomhed og Kommissionen. Det indebærer i praksis, at en undersøgelse fra OLAF's side kan betyde en forbandelse for den, der - som der er sket i konkrete og kendte tilfælde - er fuldstændig uskyldig og kan se sit navn slæbt gennem pressens mudder, ligesom det kan være en velsignelse for de kriminelle, der er garanteret en næsten intern fortrolighed og ikke at blive straffet. Det er en totalt perverteret retfærdighed.
Jeg vil gerne sige meget tydeligt, at Parlamentet ikke kan acceptere denne situation, og at vi straks må tage skridt til at få den ændret. En ændring må først og fremmest sætte ind over for fortroligheden. Der bør kun være fortrolighed, når det er afgørende for beskyttelsen af den sigtedes navn og gode rygte eller af hensyn til efterforskningen. Medmindre en af disse grunde påkaldes på et objektivt og tidsbegrænset grundlag af de involverede parter, enten de sigtede eller justitsmyndighederne, bør OLAF uden ophør meddele sigtelsen og lade alle behørige oplysninger tilgå rette vedkommende, herunder også Europa-Parlamentets Budgetkontroludvalg.
Fortrolighed bør være undtagelsen, ikke reglen. Ligeledes mener jeg, at tiden også er kommet til, at vi spørger os selv, hvad denne situation skal føre til, og hvad Luxembourgs myndigheder agter at foretage sig med de mange klager, der er blevet indsendt af OLAF. Myndighederne har brug for information, hvis de skal kunne gribe ind, ikke kun rygter eller vage, delvise eller sågar modstridende oplysninger, og offentligheden må informeres på anden måde, ikke kun gennem lækager til pressen. Det er alt, hvad vi forlanger.

Rühle (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil også gerne lykønske hr. Bösch med hans gode betænkning. Den er et tegn på hans grundighed og ihærdighed, som i det hele taget har fremhævet Budgetkontroludvalget igen og igen tidligere, og som også har ført til, at OLAF overhovedet kunne oprettes.
Parlamentet har her vist sig at være værdigt som vogter forstået som borgernes kontrol og har også taget initiativ til en forvaltningsreform her, som den kan være stolt af. OLAF kan helt sikkert - jeg tager kritikken til mig, også den fra hr. Casaca - godt sørge for større gennemsigtighed af og til. Det ville helt sikkert være nødvendigt af og til at informere borgerne tidligere og mere åbnet om OLAF, for OLAF skal også reklamere mere for sig selv. Alligevel synes jeg, at vi som parlamentsmedlemmer også skal understrege, at OLAF er en succeshistorie.
Hvad ville Eurostat have været uden OLAF? Hvad ville Eurostat have været uden de modige tunger, som kunne gå til OLAF og udtale sig? I dag følges sagen yderligere. Når man henviser til processen i 1999, skal man også sige, at det var UCLAF, OLAF's forgænger, der dengang forsøgte at slå sagen ned, og at OLAF - og det viser igen, at skridtet fra UCLAF til OLAF var rigtigt - havde muligheden og også greb chancen for at sætte dette emne på dagsordenen igen og for at finde en løsning på problemet Eurostat.
Imidlertid - og jeg mener, at vi alle sammen mødes igen på det punkt - er det klart, at der er store problemer ved en fortsat opfølgning. Det er klart, at det uden det andet skridt, som langt om længe skal komme nu, nemlig skridtet til at oprette en europæisk anklagemyndighed, igen og igen afhænger af medlemsstaterne, hvilke konsekvenser der skal drages. Derfor vil jeg endnu en gang appellere meget tydeligt til konventet her om, at det skal have mod til at tage skridtet i dette tilfælde. Jeg frygter, at medlemsstaterne ikke har modet. Uden konventet vil vi ikke få succes her, og vi har brug for den europæiske anklagemyndighed for at gøre forvaltningsreformen, som vi har taget initiativ til med OLAF, til en virkelig succes.

Gargani (PPE-DE).
Hr. formand, jeg betragter det som min pligt at fremsætte nogle bemærkninger til hr. Böschs betænkning om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og bekæmpelse af svig. Det er en betænkning, som har sin egen sammenhæng, som har nogle kvaliteter, og som vi har foretaget en retfærdig vurdering af under forhandlingen her i aften.
Betænkningen indeholder dog et kapitel - nemlig kapitlet om "styrkelse af den strafferetlige dimension" fra punkt 58 til punkt 65 - der, sådan som det allerede er blevet sagt, også berører oprettelsen af den europæiske anklagemyndighed, som Retsudvalget - som jeg har den ære at være formand for - afgav negativ udtalelse om, hvorefter det indgik et kompromis på nogle punkter med hensyn til fru Theatos betænkning, som vi skal se nærmere på. Det er utvivlsomt det grundlag, som vi skal gå ud fra, men jeg vil gerne gentage, at vi skal finde en balance.
Denne foregriben af begivenhedernes gang, der på en vis måde også griber ind i det forslag, som skal drøftes på minimødet i Bruxelles sidst i marts, rationaliserer efter min mening heller ikke lovgivningssystemet. Den forenkling af lovgivningen, som vi taler om, er en foregriben af begivenhedernes gang, hvor vi praktisk taget sætter vognen foran hesten, og hvor vi er tvunget til at stille ændringsforslag. Forslaget om at indføre en europæisk anklagemyndighed, der har beføjelse til at følge op på domme og forbrydelser, som krænker Fællesskabets finansielle interesser, kan nemlig ikke rigtig accepteres af Retsudvalget, eftersom der i EU's retssystem hverken er taget højde for beføjelser på det straffeprocesretlige område eller for en domstol med alle jurisdiktionsniveauer, som kan garantere den fulde ret til et forsvar. Eftersom der ikke eksisterer en sådan situation, er tilføjelsen af en europæisk anklagemyndighed ulogisk og ubegrundet, og det vil jeg også gerne understrege over for kommissæren, som var lidt hurtig til at arkivere dette spørgsmål.
Vi skal overveje dette nøje, for oprettelsen af et sådant organ er en overilet beslutning, i betragtning af at vi ikke har nået målsætningerne for det retlige samarbejde - som er af afgørende betydning her - og at det er nødvendigt at harmonisere bestemmelserne om de strafferetlige spørgsmål i medlemsstaternes institutioner. Man kan ikke bare give Domstolen kompetence på det strafferetlige område. Domstolen og Retten i Første Instans er nemlig oprettet til forskellige formål, og derfor er det ikke nødvendigt at oprette en europæisk anklagemyndighed, når det er tilstrækkeligt at styrke det retlige samarbejde med udgangspunkt i subsidiaritetsprincippet, som netop er det kriterium, vi skal gå ud fra. Derfor skal vi fortsætte med at udbygge EUROJUST's beføjelser, og vi skal styrke og samordne disse beføjelser på europæisk plan. De ændringsforslag, der er stillet, har således til formål at skabe klarhed, og resten af betænkningen er i orden. Vi er alvorligt bange for, at bortset fra Italien - hvor man netop er ved at ændre retssystemet i dette øjeblik - er der ingen andre europæiske lande, hvor anklagemyndighederne har den status og de beføjelser, som vi ønsker at give den europæiske anklagemyndighed, og det er årsagen til, at vi slår alarm, når det gælder retlig konsekvens og det europæiske retsområde.
Vi agter at give udtryk for vores uenighed på disse punkter, når det gælder den europæiske anklagemyndighed, men eftersom dette spørgsmål allerede bliver listet ind ad bagdøren i denne betænkning, er vi nødt til at give udtryk for vores uenighed her i Parlamentet allerede nu og rette op på dette via ændringsforslagene.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.10)
