Eiropas Savienības pilsoņu konsulārā aizsardzība trešās valstīs (debates) 
Priekšsēdētājs
Nākamais punkts ir Padomes un Komisijas paziņojumi par Eiropas Savienības pilsoņu konsulāro aizsardzību trešās valstīs.
Alexandr Vondra
Padomes priekšsēdētājs. - Priekšsēdētāja kungs, šīs debates par konsulāro aizsardzību tagad atkal ir tieši laikā. Dažu pēdējo gadu notikumu virkne ir uzsvērusi konsulārās sadarbības svarīgumu ES dalībvalstu starpā. Sākot ar Libānu 2006. gadā, tad Čadā un beidzot ar nesenajiem traģiskajiem notikumiem Mumbajā - visi ir parādījuši augošos riskus, Eiropas Savienības pilsoņiem ceļojot pa ārzemēm. Šo risku pakāpe ir vēl lielāka, jo cilvēki pieaugošā skaitā izmanto zemo izmaksu ceļošanas priekšrocības, lai apmeklētu pasaules attālākos reģionus.
Sadarbība starp dalībvalstīm šajā jomā tāpēc ir svarīga. Tā piedāvā labākus pakalpojumus un paaugstinātu konsulārās palīdzības līmeni. Tas dos tiešu labumu ES pilsoņiem.
Līgumi nodrošina mums šīs sadarbības pamatu. 20. pantā formulēts skaidri, un es citēju: "Ikvienam Savienības pilsonim trešajā valstī, kurā nav pārstāvniecības tai dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, ir tiesības uz jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. Dalībvalstis savstarpēji nosaka vajadzīgos noteikumus un sāk starptautiskas sarunas, lai nodrošinātu šādu aizsardzību.”
Noteikumi, kas minēti šajā pantā, izklāstīti lēmumā, kurš tika pieņemts 1995. gadā. Šis lēmums norāda, ka palīdzību trešā valstī var pieprasīt no dalībvalsts, kas nav paša valsts, ar nosacījumu, ka tur nav pieejamas pastāvīgā pārstāvniecība vai nav pieejams šādos jautājumos kompetents goda konsuls.
Praktiski tas nozīmē, ka konsulam, kuram citas dalībvalsts pilsonis lūdz palīdzību, jāatsaka šāda palīdzība, ja ir pārstāvētas arī šī pilsoņa valsts iestādes (konsulāts vai vēstniecība).
1995. gada lēmums ir dalībvalstu lēmums, kas atspoguļo to, ka konsulārā palīdzība un aizsardzība ir tikai un vienīgi dalībvalsts atbildība un ka konsulārās attiecības pārvalda galvenokārt Vīnes Konvencija par konsulārajām attiecībām.
Noteikumi par sadarbību šajā jomā atspoguļo arī faktu, ka uz konsulāro palīdzību un aizsardzību dažādās dalībvalstīs skatās atšķirīgi. Dažas, piemēram, uzskata, ka tā ir visu pilsoņu pamattiesības. Citas uzskata, ka tas ir pakalpojums, ko sniedz valsts. Tāpēc Līgumā konsulārā aizsardzība nosaukta par "entitlement” un nevis "right”.
Kopš Jolo krīzes 2000. gadā turpināts attīstīt konsulāro sadarbību, lai tajā iekļautu krīzes pārvaldības aspektus. Teroristu uzbrukumi ASV parādīja, ka pat trešām valstīm ar sarežģītu infrastruktūru var būt grūti tikt galā ekstremālos apstākļos.
Dalībvalstis pēc tam sastādīja pamatnostādnes šādu krīžu risināšanai. Lai arī nesaistošas, tās tika efektīvi izmantotas vairākos gadījumos un, ņemot vērā pieredzi, tika uzlabotas.
Padome nesen izstrādāja "vadītājvalsts” koncepciju. Tas nozīmē, ka nozīmīga incidenta gadījumā, jo īpaši valstī, kur pārstāvētas dažas dalībvalstis, viena vai divas dalībvalstis var uzņemties vadību darbību saskaņošanā aizsardzības un evakuācijas jautājumos.
Pieaugusi arī sadarbība ar dažām valstīm ārpus Eiropas Savienības, piemēram, ASV, ar kurām mums ir ikgadējas apspriešanās par konsulārajiem jautājumiem. Norvēģija, Šveice un Kanāda arī ir sadarbojušās ar ES konkrētos gadījumos, piemēram, Libānas, Čadas un Mumbajas krīzēs.
Komisija un Padomes sekretariāts arī ir daļa no Eiropas konsulārās sadarbības. Pirms vairākiem gadiem Padomes sekretariāts izveidoja droša interneta forumu, kur konsulārās iestādes apmainās ar informāciju par tādiem jautājumiem, piemēram, kā ceļojumu konsultāciju aktualizēšana. Padome dalībvalstu rīcībā nodevusi arī sarežģītu telekonferenču sistēmu, kas plaši tiek lietota konsulāro krīžu laikā.
Apmēram pirms trim gadiem tika izveidota platforma informācijas apmaiņai un politiskai darbību saskaņošanai ES līmenī. Šo platformu sauc Krīžu koordinēšanas pasākumi (CCA). Divas galvenās CCA darbojošās iestādes ir šādas: pirmā, prezidentūra, kurai palīdz Padomes sekretariāts un Komisija, nolemj, vai iedarbināt CCA; otrā, Pastāvīgo pārstāvju komiteja II, ir "darbības platforma”, kas atbildīga par dalībvalstu darbību saskaņošanu vai sagatavo lēmumus, kurus var būt vajadzība pieņemt ES līmenī.
Galvenais darbības instruments ir ES Padomes sekretariāta Kopīgo situāciju centrs (SITCEN). SITCEN nodrošina loģistikas un informatīvo atbalstu.
Turklāt sekojošās prezidentūras ir organizējušas regulārus konsulāro krīžu pārvaldības treniņus, kas izrādījušies īpaši vērtīgi. Nolūkā uzlabot sadarbību starp konsulārajiem darbiniekiem, gan tiem, kas strādā galvaspilsētās, gan tiem, kas strādā uz vietas, 2008. gada beigās tika uzsākta Eiropas Konsulārās apmācības programma. Tiek izskatīta arī konsulāro dienestu telpu līdzās atrašanās.
Protams, varētu darīt vēl vairāk. Daudz citu jautājumu, piemēram, apstākļi cietumos, vecāku veikta bērnu starptautiska nolaupīšana un konsulārās informācijas politika, tiek apspriesti regulāri. Bet mums arī jāpieņem īstenība, ka, kamēr pilsoņu cerības un prasības nepārtraukti aug, resursi konsulārajām iestādēm vienmēr ir ierobežoti. Atbalsts uzlabotai sadarbībai konsulārajā jomā, ne vienmēr saskan ar atbilstošajiem budžetiem valstu līmenī. Šī riņķa kvadratūras atrašana paliks kā izaicinājums.
Pieredze rāda, ka sadarbība konsulārajā jomā ir vērtīga, un ir daudz gadījumu, kur mēs varam būt apmierināti ar rezultātiem. Veiksmīgā vairāk nekā 20 000 ES pilsoņu evakuācija no Libānas 2006. gadā ir tikai viens piemērs. Prezidentūra ir apņēmusies pārņemt šo darbu, un es vēlos Parlamentam pateikties par atbalstu.
Günter Verheugen
Komisijas priekšsēdētāja vietnieks. - (DE) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, es šodien aizvietoju savu kolēģi komisāru Jacques Barrot, kurš būtu vēlējies šeit būt personīgi, tomēr viņam jāveic savi oficiālie pienākumi.
Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 20. pants nosaka, ka ikvienam Savienības pilsonim, kad viņš atrodas trešās valsts teritorijā, kurā nav pārstāvniecības tai dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, ir tiesības uz jebkuras dalībvalsts konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. 20. pants arī paredz, ka dalībvalstis savstarpēji nosaka vajadzīgos noteikumus, lai nodrošinātu šādu aizsardzību. A. Vondra jau šo jautājumu pārrunāja. Ņemot to vērā, dalībvalstis ieviesušas konsulārās aizsardzības saskaņošanas mehānismus, jo īpaši izmantojot 2006. un 2008. gadā izveidotās pamatnostādnes, kas nav juridiski saistošas, bet kas palīdz misijām veidot savu sadarbību uz vietas.
Turklāt Eiropas Savienības līguma 20. pants uzliek atbildību dalībvalstu diplomātiskajām un konsulārajām misijām pastiprināt savu sadarbību.
Padome 2008. gada decembrī vienojās par pamatnostādnēm par vadītājvalsts koncepcijas īstenošanu saistībā ar konsulāro sadarbību. Saskaņā ar pamatnostādnēm būtiskā krīzē nākotnē ar sekām, kas attiecas uz konsulāro aizsardzību kādā trešā valstī, viena dalībvalsts ir jāizrauga par "vadītājvalsti”, un tai jāuzņemas atbildība par ES pilsoņu aizsardzību pārējo dalībvalstu vārdā. Vadītājvalstij ir jākoordinē visi pasākumi, ko dalībvalstis īsteno uz vietas, un tā ir atbildīga par to, lai nodrošinātu, ka visi ES pilsoņi saņem atbalstu. Ikvienam, kam ir tiesības uz konsulāro aizsardzību no savas dalībvalsts, ir tiesības lūgt palīdzību vadītājvalstij.
Iecerēts veicināt sadarbību starp dalībvalstīm uz vietas ar plānu, ka tiks nodrošināti papildu resursi personāla, finansējuma, aprīkojuma un mediķu brigāžu formā. Vadītājvalstij jāpiešķir arī atbildība par koordinēšanas un vadīšanas pasākumiem, lai sniegtu palīdzību, atkalapvienotu cilvēkus un, kur nepieciešams, evakuētu pilsoņus uz drošu galamērķi ar citu ietekmēto dalībvalstu palīdzību. Taču dalībvalstīm vajag vienoties par to, kas tieši ir domāts ar formulējumu "nav pārstāvniecības tai dalībvalstij” EK līguma 20. pantā. Tam jāaptver situācijas, kur ES pilsonis vienalga kāda iemesla dēļ nevar sasniegt paša dalībvalsts misiju. Dalībvalstis pašlaik strādā pie kopēju kritēriju sagatavošanas šim nolūkam.
Tāds tad ir stāvoklis uz papīra. To, ka praktiskā īstenība var būt gluži atšķirīga, var apliecināt vairāki šī Parlamenta deputāti. Es redzēju runātāju sarakstā, ka I. Guardans Cambó, S. Karim un E. Mann plāno runāt par šo jautājumu. Viņi noteikti mums pastāstīs kaut ko par pērnā gada decembrī Mumbajā pieredzēto. Man ir iespaids, ka, lai arī tikai trim dalībvalstīm nav vēstniecības Deli un tikai septiņas neuztur konsulātu Mumbajā - un es izteikšos ļoti uzmanīgi - negadījuma skartajiem Eiropas pilsoņiem joprojām ir ļoti grūti saņemt atbilstīgu aizsardzību.
Es uz to norādu tagad tāpēc, ka, protams, pareizi ir mācīties no tādas pieredzes kā šī. Ņemot vērā šo pieredzi, Komisija uzskata, ka joprojām ir daudz ko darīt, lai nodrošinātu, ka Eiropas Savienības pilsoņi var pieprasīt - pilnā apmērā un reālajā dzīvē - tiesības, kas viņiem garantētas saskaņā ar EK līguma 20. pantu. Pilsoņi sagaida, ka Eiropas Savienība nodrošinās pievienoto vērtību viņu aizsardzībā trešā valstī. Aizsardzība, ko sniedz diplomātiskās un konsulārās misijas, galu galā nav jāattiecina tikai uz krīzes situācijām, bet tā aptver arī palīdzības sniegšanu ikdienas situācijās.
Komisija citu lietu starpā ierosina labāku informāciju ES pilsoņiem - mēs jau ierosinājām, lai 20. panta redakcija tiktu iespiesta visās pasēs un rādīta uz afišām lidostās un tūrisma aģentūrās, un mēs arī strādājam pie konsulārās aizsardzības tīmekļa vietnes ar Padomes ģenerālsekretariātu, kurā būtu aktuāls dalībvalstu vēstniecību un konsulātu saraksts trešās valstīs.
Tā kā daļa no tās uzdevuma ir labāk nodrošināt ES pilsoņus ar to, ko Eiropas Savienības pilsonība viņiem nozīmē, Komisija ir gatava risināt jebkuru problēmu šajā jomā, kurai pilsoņi pievērš tās uzmanību un darīt visu, kas ir tās spēkos, lai realizētu tiesības uz aizsardzību, kuras ES pilsoņiem piešķirtas saskaņā ar 20. pantu.
Lisabonas līguma stāšanās spēkā nodrošinātu skaidru juridisko pamatu ES juridiskajiem noteikumiem šajā jomā. EK līguma 20. panta jaunā redakcija (Līguma par Eiropas Savienības darbību 23. pants) pieļauj pieņemt direktīvas, "ar ko nosaka koordinācijas un sadarbības pasākumus, kuri vajadzīgi, lai veicinātu šādu aizsardzību”. Tas nozīmē, ka Komisija tuvākajā nākotnē varētu iesniegt tiesību aktu projektus šajā jomā.
Ioannis Varvitsiotis
PPE-DE grupas vārdā. - (EL) Priekšsēdētāja kungs, es atzinīgi vērtēju šīs debates, un es pateicos gan Padomei, gan Komisijai par informāciju un mūsu iepazīstināšanu ar to. Es biju Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas referents par Zaļo grāmatu par Eiropas Savienības pilsoņu diplomātisko un konsulāro aizsardzību trešās valstīs un tāpēc es turpinu dedzīgi interesēties par attīstību šajā jomā.
Tolaik es apgalvoju, ka 20. pants jāpiemēro plašāk un tajā jāiekļauj vairāk tiesību Eiropas pilsoņiem, jo tas stiprinātu Eiropas pilsonības jēdzienu un praksē parādītu priekšrocības, kādas ikdienā piedāvā Eiropas Savienība, un galu galā stiprinātu Eiropas solidaritāti.
Nesenais teroristu uzbrukums Mumbajā parādīja Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņu aizsardzības pastiprinātas koordinācijas lietderīgumu un vajadzību pēc tās šādās reizēs. Padomes veiktā pamatnostādņu par vadītājvalsts koncepcijas īstenošanu konsulārā jomā krīzes gadījumā publicēšana pērnā gada decembrī ir pirmais pozitīvais solis, un tajās ir svarīgas domas. Taču mēs ar lielu interesi gaidām juridiski saistošus priekšlikumus.
Es saprotu, ka ir milzīgas praktiskās grūtības. Tomēr es uzskatu, ka ārkārtīgi svarīgi, lai būtu skaidrs, kā Eiropas pilsoņi krīzes apstākļos jāinformē par to, kura ir vadītājvalsts. Es nedomāju, ka tas, kas ir sacīts līdz šim, var apmierināt. Jebkurā gadījumā es atzinīgi vērtēju nozīmīgumu, kādu Francijas prezidentūra piešķīra šim jautājumam, un es ceru, ka šīs ierosmes turpinās Čehijas prezidentūra.
Martine Roure
Priekšsēdētāja kungs, tiesības uz konsulāro un diplomātisko aizsardzību ir viens no Eiropas pilsonības pīlāriem. Ministr, jūs citējāt Līguma 20. pantu. Tas ir pilnīgi skaidrs. Ikvienam pilsonim ir tiesības uz konsulāro aizsardzību. Tā nav izvēle, tās ir tiesības.
Dramatiskie notikumi Mumbajā mums parāda, ka patiesībā līdz šo tiesību garantēšanai ir tālu. Aizsardzības līmeņi dažādās dalībvalstīs ir atšķirīgi, kas izraisa diskrimināciju attieksmē pret pilsoņiem, kuriem nekad nesniedz informāciju par konsulātu, ar kuru vajadzības gadījumā sazināties. Acīm redzami trūkst finanšu atbalsta starp dalībvalstīm. Eiropas pilsoņiem, kas zaudējuši visu, bieži jāsaskaras ar konsulārajiem birojiem, kas ļoti negribīgi uzņemas finanšu izmaksas.
Dalībvalstīm ir pienākums izbeigt šo situāciju. Nepieciešams padarīt pamatnostādnes saistošas un padarīt informāciju pilsoņiem pieejamu. Eiropas Savienībai jāsāk sarunas ar trešām valstīm, lai nodrošinātu nepieciešamo diplomātisko aizsardzību.
Tomēr, kā jūs teicāt, komisār, notikumi Mumbajā parādīja arī nepieļaujamu diplomātiskās aizsardzības garantijas neesamību Eiropas Parlamenta deputātiem. Eiropas Savienībai un Padomei jo īpaši jārīko sarunas bez kavēšanās, un mēs dzirdējām, ko jūs mums teicāt, komisār, un Padomei jānoslēdz ad hoc nolīgumi ar trešām valstīm, lai nodrošinātu konkrētu diplomātisko aizsardzību Eiropas Parlamenta deputātiem. Tas ir mazākais, ko varam darīt.
Ignasi Guardans Cambó
Priekšsēdētāja kungs, pašlaik Eiropā pilsoņi var ceļot, nešķērsojot robežas, var balsot dalībvalstī, kas nav viņu dalībvalsts, var saņemt savu pensiju un var izmantot sociālo nodrošinājumu jebkurā dalībvalstī, kurā viņi izvēlas dzīvot. Turklāt policijas spēki sadarbojas cits ar citu. Valsts prokurors Stokholmā var likt kādu arestēt Seviļā, izmantojot eiro-orderi, pie kam viņam nevajag tieši iesaistīties vietējās procedūrās.
Attiecībā uz pilsoņu sodīšanu par viņu rīcību dalībvalstis ir vēlējušās atteikties no suverenitātes. Turpretim attiecībā uz šo pašu Eiropas pilsoņu aizsardzību ārpus Eiropas Savienības, ir tā, kā kad viņi būtu ceļojuši ar laika mašīnu; viņi konstatē, ka laiks ir apstājies, līdzko viņi izbraukuši no Eiropas Savienības.
Ārpus Eiropas Savienības mēs esam tikai 27 valstis, 27 administrācijas, 27 karogi un 27 konsulārās sistēmas vai dažos gadījumos pat to nav. Krīzē Eiropas pilsonis zaudē savu eiropieša statusu. Nav tādas lietas kā Eiropas pilsonība.
Tie 180 miljoni eiropiešu, kas ceļo pa pasauli, konstatē, ka viņi aizsardzību var saņemt tikai tad, ja viņi pārvēršas atpakaļ par vāciešiem, spāņiem, poļiem vai itāliešiem. Kā eiropieši viņi nepastāv ārpus Eiropas Savienības. Tā ir nopietna Līguma neizpilde, un, pienācīgi to ņemot vērā, tā pirms neilga brīža sniegto Padomes paziņojumu padara par zinātnisko fantastiku.
Viss, ko Padome teica par paredzamo Līguma 20. panta īstenošanu, "vadītājvalsti”, videokonferencēm un kopējiem centriem, ārkārtas situācijā ir tīra zinātniskā fantastika. Turklāt, kā komisārs teica, dažiem no mums bija iemesls piedzīvot šo situāciju pašiem.
EK Līguma 20. pants ir neefektīvs: nav tā īstenošanas protokolu; nav juridisku noteikumu; informācijas pilsoņiem nav nemaz; nerodas nekādas sekas jebkuram, kurš ignorē šo pantu.
Labākā gadījuma scenārijā konsuli palīdz cits citam. Tas ir labas gribas žests, kā varēja būt 19. gadsimtā, kā varēja būt Pekinā ap 1800. gadu. Stāvoklis ir šāds: starp konsuliem, kas kopā pusdieno, ir sadarbība, nevis pienākums kopīgi kalpot pilsoņiem, ievērojot Eiropas tiesību aktu noteikumus.
Šī iemesla dēļ Eiropas Komisijai ir pienākums, tostarp pirms Lisabonas līgums stājas spēkā un acīm redzami pēc tam, īstenot 20. pantu, padarīt Eiropas pilsoņus lepnus par savu pasi un nodrošināt, lai konkrētās amatpersonas saprastu, ka 19. gadsimts ir beidzies un Eiropa pastāv, kad vien Eiropas pilsonis ir nelaimē Deli, Beirutā vai vienalga kur citur..
Ryszard Czarnecki
UEN grupas vārdā. - (PL) Priekšsēdētāja kungs, es gribētu paziņot, ka es nepiekrītu ļoti kritiskajam viedoklim par šodien Eiropas Komisijas priekšsēdētāja vietnieka Padomes vārdā izvirzīto priekšlikumu. Es nedomāju, ka jautājums ir par to, vai mums ir vai nav līgums, bet gan par to, vai Eiropas solidaritāte ir jēdziens, kas figurē tikai politiskos paziņojumos, vai tā ir konkrēta politiska prakse, kas attiecas uz dažādu dalībvalstu pilsoņiem. Ja pareizs ir pēdējais apgalvojums, tad līgums nav obligāta prasība.
Kad Slovēnija bija Eiropas Padomes prezidējošā valsts, Francija pārstāvēja Eiropas Savienību daudzās valstīs Āzijā, Āfrikā un Latīņamerikā, jo Slovēnijai šajās valstīs nebija vēstniecību. Man gribētos zināt, vai Slovēnijas pilsoņi, kā arī mazajās dalībvalstīs dzīvojošie tagad saņemtu pienācīgu palīdzību, ja viņi vērstos Francijas konsulātos šajās valstīs. Tas ir būtisks jautājums.
Mums jāpaplašina Eiropas solidaritātes jēdziens. Man šķiet, ka patiesībā Lisabonas līgums nav sine qua non.
Irena Belohorská
- (SK) Atbilstīgi Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 20. pantam ikvienam Eiropas Savienības pilsonim trešās valsts teritorijā jābūt tiesībām uz diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. Svarīgi uzsvērt vajadzību, lai Eiropas Savienība attīstītu konsulāro dienestu sadarbību šiem nolūkiem.
Eiropieši ir starp vismobilākajām sabiedrībām pasaulē, kur gandrīz 9 % no pilsoņiem ceļo uz valstīm, kur viņu mītnes valstij nav šī pārstāvības līmeņa. Piemēram, Slovākijai, valstij, kuru es pārstāvu Eiropas Parlamentā, ir ļoti vāja konsulārā klātbūtne Centrālamerikā un Latīņamerikā, kas ir reģioni, uz kuriem ceļo daudzi no mūsu pilsoņiem Man jāpiebilst, ka neraugoties uz konsulāro dienestu pienākumiem, vairums eiropiešu nezina savas tiesības un tas ir skumji, ka pat šo organizāciju darbinieki nav informēti par to.
Lai nodrošinātu, ka cilvēki ir labāk informēti par konsulāro aizsardzību, mums jāizvirza par mērķi, lai standarta Eiropas pasēs iekļauj fragmentu no 20. panta. Konsulārās aizsardzības nozīmīgums trešās valstīs kļuva acīmredzams krīzes situācijās, piemēram, 2004. gada cunami laikā vai 2006. gada Libānas konfliktā. Konsulāro noteikumu atšķirību dēļ ES pilsoņiem jādarbojas ar tik daudzām sistēmām, cik ir dalībvalstu, un šīm sistēmām var būt atšķirīgs juridiskais spēks un darbības joma.
Nesenie notikumi Mumbajā rāda, ka mums vēl tāls ceļš ejams konsulāro dienestu jomā. Kopēju Eiropas biroju izveidošana nodrošinātu funkcionālu saskaņotību un vienlaikus samazinātu dalībvalstu pārvaldīto diplomātisko un konsulāro tīklu strukturālās izmaksas.
Sajjad Karim
- Priekšsēdētāja kungs, jau tika konstatēts, ka Eiropas Savienības pilsoņi ceļo plašos apmēros. Katru gadu ārpus Eiropas Savienības tiek veikti apmēram 180 miljoni braucienu, un - teorētiski - tos aizsargā atbilstīgi 20. pantam, kā komisārs un pat Padomes prezidentūra jau konstatēja šajās debatēs.
Atbilstīgi 20. pantam dalībvalstīm tiek prasīts tikai sniegt konsulāro palīdzību nepārstāvētiem ES pilsoņiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā to pilsoņiem. Šī atšķirība pieejā starp dalībvalstīm ir atzīta 2007. gada un 2009. gada rīcības plānā.
Protams, vajadzīgs kritērijs tam, kad un kā citiem konsulārajiem dienestiem jāiesaistās, un būtībā tos var iedalīt trijos. Es neiedziļināšos tajos, bet pirmie divi ir pilnīgi saprātīgi. Trešais izvirza prasību, lai pilsonis pierāda savu valstspiederību, izmantojot pasi, personas apliecību vai citu dokumentu, lai tiktu nodrošināta diplomātiskā vai konsulārā pārstāvība.
Šeit ir reāla problēma, jo ir pilnīgi iespējams, ka jebkurš Eiropas pilsonis, kas bēg no situācijas, faktiski var būt bez šāda dokumenta.
Palīdzība tiek sniegta nāves, smaga nelaimes gadījuma, smagas traumas, apcietinājuma vai aizturēšanas gadījumā, palīdzība jāsniedz vardarbīga nozieguma upuriem, un materiālā palīdzība un repatriācija jānodrošina briesmās nonākušajiem Eiropas Savienības pilsoņiem. Tas ir plašs, taču ne izsmeļošs uzskaitījums. Šeit jādara vēl vairāk darba.
Lai tas viss notiktu, mēs esam dzirdējuši par vadītājvalsts koncepciju, vadītājvalsts centīsies nodrošināt, ka palīdzēts tiek visiem ES pilsoņiem un ka tā koordinēs dalībvalstis.
Teorētiski tas viss ir ļoti labi, bet praktiski es, protams, neredzēju, ka tas notiktu Mumbajā. Tur nebija ne reālas dalīšanās ar informāciju, ne tādas sadarbības, kādu es gaidīju. Tā vietā es redzēju tikai sāncensību dalībvalstu starpā, un konsulāro dienestu centralizācijas vai konsolidēšanas padziļināšana radīs risku, ka misijām tiks atņemts tas elastīgums, kas strauji mainīgajos apstākļos tām ir nepieciešams.
Erika Mann
(DE) Priekšsēdētāja kungs! S. Karim ir pilnīga taisnība. Problēma ir pašā formulējumā, paša 20. panta pamatos. Nepieciešams ņemt vērā īstenību uz vietas. Protams, nepieciešams. Viens iemesls tam ir tas, ka ne visām dalībvalstīm ir konsulārā aizsardzība un ka daudzos gadījumos tā konsulārā aizsardzība, kas ir, ir ļoti ierobežota un drošības struktūras ir nepietiekams pat konsuliem pašiem.
Es to esmu pieredzējusi pati saistībā ar Vācijas konsulu, kurš nakts laikā brauca sapulcināt savus kolēģus ar savu šoferi, bet bez apsargiem pa ceļiem, kas nekādā ziņā nebija droši. Gluži vienkārši šādi apstākļi ir nepieļaujami. Nevar doties uz tādām valstīm kā Indija vai Latīņamerikas valstīm - ir daudz citu valstu, kur klātbūtne ir vajadzīga tādās kritiskās vietās kā Mumbaja - un tad ir tikai neliels personāls un neatbilstošas drošības struktūras. Informācija vispār netiek nodota tālāk, dalībvalstīm nav pieejas informācijai, un tā tālāk. Tas nozīmē, ka ierobežojumiem nav ne gala, ne malas, un nav brīnums, ka dalībvalstis nespēj nodrošināt tādu aizsardzības pakāpi saviem pilsoņiem vai amatpersonām, kas kaut cik līdzinātos tai pakāpei, kādu tās varētu vēlēties.
Tāpēc ir svarīgi, lai Padome un Komisija veiktu rūpīgu šī jautājuma analīzi. Jūs nevarat sludināt par klātbūtni vienmēr visā pasaulē un par to, ka redzat Eiropas Savienību kā globālu partneri, un tad nepanākt pat to, lai būtu drošības struktūra, un būt bez pārdomātām informācijas sistēmām. Mēs vienkārši padarām sevi par apsmiekla objektu, ja mēs rūpīgi neanalizējam savas struktūras un nenodrošinām nepieciešamo papildu aizsardzības līmeni.
Tāpēc es silti ieteiktu patiešām pamatīgi pārvērtēt struktūras, īstenot modelēšanu, kā dara citas valstis, un nekoncentrēt uzmanību tikai uz galvenajām galvaspilsētām, metropolēm, bet šajās lielvalstīs un lielpilsētās vienkārši atcerēties, ka jums vajadzīga pienācīga pārstāvība citās pasaules lielajās pilsētās.
Mumbaja nebija pēdējā reize. Būs cita Mumbaja, tāpat kā pagātnes nelaimes ir atkārtojušās. Saprotiet to, un es mudinu jūs būt gataviem uz to.
Sarah Ludford
- Priekšsēdētāja kungs, I. Guardans Cambó un citi, piemēram, S. Karim un E. Mann, ilustrēja plaisu starp retoriku un īstenību. Mēs pat faktiski nevaram vienoties par to, ko 20. pants nozīmē. Ministrs, runādams angliski, teica, ka tā bija tikai "entitlement” un nevis tiesības, turpretim M. Roure citēja franču tekstu, kurā teikts "un droit”. Taču noteikti tas pateikts Pamattiesību hartā, kur tas iekļauts kā tiesības.
Mēs noteikti nepanāksim progresu, ja vien ar saistošiem ES lēmumiem, kopējiem standartiem un tiesībām apstrīdēt aizsardzības atteikumu tiesā juridiski netiks apstiprināts, ka tās ir tiesības.
Ministrs runāja par to, ka konsulātu amatpersonas apsver līdzās atrašanos. Mana pieredze vīzu politikas jomā ir tāda, ka mēģināt panākt, lai dalībvalstis izmantotu kopējas telpas, līdzinās laukakmens velšanai augšā kalnā.
Komisārs G. Verheugen minēja, ka tiek izstrādāti praktiski pasākumi. Bet tie tika solīti 2007. gada rīcības plānā: atsauce pasēs, afišas, tīmekļa vietnes izstrāde. Kur tie ir? Es meklēju konsulāro aizsardzību Eiropas Savienības tīmekļa vietnē un neko neatradu.
Padomes ceļojumu tīmekļa vietnē rakstīts "nedarbojas”, un es domāju tā ir metafora faktam, ka mēs pieviļam mūsu pilsoņu cerības, jo mums neizdodas solījumu par Eiropas pilsonību padarīt taustāmu.
Eoin Ryan
Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka ļoti svarīgi ir - un es piekrītu daudziem iepriekšējiem runātājiem - ka ES pilsoņiem vajag justies droši, un es domāju, ka tā ir prioritāte, ka mēs gādājam par savu pilsoņu drošību, viņiem esot ārpus Eiropas Savienības, jo īpaši krīzes situācijās, tādās, kāda mums bija Mumbajā.
Es domāju, ka Eiropas pilsoņiem ir ārkārtīgi svarīgi, ka viņi var saņemt informāciju jebkurā krīzes situācijā, vai tā ir vispārēja krīze vai krīze viņiem pašiem, un par situāciju jābūt daudz, daudz lielākai skaidrībai.
Mumbaja ir labs piemērs tam, kā tas nenotiek. Es atzinīgi vērtēju domu par vadītājvalsti, kas nesen tika paziņota. Es domāju, ka tā ir ļoti svarīga, bet pašlaik ir ļoti skaidrs, ka sistēma nestrādā. Es domāju, ka mums visiem jāsaprot, ka prioritāte ir panākt, lai sistēma darbotos, jo, kā kāds teica, ka jūs patiešām varat sajusties kā eiropietis daudz lielākā mērā, ja dalībvalsts vēstniecība gādā par jums, ja jūs esat nelaimē, kad jūs esat Tālajos Austrumos vai Dienvidamerikā vai kaut kur citur ārpus Eiropas Savienības, un es domāju, ka šī eiropietiskuma izjūta ir ļoti svarīga.
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Luca Romagnoli
(IT) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, aizvien pieaugošā Eiropas pilsoņu mobilitāte skaidri nozīmē, ka konsulātiem jāstrādā kopā.
Komisijas priekšlikums vērtējams atzinīgi, galvenokārt tāpēc, ka tas tiecas vienkāršot procedūras naudas summu piešķiršanai grūtībās nonākušiem pilsoņiem. Bez šaubām tiesības uz konsulāro aizsardzību pašlaik ir fragmentāras un nevienādi sadalītas. Eiropas pilsonība bieži ārzemēs nepastāv, un cilvēki varētu vēlēties, kaut viņi būtu citas valsts pilsoņi vai pat Eiropas Savienības pilsoņi. Es gribētu redzēt aicinājumus būt lepniem par to, ka esat eiropieši, ne tikai tad, kad tas noderīgi iestādēm, bet arī tad, kad tas noderīgi pilsonim, kas var būt grūtībās un cerēt, ka viņa Eiropas pilsonība beidzot var būt viņam noderīga.
Javier Moreno Sánchez
(ES) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, konsulārā aizsardzība ir viena no svarīgākajām Eiropas pilsonības daļām. Pilsoņi grib justies kā eiropieši, kad viņi ir Eiropas Savienībā, bet arī tad, kad viņi ir ārpus Eiropas Savienības. Viņi grib, lai Eiropas Savienība atbilst viņu vajadzībām, jo īpaši ārkārtas gadījumā.
Eiropas Savienība Mumbajā pienācīgi nereaģēja, kā tas bijis citu krīzes situāciju gadījumos. Atļaujiet man izmantot šo minūti, lai paskaidrotu plānu, plānu, kas nebūs panaceja, bet piedāvās patiesu palīdzību Eiropas pilsoņiem trešās valstīs.
Es gribētu šodien atkārtot priekšlikumu ierīkot Eiropas Savienības ārkārtas bezmaksas telefona numuru. Šis numurs, kas tiktu iespiests pasēs kopā ar 20. pantu, dotu pilsoņiem piekļuvi svarīgai informācijai pašu valodā par Eiropas Savienības dalībvalstu konsulātiem, kuriem, es uzsveru, būtu viņiem jāpalīdz.
Pilsoņi no Eiropas Savienības sagaida rīcību, nevis tikai vārdus.
Gay Mitchell
- Priekšsēdētāja kungs, kad mēs kļūstam par Parlamenta deputātiem, mums tiek izsniegta ceļošanas atļauja - kā daudziem citiem cilvēkiem, kas strādā Eiropas Savienības iestādēs. Man rodas jautājums, vai prezidentūra un Padome saprot šī dokumenta nederīgumu dalībvalstīs.
Man bija ārkārtīgi grūta situācija Nīderlandē, atgriežoties atpakaļ no šī Parlamenta darīšanām Āfrikā. Es zinu par citu deputātu - Lielbritānijas deputātu - kuram bija grūtības Dublinā. Mums tiešām vajag ieskaidrot mūsu dalībvalstīm, ka tas ir Parlamenta, Komisijas un Eiropas Savienības ceļošanas dokuments un tas ir pilnīgi jārespektē. Tiem, kas nodarbojas ar ceļojumu pakalpojumiem lidostās un ostās, jābūt saņēmušiem pilnu informāciju par šī dokumenta atbilstību prasībām.
Es jūs lūgtu izskatīt to ar visām dalībvalstīm un nodrošināt, ka tas tiek īstenots, jo šāda veida aizsardzībai jāaptver amatpersonas un Parlamenta deputāti, tiem dodoties dienesta braucienos no Parlamenta.
Kathy Sinnott
- Priekšsēdētāja kungs, kā EP deputātei man bijušas vairākas izdevības sazināties ar vēstniecībām un konsuliem, jo kāds ticis traumēts, pazudis, aplaupīts, nolaupīts vai traģiskā gadījumā miris. Es esmu pārliecināta, ka tāda pieredze ir daudziem citiem EP deputātiem. Ar gandarījumu varu teikt, ka tad, kad man bija iespēja strādāt ar Īrijas vēstniecību, darbs un sadarbība bija izcili. Bet mana valsts nebija pārstāvēta visās valstīs, un mums bija jāpaļaujas uz citu Eiropas Savienības valstu vēstniecībām.
Es no pieredzes tikai teiktu, ka, neiedziļinoties detaļās, es vēlētos redzēt vairāk saskaņošanas, vairāk palīdzības no vēstniecībām lielākajās valstīs, kurām ir vēstniecības un konsuli gandrīz visās valstīs, lai ar savām struktūrvienībām palīdzētu visu citu dalībvalstu vēstniecībām.
Alexandr Vondra
Padomes priekšsēdētājs. - Priekšsēdētāja kungs, manuprāt, šīs atkal bija ļoti noderīgas debates. Man ir krietni liela izpratne par to, cik svarīga tā ir jums kā Eiropas Parlamenta deputātiem, jo tas ir ārkārtīgi jutīgs jautājums, kur jūs saskaraties ar cerībām, kādas uz jums liek jūsu pilsoņi, kas ies balsot par jums pēc dažiem mēnešiem. Tāpēc es pilnībā izprotu jautājumu, kuru jūs rūpīgi izskatāt un kuram jūs pieejat ar tik kritisku vērīgumu.
Otrs iemesls, kāpēc es to izprotu, ir tas, ka es nāku no vidēja lieluma valsts, Čehijas, kas nav bijusi impērija, tāpēc tai nav vēstniecību vai konsulātu visās pasaules malās. Tāpēc tas, ko īri un citi šeit sagaida no Eiropas Savienības, manuprāt, ir ļoti loģisks.
Bet tagad man šeit jārunā Padomes vārdā, tāpēc jums jārespektē konkrēti juridiskie pamati, kas mums ir pieejami, un tas, ka budžets un visi šie jautājumi ir svarīgi. Un mums arī ir jāspēj atzīt un izšķirt, kura ir patiesā problēma no vienas puses, un kurš ir tas jautājums, kam vajadzīgs vairāk noskaidrošanas.
Es nebiju Mumbajā, un es ļoti uzmanīgi klausījos kritiskajās piezīmēs, kuras izteica I. Guardans Cambóthe un daži citi, kuri laikā, kad notika šis traģiskais uzbrukums, piedalījās Eiropas Parlamenta misijā Indijā. Kad es gatavojos vakardienas īpašajai uzklausīšanai, mans pirmais jautājums bija: vai Mumbajā ir Spānijas konsulāts? Es nekad neesmu tur bijis, tāpēc es pats to nezinu. Man atkārtoti apgalvoja, ka Spānijai ir konsulāts Mumbajā, un tie, kas tur bija, to zina. Es domāju, ka vāciešiem vienkārši bija formāls pienākums palīdzēt I. Guardans Cambó un viņa delegācijai, ja mēs citējam 20. pantu un lēmumu kopumā.
Spāņi sūtīja lidmašīnu, kā mani informēja, lai palīdzētu evakuēt savus pilsoņus, kā darīja franči un vācieši. Kāda man nesaprotama iemesla dēļ I. Guardans Cambó atteicās no piedāvājuma lidot atpakaļ ar Spānijas lidmašīnu, bet gan vēlāk atgriezās ar Francijas lidmašīnu.
Tātad es nezinu. Man ir tikai tā informācija, kas man pieejama. Vispār, manuprāt, mēs visi piekrītam viedoklim, ka, protams, vēlams kāds tiesiskā regulējuma uzlabojums, tāpēc ļaujiet man jūs informēt par vismaz dažiem daļējiem Čehijas prezidentūras pasākumiem, lai stiprinātu konsulāro aizsardzību pašreizējā tiesiskā regulējuma ietvaros.
Piemēram, ir projekts par vēstījuma iekļaušanu dalībvalstu pasēs, kurš informētu pasu turētājus, ka viņi var lūgt konsulāro aizsardzību no jebkuras dalībvalsts vēstniecības vai konsulāta trešā valstī, ja vien viņu valsts tur nav pārstāvēta. Tā tas ir vismaz mēģinājums padarīt skaidrāku situāciju uz vietas.
Otrs, prezidentūrai jāintensificē un jāunificē tas, kā lieto pagaidu ceļošanas dokumentus, PCD, kurus var izdot jebkuras dalībvalsts pārstāvniecība jebkuras dalībvalsts pilsonim, kas pazaudējis pasi vai kuram tā nozagta.
Trešais un pēdējais, prezidentūra organizēs arī divus konsulārus seminārus vai apmācību kursus, lai dotu savu artavu šai konsulārās aizsardzības komandai ļoti praktiskā un efektīvā veidā.
Šajos pasākumos aplūkos Krīžu koordinācijas pasākumu (CCA) sistēmu, modelējot patiesu konsulāro krīzi. Apmācības definēs un īstenos visu Krīžu koordinācijas pasākumu (CCA) atbilstošo mehānismu praktisko testēšanu, to starpā būs visu iesaistīto iestāžu un struktūru sadarbība. Pieredze pat, izmantojot praktiskos darbus, mācīs dalībniekiem, kā rīkoties un nekavējoši reaģēt ārkārtīga psiholoģiska un laika spiediena situācijā. Es nezinu, vai tas mūs pietiekami izklaidēs pirms vēlēšanām, bet tas vismaz ir ieguldījums, ko mēs dodam šajā svarīgajā jautājumā.
Günter Verheugen
Komisijas priekšsēdētāja vietnieks. - Priekšsēdētāja kungs, Līgumi Komisijai konsulārās aizsardzības jomā nepiešķir nekādas iniciatīvas pilnvaras. Savu ierobežoto pilnvaru robežās Komisija mēģina tik, cik vien tā var, palielināt to pilsonības tiesību efektivitāti, uz kurām Eiropas pilsoņiem dotas tiesības - skatiet, piemēram, 2007.-2009. gada Komisijas rīcības plānu.
Es atkārtoju, ka Lisabonas līguma pieņemšana noteikti šo situāciju ļoti uzlabotu. Es ceru, ka K. Sinnott, kas dalījās savā pieredzē ar mums, izmantos to, ka Lisabonas līgums mainīs situāciju, un savu pieredzi, lai palīdzētu organizēt atbalstu Lisabonas līgumam Īrijā.
Nožēlojamie notikumi Mumbajā rāda, ka jau šodien skaidri redzama milzīga iespēja uzlabojumam, ja mēs vēlamies piepildīt ES pilsoņu pamatotās cerības.
Erika Mann
Priekšsēdētāja kungs, man ir tikai īss ieteikums Padomei. Es ļoti atzinīgi vērtēju to, ko jūs teicāt, bet vai jūs varat rūpīgi pārbaudīt, vai, ja jūs šodien paredzat tāda veida modelēšanu, esat ielūguši kādus no cilvēkiem, kas faktiski bija Mumbajā, jo tas varētu dot jums kādu ieskatu?
Priekšsēdētājs
Debates ir slēgtas.
Rakstiskas deklarācijas (Reglamenta 142. pants)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg  
Pieaugošā ES pilsoņu mobilitāte prasa mums pielāgot pašreizējos konsulārās aizsardzības principus, lai ņemtu vērā jaunus apstākļus. ES pilsoņiem jābūt pieejamai aizsardzībai un palīdzībai no viņu pašu valstīm ar to diplomātisko misiju un konsulātu starpniecību (Vīnes konvencijas par diplomātiskajām attiecībām 3. pants un Vīnes Konvencijas par konsulārajām attiecībām 1. pants) un saskaņā ar Māstrihtas Līguma noteikumiem papildu diplomātiskajai un konsulārajai aizsardzībai ārpus Eiropas Savienības robežām, kas izriet no viņu kā ES pilsoņu statusa. Praksē tas nozīmē, ka, uzturoties trešā valstī, kur dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, nav pārstāvniecības, visiem ES pilsoņiem ir tiesības uz diplomātisko un konsulāro aizsardzību no jebkuras dalībvalsts atbilstīgi tiem pašiem principiem kā tās valsts pilsoņiem.
Diemžēl kritiskā situācija Mumbajā pēc pērnā gada bumbu sprādzieniem atklāja daudzu diplomātisko iestāžu trūkumus saistībā ar Kopienas lēmumu, kas attiecas uz ES pilsoņu drošību, praktisko piemērošanu. Dučiem eiropiešu, tostarp Eiropas Parlamenta delegācija, kas tolaik bija Indijā, saskārās ar administratīvām problēmām un nesamērīgi gariem gaidīšanas periodiem, lai saņemtu pazaudēto dokumentu kopijas. Tas pierādīja, ka nav viegli īstenot Eiropas solidaritātes koncepciju.
Tiesības uz konsulāro aizsardzību trešās valstīs ir viena no Eiropas pilsonības galvenajām iezīmēm. Dalībvalstīm jādara viss, ko tās var darīt, lai nodrošinātu, ka tā tiek pienācīgi īstenota, un jāgarantē vienlīdzīga attieksme pret visiem ES pilsoņiem un vienāda gādība par viņiem.
Toomas Savi  
rakstiski. - Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 20. pantu "ikvienam Savienības pilsonim trešajā valstī, kurā nav pārstāvniecības tai dalībvalstij, kuras pilsonis viņš ir, ir tiesības uz jebkuras dalībvalsts diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem”.
Pērnā gada novembrī mūsu kolēģis Ignasi Guardans Cambó teroristu uzbrukumu laikā bija Mumbajā, un viņš bija liecinieks vairākiem Līguma pārkāpumiem, kurus izdarīja dažu dalībvalstu diplomāti, jo Eiropas Savienības pilsoņi tika diferencēti un diskriminēti savas pilsonības dēļ.
Dažu dalībvalstu diplomātu rīcība Mumbajā ne tikai pārkāpa ES pilsoņu tiesības, bet arī norādīja trūkumus ES integrācijas procesā. Tāpēc ES ir ārkārtīgi svarīgi izmeklēt šo konkrēto gadījumu un veikt pasākumus, lai nodrošinātu, ka šāds stāvoklis vairs neatkārtojas.
Es to augsti vērtētu, ja Padome un Komisija varētu nodrošināt, ka Līguma 20 panta īstenošana tiek cieši pārraudzīta un ka jebkura atkāpšanās tiek rūpīgi izmeklēta.
