Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen om indsigelserne vedrørende debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning (forretningsordenens artikel 47).
Punkt I - Situationen på Cypern:

Cox
Fru formand, da vi i morgen får en redegørelse vedrørende Bosnien, vil vi gerne tage indsigelsen tilbage.

Formanden
Hermed foreligger der ikke længere indsigelser vedrørende punkt I og II.

Pasty
Fru formand, vi havde fremsat to indsigelser. Den første vedrørende punktet Bosnien har vi taget tilbage, da den blev afgjort ad anden vej. Men vi fastholder naturligvis den anden. Der er således kun grund til at stemme om den anden.

Formanden
Gruppen Union for Europa har anmodet om, at punktet »Udvisning af illegale indvandrere« udgår.
Begrundelse: Alle medlemsstater har store menneskelige og økonomiske problemer som følge af den massive indvandring fra udviklingslandene. Omfanget af dette fænomen lader os ikke uberørt. Man skal dog i fællesskab og velovervejet søge af finde en løsning. Det forekommer os at være fuldstændig malplaceret at behandle dette som led i en aktuel og uopsættelig debat.
(Indsigelsen forkastedes)

Formanden
Jeg har modtaget to indsigelser fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og Gruppen Union for Europa om indføjelse af et nyt underpunkt »beskyttelse af Camino de Santiago«.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru formand, til forretningsordenen for at rette en misforståelse. Der er blevet talt om ødelæggelsen af Saint Jaques-vejen. Jeg kommer fra den egn - og ingen af de socialistiske medlemmer kommer fra den egn - og jeg må forklare, at arbejdet ikke berører Saint Jaques-vejen. Der er tale om vejarbejde på en landevej, der ikke er en del af Saint Jaques-vejen. Derfor skal Parlamentet ikke træffe foranstaltninger vedrørende dette spørgsmål.
(Indsigelsen vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Inden vi begynder forhandlingen om situationen i Den Europæiske Union med taler af formændene for Parlamentet, Det Europæiske Råd og Kommissionen, vil jeg gerne byde velkommen til en meget fremtrædende gæst, som vil overvære denne forhandling i Parlamentet i dag, Sir Edward Heath.
(Kraftigt og vedvarende bifald) Sir Edward Heath var premierminister i Storbritannien fra 1970-1974. Hans mange år i offentlig tjeneste er meget nært forbundet med Europa og Storbritanniens medlemskab af Den Europæiske Union. Han ledte den britiske forhandlingsgruppe under den første forhandlingsrunde i begyndelsen af 1960'erne. Han var premierminister, da Storbritannien blev medlem af Det Europæiske Fællesskab i 1973, og siden da har han været en usvigelig fortaler for en stærk og effektiv Europæisk Union. Han har aldrig tøvet med at kritisere de landsmænd, som ønsker at få Storbritannien ud af Unionen og lade de nationalistiske dæmoner genopstå. Frem for alt andet personificerer han den vigtige omstændighed, at der ikke er nogen modsigelse mellem fædrelandskærlighed, loyalitet over for de nationale interesser og støtte til Europa. Sir Edward, De er hjertelig velkommen her i dag.

Situationen i Den Europæiske Union
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra formanden for Europa-Parlamentet, formanden for Det Europæiske Råd og formanden for Kommissionen om situationen i Den Europæiske Union med efterfølgende forhandling.

Formanden
Hr. formand for Det Europæiske Råd, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer, jeg vil i dag tale om Europas tragedie. Mange steder står der et utal af skælvende, plagede, sultne, sorgbetyngede og desorienterede mennesker med blikket rettet mod ruinerne af deres byer og hjem og afsøger den mørke horisont efter en ny fare, et nyt tyranni eller en ny terror. Fra sejrherrerne kan man høre en babylonisk stemmeforvirring, fra de besejrede fortvivlelsens dystre tavshed. Det er alt, hvad europæerne i de mange gamle stater og nationer og de germanske magter har fået ud af at flå hinanden i stykker og anrette ødelæggelser vidt og bredt. Vi må genskabe den europæiske familie i en regional struktur, som kunne hedde Europas Forenede Stater.
Den, der på næsten samme dato for nøjagtigt 50 år siden, den 19. september 1946, i Zürich beskrev situationen i Europa således, var Winston Churchill. I dag, 50 år senere, i en Union af 15 europæiske stater, kan vi af den dialog, vi har med borgerne i alle medlemsstater, for hvem de europæiske institutioner i Bruxelles, Strasbourg og Luxembourg er en fjern, abstrakt verden, altid udlede én ting: Menneskene er ikke imod Unionen, ikke imod Europas enhed, ikke imod Maastricht eller Bruxelles. Men de ved ikke længere, hvorfor de skal være for det! Det er der mange grunde til! En af de vigtigste er, at Unionen giver 1.000 forskellige svar på 1.000 enkelte spørgsmål, men forholder sig tavs i forbindelse med de store spørgsmål, som det europæiske samfund står over for ved slutningen af dette århundrede.
(Bifald) Hvordan moderniserer vi i en globalt sammenkædet verden strukturerne i vor økonomi på en sådan måde, at det menneskelige arbejde, dette grundlag for den europæiske civilisation, stadig har en fremtid i Europa? Hvordan kan det lykkes os at finde en ny balance mellem økonomisk ydeevne og social retfærdighed, en ny balance, som holder vort demokratiske samfund stabilt?
Flere og flere forbinder Den Europæiske Union med sociale nedskæringer og ødelæggelse af arbejdspladser. Vi skal igen forbinde Unionen med skabelse af beskæftigelse og social fremgang. Den Monetære Unions succes og også regeringskonferencens succes er afhængig deraf. Medlemsstaterne bærer helt sikkert hovedansvaret og dermed også hovedbyrden for at skabe beskæftigelse, for at fordele arbejde og organisere arbejde.
Vi ønsker ikke at bebyrde Unionen med ansvaret for en beskæftigelsespolitik, som den ikke har midlerne til. Men Unionen kunne i det mindste stimulere, orientere og koordinere de nationale bestræbelser. Ikke engang det gør den!
De 18 mio arbejdsløse i Den Europæiske Unions medlemsstater - og ikke kun de - forventer, at vi omsider gør fremskridt med hensyn til koordineringen af medlemsstaternes arbejdsmarkedspolitikker, med hensyn til en optimal anvendelse af Den Europæiske Unions fonde til at skabe arbejdspladser, med hensyn til en forbedring af uddannelse og efter- og videreuddannelse, med hensyn til en styrkelse af det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne. Det har vi alle - Rådet, Kommissionen, Parlamentet - krævet i mange år, og i mange år uden synderlig held!
Siden december 1994 har vore stats- og regeringschefer på hvert Europæisk Råd erklæret, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden skal have førsteprioritet. Men de har ikke truffet afgørelse om andet end stadig flere bestillinger på undersøgelser samt tidsplaner. Hermed skaber de ikke arbejde til de arbejdsløse, men derimod arbejde til Kommissionen og nationale myndigheder.
(Bifald) Forslagene i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse fra 1993 er endnu ikke blevet gennemført. Kommissionen har forelagt en tillidspagt om beskæftigelse.
Det Europæiske Råd lader den undersøge. De 14 prioriterede projekter til udviklingen af de transeuropæiske net ligger alle på bordet. Finansministrene har til opgave at foretage en undersøgelse. De undersøger, om de skal stille 1 mia ECU til rådighed til at sikre startfinansieringen af et projekt, som har samlede investeringer på 45-50 mia ECU. Mine damer og herrer, disse samme finansministre, som undersøger, om de har 1 mia ECU til de transeuropæiske net, tillader uden videre, at Unionen hvert år anvender 1 mia ECU til støtte til tobaksdyrkningen i Europa!
(Bifald) Den, der handler på den måde, er ikke fattig på penge, men fattig på vid! Det indre marked optager 90 % af vore varer og tjenesteydelser. Så længe vi ikke allerførst udnytter dette potentiale til vækst og beskæftigelse, så længe vi i vort indre marked tillader os den luksus at have 14 forskellige valutaer, så længe er alle klager over følgerne af økonomiens globalisering intet andet end en dårlig undskyldning!
Åbningen af grænserne i det indre marked, det er den nye frihed for mange millioner mennesker i Europa. Men Europa kan ikke tillade, at det store gode i form af fri bevægelighed i stigende grad misbruges og diskrediteres af internationalt organiserede kriminelle, af mafiamillioner og narkotikahandel.
Til disse problemer forventer borgerne i Unionen en løsning. En medlemsstat var og er ikke rede til at lade Europols virksomhed kontrollere af Domstolen. Det var rigtigt, at Det Europæiske Råd i Firenze i det mindste for de 14 af medlemsstaternes vedkommende vedtog denne kontrol i stedet for yderligere at udsætte Europols iværksættelse. De foranstaltninger til bekæmpelse af narkotikahandelen, som den irske regering har foreslået, kan bringe os endnu et skridt videre.
Det er ikke tilstrækkeligt, hvis Europol - hvilket vi ønsker - i fremtiden kan registrere og følge handelen med narkotika. Europa skal i fremtiden i fællesskab kunne sætte sig til modværge, ikke kun i forbindelse med hvidvaskning af penge, ulovlig handel med motorkøretøjer samt terrorisme, men også den internationale organisation af børnekrænkere og børnehandlere.
(Bifald) Vi forventer, at hele Unionen handler samlet og uden tøven, når det i Verdenshandelsorganisationen drejer sig om at forhindre, at markeder erobres på grundlag af børnearbejde, og at der etableres et marked for børneprostitution. Det skal forhindres i fællesskab og uden tøven.
Det Europæiske Fællesskab er et retsfællesskab. Det er et af resultaterne af Europas enhed. I den senere tid er der gjort flere og flere forsøg på at underminere Unionen som retsfællesskab. En medlemsstat har med sin vetoret forsøgt ikke f.eks. at forhindre en bestemt beslutning, men alt i alt at gøre Unionen ude af stand til at træffe beslutninger. Havde den britiske regering kunnet sætte sine synspunkter igennem i forbindelse med forbuddet mod eksport af britisk oksekød, ville enhver anden regering fremover i forbindelse med et omstridt spørgsmål indlede lignende afpresningsforsøg. Det britiske afpresningsforsøg mislykkedes på grund af de 14's samlede front. Det var en europæisk sejr!
(Bifald) Forbundsrepublikken Tyskland hører blandt de medlemsstater, som gang på gang mest ihærdigt har krævet, at Kommissionen griber ind over for konkurrenceforvridning og bedrageri i forbindelse med støtte i andre medlemsstater. I den senere tid har man i Tyskland forsøgt at rejse tvivl om, hvorvidt Kommissionen har bemyndigelse til at godkende offentlige støtteforanstaltninger i Tyskland. Dette må ikke sætte sig igennem!
(Bifald) Den, der degraderer Den Europæiske Union til en politisk selvbetjeningsbutik, ødelægger dens fremtid.
(Bifald) Tilliden til EU-organernes retlige integritet og disse organers handleevne vil vi kun bevare og styrke, hvis vi bruger kræfter på selvkontrol og - i givet fald - selvrenselse. Det er grunden til, at vi har nedsat et undersøgelsesudvalg, som skal afdække, om der i forbindelse med bekæmpelsen af BSE er forekommet overtrædelser af fællesskabsretten eller uregelmæssigheder i forbindelse med dens anvendelse.
Forud for kogalskaben har jo været menneskets galskab, som i årevis tillod, at planteædere blev fodret med dyremel. Det kan vi ikke lave om på. Men, mine damer og herrer, hvis man i stedet for notater om, hvordan oksekødsmarkedets sammenbrud kan forhindres gennem tilsløring og fortielse, fremover i Kommissionen undfanger flere ideer til fremme af en sund levnedsmiddelproduktion, ville dette være en kæmpesucces!
(Bifald) Og det ville også være en kæmpesucces, hvis medlemsstatsregeringerne omsider ville holde op med at gøre risiciene i forbindelse med den europæiske politik til et fællesskabsanliggende og nationalisere succeserne. Den, der ikke opfatter Unionen som andet end et aflæsningssted for det nationale politiske affald, behøver ikke undre sig over, at den hænger borgerne ud af halsen!
(Bifald) Kommissionen har taget sig sammen, og medlemsstaterne følger den, til i samlet trop og resolut at imødegå de amerikanske krav som led i Helms-Burton-loven; vi støtter den udtrykkeligt og eftertrykkeligt i den henseende!
Men når det drejer sig om krig og fred i Europa, når det drejer sig om at beskytte mennesker mod mord og fordrivelse og voldtægt i det mindste på vort eget kontinent, når det drejer sig om at sørge for, at de grundlæggende værdier i forbindelse med vor europæiske levevis gælder for alle europæere, så kan man fra medlemsstaterne kun høre en babylonisk stemmeforvirring og fra Unionen ikke andet end en pinlig tavshed. Unionen er ikke helt Europa, men den bærer et ansvar for det hele. EU-medlemsstaterne vil skulle bære hovedbyrden i forbindelse med genopbygningen i det tidligere Jugoslavien.
Unionen vil skulle leve op til sit ansvar for at koordinere støtteforanstaltningerne i hele verden; og så vidt der stilles krav til Unionens budget, gælder princippet: Nye politikker og opgaver behøver også nye finansielle midler. Unionen, som forbereder sig til udvidelsen mod øst og syd, må indstille sig på, at den bliver mere heterogen. Frem for alt som led i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men også som led i den tredje søjle bør det derfor fremover være muligt, at de medlemsstater, som kan og ønsker det, går foran i forbindelse med de fælles aktioner i Unionen. Men, mine damer og herrer, en avantgarde, som vi har brug for, må ikke blive til en direktion. Det er vi imod. Målsætningen om, at der i Unionen handles gennem fælles institutioner, må ikke opgives.
Den, der seriøst ønsker udvidelsen af Den Europæiske Union, skal lige så seriøst gå ind for dens substantielle reformer. Det hidtidige forløb af regeringskonferencen vedrørende revisionen af Maastricht-traktaten efterlader ikke det indtryk, at alle regeringer er bevidste om denne sammenhæng, og at de er rede til at tage hensyn hertil. Regeringskonferencen fører forhandlinger indtil næste sommer. Denne lange periode giver desværre også et stort spillerum for teknokratisk perfektionering af detaljerne og politisk erosion. Vi sætter vor lid til den irske regering, at dette ikke sker, at vi ikke fortaber os i en perfektionering af detaljerne eller hengiver os til en politisk erosion.
Referingskonferencen er konfronteret med følgerne af to historiske beslutninger, som Unionen allerede har truffet: indførelsen af den fælles valuta og udvidelsen mod øst og syd. Den Monetære Union kræver, at Unionens politiske strukturer er mere stabile. Udvidelsen kræver, at Unionens strukturer og politikker er mere fleksible. Unionens fortsatte beståen afhænger af, at det lykkes os at sammenføre disse to krav. Kun i så fald kan Den Europæiske Union opfylde de forventninger, som menneskene med oprettelsen af en fælleseuropæisk fredsorden har til den. Dette er endnu ikke for sent!
Jeg takker Dem.
(Bifald)
Bruton
Hr. formand, De sagde her under forhandlingen sidste år om situationen i Den Europæiske Union, at den nye nationalisme fører lige tilbage til Europa før krigen. De havde absolut ret. De sagde endvidere under forhandlingen, at den største udfordring i slutningen af dette århundrede er at reformere Unionen på en sådan måde, at den kan blive udvidet mod øst og syd uden at gå i opløsning eller at ødelægge sig selv. Igen satte De fokus på det centrale spørgsmål.
Vi er i stor gæld til de visionære personer, som lod Den Europæiske Union opstå, hvoraf en, afdøde Emile Noël, i sidste uge blev sammenlignet med James Madison, ophavsmanden til De Forenede Staters forfatning, en sådan rolle spillede han i udviklingen af Unionen. Vi kan bedst ære mindet om Noël, om Schuman og om Monnet ved at sikre, at den Union, vi videregiver til vore efterfølgere, fortsætter med at være vital, relevant og frem for alt en Union, som vore borgere kan identificere sig med.
Vi må ikke tage Den Europæiske Union for givet. Som en af Deres medlemmer, hr. Spencer, sagde sidste år under forhandlingen om situationen i Den Europæiske Union, skal støtten til Europa vindes på ny i hver generation. En rituel gentagelse af elitære synspunkter og uforståelige akronymer vil ikke vinde denne støtte fra vore borgere. Fru Roth sagde i sit indlæg under forhandlingen sidste år, at på grundlæggernes tid havde Europa haft et hjerte og ingen form, mens hun nu følte, at Unionen havde form, men at dens hjerte var af sten. Det er måske at overdrive det lidt, men der er en vis sandhed i det. Befolkningen er ikke tilstrækkeligt positivt engageret i det, Europa gør. Da regeringerne er ved at forberede sig til det særlige Europæiske Råd i Dublin den 5. oktober vil jeg gerne under denne forhandling høre parlamentsmedlemmernes holdninger til, hvordan vi bedst - vi alle, herunder det irske formandskab - på ny vinder støtte i denne generation til Den Europæiske Union.
Politiske teoretikere i det 19. århundrede gik ud fra den antagelse, at en person kun kunne have ét suverænt tilhørsforhold til hans eller hendes territoriale nationalstat. Det var forståeligt. Territoriebaserede naturlige ressourcer, såsom landbrugsjord og mineraler, var af helt central betydning for økonomien i det 19. århundrede og i begyndelsen af det 20. århundrede. Nation og territorium var derfor nødt til at være en og samme. På den anden side vil viden, umiddelbar kommunikation og mobilitet være det, der kendetegner økonomien i det 21. århundrede. Og nationaliteterne vil alle uvægerligt i højere og højere grad blive blandet sammen på de industrialiserede landes territorium. I mange dele af verden er der behov for en ny politisk model til at organisere denne nye samfundsmæssige realitet, en model, som erkender, at folk har mere end et tilhørsforhold, men alligevel kan leve og arbejde lykkeligt sammen med folk med et andet tilhørsforhold.
Den Europæiske Union i dag og navnlig ideen om et europæisk statsborgerskab er baseret på denne nye model. I Den Europæiske Union kan man på samme tid have et tilhørsforhold til Flandern, til Belgien og til Den Europæiske Union og samtidig i samme gade arbejde og leve sammen med nogen, der har andre tilhørsforhold.
Når det er sagt, må vi ikke bede Europa eller Den Europæiske Union om at præstere det umulige og så dømme den hårdt, hvis det ikke lykkes. I en tid med mangfoldige tilhørsforhold vil Unionen aldrig være mere end blot én af de enheder, som folk skylder eller føler et tilhørsforhold til. Vi skal se det i en historisk sammenhæng. De fleste nationalstater blev bragt sammen af krige, og mange blev blot holdt sammen i bestræbelsen på at opnå magt og ære på bekostning af andre eller på grund af en fælles følelse af forurettelse. Gudskelov mangler Den Europæiske Union disse dybe og negative, følelsesmæssige bånd. Den Europæiske Union blev, i modsætning til de fleste nationalstater, bragt sammen i fred med henblik på at udføre mange verdslige og praktiske ting. Endvidere søger Den Europæiske Union nu at uddybe sin enhed, mens den samtidig udvider antallet af medlemmer, en særlig vanskelig opgave, som enhver, der studerer De Forenede Staters historie i det 19. århundrede, kan minde os om.
Med henblik på i denne fase af vor historie at vinde europæernes hjerter må Den Europæiske Union vise, at den er det bedste redskab, hvormed kontinentet og dets borgere kan forberede sig på verden af i morgen. Der er i dag 6 mia mennesker i verden - ca. 2 mia flere mennesker på jorden, end da Rom-traktaten blev undertegnet i 1958. Der vil være yderligere halvanden mia mennesker på jorden om tredive år fra nu. Alle disse mennesker skal have mad og klæder, og de vil skulle have rent vand. Der er nu 2.800 m2 agerjord pr. menneske på jorden. I år 2025 vil der ikke være mere en 1.700 m2 agerjord pr. menneske på jorden, og kornudbyttet stiger ikke hurtigt nok til at holde trit med den stigende befolkning.
Europas andel af verdens befolkning er kun 7 %, og den er faldende. Alligevel bruger Europa 18 % af olien i verden. Hvad sker der, når alle andres efterspørgsel efter energi i verden stiger til det niveau, vi har i Europa? CO2 -emissionerne i verden fortsætter med at stige. Mængden af CO2 i atmosfæren er allerede steget fra 280 partikler pr. mio i det 19. århundrede til 350 partikler pr. mio i dag. Hvor meget vil den være i år 2025?
Denne slags problemer er alt for omfattende til, at nationalstaten - enhver nationalstat - selv kan løse dem.
Dette er en af grundene til, at vi har brug for Den Europæiske Union. Kun en Europæisk Union vil være stor nok til at mobilisere Europas ressourcer med henblik på at tackle problemerne i verden. De unge er helt klar over dette, og det er grunden til, at de unge er mindre skeptiske over for Europa end dem, der er ældre. I sidste uge havde jeg den ære at tale til De Forenede Staters Kongres. De Forenede Stater er et fremragende eksempel på en vellykket integration af mange forskellige mennesker, som stadig er forskellige. Når vi som led i regeringskonferencen arbejder for en tættere integration, bør vi ikke frygte, at dette vil betyde enden på nationale eller lokale tilhørsforhold. En tættere integration i Den Europæiske Union og en fortsat identifikation med ens medlemsstat supplerer hinanden og udelukker ikke hinanden. Men en tættere europæisk integration indebærer en erkendelse af de faktiske forhold, nemlig at den moderne globale økonomi bevæger sig i retning af en mere globaliseret politisk model. Kun Den Europæiske Union er stor nok til at sætte europæerne i stand til effektivt at påvirke og forme den globale politik.
Hr. formand, Unionen skal selv løse fem væsentlige opgaver i de kommende år. Disse er: at gøre Unionen mere relevant for sine borgere, at afslutte regeringskonferencen med et vellykket resultat, at gennemføre den fælles valuta rettidigt, at færdiggøre den næste udvidelsesrunde mod øst og syd samt at sikre Europas rolle i verden.
Den første opgave består i at gøre Unionen relevant for borgerne. De almindelige borgere, hvad enten de er i Barcelona, Berlin eller Belfast, vil ikke dømme Den Europæiske Union efter dens traktater, dens institutioner eller dens politiske dokumenter. Unionens indvirkning på den enkeltes dagligdag vil være den målestok, de vil anvende. Europa skal derfor koncentrere sig om de ting, der optager borgerne mest, og i juli opsummerede det irske formandskab det, der optager de europæiske borgere, ved hjælp af fire udtryk: sikre arbejdspladser, mere sikre gader, stabile penge og et fredeligt Europa.
Sikre arbejdspladser er ikke en appel om massive indgreb fra Den Europæiske Unions side, det er ikke en appel om overforenklede løsninger - sådanne findes ikke. Men Unionen skal forsøge at løse arbejdsløshedsproblemet på en koordineret måde. Antallet af arbejdsløse i Unionen i dag er større end den samlede befolkning i de fire mindste medlemsstater. Dette er et spild af menneskelige ressourcer. Det er en medvirkende faktor til problemer som kriminalitet og social udstødelse. Europas velfærdssystemer strækkes til deres absolut yderste som følge af arbejdsløsheden. Vi skal forstå arbejdsløshedens dynamik på verdensplan. Efterspørgselsprisen for lavt kvalificeret arbejde er faldende i de industrialiserede lande. Når efterspørgselsprisen for lavt kvalificeret arbejde falder ned under det niveau, som samfundet anser for at være en acceptabel mindsteindkomst - hvilket man kunne kalde velfærdsniveauet - så har vi arbejdsløshed. Arbejdsløsheden i Europa er derfor en funktion af forholdet mellem den internationale konkurrenceevne i forbindelse med den europæiske arbejdsstyrkes kvalifikationsniveauer og det, som det europæiske samfund anser for at være en socialt acceptabel mindsteindkomst. Hvis løsningen er ikke at skulle skrue forventningerne til indkomsten ned, må den være at højne kvalifikationsniveauerne og således øge hele vor arbejdsstyrkes konkurrenceevne. Dette kræver en samordnet europæisk indsats med hensyn til såvel almen som erhvervsmæssig uddannelse, gensidig anerkendelse af kvalifikationer samt infrastrukturinvesteringer, som gør vor samlede økonomi mere konkurrencedygtig.
Det vil få fordelingsmæssige konsekvenser, hvordan man end ser på dette problem. Enten bidrager de bedre stillede til de omkostninger, der er forbundet med at højne kvalifikationsniveauet og konkurrenceevnen blandt dem, der er dårligere stillet end dem selv, eller også vil de være nødt til at betale mere for velfærdssamfundet. Det er et simpelt valg. Det irske formandskab arbejder aktivt på at gennemføre mandatet fra Det Europæiske Råd i Firenze med hensyn til at udarbejde en integreret jobskabelsesstrategi. Det er vort mål, at Det Europæiske Råd i Dublin i december vil integrere emnerne i forbindelse med hr. Santers tillidspagt, Essen-processen og andre initiativer.
Millioner af europæere er afhængige af landbruget. Mange er yderst foruroligede over deres fremtid. På baggrund af den stigende befolkning i verden står det europæiske landbrug over for udfordringen med hensyn til at producere fødevarer effektivt og konkurrencedygtigt til verden såvel som til de lokale markeder. Dette kræver strukturændringer og en øget tillid blandt forbrugerne gennem en kvalitetssikring. Strukturen i landdistrikterne og det indre marked for landbrugsprodukter skal bevares, hvorfor ændringerne skal ske på en organiseret måde. Dette er navnlig en vigtig udfordring for Unionen i forbindelse med BSE-krisen.
Det ligger formandskabet stærkt på sinde, at der findes en løsning på BSE-krisen, som er baseret på at genskabe forbrugernes tillid til oksekødssektoren og at vedtage foreløbige foranstaltninger, som skal sikre oksekødsproducenternes overlevelse. Det, der står klart, er, at BSE-krisen kun kan tackles effektivt på EU-plan.
Alle vore samfund har oplevet en stigning i kriminaliteten i de seneste par årtier. Vi ønsker ikke, at det indre marked for varer og tjenesteydelser bliver et indre marked for narkotika og kriminalitet. Vedtagelsen af Europolkonventionen i Firenze var et væsentligt skridt i den rigtige retning, men vi skal nu snarest muligt iværksætte den. Bekæmpelsen af narkotikahandel er en væsentlig prioritet for det irske formandskab. Vi håber, at Det Europæiske Råd i Dublin i december vil vedtage væsentlige konklusioner vedrørende bekæmpelse af narkotikahandel.
Hændelser i den senere tid har gjort det klart for os alle i hele Europa, hvilke frastødende og chokerende forbrydelser der er begået mod børn på vort kontinent. Det irske formandskab arbejder tæt sammen med andre medlemsstater med henblik på at udarbejde foranstaltninger på europæisk plan i forbindelse med disse yderst modbydelige forbrydelser. Navnlig har formandskabet foreslået, at Europols mandat udvides til at omfatte handel med børn.
(Bifald) Det prioriteres højt, at dette forslag vedtages hurtigst muligt. Jeg håber, at ministrene for retlige og indre anliggender på deres møde i Dublin i næste uge vil være i stand til at vedtage dette initiativ.
Den anden opgave, som Unionen står overfor, er at få afsluttet regeringskonferencen hurtigt og med et godt resultat. Selv om det er usandsynligt, at regeringskonferencen vil blive afsluttet under det irske formandskab, gør konferencen gode fremskridt. Vi bevæger os fra forhåbninger til noget mere konkret. Vi har et mandat til at udarbejde en generel skitse til et revisionsudkast i forbindelse med traktaterne til Rådet i Dublin i december. Det vil vi gøre. Forslaget vil tage alle spørgsmål op og anføre alternativer for traktatændringer i traktatform, der er baseret på drøftelserne på regeringskonferencen. Den nye traktat skal give Unionen forudsætningerne for at kunne tage de interne og eksterne udfordringer op, som den står over for ved indgangen til det 21. århundrede. Den skal lægge grunden til udvidelsen.
EU-institutionerne skal fungere mere effektivt, mere demokratisk og mere gennemsigtigt. Regeringskonferencen skal styrke Europa-Parlamentets rolle i Unionen.
(Bifald) De spørgsmål, der skal tages op, er bl.a. udvidelse af den fælles beslutningstagning, forenkling og nedsættelse af antallet af beslutningsprocedurer og spørgsmålet om et loft for antallet af medlemmer af Parlamentet efter udvidelsen. Jeg anerkender det værdifulde bidrag, Europa-Parlamentet har ydet til regeringskonferencens arbejde. Det har medvirket til, at regeringskonferencen har samlet sig om det bredere perspektiv. Jeg yder en særlig tribut til Deres repræsentanter, Elisabeth Guigou og Elmar Brok. Regeringskonferencen giver os en enestående mulighed for at få Unionens arbejde bragt tættere på offentligheden ved at gøre Unionen mere gennemsigtig og lettere at forstå. Gennemsigtighed uden forståelse er ikke til meget nytte. Irland støtter til fulde, at det generelle princip om gennemsigtighed, herunder adgang til dokumenter, optages i traktaten.
Men offentligheden vil ikke dømme Europa efter, om den har ret til at læse dokumenter, der udarbejdes til Det Europæiske Råds møder, men efter det, den europæiske traktat gør ved de problemer, de står over for i dagligdagen. Derfor glæder det mig navnlig, at traktatbestemmelserne vedrørende beskæftigelse, kriminalitet og narkotika behandles seriøst af regeringskonferencen. Selv om disse spørgsmål fortsat primært er medlemsstaternes anliggender, er der et europæisk ansvar i forbindelse med dem alle, og de stillede forslag vil, hvis de optages i den nye traktat, bidrage til at vinde vore vælgere for denne traktat.
Med hensyn til de institutionelle spørgsmål må vi imidlertid ikke begå den fejl at tackle uegentlige problemer. Navnlig bør den institutionelle reform ikke være baseret på den grundløse opfattelse, at Unionen er inddelt i to lejre - den ene med store og den anden med små lande. Den nye traktat skal også give Unionen forudsætningerne for at kunne spille en international rolle, som svarer til dens betydning, gennem en effektiv sammenhængende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og derved bidrage til freden.
Den tredje opgave, som Unionen står overfor, er at gennemføre den fælles valuta. Den Økonomiske og Monetære Union skal begynde rettidigt og i overensstemmelse med kravene i traktaten. Hvis det indre marked skal konsolideres, skal det understøttes af en stærk og stabil europæisk valuta. Konvergenskriterierne som led i ØMU gør ikke andet end at fastsætte en fornuftig kurs for den budgetpolitik, som enhver stat under alle omstændigheder bør tilstræbe. Stabile offentlige finanser giver lave rentesatser, lav inflation, højere investeringer og i sidste instans flere arbejdspladser. Konvergenskriterierne giver med andre ord mening i social og økonomisk henseende, også selv hvis ØMU-projektet aldrig havde eksisteret. Den fælles valuta vil eliminere valutakursrisici og transaktionsomkostninger i forbindelse med handel, turisme og investeringer mellem de deltagende medlemsstater. Den vil placere Europa helt centralt i den globale økonomi.
Den Økonomiske og Monetære Union vil også cementere borgernes integration i Europa og styrke en europæisk identitet. Denne identitetsfølelse vil blive øget som følge af, at de økonomiske politikker i alle de deltagende lande vil blive udformet inden for et stabilt økonomisk miljø og ikke længere være drevet af kortsigtede pres, som nu undertiden fortsætter med at have konsekvenser for de enkelte nationale valutaer.
Den fjerde opgave, som Unionen står over for, er udvidelsen med de associerede stater i Central- og Østeuropa og i Middelhavsområdet, som har søgt om medlemskab. Der er nu lagt planer for processen med at forberede Unionen og ansøgerlandene på udvidelsen. De skal intensivere deres forbindelser med Unionen med hensyn til førtiltrædelsesstrategien, deres associeringsaftaler og anvendelsen af hvidbogen om det indre marked. Som anført i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Madrid, er udvidelsen både en politisk nødvendighed og en historisk mulighed. Selv om udvidelsen stiller Unionen og ansøgerlandene over for betydelige problemer, kan disse overvindes, hvis man er indstillet på at indgå kompromiser. Irland ser frem til at deltage i drøftelser på ministerielt og officielt plan med ansøgerlandene som led i den strukturerede dialog og til at byde ansøgerlandenes stats- og regeringschefer velkommen i Dublin under Det Europæiske Råd i december.
Dette bringer mig til den femte opgave, som vi skal tage fat på, nemlig at opbygge et Europa, som er åbent over for omverdenen og en kraft for udvikling og fred. Europa skal fremme demokratiet, retssikkerheden og respekten for menneskerettighederne i hele verden. Som De sagde i Deres redegørelse, hr. formand, er de transatlantiske forbindelser af særlig betydning og afstedkommer visse vanskeligheder. Den nye transatlantiske dagsorden og den fælles handlingsplan for EU og USA har begge udstukket retningslinjerne for gennemførelsen af fælles politiske målsætninger, som er til fordel for både De Forenede Stater og Unionen. De udstikker en retningslinje for behandling af meningsforskelle, som optræder fra tid til anden. Og der er for øjeblikket meningsforskelle med hensyn til de eksterritoriale virkninger af to love, som Kongressen for nylig har vedtaget. Jeg tog disse op over for både præsidenten og repræsentanterne for begge partier i Kongressen under mit besøg i Washington i sidste uge. Jeg mener, at en mindelig løsning på denne uenighed både er i Den Europæiske Unions og De Forenede Staters interesse, og at en sådan kan opnås. Et multilateralt handelssystem er vigtigt for os begge. Vi skal derfor videreføre vore bestræbelser på at få det til at fungere i henseende til dette spørgsmål og under forberedelsen til WTO-konferencen i Singapore.
Vi skal også samarbejde med De Forenede Stater med hensyn til at udvikle mere avancerede metoder til at bekæmpe organiseret international kriminalitet. Vi skal også etablere en politisk dialog med vore partnere andre steder i det europæiske sikkerhedsområde og styrke OSCE. Vi skal styrke reformprocessen i Rusland og i andre stater i det tidligere Sovjetunionens lande på grundlag af partnerskab. Vi skal bistå alle parter med at gennemføre fredsinitiativet i det tidligere Jugoslavien og navnlig med hensyn til Dayton-aftalen i BosnienHercegovina. I kølvandet på valget den 14. september skal det internationale samfund støtte den høje repræsentant, Carl Bildt, med henblik på at sikre, at Bosnien-Hercegovinas forfatning gennemføres fuldt ud som aftalt i Dayton. Denne garanti er Bosniens og Hercegovinas fortsatte eksistens som en enkelt stat, der består at to enheder.
Med hensyn til Mellemøsten har Unionen for nylig udnyttet kontakter på højt plan med parterne dér til at opfordre dem til at genoptage fredsprocessen og tilbyde vor fuldte støtte til indsatsen for en omfattende, retfærdig og varig fred. Vore forbindelser med Middelhavsregionen og med Afrika er af afgørende interesse for Europa. Det anslås, at befolkningen i disse områder vil øges hurtigt. Vi skal fremme en lokal økonomisk udvikling i disse områder, og vi skal fuldt ud gennemføre Barcelona-konventionen. Vi skal udvide den dialog, der allerede er indledt med regionale organisationer såsom Den Afrikanske Enhedsorganisationen og Udviklingsfællesskabet for Det Sydlige Afrika. Vi skal styrke vore bånd med Asien, Latinamerika og Australien.
Irland har formandskabet for Den Europæiske Union på et kritisk tidspunkt i historien. Vi er fast besluttede på at sikre, at Unionens dagsorden gør effektive og omhyggelige fremskridt. Lad mig opsummere Unionens dagsorden: løsning af problemerne med arbejdsløshed og kriminalitet, en vellykket afslutning af regeringskonferencen, rettidig iværksættelse af Den Økonomiske og Monetære Union, udvidelse samt sikring af, at Unionen virkelig får noget at skulle have sagt i verden.
Europa-Parlamentet har en væsentlig rolle at spille i forbindelse med alt dette arbejde. Det irske formandskab vil arbejde sammen med Parlamentet med henblik på at gøre fremskridt i forbindelse med hele dagsordenen. Vi er kaldet til at udvikle et nyt Europa, som er stolt af sig selv, og som alle borgere er stolte af. Et Europa, som vækker tillid på baggrund af sin enhed og fremkalder tilhørsforhold gennem mangfoldighed. Tiden er inde til at efterkomme dette.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Formanden
Mange tak, hr. rådsformand!
Jeg giver nu ordet til formanden for Kommissionen, hr. Santer.

Santer
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, det er anden gang, hr. formand, at De har taget initiativ til at afholde en debat om situationen i Unionen. Det vil jeg rose Dem for, for øvelsen er nyttig. Vi bør fra tid til anden se på tingene ovenfra og stille os selv en række grundlæggende spørgsmål: Har vi stadig den rette opfattelse af vore sande prioriteter? Og handler vi i forhold til disse? Dette er så meget desto mere vigtigt på et tidspunkt, hvor Europa synes at tvivle, hvor vanskelighederne med at forene den politiske verden og borgernes verden er umiskendelige, og hvor Unionen står over for flere store og afgørende skæringsdatoer.
Da jeg forberedte mig til denne debat, gennemlæste jeg igen den tale, jeg holdt om situationen i Unionen i november 1995. Min analyse fra for et år siden har ikke ændret sig, og ej heller har i øvrigt min tilbagevisning af pessimisme og resignation. Jeg forbliver overbevist om, at Unionen har for mange fortræffelige egenskaber til, at der er grund til dette. Den har oplevet for mange succeser. Den har for mange trumfer til at ville tillade, at tungsindigheden formørker vort økonomiske og politiske landskab. Unionen har for meget at give vore lande, vore borgere - ja, jeg vover at sige hele verden - til, at man vil tage dens resultater let eller bringe den i fare. Unionen har stadig for mange ambitioner at gennemføre, for meget ansvar at tage - både indadtil og udadtil - til, at man vil slække på bestræbelserne på at forbedre den og styrke den i alle ordets betydninger.
Der er visselig svagheder og objektive vanskeligheder. Men måler man reelt omfanget af de fremskridt, der er gjort siden den europæiske integrations begyndelse, vil man se, at det institutionelle system, som Jean Monnet udtænkte, har holdt ud. Og for det store flertal af europæere er Unionen stadig uomgængelig nødvendig på trods af al kritikken og alle angrebene, der i øvrigt er et normalt fænomen i et demokratisk system. Se på nabolandenes bejlen til Europa. Hvad er det for europæiske lande, der mener, at de kan forblive uden for den Union, som der så ofte rakkes ned på indenfor?
Det er på denne baggrund, jeg vil gennemgå situationen i Unionen. Og det vil jeg gøre ved at fremhæve tre store højtprioriterede områder, nemlig den fælles valuta, den integrerede vækst-beskæftigelsesstrategi og regeringskonferencen.
Hr. formand, først de gode nyheder. Lad os tage den økonomiske og monetære union. Vi er på vej imod en succes uden fortilfælde i vor integrations historie eller kort sagt i vor historie. Her er der grund til at henrykkes, til at give et skub fremad for at overvinde andre hindringer. Den fælles valuta bliver en realitet, og det sker den 1. januar 1999. Et betragteligt antal medlemsstater vil deltage lige fra begyndelsen. Det er jeg overbevist om.
Der er naturligvis den forpligtelse, som traktaten pålægger os, men det er ikke den, der i første række driver medlemsstaterne. De har en meget stærkere motivation: de erkender åbent og ærligt nødvendigheden af at have en fælles valuta. For denne er væsentlig for Unionen, når det gælder om at fuldende det indre marked og grundfæste dets konkurrenceevne på en varig stabilitet, føre en monetær politik baseret på den europæiske økonomis behov og endelig fastslå dens plads på de globale pengemarkeder.
Denne nødvendighed styrker medlemsstaternes beslutsomhed på at gøre det nødvendige for hurtigst muligt at kvalificere sig til den fælles valuta. Som bevis vil jeg her pege på Det Europæiske Råds gentagne bekræftelser af dette. Jeg bemærker ligeledes, at budgetmæssige stramninger er en realitet i alle medlemsstaterne, stramninger, der i øvrigt er absolut nødvendige selv uden målet med den fælles valuta. For ingen ønsker at falde tilbage i den beskæftigelsesødelæggende inflationsfælde, som vi lige har fået os kæmpet ud af.
Europa har nu i mange år haft historisk lave inflationsniveauer. Disse bestræbelser bør fortsætte. De bør ikke svækkes af den fejlagtige påstand, at budgetmæssige stramninger er ensbetydende med økonomisk tilbagegang og arbejdsløshed. De medlemsstater, der har gjort store bestræbelser for at reducere deres underskud på statsbudgetterne, har oplevet gode resultater hvad angår jobskabelse. Tag for eksempel Nederlandene, Danmark, Irland og andre. Markederne anerkender og belønner sunde økonomi- og budgetpolitikker.
En anden ting, der indgyder mig tillid, er, at de tekniske forberedelser skrider fremad. Jeg har al grund til at håbe, at mødet i Rådet (Økofin) i næste weekend i Dublin, vil gøre fremskridt hvad angår tre vigtige temaer, der forbereder de beslutninger, som Det Europæiske Råd skal træffe i december, nemlig stabilitetspagten, der er en yderligere garanti for den fælles valutas soliditet; valutaforholdet mellem euroen og de andre valutaer, der er en garanti for en større stabilitet; og euroens retlige status, der er en garanti for tilliden til overgangen til den fælles valuta.
Den politiske beslutning og de tekniske forberedelser, der ledsager den, er én ting. Men det er også nødvendigt, at de økonomiske og finansielle aktører og offentligheden i bredeste forstand sikrer, at processen fortsætter. Og det er netop, hvad der er i færd med at ske. Overalt i Europa forbereder man sig på den fælles valuta, der herefterdags bør betragtes som sikker. Unionen har holdt kursen. Processen er blevet irreversibel.
Hr. formand, den økonomiske og monetære union er et instrument i den økonomiske væksts tjeneste. Den er et væsentligt bidrag til et velhavende og jobskabende Europa. Jeg vil ikke igen komme ind på den modsætning mellem den økonomiske og monetære union og beskæftigelse, som visse har villet gøre gældende. Disse påstande er forældede. Man er nået et godt stykke vej, siden jeg sidst redegjorde for situationen i Unionen i dette Parlament. To europæiske rådsmøder har gjort beskæftigelsen til et prioritetsområde. Og virkeligheden kræver, at vi gør mere og virkelig mobiliserer os på alle plan. Det er tanken bag min pagt for beskæftigelsen, som Det Europæiske Råd gik ind på ved dets møde i Firenze. Nu må vi føre den ud i livet, og det er mit ønske, at en række spørgsmål vil blive endelig løst i Dublin i december.
Jeg vil gerne minde om tre væsentlige principper i pagten og illustrere dem ved nogle møder, som er planlagt til at skulle finde sted mellem nu og Dublin-mødet. For det første, at der skabes synergieffekt mellem alle aktørernes ansvar. Og her tænker jeg især på arbejdsmarkedets parter. De forhandlinger, der åbnes om fleksibilitet og arbejdstidstilrettelæggelse står i centrum for vore overvejelser om beskæftigelsens fremtid. Det er af stor betydning, at arbejdsmarkedets parter nu påtager sig det ansvar, som traktaten har givet dem, ligesom de gjorde det med hensyn til forældreorloven.
Dernæst en fremskyndet arbejdsmarkedsreform. Ti års isolerede nationale bestræbelser har ikke gjort det muligt at bremse arbejdsløsheden. Vi har nu etableret en procedure, der tvinger medlemsstaterne til at fremlægge flerårige planer. Vi bør naturligvis drage ved lære af disse fælles erfaringer og analysere både succeser og fiaskoer. Den rapport, som Kommissionen vil forelægge i Dublin, vil understrege de politiske henstillinger, der fremgår af denne øvelse bestående af sammenligning og analyse af de reformer, der har været gennemført på nationalt plan.
Endelig bør vore politikker fokusere mere på målet at skabe arbejdspladser. Og med dette for øje bør vi udnytte alle det indre markeds trumfer fuldt ud. Territorialpagter bør være illustrationen af denne dynamik. Svaret har i øvrigt ikke ladet vente på sig, hverken fra medlemsstaternes eller fra byernes og regionernes side. Vi modtager en mængde forslag, der søger at udnytte de synergieffekter, der er jobskabende. I Dublin vil medlemsstaterne træffe beslutning om den liste over regioner og byer, der skal deltage i pilotprojekterne med støtte fra strukturfondene.
Den almindelige mobilisering må ikke få os til at glemme de beslutninger, der allerede er truffet, men som endnu ikke er iværksat. Vi har sat os nogle frister. Vi må til at skride fra ord til handling og fra beslutninger på papir til deres iværksættelse. Dette gælder også for det indre marked, der stadig er en grundlæggende trumf for Unionen. Lad os få flest mulige fordele ud af det ved at afskaffe de resterende hindringer. Vore virksomheder har ventet alt for længe på den europæiske selskabsstatus og en retlig ramme for opfindelser inden for det bioteknologiske område. Rådet bør endelig træffe en afgørelse, ligesom det inden Dublin-mødet bør træffe beslutning om den handlingsplan, som Kommissionen har foreslået for de små og mellemstore virksomheder. I fremtidens idealsektor, nemlig telekommunikationssektoren, er brikkerne til enhedsmarkedet ved at være på plads. Kommissionen vil gøre alt for, at dette marked virkelig er åbent pr. 1. januar 1998.
Men lad os ikke kun se på det europæiske plan. De bureaukratiske og kostbare hindringer, der er imod jobskabelse, holder især ud på nationalt plan. De nationale administrationer bør, subsidiaritetsprincippet forpligter, gøre en indsats for at forenkle vore virksomheders dagligdag og fremme iværksætter- og innovationsånden. Kommissionen vil snarest gøre status over initiativerne inden for disse områder. Den opfordrer i øvrigt alle interesserede til at meddele den de hindringer, der stadig måtte findes inden for det indre marked eller de bureaukratiske spidsfindigheder, der stadig eksisterer på nationalt plan.
Vil den så berømmede liberalisering finde sted på bekostning af vort samfunds resultater, som visse frygter? Naturligvis ikke. Denne liberalisering skal gøre det muligt at udnytte vort økonomiske potentiale fuld ud og har på ingen måde til formål at svække vor europæiske samfundsmodel. Det understreges i den meddelelse fra Kommissionen, som den lige har vedtaget, om fremme af tjenesteydelser af almen interesse og genoptagelsen af dette mål i selve traktatteksten.
Over for den globalisering af verdensøkonomien, der finder sted, kan vi ikke ignorere det konkurrencedygtige indre markeds behov og de fantastiske muligheder, det tilbyder. Men solidariteten står og bør fortsat stå i centrum for vor europæiske model. Det har hidtil været muligt at sikre en balance mellem disse to mål. Og det bør det fortsat være. Som helhed går det, jeg har kaldt den integrerede vækst-beskæftigelsespolitik, i den rigtige retning. Men der er også en skyggeside. Således bliver jeg bekymret, når nogle ønsker at nyde godt af det indre marked uden at acceptere spillets regler. Pas på ikke at falde for fristelsen til at søge løsningen på arbejdsløshedsproblemet i den lynhurtige udvikling, der ligger i at yde tiltagende statsstøtte. For, ville der netop ikke også her være tale om en konkurrenceforvridning?
Der er et andet fænomen, der bekymrer mig endnu mere, og det er, at der atter stilles spørgsmålstegn ved det retslige fællesskab, som vor Union er og bør blive ved med at være. Lammelsen af institutionernes arbejde, der blev ophøjet til regeringsmetode under BSE-krisen, har kun kunnet undgås ved omfattende politiske bestræbelser. Volkswagen-affæren i Sachsen førte os ud på kanten af en alvorlig krise. Lad gå, at man ikke er enig i Kommissionens beslutninger, og at man ønsker at forelægge dem for Domstolen, det hører fuldt ud ind under det retslige fællesskabs regler, men at ignorere dem bevidst og i al offentlighed er noget helt andet! Kommissionen ville gøre Unionen en ret så dårlig tjeneste, hvis den tolererede sådanne holdninger.
Den ville gøre sig til medskyldig i denne fornyede stillen spørgsmålstegn ved det indre marked, og ved Unionen som sådan - det er jeg sikker på.
Hr. formand, jeg talte i begyndelsen af min redegørelse om vanskeligheden ved at forene den politiske verden og borgernes verden. Det er et gængs fænomen, at politik ikke er populært, det er dens skæbne. Men at den ikke længere indgyder tillid, at dens troværdighed er undergravet af dens magtesløshed over for problemer som arbejdsløshed og kriminalitet, det er alvorligt, det er farligt for sammenhængen i vore samfund og for Unionens fremtid.
Derfor er regeringskonferencen så vigtig. Er den ikke netop indkaldt for at nærme Unionen til dens borgere, for at gøre den mere effektiv og således mere troværdig? Er den ikke på ny et udtryk for denne nødvendighed, der får os til også at få succes med den fælles valuta, det indre marked, og den integrerede vækstbeskæftigelsesstrategi? Ved Det Europæiske Råds møde i Firenze besluttede stats- og regeringscheferne, at man nu måtte gå videre fra analyse- til forhandlingsstadiet.
Hvad konstaterer man så tre måneder senere? Ganske vist et irsk formandskab, der ikke sparer på sine kræfter, når det gælder om at give konferencen dynamik, og som med beslutsomhed og engagement gør alt for at kunne fremlægge et forslag til traktattekst for topmødet i Dublin. Men på den anden side konstaterer jeg også en stor tvivl med hensyn til alle medlemsstaternes engagement, når det gælder om at tage problemerne i udstrakt arm og skride fremad. En mangel på dynamik, et for lavt ambitionsniveau, det er det indtryk, arbejdet giver lige for øjeblikket.
Jeg har undertiden det indtryk, at konferencen snarere end at koncentrere sig om det væsentlige, nemlig at tage mål af de egentlige satsningsområder for år 2000 bliver anvendt af de nationale administrationer til at bringe liv i deres gamle forslag. Men det er endnu ikke for sent. Det Europæiske Råd mødes den 5. oktober. Lad os benytte os af denne lejlighed til at pege på visse sandheder. For det første den helt indlysende, nemlig at udvidelsen står lige for døren, og at vi må holde op med at opføre os, som om Unionen kunne tillade sig den luksus at gå i gang med en generalprøve. Jeg må sige, at tanken om en anden regeringskonference for at indhente det forsømte inden udgangen af århundredet får mig til at studse! Jeg må stærkt fraråde en sådan tanke. Ønsker man virkelig at føre eksterne tiltrædelsesforhandlinger sideløbende med en intern institutionel forhandling? Ønsker man virkelig, at alt dette skal falde sammen med de yderst vanskelige drøftelser om de fremtidige finansielle perspektiver?
Sagen haster altså. Vi må beskæftige os med de institutionelle spørgsmål, der uundgåeligt vil rejse sig i en udvidet Union. Bevarelsen af afstemninger ved enstemmighed vil slå Unionen ihjel. Bevarelsen af beslutningsprocedurernes komplekse karakter vil lamme den. Og denne dimension mangler endnu påfaldende i konferencens arbejde. Og dog er princippet om udvidelsen politisk besluttet. De første forhandlinger om udvidelsen skal begynde seks måneder efter regeringskonferencens afslutning, og der er nogle, der allerede fremskynder datoen for de første nye medlemslandes tiltræden.
Hr. formand, jeg for mit vedkommende ønsker udvidelsen, men jeg siger det meget klart, dette scenario holder ikke, hvis resultaterne af regeringskonferencen ikke er på højde med den institutionelle udfordring, som udvidelsen udgør.
(Bifald) Ud over den institutionelle reform skal regeringskonferencen bruges til at styrke Unionens identitet udadtil. Kommissionen insisterer på en meget enkel ting. Unionen bør på de økonomiske områder tale med én stemme og træffe beslutninger ved kvalificeret flertal. Kun således kan Europa forsvare sig rigtigt over for unilaterale handlinger som f.eks. Helms-Burton-lovgivningen i USA. Vi bør således tilpasse vort system til udviklingen i verdenshandelen og Verdenhandelsorganisationen. Hvordan kan man i dag med rimelighed ønske at behandle varehandelen anderledes end handelen med tjenesteydelser? Det er absurd.
Jeg fremsætter en sand appel til vore medlemsstater om, at vi ikke svækker vor indsats udadtil under foregivende af institutionelle skænderier, som jeg er sikker på vore virksomhedsledere vil have svært ved at forstå.
Hvordan kan vi - stadig hvad angår relationerne udadtil - håbe, at Unionen nogensinde vil kunne hævde en stærk identitet på det internationale plan uden en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der fortjener denne betegnelse. Paradoksalt nok er dens internationale indsats allerede kolossal, hvad enten der er tale om Centralog Østeuropa, Latinamerika, Middelhavsområdet, Mellemøsten, Afrika eller det tidligere Jugoslavien, er Unionen til stede overalt. Unionen har en politik. Unionen er den største bidragyder. Og alligevel vil man sige, at kun amerikanerne er synlige. Også selv om europæerne for eksempel i det tidligere Jugoslavien har dobbelt så mange soldater på området og yder fem gange så megen støtte af enhver slags. Skal man udlede heraf, at der fra vor side er et bevidst ønske om at betale regningerne og give afkald på enhver form for afgørende politisk indflydelse? Det er ikke mit indtryk, at dømme efter de frustrationer, som denne tingenes tilstand vækker overalt og på alle niveauer i Europa.
Men hvis vi ønsker at ændre dette, hvis vi ønsker at gøre Unionens indflydelse gældende, så er det op til os at gøre det, og vi ved, hvad der er at gøre. Vi må forene vore analysemidler, forbedre vore beslutningsprocedurer, tale med én stemme udadtil og styrke sammenhængen mellem de forskellige strenge af vor udenrigs-, økonomiske, handels- og politiske indsats. Og det er ikke oprettelsen af en yderligere funktion, såsom en hr. eller fru FUSP, der opfylder vore behov. Tværtimod, den vil kun øge forvirringen.
Hr. formand, den europæiske identitet er utænkelig uden et frihedens, sikkerhedens og retfærdighedens område. Den frie bevægelighed for personer er nedfældet i Rom-traktaten. Men af de fire frihedsrettigheder, der er nævnt i artikel 7 A, er det den frihed, der har oplevet størst forsinkelse, og dog er det den, der berører borgernes mest. Det er ikke for at fraliste dem den, men fordi denne frihedsrettighed nødvendigvis bør ledsages af effektive foranstaltninger imod overgreb mod denne frihed.
Maastricht udgør et første nyttigt skridt i bevidstgørelsen om denne effekt, men lad os erkende, at det system, der blev etableret dengang, ikke lever op til kravene af i dag. Narkotikaen, volden, den organiserede kriminalitet og den ulovlige handel og seksuelle udnyttelse af dem, der er mest sårbare, gør os opmærksomme på vort ansvar. Det er naturligvis umuligt ikke at omtale de tragiske begivenheder, der har hensat en af vore medlemsstater i sorg i den forbigangne sommer. Den bølge af sindsbevægelse, de har fremkaldt, standsede ikke ved grænserne.
Vil man svare, at Europa intet kan gøre? Vil man besvare vore borgeres forvirring med juridisk-bureaukratiske udflugter? Nej, borgerne ville ikke kunne forstå, hvorfor Unionen ikke reelt giver sig selv de midler, de effektive midler, der skal til for at bremse sådanne svøber med en fælles indsats på europæisk plan. Kommissionen vil for sin del ikke stå tilbage. Vi vil forelægge regeringskonferencen nogle forslag for virkelig at imødekomme de borgeres forventninger, der ønsker, at effektivitet skal stå øverst på vor dagsorden.
Hr. formand, for at få alle de væsentlige udfordringer med, som Unionen står overfor fra nu af og indtil år 2000, bør jeg også nævne de fremtidige finansielle overslag og udvidelsen. Men tiden er endnu ikke inde til at komme nærmere ind på disse sager. Hver ting til sin tid.
Finanspakken vil uden tvivl blive vanskelig, men disse vanskeligheder vil blive overvundet, hvis vi er kloge nok til at undgå begrebet revanche. Dette begreb strider imod solidaritetsprincippet, og det giver en vision, der indskrænker de fordele, som Unionen bringer medlemsstaterne. Vore medlemsstaters begrænsede budgetmæssige råderum er ikke kun et bånd, det er også en udfordring til at gøre mere og gøre det mere effektivt, hvilket vil sige også at tænke på visse af vore politikker.
Udvidelsen vil blive kompliceret, men også den kan ledes vel, hvis altså regeringskonferencen ikke viger tilbage for sit ansvar, især hvad angår reformen af de institutionelle bestemmelser.
Hvad resten angår, har Unionen allerede banet vejen ved at formulere kriterierne fra København og elementerne i tidsplanen i Madrid. Hvad de to emner: finanspakken og udvidelsen angår, vil Kommissionen gøre sit arbejde grundigt, rigoristisk og konstruktivt. Den vil holde sine løfter og forelægge sit bidrag straks ved regeringskonferencens afslutning.
Hr. formand, mine damer og herrer, den økonomiske og monetære union vil snart være en kendsgerning. De sidste elementer omkring det indre marked er ved at være på plads. Den integrerede vækstbeskæftigelsestilgang gør sig mere og mere gældende. Alt dette får mig til at konkludere, at Unionen befinder sig meget bedre, end mange kritiske kommentarer skulle få en til at tro.
Men selv denne kritik har sin positive side. Den er et bevis på, at Unionen er blevet en levende politisk realitet. Den vil overleve debatten. Den ville ikke overleve ligegyldighed. Dette gælder naturligvis kun, hvis Unionen er i stand til at tilpasse sig de nye krav og imødekomme dens borgeres forventninger. Det vil den kunne, for anerkendelsen af, at Unionen er nyttig, og at der ikke findes noget holdbart alternativ er en stærk drivkraft. Lad os tilsætte en smule, en ganske lille smule af den oprindelige entusiasme fra 50erne, for vi er stadig engageret i et eventyr uden fortilfælde.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand.
Vi går nu over til forhandlingen.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at udtrykke min personlige tak til hr. Hänsch, hr. premierminister Bruton og hr. Santer for deres udmærkede redegørelser i formiddag. Og det er af afgørende betydning, at vi begynder med at sige følgende: Jeg beklager særdeles meget, at der var så få parlamentsmedlemmer til stede til at lytte til de fremragende taler, vi lige har hørt.
Der kan ikke foregå noget andet i denne bygning, som er vigtigere end denne forhandling, og dette budskab vil min gruppe absolut få på dens møde i aften.
Under vor forhandling sidste år så vi frem til indledningen af regeringskonferencen. Vi var på det tidspunkt klar over, at hvis vi skulle forberede Den Europæiske Union på at tage den historiske udfordring op i forbindelse med udvidelsen med Øst- og Centraleuropa, Baltikum, Cypern og Malta, påhvilede det os alle at sikre en effektiv, demokratisk, åben Europæisk Union, som mere end noget igen skabte forbindelse til sine borgere, igen skabte forbindelse til den vision, det håb og de forhåbninger, som inspirerede generationen efter den anden verdenskrig til at tage den europæiske integration til sig og skabte forbindelse mellem denne vision og borgerne.
I dag, et halvt år efter regeringskonferencens indledning, er stemningen generel desillusioneret og nedtrykt. Hvis vi tillader os at vende blikket indad, må vi indrømme, at der er noget at være nedtrykt over. Unionen er bedrøveligt uinspirerende. For størstedelen af borgerne er den faktisk fuldstændig irrelevant. Sådan burde det imidlertid ikke være! Med et globalt handelsmiljø, som forandrer sig så hurtigt, at selv de dårligst og de utilstrækkeligt uddannede kan mærke på egen krop, at livet ikke længere er, som det var for ti år siden; med et informationssamfund med et anarkisk kommunikationspotentiale, som alle kan se vil fremskynde forandringernes hastighed og art - hvis det får 10-15 år til forædling, fokusering og udvikling; med en verden, som slutter sig sammen i regionale grupperinger for lettere at magte forandringerne, samtidig med at potentialet af regionale og lokale identiteter, sprog og kulturer igen gør sig gældende, skal Den Europæiske Union - der befinder sig i centrum af disse forandringer, som kan finde sted i anerkendelse og lovprisning af vort kontinents mangfoldighed - absolut have noget mere inspirerende at tilbyde navnlig vor unge. Men nej! Det seneste år har været kendetegnet ved stagnation og lammelse: stagnation i kampen for jobskabelse i Europa, stagnation med hensyn til regeringskonferencen, hvilket alle kan se, lammelse med hensyn til vort ønske om at forsvare de fælles politikker, som indgår i den europæiske sociale model, lammelse med hensyn til vor evne til at skabe en fælles vilje i spørgsmål vedrørende fred og stabilitet på vort kontinent.
Jeg ved, at jeg vil blive beskyldt for unødvendig pessimisme og en konfrontationsskabende indfaldsvinkel, men er der nogen, der kan forklare mig, hvorfor vi, når vi på vort landbrugsbudget har et overskud på mange milliarder ECU, ikke kan finde den politiske vilje til ganske enkelt at overføre en del af disse midler til at sikre finansiering til titusinder af vore unge ved at investere i finansieringen til det fjerde forskningsprogram, vor investering i fremtidens arbejdspladser? Hvorfor vi ikke kan finde viljen til at overføre en del af disse midler til at sikre freden på vort kontinent ved at genopbygge det civile samfund i det tidligere Jugoslavien? Det er ikke europæiske midler, som ganske enkelt gives ud til mennesker og steder langt væk, det er tværtimod midler, der anvendes til absolut at sikre, at vore børn ikke vil blive inddraget i en lang og blodig konflikt for den næste generation på europæisk jord.
Er der nogen, der kan fortælle mig, hvorfor Det Europæiske Råd ikke kan udføre sin del af aftalen om de transeuropæiske net og finde viljen til at overføre en del af disse midler, som den lovede? Er der nogen, der kan fortælle mig, hvorfor Parlamentet, som har gjort alt, hvad der står i dets magt, for at støtte projektet vedrørende de transeuropæiske net, nu får at vide, at fordi regeringerne i Unionen ønsker de transeuropæiske net, men også ønsker deres penge, er vi her nødt til drastisk at nedskære budgettet til uddannelse, jobskabelse og forbrugerbeskyttelse? Hvorfor nogle regeringer i Rådet nægter at tilvejebringe midlerne til fattigdomsprogrammet, hjælpen til de ældre og de socialt udstødte? Er der nogen, der venligst kan fortælle mig, hvordan det kan være, at vi stadig kan tale om den europæiske sociale model, når vi i højere og højere grad tvinges i retning af en amerikanisering af livet i Europa, en model, som jeg må fortælle Dem forkastes af europæiske borgere, som ikke ønsker at være en lavtlønnet, usikker, dårligt uddannet arbejdsstyrke.
Vi undervurderer de europæiske borgeres beslutsomhed og vilje. Det, der mangler i vor politiske analyse og tænkning til fremtiden, er en erkendelse af, hvad vor kultur betyder for vore borgere. Det er klart vort mål at bevare og beskytte det, der er værdifuldt og enestående i hvert land i Unionen, det, som giver borgerne i det pågældende land eller den pågældende region en følelse af velvære, en sikkerhed inden for deres egen kulturelle og historiske identitet, og samtidig med at vi bevarer denne tryghed for alle vore borgere, søger vi at forene det, der er fælles for os alle, under vor søgen efter løsninger på de voksende kriser i vor tidsalder. Vi har ærlig talt ikke meget tid tilbage til at kunne gøre Unionen til en kilde til stolthed for borgerne ved at tilføre deres kulturelle og historiske liv værdi.
Hr. Bruton, forsøg venligst på det ekstraordinære møde, som De er ved at arrangere i Dublin, at skrue stats- og regeringschefernes ambitioner i vejret. Irland har, som De sagde, en enestående mulighed på et tidspunkt, der udgør et vendepunkt for Den Europæiske Union, og Irland kan være stolt af sine tidligere formandskaber for Den Europæiske Union. De bad os, hr. premierminister, om at bistå Dem med at finde løsninger med hensyn til at sikre støtte blandt de europæiske borgere. Lad os få et vægtigt budskab til borgerne i Europa, lad os høre, at lederne i vore lande i det mindste står sammen om kravet om, at der i den nye traktat vil blive optaget et beskæftigelseskapitel, som virkelig besidder slagkraft. Lad os høre, at der vil være en forpligtelse ikke kun i forhold til Den Økonomiske og Monetære Union, men også i forhold til borgerne - deres økonomiske fremtid og deres vel - og lad os også høre, at Unionen kan stå sammen og sikre en forpligtelse til at bekæmpe diskriminering af vore etniske minoriteter. Lad os give alle dem, der lever i vore lande, tiltro og tillid til tolerance som vor første dyd, og give tredjelandsstatsborgere og fastboende tillid til vor humanitet. Dette er endnu vigtigere, hr. premierminister, i betragtning af de skændige udtalelser, som hr. Le Pen for nylig fremsatte. Vi afskyr og forkaster her hans filosofi, og vi fornedres ærlig talt af hans tilstedeværelse i Parlamentet.
(Bifald) Lad os høre, at vi vil bevare Europas forpligtelse i relation til en universel offentlig tjeneste for alle borgerne, og lad os høre, at det er vor kultur, historie og tradition, alle de forskellige styrker og skønheder på vort kontinent, der driver os, ikke kun en slavisk given-sig-hen-til en økonomisk eller akademisk samfundsmodel. Lad os høre, at den europæiske socialmodel lever i bedste velgående, ligger trygt i hænderne på vore regeringsledere og vil være det fundament, hvorpå alt andet bygges.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at efter et år, der har været domineret af svinske beretninger om bedrag og uærlighed i forbindelse med gale køer, traumet i forbindelse med overgrebet mod vore mest sårbare små børn, den fortsatte udstødelse af 18 mio mennesker og den fuldstændige blokering af enhver bestræbelse på at forbedre den økologiske krise, som om miljøet i betragtning af de økonomiske problemer på en eller anden måde ikke længere er af interesse - efter alt dette, er tiden virkelig inde til at vise den positive politiske vilje til at bevæge sig videre. Vi i denne del af Parlamentet har denne vilje, men ved, at det kun kan opnås, hvis man igen samler sig om det kollektive og kooperative ansvar, som understøtter vort Europa.
(Bifald)
Martens
Hr. formand, hr. formand for Rådet og hr. formand for Kommissionen, ærede kolleger, jeg ønsker at takke de tre formænd for deres indtrængende taler. Jeg må desværre tilslutte mig fru Greens ord. Det er stadig ikke lykkedes dette Parlament at omdanne sig fra en slags europæisk forum til et parlament med virkelige beføjelser. Det bør vi alle arbejde på, og dette budskab vil jeg også give videre til min gruppe.
For anden gang evaluerer vi, de tre politiske institutioner, situationen i Den Europæiske Union samt den vej, vi tilsammen tilbagelægger på vej til det store Europas fødsel. Vor gruppe vil gerne kunne glæde sig over dette historiske perspektiv, men det er desværre sådan, at også vi konstant konfronteres med tvivlen, angsten og uroen, som vore folk er stærkt optaget af. Beretninger om krig og store spændinger er for os en bekræftelse af, at usikkerheden og ustabiliteten efter den kolde krig endnu ikke er forsvundet fra vor verden. Derfor er der mere end nogensinde brug for et stærkt og organiseret Europa til at bringe fred og stabilitet, til at udstråle humanisme, social retfærdighed og frihed, værdier som vi så gerne identificerer os med.
På tærsklen til det ekstraordinære topmøde i Dublin anmoder PPE-gruppen indtrængende om, at regeringskonferencen endelig vågner op. Med hensyn til hændelserne i Irak var Unionen endnu en gang delt. Der blev atter leveret bevis for, at den er magtesløs, når den ytrer sig med dissonans. Hvilket minder os om den jugoslaviske tragedie, som den belgiske general Francis Briquemont, der var chef for FN-tropperne, for nylig aflagde vidnesbyrd om: Efter Bosnien ved jeg, at man som udenforstående må gribe ind, når uskyldige borgere systematisk slås ihjel. Jeg har i syv måneder været vidne til de grusomheder, mennesker kan udsætte andre mennesker for. Kun tusind kilometer fra Bruxelles! Jeg skammede mig over at være en europæer i Sarajevo«.
Hvordan skal det kunne lykkes for os at udvide Unionen med fem til ti nye medlemmer, når vi ikke på nuværende tidspunkt er i stand til med femten medlemsstater at sikre Europas væsentlige interesser og myndighed? Hvordan kan vi overbevise vore medborgere om, at europæisk integration er fremtidsperspektivet, når vore institutioner er ude af stand til at sætte sig ud over den nationale egoisme og til at varetage den fælles europæiske interesse? Ydermere føler vore medborgere sig usikre. Den fri bevægelighed, grænserne der er åbnet på vid gab, globalisering og frihandel byder på nye store chancer for økonomisk vækst og beskæftigelse. Men hvis dette område, der er befriet for hindringer, fornemmes som et usikkert område, hvor grænseoverskridende kriminalitet, mafiaen, terrorismen og seksuel udnyttelse af børn - den store tragedie i mit eget land - får en chance, hvis det får en stor chance i dette frie område, vil modstanden mod den europæiske integration tiltage yderligere.
Vi må ikke undervurdere vore medborgeres legitime ønske om at den sikkerhed, der danner grundlag for den sociale kontrakt, bliver håndhævet. Vi anmoder indtrængende om, at regeringskonferencen skaber hurtige og klare resultater inden for rammerne af den tredje søjle.
Hr. formand for Rådet, De er nu i færd med at forberede to vigtige topmøder. De kan gøre en ende på usikkerheden og tvivlen. De kan også skabe en dynamik, som selv de mest tilbageholdende medlemsstater ikke vil kunne stå for. Men der udkommer en del informationer om regeringskonferencens forløb. Derfor har vi to vigtige spørgsmål.
Det første spørgsmål, har regeringerne taget en beslutning om at afslutte regeringskonferencens forhandlingsrunde senest i juni måned 1997 under nederlandsk formandskab? Andet spørgsmål, er det rigtigt, som det forlyder fra visse kilder, at Rådet allerede har fundet sig i, at dets målsætninger reduceres til et minimum, og at de reformer, der er en forudsætning for, at en udvidet Union kan fungere effektivt, udsættes til en efterfølgende regeringskonference?
Jeg må eftertrykkeligt gøre opmærksom på, at vi i vor gruppe ikke vil tage til takke med en traktat, der ikke indebærer et kvalitativt spring fremad, navnlig i henseende til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, til flertalsbeslutninger inden for det retlige samarbejde, til flertalsbeslutninger inden for den første fællesskabsretlige søjle og til Europa-Parlamentets medbestemmelse.
Vi er klar over det hav af muligheder, der i det første halvår af 1998 vil vise sig, når godkendelsen af den nye traktat falder næsten sammen med at forhandlingerne vedrørende Maltas og Cyperns og også de fleste centraleuropæiske kandidaters tiltrædelse kommer i gang, med afgørelsen om hvem, der hører til i den Monetære Unions forreste felt og endelig med fornyelsen af de finansielle engagementer.
Vi er ligeledes klar over, at dette europæiske halvår, det første halvår i 1998, rummer mange faremomenter, men at der samtidig fæstes store håb til det. Europa-Kommissionen bliver nødt til fuldt ud at spille sin rolle ved denne nye start, og vi vil ikke nægte den vor politiske støtte. Samtidig med disse forhandlinger skal Unionen virkeliggøre to vigtige grundlæggende målsætninger. At opfylde de økonomiske kriterier for overgangen til den fælles mønt. Den offentlige mening i vore medlemsstater bør overbevises om nødvendigheden af en sparsommelighedspolitik, uden hvilken bæredygtig vækst ikke vil være realisabel.
Den anden målsætning er, at der for hver dag, der går, skal gøres fremskridt i kampen mod vort samfunds kræftsvulst navnlig ungdoms- og langtidsarbejdsløshed. Vor gruppe lægger stor vægt på respekten for mennesket, solidariteten og friheden, værdier, der ikke kan overleve, når den sociale struktur sønderrives og når udstødelse fører til, at millioner af mennesker marginaliseres. Med fornyelse og kreativitet kan det europæiske samfund tilpasses den voksende globalisering og mondialisering. Mon vore politiske grupperinger, vore fagforeninger, vore foreninger har tilstrækkelig indsigt i rækkevidden af disse forandringer?
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil gerne citere Jean Monnet, og egentlig råder jeg alle til at læse hans 1.000 sider store biografi, for således at genopdage, hvad europæisk integration i virkeligheden går ud på. Jean Monnet, der så tidligt som ved begyndelsen af den europæiske integrationsproces over for dette Parlament udtalte: «Nous n'avons que le choix entre les changements dans lesquels nous serons entraînés et ceux que nous aurons su vouloir et accomplir«. Det er vor udfordring. Det er udfordringen i vor søgen efter en europæisk civilisationsmodel for det 21. århundrede baseret på de værdier, vi ynder at give udtryk for i dette forum, og som vi også via Den Europæiske Union bør virkeliggøre.

Gerard Collins
Hr. formand, ba mhaith liomsa i dtosac báire céad mile fáilte a chur roimh Taoiseach na hEireann, John Bruton, ar an ocáid specialta seo, ar an céad turas dó go dtí Parlaimint na hEorpa.
Jeg siger hjertelig velkommen til den irske premierminister, John Bruton, i anledning af dette, hans første besøg i Europa-Parlamentet. Jeg ønsker ham held og lykke med Irlands formandskab for Den Europæiske Union.
Det er mig en stor ære at være til stede i salen i formiddag og lytte til den forhandling, der hidtil har fundet sted. Jeg er stolt over, at jeg er her, og jeg sætter stor pris på de bemærkninger, der er blevet fremsat i formiddag.
Repræsentanterne for de 15 medlemsstater er ved at udarbejde forslag til ændringer af de europæiske traktater, som det irske formandskab håber at have klar tids nok til, at de kan forelægges topmødet i Dublin i slutningen af året. Dette er en ambitiøs tidsplan, og jeg håber, den kan overholdes. Men jeg mener, det er meget vigtigere at opnå enighed om en række initiativer med henblik på at tackle de grundlæggende spørgsmål, som for øjeblikket i særdeleshed optager de europæiske borgere, selv hvis dette indebærer, at forelæggelsen af et revideret traktatudkast udsættes til næste år.
Jobskabelse bør være regeringskonferencens øverste prioritet. I de fleste af vore lande ligger arbejdsløshedsprocenten fortsat på et uacceptabelt højt niveau. I dette efterår træder millioner unge, der har forladt skolen og andre læreanstalter, ind i arbejdsstyrken og søger aktivt deres første job. De fleste af dem vil have alvorlige vanskeligheder med at finde beskæftigelse af en god kvalitet, ligesom deres forgængere sidste år og desværre også året før.
Forhandlingerne på regeringskonferencen giver medlemsstaterne mulighed for at koncentrere Unionens politikker om initiativer, som aktivt vil fremme en vækst i beskæftigelsen i alle vore lande. Kommissionens formand forelagde en række forslag på det seneste europæiske topmøde, som besad potentialet til at kunne indlede denne proces med at omdirigere Den Europæiske Unions ressourcer til at løse arbejdsløshedsproblemet. Desværre udviste de europæiske ledere meget lidt reel entusiasme og stillede ikke de finansielle midler til rådighed til hr. Santers forslag, som ville indebære samordnede foranstaltninger på europæisk plan. Jeg mener, at dette var en stor fejl.
De europæiske lande har i de seneste år ikke været i stand til at gøre alvorlige indhug i deres arbejdsløshedsprocenter ved hjælp af ensidige initiativer. Samtidig har vore væsentligste konkurrenter på verdensmarkedet - De Forenede Stater og landene i Det Fjerne Østen - oplevet en stærk vækst i beskæftigelsen. Den Europæiske Union, den stærkeste handelsblok i verden, er ved at blive udkonkurreret af både USA og Det Fjerne Østen. Det skal være de europæiske lederes prioritet at vende denne udvikling, og de 15 medlemsstater kunne som et første skridt opnå enighed om at gøre jobskabelsen til Den Europæiske Unions øverste politiske prioritet ved at optage dette princip i enhver ny traktat, som måtte blive resultatet af regeringskonferencen.
Den anden prioritet som led i regeringskonferencen bør være foranstaltninger til bekæmpelse af den internationale narkotikahandel, som er ansvarlig for meget af den kriminalitet, der nu er en del af hverdagen i vore samfund. Narkotikahandelen er et internationalt anliggende og kan kun tackles behørigt ved hjælp af en effektiv international indsats. Den Europæiske Union er i stand til at bistå de nationale politi- og toldmyndigheder i deres bestræbelser på at bekæmpe denne svøbe på betingelse af, at der på nationalt plan findes den politiske vilje til på europæisk plan at samarbejde på de områder, hvor det tværnationale samarbejde kan være hensigtsmæssigt. Hvis Den Europæiske Union fortsat skal finde støtte hos flertallet af vore borgere, skal den vise, at den er i stand til at medvirke til at finde løsninger på de store problemer, samfundet står over for.
For øjeblikket er de fælles problemer, som praktisk talt alle de 15 fællesskabslande har, høj arbejdsløshed, ulovlig narkotikamisbrug og kriminalitet i forbindelse hermed. Udfordringerne er store for det irske formandskab. Jeg ønsker det held og lykke. Jeg ved, at det har udført et kolossalt forarbejde i et forsøg på at sikre et vellykket formandskab. Men det kan kun lykkes, hvis de øvrige medlemsstater er rede til også at yde en indsats.

De Vries
Kære kolleger, de næste par år kommer til at være afgørende for Den Europæiske Unions fremtid. Enten udvikler Unionen sig til en hjørnesten i vor verdensdels geopolitiske stabilitet, eller den ender med at blive arnested for ustabilitet. Den Monetære Union og regeringskonferencen kan afgørende styrke Unionen, men de kan også tilvejebringe en dobbelt todeling i Europa. En mellem medlemsstaterne indbyrdes og en mellem regeringerne og befolkningerne. I øjeblikket anser jeg den anden mulighed for at være mere sandsynlig end den første. Hvorfor denne advarsel? Fordi Den Europæiske Union set med sine borgeres øjne er blevet en slags autistisk organisation. Unionen lytter ikke til sine borgere. Borgeren gør sig sine bekymringer med hensyn til arbejde, kriminalitet, international sikkerhed, men på regeringskonferencen taler forhandlerne om andre ting, ting som antallet af junior-kommissærer. Ydermere lader Unionen, når den taler om borgerens bekymringer, tit ikke handling følge ord. Også i dag er der blevet sagt mange smukke ord, men hvor bliver handlingen af?
En fælles udenrigspolitik har medlemsstaterne lovet i Maastricht, men i Bosnien var og er Unionen politisk irrelevant, og i Mellemøsten spiller Frankrig cavalier seul . Vi anser asylpolitikken og narkopolitikken som spørgsmål af fælles interesse, var hvad medlemsstaterne lovede i Maastricht, men da det kom til optagelse af flygtninge fra det tidligere Jugoslavien lod de fleste medlemsstater Tyskland stå alene, og dialogen mellem Frankrig og Nederlandene om narko er en dialog mellem døve. Der vil blive tilvejebragt et fælles marked, var hvad medlemsstaterne lovede allerede forud for Maastricht, men på hjemmefronten blæser de samme lande på det, de er blevet enige om i Bruxelles. Alene på delområdet offentlige udbud verserer 35 overtrædelsesprocedurer mod dem. Der indføres et unionsborgerskab, var hvad medlemsstaterne lovede i Maastricht, men borgeren får ingen kontrol med politiets og justitsmyndighedernes optræden i Europa, hverken via Europa-Domstolen eller Europa-Parlamentet.
Således smuldrer Unionens troværdighed. Den truer med at blive en organisation af mål uden midler, af løfter uden følger, af ord uden handling. Men jo mindre troværdig Unionen er, jo mindre er chancen for, at regeringskonferencen ratificeres af alle femten lande. Og chancen er lille i forvejen. I særdeleshed i de lande, der ikke vil få lov til at være med i den fælles mønt. Og hvis regeringskonferencen ikke ratificeres, vil tiltrædelsen af lande som Polen og Ungarn blive yderligere forsinket. Det er altså på tide at handle. Det er på tide, at vore regeringsledere sætter en stopper for en yderligere erosion af Europas troværdighed. Det er på tide, at vore medlemsstater endelig bemyndiger Unionen til at skride ind over for vor tids tre vigtigste svøber, nationalisme, kriminalitet og arbejdsløshed.
Landene i Unionen har ikke ønsket at bekæmpe folkemordet i Bosnien. Ej heller synes de at ville forhindre opdelingen af Bosnien langs etniske linier. Der er for Europa kun én ærefuld vej tilbage, nemlig at aftvinge, at sigtede for krigsforbrydelser udleveres til Krigsforbryderdomstolen i Haag. Er Det Europæiske Råd villig til at udøve det fornødne pres? Er Unionen villig til at nægte Kroatien optagelse i Europarådet, indtil præsident Tudjman udleverer kroatiske sigtede? Er unionslandene i Sikkerhedsrådet villige til at udskyde ophævelsen af de økonomiske sanktioner mod Serbien, indtil præsident Milosevic udleverer de herrer Karadzic og Mladic. Det er det afgørende, handling og ikke ord. Unionen er ingenting, hvis ikke den er et retssamfund, som hr. Hänsch med rette sagde for et øjeblik siden. Det gælder også kriminalitetsbekæmpelsen inden for vore grænser. På intet punkt er en ændring af traktaten mere påkrævet. Derfor mit spørgsmål til hr. Bruton, er Det Europæiske Råd villig til at pålægge regeringskonferencen at integrere bekæmpelse af svindel, bekæmpelse af narko og af handlen med kvinder og børn i den første søjle? Kun på den måde kommer der handling.
Bekæmpelsen af arbejdsløsheden er primært medlemsstaternes ansvar. Unionen har kun en supplerende opgave. Men lad den så også udføre den opgave. Er Rådet villig til langt om længe at tage de beslutninger, erhvervslivet har bedt om i årevis, som harmonisering af selskabsskatten og indførelse af en selskabsstatut. Allerede det sidste skridt ville indebære en årlig økonomisk indsprøjtning på 30 milliarder ECU.
Der ydes alt for høj statsstøtte i medlemslandene. Det rigeste land, Tyskland, går i spidsen, når det gælder udbetaling af konkurrenceforvridende subsidier. Jeg komplimenterer da også Kommissionen for, at den i tilfældet Sachsen har mindet Tyskland om dets traktatlige forpligtelser. Kommissær van Miert har udført et fortræffeligt stykke arbejde på det punkt. Men i tilfælde af støtte til de kriseramte flyselskaber er Kommissionen fortsat alt for kulant. Hvornår er den sidste støtteoperation nu endelig den sidste støtteoperation?
Hr. formand, kære kolleger, Unionen taler for meget om uvæsentlige og for lidt om væsentlige ting. Det gælder også for Parlamentet. Det gælder ligeledes for Kommissionen, der burde lægge større vægt på sin rolle som Unionens motor, men bekæmpelsen af Unionens troværdighedskrise er frem for alt en opgave for Rådet. Rådet bør lytte til befolkningen. Befolkningen ønsker, at Europa sørger for frihed, for ret og for arbejde. Ikke i ord, men i handling. Det er altså det, det skal dreje sig om. Under det irske formandskab og siden hen under det nederlandske.

Puerta
Hr. formand, denne debat er uden tvivl en enestående lejlighed til, at befolkningens repræsentanter og de europæiske institutioner beskriver situationen i Den Europæiske Union og hvordan de demokratiske institutioner fungerer. Vi vil og skal med høj stemme fortælle, hvad der bekymrer, foruroliger og begejstrer hovedpersonerne i det daglige liv, modtagerne af de store politiske og økonomiske beslutninger. Vi ønsker at fortælle og vurdere det, som diskuteres i parlamenterne og medierne i vores lande.
Den første vision er bekymrende. Som De alle ved, er der ifølge de officielle statistikker 18 millioner arbejdsløse - lidt over 10 % af den aktive del af befolkningen. Halvdelen er langtidsledige med meget få muligheder for at komme ind på arbejdsmarkedet og i stigende grad afhængige af det sociale system. En tredjedel er under 25 år. 50 millioner europæere lever med mindre end minimumslønnen. Den rigtige betegnelse er 50 millioner fattige, hvoraf mere end 2 millioner ikke har nogen bolig.
Hr. formand, det er ikke min hensigt at komme med dommedagsudtalelser, men det er påkrævet uden omsvøb at omtale alle disse problemer, som vi ønsker at finde en løsning på. Det er nødvendigt at tale i det sprog, manden på gaden forstår, og derefter tale om makroøkonomiske politikker, dobbelte samfund og strukturel arbejdsløshed. Vi skal forstå og dele den bekymring og den angst for fremtiden, som store dele af samfundet føler. Vi skal sørge for, at disse følelser ikke kommer til at danne grobund for den racisme og det fremmedhad, som 13 millioner immigranter er offer for, navnlig de, som ikke har opholdstilladelse.
Med disse udsigter er vores gruppe meget kritisk over for den beslutning, regeringerne har truffet om på regeringskonferencen at nægte at overveje virkningerne af den nuværende model af Den Monetære Union. Deres synspunkt og deres faste holdninger gør opnåelsen af den fælles mønt og gennemførelsen af en politik, der prioriterer arbejdsløsheden højt, til uforenelige størrelser. Dette modsætningsforhold på kort og mellemlang sigt bør forklares over for offentligheden, over for det europæiske folk, så det kan overveje og beslutte. I et demokrati er der ingen mening i, at propagandaen forhindrer informationen, de fuldt ud ansvarlige beslutninger og somme tider en fornyet overvejelse af beslutningerne.
Hr. formand - og jeg henvender mig også navnlig til hr. Santer, som jeg næsten opgiver at overbevise, og til rådsformanden - for at opfylde konvergenskriterierne nedbringer man i mange lande i Unionen de offentlige underskud drastisk ved at reducere udgifterne, samtidig med at man foretager et massivt salg af statens ejendomme og en deregulering af arbejdsmarkedet. Alt sammen med det i princippet prisværdige formål at sænke inflationen. Denne logik er nået frem til Europa-Parlamentet med nedskæringerne i de midler, der støtter samhørigheden, og med anvendelsen af overskuddet fra den fælles landbrugspolitik. Derudover reduceres de sociale hjælpeforanstaltninger væsentligt. Med alle disse foranstaltninger forhindrer man, at der skabes arbejdspladser, og angsten i befolkningen vokser. Men her kommer det mest interessante: Det paradoksale er, at man med disse foranstaltninger ikke opfylder konvergenskriterierne. Grunden er let at forstå, for selv om man i visse lande opnår minimale inflationstal, har den utrolig store konkurrence, vi er udsat for, gjort, at afstanden til konvergenskriterierne, nemlig gennemsnittet af de tre lande med mindst inflation - er øget. Det er et endeløst kapløb om at nå en konvergens, som kommer længere og længere væk fra os.
Med disse monetaristiske politikker kommer man blot til at betragte arbejdspladsen som mangelvare på markedet uden at respektere demokratiets værdikodeks, som bør tage udgangspunkt i mennesket, og uden at tage de fremtidige politiske, økonomiske og sociale omkostninger ved arbejdsløsheden i betragtning.
Vejen frem er efter vores mening en anden. Vi skal bevæge os henimod den fælles mønt med beskæftigelsespolitikker og sociale samhørighedspolitikker med en parallel skattemæssig harmonisering. Det ville give mening og tillid til mønt, der virkelig var fælles for alle europæerne. En monetær union med en politisk union.
Det er nødvendigt at komme videre med definitionen og konsolideringen af de europæiske institutioner inden for deres kompetencer med en tæt forbindelse til de nationale institutioner, som kan afhjælpe det demokratiske underskud. Vi kan ikke lade den lejlighed gå os fra os, som regeringskonferencen er, til at styrke institutionerne og bringe dem nærmere borgerne.
Vi støtter »fællesskabsgørelsen« af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og justits- og indenrigspolitikken, fordi det er nødvendigt, at Europa har én stemme på den internationale scene, hvor magtens sprog har første prioritet, i en verden, hvor der er sket en globalisering af økonomien, og hvor organisationer uden demokratisk legitimitet, som Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, træffer de vigtigste beslutninger.
Vi ønsker og kræver institutioner, der er tæt på befolkningerne og ansvarlige over for dem, europæiske institutioner hvor der er mulighed for information og overvejelse, inden beslutningerne tages, og for en efterfølgende evaluering af resultatet af politikkerne. Kun på denne måde vil det være muligt at give demokratiet nyt liv og afhjælpe den manglende motivation, demoraliseringen og angsten hos en stor del af det europæiske samfund.
Hr. rådsformand, jeg vil slutte med at henvende mig direkte til Dem: Vi har tillid til, at det irske formandskab er i stand til på regeringskonferencen at fremme den politiske union og til at foreslå, at man påny overvejer den økonomiske og monetære ramme. De ved udmærket, at det er de kloge, der retter deres fejl.

Roth
Hr. Hänsch, hr. Bruton og hr. Santer, mine damer og herrer, til gavn for hvem er Europa, er EU egentlig der? Er Europa der til gavn for menneskene eller menneskene til gavn for Europa? Enhver i Parlamentet vil sige, at naturligvis er Europa der til gavn for menneskene. Enhver vil sige, at naturligvis skal Europa ikke jage borgerne angst og skræk i livet, men give dem tryghed og håb. Naturligvis skal Europa være et beskyttelsesfællesskab, hvor de grundlæggende rettigheder er garanteret. Naturligvis skal Europa gøre menneskenes liv mere fredeligt og mere sikkert. Når det hele er så naturligt, hvorfor handler Den Europæiske Union så egentlig ikke i overensstemmelse med det? Hvorfor sker der så det modsatte f.eks. under dække af Maastricht-kriterierne? Kan og må det være muligt, at sociale og demokratiske landvindinger nedskæres for at opfylde disse kriterier? Det store flertal af menneskene skal lide, for at erhvervslivet kan blomstre og en urealistisk tidsplan kan overholdes. Det er den katastrofale videreførelse af en politik, som har ført os dertil, hvor vi nu befinder os. Europa er langt væk fra sine borgere, der er vokset en antieuropæisk bevidsthed frem, og den vil vokse videre, fordi menneskene har en følelse af kun at være brikker på det europæiske bræt i et spil, hvor industrien og erhvervslivet vinder.
Menneskene vil spørge os: «Hvad skal vi med Den Monetære Union, når den skader os allerede inden sin indførelse?«. Vi skal tage os i agt for at gøre Europa til en kølle, som ødelægger det, der i de seneste årtier er opbygget af sociale og demokratiske rettigheder! I sidste instans vil nemlig ikke kun disse landvindinger og rettigheder være ødelagt. Rådet, de nationale regeringsinteressers klub, leger med ilden, hvis det tror, at det kan suspendere de påtrængende nødvendige reformer med henblik på et mere samlet Europa, social økologi, demokratiske principper, dvs. også deltagelse, gennemsigtighed og offentlighed, og gøre de mål, vi har fastsat for regeringskonferencen, absurde. Konsekvensen ville ikke være et andet, solidarisk Europa, men en renationalisering af politikken og fædrelandenes genopblomstring. Således er den politiske kamp for et borgerretligt grundlag i dag et spørgsmål om den europæiske integrations overlevelse. Medlemslandene, regeringerne vil skulle lære, at demokrati ikke forstyrrer den europæiske udvikling, men derimod er en grundlæggende forudsætning for den.

Lalumière
Hr. formand, idet jeg henviser til mit sidste indlæg om situationen i Unionen, kunne jeg føle mig fristet til at gentage næsten ord for ord, hvad jeg dengang sagde.
På trods af manges gode vilje vinder skepsissen terræn. Et klima af intolerance, fremmedhad og vold vinder frem i Europa. Kogalskabsaffæren har ikke forbedret Unionens image, selv om denne langt fra er den hovedansvarlige for denne katastrofe. I de fleste lande i Unionen er den økonomiske situation meget dårlig, og arbejdsløsheden er stadig høj. I den forbindelse beklager vi, hr. kommissionsformand, at Deres pagt for beskæftigelsen kun vakte så lidt entusiasme hos regeringerne. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fortsætter med at skuffe dens varmeste tilhængere. Så sent som i denne sommer har vi i forbindelse med konflikten i Irak og det stærke amerikanske modtræk, savnet, at der end ikke blev vedtaget en fælles holdning. Endnu en gang var det billede, vi efterlod, et billede karakteriseret af ubeslutsomhed og uenighed.
De herrer formænd, jeg vil gerne understrege tre særlige punkter, der bekymrer os. Hvad regeringskonferencen angår, lader udtalelser, der hidrører bl.a. fra mit lands myndigheder - men ikke kun dem - forstå, at man vil opgive at nå frem til en ambitiøs reform og lade sig nøje med minimale ændringer. Eftersom de samme myndigheder samtidig lover Polen en snarlig tiltræden - hvilket jeg personligt glæder mig over - ser jeg en alvorlig selvmodsigelse i dette, for hvis denne udvidelse skal lykkes, er det nødvendigt først at indføre betydelige institutionelle reformer. Et heldigt udfald af regeringskonferencen er en betingelse for det heldige udfald af udvidelsen, men i dag står regeringskonferencen i stampe.
Mit andet punkt er mere direkte henvendt til kommissionsformanden og vedrører de offentlige tjenesteydelser. Kommissionen synes at fremture i en holdning, der er nonchalant over for Parlamentet, og som er imod eksistensen af offentlige tjenesteydelser, og det, de står for hos befolkningerne. Den 9. maj i år stemte vi om ændringsforslag til et direktivforslag om postvæsenet. Debatten var hed og Parlamentets stillingtagen modent overvejet. Og vi finder så ud af, at Kommissionen i dens nye version ikke har bevaret nogen af Parlamentets væsentligste ændringsforslag. En sådan måde at agere på er naturligvis politisk uacceptabel. Den er i modstrid med de regler for god praksis, som vi har forpligtet os til at overholde, og i det foreliggende tilfælde viser den, hvor lidt vægt Kommissionen fortsat hæfter ved dette grundlæggende begreb om offentlige tjenesteydelser i borgernes almene interesse.
Og jeg vil endelig nævne kogalskabskrisen. Endnu en gang beklager vi, at den britiske regering forsinker de procedurer, der ville gøre det muligt at komme ud af krisen og genskabe tilliden hos forbrugerne. Vi anmoder indtrængende Rådet og Kommissionen om at udvise al mulig fasthed for endelig at få denne krise bragt til ophør.
I dette triste klima vil jeg gerne udtrykke en håbets tone. Den henvender sig til Dem, hr. rådsformand. Deres europæiske engagement, Deres vilje til at nå til resultater med den fælles valuta, Deres ønske om at finde løsninger på beskæftigelsen og de sociale problemer, Deres vilje til at styrke samarbejdet med landene i Centralog Østeuropa på en pragmatisk og effektiv måde, alt dette indgyder os mod, og det takker vi Dem for. Vi ønsker, at De vil få held med Dem, men ikke kun på de områder, som jeg lige har nævnt.

De Gaulle
De herrer formænd, kære kolleger, drøftelserne ved regeringskonferencen - som to tredjedele af europæerne aldrig har hørt tale om - viser med al tydelighed den meget store uenighed, der hersker om mål og midler for den europæiske konstruktion.
I virkeligheden er det sådan, at der i stedet for en union, som De udstyrer med alle mulige gode egenskaber, etablerer sig kaos. Løsrivelsesbevægelser ser dagens lys. Belgien trues af opløsning. Tyskland forsøger at anvende planen om en økonomisk og monetær union til at genvinde sin tidligere indflydelse i øst. Frankrig, der føler sig desorienteret på grund af visse af dets lederes strategiske og taktiske fejl, synker ned i et klima præget af økonomisk krise og vil ikke opfylde Maastricht-kriterierne i 1997, med et reelt underskud på de offentlige budgetter, der er mere end 4 % af BNP og dette på trods af alle forsikringerne om det modsatte.
Endnu en gang ønsker Kommissionen at overbevise os om, at næsten alt går godt, og at situationen for det, der ikke går så godt, vil kunne forbedres blot ved at forfølge integrationen i ilmarch. Men disse optimistiske erklæringer skjuler kun dårligt frygten for et negativt resultat af regeringskonferencen, hvis minimalistiske mål fra nu af vil blive reduceret til indførelsen af den fælles valuta.
Der er sket meget siden Lamers-rapporten, der slog til lyd for et føderalt Europa! På trods af Deres ønske om at foranledige, at denne konference afsluttes hurtigst muligt, vil De ikke, hr. kommissionsformand, slippe for presset fra de franske og britiske parlamentsvalg.
Franskmændene afviser rent faktisk i overvældende grad Deres overnationale opfattelse af Europa og vil ikke længere tolerere dette præk, der ligger fjernt fra deres interesser og daglige bekymringer. Den franske regering vil i øvrigt komme til at lide et alvorligt nederlag ved valget i 1998 som følge af dets europæiske politik. Tror De virkelig, at den regering, der følger efter - hvad enten det bliver en venstre- eller højrefløjsregering - ikke vil blive tvunget til at genforhandle konvergenskriterierne og den anden såkaldte »stabilitets«pagt, der i øvrigt er blottet for enhver retlig værdi?

Muscardini
Hr. formand, Unionen forekommer mig at være ret syg. Vi har 20 millioner arbejdsløse, indre uro i medlemsstaterne og endda racistiske strømninger, som f.eks. Bossis i Italien, hvor de grønne skjorter på ny dukker op, som minder om brunskjorterne fra hine triste tider, og regeringer, som viser mangel på interesse for skabelsen af den centrale union, som er forløberen for den politiske union.
Kommissionsformand Santer, der sker ingen uddybelse med hensyn til udvidelsen ved alene at tale om en ændring af afstemningsreglerne. Udvidelsen kan ikke finde sted, førend den politiske union er gennemført. Denne består i det mindste i et fælles forsvar, en fælles bekæmpelse af arbejdsløsheden og et effektivt fungerende EUROPOL, som ikke synes mig at virke særlig godt, og det vil igen sige at overdrage nogle af de nationale selvbestemmelsesområder til en overordnet europæisk institution. Der er ikke tale om noget af dette og derfor ikke om nogen politisk union. Vi må følgelig tage mod til os og sige, at udvidelsen først vil kunne drøftes, efter at vi har gennemført den politiske union. Europa er nemlig ikke blot en fransk-tysk akse, men vi er alle forpligtet til at give politiske svar på politiske kendsgerninger. I modsat fald sker der det, som allerede er sket i Irak og andre lande, med det, Europa efterhånden har opbygget.
Den, som ikke er enig heri, arbejder faktisk på at hindre dannelsen af den europæiske politiske union, han ønsker enden på Europa og er afhængig af særinteresser, som er forbundet med visse økonomiske kredse og tillige visse lande inden for Europa og andre lande uden for Europa på den anden side af Atlanterhavet.
Vi ønsker et Europa, der giver garanti for større sikkerhed for sine egne borgere, der fortolker deres behov, og som ikke er et fundamentalistisk Europa, kort sagt et politisk Europa, der garanterer både den kulturelle og den økonomiske vækst. Og dette gælder også afskaffelsen af det demokratiske underskud, som Europa-Parlamentet endnu lider under.
Jeg håber, at det irske formandskab vil arbejde for at genoplive debatten om den politiske union, også selvom dette kan bevirke en udskydelse af udvidelsen, og behandle disse problemer ved brug af Maastricht-traktaten i en konstruktiv ånd, men under iagttagelse af de bestående forhold i vore lande. Man kan ikke gå imod historien og særlig ikke mod den europæiske befolknings krav.

Görlach
Hr. formand, mine damer og herrer, sådan en forhandling giver jo også altid mulighed for en selvkritisk undersøgelse af, om vi tidligere har gjort det hele rigtigt i forhold til de fælles mål. Når der i Parlamentet anvendes en kritisk tone, er dette vigtigt og nødvendigt. Men det ville også være godt, hvis Kommissionen og Rådet i det mindste verbalt artikulerede noget af denne kritiske bevidsthed. Det er noget skuffende, at man, når man ved, at man befinder sig i vanskeligheder, så ikke selv beskriver dette kritisk og klart. Vi ved jo alle, som det også allerede er nævnt flere gange, at vore borgere ikke kun bliver mere og mere skeptiske og kritiske over for Europa, men frem for alt også mere og mere uinteresserede. Det er jo meget farligere! Borgere, som tager kritisk stilling til Europa, foretrækker jeg i høj grad frem for borgere, som overhovedet ikke længere beskæftiger sig med Europa! Dem kan man heller ikke længere nå ud til.
Europa - hvem er det egentlig? Hvem er egentlig skyld i denne tilstand? Her kan man ikke komme uden om virkeligheden, og i forbindelse med magtfordelingen er antallet af medlemslande nu engang fortsat af afgørende betydning. Også Parlamentets magt er vokset. I trekanten er det dog stadig Rådets, medlemsstaternes vinkel, der er den stærkeste. Her er det nemt at udpege, hvor der er svigtet. Vi ved alle, hvor skoen trykker i relation til borgerne. Men med hensyn til beskæftigelse, med hensyn til udenrigspolitik, også i forbindelse med den indre sikkerhed sker der ikke noget. Den tunge tanker Europa med 12 kaptajner - den ene tykkere, den anden tyndere - kommer ikke ud af stedet, og den har ingen klar kurs. Så længe dette er særdeles mærkbart som for øjeblikket, så længe medlemmernes hovedkasserere - vore finansministre - ikke omsider træffer afgørelse om, hvor meget Europa vi egentlig kan tillade os, eller sagt på en anden måde, hvilket Europa der er os hvor mange penge værd, vil vi heller ikke komme ud af stedet her.
Det er ikke nok, når vore regeringer - også min tyske forbundskansler, som jeg absolut tror det om, som god europæer - hver dag besværger, hvad vi ønsker i fællesskab. Men hvis mandskabet - og finansministeren i forreste linje - på den ene side plyndrer kassen og så igen kritiserer Europa, fordi den ene og anden opgave ikke udføres, så må det også styrke nationale tendenser og bidrager ikke til at modvirke dem. Det er den situation, vi befinder os i. Hvad kan vi gøre imod det? Det første ville være en ærlig, sober, og i givet fald også selvkritisk status fra Kommissionens og Rådets side. Nu ved jeg, at kollegiale organer har vanskeligheder her. Men hvorfor ikke have mod til, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, når vi alle sammen ved, hvor problemerne ligger, at nævne disse ting klart, højt og tydeligt, selv med fare for, at man kritiseres af andre for det? Sandheden er der ingen, der kan unddrage sig.
Hvis regeringskonferencen ikke hejser nogen yderligere sejl på vort fælles europæiske skib, vil vi uden fart under vanskelige vejrforhold og problemer med sikkerhed bringe Europa i fare. Så gud nåde os, hvis situationen i verden fortsat udvikler sig som hidtil og alle Unionens sociale grundlag, også sikkerhedspolitiske og demokratiske grundlag, nedbrydes med det hårdtslående globaliseringsargument! Jeg beder om noget mere mod!

Méndez de Vigo
 hr. formænd, på mit sprog er der tre ord, der begynder med »d«: desengaño (skuffelse), desencanto (desillusion) og desinterés (manglende interesse), som jeg mener udmærket afspejler det, de europæiske borgere i øjeblikket føler med hensyn til Europa.
Skuffelse, fordi Europa ikke lever op til forventningerne. De, hr. rådsformand, har været et godt eksempel: Alle formandskaberne begynder med en erklæring, hvori det siges, at jobskabelsen har første prioritet, og derefter er der meget få resultater. Til sidst siger europæerne: Vi tror ikke på disse herrer i Europa, der siger, at de vil skabe noget, som de så ikke er i stand til at skabe.
Desillusion. Hvorfor desillusion? Jeg vil sige det i telegramstil. Jeg vil sige det til hr. Bruton. Den europæiske holdning til Helms-Burton-loven er den rigtige. Alle har forstået, at Europa har talt med én stemme og har sat sig op imod vores amerikanske ven ved at sige til ham, at han ikke kan gøre det, han vil, uden vores støtte. Omvendt er den manglende europæiske holdning til USA's angreb i Irak en uheldig situation. Folk spørger sig selv: Hvordan kan det være, at vi kan blive enige i nogle tilfælde og ikke er i stand til at tale med én stemme i andre tilfælde? Og endelig - jeg er enig i hr. Puertas opfordring til at tale om emner, der interesser folk - forstår folk ikke noget om planlægningsceller, eller majoritet, eller positiv undladelse.
Manglende interesse. Vi har alle talt om manglende interesse. Den forrige taler har også talt om det. Manglende interesse over for regeringskonferencen. Hvorfor? Fordi ingen forstår, hvad der står på spil. Fordi vi ikke har været i stand til at presse poesien ind i politikken. Fordi vi taler om emner, som ikke interesserer folk det mindste. Folk er ikke interesseret i emnet flertalsbeslutninger eller i, om Regionsudvalgets uafhængighed skal styrkes. De er heller ikke interesseret i, om man skal inkludere et katalog om menneskerettigheder i traktaten eller ej. Nej. Det, folk har brug for, er at blive mobiliseret af ideer. Hr. Santer nævnte før de ideer, som gav anledning til Fællesskabet i 50'erne: Freden, forsoningen... Disse ideer overbeviser ikke nogen i dag, for alle de unge er vokset op med fred, gudskelov. I dag skal vi finde andre idealer, der kan mobilisere folk, og jeg tror ikke, der findes andet storslået ideal end det store Europa. Vi skal skabe udvidelsens Europa. Det er det ideal, vi skal mobilisere europæerne med. Men for at kunne dette, for at være i stand til at foretage den store udvidelse, er det nødvendigt først at tage et skridt. Det er nødvendigt, at regeringskonferencen, at reformen af traktaterne bliver en succes, for hvis det ikke er en succes, hvis vi ikke laver et mere effektivt, mere demokratisk og mere gennemsigtigt Europa, vil udvidelsen blive umulig, og vi vil derfor gå tilbage til en epoke kendetegnet ved bogstavet »e«: Euroforkalkning, europessimisme og euroskuffelse. Sådan må det ikke blive.

Garosci
Hr. formand, vi gør i dag status over tilstanden i Unionen på tærskelen til to begivenheder, der vil blive afgørende for Europas fremtid, nemlig udvidelsen af Unionen og frem for alt gennemførelsen af den fælles møntenhed. Der vil blive tale om en proces, der vil vare i nogle år, og to faser, hvori Europa endelig vil blive til noget eller falde til jorden! På denne vej må vi give processen et reelt indhold og med et helt kontinents styrke bekæmpe og overvinde vore befolkningers problemer i forbindelse med arbejdsløsheden, skabe en økonomi, der står forbrugerne og virksomhederne nær, sikkerhed i fred, beskyttelse af børn mod nedværdigende forhold og social retfærdighed.
Dette er udtrykt så godt af kommissionsformand Santer på den måde, at man skal nærme politikken til borgerne. Dersom vi ikke giver den et indhold, som vedkommer borgerne i Den Europæiske Union, vil denne ikke få større virkning end et nålestik og blive berøvet sit indhold. Udadtil vil den synes fuldstændig, men i realiteten vil den være tom og virkningsløs.
En sidste betragtning vedrørende forholdene i dag. Der er dem, som i dag arbejder på at dele de enkelte stater inden for deres grænser. Dette vil være det samme som den første fase i en opbrydning af hele Fællesskabet og følgelig bringe vor fremtid i fare. Vi, alle vi, der har sæde her i salen, skal bekæmpe delingen og arbejde for et Europa, der er forenet i sine indbyrdes forskelle og selvstændighed på forskellige områder, men dog forenet. Lad os sammen arbejde for det, der forener os; det vil altid være mere omfattende end det, der skiller os!

Hautala
Hr. formand, siden 1940'erne har der været fred i Europa. Den enkelte generation skal alligevel selv finde og skabe sit eget Europa, og jeg tror ikke, at Jean Monnet i denne sammenhæng vil være nogen skytshelgen for de kommende generationer.
Den Europæiske Unions vigtigste opgave er dog langt fra udført. I dag forbindes freden nemlig også med, at borgerne føler sig som en del af et samfund, og at børn ikke mishandles, og at økonomien tilpasses kravene om miljøbeskyttelse. Hvis ØMU'en gennemføres for hurtigt, vil vi bestemt blive konfronteret med disse problemer, og det bliver dyrt.
Hr. formand, støtte til tobaksdyrkning er et sikkert udtryk for nedsat tankevirksomhed, men det er endnu mere irrationationelt at tro, at problemerne på vores kontinent kan løses ved at bygge flere tusinde kilometer motorvej og ved at støtte kæmpevirksomheder.
Permanente arbejdspladser skabes bedst, hvis der gennemføres en økologisk skattereform. Vi kan ikke engang overføre vores model til Central- og Østeuropa for ikke at sige til den øvrige verden. Det er faktisk sådan, at kun Den Europæiske Union er tilstrækkelig stor og i stand til ændre de globale spilleregler, og det er dette spørgsmål, som Unionen står over for ved WTO-mødet i Singapore i december.
Så kan man tage fat på børnearbejde, styrkelse af miljøbeskyttelsen og stille forslag om at begrænse den globale spekulation. Men borgerne bør også have mulighed for at påvirke Unionens stadig voksende aktiviteter på verdensplan, og derfor bør man bestemt ikke glemme demokratiet og åbenheden under regeringskonferencen.

Bonde
Hr. formand, må jeg ikke give rådsformanden, John Bruton, et forslag til tale, når han den 5. oktober byder velkommen til ekstra topmøde i Dublin:
Kære kolleger, velkommen til Dublin. Der er nu 21.392 forordninger, direktiver og andre retsakter, som binder borgerne. Jeg foreslår, at vi rydder op i dem i stedet for at lave endnu flere regler. Hvordan skulle man kunne få et demokrati til at fungere for almindelige mennesker, når jeg ikke er i stand til at finde frem til retstilstanden på et område uden sagkyndig assistance? Love, der vedrører de samme emner, må skrives sammen, gøres overskuelige og tilgængelige, så vi alle kan finde rundt i dem og luge ud. Aviserne skriver, at der fortsat laves hemmelige protokoller, som siger noget andet end de offentliggjorte love. Lad os offentliggøre samtlige eksisterende protokoller og sige til vores ministre og kommissærer: Nu er det slut med hemmelig lovgivning. Vi vil aldrig forsvare hemmelige vedtagelser. Vi har alle forfatninger, som forlanger, at lovene vedtages i åbne, demokratiske forsamlinger. Rådets forhandlinger og afstemninger om EF-love må åbnes. Vi må også udvide borgernes aktindsigt. Jeg foreslår, at vi støtter Europa-Parlamentets forslag om at åbne møderne og at give automatisk aktindsigt, medmindre der er 2/3 flertal og en god konkret begrundelse for et afslag.
Tiden er kommet, hvor vi må rydde op og forenkle og skabe gennemskuelighed i stedet for at flygte fremad.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, Rådets redegørelse indeholder desværre ikke noget om den mest flagrante krænkelse af folkenes ret til selvbestemmelse, der foregik for nogle timer siden.
Jeg taler rent faktisk hverken om det tilintetgjorte Tibet eller om det fjerne Timor, hvis befolkning forfølges på det grusomste. Det er sandt, at der kun er tale om kristne. Det er uden tvivl også forklaringen på den totale tavshed omkring det, der lige er sket i Libanon, hvor Syrien efter en utrolig parodi af et valg lige definitivt har gennemtrumfet sin domination med en parlamentsrepræsentation til dens tjeneste og en fuldstændig føjelig regering.
Ingen her er blevet oprørte over, at Jacques Chiracs meget rige ven, Hafez-el-Assad har ladet kristne modstandere dræbe eller fængsle efter at have afholdt uretfærdige Moskva-processer over dem for at hjælpe sin yderst hengivne ven, Hariris kandidater til at vinde. Her tænker jeg især på Samir Geagea, den ukuelige leder af den kristne modstandsbevægelse, der i tre år i al hemmelighed har været i fængsel uden at se solen; Samir, min ven, og alle de andre, som jeg mødte dernede, bliver torteret, forfulgt og efterstræbt, fordi de ønsker at redde friheden og suveræniteten for dette smukke cedertræernes land.
Men når alt kommer til alt, så har Hafez-el-Assad, der myrdede vore faldskærmsjægere, ikke gjort andet end at sætte fart i en proces, der er lig den, som mit eget land er offer for, nemlig en indvandringsbølge, hvis art og omfang vil ændre de politiske, kulturelle og sociale særpræg ved vort samfund fundamentalt. Det ønsker De imidlertid ikke at se. Det vil vore folk en dag minde Dem om. For sent, måske.

Medina Ortega
Hr. formand, hr. rådsformand, jeg vil gerne henvende mig til det irske formandskab for at udtrykke min lykønskning og min anerkendelse. Min lykønskning for det arbejde, De udfører: I den knappe tid, der er gået, siden Irland overtog formandskabet, har Irland vist sine store evner, og den irske regering sin store ansvarlighed. Og min anerkendelse, fordi vi på grundlag af dette arbejde håber, at vi, når det irske formandskab afsluttes, er nået et skridt længere i den europæiske opbygning.
Jeg vil også gerne takke Dem for Deres tale. Jeg tror, den har vundet bred anerkendelse i denne forsamling. Jeg vil gerne sige til Dem, at jeg er enig i Deres ideer, og navnlig i det spring, der er taget, ved at få de idealer, Den Økonomiske Union baserer sig på, til at stemme overens med de konkrete mål, vi skal nå. Jeg mener, De har kombineret en stor portion idealisme med en stor portion realisme i Deres tale.
Jeg mener, Deres bemærkning om globaliseringen af økonomien og de udfordringer, den indebærer for vores konkurrenceevne, er vigtig, men samtidig mener jeg ikke - og jeg gentager hvad tidligere talere har sagt - at vi kan tro, at konkurrenceevnen kan skabes på bekostning af det sociale system. Den europæiske praksis har siden 1945 og indtil nu været, at vi har opnået en meget høj grad af konkurrencedygtighed med en forøgelse af vores sociale velfærd og af ligeretten for vores borgere.
Hr. rådsformand, jeg vil gerne understrege et aspekt, som jeg er sikker på er meget vigtigt for Dem. Det er samhørighedsproblemet. Den Europæiske Union har opnået denne grad af økonomisk udvikling ved at gå imod en grundlæggende økonomisk lov. Når man opbygger en økonomisk union, når man forener et område, plejer der at opstå en meget stor uligevægt. Måske er det bedste eksempel det, der skete i USA efter borgerkrigen 1861-1865, da der opstod en enorm rigdom i nordstaterne og en enorm fattigdom i sydstaterne. Den Europæiske Union har formået at undgå dette. Den har formået, at forskellene mellem regionerne ikke er blevet større. At de rige regioner har udviklet sig, men ikke på bekostning af de fattige regioner.
På nuværende tidspunkt står vi over for en vigtig udfordring: Den Økonomiske og Monetære Union. Med Den Økonomiske og Monetære Union nedrives en anden eksisterende barriere med den deraf følgende risiko for, at der kan opstå uligevægt mellem de rigeste og de fattigste regioner. På nuværende tidspunkt er der nogen, der taler om at nedlægge strukturfondene, strukturpolitikkerne, landbrugspolitikken og Samhørighedsfonden for at nå andre mål. Hvis dette sker, vil Europa stå over for en social og økonomisk krise, som vil bringe den europæiske opbygning i fare. Jeg opfordrer formandskabet til at fortsætte ad den vej, det har fulgt indtil nu, og til at styrke de samhørighedselementer, som har gjort udviklingen af Unionen og freden på vores kontinent mulig.

Argyros
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke formanden for Rådet, fordi han havde mod til at minde Parlamentet om en ting, det havde glemt, nemlig at det grundlæggende problem, når vi taler om Den Europæiske Unions økonomiske resultater, er og bliver den lave konkurrencedygtighed.
Denne lave konkurrencedygtigheds væsentligste karaktertræk imødegås stadig alt for lidt. Enhedsmarkedet er endnu ikke realiseret. Grundlæggende funktioner af betydning for den økonomiske aktivitet såsom telekommunikation, energi m.m. er ikke blevet liberaliseret. De strukturelle ændringer, der er nødvendige, gennemføres ikke tilstrækkeligt konsekvent og koordineret, og mens nogle regeringer beredvilligt træffer de nødvendige, men ofte ikke særligt populære foranstaltninger, som skal føre til større budgetdisciplin, hindrer samfundets reaktion andre regeringer i at arbejde for en reel økonomisk konvergens mellem medlemslandene.
Den lave udviklingstakt hindrer løsningen på alvorlige sociale problemer, med arbejdsløsheden som det største, og mange af os - også her i salen - taler i fuldt alvor om nedsættelse af arbejdstiden som universalmiddel mod dette problem. Og i stedet for at forsøge at gøre Europa mere investeringsvenligt, give det en udviklingsmæssig saltvandsindsprøjtning og gøre dets menneskelige potentiale bedre i stand til at møde de nye teknologiske og konkurrencemæssige udfordringer, ser vi på, hvordan vi kan dele den menneskelige ulykke og armod mere ligeligt.
Den Økonomiske og Monetære Union raver rundt i en babylonisk forvirring. Hvis Maastricht-traktaten er svær at forstå for de europæiske borgere, fordi den endnu i dag tolkes statisk og bureaukratisk, skaber de problemer, som dukker op i forbindelse med regeringskonferencen, den samme følelse af usikkerhed - måske i endnu stærkere grad - fordi de vildleder Europas borgere.
Udvidelsen behandles inden for en snæver økonomisk tankegang, skønt den kunne være starten på en ny vækstperiode for det forenede Europa. Og på trods af vor rigdom i ord er EU-budgettet - det værktøj, som gør det muligt at opstille en fællesskabspolitik med tidshorisonter - stadig for magert og nedskæres yderligere af Rådet.
Dette er efter min beskedne mening den aktuelle situation i Unionen, og de europæiske borgere spørger sig selv, om der mon findes ledere, der kan give os de visioner, der skal til, for at vi kan komme ud af sumpen.

Caligaris
Hr. formand, det forekommer mig hensigtsmæssigt i dag under drøftelsen af situationen i Den Europæiske Union at tale om Bossi og hans luner. Det er i modsætning til, hvad man siger, ikke blot et italiensk problem, men først og fremmest et europæisk problem af tre grunde. For det første er Bossi medlem af Europa-Parlamentet, selvom han holder sig borte, og paradoksalt nok kæmper han, selvom han er illiberal og racistisk, inden for de Liberales Gruppe, for det andet har han anmodet om tilslutning af sit hjemmelavede Padania til Den Europæiske Union. Anmodningen er vel blevet afvist, men der er tale om et risikofyldt fortilfælde, og for det tredje kan Bossis aktivisme, hvor grov og latterlig den end er, skabe proselytter i mange europæiske stater, hvori intolerance, racisme og løsrivelsestilbøjeligheder stadig vokser.
Man risikerer følgelig, at de europæiske stater, mens de famler sig frem mod opbygningen af Europa, selv mister deres indenlandske legitimitet og således ødelægger sig selv og den europæiske drøm.
I øvrigt går historien fra det latterlige til det tragiske, men dette bør ikke ske i dag på grund af vor manglende evne til at forstå ikke blot problemets alvor, men tillige dets omfattende karakter.

Voggenhuber
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, De har i dag i Parlamentet oprettet en fæstning af ord over for Parlamentets kritik, men især en fæstning af ord over for befolkningens ængstelser og bekymringer. Hr. Santer havde den dristighed at påstå, at konvergenskriterierne som led i Den Monetære Union ikke udgør nogen modsætning til kravet om fuld beskæftigelse. Han gjorde dette imod enhver videnskabelig erkendelse og imod utallige eksperters udsagn i Europa. Realiteten er, at dette projekt i form af en Monetær Union har skabt arbejdsløshed, har kvalt væksten og misbruges til sociale nedskæringer.
Mine herrer, hold op med at forveksle Deres politik med Europa og at nedgøre enhver kritik af Deres politik som fjendtlighed over for Europa. Riv fæstningen af ord ned og afvis ikke længere den erkendelse, at i millionvis af menneskers ængstelser, bekymringer og kritik har ret og Deres politik uret.

Blot
Jeg vil gerne hvad situationen i Unionen angår sige et par ord om den usikkerhed, der rammer de svageste i vore forskellige nationer. Dette Europa har oplevet en femdobling af kriminaliteten, siden det blev til i 1957. Den strafferetlige eftergivenhed, der ofte er på mode i de forskellige stater, forklarer ikke det hele. Sandheden er, at dette Europa er pengenes og guldkalvens Europa; det har under indflydelse af materialismen vendt sig bort fra de kristne værdier; og det har under indflydelse af egalitarismen vendt sig bort fra den klassiske humanisme, der har sine rødder i Antikkens Grækenland. Hvilken værdi er der så tilbage? Pengene.
Denne moralske situation er ønsket fra politisk hold, for man har ønsket at krænke familieværdierne i en basarfreudismes navn. Man har villet kvæle de patriotiske værdier i en frimurerisk kosmopolitismes navn. Man har villet tilsidesætte individets fortjenst- og ansvarsværdier i en dekadent egalitarismes navn. Resultatet er: fem gange så mange forbrydelser som i 1957. Det er ikke nationalisternes skyld. Det kan tilskrives de kosmopolitiske materialister, der regerer os, og som regerer Europa af i dag.

Hawlicek
Hr. formænd, jeg taler i forlængelse af hr. Hänschs ord, nemlig »menneskene er ikke imod Europa, men ved ikke, hvorfor de skal være for det«, og det, Pauline Green sagde om stagnation og lammelse på grund af de manglende fremskridt under regeringskonferencen, og også Willi Görlach, som talte om, at EU for øjeblikket ligger i finansministrenes hænder.
Vi skal gennem vort arbejde give menneskene i Europa grunde til, hvorfor de bør være for Europa, dvs. vi skal finde løsninger på menneskenes akutte problemer og bekymringer. Vi skal fremkomme med ideer.
Hvad ønsker borgerne. De ved, at der er valg i Østrig om tre uger. Trods den høje beskæftigelse og sociale standard i Østrig er et af vore borgeres største ønsker beskæftigelse og en høj social standard i Europa. Når der her stadig findes politikere som hr. Voggenhuber fra De Grønne, som talte før mig, der fremkalder ubegrundede ængstelser og fortæller borgerne, at en Monetær Union betyder sociale nedskæringer, så er det vanskeligt for de andre politikere, som her ønsker at arbejde for Europa.
Vi har brug for, at der i EU-traktaterne optages et beskæftigelseskapitel med kontrolmekanismer til undersøgelse af medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker, men vi har også brug for et forhøjet budget. Pauline Green krævede en nedskæring af landbrugsbudgettet. Det er jeg enig i. Der skal investeres i sociale programmer, i forskningsprogrammer og frem for alt i uddannelsesprogrammer. For grunduddannelse og efter- og videreuddannelse er meget nøje forbundet med beskæftigelse. Ungdommen ser fordelen ved EU-medlemskabet - det fremgår af en undersøgelse, som vi for kort tid siden gennemførte i Østrig - på det uddannelses- og erhvervsmæssige område. De deltager i stigende omfang i de europæiske programmer. De ser her Europas chancer. Lad os således også give Europas unge en chance, ved at vi forhøjer midlerne hertil.
Lige så vigtig er det, at miljøspørgsmålene løses, og at der fastsættes høje miljøstandarder. Og et sidste punkt: Det glæder mig meget, at næste år vil være præget af kampen mod fremmedhad, racisme og nationalsocialisme. Netop Le Pens seneste udtalelser beviser, hvor vigtigt dette spørgsmål er. Kampen mod racisme og fremmedhad er lige så vigtig som kampen mod narkotika og kriminalitet såvel som arbejdet på en fælles sikkerheds- og udenrigspolitik for fred og sikkerhed i Europa.

Valverde López
Hr. formand, den interinstitutionelle trepartsdialog mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet er en del af essensen af fællesskabsinstitutionerne. Man bør altid glæde sig over fælles overvejelser, selv om man også bør huske, at den formelle debat omkring den globale politiske evaluering af situationen i Den Europæiske Union skal ske i henhold til traktatens artikel D, som foreskriver en debat på baggrund af Rådets forelæggelse af en skriftlig rapport, og vi må derfor henvise til de kommende måneder.
Men, som jeg sagde før, tror jeg, at denne debat er en strålende lejlighed til at forelægge vores vigtigste bekymringer for Rådet. Og det gør ikke noget, at hver enkelt af os måske gentager nogle ideer, der er blevet fremsat før, eller giver udtryk for nogle meninger, som er lidt ejendommelige. Dette afspejler den store diversitet i dette Parlament, hvor der er store overensstemmelser, men også forskellige anskuelser.
Jeg vil gerne understrege noget, som jeg anser for væsentligt på nuværende tidspunkt, nemlig den udtalelse, rådsformanden er kommet med, om at Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles mønt er en irreversibel bevægelse, en beslutning der allerede er truffet. Dette skal stå helt klart for alle borgerne, og dette er den store meddelelse, som skal udgå fra denne debat. Jeg er overbevist om, at selv de, som har forbehold over for dette store mål, vil få store fordele af følgerne af dette store historiske skridt, som Den Europæiske Union bør tage.
Der sker også ting fra den ene dag til den anden. Vi oplever kriser. Og jeg tror, at tragedien med kogalskaben skal lære os mange ting. Bl.a. skal de nationale regeringer erkende, at de har et alvorligt ansvar, ikke kun over for borgerne, men også over for den samlede Union. En hvilken som helst forsømmelse, som de måtte begå i udøvelsen af deres hverv, berører alle borgerne. Når der derfor kommer retoriske udtalelser om den misforståede subsidiaritet, bør de i sådanne situationer drage nogle konklusioner, som beviser det stik modsatte.
Hr. formand, vi bør også nævne udfordringen i forbindelse med sikkerheden, som vi ikke kan udskyde, og som også er blevet nævnt både af Dem og af hr. Santer. Det er helt nødvendigt, at borgeren føler, at han befinder sig i et Europa, hvor han er i frihed og sikker, og derfor bør bekæmpelsen af terrorismen og den organiserede kriminalitet gå fra de retoriske udtalelser til handling. En bestemmelse i traktaten, ifølge hvilken det ikke er muligt at give politisk asyl til borgere fra Unionen, er et primært krav. Der er også behov for en styrkelse af Domstolens beføjelser på dette område.
Med henblik på regeringskonferencen - dette er blevet sagt gentagne gange - er udvidelsen af Unionen et etisk krav for alle. Det er også en økonomisk nødvendighed, og vi skal tage den store udfordring op både på det økonomiske område og i forbindelse med de institutionelle ændringer. Vi kan ikke se bort fra disse omstændigheder og tro, at vi kan tage et nyt skridt uden at gå i dybden med vores institutioner.
En anden udfordring, hr. formand, er at fortælle borgerne, at Unionsprojektet er umagen værd, at det er en del af vores fremtid, og at på trods af modsætningsforhold og elendigheder så er Europa det eneste håb for alle.

Caccavale
Hr. formand, inden for Parlamentets rutinevirksomhed - hvori denne ofte sterile forhandling om situationen i Den Europæiske Union foregår - har ingen undtagen mine italienske kolleger blot et øjeblik villet stoppe op for at gøre opmærksom på, at et medlem af Parlamentet - som for øvrigt i et år ikke har villet nedværdige sig til at indfinde sig her i salen - officielt proklameret grundlæggelsen af en ny uafhængig og suveræn republik inden for et af de lande, der har grundlagt Den Europæiske Union og bebudet dannelse af en provisorisk regering og en paramilitær nationalgarde.
Ingen i Kommissionen, hr. Santer, har villet besvare en forespørgsel fra os for tre måneder siden, hvori vi påpegede en risiko for væbnet kamp og borgerkrig i Italien. Ingen gør sig - eller man foregiver måske ikke at gøre sig - klart, at denne forhærdede regionalisme, der bygger på socio-økonomisk egoisme, kan udløse alle former for forargelig regionalisme i Europa. Ingen vil stoppe op og tænke over, at de berettigede grunde, som ligaens vælgere har til at protestere mod den centralistiske, røveriske, bureaukratiske og ineffektive stat kan benyttes af Europa-Parlamentsmedlemmet Bossi, der er en skruppelløs demagog, med henblik på at tilrane sig personlig magt med alvorlig risiko for ustabilitet i hele Europa. Er der dog ikke nogen, der vågner op?

Paakkinen
Hr. formand, jeg takker Dem samt rådsformanden og Kommissionens formand for konstruktive indlæg. For knap et år siden talte jeg i forbindelse med en tilsvarende drøftelse om beskæftigelse og værftsstøtte. Jeg kunne også nu tale om dem. Arbejdsløsheden er stadig alt for høj, og man har ikke fundet nogen tilfredsstillende løsning på værftsstøtten.
Da Irland indledte sit formandskab, konstaterede jeg, at EU's troværdighed blandt borgerne afhænger af, om beskæftigelsen kan øges. Jeg gentager dette. Vi arrangerede i Finland en høring for de ikke-statslige organisationer, og beskæftigelsen blev suverænt det mest centrale emne.
Organisationernes udtalelser udtrykte en tro på, at EU på afgørende vis er i stand til øge beskæftigelsen. Fagbevægelsen kræver, at beskæftigelseshensynet eksplicit indskrives i traktaten. Kommunalforbundet udtalte, at man på regeringskonferencen i højere grad skal gøre beskæftigelsesaspektet til et gennemgående princip i EU's virke. De arbejdsløses organisation gjorde selvfølgelig beskæftigelsen og det økonomiske opsving til de absolut vigtigste spørgsmål. De arbejdsløse sagde, at der bør skabes fælles retningslinjer for en vedvarende økonomisk vækst, og at det indre marked reelt skal fungere til fordel for beskæftigelsen, og at Europa afgjort skal skabe et mere stabilt valutakurssystem. Den sociale sektors organisationer og endog ældreorganisationerne støttede beskæftigelsesmålsætningen.
Det kom også frem under høringen, at skovarealet og skovbrugsindustriens kapacitet i EU er blevet fordoblet med de nye medlemslandes tiltræden. Skovbrugsindustrien fremhævede den fælles valutas betydning og understregede, at skovbrugets særlige forhold i de enkelte medlemslande ikke skal reguleres ved hjælp af direktiver. Inden for sektoren kan der dog opnås fordele, hvis der indføres en fælles strategi, f.eks. ved certificering af tømmer.
Børneværnsorganisationerne krævede, at de mulige virkninger af EU's afgørelser, forordninger og direktiver på børns og børnefamiliers levevilkår skal undersøges systematisk. De handicappedes organisationer krævede forbud mod diskrimination, og forbrugerorganisationerne ønskede, at forbrugerspørgsmål kom på dagsorden under regeringskonferencen.
Hr. formand, alle disse krav kommer fra borgerne. Det er på tide at indfri forventningerne.

David
Hr. formand, lad mig fuldstændig objektivt sige, at det irske formandskab gør et meget godt arbejde. Det tilvejebringer en stærk ledelse og en klar vision for os alle i Europa i forbindelse med en lang række komplekse spørgsmål, lige fra narkotika og kriminalitet til de vanskelige forberedelser til udvidelsen.
Arbejdsløsheden er fortsat et åbent sår: Der er 18 mio arbejdsløse, og arbejdsløshed medfører fortvivlelse og fattigdom blandt vore borgere, arbejdsløshed unddrager vore unge deres chancer i livet, den bidrager til stigende kriminalitet og ustabilitet i vore samfund, arbejdsløshed opløser familier og giver næring til nationalisme og racisme. Det, Europa har brug for i dag, er samordning og samarbejde på europæisk plan med henblik på at skabe arbejdspladser til alle vore borgere. Men hvad har vi? I stedet for praktiske foranstaltninger til at stimulere vore økonomier og skabe vækst ser vi, at finansministrene fra Tyskland og Frankrig slår til lyd for og tilstræber foranstaltninger, som vil gøre nøjagtigt det modsatte. Hvis Den Økonomiske og Monetære Union skal blive en succes, må befolkningen ikke associere den med stigende arbejdsløshed og sociale nedskæringer. Heraf følger derfor, at i stedet for at holde fast ved en blind fiksering på en stiv tidsplan til en fælles valuta skal vi erkende, at fleksibilitet bør høre til dagens orden.
Og når det drejer sig om, hvordan denne fælles valuta skal opnås, kan vi heller ikke se bort fra, hvilken betydning en reel økonomisk konvergens har. Ærlig talt bør den væsentlige debat nu ikke dreje sig om en stabilitetspagt med henblik på at holde Maastricht-konvergenskriterierne endnu mere i hævd, hvor der tales om sanktioner mod dem, som det ikke lykkes at holde underskuddet på et lavt niveau. Dette bringer os tilbage til 1930'erne, ikke fremad til de nye årtusinde. Det, der er behov for, er en ændret prioritering. Jobskabelse bør nu stå i centrum. Den Europæiske Investeringsfond bør udvides, der bør anvendes midler til TEN og små virksomheder, ideen i Delors' hvidbog bør føres ud i livet, og strukturfondene skal anvendes mere effektivt.
Dette bør være dagsordenen nu og ind i fremtiden. Dette er måden, hvorpå man skaber den form for Europa, som virkelig er relevant for vore borgere, og jeg håber, at det er det, der vil ske i fremtiden.

Malone
Hr. formand, hr. Santer, det er også mig en glæde at have denne lejlighed til at byde premierministeren velkommen her i dag. Jeg vil også gerne komplimentere Dem, hr. premierminister, for Deres redegørelse.
Denne forhandling er en stor mulighed for dem af os, der beskæftiger sig med EU-politik, til at komme bort fra de verdslige dagligdags anliggender og se på den bredere sammenhæng med henblik på at vurdere de fremskridt, Unionen har gjort i det forløbne år, og forsøge at udstikke en fremtid kurs for Unionen. Ser vi tilbage på det forløbne år, kan vi se, at der er sket en udvikling, men den har været meget langsom, og som mange har sagt til Dem i dag - og jeg tror, De selv ved det, hr. premierminister - så virker Europa ikke inspirerende for ganske almindelige mennesker. De opfatter ikke Europa som noget, der har nogen direkte relevans for deres liv.
Vi i Parlamentet repræsenterer over 340 mio mennesker på hele kontinentet, hvoraf alle lider under det samme problem, nemlig arbejdsløshed. De har her i dag hørt de gentagne opfordringer til, at der gøres noget ved arbejdsløsheden, og vi er vandt til dette under denne slags forhandlinger. Vi hører altid, at det bør sættes øverst på dagsordenen. Jeg sagde til hr. Flynn sidste år, og jeg gentager det her over for Dem, hr. premierminister, at jeg gerne vil se, at vi kommer til det punkt, hvor arbejdsløsheden står nederst på vor dagsorden, ikke fordi vi ikke er interesserede i at løse problemet, men fordi det er blevet løst.
Selv om jeg komplimenterer Dem for Deres gode hensigter, vil det europæiske projekt ikke komme videre, hvis man undgår de vanskelige beslutninger. Vi erkender, at der sandsynligvis ikke vil ske noget betydeligt gennembrud i forbindelse med nogen af de vigtige spørgsmål under regeringskonferencen før efter det britiske parlamentsvalg. Men De skal modstå fristelsen til at lade tingene stagnere indtil da. Det er helt i orden at fremføre Deres vision af fremtiden for os, men rent faktisk at få den til at fungere for borgerne i Europa er den reelle udfordring.
Det er almindelig anerkendt, at dagsordenen for topmødet i Dublin i oktober ikke er en særlig tung dagsordenen, og jeg mener derfor, at det ville være en ide, hvis De satte arbejdsløsheden på dagsordenen, for alvor satte Dem sammen og begyndte at træffe de vigtige beslutninger, der skal træffes. Hvis man søger at vinde de europæiske borgeres respekt og hjerter, og navnlig de unges, hvorfor begynder De så ikke med at ændre den nedskæring på 10 %, som Rådet har foreslået på budgettet vedrørende udviklingssamarbejde?

Formanden
Hr. Voggenhuber får ordet for en personlig bemærkning i henhold til forretningsordenens artikel 108. Jeg gør Dem dog opmærksom på ordlyden i denne artikel, og jeg vil nøje holde øje med, om det rent faktisk drejer sig om en personlig bemærkning.

Voggenhuber
Fru Hawlicek beskyldte mig for under mit indlæg i Parlamentet at have fremkaldt ængstelser og at have ført valgkamp. Jeg tilbageviser med bestemthed denne anklage! Jeg taler ikke her som deltager i en valgkamp, derimod taler jeg her i Europa-Parlamentet som valgt østrigsk medlem. Jeg fremkalder ingen ængstelser, derimod fortæller jeg Parlamentet og repræsentanterne for Rådet og Kommissionen, hvilke bekymringer store dele af befolkningen nærer. Det drejer sig her ikke om ængstelser. Den højeste arbejdsløshed har Østrig inden for få år...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Voggenhuber, nu kommer De ind på selve sagen. De har fremsat Deres bemærkning, og vi vil ikke nu videreføre forhandlingen på grund af et nyt diskussionsindlæg. Det er ikke omfattet af artikel 108.
Vi går nu over til besvarelsen af nogle spørgsmål. Hr. Bruton, formanden for Det Europæiske Råd, har ordet.

Bruton
Hr. formand, det gennemgående tema under denne forhandling var forsøget på at besvare spørgsmålet »Hvorfor inspirerer Europa ikke sine borgere for øjeblikket?«. Hr. Méndez de Vigo fremkom med det synspunkt, at der ikke var nogen poesi ved Europa. Jeg mener, at det, vi mangler, er en sans for historie, en sans for forståelse af det historiske perspektiv, vi arbejder i. Kendsgerningen er den, at i dette århundrede er 190 mio mennesker blevet dræbt i krige, heraf 60 mio i Europa. Der er i realiteten ikke blevet dræbt nogen mennesker under krigsførelse i Vesteuropa siden Unionens oprettelse, og vi bør fordrive noget af pessimismen ved at anstille betragtninger over denne vigtige historiske kendsgerning.
For det andet er det let at vække entusiasme for nationalstaterne, fordi mange nationalstater, som jeg sagde under forhandlingen, blev oprettet på baggrund af krig eller ved at udnytte andre stater. Unionen blev oprettet i fredstid med henblik på at udføre verdslige ting. Naturligvis vækker den ikke den form for atavistiske sindsbevægelser, som nationalstater undertiden gør, men det er en kompliment til Europa og ikke en kritik.
For det tredje bør vi erkende, hvor vanskelig en opgave Europa for øjeblikket er ved at udføre. Vi håber at udvide antallet af medlemmer radikalt og samtidig bringe Unionen endnu tættere på borgerne. Enhver, der gør sig nærmere tanker om det, der skete i De Forenede Stater i årene 1861-1865, og som forstår de umiddelbare årsager til den nordamerikanske borgerkrig, vil forstå, at denne opgave ikke er let. Det er en opgave, som det ikke lykkedes De Forenede Stater at udføre på en fredelig måde. Det vil lykkes os i Unionen, og vi bør komplimentere os selv for vor ambition i denne henseende. Endvidere er historien på Unionens side, da alle tendenser i forbindelse med den moderne teknologi viser, at gensidig afhængighed hører til dagens orden. Vi kan ikke klare os uden hinanden. Vi påvirkes af hinanden, hvad enten det er gennem Internet, international kommunikation eller pengestrømme. Den eneste måde, hvorpå menneskene kan kontrollere disse ting, som påvirker deres liv, er gennem en stor enhed som Den Europæiske Union. Nationalstaterne kan ganske enkelt ikke løfte opgaven. I stedet for at være så selvkritisk, som denne forhandling var, og den var alt for selvkritisk i relation til Unionen, bør vi tænke på, at historien er på Unionens side.
Desuden kan miljøproblemerne på verdensplan kun løses af Unionen. De enkelte medlemsstater vil ikke have en chance. Jeg er fuldstændig enig i, at vi bør koncentrere os om de virkelig dagligdags problemer. Der blev under denne forhandling meget klart givet udtryk for, at der er behov for at koncentrere sig om beskæftigelsen. Jeg vil viderebringe dette budskab til Det Europæiske Råds første og andet topmøde i Dublin. Ligeledes vil jeg viderebringe den fælles opfattelse i Parlamentet, nemlig at vi skal gøre noget ved narkotikatruslen, og at vi skal gøre noget ved de kriminelles anvendelse af moderne teknologi, og at vi skal vedtage retlige midler til at tackle det på EU-plan. Men igen er der ingen grund til europessimisme, da det kun er et organ, som er så stort som Unionen, der vil være i stand til at gøre noget ved den internationalt organiserede kriminalitet. De enkelte nationalstater vil ikke have og har ikke en chance.
Og De, medlemmerne af Europa-Parlamentet, De er lederne af den offentlige opinion i Europa, og hvis De under forhandlinger i Parlamentet bliver ved med at sige, at Unionen ikke opnår sine mål, at der er grund til europessimisme, så vil borgerne begynde at tro på Dem, og forudsigelserne vil gå i opfyldelse. Sandheden er, at Den Europæiske Union har et problem på grund af sin succes. Det er på grund af omfanget af dens succes, at borgerne tager Unionen for givet. Jeg håber derfor, at vi under fremtidige forhandlinger om situationen i Unionen ikke vil have et overskud af den form for pessimisme, vi har lyttet til under denne forhandling.
Jeg vil gerne sige, at der er ét budskab, som jeg meget klart har udledt af denne forhandling, nemlig at De har ambitioner i forhold til regeringskonferencen. De ønsker ikke en uambitiøs sammenflikning af nogle få mindre ændringer, som giver folk en fornemmelse af, at de har udført noget arbejde, og at de kan tage hjem. Jeg har meget klart udledt dette budskab af denne forhandling, og jeg vil viderebringe det til Det Europæiske Råds første og andet topmøde i Dublin. De ønsker, at problemerne bliver løst, og jeg vil gøre alt, hvad der står i min magt som formand, for at sikre, at dette sker. Men jeg har brug for støtte fra Deres vælgere og fra hver af mine kolleger fra medlemsstaterne.
Jeg vil gerne knytte en enkelt bemærkning til det første topmøde i Dublin. Der er under denne forhandling blevet fremsat nogle bemærkninger om, at der på det første møde i Dublin skal gøres dette og hint, og at det skal løse det ene og andet problem. Lad mig sige det helt klart, at formålet med det første møde i Dublin ikke er at træffe beslutninger. Vi blev i Torino enige om, at der ikke skulle træffes afgørelser på Det Europæiske Råds første møde i Dublin. Der vil ikke blive offentliggjort nogen konklusioner. Hvorfor ikke? Sandheden er, at Europas problemer er så dybtgående, at Den Europæiske Unions stats- og regeringschefer har behov for af og til at mødes og føre en foreløbig drøftelse af disse problemer uden at have det pres hængende over hovedet, nemlig umiddelbart efter mødets afslutning at få stukket en mikrofon op i ansigtet og blive udspurgt om, hvad de har foretaget sig i den sidste halvanden time. Vi har brug for tid til at gøre os overvejelser i fællesskab under det første møde i Dublin, hvis det andet møde skal blive en succes. Det er på det andet møde, at der vil blive truffet afgørelser. Jeg beder Dem derfor om ikke at have uberettigede forventninger om resultater eller afgørelser fra det første møde i Dublin. Det er ikke formålet med det. Formålet med det er at være et indledende møde til beslutningstagningen under det andet møde i Dublin og i andre Råd.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremsætte to bemærkninger til de synspunkter, der er givet udtryk for under forhandlingen. De, der kritiserer den fælles valuta, bør ikke glemme, at den fælles valuta vil betyde, at de enkelte nationale valutaer ikke længere vil være genstand for valutaspekulation. Dette vil medvirke til at beskytte beskæftigelsen.
For det andet bør de, der kræver en vision af et socialt Europa, ikke glemme, at det kun kan skabes, hvis Europa er konkurrencedygtigt. Vi er nødt til at sælge vore varer i konkurrence med varer andre steder fra. Vi kan kun skabe et socialt Europa, hvis vi har de økonomiske midler til at gøre det. Vi skal derfor løse de to problemer - konkurrenceevne og omfordeling - på samme tid, ikke først det ene og derpå det andet. Vi kan ikke tillade os at se bort fra nogen af dem.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Formanden
Mange tak til formanden for Det Europæiske Råd. Hermed er forhandlingen om situationen i Den Europæiske Union afsluttet.

Rübig
Hr. formand, til forretningsordenen. Fremover bliver informationer fra aftenmødet ikke kun offentliggjort på et sprog, men både på engelsk og fransk. Desuden bliver de to sprogversioner offentliggjort på Internet. Hvorfor sker det ikke også på tysk?

Formanden
Hr. Rübig, vi arbejder på sagen, men Parlamentets net har endnu ikke kapacitet til, at vi kan imødekomme Deres og mange andre medlemmers anmodning om andre sprog.

Afstemning
Van Putten
Hr. formand, ganske kort. Jeg er klar over, at det første ændringsforslag, vi stemmer om, er et forslag om forkastelse. Dette forslag støttes yderligere af et brev, der er sendt til alle, og virkelig indeholder aldeles usande påstande. Jeg vil virkelig anmode Dem om ikke at reagere på det. Det vedrører to sager. Kommissionen har i aftes her i Parlamentet overtaget de vigtigste ændringsforslag, en lang liste, som er indgivet af Miljøudvalget. Desuden havde Kommissionen overtaget en hel del ved førstebehandling. I brevet hedder det sig, at over 510 arter fjernes fra en liste. Der er tale om 609, så der er også en fejl med i spillet. Men disse arter fjernes ikke fra en liste, de overføres til liste B. Kommissionen har endda nedsat et udvalg, et særorgan, der studerer, om der kan beskyttes yderligere. Brevets indhold er altså aldeles ikke sandt, men tværtimod en vildfarelse. Mit råd er, at man ikke reagerer på det.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand.
(Tilråb) Nej, nej, lige et øjeblik! Der er ingen grund til at hidse sig op, mine damer og herrer! Dette bør suppleres... I brevet hedder det: Forkastelsen er begrundet, fordi der var mange forslag, der ikke blev overtaget. De afgørende forslag, som virkelig kunne være af gavn for beskyttelsen af planter og dyr, forkaster Kommissionen. For så vidt er brevet jo rigtigt.

(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Herman
Hr. formand, De skal nu til at påbegynde afstemningerne om betænkningerne.
Hvorfor ikke respektere den rækkefølge, hvori de blev drøftet i går? De har byttet om på rækkefølgen, og vi anmoder om, at betænkningerne af Tongue, Herman og Barzanti kommer før de andre, eftersom de blev drøftet før de andre.

Formanden
Hr. Herman, som De selv har bemærket, angiver dagsordenen den rækkefølge, De har her. Den blev der ikke stillet spørgsmålstegn ved i morges. Jeg kan kun give Parlamentet den forklaring - jeg undersøgte nemlig også selv sagen, da jeg forberedte mig på afstemningerne - at der altid er tradition for at tage afstemninger om forslag til lovgivningsmæssige beslutninger først. På denne baggrund er Rocard-betænkningen sat før de tre betænkninger, som vi ikke nåede at stemme om i går - det var Deres betænkning sammen med Barzanti-betænkningen og Tongue-betænkningen.
Hvis det er Parlamentets ønske, har jeg ikke noget imod, at vi tager disse tre betænkninger før Rocardbetænkningen. Jeg er bange for, at vi ikke når at stemme om dem alle.
Jeg sætter spørgsmålet til afstemning og vil give et medlem mulighed for at tale imod forslaget.

Van Dijk
Hr. formand, De har egentlig allerede været ind på argumentet, men vi har den gode vane her onsdag eftermiddag først at behandle betænkninger vedrørende lovgivning, inden vi går over til de andre betænkninger. Jeg må konstatere, at salen tømmes mere og mere, i takt med at tiden skrider frem, og der står i hvert fald en betænkning fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, hvis interesser jeg varetager her, på dagsordenen. Den drejer sig om lovgivning og kan hurtigt sættes under afstemning. Jeg kan absolut ikke se, hvorfor vi skulle afvige fra vore gode vaner, først at sætte lovgivningsbetænkningerne under afstemning. Jeg opfordrer Dem virkelig til at tage betænkningen først.

Castellina
Hr. formand, De ved meget vel, at man i går pludselig afbrød forhandlingen, fordi det var for sent, og forhandlingen om disse tre betænkninger var afsluttet. Pressekonferencerne var allerede indkaldt, og journalisterne havde allerede forberedt alt til at kunne tale om disse ting, som interesserer dem særdeles.
Dersom vi stemmer i dag - og journalisterne venter på resultatet - vil disse artikler komme i pressen. Dersom vi stemmer i morgen, vil spørgsmålet blive fuldstændig glemt og være dødt i pressemæssig henseende. Men det er ikke alt arbejde her i Parlamentet, der følges så ihærdigt, og hvis vi nu handler således, at vi gør arbejdet umuligt for journalisterne, vil det også blive meget vanskeligt at få dem til at følge det ved andre lejligheder!
(Forslaget om ændring af rækkefølgen forkastedes)

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne byde velkommen til den delegation fra det australske parlament, som netop har taget plads i den officielle loge.
Vore australske kolleger, under ledelse af senator Watson, er kommet til Strasbourg for at deltage i en interparlamentarisk konference for Europa-Parlamentet og det australske parlament.
Dette besøg, under fælles formandskab af senator Watson og hr. Kerr, formand for Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Australien, er det 20. i rækken, og dette tal viser tydeligt, hvor langt tilbage vore faste venskabsforbindelser med Australien går.
Kære kolleger, jeg ønsker Dem held og lykke med arbejdet og byder Dem hermed velkommen til EuropaParlamentet.

Afstemning (fortsættelse)
Torres Marques
Hr. formand, jeg vil gerne spørge Kommissionen, om den som følge af Parlamentets store tilslutning til disse forslag er rede til at acceptere vore ændringsforslag.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne bekræfte det, hr. Flynn allerede har meddelt Dem, nemlig at Kommissionen kun kan acceptere ændringsforslag nr. 5.

Torres Marques
Hr. formand, under de givne omstændigheder anmoder jeg om, at denne betænkning henvises til fornyet udvalgsbehandling. Vi finder det af allerstørste betydning, at denne debat fortsætter.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Van Dijk
Hr. formand, jeg er ked af det, men jeg ønsker alligevel lige kort at føre ordet i denne sag. Der er sket noget meget mærkeligt. I Udvalget om Kvinders Rettigheder har vi udførligt drøftet denne betænkning vedrørende pensioner til kvinder, og vi har altid omhyggeligt sørget for, at Europa-Kommissionen var til stede under disse drøftelser. Under ingen af disse drøftelser har repræsentanterne for Kommissionen givet udtryk for, at disse ændringsforslag skulle være et problem for dem. Det er for mig at se overordentlig mærkeligt først her i plenarforsamlingen at blive konfronteret med det faktum, at Kommissionen finder samtlige ændringsforslag uacceptable. Efter min mening gør Kommissionen ligeledes uklogt i at behandle Parlamentets arbejde således, idet vi på den måde naturligvis ikke hurtigt kan afhandle alskens forslag, som Rådet ønsker at godkende. Forsinkelsen skyldes altså i nærværende tilfælde vitterlig ikke Parlamentet, men EuropaKommissionen. Jeg vil gerne bede kommissær Fischler bringe dette videre til sin kollega Flynn.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, for det første vil jeg selvfølgelig meddele hr. Flynn det, De sagde her, og for det andet kan jeg på hans vegne sige, at han gerne vil komme til Dem i udvalget og uddybe sit standpunkt.

Breyer
Hr. formand, jeg vil gerne minde om, at vi i udvalget har udtalt os meget entydigt om retsgrundlaget. Jeg vil dog gerne bede Det Europæiske Folkepartis Gruppe om at tage ændringsforslag nr. 42 tilbage, da maksimalgrænseværdierne for pesticidrester i økologiske landbrugsprodukter er fastsat i forordning 2092/91 og slet ikke kan fastsættes i dette direktiv, fordi der findes en særforordning i den forbindelse.
I øvrigt vil jeg gerne endnu en gang gøre Parlamentet opmærksom på, at ændringsforslag nr. 34, 36 og 40, som blev stillet af fru Redondo, er problematiske, da de henviser til bilag 6 i direktiv 91/414. Men som De ved, har Europa-Parlamentet med succes indbragt spørgsmålet om dette bilag 6 for Domstolen, og Domstolen erklærede den 18. juni dette bilag 6 i direktivet for ugyldigt, hvorfor vi således har den situation, at der henvises til et bilag, som ikke længere eksisterer.

Formanden
Jeg kan oplyse forsamlingen om, at Parlamentets tekniske tjenestegrene allerede har tilpasset disse ændringsforslag i lyset af Domstolens afgørelse.

Redondo Jiménez
Hr. formand, vi er enige i fru Breyers forslag om at trække ændringsforslag 42 tilbage. Men vi er ikke enige i det, hun har sagt om ændringsforslag 34, 36 og 40, for selv om man har annulleret direktivet, er bilaget ikke blevet annulleret.

Breyer
Jeg vil gerne tage ordet igen. Fru Redondo, det var ikke direktivet, der blev erklæret ugyldigt, men derimod dette bilag 6. De fremstillede det lige nøjagtigt modsat, som om bilagene fortsat ville bestå, men ikke direktivet. Da der hersker en stor forvirring her, vil jeg gerne bede Præsidiet om at afklare dette spørgsmål, for at Parlamentet kan træffe sin beslutning på grundlag af en korrekt oplysning.
Efter vedtagelsen af ændringsforslag nr. 40

Balfe
Hr. formand, må jeg gøre opmærksom på uden at henvise til nogen bestemt person, at kvæstorerne har truffet en afgørelse, som Præsidiet har bekræftet, om, at der ikke må benyttes mobiltelefoner i salen. Må jeg anmode om at få den afgørelse overholdt?

Formanden
Tak, fordi De gør opmærksom på det, hr. Balfe. Der er truffet den beslutning, som De omtaler, og jeg håber, medlemmerne vil respektere den.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Dem om at afbryde afstemningen på dette punkt. Vi har lige hørt hr. Herman. Vi har ændret rækkefølgen. Vi kan ikke nøjes med at behandle Rocardbetænkningen og så droppe de efterfølgende betænkninger. Jeg fornemmer da også, at mine kolleger i Parlamentet ikke synes godt om det. Jeg vil gerne anmode Dem om at udsætte afstemningen nu.
(Forslaget om udsættelse af mødet forkastedes)

Hallam
Hr. formand, til forretningsordenen. At gennemføre afstemninger på dette grundlag - vi er langt inde i frokostpausen og vil ikke blive færdige - er meningsløst. Det er virkelig på tide, at Formandskonferencen ser nærmere på den måde, hvorpå vi afvikler vor afstemning, for at sikre, at vi kan gøre disse ting fornuftigt. Dette er noget rod, og det kan ikke fortsætte.

Formanden
Hr. Hallam, De har helt ret i det, De siger; men Rådet er ikke ansvarligt for dagsordenen; den opstiller vi selv. Det er nok nogle andre overvejelser, vi skal gøre os.

Rocard
Hr. formand, det er usædvanligt, men jeg vil alligevel gerne benytte mig af denne lejlighed til personligt at meddele hr. Herman min beklagelse over den måde, hvorpå alt dette foregår og til at forsikre ham om mit venskab. Det er ikke min fejl. Jeg vil fortælle ham, at jeg forstår ham, og at jeg udtrykker min sympati for ham.

Fayot
For første gang i lang tid bliver det sociale Europa med udstationeringsdirektivet igen positivt forsidestof.
I betragtning af de talrige risici for social dumping, navnlig inden for byggebranchen, i forbindelse med midlertidigt udstationerede arbejdstagere fra EU-lande såvel som fra tredjelande er det blevet mere og mere klart, at den frie konkurrence i det indre marked og politikken med åbning over for tredjelande skal ledsages af sociale foranstaltninger, hvis hele det sociale system ikke skal bryde sammen inden længe.
Den luxembourgske regering fulgte i Rådet særdeles glædeligt en meget hård kurs, navnlig hvad angår karensperioden, dvs. den periode, hvor modtagerlandets arbejds- og ansættelsesvilkår ikke finder anvendelse. Der findes ikke længere en sådan periode, dvs. at bortset fra visse mindre undtagelser skal såvel kravet på mindsteløn som på mindste antal betalte feriedage pr. år gælde fuldt ud i modtagerlandet, dvs. at en social dumping heller ikke længere er mulig.
Kontrollen vil være vigtig i den forbindelse. Det princip, som blev tilbage, står og falder med dette. Desuden vil det være absolut nødvendigt, at EU-medlemslandene arbejder tæt sammen med henblik på at gennemføre og sikre arbejdstagernes rettigheder.
Dette udstationeringsdirektiv udgør, hvis det engang finder anvendelse, ikke kun et reelt fremskridt i arbejdstagernes interesse, men også et fremskridt for det indre marked, som foruden virksomhedsejernes frihed klart og præcist foreskriver sociale foranstaltninger på tværs af grænserne.
Af denne grund skal hr. Helwin Peters betænkning støttes fuldt ud.

Reding
Det var ikke let at opnå et acceptabelt kompromis vedrørende udstationering af arbejdstagere.
Men et sådant kompromis var af afgørende betydning for at sætte en stopper den sociale dumping som følge af den frie udveksling af tjenesteydelser i det indre marked. Det er jo uacceptabelt, at nationale social- og arbejdsmarkedslove (f.eks. mindsteløn, socialforsikringsbidrag, arbejdsret) undergraves af midlertidigt udstationerede arbejdstagere fra EU-stater eller tredjelande, hvorved virksomheder, som retter sig efter de lovbestemte krav, fortrænges af leverandører, der tilsidesætter sådanne krav.
Den nu foreliggende tekst giver mulighed for at hindre denne sociale dumping fra udstationeringens første dag. Rådet har således fulgt Parlamentet, hvilket skal understreges som noget positivt. Der blev dog også givet mulighed for, at man via enten den nationale lovgivning eller de nationale arbejdsmarkedsparter kan udvide denne frist til højst en måned. Med hensyn til subsidiaritetsprincippet er denne undtagelsesmulighed glædelig, også selv om det havde været bedre at finde en fælles løsning i hele Europa.

Sjöstedt og Svensson
Vi beklager, at den fælles holdning ikke blev skarpere og tydeligere, men da den, når alt kommer til alt, er udtryk for vilje til at komme arbejdstagerne i møde, stemmer vi for.
Indstilling ved andenbehandling / Pollack
Díez de Rivera Icaza
Alle ved, at hvis de gode hensigter ikke følges op af kendsgerninger, spredes de for vinden. Det er strålende sagt, for en større informationsudveksling om luftforureningen er omend positiv ikke nok alene til at rense den luft, vi indånder.
Derfor gentager Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse de ændringsforslag, der blev fremlagt under førstebehandlingen, for at Rådet og Kommissionen skal være klar over, at denne information skal være offentlig og tilgængelig for alle borgere, således at de kan kontrollere den.
Vi ved alle, selv politikerne, at luftforureningen er et af de mest presserende problemer i de europæiske byer, og derfor er det nødvendigt, at de ændringsforslag, som fru Pollack på ny er kommet med - som jeg vil stemme for - bliver vedtaget.

Rovsing
Samarbejdet om tilvejebringelse og udveksling af pålidelige data om luftforureningen i medlemsstaterne er et vigtigt led i bestræbelserne på at kortlægge de væsentligste forureningskilder og udgør dermed en uundværlig forudsætning for en mere systematisk bekæmpelse af den tiltagende luftforurening.
Som bekendt er der allerede fastsat EU-grænseværdier for udledning af en række skadelige stoffer i atmosfæren, herunder CO2 , bly og ozon. Men, som Miljøudvalget påpegede ved førstebehandlingen af dette forslag, har de hidtidige fællesskabsforanstaltninger på området haft en alt for sporadisk - for ikke at sige en næsten tilfældig karakter. Der er derfor behov for gennemførelse af ensartede regler for fastsættelse af grænseværdier for udledning af alle skadelige stoffer. Det siger sig selv, at sådanne grænseværdier bør fastsættes på grundlag af så fuldstændige miljødata som muligt.
Desværre pålægges EU-medlemsstaterne ifølge det foreliggende forslag kun pligt til at indberette data om forurenende stoffer, som de i forvejen måler løbende. Med ændringsforslaget om en revision af forslaget efter to år har Europa-Parlamentets Miljøudvalg understreget sit ønske om en snarlig stramning af forslagets enkelte bestemmelser.
Afgørende er i den forbindelse, at offentligheden får fuld adgang til de indsamlede data. Det er glædeligt, at Kommissionen har accepteret hovedparten af Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandlingen, herunder navnlig et ændringsforslag om at inddrage det nyoprettede Europæiske Miljøagentur i arbejdet med at indsamle, vurdere og videreformidle de relevante måledata.
Indstilling ved andenbehandling / Virgin
Rovsing
Om den foreliggende indstilling fra Miljøudvalgets ordfører, hr. Ivar Virgin, er der kun at sige, at ordføreren allerede sidste år og i januar i år har gjort en prisværdig, grundig og ihærdig indsats for at bringe Kommissionen på linje med Europa-Parlamentet i spørgsmålet om overvågning af og kontrol med overførsel af farligt affald inden for samt til og fra EU-medlemsstaternes territorium. Desværre er det - som det fremgår af Rådets fælles holdning - ikke lykkedes at overbevise Ministerrådet om nødvendigheden af en konsekvent håndhævelse af »nærhedsprincippet« og forebyggelsesprincippet i denne sammenhæng. Herefter bør affald forarbejdes tættest muligt på det sted, hvor det opstår. I den aktuelle situation har Parlamentet næppe andre muligheder end at følge ordførerens anbefaling, nemlig at genfremsætte de ændringsforslag, som det vedtog ved sin førstebehandling af forslaget til revision af forordning EØF 259/93 tidligere på året.

Sandbæk
Vi kan takke et ikke-EU-medlemsland - nemlig Norge - for, at Kommissionen ændrede opfattelse og inkorporerede forslaget om, at også eksport af affald til genanvendelse fra OECDlandene til ikke-OECD-lande skulle forbydes.
Men det er vigtigt for mig at understrege, at arbejdet for en bæredygtig udvikling, hvor mængden af produceret affald nedbringes til et absolut minimum, må fortsætte. Jeg foreslog allerede ved førstebehandlingen, at der udarbejdes én liste, som kun har én farve - nemlig rød. Det forslag vil jeg fastholde.
Jeg kan heller ikke dy mig for igen at nævne, at det er grotesk, at Kommissionen truede Danmark med en retssag for selv at stille ændringsforslag, der ville sikre en stramning af reglerne til fordel for miljøet. Det glæder mig, at Kommissionen nu totalt har ændret holdning og er enig med Parlamentet.
Jeg har stemt for den foreliggende indstilling fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, fordi vedtagelsen af Parlamentets ændringsforslag er et godt skridt i den miljørigtige retning. Kategorierne i det nye bilag IIa bør, som ordføreren nævner det i sin betænkning, ikke kunne eksporteres, da der ikke foreligger nogen garanti for, at importlandene kan finde en miljømæssigt fornuftig anvendelse for det. Jeg håber, at Rådet vil dele Kommissionens og Parlamentets opfattelse.
Indstilling ved andenbehandling / Van Putten
Lulling
Som ordfører for udtalelsen om forslaget til »Cites«-forordningen vil jeg gerne sige, at jeg er særlig tilfreds, for Rådets fælles forslag er meget lig den udtalelse, der blev fremsat ved første behandling af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Rent faktisk tager teksten ikke længere sigte på besiddelse af vilde dyr og planter til ikke-kommercielle formål, således som det fremgår af ændringen af forordningens titel.
Teksten indeholder imidlertid stadig en svaghed i artikel 9, der fastslår, at der forud for enhver transport af de arter, der er nævnt i bilag A, skal indhentes en tilladelse, hvilket gør livet vanskeligere, for ikke at sige umuligt for de kompetente myndigheder. De vil rent faktisk komme til at modtage daglige ansøgninger om »forudgående tilladelse« fra falkonerer, der helt naturligt - og lovligt - rejser ustandselig.
Min gruppe har fremsat et ændringsforslag for at rette det, som jeg finder er en uheldig uforudset hændelse i den fælles holdning, for der er ikke nogen grund til praktisk at forbyde falkejagt i Den Europæiske Union. Jeg beklager, at Parlamentet ikke har vedtaget dette ændringsforslag.
Bortset fra dette er den fælles holdning acceptabel, og der er bestemt ikke grund til at afvise den.

des Places
Vores gruppe har fremsat seks ændringsforslag til betænkning af van Putten.
Handelen med vilde dyr og planter bør reguleres og kontrolleres. Det samme gælder naturligvis beskyttelsen af visse arter, der kan svækkes i den aktuelle økologiske, miljømæssige og økonomiske situation.
Men for mange krav, for tunge procedurer og for mange regler kan give resultater, der er i modstrid med det, der var hensigten. Derfor har min gruppe stemt imod en række af de ændringsforslag, der er blevet fremsat af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Her tænker jeg især på ændringsforslag 12, der fjerner muligheden for at anvende vilde dyr og planter til forsknings- eller undervisningsaktiviteter, der tager sigte på beskyttelse eller bevarelse af arter. Det er nødvendigt, at vore studerende og forskere kan arbejde med rigtige eksemplarer snarere end med fotografier eller andet såkaldt »pædagogisk« materiale.
De seks ændringsforslag, som min gruppe har fremsat, sigter på at beskytte den traditionelle aktivitet, som falkejagt er. Vi ved alle, at der findes forestillinger, hvor der anvendes falke og andre rovfugle. Disse forestillinger gør det muligt at vise offentligheden disse dyrs enestående evner og få flere af vore medborgere til at værdsætte dem. Det ville være latterligt at skille sig af med denne pædagogiske mulighed og overse den kendsgerning, at disse dyr meget længe er blevet jaget på grund af det negative image, de havde i befolkningen.
Det er med tilfredshed, at jeg - gennem fru kommissær Bjerregaard - har hørt Kommissionens svar, der accepterer vort forslag, for det er ganske enkelt fuldt af sund fornuft. Jeg håber, at denne holdning vil blive vedtaget af flertallet af mine kolleger under afstemningen i plenum.
Betænkning af Breyer
Amadeo
De maksimalværdier for rester af fytosanitære stoffer i landbrugsvarer på 0, 01 mg/kg af hvert enkelt stof og 0, 005 mg/kg for den samlede mængde, der er omhandlet i ændringsforslaget, vil få særdeles alvorlige følger for produktionen og forbruget af levnedsmidler i EF, de europæiske landmænds produktivitet og konkurrenceevne samt de internationale handelsstandarder.
Det øjeblikkelige system med fastsættelse i godkendelsesøjeblikket (registreringsøjeblikket) af enkelte grænseværdier for rester af ethvert stof og enhver afgrøde, på hvilken det anvendes, har været gældende på internationalt plan i mere end 30 år. Dette system er blevet vurderet og udbygget af FAO, Verdenssundhedsorganisationen og i Codex Alimentarius med henblik på at muliggøre international handel med levnedsmidler under udelukkelse af sundhedsskadelige stoffer. Dette har aldrig givet anledning til problemer, og det følges af alle de større i-lande og u-lande.
I øjeblikket er det nemlig tilladt at anvende alle stoffer på en eller flere afgrøder efter regler om brugen, som er nøje fastlagt, og for hvert enkelt stof er der fastsat en maksimalværdi for pesticidrester (MRL).
Denne grænse er den maksimale koncentration af rester af dette stof på denne afgrøde, som kan nås ved korrekt anvendelse af produktet med tilstrækkelige og rigelige sikkerhedsmarginer for mennesket.
Foruden at give mennesket den størst mulige sikkerhed garanterer overholdelsen af grænsen en rigtig anvendelse af produktet. Heraf fremgår det klart, at MRL ikke har forbindelse med miljøproblemerne, der allerede er behandlet i direktiv 91/414, men alene tjener til at beskytte mennesket mod sundhedsrisici.
I direktiv 91/414 påbydes det, at der for hvert enkelt produkt og hver enkelt afgrøde skal indleveres en dokumentation, hvis omfang afhænger af produktets specifikke kemisk-fysiske, toksikologiske, miljømæssige og agronomiske træk, idet forekomsten af rester og deres farlighed varierer fra produkt til produkt og fra afgrøde til afgrøde.
I øvrigt er kravet om denne dokumentation ikke berettiget ved en enkelt grænse for rester på alle produkter.
Konsekvensen af vedtagelsen af en enkelt MRL, der ligger meget lavt, vil være udelukkelse af brug af de fleste fytosanitære produkter, særlig på gartneriafgrøder og frugttræer i Middelhavslandene.
I øvrigt findes der ikke teknisk-videnskabelige beviser for de sundhedsrisici, der kan følge af den samlede mængde af de pågældende rester, og ej heller er der videnskabelig basis for at kunne fastsætte grænser for de samlede mængder af disse rester (hvorfor 0, 05 mg/kg og ikke 0, 004 eller 0, 006?).
Den økonomiske og samfundsmæssige skade for det italienske landbrug kan ikke på nogen måde opvejes ved vedtagelse af alternative former for teknik, som f.eks. økologisk landbrug.
I øvrigt ville opgivelsen heraf til fordel for nye kriterier få alvorlige følger for den internationale handel med landbrugsvarer, både eksporteret fra og importeret til Fællesskabet med heraf følgende dramatiske landbrugsmæssige, økonomiske og sociale tilbageslag.
Det er desuden fuldt tilstrækkeligt blevet bevist, at de fytosanitære produkter er af afgørende betydning for at sikre levnedsmiddelbehovet, der er i stærk vækst som følge af befolkningstilvæksten på verdensplan.
I Italien har den samlede kamp - der omfatter anvendelse af kemiske og biologiske midler - bestræbelserne på en mere rationel anvendelse, det tekniske fremskridt og udviklingen af nye produkter allerede gjort det muligt at nedsætte mængden af de anvendte fytosanitære produkter med ca. 25 %.
Vi accepterer dog det pågældende forslag, men understreger, at vi vil stemme imod samtlige de af Miljøudvalget fremsatte ændringsforslag, særlig nr. 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 20, 22, 23, 24 og 31, der angår ændringerne af MRL.
Betænkning af Rocard
Berthu
Hr. formand, arbejdsløsheden udgør et sådant spild for landene i Europa, og regeringernes manøvreringsfrihed synes så lille i en kontekst præget af frihandelspolitik, defensiv utålmodighed blandt de forskellige faglige og sociale grupper og for visse af os en overvurdering af valutaen, at man uundgåeligt ender med at overveje uortodokse løsninger, som man tidligere ville have afvist ved brug af almindelig sund fornuft. Alt bliver ikke godt af den grund.
Det er for eksempel fristende at sige til sig selv, at de penge, der i dag gives til de arbejdsløse, ville være givet bedre ud, hvis man gav dem til virksomhederne, for at de kunne nedsætte deres personales arbejdstid og ansætte nye lønmodtagere. Desværre et denne smukke teoretiske balance vanskeligere at gennemføre i praksis, og det er symptomatisk at konstatere, at Rocard-betænkningen - på trods af al dens redaktørs erfaring fra hans tid som Frankrigs premierminister - ikke foreslår færdige løsninger men blot temaer til overvejelse, der i øvrigt ofte er omtvistelige, og som Kommissionen bedes om at uddybe, og som endelig ikke har anden nytteværdi end, at de får folk til at fantasere.
Der hviler rent faktisk et alvorligt pant på denne politik. For ikke at fremstå som en social nedskæring eller en omfordeling af nøden skal den medføre lønkompensation, men i dette tilfælde risikerer den selv under hensyntagen til besparelserne i relation til arbejdsløshedsdagpengene at vise sig at blive kostbar og således tilintetgøre de arbejdspladser, som det var hensigten, at den skulle skabe. For at undgå denne onde cirkel bør en sådan politik forblive forsigtig, kontraktlig og især ikke koste det offentlig mere, end det arbejdsløshedsdagpengebeløb, der spares.
Vi må rent faktisk ikke tabe den samlede situation af syne. Den ældgamle tendens til arbejdstidsnedsættelse er der i dag lukket for i industrilandene som følge af frihandelspolitikken og tilstedeværelsen af nye konkurrenter, der ikke følger de samme sociale normer som os. Så længe dette problem ikke er løst enten ved en voluntaristisk politik eller måske ved en på meget længere sigt ny progressiv international balance, vil en arbejdstidsnedsættelse ikke kunne gøres til en generel politik men kun blive enkeltstående erfaringer.

Burenstam Linder, Carlsson, Cederschiöld, Stenmarck og Virgin
Europa-Parlamentet har i dag stemt om, hvorvidt det skal anmode Kommissionen om at undersøge, hvor mange flere arbejdspladser der vil kunne skabes ved at nedsætte arbejdstiden med fuld økonomisk kompensation til dem, hvis arbejdstid reduceres.
Vi - de svenske medlemmer af PPE - har stemt imod denne betænkning. Vi mener, det ville være forkert at foregøgle borgerne, at der findes simple mirakelløsninger på arbejdsløshedsproblemet. Socialisterne har nu foreslået dels at indføje et kapitel om beskæftigelsen i traktaten om Den Europæiske Union, dels at nedsætte arbejdstiden. Dette betyder imidlertid blot, at man indgiver borgerne falske forhåbninger, som senere ikke vil kunne opfyldes.
Kun hvis man deregulerer arbejdsmarkedet, forbedrer den almene og den videregående uddannelse for at frembringe spidsteknologier i produktionen, skaber rimelige arbejdsbetingelser for mindre virksomheder og sænker skattetrykket, kan man opnå man højere beskæftigelse.

Correia
På vegne af de portugisiske medlemmer af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe skal jeg begrunde, hvorfor vi stemte for Rocard-betænkningen på trods af nogle kritisable punkter.
Et af disse punkter vedrører den meget forskelligartede beskæftigelsessituation fra land til land, som vanskeligt kan forenes med løsninger anvendt over én kam på de forskellige lande. En løsning af denne type kan således være relevant for et europæisk land med en avanceret økonomisk og social struktur, medens den er irrelevant for et land som Portugal, hvor lønniveauet er meget lavere, og arbejdsløshedsprocenten endnu ikke er nået op på et alarmerende niveau.
Det andet punkt har at gøre med det behov, som mindre udviklede lande som Portugal har for at sætte den økonomiske vækstrate i vejret for at tilnærme sig de mere udviklede lande og ad denne vej skabe håb om varig og bedre lønnet beskæftigelse. Det er denne strategi, som den portugisiske regering har prioriteret, og det er den, vi går ind for.
På trods af disse tvivlsspørgsmål vil vi stemme for betænkningen, fordi den inspirerer til overvejelser og debat i det europæiske samfund, bl.a. vedrørende forholdet arbejde/fritid og beskæftigelse/løn under hensyn til de teknologiske fremskridt og de ændringer, de medfører for de moderne samfunds indretning.
Det er et væsentligt politisk og intellektuelt bidrag, som hr. Michel Rocard her giver til debatten, uden at han dog udtømmer mulighederne for at løse den massive arbejdsløshed, som de europæiske samfund i dag er ramt af, en arbejdsløshed, der præsenteres som strukturel, som skaber forvirring i regeringerne og blandt borgerne og ser ud til at holde stand mod alle de terapier, der er forsøgt gennemført.

Crowley
At foreslå en nedsættelse af arbejdstiden som en løsning på arbejdsløshedskrisen i Europa er et forslag, som forsøger at trodse enhver logik.
Det nye verdensmarked, hvor vi nu konkurrerer, gør det bydende nødvendigt, at vi er så konkurrencedygtige som muligt. At indføre foranstaltninger, som lægger yderligere omkostninger over på vareproduktionen, er noget, som må betragtes meget varsomt.
Fleksibilitet med hensyn til tilrettelæggelsen af arbejdstiden, som ikke vil krænke arbejdstagernes grundlæggende rettigheder, kunne indgå i en integreret løsning af arbejdsløshedsproblemet.
Men de forslag, hr. Rocard har forelagt, behandler kun overfladisk de øvrige mekanismer, der kunne bidrage til vort endelige mål, dvs. flere jobmuligheder.
Navnlig den manglende omkostningsanalyse med hensyn til SMV-sektoren og de meget små virksomheder tilsidesætter åbenlyst andre fællesskabsforanstaltninger, der skal hjælpe denne sektor, som alle erkender er drivkraften til vækst i beskæftigelsen og økonomisk vækst i Europa, f.eks. det tredje flerårige program til fordel for SMV - artikel 118 i traktaten.
Den gradvise permanente strategi vil kassere personer med stor viden og mange års erfaring. Mere regulering på beskæftigelsesområdet vil hindre jobskabelse.
Mens vi taler her er arbejdstidsdirektivet stadig ikke blevet indarbejdet i national lov i mange lande, og vi bør klart tage ved lære af de vanskeligheder, der er opstået med denne lovgivning.
En afskaffelse af overarbejde vil navnlig diskriminere mod visse sektorer, som er meget sæsonprægede, da det vil øge omkostningerne.
Af disse grunde kan jeg ikke støtte hele betænkningen, selv om den indeholder meget, som jeg kan støtte.
Mine komplimenter til hr. Rocard for hans ihærdighed og vedholdenhed.

Ephremidis
I den aktuelle situation, hvor beskæftigelsesproblemet og arbejdsløshedsspøgelset indtager en central plads i arbejdstagernes problemstilling, er der et tvingende behov for at finde troværdige og effektive løsninger.
Under disse omstændigheder kunne en nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang være et skridt af afgørende betydning for løsningen af problemet, det kunne sikre arbejdstagernes levestandard og skabe nye arbejdspladser.
Hr. Rocard går imidlertid ind for det synspunkt, at arbejdstagernes løn skal reduceres i samme forhold som arbejdstidsnedsættelsen. Det nye i hans forslag skal så være en kompensation for løntab med statslige midler, der angiveligt skal komme fra besparelser inden for medlemsstaternes udgifter til de arbejdsløse. Denne kompensation kunne enten have form af en direkte støtte eller en nedsættelse af de sociale bidrag, der betales for de første 32 arbejdstimer, og en forhøjelse af de bidrag, der vedrører arbejdstimerne ud over 32. Vi er uenige i denne holdning, som reelt fritager arbejdsgiversiden for ethvert bidrag til bekæmpelse af krisen. Vi har tidligere fået at vide, at arbejdstagerne må betale omkostningerne. Nu er det de sociale sikringsordninger, der skal betale. I betragtning af, at de sociale sikringsinstitutioner står med alvorlige problemer, kunne besparelserne anvendes til restituering af deres finansielle situation og forbedring af det offentlige sociale sikringsniveau. Det andet forslag fører både til lønnedgang for arbejdstagerne og nedsættelse af arbejdsgivernes bidrag, så de eneste, der har fordel af denne ordning, er arbejdstagerne.
Samtidig foreslår ordføreren en række foranstaltninger, der skal styrke dereguleringen af arbejdsmarkedet og gøre tilrettelæggelsen af arbejdstiden mere fleksibel. Praktiske erfaringer viser imidlertid, at disse metoder tværtimod fører til flere fyringer, til forlængelse af arbejdstiden og til voksende social dumping.
Af disse årsager vil vi stemme imod betænkningen. Efter vor opfattelse må en arbejdsløshedsbekæmpelsespolitik bygge på nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang, begrænsning og gradvis afskaffelse af overarbejde, fremme af produktive investeringer, navnlig inden for arbejdsintensive brancher, og imødegåelse af problemet med virksomheder, der flytter til tredjelande med billige arbejdsomkostninger. Disse foranstaltninger bør ledsages af en politik, som skal styrke arbejdstagernes indkomst på grundlag af behovet for at styrke forbruget og herved også produktionen og beskæftigelsen.

Fayot
Selv om Luxembourg med en arbejdsløshed på 3 % ikke har de samme beskæftigelsesproblemer som visse andre lande i EU, er beskæftigelsen også begyndt at optage os mere i mit land. Derfor bør Michel Rocards betænkning også tages meget alvorligt i Storhertugdømmet.
Arbejdstidsnedsættelse er et tabuemne for arbejdsgiverne, der frygter en forøgelse af deres omkostninger, for lønmodtagerne, der frygter en formindskelse af deres indtægter og for regeringerne, der forskanser sig bag arbejdsmarkedets parters frihed til at forhandle overenskomster.
I Luxembourg er der aldrig rigtig kommet gang i debatten om arbejdstidsnedsættelse, idet den officielle tese er, at en arbejdstidsnedsættelse på et lille arbejdsmarked midt i en stor region med høj arbejdsløshed ville føre til skabelse af arbejdspladser for grænsearbejdere!
På trods heraf bør Michel Rocards betænkning vække vor interesse som følge af dens almene kurs. Den peger først - og det er meget betimeligt - på, at man arbejdede 3000 timer om året i 1880, og at dette tal var nået ned på 1700 timer omkring 1970, men at lønnen samtidig var steget, og produktiviteten øget stærkt. Denne generelle udvikling har ikke skånet nogen økonomi. Det, Michel Rocard nu foreslår, er veje, som er uundgåelige selv for et land med en lille arbejdsløshed. Hvorfor?
Det er, fordi han ud over alle de variabler, der hidtil er taget højde for i bekæmpelsen af arbejdsløsheden (økonomisk vækst, erhvervsuddannelse, nedsættelse af de lønmæssige udgifter, skat, styring af arbejdsmarkedet), systematisk integrerer variablen »arbejdstid« i dens mange aspekter, hvad enten det er nedsættelse af den daglige arbejdstid, progressiv og moduleret fratrædelse/pensionering, «valgt« deltid, nedsættelse af merarbejdet, og med en systematisk integration af livslang almen uddannelse og erhvervsuddannelse som en ledetråd igennem det hele. Det er interessant at bemærke, at Michel Rocards forslag, efterhånden som drøftelserne er skredet frem, har besejret mange af både fagforeningernes og arbejdsgivernes bekymringer, eftersom han dels foreslår at kompensere virksomhederne for deres udgifter, og dels kræver han ikke nogen beskæring af lønnen.
Det er tanken at tage pengene fra de 350 milliarder ECU (14.000 milliarder luxembourgske francs!), som arbejdsløshedsunderstøttelsen i Europa koster, for at bruge dem til at kompensere virksomhederne for deres udgifter i forbindelse med arbejdstidsnedsættelsen, der skal foregå uden lønnedgang for lønmodtagerne, og som modvægt skabe nye arbejdspladser.
Michel Rocard åbner nogle veje og tilskynder til refleksion og handling. Han foreslår, men foreskriver ikke. Han har diskuteret og vist sig åben for kritik og den uro, der er blevet udtrykt her og dér. Hans samlede optræden er således klog. Han beder Kommissionen om at foretage undersøgelser og udarbejde en henstilling til medlemsstaterne, han opfordrer arbejdsmarkedets parter til at forhandle og alle til at søge ind på en vej, som ingen hidtil har taget rigtig alvorlig.
Situationen er for alvorlig til, at man ikke bør gribe denne chance.

Fourçans
, skriftlig. (FR) Jeg er desværre bange for, at denne betænkning fremfører en ny »forløjet god« idé. Hvad kan konsekvenserne blive heraf?
Hvem skal betale »støtten« til virksomhederne, når arbejdsløshedsdagpengeperioden (nogle måneder) er udløbet? Det kommer skatteyderen til med en tilsvarende byrde for samfundet. Man kan have sine tvivl om, at mange virksomheder vil kunne gennemføre deres omlægning til en fornuftig pris. Forlængelsen af perioden for anvendelse af produktionsudstyret vil medføre vanskelige »køreplaner«. Lønmodtagerne vil sandsynligvis kræve kompenserende lønforhøjelser, der vil øge arbejdsomkostningerne og skabe arbejdsløshed. Hvis produktiviteten øges tilstrækkeligt, hvem siger så, at det ville være i virksomhedernes interesse at øge deres antal af ansatte? Af disse - og andre - grunde kan man have sine alvorlige tvivl med hensyn til denne type foranstaltningers holdbarhed. Det bør stå klart, at jeg ikke på nogen måde er imod tanken om arbejdstidsnedsættelse. Men det er op til virksomhederne i samarbejde med arbejdsmarkedets parter at se nærmere på spørgsmålet i forhold til deres situation.
Ja til forhandlinger på virksomhedsplan, til udvikling af deltid og valgt tid! Men nej til teknokratiske fiksfakserier, hvis konsekvenser kunne vise sig at blive alvorlige for beskæftigelsen og konkurrenceevnen!
Jeg vil således ikke kunne stemme for denne betænkning. Jeg vil afholde mig fra at stemme, hvis PPE's ændringsforslag godkendes.

Holm
Som repræsentant for Den Grønne Gruppe bifalder jeg naturligvis denne betænkning om en arbejdstidsnedsættelse som et våben i kampen mod arbejdsløsheden. Der er noget forkert den nuværende situation på arbejdsmarkedet, eftersom en lang række mennesker står uden for det, samtidig med at de, der er beskæftigede, arbejder meget over. Der er brug for en arbejdstidsnedsættelse for at løse dette problem.
En lavere arbejdsløshed vil samtidig forbedre medlemslandenes statsfinanser. For arbejdstagerne vil en arbejdstidsnedsættelse udelukkende være af det gode, da den vil højne livskvaliteten og mindske de sociale kløfter mellem dem, der har, og dem, der ikke har, arbejde. Endvidere ville det i forbindelse med en arbejdstidsnedsættelse være hensigtsmæssigt at sænke arbejdsgiverafgifterne for at opmuntre virksomhederne til at ansætte mere personale samt forhøje miljø- og energiafgifterne for at gøre det dyrt at tilsvine naturen. Denne betænkning er et skridt i den rigtige retning.
Det er dog vigtigt for mig at påpege, at jeg ikke går ind for, at det er EU, der skal afgøre, hvordan dette skal føres ud i livet; det er et spørgsmål, der skal løses gennem mellemstatsligt samarbejde, ikke ved overstatslige beslutninger.

Lindqvist
Jeg har stemt for Rocard-betænkningen. Ikke fordi jeg mener, at den indeholder løsningen på problemet med hensyn til den store arbejdsløshed i Europa. Men dette er et led i den nødvendige debat, hvor ethvert forslag om eksempelvis arbejdsdeling, nedsat arbejdstid og mere fleksible arbejdstider og -former må afprøves. Intet forslag må betragtes som uvæsentligt, før man har prøvet, om det kan løse problemet for de 18-20 millioner arbejdsløse.
Desuden vil en arbejdstidsnedsættelse også give dem, som er i arbejde i dag, en bedre livskvalitet - der er mange, der har en lang arbejdstid og lange arbejdsdage.

Péry
20 millioner arbejdsløse i vore 15 lande i Den Europæiske Union og 52 millioner borgere, der lever under fattigdomsgrænsen, er et alvorligt fænomen, der gør en bange, og som lammer vor fantasi. Vi træffer sociale ledsageforanstaltninger eller beskæftigelsesfremmende foranstaltninger, der koster formuer for alle vore lande: 350 milliarder ECU (eller mere end 2000 milliarder FF, 4, 5 % af hver enkelt medlemsstats bruttonationalprodukt, 120.000 FF om året og pr. arbejdsløs) uden af den grund at skabe arbejdspladser, uden at give vore millioner af udstødte deres værdighed tilbage, uden at give vore millioner af unge noget håb.
Det, der skal til, er en anden måde at organisere samfundet på. Tiden er inde til at vise mod og tænke i nye baner.
Derfor kan jeg kun takke Michel Rocard for at have arbejdet så indgående med dette emne og prioriteret den menneskelige dimension ved denne udfordring. I sin betænkning fremsætter Michel Rocard en række forslag, der vil blive accepteret af et meget stort flertal af vort Parlament - det er jeg sikker på.
32-timersugen vil indskrive sig i historien. Jeg vil henlede opmærksomheden på, at man i 1880 arbejdede 3200 timer om året i Europa, i dag er det halvdelen! Og teknologien tvinger os til at sætte fart i denne proces.
Kun en betydelig arbejdstidsnedsættelse, kun en anden måde at tilrettelægge arbejdet på, der er mere smidig og mere differentieret i forhold til de enkelte beskæftigelsesområder og vedtaget efter forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter, kan imødegå arbejdsløshedens udfordringer, med en ligestilling, der garanterer de samme rettigheder, den samme beskyttelse og de samme karrieremuligheder. Der ville kunne ansættes 10 % nye lønmodtagerne og skabes millioner af nye arbejdspladser i Den Europæiske Union!
Det væsentligste problem forbliver indtægts- og lønproblemet. Michel Rocards originale idé fortjener al vor opmærksomhed.
Lønkompensation ville være muligt, hvis man hentede pengene direkte fra besparelserne på arbejdsløshedsdagpengeområdet og ved en modulation af de sociale bidrag: hvis man halverede bidragene indtil 32 timer og gangede dem med 4 derover. Dette ville samtidig virke meget afskrækkende og hjælpe med at bekæmpe merarbejdet, der svarer til 3-4 millioner arbejdspladser i Europa.
Ordføreren prioriterer forhandling mellem arbejdsmarkedets parter for at få gang i denne ordning.
Vil en sådan foranstaltning være effektiv i alle landene? Jeg har mine tvivl hvad Frankrig angår, når man ser på den aktuelle inerti i arbejdstidsforhandlingerne; det er sandsynligt, at det vil være nødvendigt med lovgivningsmæssige foranstaltninger.
32-timersuge, valgt deltid, progressiv fratrædelse/pensionering og nedbringelse af overarbejdet vil føre til en ændret livsstil. At gå fra 2 til 3 fridage om ugen, det er en ekstra dag til en anden leveform.

Reding
Arbejdsløsheden har i Europa antaget et sådant omfang, at man ikke må forkaste nogen ide, der kan mindske denne svøbe. Den arbejdstidsnedsættelse, der foreslås i Rocard-betænkningen, er ganske vist lidt for urealistisk i sin absolutte form, men tager man pragmatisk fat på problematikken, kunne det give absolut positive resultater. I den forbindelse følgende overvejelser:
. Erfaringen har vist, at arbejdsløsheden ikke kan nedsættes væsentligt gennem vækst alene. En omfordeling af det eksisterende arbejde er således uundgåelig.
. En lineær arbejdstidsnedsættelse uden løntilbageholdenhed ville være et økonomisk kætteri, som på et åbent verdensmarked ville medføre en forringelse af konkurrenceevnen og dermed en yderligere nedlæggelse af arbejdspladser.
. Diskussionen skal derfor føres på virksomhedsplan. På grund af de meget forskellige situationer i Europas forskellige regioner og dér også i de forskellige virksomheder påhviler det arbejdsmarkedets parter at udvikle specifikke modeller for arbejdstidsnedsættelse, som er tilpasset virksomhedernes specielle situation.
. Man kunne f.eks. forestille sig formlen »arbejdstidsnedsættelse i stedet for lønmæssig progression«, idet der samtidig ansættes arbejdsløse og arbejdsformidlingen påtager sig at betale de indirekte lønomkostninger i forbindelse med disse. Arbejdsmarkedets parter skal virksomhedsspecifikt stå for udarbejdelsen af sådanne programmer, og det skal på ingen måde være underlagt et politisk diktat. De politiske aktører skal derimod tilvejebringe lovgivningsrammen og de nødvendige midler, for at der ikke er noget til hinder for at gennemføre sådanne modeller.
Arbejdstidsnedsættelsen er ganske givet ikke noget universalmiddel. Men den kan, hvis arbejdsmarkedets parter står for den på virksomhedsplan, udmønte sig i en bedre fordeling af arbejdet, uden at virksomhedens konkurrenceevne lider skade. Derfor bør ideen ikke forkastes generelt, men derimod udforskes realistisk og gennemføres som én blandt mange modeller i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.

Rovsing
Den foreliggende betænkning af hr. Michel Rocard er - som det er fremgået af debatten her i salen - blevet mødt med en hel del kritik og betydelig skepsis. Dette skyldes ikke alene det forhold, at fastsættelsen af arbejdstiden i udpræget grad er et nationalt anliggende - og i flere medlemsstater sågar et overenskomstanliggende. Det skyldes også, at de hidtidige erfaringer med nedsættelsen af arbejdstiden, indførelse af forskellige orlovsordninger m.v. i de enkelte medlemsstater ikke har været særlig positive. Sådanne ordninger har i bedste fald kunnet betegnes som velfærdsfremmende foranstaltninger uden beskæftigelsesfremmende effekt. Dette gælder i ganske særlig grad i den private sektor.
I den forbindelse er det værd at bemærke, at ledigheden i hele Europa - trods midlertidig nedgang i opgangstider - er blevet ved med at stige gennem de sidste 20-25 år. Årsagen hertil er ikke kun, at man i den private sektor har været tvunget til at kompensere for stigende (direkte og indirekte) lønomkostninger gennem rationaliseringer. Årsagen er også, at afstanden mellem de lediges kvalifikationer og de kvalifikationskrav, som private virksomheder nu engang er tvunget til at stille, er blevet stadig større. Den tidsmæssige og økonomiske omkostning ved at uddanne arbejdskraft med høj specialiseringsgrad udgør i sig selv en barriere for fastholdelse af eksisterende arbejdspladser, når eller hvis en kvalificeret medarbejder forlader en virksomhed midlertidigt eller permanent. Et generelt påbud om nedsat arbejdstid vil trække i samme retning.
Arbejdsløshedsproblemet kan således ikke løses gennem foranstaltninger, der ikke tager højde for de aktuelle eller fremtidige kvalifikationskrav på et stadigt mere internationaliseret arbejdsmarked. På denne baggrund ser jeg mig nødsaget til at stemme imod den af hr. Rocard udarbejdede betænkning.

Rübing
Det er kunderne, der træffer afgørelse om arbejdspladserne, politikken kan kun udforme fair og retfærdige rammebetingelser. Østrig har det andet laveste arbejdsløshedstal i Europa og den laveste ungdomsarbejdsløshed i verden som følge af et meget effektivt vekseluddannelses- og efter- og videreuddannelsessystem. Der må aldrig uddannes uden føling med arbejdsmarkedet. Et år efter tiltrædelsen af EU var der en historisk høj beskæftigelse. Først skal man have ordrer, først derefter kan man fordele arbejdet, og så skal præstationen belønnes. Den eneste garanti for en økosocial markedsøkonomi.

Sjöstedt og Svensson
I Sverige er den individuelle årsarbejdstid for heltidsarbejde steget med 100 timer om året. Normalarbejdstiden på 40 timer er reelt på 40, 7 timer om ugen. Samtidig med at dette er sket, er 600.000 personer blevet arbejdsløse.
Vi savner noget om arbejdsfordeling mellem kønnene i Rocard-betænkningen. I Sverige er det småbørnsfædrene, der har mest lønarbejde af alle. Det svenske Venstreparti stræber efter en mere retfærdig fordeling af arbejdstiden mellem mænd og kvinder og mellem lønarbejde og ubetalt arbejde.
Vi anser derfor en nedsættelse af den ugentlige arbejdstid for at være den bedste metode, men er enige med ordføreren i, at en arbejdstidsnedsættelse er nødvendig som et redskab til at mindske antallet af arbejdsløse, og stemmer derfor for betænkningen.

Valverde López
At sørge for, at man ikke fortsætter med at ødsle med et af de mest værdifulde aktiver i Europa, nemlig de menneskelige ressourcer, er en global udfordring for de europæiske institutioner, regeringerne og arbejdsmarkedets parter. Udfordringen er kompleks, og desværre er der ingen simple løsninger. Det ville være en forkert besked til befolkningen at sige, at hvis vi nedsætter arbejdstiden, vil vi få fuld beskæftigelse.
De overvejelser og forslag, der er indeholdt i Rocard-betænkningen, er endnu et element i de talrige instrumenter, som der er behov for at iværksætte. Det bør gentages, at den økonomiske vækst er et grundlæggende, men ikke tilstrækkeligt krav. Det er nødvendigt, at de teknologiske innovationer assimileres socialt. Mennesket har foretaget enorme tekniske fremskridt for at frigøre sig fra det mest hårde arbejde og for at øge effektiviteten, men de tekniske fremskridt kan og bør ikke føre til, at menneskene går til bunds i arbejdsløshed og håbløshed. Det er nødvendigt ikke kun at se på de direkte produktive aktiviteter, men også på de aktiviteter, som forbedrer livskvaliteten. Organiseringen og fordelingen af arbejdet mellem disse to store områder er væsentlig. Derudover skal midlerne til den sociale solidaritet bruges til at finansiere arbejdet og ikke kun til at fremme inaktiviteten. Den udfordring, der ligger i fordelingen af arbejdet, kan næppe klares med simple formler. Samfundet skal finde sin egen balance. Virksomhederne skal være et sted, man mødes og blive enige. Familien vil som en grundlæggende økonomisk og social enhed være et andet sted, hvor man kan omfordele arbejdet. For at opnå dette vil det være nødvendigt med revolutionerende skatteforanstaltninger, som gør det muligt at sikre tilstrækkelige indkomster til hvert hjem og give familiemedlemmerne mange valgmuligheder.
Instrumenter som forholdsregler for beskyttelse af miljøet for at øge beskæftigelsen bør man heller ikke se bort fra. Ændringen af produktions- og forbrugsvaner vil også være et nyttigt instrument.

Wibe
Jeg mener, at betænkningen som helhed er god og har absolut intet imod, at Kommissionen gennemfører en undersøgelse af forholdene. Jeg har dog forbehold vedrørende følgende punkter:
Punkt F: Jeg bryder mig ikke om de her fremsatte antydninger af, at skatter og sociale afgifter er en hindring for nyansættelser.
Punkt M: Her antydes det, at offentligt og privat ansatte skal behandles forskelligt i forbindelse med en arbejdstidsnedsættelse. Der skal ydes lønkompensation til de førstnævnte, men ikke til de sidstnævnte. Dette er helt forkert. Samtlige ansatte skal naturligvis behandles lige uanset arbejdsgiver.
Punkt 2: Her lanceres betænkningens kongstanke, nemlig at de sociale afgifter skal sænkes, hvis der arbejdes under 32 timer om ugen, og forhøjes, hvis der arbejdes mere. Det nævnes i begrundelsen, at de skal forhøjes til 4, 5 ecu pr. time, hvis der arbejdes over 39 timer pr. uge, og/eller nedsættes med 4 ecu pr. time, hvis arbejdstiden ligger under 32 timer pr. uge. Dette ville betyde, at en halvtidsstilling (20 timer pr. uge) blev 50 eller 100 svenske kroner billigere pr. time end en heltidsstilling. Jeg er skeptisk med hensyn til en sådan differentiering, da den ville føre til, at man i stedet for én heltidsstilling skabte to halvtidsstillinger, og det er en udvikling, som vi ønsker at modvirke i Sverige.
Endelig kunne ordføreren efter min mening godt have nævnt øget beskæftigelse i den offentlige sektor som et effektivt middel til at mindske arbejdsløsheden. Den offentlige sektor er meget forsømt i Unionen, og der er adskillige udækkede behov på skoleområdet, infrastrukturområdet, forsorgsområdet samt sundheds- og sygeplejeområdet, som burde kunne give EU's 20 millioner arbejdsløse meningsfuld beskæftigelse.
Jeg stemmer alligevel for betænkningen, da jeg finder dens hovedkrav om en nærmere undersøgelse af spørgsmålet absolut rimeligt.

Wolf
Med Rocard-betænkningen vil Parlamentet formentlig omsider klart tilkendegive, at man ikke vil kunne få bugt med den massearbejdsløshedsskandale, som over 30 mio mennesker nu er ramt af i Europa, uden en massiv arbejdstidsnedsættelse. Den nyliberalistisk-konservative politiske models hidtidige løfter om at bekæmpe massearbejdsløshed og social udstødelse gennem vækst og løntilbageholdenhed fra de beskæftigedes side har vist sig at være hule og ikke til at indfri. At Europa-Parlamentet nu mere klart begynder at opstille et alternativ til denne afvej, er uden tvivl positivt. Man må håbe, at Parlamentet vil konkretisere og tilspidse denne holdning yderligere i de kommende betænkninger og beslutninger vedrørende den europæiske beskæftigelsespolitik. Men også allerede med dette mellemresultat kan og vil alle samfundskræfter i de medlemsstater, som kæmper for en økonomisk- og socialpolitisk kursændring mod en ny form for fuld beskæftigelse, igen sætte skub i den offentlige diskussion.
Men de ændringer, som Rochard og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe accepterede under kompromisforhandlingerne i går, viser også, hvor tyndt det politiske grundlag, hvorpå denne diskussion føres for øjeblikket, stadig er. Således anså man det åbenbart for at være nødvendigt at give afkald på det centrale aspekt, nemlig en omrokering af i det mindste en del af de nuværende 350 mio ECU, som anvendes i medlemsstaterne til at administrere arbejdsløsheden, til en omfattende offentlig fremme af arbejdstidsnedsættelsen. Desuden er den vigtige opgave med hensyn til at erstatte overtidsbetaling med afspadsering reduceret til blot at være et forsøg.
Under de indledende drøftelser af betænkningen er det er lykkedes De Grønne at få optaget og forstærke elementer i betænkningen, som placerer instrumentet arbejdstidsnedsættelse i en strategi med henblik på overgang til en ny udviklingsmodel, som fremmer økologisk bæredygtig omhu samt kommunikation, begrænser intensivering og hastværk under arbejdsprocessen og øger kvinders og mænds valgmuligheder med hensyn til en retfærdig udformning af deres livsplaner.
Også i den beklageligt udvandede affattelse, som der nu skal stemmes om, har De Grønne støttet denne betænkning som et positivt signal, men har dog også forsøgt at afværge nogle af de værste udvandinger.
(Mødet udsat kl. 13.40 og genoptaget kl. 15.00)

Forslag til Fællesskabernes almindelige budget
for 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelsen af det almindelige budgetforslag for regnskabsåret 1997.

Coveney
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig indlede med at sige, at det glæder mig meget at være her i plenarforsamlingen i dag og forelægge det forslag til budget for regnskabsåret 1997, som Rådet fastlagde den 25. juli i år. Jeg vil gerne i begyndelsen understrege et særligt træk ved budgetbehandlingen i år, nemlig det samarbejde mellem de tre institutioner, som forenede dem i en ægte og ærlig diskussion, inden Rådet fastlagde budgetforslaget. Dette er noget, som vi håber, vi kan videreføre.
Den budgetbehandling, der er fastsat i traktaten, skulle være højdepunktet for samarbejde mellem de pågældende institutioner. Den interinstitutionelle aftale fra 1993 fastsatte rammerne for dette samarbejde. Siden da er betydningen af et samarbejde klart steget år for år. Budgetbehandlingen i år begyndte i en god samarbejdsånd. Der blev taget højde for det behov for budgetdisciplin, som er større end nogen sinde i forbindelse med de særlige økonomiske omstændigheder i 1997.
Trilogen vedrørende de eventuelle prioriteter for det kommende år gav anledning til yderst detaljerede drøftelser mellem rådsformandskabet, Parlamentet og Kommissionen, hvilket gjorde det muligt at fastsætte de første markører ved at bringe visse holdninger i overensstemmelse. Efterfølgende blev Rådet under trilogen i begyndelsen af juli gjort bekendt med Parlamentets hovedanliggender, navnlig med hensyn til de obligatoriske udgifter, og den viste sig således at være en værdifuld forberedelse til det møde og samråd, der fandt sted om formiddagen under Budgetrådets møde den 25. juli.
På dette møde have alle parter mulighed for klart at tilkendegive de væsentlige aspekter under behandlingen af budgettet for 1997 og tage de målsætninger til efterretning, som de fandt var af afgørende betydning i dette særligt krævende regnskabsår. Deres repræsentanter fik også mulighed for at rejse særlige spørgsmål, som optog Parlamentet, navnlig muligheden for en nyvurdering af de finansielle overslag, spørgsmålet om retsgrundlag og visse andre spørgsmål.
Meningsudvekslingen i forbindelse med disse spørgsmål viste sig at være særdeles nyttig. Ad hoc-samrådet, navnlig i forbindelse med landbrugsudgifterne og fiskeriaftalerne, gjorde det muligt med Kommissionens hjælp at få bragt synspunkterne blandt budgetmyndighedens to parter væsentligt nærmere hinanden. Disse drøftelser viste, i hvor høj grad der eksisterer en fælles forståelse. De særlige økonomiske og finansielle omstændigheder i forbindelse med budgettet for 1997 kan sagtens have noget at gøre med dette. Men uanset grunden kan et sådant nært samarbejde kun være en fordel for Fællesskabet, og vi hilser det med tilfredshed.
På baggrund af disse detaljerede meningsudvekslinger med repræsentanter for Parlamentet og Kommissionen fastlagde Rådet sit budgetforslag for regnskabsåret 1997. I den forbindelse fulgte Rådet de samme principper om budgetdisciplin og strenghed, som medlemsstaterne har fastsat for sig selv i 1997.
Med henblik på at opnå samme mål på fællesskabsplan besluttede Rådet at nedskære det foreløbige forslag til budget med 1.000 mio ECU for landbrugsudgifternes vedkommende og at foretage en lignende nedskæring af betalingsbevillingerne til strukturtiltag. Det er også overbevist om, at disse nedskæringer skal ledsages af besparelser i forbindelse med interne politikker og foranstaltninger udadtil på i alt ca. 550 mio ECU som betalingsbevillinger sammen med tilsvarende besparelser med hensyn til forpligtelsesbevillinger. Rådet er af den opfattelse, at disse foranstaltninger er uløseligt forbundet og bør gennemføres parallelt. Det er navnlig væsentligt, at landbrugsudgifterne og strukturudgifterne behandles upartisk.
Disse væsentlige foranstaltninger i forbindelse med budgetbehandlingen for 1997 udgjorde det centrale punkt under drøftelserne på samrådsmødet den 25. juli. Alle deltagerne erkendte, at de var særdeles vigtige. Rådet anser det klart for at være af helt afgørende betydning, at Europa-Parlamentet følger denne overordnede strategi, og vi håber, at det vil gøre det. I den forbindelse bemærkede Rådet med tilfredshed, at da Parlamentet udarbejdede sine retningslinjer til budgetbehandlingen for 1997, var det allerede bevidst om og støttede behovet for, at opførelserne på budgettet er så realistiske som muligt. Det er nøjagtigt formålet med de foranstaltninger, Rådet slår til lyd for i dette budgetforslag. At begrænse budgetbevillingerne til det, der er strengt nødvendigt, under hensyntagen til det sandsynlige resultat, dog uden at hæmme vigtige fællesskabspolitikker eller unddrage sig forpligtelserne fra Edinburgh.
Jeg vender mig nu til de forskellige bestanddele af det budgetforslag, Rådet fastlagde den 25. juli. Lad mig begynde med landbrugsudgifterne. På dette område har Rådet ændret det foreløbige forslag til budget i to henseender. For det første foretog Rådet som led i den overordnende strategi, jeg lige skitserede, en nedsættelse på 1.000 mio ECU for bevillingerne til udgiftsområde 1 i de finansielle overslag. Denne nedsættelse gælder horisontalt for alle budgetposter under dette udgiftsområde, undtagen oksekøds- og kalvekødskapitlet og den midlertidige reserve til BSE. Herved opførte Rådet bevillinger på 40.805 mio ECU under EUGFL, Garantisektionen, et beløb, som ligger 1.000 mio ECU under den landbrugsretningslinje, der er fastsat for regnskabsåret 1997. Når der tages hensyn til udgifterne til den monetære reserve, andrager det i alt 41.305 mio ECU, en nedsættelse på 0, 6 % i forhold til regnskabsåret 1996.
I overensstemmelse med det konklusioner, man nåede frem til på ad hoc-samrådsmødet, accepterede Rådet endvidere at opføre bevillinger på i alt 62 mio ECU i reserven, som tages fra de tre udgiftsområder, hvor Kommissionen accepterede, at dens budgetoverslag kunne ændres.
Med udgangspunkt i landbruget ønsker vi derfor at vise, at vi lægger stor vægt på fornuftige budgetforslag og at opnå et budget for 1997, som er på samme niveau som budgettet for 1996.
Med hensyn til strukturforanstaltninger opførte Rådet hele det beløb af forpligtelsesbevillinger, som Kommissionen havde foreslået, dvs. 31.477 mio ECU i overensstemmelse med de forpligtelser, som Det Europæiske Råd indgik i Edinburgh. Men med hensyn til betalingsbevillingerne til dette udgiftsområde indførte Rådet det andet aspekt af sin generelle besparelsesstrategi ved at foretage en nedsættelse på 1.000 mio ECU af betalingsbevillingerne. I den forbindelse vil Rådet gerne forsikre Dem om, at dette kan gøres uden derved at hæmme funktionen af den væsentlige politik, der finansieres af sådanne bevillinger, i lyset af udnyttelsen i den seneste tid.
På grundlag af dette kriterium har nedsættelsen ingen indvirkning på strukturfondens mål 1 og 6, og Samhørighedsfonden er heller ikke på nogen måde berørt af denne nedsættelse. Rådet accepterede alle de bevillinger, der var foreslået i det foreløbige budgetforslag til Samhørighedsfonden, nemlig 2.749 mio som forpligtelsesbevillinger og 2.326 mio som betalingsbevillinger, hvilket udgør en forhøjelse på ca. 12, 5 % for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og godt 21 % for betalingsbevillingernes vedkommende i forhold til tallene for 1996.
For strukturtiltagene under ét er de beløb, der er opført i budgetforslaget, 31.477 mio som forpligtelsesbevillinger og 26.300 mio ECU som betalingsbevillinger, forhøjelser på henholdsvis 2.346 mio ECU og 545, 8 mio ECU.
For så vidt angår de interne politikker, har Rådet igen i år lagt vægt på to af Fællesskabets prioriterede politikker, nemlig forskning og transeuropæiske net, dvs. B6 og B5. I den forbindelse accepterede Rådet alle de forpligtelsesbevillinger, Kommissionen havde foreslået til undersektion B6, nemlig 3.450 mio ECU, en forhøjelse på 8, 4 % i forhold til 1996. For så vidt angår betalingsbevillinger, accepterede Rådet den bevilling, der var foreslået til Det Fælles Forskningscenter. Til afsnit B6(5) - dvs. gennemførelse af det andet og tredje rammeprogram - og afsnit B6(7) og B6(8), det fjerde rammeprogram, har Rådet foretaget en nedsættelse på 5 % af betalingsbevillingerne. I betragtning af udnyttelsessatsen for 1995 vil en nedsættelse af denne art ikke hæmme den normale finansiering af disse programmer.
Med hensyn til de transeuropæiske net - dvs. B5 - accepterede Rådet de bevillinger, der i det foreløbige budgetforslag var opført som forpligtelsesbevillinger til finansiel støtte til transportnet, nemlig 352 mio ECU, en forhøjelse på 72 mio ECU i forhold til 1996. De betalingsbevillinger, der er opført, ligger ganske vist lidt under bevilligen i det foreløbige budgetforslag, men viser ikke desto mindre en forhøjelse på 25 %.
Vedrørende energinettene ligger budgetforslaget lidt under det foreløbige budgetforslag, og på telekommunikationsområdet ligger budgetforslaget på linje med 1996-budgettet for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og overstiger det med hensyn til betalingsbevillingerne.
Til hele dette afsnit har Rådet opført betydelige beløb, nemlig 489 mio ECU som forpligtelsesbevillinger og 346 mio som betalingsbevillinger, hvilket svarer til en forhøjelse på 79 mio ECU for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og 69 mio ECU med hensyn til betalingsbevillingerne. Herved har Rådet klart vist, at det ønsker at prioritere disse to væsentlige fællesskabspolitikker, som kan have en direkte indflydelse på vækst og arbejdsløshed.
Med hensyn til andre interne politikker har Rådet derfor måttet foretage nogle velovervejede valg. Det har f.eks. lagt vægt på centrale politikker såsom uddannelse, erhvervsuddannelse og ungdom og andre sociale tiltag. Det har også givet særlig plads til politikker, som nu er veletablerede, f.eks. politikker på områderne miljø, forbrugerbeskyttelse, det indre marked og industri.
Rådet har fastsat en margen på 348, 2 mio ECU under dette udgiftsområde i de finansielle overslag. Det håber oprigtigt, at budgetmyndighedens anden part, nemlig Parlamentet, vil godkende disse eller tilsvarende foranstaltninger og støtte Rådets strategi med hensyn til at begrænse sig til realistiske budgetopførelser på baggrund af de særlige omstændigheder i 1997.
Jeg kommer nu til de sidste væsentlige fællesskabspolitikker, som finansieres over budgettet, nemlig foranstaltninger udadtil. For at dække hele denne undersektion har Rådet opført i alt 5.310 mio ECU som forpligtelsesbevillinger og 4.106, 5 mio ECU som betalingsbevillinger. Disse tal er stort set de samme som i 1996budgettet. Rådet mener ikke, at budgetmyndigheden kan unddrage sig sin forpligtelse til at indrømme de lande, som Fællesskabet prioriterer højt, præferencebehandling. Det har således opført alle de forpligtelsesbevillinger, der er opført i det foreløbige budgetforslag til de central- og østeuropæiske lande og Middelhavslandene i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cannes.
Med hensyn til de internationale fiskeriaftaler og i tråd med konklusionerne af samrådsproceduren om de obligatoriske udgifter accepterede Rådet at indføje endnu en budgetpost under den relevante artikel med titlen »Bidrag til internationale organisationer« og at forhøje det beløb, der overføres til reserven.
Den fortsatte indsats med hensyn til samarbejde med landene i Latinamerika og Asien. Til en anden væsentlig samarbejdspolitik over for de uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen er der blevet opført 541 mio ECU som forpligtelsesbevillinger og 445 mio ECU som betalingsbevillinger. Andelen til TACIS er blevet forhøjet en smule i forhold til 1996. Til samarbejdet med det tidligere Jugoslavien er der også opført betydelige midler.
I andre henseender følger budgetforslaget stort set Kommissionens anmodninger om andre samarbejdstiltag og navnlig med hensyn til foranstaltninger til fordel for demokrati og menneskerettigheder, hvad enten det er i Central- og Østeuropa og navnlig Jugoslavien, i de nye uafhængige stater, i Mongoliet, Latinamerika eller i andre lande. Mens Rådet således på den ene side har bestræbt sig på at bevare centrale politikker ved at acceptere betydelige forpligtelsesbevillinger, mente det også, at det kan være mere realistisk med betalingen af de bevillinger, der er behov for i lyset af den forventede udnyttelse.
Til sidst kommer jeg til udgifterne til fællesskabsinstitutionernes administration. I bevidstheden om de problemer, som for øjeblikket medfører alvorlige stramninger i medlemsstaternes offentlige udgifter, slår Rådet til lyd for og anlægger en meget streng strategi i forbindelse med udgifterne på dette område. Med et samlet beløb på 4.244, 6 mio ECU svarer budgetforslaget mere eller mindre til staus quo i faste priser. I sine afgørelser har Rådet anlagt en særlig streng strategi med hensyn til visse former for udgifter, f.eks. udgifter til konsulentbistand og udgifter i forbindelse med restauranter og kantiner, databehandling og transportudstyr.
Rådet har ikke accepteret nogen nye stillinger, undtagen til Kommissionen, og i meget ringe grad til Revisionsretten og Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalgets fælles struktur, og da kun til behov, der er en følge af udvidelsen. Under dette udgiftsområde har Rådet efterladt en margen, som det anser for at være væsentlig. Jeg vil imidlertid understrege, at lige som sidste år mener Rådet, at denne margen ikke bør anvendes til en enkelt institutions behov.
Dette var så hovedpunkterne i det budgetforslag, Rådet har fastlagt. Det var ikke let at fastlægge dette budgetforslag. Det krævede en betydelig indsats fra alle medlemsstaters side og en hel del kompromiser. Men det må siges, at det opnår den tilstræbte balance i de foranstaltninger, som afspejler det væsentlige mål, som medlemsstaterne selv må forsøge at opnå med henblik på at gennemføre Den Økonomiske og Monetære Union efter den fastsatte tidsplan. Dette mål kan ikke andet end også have en betydelig virkning for fællesskabsbudgettet.
Endvidere er Rådet helt på det rene med, at dets budgetforslag kun udgør en enkelt fase i budgetbehandlingen. Det er bevidst om, at et nært samarbejde, og endog en fælles forståelse med Parlamentet, er ubetinget nødvendigt for at kunne gennemføre et budget, som er velafbalanceret. Der er ingen grund til at understrege den usædvanlige karakter af de tiltag, som Rådet foreslår i dette budgetforslag, og der er heller ingen tvivl om, at en aftale, der kan accepteres af begge budgetmyndighederne, og som opnås med Kommissionens hjælp, ganske givet vil varsle godt for den fremtidige udvikling af forbindelserne mellem de to myndigheder og for hele Fællesskabets vel. På formandskabets vegne vil jeg gerne sige, at det ikke vil sky nogen anstrengelse for at arbejde hen imod det mål under hele budgetbehandlingen med henblik på sammen med Parlamentet og Kommissionen at opnå et budget, som i videst mulige udstrækning afspejler Fællesskabets interesser.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke enhver, der har været involveret i dette og uden tvivl fortsat vil være det, inden for budgetmyndighedens to dele og Kommissionen. Navnlig takker jeg Budgetudvalget, dets formand, Detlev Samland, som desværre ikke kan være til stede her, Laurens Brinkhorst, hovedordfører, hr. Fabra Vallés, ordfører for institutionens budget, også kommissæren, Erkki Liikanen, og de relevante afdelinger i Kommissionen samt endelig Rådets sekretariat, navnlig Joseph Lentz, som har været en særdeles stor hjælp for mig. Siden vi overtog formandskabet, er jeg blevet klar over, hvor meget tid, arbejde og engagement, alle disse personer og også andre, har lagt i denne udfordrende opgave, og det vil jeg gerne takke for.

Liikanen
Hr. formand, Unionen må nødvendigvis støtte de bestræbelser, der udfoldes i de fleste medlemsstater med henblik på at komme ud af for store budgetunderskud og offentlig gæld. Efterhånden som sandhedens øjeblik nærmer sig for Den Økonomiske og Monetære Unions vellykkede begyndelse, er disse bestræbelser blevet presserende og uomgængelige. Det foreløbige budgetforslag, der blev forelagt i april, levede op til denne udfordring: vækstrate, uden BSE, under inflationsraten, betydelige margener under udgiftsområde 3, 4 og 5, og en vækst i personalet på nul, undtagen vedrørende udvidelsen. Men siden da har budgetforanstaltningerne i medlemsstaterne gjort yderligere foranstaltninger nødvendige både i indeværende år og i 1997. Det er forståeligt, at medlemsstaterne i denne situation så meget nøje på fællesskabsudgifterne og fandt et flertal for et budgetforslag med en nulvækst. I denne henseende besluttede flertallet i Rådet at løbe en risiko. Man kan roligt regne med, at de obligatoriske udgifter under udgiftsområde 1 og 2 hver især kan opfyldes med 1 mia ECU mindre end anslået i det foreløbige budgetforslag. I betragtning af den betydelige underudnyttelse af disse udgiftsområder i de seneste år er dette ikke nogen urimelig risiko. Men så længe Rådet ikke vedtager reelle besparelser i de tilgrundliggende forordninger, vil Kommissionen i givet fald være nødsaget til at foreslå et tillægsbudget, hvis midlerne viser sig at være utilstrækkelige i løbet af næste år.
Hvad angår udgiftsområde 3, 4 og 5, kan de ikke slippe uden om en usædvanlig streng behandling. Men samtidig kan Fællesskabet ikke lukke og slukke. Jo strammere budgettet er, i jo højere grad skal prioriteterne være rigtige. Prioriteterne i budgetforslaget er ikke Kommissionens prioriteter. Alle aktiviteter bør gennemgås. Men investeringerne i Unionens fremtid skal bevares eller endog styrkes. Midler til forskning, til transeuropæiske net, navnlig til transport, og til små og mellemstore virksomheder er investeringer i fremtiden. Talrige Europæiske Råd har understreget deres prioriteter, og Kommissionen er fortsat overbevist om deres betydning, hvilket jeg forstod formandskabet også er.
Budgetforslaget ønsker at standse pilotprogrammet vedrørende frivillig samfundstjeneste uden at give det en rimelig chance, nedskære midlerne til forbrugerbeskyttelse, nedskære midlerne til bekæmpelse af svig, nedskære informationsbudgettet med mere end halvdelen og nedskære midlerne til programmer til fordel for ligestilling mellem mænd og kvinder. Disse nedskæringer svækker Unionens struktur, som bør styrkes, navnlig i vanskelige tider. Midler til miljøbeskyttelse bør i det mindste fastholdes.
Med hensyn til de eksterne politikker ses der i budgetforslaget bort fra bidraget til Den Europæiske Udviklingsfond, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Cannes. Fødevarehjælpen nedskæres på et tidspunkt, hvor listen over modtagerlande er blevet udvidet betydeligt. I et vist omfang skyldes prioriteterne i Rådets budgetforslag en mekanisk og ulige anvendelse af princippet om retsgrundlag. Dette understreger igen, som jeg gentagne gange har påpeget, betydningen af en aftale mellem institutionerne i forbindelse med netop dette spørgsmål. Der ser ud til at være gjort fremskridt på et teknisk plan, og dette bør nu blive genstand for en politisk aftale. En afklaring af dette spørgsmål vil være et væsentligt resultat som led i budgetbehandlingen for 1997. Kommissionen er rede til i videst mulige omfang at medvirke til at opnå dette mål.

Brinkhorst
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, mine damer og herrer, rådsformanden sagde lige, at han værdsætter den positive indstilling til dialog. Han mener det personligt, og jeg vil gerne sige, at jeg ikke nærer tvivl om, at han er en fremragende person og en fremragende rådsformand. Men der er forskel mellem form og indhold. Jeg tøver ikke med at kalde Rådet den institution i Den Europæiske Union, der skaber hårdknude. I forbindelse med alle de væsentlige spørgsmål har Rådet været meget selvkomplimenterende samtidig med, at det har gjort livet let for sig selv.
Inden jeg fremsætter nogle specifikke bemærkninger, vil jeg gerne sige noget om resultatet af dialogen. Her er det ikke kun en institution, der skaber hårdknude, men også en institution, som ønsker at skrue tiden tilbage. Med hensyn til selve spørgsmålet er vi længere fra hinanden, end vi var for nogle år siden. Vi har absolut haft en masse møder, men ad hoc-proceduren er endnu ikke afsluttet, og Rådet siger uden at blinke i forbindelse med f.eks. fiskeri, at det er klart, at der skal være obligatoriske udgifter, når det ved, at det ikke er Parlamentets holdning.
Vedrørende retsgrundlaget gjorde vi ingen som helst fremskridt, og der er fare for - og kommissæren har allerede sagt dette - at vi vil skrue tiden tilbage. Vi har mere end 40 budgetposter, hvor Rådet har nedskåret fuldstændigt eller næsten fuldstændigt på grund af retsgrundlaget. Det er ikke måden, hvorpå de to budgetmyndigheder kan samarbejde, og Parlamentet kan ganske enkelt ikke acceptere dette uden at drage visse konklusioner.
Med hensyn til spørgsmål som komitologi, Den Europæiske Udviklingsfond og det berømte spørgsmål om obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter er det en institution, som skaber hårdknude og skruer tiden tilbage. Jeg ser ikke nogen vilje hos en stor del af Rådet til at gøre nogen fremskridt.
Jeg kommer nu til de finansielle overslag - måske den mest triste udvikling, vi har set i år. Hr. Santer fra Kommissionen har selvfølgelig forelagt forslag med henblik på en ændring af de finansielle overslag - den revision, som Parlamentet ønskede. Rådsformanden forstod, at det var grundlaget for vor vilje til at arbejde for rimelige margener under de forskellige udgiftsområder.
Hr. Colom i Naval og jeg deltog som bekendt i Rådets møde i mandags, og eftersom Rådet ønsker at være gennemsigtigt, er det min pligt at fortælle, hvad vi hørte. Vi hørte, at der ikke var nogen jordisk chance for, at de finansielle overslag vil blive ændret. Det blev sagt lidt mere høfligt, og måske hørte jeg ikke alle 11 oversættelser - men dybest set er det det, jeg hørte. Vi befinder os derfor i en meget vanskelig situation. Vi står over for en situation, hvor man beder Parlamentet om at afklæde sig, at gennemføre en kollektiv striptease, mens Rådet indhyller sig i hellighedens kappe. Det kan ikke være resultatet af den dialog, vi ønsker ved førsteog andenbehandlingen.
Rådet er også en institution, der foregiver noget - den foregiver at spare. Kommissær Liikanen sagde det meget klart: 1 mia ECU strukturfondsmidler, som skal spares på landbrugsområdet. Men dette er ikke reelle besparelser. Denne situation er helt klart blevet forårsaget af den manglende vilje hos nogle af Rådets medlemmer til at anvende strukturfondsmidler. På landbrugsområdet er den såkaldte reserve allerede blevet slugt, fire uger efter at reserven blev opført under BSE. I går var der et forslag om, at der ganske enkelt skulle langes 1 mia ECU over disken. Alle de, der er til stede her - og desværre er der mere publikum end parlamentsmedlemmer her - ved, at 1, 3 mia ECU er et særdeles stort beløb for en normal husholdning. Der er ingen demokratisk kontrol hverken på nationalt eller europæisk plan, så længe det er et spørgsmål om obligatoriske udgifter.
Det fører mig til spørgsmålet om prioriteterne og Rådets skinhellige holdning. Hvordan kan rådsformanden sige, at de væsentlige politikker ikke blev berørt? Han nævner forbrugerpolitikken, som blev nedskåret - og jeg har en liste her - med 40 %, energipolitikken med 80 %, transportpolitikken med 62 % og det indre marked med 33, 88 %. Det er ikke måden at indgå i en reel dialog på.
Jeg vil gerne slutte med to konkrete spørgsmål til Kommissionen. Jeg vil gerne spørge kommissæren, som er meget modig, om han kan sige noget om hans støtte til de ikke-statslige organisationer, ikke kun i budgettets A-del, men også i dets B-del. Da jeg i meget høj grad værdsætter det, Kommissionen er ved at gøre med hensyn til en omlægning af administrationen, kan kommissæren for det andet sige, hvad der er gjort ved overførslen af bevillinger med hensyn til stillinger? 300 personer er berørt, men hvis jeg har forstået det korrekt, er der sket meget lidt. Jeg vil være taknemlig, hvis De kunne svare på disse spørgsmål.

Fabra Vallés
Hr. formand, rådsformanden meddelte os, at han var glad for at kunne henvende sig til plenum, og når jeg ser mig omkring, er jeg glad for, at i det mindste de involverede parter er til stede.
Fra Budgetudvalgets accepterer vi ikke blot, men opfordrer også til, at man fortsætter den strenge og nøjsomme linje, som budgettet afspejler, og som er uundværlig for at nå frem til Den Monetære Union under iagttagelse af de retningslinjer, der blev aftalt på koordineringsmødet mellem delegationerne i Rådet og i Parlamentet.
Hvad angår budgetproceduren for 1997, vil jeg gerne påpege den vigtige aftale, man nåede til i trepartsdialogen mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet den 16. april, hvormed man begrænsede oprettelsen af nye stillinger til de aftaler, der allerede var indgået inden for rammerne af udvidelsen.
Rådets forslag er at styrke sprogafdelingerne med hensyn til finsk og svensk samt ihærdigt at fortsætte med forbedringen af cost-benefit-forholdet, hvilket vi naturligvis er enige i. Budgetudvalget har allerede i forbindelse med budgetudkastet for 1997 med hensyn til administrative udgifter påpeget, at man overstiger grænsen på udgiftsområde 5 med 14, 55 millioner ecu. Vi må påpege, at i det udkast, der er udarbejdet af Rådet, har man ikke kun korrigeret for manglen på finansiel dækning, man har også sørget for en vis margen.
Hvad angår de justeringer, der er gennemført i bevillingerne i kapitel XI, personale i funktion, forekommer det os rigtigt, at man har inkluderet de sidste oplysninger, der er kommet vedrørende udviklingen af visse økonomiske parametre. Til oplysning for forsamlingen - for de tilstedeværende - kan jeg sige, at overslagene er blevet korrigeret nedad.
Hvad angår bevillingerne i kapitel II, faste ejendomme, materiel og diverse driftsudgifter, er det, der falder i øjnene, den store stigning, Parlamentet tegner sig for - som udgør 49, 81 % - men når alt kommer til alt, ved vi alle godt, hvilke aftaler Rådet har indgået, som Parlamentet er forpligtet til at følge.
Derudover har man i nedadgående retning korrigeret de bevillinger, som vedrører Domstolen, Revisionsretten, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. Vi så gerne, hr. formand, en større nøjagtighed med hensyn til Domstolen, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. Vi er glade for, at man har taget hensyn til Revisionsrettens rapport om Domstolens lejemål, og i den forbindelse vil jeg gerne rose det strålende arbejde. Denne rapport, som blev rekvireret af Parlamentet, vil blive benyttet til at frigøre en konto på 60 millioner ecu, som man vil bruge til at reducere det sidste afdrag på Domstolens annekser, eller som - efter en genforhandling med staten Luxembourg - vil give mulighed for en nedsættelse af lejen med 6 millioner ecu årligt. Jeg mener også, Domstolen burde udnytte den nuværende situation på ejendomsmarkedet, så der kunne ske en generel genforhandling af disse lejemål med henblik på en lejenedsættelse.
Hr. rådsformænd, jeg vil ikke på nuværende tidspunkt af proceduren skjule for Dem, at Parlamentet stadig venter på supplerende oplysninger om Palais -bygningen. Hvilken tilstand er bygningen i? Hvad sker der med bygningens materialer? Hvad er den egentlige leje? Vil lejen blive genforhandlet? For - som jeg sagde - den kan genforhandles.
Hvad angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, beklager jeg, at Rådets udkast i kapitel XX, faste ejendomme, ikke tager disse institutioners behov med i betragtning, efter at Europa-Parlamentet har meddelt, at den vil fraflytte Van Maerlan-bygningen, helt bortset fra de konklusioner og spørgsmål, jeg anførte i mit dokument nr. 5. Jeg vil blot minde om, at vi i vores budget kun har forpligtelsesbevillinger for det første halvår. Hvad sker der, hvis det ikke sker inden for den ønskede tidsramme, og det viser sig, at Parlamentet fortsat skal betale leje for Van Maerlan? Det er der ikke taget højde for i vores budget.
Og til sidst mangler jeg bare at minde om manglen på overensstemmelse i beregnings- og faktureringssystemet for de gennemsnitlige tolkeomkostninger pr. dag. Jeg er enig med Dem i, at det ikke er nemt, eftersom vi i Parlamentet heller ikke kan blive enige. Ligesom vi ikke har forstået stigningen i udgifter til pension. Vi mener, at det stadig må give anledning til undersøgelse, overvejelse og oplysning, at en fjerdedel af de godkendte bevillinger i 1996, dvs. 94 millioner ecu, som er afsat til fratrædelsesgodtgørelser, hensættes til invalidepensioner.
Hr. formand, dette er Budgetudvalgets kommentar til Rådets rapport. På trods af de betydelige sammenfald, føler vi os forpligtet til at fremlægge et ændringsforslag for at overvåge, at institutionerne fungerer hensigtsmæssigt. De er uforkastelige vidner til vanskeligheden ved budgettet for 1997. De skal vide, at min eneste kompensation i dette budget er at arbejde med Dem, som indtil nu har været så velforberedt og åben for dialog.

Formanden
Både formanden for Rådet og kommissæren har anmodet om ordet med henblik på korte svar.

Coveney
Hr. formand, der er blevet sagt nok til at føre en lang forhandling her, og jeg er sikker på, at vi vil få den på et tidspunkt i fremtiden. Jeg takker dem, der talte, og jeg har lyttet nøje til det, de sagde. Lad mig gentage: Vi lever i en usædvanlig periode, hvor alle medlemsstaterne i forskellig grad har vanskeligheder med deres egne budgetter, og dette skal klart afspejles i vort arbejde. Det er derfor, dette er et særligt vanskeligt år.
Kommissæren talte om retsgrundlag, og det samme gjorde hr. Brinkhorst; det er det centrale spørgsmål. Vi arbejder konstruktivt sammen med de pågældende myndigheder, og vi håber, at vi under vort formandskab og i Rådet kan gøre fremskridt i forbindelse med dette spørgsmål, hvilket vi alle er enige om ikke kun er ønskeligt, men absolut nødvendigt.
Kommissærens valg og prioriteter går i en lidt anden retning end vore, men så længe han erkender, at dette er et tidspunkt, hvor der skal træffes vanskelige valg, og hvor vi er nødt til at opgive nogle af de ting, vi alle ønsker, så kan vi arbejde sammen og forhåbentlig finde en løsning, som vi alle kan acceptere i sidste instans.
Hr. Brinkhorst var så venlig at gøre opmærksom på, at jeg har forsøgt - og det vil jeg forsat gøre - at udjævne den kløft, som virkelig findes, men Rådet og Parlamentet må nødvendigvis undertiden have forskellige prioriteter, og der vil altid være en følelse af, at samarbejdet kunne være bedre, og vi kan ikke gøre andet end at arbejde i den retning. Men jeg mener, at der har været en meget reel dialog i år, og vi er endnu ikke færdige.
Jeg kan kun sige lidt om revisionen af de finansielle overslag. Det er som bekendt opført på dagsordenen for Økofins møde i den kommende weekend, og jeg er ikke i tvivl om, at vi vil vende tilbage til spørgsmålet. Men det er egentlig ikke på sin plads, at jeg behandler det to dage forud for min finansminister, som behandlede det i weekenden i Dublin.
Jeg bemærkede det, hr. Fabra Vallés sagde. Mange af bemærkningerne var så detaljerede, at jeg ikke tror, at han forventer, at jeg svarer på dem i eftermiddag, men jeg tager dem til efterretning, og jeg er ikke i tvivl om, at vi vil have en yderligere dialog om dem.

Liikanen
Hr. Brinkhorst rejste to temmelig detaljerede spørgsmål. For det første med hensyn til støtte til ikke-statslige organisationer tog han det værdifulde initiativ at arrangere en høring i Europa-Parlamentet i næste uge. Vi har medvirket i denne forbindelse. Vi har sendt breve til alle organisationerne og bedt dem om at være til stede. Jeg ønsker ikke at foretage en improviseret analyse af denne rapport i dag, men vi er rede til senere at forelægge en vurdering for Budgetudvalget.
Det samme gælder overførslen af bevillinger til beskæftigelse. Jeg er helt enig med ham i, at hvis der finder en overførsel af bevillinger sted til beskæftigelse, er ideen at mindske afhængigheden af eksternt arbejde. Hvis det ikke er tilfældet, er der ingen logik i eller berettigelse af vore bestræbelser. Jeg er rede til at informere Budgetudvalget om, hvordan denne situation udvikler sig.
Afslutningsvis er Kommissionen, hr. Coveney, rede til at samarbejde om et budget, der er baseret på stor strenghed. Men hvis der som sagt er en stor strenghed, skal vi blive enige om prioriteterne. Dette er endnu vigtigere under sådanne omstændigheder, end hvis der er en bred udgiftsmargen.

Formanden
Hermed er dette punkt på dagsordenen afsluttet.

Hændelser i Irak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om de seneste udviklinger i Irak.

Mitchell
Hr. formand, jeg er klar over, at medlemmerne nøje har fulgt hændelserne i Irak. Konflikten i det nordlige Irak har medført en alvorlig humanitær nødsituation, og der er endog truslen om yderligere følger, nemlig muligheden for en militær aktion mellem Irak og De Forenede Stater.
Vi ved alle, at det irakiske diktatur i mange år har påført sin egen befolkning og sine naboer store lidelser. I udlandet udløste dets ekspansionistiske ambitioner og invasion af Kuwait Golfkrigen med alle de kolossale lidelser og ødelæggelser, det medførte, og selv nu truer Irak fortsat stabiliteten i Golfen. Hjemme har det vedvarende og massivt krænket dets befolknings menneskerettigheder, til trods for Sikkerhedsrådets resolutioner, samt de internationale menneskerettighedsinstrumenter. Regimet har knust shia-irakernes livsstil i sumpområderne i det sydlige Irak i et forsøgt på at underlægge dem Bagdads kontrol. I nord var dets undertrykkelse af den kurdiske befolkning i kølvandet på Golfkrigen så alvorlig, at det internationale samfund måtte tage affære og oprette sikkerhedszoner for at beskytte dem mod regimet.
Som følge af Iraks undertrykkelse af sin egen befolkning følte det internationale samfund sig forpligtet til efter Golfkrigen at ændre grundreglen inden for internationale relationer med hensyn til grænsernes ukrænkelighed og via flyveforbudszoner overtage ansvaret for at sikre, at Saddam Hussein mindskede presset på befolkningen.
Trods denne internationale beskyttelse viste det sig desværre ikke at være muligt at løse de bitre og årelange uoverensstemmelser mellem de to væsentligste kurdiske partier i Irak - Kurdistans Demokratiske Parti og Kurdistans Patriotiske Union - efter Golfkrigen. Af en eller anden grund blev der opnået en midlertidig stilstand i fjendtlighederne mellem de to fraktioner, og de blev enige om visse tillidsskabende foranstaltninger, men den skrøbelige fred, der fandtes igennem 1995, har for nylig givet efter for nye fjendtligheder.
Kamphandlingerne mellem fraktionerne og den generelle lovløshed i det nordlige Irak forøgede de eksisterende pres på stabiliteten i området og medførte indfald ved grænserne fra både Tyrkiets og Irans side. Tyrkiet hævdede, at dets indfald var berettigede på grund af, at elementer af dets eget forbudte Kurdistans Arbejderparti, PKK, har udnyttet deres relative beskyttelse i det nordlige Irak til at angribe Tyrkiet. Iran påstod på sin side, at en undergruppe til KDP havde iværksat angreb mod dets territorium fra det nordlige Irak.
Den ustabile situation har givet Saddam Hussein lejlighed og påskud til igen at øve indflydelse i hele Irak, hvilket han var blevet afskåret fra som følge af oprettelsen af sikkerhedszoner. Hans indfald i de kurdiske områder kuldkastede det element af stabilitet, som resolution 688 og den senere oprettede flyveforbudszone havde tilvejebragt, og førte til de amerikanske raketangreb i sidste uge.
EU's udenrigsministrene drøftede situationen i Irak på deres uformelle møde i Tralee den 7. og 8. september 1996. Eftersom der var tale om et uformelt møde, blev der selvfølgelig ikke afgivet nogen formelle erklæringer, men jeg mener, at der på grundlag af drøftelserne i Tralee hersker en vidtgående enighed mellem medlemsstaterne om de centrale spørgsmål i forbindelse med den nuværende konflikt. Jeg vil angive de områder, hvor der hersker enighed, på følgende måde.
Unionen er meget foruroliget over risikoen for omfattende tab af menneskeliv og økonomisk og socialt sammenbrud som følge af udefra kommende styrkers indtrængen i det nordlige Irak, herunder også fra det irakiske regimes side.
Unionen tillægger Iraks suverænitet og territoriale integritet stor betydning.
Unionen går fortsat ind for, at der bibeholdes en kurdisk enklave i det nordlige Irak.
Der hersker enighed om behovet for, at der fortsat findes en flyveforbudszone i Irak som et middel til at kontrollere den irakiske regerings undertrykkende politikker over for det irakiske folk.
Den Europæiske Union er stadig rede til at videreføre kontakterne med de tilgrænsende lande i regionen med henblik på en nedtrapning af spændingerne i det nordlige Irak.
Unionen ønsker at sikre, at der træffes foranstaltninger til at mildne lidelserne blandt den irakiske civilbefolkning, og navnlig børnene, ved at gennemføre Sikkerhedsrådets resolution 986, som giver mulighed for salg af irakisk olie til gengæld for fødevarer, så snart forholdene tillader det.
Unionen vil fortsat forfølge disse mål i samarbejde med det internationale samfund gennem alle forhåndenværende kanaler.
Som hr. Marín fra Kommissionen vil redegøre for Dem i detaljer, har Unionen, som har en årelang forpligtelse til at mildne den humanitære tilstand blandt befolkningen i det nordlige Irak, til hensigt at yde en så generøs hjælp, som ressourcerne tillader, i forbindelse med det nuværende særdeles alvorlige flygtningeproblem. Antallet af flygtninge skønnes for øjeblikket at være ca. 150.000 på den irakiske side af grænsen og ca. 59.000, som har fået lov til at komme ind i Iran. Formandskabet har også givet trojkaens missionsledere i Ankara besked om at anmode de tyrkiske myndigheder om at afskaffe de nylige administrative ændringer i forbindelse med NGO'er, der arbejder fra Tyrkiet ind i det nordlige Irak, således af NGO'erne kan placeres bedre og medvirke til at mildne de humanitære følger af den nuværende situation i det nordlige Irak.
Vi er også vigtigt for os, at de lokale irakiske hjælpearbejdere, der er ansat ved EU-projekter, er omfattet af det amnesti, som det irakiske regime for nylig udstedte med hensyn til det nordlige Irak. Formandskabets og Kommissionens repræsentanter i Ankara vil på et møde i det nordlige Irak i morgen, torsdag den 19. september, søge at få garantier fra hr. Barzani, lederen af KDP, med hensyn til sikkerheden blandt lokale hjælpearbejdere, som er ansat ved EU-projekter.

Marín
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. Mitchell, naturligvis er Kommissionen meget bekymret for den øgede spænding i det nordlige Irak og for den humanitære situation, der er skabt ved de seneste militære konflikter. Risikoen for en destabilisering af et så strategisk vigtigt område giver anledning til dyb bekymring hos alle, selv om de seneste nyheder synes at indikere, at der nu er mindre risiko for en forværring af konflikten.
Som rådsformanden, hr. Mitchell, netop har påpeget, bekræfter Den Europæiske Union, at det er nødvendigt at respektere den territoriale integritet i alle områdets stater, herunder Irak, og opfordrer alle regeringer i området til at respektere dette grundlæggende princip i den internationale ret.
Den Europæiske Union er stadig fast overbevist om, at det er nødvendigt at gennemføre alle FN's Sikkerhedråds resolutioner vedrørende Irak, og understreger Iraks forpligtelse til at respektere Sikkerhedsrådets resolution 688 om, at de skal afholde sig fra gennemføre aktioner mod den kurdiske befolkning eller mod andre minoriteter i Irak.
I denne forbindelse fordømte også udenrigsministrene den irakiske indtrængen i den kurdiske beskyttelseszone og opfordrede den irakiske regering til øjeblikkeligt at trække sine tropper tilbage, og Den Europæiske Union har også med tilfredshed hilst den aftale velkommen, der er opnået omkring Sikkerhedsrådets resolution 986, som bemyndiger Irak til at eksportere olie mod at der gennemføres humanitære leverancer.
Ifølge de foreliggende oplysninger er der opstået en betydelig flygtningestrøm i retning af den iranske grænse. Ifølge nogle beregninger skulle der være i titusindvis af flygtninge på den irakiske side af grænsen, ud over de ca. 40.000 flygtninge, som har fået tilladelse til at komme ind i Iran. Dette land har bedt om international hjælp for at kunne klare opgaven med at skaffe mad, medicin og husly til disse flygtninge.
Selv om spændingen stadig er stor i grænseområdet med tilstedeværelsen af KDP-styrker og adskillige tusinde flygtninge fra PUK, som kan forberede sig på et kontraangreb, er Kommissionen stadig besluttet på at lindre den humanitære situation for de uskyldige ofre for konflikten i det omfang, omstændighederne tillader det.
Som hr. Mitchell har bedt mig om, vil jeg informere Dem om de foranstaltninger, som Kommissionen forbereder. Fællesskabets kontor for humanitærhjælp (ECHO) er aktivt ved at indsamle al den mulige hjælp gennem sine partenaires i Irak. I dette øjeblik arbejder Kommissionen i Irak gennem 22 ikke-statslige organisationer, og man håber, at De Forenede Nationers kompetente agenturer snart kommer med deres vurderinger. Alt dette ville give ECHO mulighed for at fastslå, hvor det er vigtigst at sætte ind, således at man kan tilfredsstille de mest presserende behov.
Jeg behøver ikke minde Parlamentets medlemmer om den vigtige hjælp, der allerede er blevet ydet af Den Europæiske Union til de kurdiske befolkninger i det nordlige Irak under de dramatiske omstændigheder, som fulgte efter Golfkrigen i 1991. Siden 1992 har Den Europæiske Union anvendt ca. 83 millioner ecu til humanitærhjælp i Irak, og 80 % af dette beløb er netop blevet tildelt den nordlige del af landet. Ud over dette beløb har Kommissionen forpligtet 8 millioner ecu til rehabiliteringsprogrammerne i det nordlige Irak, og andre beløb er blevet anvendt til NGO'er til udviklingen af det decentraliserede samarbejde.
Vi vil gerne give udtryk ikke for vores tilfredshed, men i det mindste for vores håb, idet vi har fået kendskab til, at KDP-styrkerne efter erobringen af Arbil og Sulaimaniya har forpligtet sig til at beskytte NGO-medlemmerne mod eventuelle angreb. Jeg må imidlertid sige, at vi er meget bekymrede over den irakiske regerings erklæring den 11. september om, at den amnesti, der var lovet den kurdiske befolkning i den nordlige del af landet, ikke ville gælde de irakiske statsborgere, som er blevet betegnet om forrædere, fordi de har arbejdet for internationale humanitære hjælpeorganisationer i det nordlige Irak. Kommissionen vil gerne benytte denne lejlighed til at påpege, at både de udenlandske deltagere og de kurdiske deltagere i de hjælpehold, der er blevet finansieret af Det Europæiske Fællesskab i det nordlige Irak, har udført rent humanitært arbejde, og som følge deraf kan det irakiske regime ikke betegne dem som forrædere, og dette forhold må betragtes som uacceptabel og uberettiget pression.
Kommissionen opfordrer derfor den irakiske regering til at undgå enhver form for repressalier og til ikke at bringe det nationale eller udenlandske NGO-personales sikkerhed i den nordlige del af landet i fare. Og i denne forbindelse glæder det os at kunne sige - som hr. Mitchell allerede har gjort - at lederen af KDP, hr. Barzani, har vedtaget at behandle dette spørgsmål - om det humanitære hjælpepersonale i det nordlige Irak med henblik på at garantere deres sikkerhed og deres arbejde - på et møde, der finder sted torsdag den 19. september, det vil sige i morgen. Vi håber, at der ud af dette møde virkelig kommer et tilsagn fra de principielle vinder af denne krig mellem kurdere om, at man vil beskytte Unionens personale og det kurdiske personale, som arbejder i området.
Kommissionen er også enig med hr. Mitchell i, at det er meget vigtigt - i betragtning af, at De senere skal diskutere Tyrkiet - at de tyrkiske myndigheder er villige til at samarbejde med Europa-Kommissionens tjenester med henblik på foretagelse af alle de nødvendige foranstaltninger, og at de giver os tilladelse til at benytte den tyrkiske korridor for at få den humanitære hjælp frem gennem Tyrkiet til den nordlige del af landet.
Dette er den redegørelse om forholdenes tilstand, som jeg på nuværende tidspunkt kan give EuropaParlamentet.

Colajanni
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, først og fremmest vil jeg sige, at jeg påskønner den humanitære indsats, Kommissionen udfolder i området. Den er af stor betydning og jeg undervurderer den ikke, men jeg vil dog et øjeblik kaste et blik på de almindelige politiske udsigter. Det er anden gang, at Saddam Hussein sætter det internationale samfund, FN og dets resolutioner på prøve, og vi er ikke i tvivl om, at det internationale samfund burde reagere for at beskytte de kurdiske befolkningsgrupper og for at undgå en mulig genoptagelse af konflikten mellem Irak og Iran, altså reagere med det formål at få de irakiske tropper trukket ud af det FN-beskyttede område, og tillige reagere over for de mange grunde til den krise, der i løbet af få måneder har udslettet eller risikerer at udslette udsigterne til en gradvis pacificering, hvor vanskelig den end kan vise sig.
Situationen i området er blevet meget forværret i forhold til for nogle få måneder siden. Mange kommentatorer har spurgt, hvorfor Saddam Hussein havde valgt dette øjeblik til at indlede en konflikt, hvis udvikling ikke kunne forudses, og set en eller anden forbindelse med det amerikanske præsidentvalg. Jeg tror ikke at det forholder sig sådan. Jeg tror, at forringelsen af forbindelserne mellem Israel og de arabiske lande, den konkrete fare for, at den fredsaktion, der føres af Arafat med støtte fra de moderate arabiske regeringer, kan lide skibbrud og bevirke en uafhjælpelig politisk svækkelse af dens forkæmpere, i virkeligheden har bevirket en genopblussen af kampen om lederskabet i den arabiske verden.
Efter Golfkrigen har Arafat, Mubarak og kong Hussein i de seneste år indtaget scenen i den internationale politik og udstukket en kurs, der strategisk dæmper konflikten med Israel, og i sidste instans USA og Europa. Irak, Iran, Libyen og omend på helt anden måde Syrien har holdt sig uden for de store politiske processer i området.
Nu genopliver Saddam Hussein sit lederskab i forventning om, at Oslo-aftalerne kan komme til at slå fejl. Den israelske regerings beslutning om at genoptage bosættelserne på de palæstinensiske områder i stedet for gradvis at trække sig tilbage, således som det var bestemt i aftalerne, sætter radikalt spørgsmålstegn ved en strategi, der bygger på territorier i stedet for fred, og øver indflydelse på den politiske situation i almindelighed.
Denne politik gør det også umuligt at forhandle med Libanon og Syrien om Golan-højderne, idet den bringer disse lande i en konfliktposition. I denne sammenhæng kan det ske, at alle de mange grunde til krise i området bevirker en ny eksplosion. Derfor mener vi, at der ikke blot er tale om at handle militært afskrækkende over for Irak, men også om at udvikle en økonomisk politik og en sikkerhedspolitik, der føres i enighed mellem alle lande, der har indflydelse i området, nemlig først og fremmest USA og dernæst Den Europæiske Union, Rusland, de moderate arabiske lande og FN.
Det amerikanske indgrebs begrænsning består derfor i, at det er ensidigt og delvis. Undladelsen af at inddrage de øvrige forkæmpere svækker pressionen mod Saddam Hussein. Dette har i øvrigt allerede ført til farlige splittelser, endda inden for de mest moderate arabiske lande, og giver det indtryk, at FN er en institution, der er afhængig, ja endda for afhængig, af USA, hvilket ikke er i nogen af parternes interesse.
Alt dette må man betænke, hvis man vil angribe situationen globalt og imødegå Saddam Hussein på hensigtsmæssig måde. I mellemtiden er det første, der skal gøres, at Den Europæiske Union som sådan skal påtage sig sine opgaver ved at stille krav om en forhandling med USA, Rusland og de arabiske lande, som hidtil har støttet fredsprocessen i Mellemøsten.

Cars
Hr. formand, det er positivt, at Europa-Parlamentet kan enes om denne beslutning, der fordømmer den irakiske indtrængen i den kurdiske sikkerhedszone og kræver fuldstændig tilbagetrækning af alle irakiske styrker. Beslutningen understreger, hvor alvorligt det er, at kurderne ikke kan enes indbyrdes, opfordrer Rådet og Kommissionen til at finde frem til en fælles holdning til konflikten, og foreslår, at de prøver at tilbyde sig som mæglere mellem de kurdiske partier PUK og KDP.
Alt dette, hr. formand, er jo positivt. Men Parlamentet kunne ikke nå til enighed om et af de i denne sammenhæng væsentligste punkter. Samtlige partier har fremsat beslutningsforslag. I sit giver Den Liberale Gruppe udtryk for sin fulde støtte til det amerikanske robotangreb - det var et svar på Saddam Husseins angreb ind i den kurdiske sikkerhedszone, som han kunne forstå. Vi liberale påskønner, at der trods alt er nogen, som tør og kan handle. Andre partigrupper ønskede derimod at tage afstand fra, eller helt fordømme, den amerikanske aktion. Det eneste mulige kompromis var, at man undlod at udtrykke nogen opfattelse overhovedet herom i den fælles beslutning.
Den fælles holdning, som Rådet ikke kunne nå frem til, nåede vi heller ikke frem til i Parlamentet. Nu anmoder Parlamentet Rådet om at gøre et nyt forsøg. Jeg håber ligesom alle andre i min gruppe, at det vil lykkes for det. Under alle omstændigheder, hr. formand, bør det føle sig meget smigret over, at Parlamentet har så stor tillid til det.

Manisco
Hr. formand, hr. Mitchells og hr. Maríns redegørelser har forekommet os begrænsede i henseende til de behandlede emner og desuden at gå udenom den stadig mindre ansvarlighed fra Kommissionens og Rådets side, som alt taget i betragtning var dybt skuffende. Det indgreb, styret i Bagdad har foretaget i de nordlige provinser af Iraks område, har ikke blot bevirket en desperat flugt af den kurdiske civilbefolkning og en politisk og militær krise med uoverskuelige konsekvenser i hele Mellemøsten, men har forlænget de uhørte lidelser for hele det irakiske folk. Selvom Saddam Husseins handlinger ikke på nogen måde kan retfærdiggøres, må den voldsomme ensidige amerikanske aktion, missilangrebene og forberedelserne til yderligere og mere massive militære operationer mod Irak og udvidelsen uden mandat fra FN af de områder, der ikke må overflyves, betragtes som lige så ubegrundet og helt uforholdsmæssig stor.
Disse udtrykkeligt udtalte og underforståede konklusioner er et overvejende flertal af de regeringer, der deltog i krigskoalitionen i 1991, nået til i FN. Vi er derfor dybt overraskede og endda dybt bekymrede over, at der her i Parlamentet fremsættes mere eller mindre slørede, mere eller mindre udtrykkelige erklæringer om støtte til USA's vanvittige initiativer, eller at de i hvert fald opfattes på denne måde af Clinton-administrationen, som indtil i går alene kunne regne med støtte fra Kuwait, Bahrain og den britiske regering.
Det er klart, at det ikke er dette, vi vil tale om, men om den mangel på følsomhed, der vises af Parlamentet og dem, der går ind for en beslutning, som jeg nylig har læst, over for den forbrydelse, der grænser til folkedrab, der i fem år har fundet sted ved brug af sanktioner mod den irakiske civilbefolkning. 560.000 døde af nød og sygdom fra 1992 til januar 1996, hvoraf 480.000 børn under fem år. Clinton-administrationen har nu besluttet indtil videre at forlænge disse sanktioner og end ikke tillade udveksling af en irakiske eksport, der alene består af olie, med levnedsmidler og lægemidler. Der er tale om en horribel afgørelse, der går imod de udtrykkelige vedtagelser i FN, en afgørelse, som ud over den eskalation, der foregår, fortjener den civiliserede verdens og, håber vi, også Europa-Parlamentets fordømmelse.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, vi fordømmer på det skarpeste de irakiske troppers intervention. Dette irakiske regime ødelagde i 1980'erne tusinder af kurdiske landsbyer og dræbte og fordrev titusinder af mennesker ved anvendelse af giftgas. Men jeg kritiserer også de nye amerikanske angreb, for også USA og deres allierede er i det mindste medansvarlige for den håbløse situation i denne region og i Kurdistan.
Den egentlige tragedie er imidlertid, at det er konflikten mellem PUK og KDP, som i de seneste to år har kostet ca. 2.000 menneskeliv, der har muliggjort den fortsatte indblanding fra nabostaterne Iran og Tyrkiet og også den seneste irakiske invasion. Destabiliseringen af den kurdiske selvstændighed bærer de to partiers ledelser selv et tungt ansvar for, og det er rent faktisk en kurdisk tragedie.
Men lad os også huske følgende: Efter Golfkrigen i 1991 blev der i en del af det kurdiske område i Irak oprettet en sikkerhedszone. Men under presset og den økonomiske blokade er dette område blevet til et af de fattigste og mest usikre i hele verden. Også dette er en årsag til, at der er brudt en konflikt ud mellem de to store kurdiske partier om magt og ressourcer.
I mange år fandtes der ingen virkelig beskyttelse af den kurdiske befolkning mod vedvarende, også militære angreb fra Irans side, fra Tyrkiets side og fra Iraks side. Der var ingen virkelig vilje til at tilvejebringe et solidt grundlag for en forsoning kurderne imellem i form af økonomisk støtte og en international anerkendelse af det kurdiske selvstyre, og dette er rent faktisk forudsætningen for en fredelig politisk løsning, som kan være den eneste løsning. Men allerførst en indtrængende appel til de kurdiske partier om omsider at indgå en våbenhvile og afslutte denne vanvittige krig mod hinanden.

Macartney
Jeg takker rådsformanden for hans meget koncise og nyttige analyse af situationen. Men i løbet af redegørelsen fra Rådet og derpå fra Kommissionen begyndte jeg mere og mere at spørge mig selv, hvad vi gør i det kurdiske område, eller hvad vi gør i Irak. Svaret synes at være, at Den Europæiske Union yder humanitær bistand, og at vi gør det meget godt. Vi håber inderligt, at vore hjælpearbejdere ikke vil blive berørt af problemerne, og at de personer, der har hjulpet dem, vil være sikret. Det er faktisk en meget minimalistisk ambition. Det er meget trist, hvis Den Europæiske Unions udenrigspolitiske indsats skal begrænses til at samle stumperne op, efter at skaden er sket, hvor vigtigt dette end måtte være.
Vi er nødt til at stille os selv nogle spørgsmål vedrørende Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og hvor vi er på vej hen i dette år med regeringskonferencen. Ville det ikke være meget bedre, hvis vi i stedet for den postimperiale fiktion i relation til de to medlemmer af EU, som hævder, at de er atommagter med en international rolle, som giver dem ret til at være permanent medlem af Sikkerhedsrådet, optrådte i samlet trop som Europæisk Union og sagde: Lad kvalificeret flertalsafgørelse finde anvendelse i forbindelse med FUSP. Dette ville forhindre, at en enkelt stat kan nedlægge veto mod foranstaltninger, som de fleste europæere ønsker at få gennemført. Så vil vi måske kunne undgå den bizarre situation, at folk fordømmer Saddam Hussein og fordømmer amerikanerne for at angribe ham, fordi vi så kunne sige »hvis der er noget, Europa kan gøre, så lad os gøre det«.
Vi er en del af det internationale samfund. Alle 15 medlemsstater er medlem af De Forenede Nationer. Europas røst og Europas indsats udnyttes ikke til fulde. Den sidste taler, Claudia Roth, havde ret, da hun pegede på en demokratisk løsning. Vi skal arbejde for selvbestemmelse til den kurdiske befolkning, autonomi i det nordlige Irak og i Kurdistan i Tyrkiet, alle disse områder, da det er den eneste mulighed for en varig løsning.

Van der Waal
Ud fra en folkeretlig synsvinkel skal der givetvis stilles en række kritiske spørgsmål vedrørende de seneste amerikanske militæraktioner i Irak. Oprettelse og beskyttelse af sikkerhedszoner til Kurderne kan jo ikke direkte føres tilbage til en resolution af Sikkerhedsrådet. Det står dog klart, at Irak stadig udgør en stor trussel for Mellemøsten. Langsomt er landet ved at komme sig efter Golfkrigen. Den militære magt genopbygges, og der er ligeledes indicier på, at Irak råder over masseødelæggelsesvåben. Med hensyn til magtbalancens fortsatte eksistens er ingen tjent med en opløsning af Irak, men på den anden side skal det undgås, at landet får en ny chance til at føre sine aggressive ambitioner ud i livet. Set i dette lys fortjener de amerikanske aktioner vor støtte.
Manglende enighed fra Den Europæiske Unions side med hensyn til hændelserne i Irak viser imidlertid endnu en gang, hvor svært det er at føre en fælles udenrigspolitik. Uenighed som i nærværende tilfælde med hensyn til Irak lader sig ikke bare uden videre tilsidesætte af institutioner eller beslutningsprocesser. Medlemsstaternes suverænitet, deres traditioner og interesser viser sig gang på gang at være af afgørende betydning. På dette område må forventningerne da heller ikke spændes for højt.
Ikke desto mindre er det en stor skuffelse, at uenigheden mellem De Forenede Stater og en række europæiske lande er årsag til, at de transatlantiske forbindelser kommer til at ligge under for et pres. I lyset af fredsprocessen mellem Israel og dets arabiske nabostater samt de livsvigtige interesser i Mellemøsten burde de vestlige allierede netop i denne region tale med én stemme og forhindre, at De Forenede Stater og Europa spilles ud mod hinanden i Mellemøsten. Det kommer kun Saddam Husseins aggression til gode.
Endelig kurderne. Denne befolkningsgruppe er meget dårligt stillet. Kurderne er atter blevet sorteper. Indbyrdes stridigheder kurdiske grupperinger imellem er en af grundene, men heller ikke vestmagterne kan løbe fra deres medansvar, idet de nu bør gøre det til en førsteprioritet at beskytte disse folk mod Irak og fremme en form for autonomi.

Le Pen
Hr. formand, af valg- og oliemæssige hensyn har Clinton-regeringen lige beordret flere tusinde amerikanske soldater sendt til Kuwait. Denne aktion, der følger lige efter det unilaterale angreb, som det amerikanske flyvevåben og søværn fornylig rettede imod Irak, udgør en ny og alvorlig trussel mod verdensfreden. Denne knaldbøssepolitik bruger end ikke mere FN som skalkeskjul. Clinton kan ikke tilgive den irakiske regering for at have forpurret det komplot, som var udpønset af CIA, og som gik ud på at vælte den og for at have påvist, at det meget store flertal af de fire millioner irakiske kurdere sammen med hr. Barzanis parti ønsker at forblive inden for dens nationale ramme.
Den Europæiske Union har endnu en gang - ligesom i det tidligere Jugoslavien - vist, at den ikke magter at have en fælles udenrigspolitik. Frankrig, der var Iraks allierede, har godt nok taget et vist - beskedent - forbehold over for denne vanvittige politik. Storbritannien og Tyskland derimod støttede straks aggressionen, ligesom de i fem år har støttet det kriminelle, metodiske og hykleriske folkemord mod det irakiske folk. Observatørerne har alle uanset deres politiske observans peget på, at blokaden hver dag dræber mere end tusinde mennesker i Irak, og heraf seks hundrede børn. Denne forbryderiske politik har allerede slået over en million irakere ihjel. Der er ikke flere lægemidler, anæstetika og ikke mere medicinsk eller kirurgisk materiel, ikke flere bøger og meget lidt mad. »Olie for mad«-aftalen er aldrig blevet iværksat og forbliver blokeret. Og De siger ikke noget. De gør ikke noget!
Hvem er det så, der er racist? Det spørger jeg Dem om. De, der forsvarer de muslimske og kristne arabere i Irak eller de, der som Dem slår dem ihjel og udsulter dem i menneskerettighedernes navn? Det, der er absolut tvingende nødvendigt, og som retfærdigheden og menneskerettighederne kræver, er, at blokaden hæves fuldt og helt, og det vil ikke hjælpe på Deres samvittighed eller Deres forbrydelser!

Formanden
Jeg vil erindre publikum på tilhørerpladserne om, at det ikke er tilladt på nogen måde at udtrykke sig om den forhandling, der foregår i salen. Man må overvære denne i tavshed og påhøre samtlige indlæg, hvis man ønsker det. Gæsterne bør vide dette, fordi det fremgår af de anvisninger, de modtager ved indgangen til Europa-Parlamentet.

Newens
Hr. formand, efter alt det, Saddam Hussein gennem årene har gjort for at ødelægge kurdiske landsbyer og undertrykke den kurdiske befolkning, er hans styrkers tilbagevenden til irakisk Kurdistan forfærdende, men det er uhyggeligt, at han er blevet opfordret til det af et af de væsentlige kurdiske partier, KDP. Desværre er PUK, det andet væsentlige irakiske kurdiske parti, akkurat lige så skyldig, eftersom det tidligere havde samarbejdet med iranske revolutionsgarder om at angribe lejre med iranske kurdere, som nådesløst er blevet forfulgt af iranerne, og derpå lede en forkastelig militær kamp mod det irakiske KDP. Alt dette viser, at kløften mellem de kurdiske partier på nuværende tidspunkt går dybere end den kløft, der skiller dem fra deres ydre fjender, og det er en massiv trussel mod alle kurderes egentlige interesser. Denne udvikling er gjort mulig som følge af, at der ikke har været nogen varig aftale i Golfen, som kunne garantere kurdernes rettigheder i det lange løb. Hvor meget vi alle end længes efter at se et demokratisk styre i Irak, vil en udsættelse af konsolideringen af den kurdiske autonomi indtil da efterlade et tomrum, hvor de seneste års dødbringende intriger kan fortsætte. Samtidig med at der ikke må ske nogen som helst lempelse af embargoen i forbindelse med militære forsyninger til Irak, ville det være et meget vigtigt fremskridt, hvis man i forbindelse med andre leverancer kunne opnå aftaler om at hæve sanktionerne, som skader befolkningen mere end Saddam, til gengæld for en stabilisering af den kurdiske autonomi.
KDP kontrollerer nu størsteparten af irakisk Kurdistan, og det forlyder, at det har udstedt et amnesti og givet parlamentet tilladelse til at holde møde efter at have været lammet i to år. Der skal nu lægges størst muligt pres på KDP for at holde Saddams agenter ude, beskytte NGO-arbejderne og give frihed til alle samt muliggøre nye valg. Som foreslået under drøftelserne i Drogheda skal parternes militser opløses og erstattes af en enkelt kurdisk væbnet styrke under en kurdisk valgt myndigheds kontrol. Militære angreb fra de amerikanske styrkers side er, foruden andre indvendinger, ikke nogen erstatning for en konstruktiv politik, og hvad de end måtte være ved at bringe i stand i Washington, virker de i mange henseender mod hensigten i området.
Den Europæiske Union bør aldrig overlade det til De Forenede Stater at gå i spidsen. Unionen bør inddrages i bestræbelserne på at løse uoverensstemmelserne mellem de kurdiske partier og medvirke til at genopbygge økonomien. Vi har gjort det rigtig godt med hensyn til den ydede bistand, men situationen er den, at vi ikke må overlade dette område til væbnede bander, som kan opkræve ulovlige skatter og afgifter og fortsætte på samme måde som hidtil. Hvis NGO'erne skulle trække sig ud, ville forholdene blive forværret og de væbnede konflikter optrappet.
Alt taler på nuværende tidspunkt for, at måske Parlamentet - og absolut Unionen - sender en ny undersøgelsesdelegation, som også kunne viderebringe vor dybe bekymring og bistå os med at yde et endnu bedre bidrag til at løse problemerne i regionen.

Parigi
Hr. formand, USA's formodning om ensidigt at kunne løse problemer, der går tilbage til år 3000 før Kristi fødsel, til sumerernes og akkadernes tid svarer til alle de selvmodsigelser, Europa har gjort sig skyldig under angribelsen af krisen.
Disse selvmodsigelser er naturligvis en følge af modstridende interesser inden for Den Europæiske Union samt mangel på en fælles udenrigspolitik, som på den ene side giver næring til den amerikanske formodning, jeg lige har omtalt, og på den anden side undervurderer den verdslige trussel fra den islamiske fundamentalisme, en trussel, der ikke bør føre os til at glemme, at de første ofre for denne fundamentalisme netop faldt blandt befolkningen i dette geografiske område. Vi må dog udtrykke vor påskønnelse af den humanitære bistand og opfordre Den Europæiske Union til endelig at påtage sig den rolle som forkæmper, der tilkommer den.

Rübig
Hr. formand, medlemmerne af den interparlamentariske gruppe USA-Europa drøftede for nogle få uger siden Helms-Burton-loven i Washington og kritiserede, at Det Europæiske Fællesskab ikke var blevet konsulteret. Europa er grundlaget for en ny politisk kultur. Politikkens vigtigste opgave er at løse konflikter og ikke at skabe konflikter, at forsøge at forstå den anden part og at søge efter fælles løsninger, og det med tidssvarende spilleregler og rammebetingelser.
Den transatlantiske dialog er et forbillede for sameksistens, for gensidig information og fastsættelse af fælles mål. Konfliktløsning på baggrund af finansielle og materielle incitamenter samt oprettelsen af en administrativ institution til en permanent dialog er indtrængende nødvendig. Lad os gøre os tanker om alternative løsninger, og lad os tilbyde vore partnere at vælge blandt disse og vurdere dem. USA har efter den irakiske invasion af Kuwait taget ledelsen i FN's Sikkerhedsråd med hensyn til at indbringe en international resolution. I vor egne interesser er det ekstremt vigtigt, at vi optræder enigt.
En yderligere optrapning skal forhindres, og atomare, biologiske, kemiske og også andre våbenkapaciteter må ikke være til rådighed for denne form for konflikter. I forbindelse med aktionen »mad og medicin for olie« skal der snarest ske fremskridt. Navnlig til flygtningene skal der være en hurtig hjælp.
Jeg opfordrer Rådet og Kommissionen til taktisk og strategisk af nå frem til en fælles EF-holdning i overensstemmelse med de krævede foranstaltninger. Europa har i de seneste årtier bevist, at det med den europæiske kultur, med den europæiske politik, med forhandlinger, med drøftelsen af problemer, med tilvejebringelsen af spilleregler er muligt at løse konflikter. Det er nødvendigt med nyt tiltag med hensyn til konfliktløsningen. Optrapningen alene giver ikke nogen garanti for en fremtidig fred. Og dette er den vigtigste opgave og motivationen for politisk virksomhed, nemlig at sikre freden for vore borgere i hele verden.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg tror, at det Europa-Parlamentet i det væsentlige bør sige om Irak, er, at endnu en gang har begivenhederne overrasket os. Hvis vi havde iværksat den mekanisme, som vi så mange gange har talt om, til at undersøge de mulige konflikter, var dette måske ikke sket. Men der er ingen tvivl om, at spredningen af vores diplomatier og manglen - på trods af mekanismerne til regeringssamarbejde - på en ægte forståelse mellem dem lader til endnu en gang at have overrumplet Den Europæiske Union. Dette er den elskværdige forklaring, som vi kan og bør give - og navnlig ønsker at give - på den omstændighed, at der har været så forskellige, så spredte og så modsigende reaktioner blandt medlemmerne af Den Europæiske Union på en episode, som man godt kunne forudse, en dag ville finde sted igen.
Derudover tror jeg, at vi bør insistere på nødvendigheden af en fast og klar reaktion på Saddam Husseins aktion, en forkastelse af de principper om ubønhørlig totalitarisme og diktatur, som han pålægger i landet, og nødvendigheden af, at det irakiske folks rettigheder først og fremmest respekteres af den, der regerer over dem. Det har naturligvis også meget triste konsekvenser for de befolkninger, som udgør et amfiktioni fyldt af interne modsætninger, nemlig de befolkninger, der bor i dette område.
Vi mener, det er nødvendigt, at retten til selvstyre og ytringsfriheden for den brogede samlede irakiske befolkning accepteres og anerkendes, hvilket ikke behøver at forringe eller gå imod interesserne for at opretholde den irakiske enhed. Det er fuldt forståeligt, at man ønsker at opretholde denne enhed, at de øvrige lande i området ikke ønsker at se en nations enhed blive bragt i fare, hvilket kunne få følger for enheden i deres egne lande, men jeg tror, at tidspunktet må være kommet, hvor Den Europæiske Union, som endelig har erklæret sig solidarisk med den aktion, det har været nødvendigt at indlede fra USA's side, også er solidarisk med dette folks fælles skæbne og med den indre mangfoldighed, der eksisterer i dets forskellige befolkningsgrupper.

Mitchell
Hr. formand, allerførst har jeg taget de ærede medlemmers bemærkninger under forhandlingen til efterretning, og jeg vil gerne forsikre Parlamentet om, at Den Europæiske Union er fuldt ud engageret i at finde frem til en retfærdig, varig og omfattende fred i Mellemøsten generelt. Det Europæiske Råd i Firenze bekræftede, at et vellykket resultat af fredsprocessen i Mellemøsten fortsat er af fundamental betydning for Unionen. Den udfordring, som Unionen og det internationale samfund står over for, er at genetablere incitamentet og drivkraften til processen, og vi vil fortsat samarbejde konstruktivt med alle parter i regionen i vore bestræbelser på at støtte fredsprocessen.
En række talere rejste spørgsmålet om Unionens reaktion på det nordlige Iraks fremtid og den humanitære situation blandt den irakiske befolkning. Unionen har en række klare mål. Disse er: at garantere den irakiske civilbefolknings fortsatte sikkerhed, en nedtrapning af spændingerne i det nordlige Irak, navnlig gennem tilbagetrækning af de irakiske regeringsstyrker samt gennem støtte til en dialog mellem de kurdiske fraktioner, bevarelse af suveræniteten og den territoriale integritet af alle stater i regionen, herunder Irak, samt en sikring af, at der tages skridt til at mildne lidelserne blandt den irakiske civilbefolkning, og navnlig børnene, ved som sagt at gennemføre FN-Sikkerhedsrådets resolution 986, som giver mulighed for salg af irakisk olie til gengæld for fødevarer, så snart forholdene tillader det.
Unionen vil fortsat forfølge disse mål gennem alle kanaler. Jeg vil gentage, som kommissær Marín sagde, at Unionen, som har en årelang forpligtelse til at mildne den humanitære tilstand blandt befolkningen i det nordlige Irak, har til hensigt at yde en så generøs hjælp, som ressourcerne tillader, i forbindelse med det nuværende særdeles alvorlige flygtningeproblem.

Formanden
Jeg har modtaget tre beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00

Den politiske situation i Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om den øjeblikkelige politiske situation i Tyrkiet samt redegørelse fra Kommissionen om gennemførelsen af toldunionen med Tyrkiet.

Mitchell
Hr. formand, jeg forstår, at det var planen at behandle spørgsmålet om Tyrkiet og Cypern under ét.
Den Europæiske Union har længe erkendt betydningen af nære og konstruktive forbindelser med Tyrkiet. Den formelle forbindelse, der blev etableret med associeringsaftalen fra 1964, er nu gået ind i en ny fase med toldunionens ikrafttræden i slutningen af sidste år.
Toldunionen bør ses som et centralt element i Den Europæiske Unions strategi med hensyn til at støtte processen med demokratisering og interne reformer i Tyrkiet. Der er opnået betydningsfulde fremskridt på disse områder siden genindførelsen af et valgt civilt styre i 1983, selv om reformen af den lovgivning, der blev overtaget fra perioden med militært styre, fortsat er ufuldstændig.
En toldunion er en af de tætteste former for partnerskab, som Den Europæiske Union tilbyder tredjelande. Selv om det i alt væsentligt er en økonomisk aftale, rækker de mulige fordele ved en toldunion langt ud over det økonomiske område.
En udvikling af økonomien, som toldunionen har til formål at stimulere, skulle medvirke til at skabe et gunstigt klima med henblik på at fremskynde de interne reformer i Tyrkiet. En øget økonomisk interaktion mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet skulle fremme en større gensidig forståelse og bevidsthed fra begge parters side om et interessefællesskab. Den tættere integration i de europæiske strukturer, som toldunionen indebærer, kan forventes at styrke Tyrkiets orientering mod Europa og forøge Den Europæiske Unions evne til at øve en positiv og hensigtsmæssig indflydelse på udviklingen i Tyrkiet.
Rådet har fortsat fulgt menneskerettighedssituationen og den demokratiske udvikling i Tyrkiet, som EuropaParlamentet anmodede om, da det gav sin samstemmende udtalelse vedrørende toldunionen. Vi har til stadighed gjort det klart over for de tyrkiske myndigheder, at overholdelsen af retsstatsprincipperne og de grundlæggende frihedsrettigheder er grundlaget for tilnærmelsen mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union.
Ratifikationsprocessen i forbindelse med toldunionen, og det klare standpunkt, som Den Europæiske Union indtog i den forbindelse, gav værdifulde incitamenter til de interne reformer i Tyrkiet. De forfatningsændringer og ændringer af artikel 8 i antiterrorloven, som den tyrkiske nationalforsamling vedtog sidste år, var glædelige skridt i den rigtige retning. Det var endvidere opmuntrende at få tilsagn om, at de tyrkiske myndigheder så disse foranstaltninger som en fase i en fortsat proces med gennemgang af forfatningen og lovgivningen. Fru Ciller forsikrede det irske formandskab om, da hun besøgte Dublin i juli, at hun i sin nuværende funktion vil videreføre de reformer, hun igangsatte som ministerpræsident.
Rådet erkender, at de vedvarende voldelige kampe i det sydøstlige Tyrkiet giver de tyrkiske myndigheder alvorlige interne sikkerhedsproblemer.
Det fordømmer uden forbehold alle terrorhandlinger. Et demokratisk styre kan imidlertid bedst holde stand mod terrortruslen ved at forblive tro med de værdier, som det er grundlagt på. Det demokratiske samfunds vedvarende tiltrækningskraft og ukuelighed har i vidt omfang rødder i den beskyttelse, det giver den enkelte, og de muligheder, det giver for ytringsfrihed. Heraf følger, både i princippet og i praksis, at kampen mod terrorisme skal føres inden for loven og med fuld respekt for menneskerettighederne.
Rådet mener, at situationen i det sydøstlige provinser ikke udelukkende bør behandles som et sikkerhedsproblem. Det var i denne henseende opmuntrende at se, at den tyrkiske nationalforsamling for nylig vedtog lovgivning med henblik på at ophæve den undtagelsestilstand, som disse provinser har befundet sig i gennem ni år.
(Protest) Vi henstiller indtrængende til de tyrkiske myndigheder, at de viderefører deres indsats for at forbedre situationen for det kurdiske mindretal. En varig løsning vil kræve accept og tillid fra størsteparten af befolkningen i området. Den bør være tilstrækkelig fantasirig og bredtfavnende til at kunne rumme den kurdiske kulturidentitet på en måde, der er forenelig med fuld respekt for Tyrkiets suverænitet og territoriale integritet. En varig politisk løsning vil sikre intern stabilitet og samhørighed i Tyrkiet og frigøre værdifulde ressourcer til den økonomiske og sociale udvikling.
Toldunionens ikrafttræden er blevet ledsaget af en styrkelse af den politiske dialog mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Herved er der etableret en ramme for kontakter i forbindelse med spørgsmål af fælles interesse, hvor samarbejdet mellem parterne kan bidrage til fred og stabilitet i verden. Tyrkiet spiller en vigtig rolle i den europæiske sikkerhedsstruktur, der er ved at blive oprettet, og har deltaget aktivt i de internationale bestræbelser på at konsolidere fredsprocessen i Bosnien og Hercegovina.
Euro-Middelhavspartnerskabet, der blev oprettet i Barcelona i november 1995, har føjet et nyt aspekt til Den Europæiske Unions forbindelser med Tyrkiet. Begge parter deltager nu aktivt i et væsentligt initiativ, som har til formål at sikre, at Middelhavsregionen bliver et område præget af samhandel og dialog, som garanterer fred, stabilitet og velstand. Vedtagelsen af MEDA-forordningen i Rådet for Almindelige Anliggender i juli 1996 efter Parlamentets samstemmende udtalelse var et vigtigt skridt i Euro-Middelhavspartnerskabets udvikling. Derved iværksattes den regulerende og budgetmæssige mekanisme, der er nødvendig for konkret at udtrykke Unionens forpligtelse til at bidrage mere aktivt til den socioøkonomiske udvikling i dens partnerlande i Middelhavsområdet, herunder Tyrkiet.
Den særlige forordning om det finansielle samarbejde, en supplerende foranstaltning, som har til formål at hjælpe Tyrkiet med at tilpasse den industrielle sektor til den nye konkurrencesituation, der er skabt af toldunionen, er endnu ikke blevet vedtaget formelt. I det forordningsforslag, som Parlamentet godkendte tidligere i år, er der fastsat en finansiel bistand på 375 mio ECU til Tyrkiet over en periode på fem år. Rådet udsendte i juli en erklæring, hvori det mindede om, at forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet skal være baseret på en klar overholdelse af princippet om respekt for folkeretten og internationale aftaler, den relevante internationale praksis og medlemsstaternes og Tyrkiets suverænitet og territoriale integritet. Rådet mener, at tvister udelukkende bør afgøres på grundlag af folkeretten. Dialogen bør føres efter de retningslinjer, der er opstået mellem de pågældende parter. Forhåbentlig kan dette bidrage til en forbedring af deres bilaterale forbindelser samt til oprettelse af en mekanisme til forebyggelse af kriser.
Efter anmodning fra Rådet forelagde rådsformanden, hr. Dick Spring, erklæringen for viceministerpræsident Ciller under hendes besøg i juli og anmodede den tyrkiske regering om at tilkendegive, om den kunne tilslutte sig de principper, der var indeholdt i erklæringen. Hun bekræftede, at den tyrkiske regering vil tænke nærmere over erklæringen.
Hr. Spring vil mødes med fru Ciller igen...
Hr. formand, det er meget vanskeligt at tale, hvis medlemmerne afbryder.

Formanden
Der er kun få medlemmer til stede i salen. Jeg anmoder i det mindste disse få om at forholde sig tavse og have respekt for formanden for Rådet! Hvilken forestilling ville der ikke blive tale om, dersom vi alle opførte os sådan!

Mitchell
Hr. Spring vil mødes med fru Ciller under FN's generalforsamling og vil forsøge at få et svar fra hende med hensyn til erklæringen. Formandskabet vil fortsat være i kontakt med de tyrkiske myndigheder vedrørende sagen. Det håber meget, at der vil komme et konstruktivt svar, og at der kan skabes passende betingelser for den videre udvikling af forbindelserne mellem EU og Tyrkiet.
Vedrørende Cypern har Den Europæiske Union besluttet, at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern vil blive indledt seks måneder efter regeringskonferencens afslutning under hensyn til resultaterne af konferencen. Der er blevet iværksat en struktureret dialog med Cypern som en del af førtiltrædelsesstrategien. Denne nyskabende mekanisme har til formål i en god partnerskabsånd at gøre det lettere i stadig større omfang at tilnærme fremtidige medlemmers politikker til Unionens politikker og derved muliggøre en glidende overgang til medlemskab. Udover at udstikke en ramme for tilpasningen af de økonomiske politikker er der også udviklet foranstaltninger til en politisk dialog, som gør det muligt for ansøgerlandene, herunder Cypern, at tilslutte sig Unionens udenrigspolitiske positioner.
Udsigten til medlemskab af Den Europæiske Union udgør en historisk chance for at finde en løsning på Cypernspørgsmålet. Det er af afgørende betydning, at denne chance gribes, og at førtiltrædelsesperioden anvendes konstruktivt til at gøre fremskridt mod en retfærdig og varig aftale.
De nylige uroligheder og tragiske tab af menneskeliv på Cypern giver anledning til dyb bekymring. De udgør de mest alvorlige voldshandlinger på øen i temmelig lang tid og har medført forøgede spændinger mellem de to samfund. Den Europæiske Union har stærkt beklaget de nylige voldshandlinger på Cypern og sikkerhedsstyrkernes uforholdsmæssige magtanvendelse i det nordlige Cypern som reaktion på, at uvedkommende skaffede sig adgang til stødpudezonen. Det fordømte de brutale drab på to civilpersoner og gav udtryk for sin dybe bekymring over de kvæstelser, som mange andre blev udsat for, herunder to medlemmer af de fredsbevarende FN-styrker. Rådet har krævet tilbageholdenhed og sindsro i kølvandet på disse tragiske hændelser. Det har opfordret begge parter til at undgå yderligere konfrontationer og fuldt ud at samarbejde med FN-styrken på Cypern i dens bestræbelser på at mindske spændingerne.
Det umiddelbare mål må være at genoprette roen og videreføre bestræbelserne på at iværksætte en politisk dialog mellem de to parter. Meddelelsen i sidste uge om, at præsident Clerides vil mødes med lederen af det tyrkisk-cypriotiske samfund, hr. Denktash, med henblik på at drøfte afmilitariseringen af Cypern, er et positivt fremskridt. Rådet håber, at dette møde vil medføre en genoptagelse af den politiske dialog og fremskridt mod en forhandlingsaftale.
Disse hændelser på Cypern har understreget, hvor presserende behovet er for at intensivere bestræbelserne på at fremme en omfattende politisk løsning under De Forenede Nationers auspicier.
Det er almindeligt anerkendt, at de brede parametre for en løsning er blevet kortlagt i det idekatalog, som FNgeneralsekretærens mæglingsmission har udarbejdet. Den Europæiske Union støtter fuldt ud generalsekretærens bestræbelser på at gøre fremskridt mod en løsning på grundlag af en føderal stat opdelt i to områder og to samfund som led i det, der allerede er fastsat i de relevante FN-beslutninger og -resolutioner i henseende til Cypern.
Det er af central betydning, at det internationale samfunds aktiviteter til støtte for generalsekretæren og hans særlige repræsentant koordineres nøje. De forskellige stater og internationale organisationer, der er involveret i Cypern-spørgsmålet, bør supplere hinanden og derved afspejle de forskellige bidrag, de kan yde med henblik på at finde en løsning. Den Europæiske Unions rolle i denne proces er et logisk resultat af udsigten til tiltrædelse og dens potentiale som en katalysator for en aftale. Unionen har en naturlig og central interesse i, at der hersker stabilitet i de lande, som den vil indgå i tiltrædelsesforhandlinger med. Den har også en berettiget interesse i udformningen af enhver intern aftale på Cypern, da en sådan vil skulle bringes i overensstemmelse med den gældende fællesskabsret.
Rådet deltager derfor aktivt i den internationale bestræbelse på at finde frem til en omfattende politisk aftale inden for De Forenede Nationers rammer. Det irske formandskabs repræsentant, ambassadør Kester Heaslip, besøgte regionen for nylig og havde kontakter med repræsentanter for alle berørte parter. Han har også nære forbindelser med andre særlige repræsentanter, herunder professor Han, FN-generalsekretærens særlige repræsentant.
Rådet er også bevidst om det bidrag, som tættere forbindelser med Tyrkiet kunne yde med hensyn til at fremme et klima af større gensidig forståelse og tillid. Jeg har tidligere i min redegørelse skitseret Rådets bestræbelser på at skabe passende betingelser for den videre udvikling af Unionens forbindelser med Tyrkiet.
Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union skulle give begge samfund på øen øget velstand og sikkerhed. Adgangen til det indre marked skulle fungere som et stærkt incitament til en økonomisk udvikling på hele øen. En passende anvendelse af fællesskabspolitikkerne, herunder princippet om økonomisk og social samhørighed, skulle være til særlig fordel for det tyrkisk-cypriotiske samfund. Som et fællesskab af demokratiske stater, der er baseret på princippet om enhed og mangfoldighed, har Unionen endvidere evnen til at kunne rumme forskellige identiteter. Foruden de økonomiske fordele kunne medlemskab af Unionen medvirke til at ændre forholdet mellem de to samfund i en bredere international sammenhæng og forstærke de eksisterende garantier for deres position.
Unionen arbejder aktivt på at sikre, at alle cyprioter forstår fordelene ved et medlemskab. Vi vil videreføre vore bestræbelser på at overbevise begge parter om, at der er alt at vinde og intet at tabe, ved at et samlet Cypern tiltræder Den Europæiske Union.

Van den Broek
Hr. formand, i anledning af de seneste alvorlige episoder på Cypern har Den Europæiske Union - som formandskabet lige netop har meddelt - givet udtryk for sin skarpe fordømmelse af denne fatale vold fra tyrkisk-cypriotisk side. Også Kommissionen har givet sin tilslutning til denne redegørelse. Reaktionen mod de græsk-cypriotiske demonstranter var ude af proportioner og uacceptabel. I mellemtiden har vi også erfaret, at en tyrkisk-cypriotisk soldat er omkommet af endnu ukendte årsager. Også det bør selvfølgelig beklages dybt.
Det bør frygtes, at de ansvarlige for sådanne aggressioner forsøger at overbevise den politiske opinion på Cypern om, at det er farligt at lade det græsk- og tyrkisk-cypriotiske samfund leve sammen i en fremtidig føderal stat. Unionen må ikke lade sig føre på vildspor af det. Det vil sige, at vi bør holde fast i den politiske beslutning med henblik på at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern bør indledes senest seks måneder efter afslutningen af regeringskonferencen. Det nødvendiggør dog samtidig en fordobling af vor indsats med henblik på en politisk løsning på Cypern-problemet. Sammen med formandskabet og dets særlige repræsentant, ambassadør Heaslip, med De Forenede Nationer og med De Forenede Stater bør vi anspænde os til det yderste for at genoplive forhandlingsprocessen. Selvsagt bør også alle involverede parter yde et bidrag i den henseende.
Hvilket fører mig til Den Europæiske Unions forbindelser med Tyrkiet. Jeg håber i oktober måned over for Parlamentet at kunne præsentere den lovede fremskridtsberetning vedrørende toldunionen med Tyrkiet. Denne beretning kommer også til at rumme vor evaluering af udviklingen på områderne demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne.
Hr. formand, tillad mig at give udtryk for, at jeg er noget forundret over rygterne om, at det skulle fremgå af beslutningsforslaget, at Kommissionen ikke skulle have overholdt sine aftaler med hensyn til menneskerettighedsrapportering. Denne bebrejdelse må jeg tilbagevise. Når beretningen udkommer i næste måned, har Kommissionen til punkt og prikke handlet inden for rammerne af de givne tilsagn. Og så lader jeg endda de løbende informationer, Kommissionen har givet i talrige udvalgsmøder eller ved andre lejligheder, hvor Parlamentet har bedt os om information med hensyn til udviklingen i Tyrkiet, ude af betragtning.
Idet jeg kortfattet foregriber den beretning, De vil modtage i næste måned, vil jeg sige følgende. For det første vedrørende toldunionen, som trådte i kraft i 1996. Den fungerer - for så vidt vi i øjeblikket kan kontrollere det - uden alt for store skavanker, og de vanskeligheder, der opstod, blev relativt nemt løst af begge parters eksperter. Den Europæiske Unions eksport i retning af Tyrkiet er tiltaget væsentligt, medens der også kan spores vækst i importen fra Tyrkiet. I øvrigt lader indflydelsen af konjunkturelle faktorer herpå i denne periode sig endnu vanskeligt fastslå. Det står derimod som ventet klart, at toldunionens negative følgevirkninger navnlig på Tyrkiets statsbudget som konsekvens af stærkt reducerede toldindtægter, er noget, der tydeligt kan mærkes med alt, hvad deraf følger for den i forvejen stærkt belastede tyrkiske økonomi.
Med hensyn til det finansielle samarbejde har minister Mitchell, det irske formandskab, for lidt siden skitseret den øjeblikkelige situation. Den finansielle støtte, der er knyttet til aftalen om toldunionen af 6. marts 1995, de 375 millioner i særhjælp i form af gaver samt lånet på 750 millioner, ydet af Den Europæiske Investeringsbank er stadig blokeret af politiske grunde. Det samme gælder i øvrigt med hensyn til betalingsbalancestøtte, en mulighed, som der i sin tid blev taget højde for. Den eneste af de fem finansielle poster til fordel for Tyrkiet, der ikke er blokeret i øjeblikket, er Tyrkiets krav på et bidrag fra MEDA-programmet.
Vedrørende situationen med hensyn til den demokratiske udvikling og menneskerettighedssituationen vil jeg, idet jeg kort foregriber den bebudede beretning, atter bemærke, at det er vort indtryk, at situationen stadig bærer præg af resultaterne af det tyrkiske nationalvalg i slutningen af 1995. Vi har alle kunnet konstatere, at regeringen Yilmaz/Ciller allerede efter kort tid måtte vige pladsen for en helt anderledes sammensat regering, nemlig bestående af hr. Erbakans Islamiske Parti og fru Cillers Den Sande Vejs Parti. Disse politiske ændringer har haft forsinkende effekt på tyrkisk økonomi og politik, i særdeleshed med hensyn til lovgivningsarbejdet. Adskillige hensigtserklæringer, afgivet af tidligere tyrkiske regeringer med henblik på at omsætte videre demokratisering i lovgivning, er ikke ført ud i livet. Det gælder om fortsat kraftigt at insistere på dette.
Under de kurdiske fangers sultestrejke-aktioner har også Kommissionen mæglet hos fru Ciller. Naturligvis glædede vi os alle over den løsning, man til sidst fik på plads, men imidlertid må man dybt beklage tabet af menneskeliv i den mellemliggende periode.
Den politiske situation i Tyrkiet er kompliceret, og det er svært på nuværende tidspunkt at drage vidtrækkende konklusioner om den retning, tyrkisk udenrigspolitik kommer til at tage, også i henseende til dets forbindelser med Europa.
Vi opfordrer fra dette sted endnu en gang indtrængende til, at Tyrkiet holder op med at forværre det spændte forhold til Grækenland blandt andet ved nye territoriale krav, militære provokationer eller på anden vis. Territoriale krav bør indbringes for Den Internationale Domstol i Haag. Jeg understreger de udsagn, formandskabet har fremsat herom tidligere.
Vi sætter stadig pris på gode forbindelser med Tyrkiet. Det er et vigtigt land med et dertil svarende stort ansvar for frihed og stabilitet i eget land og i regionen. Vi kender de skiftende tyrkiske regeringers orientering mod Europa og hilser den velkommen. Toldunionen skulle også i den forstand være et signal på tilnærmelse fra Unionens side.
Kommissionen vil ikke advokere for en isolationspolitik med hensyn til Tyrkiet. Men Kommissionen mener ligeledes, at der er et presserende behov for, at vore forbindelser med Tyrkiet får en ny, klar impuls fra tyrkisk side, der er med til at skabe et klima med perspektiv til, at en række problemer, som jeg tidligere har nævnt, kan løses. Problemer, der er belastende for forbindelserne med Grækenland, men ligeledes for forbindelserne med Unionen.
I lighed med formandskabet håber jeg, at vi i kulissen til De Forenede Nationers generalforsamling i næste uge i New York kan have nogle indtrængende drøftelser med fru Ciller om disse ting.

Dimitrakopoulos
Mange tak, hr. formand, den bemærkning til forretningsordenen, jeg havde, er muligvis gjort delvist overflødig; men jeg vil komme med den alligevel, så den kan blive indført i protokollen.
Heldigvis talte kommissær Van den Broek efter repræsentanten for Rådet og fjernede min forvirring, som var opstået, efterhånden som Rådets repræsentant talte - en forvirring med hensyn til, hvilket land vi taler om i dag. Da jeg hørte, hvad repræsentanten for Rådet sagde, var jeg lige ved at tro, at jeg var kommet til den forkerte forhandling, og at det var Schweiz, vi talte om, og ikke Tyrkiet. Men hr. Van den Broek satte tingene på plads igen.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. van den Broek for den redegørelse, han afgav om Tyrkiet i sin sædvanlige velovervejede stil. Men jeg må sige, at jeg er chokeret over redegørelsen fra hr. Mitchell.
Mens han talte, viste jeg ikke rigtigt, om jeg skulle le eller græde. Jeg kan ikke tro, at vi i Parlamentet mener det alvorligt, når vi beder Rådet om at gennemføre vor udenrigspolitik, efter at have hørt denne redegørelse om et af de lande, vi skal have med at gøre som led i udenrigspolitikken. Hr. Mitchell, jeg må sige, at jeg blev foruroliget, da De indledte Deres redegørelse med at sige, at De forstod, at vi ønskede, at få behandlet Cypern og Tyrkiet under ét. De har slet ikke fået fat på, hvad det drejer sig om. Cypern er en integreret del af vore politiske forbindelser med Tyrkiet, fordi tyrkiske tropper har besat den nordlige tredjedel af Cypern. De har 35.000 soldater i den nordlige del af Cypern, og det var den tyrkiske udenrigsminister, som for nylig i den tyrkiske nationalforsamling indrømmede, at hun havde frigivet 65 mio tyrkiske lire for at kunne betale for transporten til Cypern af medlemmer af den tyrkiske fascistorganisation »De Grå Ulve«, der - som vi har set på video - deltog i mordet på to græsk-cyprioter i stødpudezonen. Hvorfor kan Cypern så ikke betragtes som en del af vore forbindelser med Tyrkiet? Det er selvfølgelig en integreret del! Vi støtter øen Cyperns territoriale suverænitet og integritet, og Tyrkiet har besat en tredjedel af den. Cypern er, skal vi huske, en stat, som søger om optagelse i Den Europæiske Union, og som har fået en positiv avis fra Kommissionen. Derfor ønsker vi selvfølgelig at se på det, der er sket på Cypern, som en integreret del af vore politiske forbindelser med Tyrkiet.
Jeg må fortælle Dem, at vi ikke taler om tyrkisk-cyprioter. 45 tyrkisk-cypriotiske organisationer har fordømt de mord, der fandt sted i stødpudezonen i sommer. Disse personer blev hentet specifikt i Tyrkiet, fordi der ikke findes nok vrede og had blandt tyrkisk-cyprioterne til at gøre det, som »De Grå Ulve« tog til Cypern for at gøre. Dette skal være en integreret del af vor diskussion i eftermiddag.
Inden vi vedtog toldunionen i december sidste år, var der mange løfter, hvilket alle i Parlamentet husker. Repræsentanter for den tyrkiske regering fremsatte tilsagn og erklæringer om, at de ville foretage forbedringer med hensyn til demokratiseringen og menneskerettighederne, at de ville gøre noget mere positivt med henblik på en løsning af Cypern-problemet, at de ville tage fat på befolkningens menneskerettighedssituation. Og vi fik at vide, at det alt sammen var begrundet i hensynet til den tyrkiske befolkning, og ikke fordi Den Europæiske Union tvang dem til det. Og vi hørte også, at de ville tage fat på det kurdiske problem. Klare løfter, der blev givet.
Men tyrkerne, kurderne, cyprioterne har ikke fået noget. Intet bortset fra undertrykkelse, intimidering og en eklatant mangel på menneskerettigheder i de 9-10 måneder, der er gået siden toldunionens vedtagelse. Forholdet er ikke kun ikke blevet forbedret, det er egentlig blevet værre på alle de områder, jeg lige nævnte. Vi har alle modtaget en konstant strøm af telefaxer, flyveblade, videoer og øjenvidneskildringer om de daglige hændelser i Tyrkiet og for nylig på Cypern. Hvad får vi fra den tyrkiske regering og de stater, der støtter den? En uendelig strøm af telefaxer, som jamrer over, at Tyrkiet er blevet misforstået og fremstillet forkert. Og jeg må sige, at det er næsten er det, jeg tror, jeg hørte fra Rådet i dag.
Jeg ved fra tyrkiske statsborgere, fra kurdiske flygtninge og tyrkisk-cyprioter - hvoraf mange tusinde bor i min valgkreds i det nordlige London - at de ikke forstår, hvorfor de tyrkiske myndigheder behandler dem på den måde, de gør, og hvorfor Tyrkiet ikke kan forstå, at det ville være godt for Tyrkiet at anerkende mindretallenes rettigheder, at respektere dets egne borgeres værdighed og trække besættelsesstyrkerne tilbage fra Cypern. Ikke dårligt, men godt!
Betragtningerne i vor beslutning gør det ubarmhjertigt klart, hvad der er sket i de seneste måneder. Undertrykkelse, mord, intimidering er ikke europæiske værdier. Gode hensigter, forventninger og løfter er alle blevet devalueret som følge af de tyrkiske myndigheders handlinger. Forsonlige beslutninger og dobbeltmoral har ingen plads i vore forbindelser med Tyrkiet. Ord og løfter skal ærligt talt overføres til politisk vilje og entydige handlinger. Min gruppe til derfor udfolde enhver bestræbelse på at blokere alle finansielle forpligtelser over for Tyrkiet. Vi opfordrer alle politiske grupper i Parlamentet til at støtte denne strategi og forventer, at Kommissionen og Rådet respekterer vor holdning og handler i overensstemmelse hermed. Kun på denne måde kan vi opnå en reel ændring af forbindelserne med Tyrkiet.
(Bifald)
McMillan-Scott
Hr. formand, jeg takker også Kommissionen og Rådet for deres redegørelser, selv om jeg ligesom fru Green er foruroliget over, at navnlig Rådet synes at have overset hændelserne i de seneste måneder. Den Socialistiske Gruppe har ikke monopol på at lide kvaler eller monopol på vrede over de hændelser, navnlig på Cypern, som har givet alle anledning til bekymring i løbet af sommeren. Vi skal have de mest pålidelige oplysninger om, hvad der egentlig skete, inden det hele ender i yderligere kaos. Det er en meget alvorlig situation og en situation, som Rådet burde have interesseret sig meget mere for.
I Tyrkiet selv er forholdene som sagt blevet forværret i de seneste måneder. På dette tidspunkt sidste år var vi ved at forberede os på at godkende toldunionen. Mange af os gjorde med store håb. Vi mente, at vi kunne tilskynde Tyrkiet til at slå ind på en ny kurs og udvikle den pluralisme og det demokrati, som dette land, med en islamisk tradition, men i en verdslig, politisk kontekst, syntes at bevæge sig hen imod. Vi er dybt foruroligede over den seneste udvikling: arrestationen af parlamentsmedlemmer - uanset deres baggrund - behandlingen af politiske fanger, den måde, hvorpå regeringen, navnlig den seneste regering, har undertrykt visse medier samt den måde, hvorpå det håndterer sin udenrigspolitik. Efter valget gjaldt hr. Erbakans første besøg ikke Den Europæiske Union eller De Forenede Stater, Tyrkiets traditionelle kolleger og venner, men lande langt borte, forståeligt nok lande med en islamisk tradition, men ingen af dem var demokratier. Da hr. Erbakan besøgte Iran, var vi mange, der følte os meget bekymrede. Jeg har selv været dér for nylig. Det er ikke noget demokrati. Det er alt andet; det er et tyranni, der ledes af religiøse ekstremister. Det er disse naboer, som Tyrkiet søger at få et nyt forhold til.
Vi ønsker et meget mere konstruktivt forhold mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Vi håber nu at se store ændringer i deres indenrigs- såvel som udenrigspolitiske strategi. Jeg var i nationalforsamlingen sidste år, hvor jeg overværede en debat om toldunionen. Jeg hørte hr. Erbakan tale meget kraftigt imod toldunionen. Dette er Tyrkiets ministerpræsident i dag. I vor beslutning i morgen henvender vi os således ikke så meget til befolkningen i Tyrkiet eller de tyrkiske samfundsinstitutioner som til den person, der for øjeblikket har ledelsen, hr. Erbakan selv, ikke kun med hensyn til den indenrigspolitiske situation i hans land, men også med hensyn til Cypern.
Men Tyrkiet er et land, der har stor værdi for Europa. Det er et land, som vi har en fordelagtig samhandel med, og et land, som vi ønsker at hjælpe frem. PPE har behandlet dette spørgsmål meget grundigt, og jeg håber, vi vil støtte kompromisbeslutningen; men jeg gør navnlig opmærksom på behovet for at have en konstruktiv holdning til toldunionen samtidig med, at man husker, at der blev fastsat betingelser under vore forhandlinger sidste år og i selve toldunionen. Disse betingelser skal være gældende. PPE mener derfor, at vi bør indlede processen med at fastfryse de finansielle aftaler med Tyrkiet, og at vi omgående bør standse MEDA-programmet i alle henseender, undtagen de anliggender, der vedrører menneskerettigheder, demokratisering og udviklingen af det civile samfund.

Caligaris
Hr. formand, krisen i Kurdistan såvel som de voksende stridigheder med Tyrkiet er kun to aspekter af de destabiliserende og komplekse forhold, der hersker i Middelhavsområdet, det nære Østen og Golfen.
Der er tale om forhold, der bekymrer Europa, som med rette føler sig magtesløst, således som vi har set det i begge tilfælde. Tyrkiet har en nøglestilling i dette område, således som landets voksende stridigheder med Grækenland om Cypern og Ægæerhavet, aftalen med Israel, den militære tilstedeværelse i Kurdistan og holdningen til den irakiske kriser viser.
Tyrkiet øver en stærk indflydelse i området, og følgelig kan dets skærpede krigeriske holdning over for Grækenland og vankelmodigheden hos en regering, der svinger mellem Erbakans tavshed og proislamiske ytringer samt den udprægede og til tider for lange nølen fra fru Cillers side kun vække bekymring.
Hvad skal vi gøre i dag? Vi mener, at man skal sige nej til den suspension af toldunionen, som vel ville være forståelig som reaktion på denne adfærd, der er uacceptabel og umådeholden både indadtil og udadtil, men som kunne bringe Tyrkiet fjernere og isolere det og skærpe dets indenlandske situation og skille det fra det Europa, som det i så lang tid har søgt at tilnærme sig.
Og ligeledes nej til fortsættelse af en dialog, der synes frugtesløs og skadelig for Den Europæiske Unions autoritet. Der skal følgelig, således som kommissær van den Broek synes at ville gøre det, indledes en dialog på et radikalt anderledes, bestemt, krævende og stærkt grundlag for at vise, at Europa vel forstår kriserne, men ikke kan tolerere at blive holdt for nar.

André-Léonard
Hr. formand, situationen i Tyrkiet er dramatisk.
Tyrkiet har i snart to år befundet sig i en yderst kompliceret politisk situation. Der har været ministerrokader, der har ført til regeringskrise. Derefter har der været parlamentsvalg fulgt af uendelige forhandlinger og indsættelsen i marts i år af en koalitionsregering, der igen blev erstattet af en regering af islamisk observans i juli. Og der har især været fru Cillers forræderi. Hun er i dag regeringens gidsel.
Den interne situation støder mere end nogensinde på vanskeligheder og kritik hvad angår demokratiseringsbestræbelserne, respekten for menneskerettighederne, det kurdiske spørgsmål og situationen på Cypern.
Endelig har Menneskerettighedsdomstolen netop her i mandags fordømt Tyrkiet for at have ladet en kurdisk landsby i den sydøstlig del af landet afbrænde i 1992. Det er første gang, at domstolen i Strasbourg misbilliger Ankara-regeringens militære aktioner i den tyrkiske del af Kurdistan.
Indsættelsen af hr. Erbakan har fuldstændigt ændret den udenrigspolitik, som Tyrkiet hidtil har ført. Tyrkiet, der ellers regnes for USA's urokkelige allierede, har ladet hånt om Det Hvide Hus' formaninger og har underskrevet en aftale med Iran om levering af gas. Tyrkiet har i sinde at spille en regional supermagtsrolle, der higer efter større frihed i forfølgelsen af dets skæbne.
For at kunne gøre dette må det omsider respektere de regler, der gælder i de internationale organisationer, det har tilsluttet sig og de aftaler, det har undertegnet, herunder især Den Europæiske Menneskeretskonvention. Hvis dette ikke sker, hr. formand - og her tilslutter jeg min socialistiske kollega - må Den Europæiske Union drage konsekvenserne af aftalen om toldunionen og finansprotokollen, som vi vil blokere, så længe det skulle være nødvendigt.

Piquet
Hr. formand, jeg vil gerne over for mine kolleger præcisere, at det ikke er som formand for vort Parlaments delegation i det blandede parlamentariske udvalg, at jeg tager ordet i denne debat. Jeg taler på min gruppes vegne. Det betyder ikke, at man ikke behøver at lytte til mine ord.
Jeg vil med det samme sige, at jeg vil stemme for det forslag til fælles beslutningstagning, som er forelagt os og dets bestemmelser om indefrysning af økonomisk støtte. Jeg er ikke i tvivl. Jeg ønsker, at vort Parlament skal udtrykke sig klart, når det gælder vore relationer til Tyrkiet. At det klart skal udtrykke - og det har det gjort i december, at det ønsker at iværksætte unionsaftalen, men for at denne kan blive til noget skal det også udtrykke dets ønske om at se en ny politisk udvikling i Tyrkiet. En demokratisk udvikling har vi sagt, en politisk udvikling for at løse det kurdiske problem og en fredelig udvikling for at løse de cypriotiske problem.
Jeg hører til dem, der mener, at man bør kalde tingene ved deres rette navn. Det er den eneste måde, hvorpå et parlament kan handle med autoritet på den internationale arena, og det er den eneste måde, hvorpå man kan blive respekteret af sine samarbejdspartnere. Og at gøre det er at understrege, at situationen i Tyrkiet og i den del af verden er blevet forværret. Hr. rådsformand, hvad enten vi vil det eller ej, er kendsgerningerne hårdnakkede. Situationen er forværret.
Vort Parlament stemte for aftalen i december sidste år, idet det anførte, at denne afstemning og aftalen i sig selv ville hjælpe de tyrkiske myndigheder med positivt at løse de problemer, de stod overfor. Men intet - ja, jeg siger intet - har ændret sig. Rent faktisk er situationen blevet værre. Arrestationerne fortsætter; man begræder de døde i de tyrkiske fængsler; man ved, at kurdiske TV-udsendelser er forbudt; man er vidne til en genopblussen af de militære aktiviteter i Kurdistan; og man oplever de tragiske begivenheder på Cypern. Alt dette står i modsætning til, hvad vort Parlament har ønsket.
Som konklusion vil jeg, hr. formand, ønske, at Kommissionen og Rådet, efter at vort Parlament har stemt med et stort flertal, det er jeg sikker på, udtrykker sig så fast som overhovedet muligt i deres relationer til de tyrkiske myndigheder. Det er et spørgsmål om politisk nødvendighed, og det er oprigtigt talt også et spørgsmål om værdighed for Den Europæiske Union.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, den tilsyneladende kæmpe er kæmpestor, når man er langt væk fra ham. Jo mere man nærmer sig ham, jo mindre bliver han. Ved indgåelsen af toldunionen var EuropaParlamentet kommet ind i denne rolle, og derpå begyndte et stykke i tre akter.
Første akt: Europa-Parlamentet som kæmpe. Det stiller tre betingelser: demokratisering, løsladelse af kurdiske parlamentsmedlemmer, afslutning af krigen, politisk løsning på det kurdiske spørgsmål. Afslutningen af en krig, som har drevet millioner af mennesker på flugt, som har ødelagt 3.000 landsbyer og krævet uendelig mange menneskeliv.
Andet akt: Afstemningen om toldunionen nærmer sig. Europa-Parlamentets krav bliver mere sagte. Betingelserne bliver svagere. Meningerne forstummer. Kort tid inden afstemningen præsenteres fru Ciller som garant for demokratiet og som garant for et verdsligt Tyrkiet. Argumentet breder sig: Den, der vil standse fundamentalismen og Erbakan, skal gå ind for Ciller, skal styrke Ciller, skal støtte toldunionen!
Tredje akt: Toldunionen er godkendt, og hvad sker der? Det varer kun meget kort tid, og den tilsyneladende garant for demokratiske reformer bliver »regeringsarkitekt« for netop denne hr. Erbakan. Særdeles foruroligende, når Rådet i dag holder fast ved, at det fortsat har tillid til fru Ciller som troværdig garant.
Intet spor af demokratisering, ingen tale mere om løsladelse af de kurdiske parlamentsmedlemmer. Hele ledelsen i HEP-partiet i fængsel og i torsdags for retten. Tolv politiske fanger døde af følgerne af en sultestrejke. Undtagelsestilstanden, hr. Mitchell, blev ikke ophævet, men er for nylig blevet forlænget. Krigen eskalerer og går videre. Der skal oprettes en stødpudezone, og på Cypern bliver konflikten mere og mere voldsom og brutal.
Rådets strategi: «Videre som hidtil! Carte blanchen gælder«, kan ikke gælde for os. Parlamentet støttede toldunionen og har nu et særligt ansvar. Ansvar vil sige: at kæmpe for et fredeligt Tyrkiet, for en fredelig sameksistens og for et demokratisk Tyrkiet.
Når det nu siges: luk øjnene, ørerne og munden for de faktiske forhold, er det en kynisk politik, som især er rettet mod hensynet til Den Europæiske Union og ikke hensynet til demokratiet og menneskerettighederne i Tyrkiet. Men det er desværre en tradition!

Dupuis
Hr. formand, det er helt personligt, at jeg tager ordet i dag, og jeg vil med det samme sige Dem, at der er noget, der generet mig dybt i den holdning, som vort Parlament og Den Europæiske Union som helhed indtager over for Tyrkiet.
Det er ikke meget mere end nogle måneder siden vort Parlament ratificerede aftalerne om toldunionen, der som vi sagde det dengang ikke berammede noget seriøst politisk ledsageprogram eller nogen præcis tidsplan for de reformer, som vort Parlament ønskede at se iværksat i Tyrkiet, især i relation til retssystemet, fængselssystemet og det kurdiske spørgsmål.
Efter aftalens undertegnelse har der fundet to regeringskriser sted i Tyrkiet lige efter hinanden, og for første gang er det islamiske parti med i regeringsdannelsen, uden at dette har ført til borgerkrig eller har givet anledning til en bølge af modreformer. Problemerne er der visselig stadig, og måderne at imødegå dem på har ikke ændret sig siden aftalens ikrafttræden. PKK har for sin del heller ikke opgivet anvendelsen af vold.
Fra et økonomisk synspunkt ved vi allerede, at det er Den Europæiske Union, der har mest at vinde ved disse aftaler. Rent faktisk står det helt klart, at Unionen hverken har eller vil have en egentlig politik over for Tyrkiet, for den vil ikke betale prisen, nemlig tilbuddet om et seriøst perspektiv for Tyrkiets tiltrædelse som fuldt og helt medlem af Den Europæiske Union og tilvejebringelsen af de midler, der skal til for at gøre denne tiltrædelse mulig.
Der må sættes en stopper for dette hykleri. Vi må klart sige, hvad vi ønsker og sætte en pris på det. Først da vil vore krav hvad angår demokratiets funktion og overholdelsen af menneskerettighederne i Tyrkiet antage deres fulde betydning.

Van der Waal
Under behandlingen af toldunionen i Parlamentet sidste år syntes tingene i Tyrkiet at udvikle sig i den rigtige retning. Grundloven blev på visse punkter ændret i demokratisk forstand, en række politiske fanger blev løsladt, og det forventedes, at toldunionen ville fremme udviklingen i positiv retning.
Nu må vi dog konstatere, at udviklingen af situationen i Tyrkiet har været en stor skuffelse. De foreliggende resolutioner indeholder i den forbindelse rystende kendsgerninger. Øjensynlig skal man ikke overvurdere Unionens evne til ved at stille økonomiske fordele i udsigt at få tilvejebragt ændringer i et land, hvor vestlige demokratiske værdier knap nok har rodfæstet sig. I den forbindelse sætter vi spørgsmålstegn ved, om det nu vil lykkes ved økonomisk pres at føre Tyrkiet tilbage på den sande vej. Med hensyn til Iran har Rådet stedse forsvaret den kritiske dialogs politik. Det sætter vi stadig spørgsmålstegn ved. Men hvis der foreligger gode grunde dertil, burde man givetvis indtil videre vælge en lignende kritisk politik over for Tyrkiet. På grund af Mellemøst-politikken i sin helhed, men ikke mindst også med henblik på at få en løsning på plads for det kurdiske spørgsmål.
Der er al grund til harme med hensyn til, hvad der foregår i Tyrkiet, men vi er ikke af den opfattelse, at økonomiske sanktioner vil gavne vore forbindelser med Tyrkiet så kort tid efter magtskiftet i dette land. Vi afventer med stor interesse Kommissionens evalueringsrapport.

Stirbois
Hr. formand, for ti måneder siden stemte et flertal bestående af socialister, kristelige demokrater, liberale og RPR-valgte for toldunionen med Tyrkiet. Mange af Dem understregede dengang, at ratifikationen af denne aftale ville forhindre tyrkerne i at kaste sig i armene på det islamiske parti. To uger senere vandt dette parti parlamentsvalget. Og i dag er det ved magten, og Deres smukke ord, hr. Mitchell, ændrer intet ved dette.
Aftalen om toldunionen vil langtfra medføre en indskrænkning af det islamiske partis indflydelse, den vil tværtimod bidrage til at øge den. Denne frihandelsaftale vil ikke blot udsætte vore virksomheder for konkurrence fra en underbetalt arbejdskraft, den vil også destabilisere det tyrkiske samfund ved at sætte gang i afvandringen fra landdistrikterne, der vil kaste millioner af rodløse ud i storbyer som Istanbul og Ankara. Og det er blandt sådanne skarer af rodløse, at det islamiske parti trives. Jeg taler ikke om de kurdiske minoriteters livsbetingelser i Tyrkiet. De synes at gøre et mindre indtryk end dem, der rådet i Irak.
Men denne aftale har en endnu alvorligere rækkevidde, kære kolleger. Som det er fastsat i artikel 28 i Ankaraaftalen, udgør den en afgørende etape af 65 millioner tyrkeres integration i Europa, 65 millioner, der vil føje sig til de millioner, der allerede befinder sig i vore lande.
Og endelig erindrer De nok, at den tyrkiske regering havde lovet at finde løsninger på det cypriotiske problem. Men tyrkerne, der i over tyve år har okkuperet en tredjedel af Cypern, der er en europæisk stat, myrder i dag cyprioter dér. Jeg mener, at det ville være en god idé, hvis vore regeringer satte denne skæbnesvangre aftale ud af kraft. I alt fald vil jeg for en gangs skyld - men en gang er ingen gang - slutte min stemme til fru Greens og sammen med hende kræve: «Ikke en øre mere til Tyrkiet!«.

Sakellariou
Mange tak, hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær van den Broek, jeg begynder mit indlæg med en undskyldning til Parlamentets formand. Hr. formand, jeg erkender mig skyldig i at have leet højt under rådsformandens redegørelse. Jeg beder i dette enkeltstående tilfælde om formildende omstændigheder, da rådsformandskabet ligefrem fremprovokerede denne højlydte latter. Jeg lover dog for fremtiden, at jeg også vil undertrykke min latter, hvis rådsformandskabet absolut vil fortælle os detaljer om fru Cillers tilsagn.
Hr. formand, i Parlamentet var vi for et år siden enige om, og vi havde heftige diskussioner om det, at vi ønsker at få tættere forbindelser med Tyrkiet, og at vi også ville støtte toldunionen, hvis bestemte betingelser var opfyldt. Disse betingelser er, og jeg gentager dem, menneskerettigheder, demokratiske reformer, løsning på Cypernproblemet og også spørgsmålet i forbindelse med kurderne. Ingen af disse betingelser var opfyldt i slutningen af december 1995, alligevel troede mange af os på de garantier, vi fik fra rådsformandskabet, Kommissionen og først og fremmest fra den tyrkiske regering.
Jeg har stadig et brev liggende, som fru Ciller sendte til mig såvel som til de øvrige 626 medlemmer af Parlamentet, og hvori hun anmoder os om, at vi hjælper hende, for at hun kan gennemføre det hele. Jeg har stadig dette brev liggende, da det jo ikke er hver dag, jeg modtager et brev fra en ministerpræsident. Når man læser dette brev i dag, kan man også igen le, indtil tårerne kommer, for der er nemlig intet, der er overholdt. Ikke kun, at situationen i Tyrkiet - på hvert af disse fire områder - er blevet forværret, men derimod har fru Ciller misbrugt vor hjælp til rent faktisk at skaffe den person regeringsmagten, som hun ville forhindre deri.
Nu kommer rådsformanden og siger, at fru Ciller har lovet, at hun gerne vil tænke nærmere over det, rådsformandskabet har fortalt hende. Det kan man da ikke tage alvorligt, hr. rådsformand! De glemte at fortælle os det, fru André sagde tidligere, nemlig at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol for få dage siden afsagde kendelse mod Tyrkiet. De sagde intet om, at Tyrkiet har til hensigt af oprette en sikkerhedszone i det nordlige Irak. Dette skal Den Europæiske Union da tage stilling til. Jeg kan ikke sige andet, mine damer og herrer, end at vi virkelig må vise Tyrkiet, at vi mener det, vi har sagt, alvorligt, og den eneste mulighed, jeg ser i dag, er en blokering af alle midler til Tyrkiet.

Lambrias
Hr. formand, hvis der fandtes en pris for spottende opførsel over for Den Europæiske Union, er der ét land i hele verden, der ville være en sikker vinder: Tyrkiet ledet af det sære makkerpar ErbakanCiller. Ingen anden stat har nogen sinde vovet så massivt og provokerende at gøre alle løfter til skamme, at blæse på sine forpligtelser og gøre regeringer på begge sider af Atlanten til grin på så kort et tidsrum; at udvise så megen frækhed med hensyn til krænkelser af menneskerettighederne både inden og uden for landet og endog tage fordækte metoder - herunder også drab - i brug for at tjene sine obskure interesser. Og ingen anden stat har på så kort tid med sin på alle måder aggressive adfærd vist, at det ikke kan frembringe den stabilitet, som det regnede med, og som Rådet tilsyneladende desværre stadig regner med, men derimod er en international spektakelmager!
Der er ikke gået et år, siden Parlamentet gav efter for regeringernes bønner og indvilgede i toldunionen. Hovedargumentet var, at vi skulle hjælpe fr. Ciller, som med sin pro-vestlige holdning var i stand til at dæmme op for den fare, som islamisten Erbakan repræsenterede. I dag er fr. Ciller minister under Erbakan. Og i dag sætter Erbakan spørgsmålstegn ved toldunionens værdi, mens fr. Ciller sætter spørgsmålstegn ved Den Europæiske Unions erklærede politik med hensyn til Cyperns medlemskab.
Tyrkiet havde lovet demokratiseringsproces, og Kommissionen stolede på løftet. Ligeledes respekt for menneskerettighederne og en politisk løsning på det kurdiske problem. Og i dag er Leyla Zana, modtager af Sakharov-prisen, stadig i fængsel sammen med andre parlamentsmedlemmer, mens snesevis af fanger, som protesterede mod de umenneskelige forhold, er døde.
Regeringerne pressede også på for at få godkendt MEDA-forordningen; men Parlamentet stillede betingelser for forordningens ikrafttræden i form af respekt for menneskerettighederne og ophør af Tyrkiets provokationer af dets nabolande samt samarbejde om løsningen af Cypern-spørgsmålet. Men i stedet for at opfylde disse betingelser har makkerparret Erbakan-Ciller intensiveret deres forfølgelser internt i landet, som det også er blevet påpeget i de seneste rapporter, og hundrededoblet Tyrkiets provokationer over for Grækenland. I stedet for sit illegale krav på Imia - kun takket være amerikansk indgriben blev en konflikt i Det Ægæiske Hav afværget - gør det nu krav på 100 klippeøer inden for græsk territorium, og i stedet for en politisk løsning på det kurdiske problem forsøger det nu at invadere den kurdiske del af Irak!
Kulminationen på dets frækhed er en tragisk historie: i stedet for at bidrage til en konstruktiv dialog for at finde en retfærdig, realistisk og sikker løsning på Cyperns lidelser sender det de fascistagtige »Grå Ulve« til den militærbesatte nordlige del af øen. Jeg skal undlade at beskrive resultaterne. Hele den civiliserede del af verden fyldtes af rædsel, da man på tv-skærmen så, hvor brutalt de opfyldte deres mission ved at dræbe to unge cyprioter. Jeg vil blot bede Dem bemærke, hvordan hr. Denktash roste drabsmændene.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden og kommissæren for at afgive redegørelser for os. Selv om jeg ikke plejer at forsvare Rådet og specielt ikke rådsformanden, som er medlem af oppositionspartiet i mit land, mener jeg dog, at nogle af medlemmernes bemærkninger her ikke øver ret og skel i Parlamentet, og jeg vil gerne sige, at ministeren gør et godt stykke arbejde under meget vanskelige omstændigheder.
Jeg taler her i dag som en, der stemte imod toldunionen med Tyrkiet sidste år, fordi jeg ikke troede på det, jeg fik at vide. Jeg troede ikke på, at Tyrkiet ville ændre sig fra den ene dag til den anden, fordi vi fik en toldunion. Jeg troede ikke på, at menneskerettighedssituationen i Tyrkiet ville blive bedre, fordi vi fik en toldunion, og jeg troede heller ikke på, at øen Cypern ville blive genforenet, fordi Tyrkiet tiltrådte en toldunion.
Fru Green sagde noget meget rigtigt i forbindelse med de 35.000 tyrkiske tropper i det nordlige Cypern. Jeg kommer fra et ørige, hvor vi i en del af øen også har 35.000 tropper fra et andet land. Jeg forstår de problemer, det skaber. Det, der kræves her, er fattethed, dialog, forsoning og respekt for, at hver gruppe har lige ret til at have sit eget synspunkt, fremsætte sine egne overbevisninger og fremlægge sine egne ideer om fremtiden. Der bliver ikke opnået noget, hvis vi giver med den ene hånd og tager med den anden. Jeg mener, at det er forkert af os, hvis vi nu, efter vor dårlige beslutning sidste år, forsøger at standse toldunionen, men jeg mener også, at vi med større kraft bør forsøge at få Tyrkiet bragt tættere på den demokratiske familie og støtte en af medlemsstaterne, Grækenland, i dens fortsatte konflikt med Tyrkiet, via dialog og fredelige midler.

Bertens
Hr. formand, for ni måneder siden gav Europa-Parlamentet sin tilslutning til toldunionen. Vi gav Tyrkiet en opmuntringspræmie til demokratiets og menneskerettighedernes fremme. Der var klart knyttet betingelser til denne støtte. Vi krævede videre fremskridt på disse områder, hvilket den daværende premierminister Ciller gav tilsagn om. Kommissær Van den Broek, der har sagt nogle meget vedkommende og seriøse ord, gav sit tilsagn. Jeg har slet ikke brug for pågældende rapport, hr. formand, til at kunne fastslå, at den tyrkiske regering absolut ikke har indfriet sine løfter, og at der i stedet for den lovede forbedring snarere er tale om en forværring. Demokratiseringen er lagt på is. DEP-parlamentsmedlemmerne holdes fortsat fængslet. Menneskerettighedssituationen er absolut ikke blevet bedre. Over for kurderne føres en stadig mere aggressiv politik. Og med hensyn til Cypern er der tale om en stramning af den tyrkiske holdning med de blodige konsekvenser på øen.
Vi bør ikke længere lade tvivlen komme Tyrkiet til gode, det fortjener landet ikke. Derfor vil jeg give min støtte til kompromis-beslutningsforslaget, som ikke skrives under af vor gruppe, men dog af mig som person. Den tyrkiske regering anmodes med rette om en tydelig redegørelse for situationen, og den bør vide, at en forsættelse af den nuværende politik ikke længere kan accepteres.
Derfor skal midlerne fra den finansielle protokol overføres til reserven, og MEDA-midlerne, der anvendes til Tyrkiet, skal blokeres, måske med undtagelse af de midler, der er øremærket til støtte af demokratiseringsprocessen. Jeg har desuden fremsat et ændringsforslag med samme sigte til Unionens budgetforslag. Det sættes under afstemning næste uge i Udenrigsudvalget. Jeg anmoder medlemmerne om at lade handling følge ord.

Ephremidis
Hr. formand, når man hører denne forhandling, kunne man nemt komme til at tro, at hr. Mitchell og hele Rådet lider af en alvorlig sygdom, der har ramt både syn og hørelse, og at det er årsagen til, at hr. Mitchell taler om situationen i Tyrkiet, som han har talt i dag.
Det lader imidlertid ikke til at være tilfældet. Hr. Mitchell og Rådet lider af skandaløst hykleri, af svær grad af opportunisme, når det gælder de beskidte interesser, der, via Tyrkiet, tjenes i det kritiske område, Mellemøsten og Middelhavsområdet. Derfor ignorerede han alle medlemmernes protester og alt, hvad vi ved om det, der finder sted og foregår i Tyrkiet. Jeg skal undlade at gentage alle kendsgerningerne.
På et tidspunkt - og lad denne forhandling være startskuddet - er man nødt til at gøre en ende på denne situation, hvor man tolererer, beskytter og opmuntrer denne faktor, som er destabiliserende, provokerende og i stand til at forårsage problemer, som vil ramme freden i Balkanområdet, i Middelhavet, i Det Ægæiske Hav og i et bredere område.
På denne baggrund vil jeg fremhæve det ansvar, som Rådet, Kommissionen, EU-landene og især nogle af de store iblandt har, og herudover også den amerikanske regerings ansvar, når den for at fremme den nye verdensordens suverænitet, dvs. den amerikanske imperialismes suverænitet, ansporer, opmuntrer og giver Tyrkiet våben i hånd, den af økonomiske interesser styrede militærstat, som ikke har nogen forbindelser til den tyrkiske befolknings og i det hele taget til Tyrkiets interesser.
Det ville være til stor gavn, hvis dette beslutningsforslag blev vedtaget - f.eks. punkt 5, der indebærer krav om konkrete foranstaltninger: blokering af finansiel støtte til Tyrkiet fra toldunionen og fra MEDA-programmet - og det kunne være begyndelsen til konkrete beslutninger. Det ville også være til gavn for Parlamentets troværdighed, til gavn for de demokratiske kræfter i den tyrkiske befolkning, der bekæmper dette styre, ligesom det ville være til gavn for og et bidrag til stabiliteten og freden i denne risikofyldte del af verden, som er i stand til at fremkalde omfattende konflikter.

Sandbæk
Hr. formand, jeg har desværre ikke været i stand til at få beslutningsforslaget. Jeg kommer lige fra distributionen, og der har de stadig væk ikke det fælles beslutningsforslag. Jeg synes, det er lidt kedeligt, at man skal holde en tale uden et beslutningsforslag. Men lad nu det være. Jeg har så måttet prøve at gætte mig til, hvad der vil komme til at stå i det.
Da vi i sin tid tog stilling til toldunionen med Tyrkiet, var jeg en af dem, som stemte imod. Jeg troede ikke på, at en toldunion ville starte en demokratisk udvikling i Tyrkiet med respekt for menneskerettighederne, og tiden har jo desværre vist, at jeg fik ret. Jeg er generelt tilhænger af større handelssamkvem og også med Tyrkiet, men indtil menneskerettighederne overholdes, må vi nu efter min mening suspendere toldunionen og fastfryse støtteordningerne. Det vil måske hjælpe den tyrkiske regering til at indse, at situationen med det kurdiske mindretal i det østlige Tyrkiet ikke kan løses militært. I dag holdes de kurdiske DEP-parlamentsmedlemmer fortsat fængslede, herunder bl.a. modtageren af Sakharov-prisen, Leyla Zana. Senest er begivenhederne på Cypern et yderligere forfærdende eksempel på det tyrkiske regimes manglende respekt for FN og FN's resolutioner. Så sent som i dag har jeg fra Amnesty International modtaget en fax om formodet tortur af en ung jurastuderende, og man kunne blive ved i det uendelige med at nævne eksempler.
Nu må vi omsider statuere et eksempel, ellers er der ingen, som vil tage alle vores smukke ord om demokrati og respekt for menneskerettighederne alvorligt.

Kranidiotis
Hr. formand, tak til hr. Van den Broek for hans interessante redegørelse, hvorimod udtalelserne fra formanden for Rådet var skuffende og viste, at Rådet enten ikke har noget fyldestgørende billede af situationen eller mangler den politiske vilje til at lægge pres på Tyrkiet. Denne forpligtelse er derfor endnu en gang blevet lagt på Europa-Parlamentets skuldre, som har optrådt som den reelle vogter af de demokratiske principper, menneskerettighederne og beskyttelsen af lov og orden.
Situationen i Tyrkiet er blevet drastisk forværret siden begyndelsen af året, også selv om toldunionen er trådt i kraft. Forfølgelserne af tyrkiske borgere på grund af deres politiske ideer, overbevisninger og religion, er trappet op. For nylig fordømte Den Europæiske Menneskerettighedskommission under Europarådet Tyrkiet for dets behandling af kurderne. Det kurdiske problem imødegås fortsat med anvendelse af vold og med militære metoder. Men Tyrkiet holder ikke sin autarkiske og aggressive politik inden for sine egne grænser; denne mentalitet gennemsyrer også landets internationale forbindelser og udenrigspolitik. Det er meget kendetegnende, at Tyrkiet ikke har gode forbindelser med et eneste af sine nabolande.
Tyrkiets aggressionspolitik er især rettet mod mit eget land, Grækenland, og mod Cypern, et land, som Den Europæiske Union har særlige forbindelser med. De tyrkiske provokationer i Det Ægæiske Hav drager åbenlyst europæisk territorium og europæiske grænser i tvivl og bringer freden i området i fare.
På Cypern fortsætter Tyrkiet den illegale besættelse af en del af republikken Cypern og nægter af efterleve de internationale resolutioner om en fredelig, retfærdig og holdbar løsning på problemet. De sidste tragiske begivenheder i august, hvor to græsk-cypriotiske demonstranter - der protesterede fredeligt mod besættelsen - blev dræbt af besættelsestropperne, bruges af den tyrkiske part til at støtte det synspunkt, at de to cypriotiske samfund ikke kan leve side om side, for herved at gøre alle anstrengelser for at samle øen forgæves.
Jeg var selv øjenvidne til begivenhederne, og jeg kan forsikre Dem om, at der var tale om en planlagt handling fra besættelsesmagtens side ved hjælp af ekstremistiske paramilitære grupper, som var betalt af den tyrkiske regering og sendt ud med det specielle formål at udføre disse brutale handlinger.
Vi er nødt til at indse, at vi har at gøre med et land, der bevæger sig uden for lov og orden, et land, hvis ledende kredse ikke kender til begreber som retfærdighed, respekt for menneskerettighederne og demokrati. Principper, som for os i vort samfund er grundlæggende værdier, men ikke har det samme indhold i Tyrkiet.
Af disse årsager mener jeg, det er på tide, at vi sender et stærkt politisk budskab til Tyrkiet. Her vil det mest effektive, vi kan gøre, være at fastfryse enhver finansiel bistand til Tyrkiet fra fællesskabsbudgettet. Dette er det mindste, Europa kan gøre, som sin pligt og sit ansvar, og initiativerne må tages nu.

Moorhouse
Hr. formand, en 16-årig tyrkisk pige blev tilbageholdt i 19 dage i Tyrkiet. I den periode blev hun udsat for elektrochokbehandling på krop og genitalier, slag og ophængning i armene i lange tidsrum. Denne rædselsvækkende episode fandt sted i november 1995, kun nogle få dage inden Parlamentet vedtog toldunionen med Tyrkiet.
Vi fik på daværende tidspunkt at vide, at de tyrkiske myndigheder fordømte tortur fra statens side, og at de udfoldede seriøse bestræbelser på at respektere de grundlæggende menneskerettigheder og demokratiet. Alligevel fik Yasar Kemal, Tyrkiets mest kendte nulevende forfatter, den 7. marts 1996 en betinget dom på 20 måneder for at »vække had« i et essay med titlen »Mørk sky over Tyrkiet«. Og så havde vi for kun ni måneder siden fået garanti fra fru Ciller om, at artikel 8 i antiterrorloven var blevet ændret. Men de fleste af dem, der har fået deres sag genoptaget, er stadig fængslet, og i stedet har myndighederne anvendt straffelovens artikel 312, som Yasar Kemal blev dømt på grundlag af.
Personer, som mistænkes for overtrædelser i henhold til antiterrorloven, kan stadig tilbageholdes i 15 dage uden adgang til advokat eller familie. I det sydøstlige Tyrkiet kan det være 30 dage, ofte er det længere. Der finder udenretslige drab sted, ikke kun i den urolige sydøstlige del, men også i Istanbul og Ankara. Siden 1991 er 87 personer - jeg håber, at Rådets repræsentant bemærker disse tal - blevet dræbt under razziaer i huse i disse byer. I april 1995 erkendte justitsministeren, at »disse udenretslige henrettelser desværre gennemføres på alle livsområder«. Som kolleger i Parlamentet til overflod har bevist, er menneskerettighedssituation i Tyrkiet således langt fra forbedret og er fortsat kritisk, og den er - vil jeg sige, som mange andre talere har sagt - blevet forværret. Som mindst en taler sagde, er Leyla Zana, den nuværende Sakharov-pristager, stadig fængslet. Lad os ikke glemme, at Tyrkiet har undertegnet Europarådets menneskerettighedskonvention.
Jeg beklager at måtte sige, at jeg mener, at Kommissionens og Rådets tavshed i forbindelse med menneskerettighederne i Tyrkiet har været øredøvende i de seneste par måneder. I august fik vi den foreløbige rapport fra Kommissionen, men Parlamentet afventer stadig den endelige udgave. Det forekommer mig, at der mangler politisk vilje i både Kommissionen og Rådet til at tage menneskerettighedssituationen op over for den tyrkiske regering. Jeg opfordrer indtrængende deres repræsentanter til at råde bod på dette hurtigst muligt. Lad dem overbevise os om, ikke mindst Rådet, at de har nogle principper, og at de ikke altid ledes af, hvad der er mest formålstjenligt.

Garosci
Hr. formand, vi skal i dag gennemføre toldunionen mellem Europa og Tyrkiet og gøre den operativ efter den aftale, som Europa-Parlamentet har godkendt i december sidste år, hvor Tyrkiet syntes at være på vej mod et ungt demokrati, der overvandt de religiøse og ekstremistiske grænser, som indtil da havde karakteriseret størstedelen af landets regeringer.
Men i dag må vi efter de begivenheder, der har fundet sted, og de øvrige tyrkiske voldshandlinger på ny overveje denne overenskomst, som vel er af økonomisk karakter, men som også må have andre samfundsmæssige følger. Jeg vil gentage, hvad jeg sagde dengang. I dag tilbyder vi med toldunionen Tyrkiet vilkår for en dialog med Europa og følgelig for at kunne betragte fremtiden optimistisk. For Tyrkiet findes der intet andet alternativ end at falde tilbage til en trist fortid. Europa skal altid beskytte sine medlemsstaters, først og fremmest Grækenlands interesser.
Den tyrkiske nation og det tyrkiske folk, som vi alt i alt vil betragte med velvilje, har store muligheder og et stort ansvar for scenariet i Europa og særlig i Middelhavsområdet. Vi er gunstigt indstillet over for toldunionen, men denne kunne blive det sidste instrument, som Parlamentet overlader det tyrkiske demokrati for at bevise, at det er et sandt demokrati.

Goerens
Hr. formand, vor debat i dag er smertelig og pinefuld for de tre involverede parter: Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Alle tre er blevet vildledt og narret af de forpligtelser, som den tyrkiske part har indgået i forbindelse med parlamentets ratifikation af toldunionen. Ni måneder efter må man konstatere, at ingen af forpligtelserne er blevet overholdt inden for menneskerettighedsområdet. Situationen er blevet stadig værre siden toldunionens ikrafttrædelse. Kommissionen vil sikkert bekræfte det, når den om ganske kort tid forelægger sin rapport for os om menneskerettighedssituationen i Tyrkiet, hvilket den formelt forpligtede sig til i forbindelse med ratificeringen af toldunionen.
Fremskridtene og håbet om en forbedring lader vente på sig. Det vil formodentlig ikke længere være nok blot at kalde Tyrkiet til orden for at få det til at opfylde dets forpligtelser. Man kunne som udgangspunkt til nød acceptere den nuværende - og meget beklagelige - situation og erkende, at der er formildende omstændigheder for Tyrkiet, men kun på den betingelse, at man kræver, at der bliver gjort noget for at forbedre situationen, hvilket - og det er meget vigtigt - behørigt vil kunne evalueres af uafhængige instanser.
Dette medfører frem for alt, at Tyrkiet selv tager initiativet til fremover at opgive den mørklægningspraksis og -adgang, som visse bestemmelser - og herunder især artikel 11 i Den Europæiske Konvention imod tortur - desværre giver den. Med andre ord er det meget vigtigt, at Tyrkiet som et tegn på god vilje og for endelig at vise sin venlige holdning for fremtiden accepterer at lade den mest fuldstændige gennemsigtighed råde på området ved af egen fri vilje at holde op med at søge ly bag den omtalte artikel for at undgå, at der bliver kastet lys over dens utilbørlige praksis.
Der er ikke blot tale om at kritisere Tyrkiet. Også hvad os selv angår, er et mea culpa på sin plads. Et stort flertal af vort Parlament såvel som Rådet og Kommissionen begik en naiv fejl i december sidste år. Nogle, der ikke ville tro, at de ville blive taget ved næsen, vil forstå det senere. Uheldigvis har det senere vist sig og er blevet bekræftet, at de geopolitiske overvejelser og overvejelserne af strategisk art såvel som frygten for den islamiske fundamentalisme - kort sagt realpolitikken - ikke kan bruges som påskud for en opgivelse af respekten for vor civilisations grundlæggende principper og værdier, der i øvrigt højtideligt er accepteret af det pågældende land. Det gælder vor troværdighed.

Konecny
Hr. formand, forhandlingen i dag bliver mere og mere også til en forhandling om Den Europæiske Unions selvforståelse. Er denne Union en fælles foranstaltning til opnåelse af nye markeder i tredjelande? Hvis det er tilfældet, har vi en tydeligvis ret vellykket politik i relation til Tyrkiet. Eller er den frem for alt også et forsøg på at uddybe et fælles europæisk værdisystem, ikke kun i Unionens medlemsstater, men også at sætte det igennem uden for Unionen? Hvis vi tager udgangspunkt i dette, så står vi - og jeg mener, at Rådet og Kommissionen bør indrømme dette - over for de sørgelige rester af en absolut fejlslagen politik i relation til Tyrkiet. Forventningen om, at hvis Tyrkiet på en eller anden måde får et nært forhold til Unionen, vil det også udvikle sig i retning af en demokratisk retsstat, er ikke indfriet. Enhver, undtagen de, der ikke vil se det, må nødvendigvis erkende dette.
Vi husker alle - og mange kolleger har sagt det - at der i sin tid også fra fru Cillers side blev agiteret for støtte til toldunionen med det argument, at man kun derved kunne standse fundamentalismen. Den samme fru Ciller spiller i dag den rolle, at hun så at sige er udenrigspolitisk opvarterske for hr. Erbakan, som vandt valget. Det vil vel også være hende, som så over for Unionen vil skulle forsvare eventuelle ønsker om ændringer af toldunionen, som hr. Erbakan har bebudet. En misundelsesværdig rolle for denne absolut omskiftelige dame!
Det var også denne tilsyneladende garant for det demokratiske fremskridt - også dette er blevet nævnt - som så har listet 65 mio lire over til de berygtede fascistiske Grå Ulve fra et hemmeligt depot hos regeringen, for at disse kunne finansiere deres straffeekspedition til Cypern og dér slå to uskyldige og ubevæbnede demonstranter ihjel.
I Tyrkiet bliver der fortsat tortureret, myrdet og lukket aviser, og kurdiske landsbyer jævnes med jorden. Oppositionen, ikke kun den kurdiske, begrænses i deres virke, mennesker indespærres under de dårligste påskud. Dette bærer både de gamle og de nye magthavere ansvaret for.
Jeg mener ikke, at vi kan betragte disse som ærlige partnere i vort fortsatte ønske om at ledsage og i givet fald føre Tyrkiet i retning mod en demokratisk retsstat. Vi må sige, at vi ikke kan arbejde med disse partnere, og at vi tværtimod uden at ville føre tyrkisk politik skal styrke de kræfter, som udgør et alternativ dertil, som rent faktisk giver garanti for, at der findes demokrati i Tyrkiet. Derfor: Ingen midler til denne regering og til dens projekter, men midler de steder, hvor det drejer sig om at støtte demokratiske projekter, projekter til fordel for det civile samfund.

Chanterie
Hr. formand, ærede kolleger, den 13. december i fjor blev der i Europa-Parlamentet afholdt forhandling og afstemning om toldunionen. Under forhandlingen forklarede jeg dengang, at jeg helt klart erkendte toldunionens politiske dimension, og at der var problemer i særdeleshed med hensyn til det cypriotiske spørgsmål, det kurdiske spørgsmål, menneskerettighederne og den spirende fundamentalisme. Det er hver for sig fænomener, der berører den demokratiske retsstats grundlag. Under iagttagelse af samtlige overvejelser lod jeg mig dengang meget tøvende alligevel overbevise om at stemme for toldunionen med Tyrkiet og således slutte mig til dem, som ville løbe risikoen med hensyn til det styrkede samarbejde.
I dag føler vi os bedraget og kan ikke andet end at fremsætte en kraftig kritik af situationen i Tyrkiet. De aftaler, fru Ciller har indgået, er ikke blevet overholdt. Situationen i henseende til demokratiet, menneskerettighederne, det cypriotiske spørgsmål og det kurdiske problem er snarere forværret end forbedret.
Der er altså virkelig mange grunde til at være bekymret over situationen i Tyrkiet. Personlig er jeg da også tilhænger af, at alle finansielle midler indefryses, især også i lyset af de seneste hændelser i Cypern. I stedet for at yde et bidrag til en fredelig løsning slipper man en flok grå ulve løs, der myrder. Jeg deler altså den store harme, der her i Parlamentet gives udryk for. Jeg tror, at vi klart har at gøre med en provokation fra tyrkisk side. Tyrkiet spiller altså meget hårdt spil. Så sidder vi tilbage her med denne toldunion.
Kommissær Van den Broek har meddelt, at rapporten om toldunionens virkning vil blive præsenteret næste måned. Jeg ønsker i hvert fald at minde om mit indlæg fra for ni måneder siden med hensyn til situationen i tekstil- og beklædningssektoren, en af de mest følsomme sektorer med hensyn til toldunionens virkning. Hr. kommissær, jeg er i besiddelse af breve fra ansvarshavende folk fra denne sektor, hvoraf det fremgår, at Tyrkiet gør kraftige forsøg på at bremse importen af tekstilprodukter fra Den Europæiske Union. Mit spørgsmål er, om De kan udstede garantier for, at toldunionen inden for en måned kan fungere normalt og godt, som De har fremlagt det i dag? Man er stærkt i tvivl.

de Melo
Hr. formand, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i sin tid stemte jeg for undertegnelsen af aftalen om en toldunion mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Det var og er stadig min overbevisning, at denne aftale, ud over de økonomiske aspekter, kan være et politisk pressionsinstrument, som hjælper og til dels forpligter Tyrkiet til at søge en politisk løsning på Cypernspørgsmålet, forbedre demokratiet og menneskerettighedssituationen og finde en fredelig løsning på det kurdiske problem. Men jeg tror ikke, vi skal regne med, at Kommissionens lovfæstede årsberetning vil fortælle os noget om politiske fremskridt i Tyrkiet på de tre omhandlede punkter. De seneste, alvorlige begivenheder viser, at vores bekymring over den politiske udvikling i Tyrkiet var velbegrundet, og vi må huske på, at de største krav altid må stilles til vore allierede og økonomiske partnere. Selv om det må erkendes, at redigeringen af den foreliggende beslutning er mangelfuld, og at den indeholder politisk set uhensigtsmæssige og yderligtgående forslag, er det min opfattelse, at beslutningen er opportun som en alvorlig advarsel fra Europa-Parlamentet til den tyrkiske regering, og at den ydermere tjener til at vise Rådet og Kommissionen, - navnlig Rådet efter det, vi har hørt i dag - at Europa-Parlamentet altid vil være opmærksom på, om aftalen med Tyrkiet opfyldes fuldstændigt, jeg gentager fuldstændigt, navnlig hvad angår de politiske forpligtelser, sideløbende med de økonomiske aspekter. Det er vores forpligtelse, og den må vi tage alvorligt.

Theorin
Hr. formand, Parlamentet stillede fire betingelser for at godkende en toldunion med Tyrkiet: Menneskerettighedsbeskyttelsen skulle styrkes, det kurdiske spørgsmål skulle løses på fredelig vis, der skulle gennemføres konstitutionelle reformer og en demokratisering, og Cypern-spørgsmålet skulle løses.
Mange af Parlamentets medlemmer stemte imod toldunionen, fordi Tyrkiet ikke havde opfyldt Parlamentets betingelser på noget punkt. Vi anså det for urealistisk at tro, at de ville blive opfyldt, når toldunionen først var en kendsgerning. Desværre fik vi ret. Situationen er tværtimod blevet værre. Bladet »Turkey Watch« skriver om den aktuelle situation i Tyrkiet, at ingen af Parlamentets krav er blevet opfyldt, og at forholdene er blevet forværret yderligere. Der forekommer stadig tortur på politistationerne, mennesker forsvinder under polititransporter, og politiet har udvist brutalitet under demonstrationer. De væbnede operationer i den sydøstlige del af landet er fortsat. Byer er blevet evakueret og brændt ned. Antallet af flygtninge i landet anslås i dag til tre millioner.
Nogle lovende udtalelser af den nye premierminister om det kurdiske spørgsmål er ikke blevet fulgt op. Det kurdiske parti HADEP fik ikke tilladelse til at føre valgkamp i landsbyerne. Regeringen har ikke udnyttet muligheden for en våbenstilstand som foreslået af kurderne, for at man kunne finde frem til en aftale på fredelig vis.
Der blev foretaget visse ændringer i antiterroristloven, men de er ikke blevet fulgt op af anden lovgivning. Den nu velkendte artikel 8 om ytringsfrihed, eller rettere om mangel på samme, anvendes fortsat gennem andre strafferetsbestemmelser.
Nogle forfattere er blevet løsladt, men der er blevet rejst tiltale mod andre. Der er stadig politiske fanger, herunder endog parlamentsmedlemmer, bl.a. Leyla Zana.
Der er heller ikke sket fremskridt, når det gælder Cypern-spørgsmålet - tværtimod. For nylig blev to unge, ubevæbnede cyprioter myrdet af tyrkiske soldater og paramilitære tropper. Europa-Parlamentet må fordømme henrettelsen af Anastasios Isaak og Solomos Solomos og forlange, at de ansvarlige stilles for retten. Parlamentet må naturligvis kræve, at Cypern-spørgsmålet løses på fredelig vis i overensstemmelse med den af FN's Sikkerhedsråd vedtagne resolution.
De fortsatte menneskerettighedskrænkelser i Tyrkiet underminerer toldunionsaftalen og står i skarp kontrast til de særlige bestemmelser vedrørende finansiel støtte. Kommissionen bør derfor med omgående virkning stoppe samtlige bevillinger til Tyrkiet under MEDA-programmet, dog naturligvis med undtagelse af bevillingerne til støtte for demokrati og menneskerettigheder. Desuden begår Tyrkiet et alvorligt brud på folkeretten ved at etablere en sikkerhedszone i det nordlige Irak.
Den seneste tids udvikling vidner om, at demokrati ikke opnås gennem eftergivenhed. EU råder over de nødvendige økonomiske og politiske redskaber til at påvirke Tyrkiet i demokratisk retning. Det er på høje tid, Den Europæiske Union bruger disse redskaber.

Langen
Hr. formand, vi støttede toldunionen med Tyrkiet, selv om vi så mange problemer, som indtil videre ikke er blevet løst. Man kan her strides om fru Cillers pålidelighed og politiske udtalelser - hun har i øjeblikket nok at gøre med sine egne problemer - men kendsgerningen er, at efter Erbakan-regeringen og efterfølgerne efter ministerpræsident Yilmaz, som efter min vurdering begyndte godt, er situationen blevet forværret. Menneskerettighedssituationen er blevet betydeligt vanskeligere, hvilket hr. Moorhouse allerede har henvist til.
Med den nye regering rejses der alvorlig tvivl om viljen til en pålidelig indsats for at forbedre menneskerettighedssituationen i Europa. NATO-partneren Tyrkiet går i en ny retning, og hr. Erbakan vil ikke være det femte hjul på Europas vogn, men hellere blive den ledende magt i den islamiske verden. 23 % af verdens befolkning bekender sig jo immervæk til islam, og i over 100 stater findes den islamiske tro. Konflikterne med Grækenland på Cypern og med kurderne er blevet skærpet, og det må være vor opgave ikke at gyde yderligere olie på ilden i denne vanskelige situation.
Den indenrigspolitiske og økonomiske situation i Tyrkiet selv - inflation, arbejdsløshed, problemerne med PKK - er heller ikke blevet bedre, og vi må ganske enkelt stille os selv det spørgsmål, trods enhver forståelse for det, de græske kolleger har sagt i dag, hvordan ønsker vi at udforme forbindelserne med Tyrkiet i fremtiden? Det er spørgsmålet. Dette spørgsmål kan vi ikke løbe fra. Vil vi at lade Tyrkiet gå eller tilbagevise det? Det kan ikke være vor interesse. Stabilitet og fred i regionen er der ikke uden Tyrkiet, men kun med Tyrkiet. Det kan heller ikke være i vore græske venners interesse at se Tyrkiet som en ustabil faktor i den islamiske verden, bortvendt fra Europa. Skal vi opsige toldunionen? Til stadighed og eftertrykkeligt kræve en forbedring af menneskerettighederne og udøve pres: ja! Rejse tvivl om toldunionen: nej!
Jeg er af den overbevisning, at forhandlingen i dag og den foreslåede blokering af midlerne under MEDAprogrammet i givet fald kan være konsekvenserne efter kommissær van den Broeks rapport om menneskerettighederne, men ikke retningslinjen for hans rapport, som han først skal forelægge i slutningen af september. Det var allerede klart for os i begyndelsen af 1996.
Da hr. van den Broek altid har informeret Parlamentet omfattende og godt, forstår jeg ikke punkt 6 i det fælles beslutningsforslag, og jeg kan kun anbefale, at Parlamentet stemmer imod det i dette spørgsmål. Vi skal gøre alt for, at Tyrkiet også med en islamisk regering holder den europæiske mulighed åben og ikke vender sig bort fra os.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, det, hr. Langen antydede, er farligt. Vi havde allerede i slutningen af sidste år en forhandling, hvor det var et centralt aspekt ved alle overvejelser, at vi i EuropaParlamentet, at Den Europæiske Union skulle sørge for at undgå, at vor politik medfører en destabilisering i Tyrkiet og dermed en destabilisering i regionen.
Jeg vil udtrykke det på en anden måde: Det, der blev vedtaget, var dengang en fejl og er det også i dag, for så længe Tyrkiet får det, det ønsker, uden at det skal præstere en eller anden modydelse, har det ingen grund til at ændre sin politik. Det er det egentlige problem, vi behandler her. Derfor skal De have at vide, hr. rådsformand: Når fru Ciller lover Dem, som De fortalte os, at tænke nærmere over det, De sagde til hende med hensyn til demokratisering og menneskerettigheder som et krav fra Den Europæiske Unions side, så siger jeg til Dem, glem det. Fru Ciller - det sagde hr. Konecny meget rigtigt - er langt den mest utroværdige person i international politik.
Forestil Dem lige, at Parlamentets ordfører i forbindelse med bekæmpelsen af racisme og fremmedhad, Arie Oostlander, i næste uge ville foreslå Le Pen som parlamentsformand. Så ville De også sige: Enten har han mistet forstanden, eller også er han umoralsk. Men på nogenlunde samme måde forholder fru Ciller sig, for hun har jo ikke kun bedraget Europa-Parlamentet. Det slemme er, at hun i Tyrkiet har bedraget sit eget folk. Der var nemlig mange, der stemte på Tansu Ciller i håbet om dermed at forhindre Tyrkiets islamisering. En sådan person kan ikke være Europa-Parlamentets kontaktperson.
Og hr. van den Broek kan ikke være Europa-Parlamentets kontaktperson. Hr. van den Broek, De og rådsformanden gav her udtryk for noget, jeg vil kalde machiavellistisk politik. Det, der gavner Den Europæiske Unions interesser, er godt, koste hvad det vil, om det så skal koste demokratiet internt i Tyrkiet. Det kan vi ikke være med til. Vi kan ikke her have denne rollefordeling: De fører politik a la Metternich, og menneskerettighederne varetager sludrechatollerne i Europa-Parlamentet. Hvornår besøger De omsider et fængsel? Hvornår rejser De til Kurdistan, hr. rådsformand, for selv at danne Dem et billede af, hvad der foregår i dette land? Det hører vi ikke noget om, for så længe De kun forhandler i regeringspaladset, forekommer Tyrkiet Dem at være et demokrati. Det ved jeg også. Jeg har også været i regeringspaladset. Der er der dejligt. Men jeg kender også den anden side af Tyrkiet, nemlig tortur, foragt og krænkelser af menneskerettighederne. Det skal De også holde Dem orienteret om, og hvis De gør det, kommer De også til andre erkendelser.
Det er på tide, at vi ikke støtter Tansu Ciller, og vi kan heller ikke have noget at gøre med Erbakan. Han har jo selv sagt, at han ikke vil have noget at gøre med os. Det er vor opgave omsider at begynde at støtte de demokratiske kræfter i Tyrkiet, for hvis der fandtes en virkeligt demokratisk Tyrkiet, hvis dette land virkelig respekterede de demokratiske rettigheder og menneskerettighederne, ville det jo være en velkommen partner for Europa-Parlamentet.
Jeg har fået nok af, at enhver, der kritiserer denne Erbakan-regering, fremstilles som Tyrkiets fjende. Det gælder i øvrigt eksplicit for vore græske kolleger, som kommer fra et land, der respekterer og praktiserer demokratiet. Jeg er af den opfattelse, at hvis vi ikke begynder at vende ryggen til dem, der træder menneskerettighederne under fode, og at støtte dem, der kæmper for menneskenes frihed, for deres ytringsfrihed, for deres frie demokratiske udøvelse af politik og for deres selvbestemmelsesret, så krænker vi vore egne principper og træder dem under fode. Derfor er der slet intet andet valg: Blokering af midlerne, indtil Tyrkiet bliver sig bevidst, at kun demokratiske retsstater kan være vore partnere.

Caudron
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil for min del indlede mit indlæg med at henlede opmærksomheden på en overbevisning, der er tvundet sammen med en realitet. Tyrkiet er et stort og særlig vigtigt land på verdensskakbrættet, det er et mægtigt land. Det er et land, der er Europas allierede, og som bør forblive det, og vi bør gøre alt, for at det forbliver det.
Det er denne geopolitiske realitet, der i sin tid var forklaringen på en række af vore beslutninger, og som forklarer udviklingen i vore relationer til dette land. Og det er den samme realitet, der i dag begrunder, forklarer og illustrerer vor skuffelse og vore alvorlige bekymringer. Det er denne kendsgerning, der endelig motiverer vor fasthed med hensyn til fremtiden, en fasthed, som socialisterne og alle de andre grupper kræver i denne debat.
Jeg kender personligt lidt til Tyrkiet, idet jeg var medlem af det blandede Europa-Tyrkiet-udvalg i fem år mellem 1989 og 1994, og jeg havde da lejligheden til at måle udviklingen i vore samtalepartners sindstilstand. I begyndelsen krævede de kun én ting, medlemskab, hvorimod de til sidst svarede på vore spørgsmål og henvendelser med verbal aggression og alvorlige bebrejdelser. Det bør nævnes, at den islamiske bevægelse i mellemtiden havde gjort fremskridt, og at USSR var sprængt, hvilket gav Tyrkiet dets drømme tilbage om en dominerende position i dens egen region.
Det var denne stemning, der rådede, da det for et år siden i slutningen af 1995 lige før det tyrkiske parlamentsvalg satte en fantastisk overtalelsesmaskine i gang for at tvinge os til at acceptere toldunionen. Diplomatiske henvendelser, pres fra ministeriekabinetter, telefonsamtaler, mangeartede løfter om menneskerettigheder og demokrati for kurderne og endog fred til Cypern kronet med et knusende argument: hvis toldunionen ikke bliver vedtaget, vil fundamentalisterne og de islamiske bevægelser komme til magten.
Vi og mange andre stemte for toldunionen med tungt sind. Vi stemte, vi valgte, og vi blev snydt for ikke at sige, at man snød os. Den interne politiske undertrykkelse i Tyrkiet er hårdere end nogensinde. Fængslerne er fulde, og mennesker er døde, ingen bestræbelser er gjort for tyrkerne, nye blodige provokationer har fundet sted på Cypern, og som kronen på værket splittedes det verdslige højreparti lige efter valget, og fru Ciller bad os i december om at hjælpe hende med at bekæmpe fundamentalisterne, der havde anbragt en erklæret tilhænger af den islamiske bevægelse, hr. Erbakan på premierministerposten.
Det står i dag klart, at de politiske betingelser, som lå til grund for, at Europa-Parlamentet stemte for toldunionen, ikke mere er til stede. De bør således atter sættes under debat, og Europa bør blokere alle de lån, der følger af finansprotokollen og alle de lån, der er planer om inden for rammerne af MEDA-programmet. Jeg vil tilføje, at Kommissionen også bør undersøge betingelserne for at sætte toldunionen i sig selv under debat. Det er rent faktisk så vidt jeg kan se, hr. formand, det sidste og eneste middel, vi har til at tvinge Tyrkiet til at overholde dets forpligtelser. Det er altså i sidste ende vort sidste og eneste middel til at hjælpe Tyrkiet med at forblive et stort verdsligt, demokratisk, fredeligt og allieret land i Europas periferi.

Dankert
»Selv hvis jeg med egne øjne så, at staten har nedbrændt en landsby, ville jeg ikke tro på det«. Jeg håber, at denne udtalelse fra fru Ciller selv for hende vil have mistet sin gyldighed efter Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom sidste mandag, hvoraf det udtrykkeligt fremgår, at den tyrkiske regering brænder landsbyer og derved krænker den europæiske menneskerettighedskonvention og dens protokol nr. 1.
Det er vigtigt at pege på denne kendelse, fordi den er et tegn på, at Tyrkiets forbindelser med Europa i det lange løb kan være frugtbare også for den demokratiske situation i Europa. Men det kræver foranstaltninger, og det, jeg beklager i Rådets udtalelser, er, at der hersker en uvilje mod enhver form for foranstaltning, bortset fra blot at videreføre toldunionen. Så bliver Rådet medansvarligt for en forværring af menneskerettighedssituationen i Tyrkiet, som vi kan se det i dag. Der finder en forværring sted, der er ingen fremskridt, der foregår systematisk tortur, personer forsvinder, og der forekommer udenretslige drab, og de tolereres og tillades i en stat, som - for at citere en rapport fra Amnesty International - «råder over alle institutionerne til at kunne gennemføre strengere retsstatsprincipper og til i væsentlig grad at forbedre menneskerettighedssituationen«. Det er problemet.
Da vi sidste år stemte for toldunionen, troede vi ikke, at vi ville få gennemført alle menneskerettighederne med det sammen, men fru Ciller og et flertal af medlemmerne i den tyrkiske nationalforsamling fik os til at tro på, at det tyrkiske politiske system i det mindste til dels accepterede dette ansvar og var indstillet på at forbedre situationen. Vi blev vildledt: reformen af artikel 8 - hr. Moorhouse forklarede denne nærmere - udmøntede sig ikke i en reel reform af ytringsfriheden. Der er ingen tegn på forbedringer med hensyn til nogen af menneskerettighederne, kun tegn på forværring. Efter drøftelserne i december og efter tyrkernes løfter fik vi ikke det, vi havde ret til at forvente. Er vi nu forpligtede til at give hr. Erbakan og fru Ciller det, de forventer? Det mener jeg ikke.
Min gruppe er fast besluttet på fortsat at blokere bevillingerne til Tyrkiet på grundlag af finansprotokollen som led i toldunionsaftalen på 1997-budgettet. Tyrkiet er nødt til først at foretage forbedringer.
Vi har et vanskeligere forslag, og det er at forsøge at blokere de MEDA-midler, der er beregnet til Tyrkiet, men ved at opføre tilstrækkelige MEDA-midler i reserven kan vi gøre det. Kun hvis der gøres seriøse fremskridt i forbindelse med menneskerettighederne, bør vi være rede til at frigive midlerne. Det har sikkert stadig lange udsigter, men vi bør udøve vore rettigheder for at forblive troværdige, og det er det, jeg gør indvendinger mod i Rådets udtalelser!

Rothe
Hr. formand, i december sidste år støttede Europa-Parlamentet toldunionen med Tyrkiet. Jeg respekterede kollegernes argumenter, som var baseret på, at en godkendelse af toldunionen ville styrke de demokratiske kræfter i Tyrkiet og medføre en positiv ændring. I forbindelse med min forkastelse var jeg stadig i tvivl om, hvorvidt jeg forholdt mig rigtigt. I dag ved vi, at med hensyn til såvel den demokratiske udvikling i Tyrkiet som overholdelsen af menneskerettighederne og folkeretten er der ikke kun ikke opnået nogen fremskridt, derimod er tilbageskridt og forværringer mere end tydelige, og det såvel i Tyrkiet som på Cypern, hvilket Tyrkiet bærer ansvaret for.
Der blev i sommer fejlagtigt temmelig ofte talt eller skrevet om sammenstød mellem samfundene på Cypern. Men kendsgerningen er den, at det ikke er græsk- og tyrkisk-cyprioter, der havde sammenstød, men derimod myrdede tyrkere to ubevæbnede græsk-cyprioter, som sammen med andre demonstrerede mod besættelsen gennem 22 år af 37 % af øen. Det, der for Parlamentet er af særlig betydning i forholdet til Tyrkiet, er nævnt af nogle kolleger, og jeg gentager det: Efter udtalelser fra den tyrkiske nationalforsamling har den fascistiske ungdomsorganisation De Grå Ulve fået 65 mio tyrkiske lire fra statskassen for at tage til Cypern. Medlemmer af disse Grå Ulve har så slået cyprioten Isaak ihjel. Den tyrkiske officer, som skød cyprioten Solomas - og det er virkelig mere end kynisk og meget slemt - blev næsten som belønning tre dage senere af hr. Denktasch udnævnt til landbrugsminister for den selvbestaltede nordcypriotiske stat.
Mine damer og herre, det er på tide, at vi helt entydigt gør det klart, at Europa-Parlamentet, Den Europæiske Union føler sig narret; at vi gør det klart, at vi ikke ønsker at have nogen gode forbindelser med et land, som selv træder menneskerettighederne og folkeretten under fode, og at vi derfor blokerer de finansielle midler til Tyrkiet.

Kirsten Jensen
Hr. formand, da vi ved årsskiftet stemte om toldunionen med Tyrkiet, var mange i tvivl om, hvad der var det rigtige at gøre, men viljen til at samarbejde og at komme i dialog med Tyrkiet vandt. Ikke mindst fordi vi på grund af Europa-Parlamentets forudgående pres allerede kunne se reformer, og fordi vi fik stillet flere i udsigt. Der, hvor Ministerrådet slog sig til tåls, udnyttede Europa-Parlamentet situationen til gavn for demokrati og menneskerettigheder. Men i mellemtiden er der sket tilbageskridt, som vi ikke kan være blinde for. Valgte medlemmer af den tyrkiske nationalforsamling sidder fortsat fængslet, andre er fængslet, fordi de opfordrer til fredelig samtale mellem tyrkere og kurdere. Der har netop været retssag mod ansatte på et rehabiliteringscenter for torturofre, fordi de ikke ville udlevere navnene på torturofrene til myndighederne. Freddy Blak og jeg overværede i Ankara retssagen mod den danske statsborger af kurdisk oprindelse, Kemal Koc, som blev fængslet for noget, han gjorde i Danmark, som er lovligt i Danmark, og som de danske myndigheder ikke vil efterforske. Der er bekymring vedrørende den rolle, den tyrkiske ambassade i Danmark har spillet i denne og mange andre sager. På Cypern har vi også grund til at tro, at den tyrkiske regering er med til at hidse gemytterne op.
Derfor vil vi ikke frigive de penge, der med toldaftalen blev afsat til Tyrkiet, 375 mecu over 5 år, eller bruge penge fra MEDA-programmet til Tyrkiet, ikke fordi der ikke er behov for støtte til mange mennesker i Tyrkiet, men fordi den tyrkiske regering selv bruger milliarder på at føre krig mod mennesker i sit eget land, og vi er nødt til at markere denne tingenes tilstand.

Tsatsos
Hr. formand, rådsformandens holdning til situationen med hensyn til menneskerettighederne og demokratiet i Tyrkiet er udtryk for kynisme, og under alle omstændigheder er der tale om manglende respekt for parlamentsmedlemmernes intelligens.
Institutionerne sættes på prøve i kritiske situationer, som når en institution bliver anmodet om at ændre holdning, fordi den har taget fejl. Således stemte et flertal i Europa-Parlamentet for toldunionen ud fra kendsgerninger, som viste sig at være forkerte. Pessimisterne fik ret.
Den erklæring, der vil blive sat under afstemning, er ikke så skarp, som jeg kunne ønske; men vi har ikke noget andet valg end at stemme for denne, for vi må ikke glemme, at Europa-Parlamentet er den naturlige beskytter af de menneskelige værdier, og derfor bør dets erklæringer holdes i en tone, der svarer hertil.
Tyrkiets attitude over for Den Europæiske Union er provokerende, og landet opmuntres både af europæiske regeringers holdninger og af vor egen overbærenhed. En uventet farisæisme kom til udtryk her i salen, da der blev sagt, at vi må passe på, at en streng holdning over for Tyrkiet ikke bliver opfattet som partiskhed, fordi Grækenland er medlem af Den Europæiske Union. Og man tilføjede: «vi har stor forståelse for de græske medlemmer«. Dette er en skammelig udtalelse! Grækenland er også en del af Europa, og det skal ikke bruges som alibi for lemfældighed over for et styre, der bygger på vold mod mennesker og foragt for folkeretten.
Og lad os så ikke glemme: vores insisteren på menneskerettighedernes overholdelse er en opmuntring til de tyrkiske demokrater, der sukker under voldsregimet, og de tyrkisk-cyprioter, der lider under den ulovlige tyrkiske besættelse.

Christodoulou
Hr. formand, i forbindelse med hr. Langens indlæg, hvor han nævnte, at de græske medlemmer krævede fastfrysning af bevillingerne til Tyrkiet, vil jeg gerne bemærke, at samtlige talere i dag har krævet fastfrysning af bevillingerne af de årsager, som de selv har angivet.
Jeg vil også gøre udtrykkeligt opmærksom på, at dette forsøg på at fremstille Tyrkiet og den cypriotiske tragedie som en sag mellem Grækenland og Tyrkiet, bør høre op. Disse problemer vedrører hele den civiliserede verden og især Den Europæiske Union, og som sådan må de imødegås.

Bertens
Jeg får lige at vide, at i hvert fald den franske tolkeboks har oversat, at jeg ikke skulle ønske at undertegne kompromis-beslutningsforslaget. Det modsatte er tilfældet. Jeg har ikke blot undertegnet det, jeg vil også stemme for det. Jeg ønsker hermed at gøre det klart over for alle kolleger. I will vote against Turkey .

Mitchell
Hr. formand, jeg har med stor interesse lyttet til forhandlingen og vil absolut tage hensyn til de forskellige bemærkninger, der er blevet fremsat. Der er en række saglige spørgsmål, som jeg gerne kort vil komme ind på. For det første behandlede jeg faktisk spørgsmålet om det nordlige Irak under den tidligere forhandling om Irak. Jeg ønsker blot at få det på det rene. Med hensyn til mine bemærkninger om at behandle begge forslag under ét: det var en proceduremæssig bemærkning. Jeg havde fået oplyst, at forslagene ville blive behandlet separat, og jeg ønskede at få vished for, at det var Parlamentets opfattelse. Jeg fik først at vide umiddelbart inden forhandlingen, at det var tilfældet.
I begyndelsen vil jeg gerne takke Brian Crowley for hans storsindede bemærkninger. Jeg har meget nøje bemærket de synspunkter, medlemmerne gav udtryk for her i dag. Vi vil viderebringe disse synspunkter til Rådet og tage hensyn til dem under vore drøftelser. Jeg vil også sørge for, at vicepremierminister Dick Spring orienteres fuldt ud om denne forhandling inden hans møde med fru Ciller i næste uge, hvilket bliver det andet i løbet af nogle uger.
Jeg sagde det meget klart i min redegørelse, at Rådet er fast besluttet på at tage fat på bekymringerne, som vi fuldt ud deler med Parlamentet, med hensyn til menneskerettighedssituationen i Tyrkiet. Vi fastholder vort pres på de tyrkiske myndigheder med henblik på at få dem til at indfri de løfter, de har givet Unionen, og opfylde de forpligtelser, de har indgået som led i folkeretten. Vi opfordrer kraftigt til, at den kurdiske situation håndteres på en måde, som sikrer ytringsfrihed, for så vidt angår en politisk acceptabel løsning på det kurdiske problem. Hvis en tyrkisk repræsentant havde været til stede her i dag, spørger jeg mig selv, om han havde kritiseret Rådet for det, der ligger i det, vi faktisk sagde i vor redegørelse. Rådets strategi er ikke - som det blev beskrevet - 'alt ved det gamle'. Det, vi forsøger at gøre, er at udnytte de forhåndenværende kanaler til at presse på for at få og tilskynde til den slags ændringer, vi alle søger at opnå.
Vi har også vedtaget en resolut erklæring, som fastsætter de principper, der bør gælde for vore forbindelser med Tyrkiet. Vi vil fortsat presse på for at få et konstruktivt svar på denne erklæring.
Afslutningsvis vil jeg gerne vedrørende Cypern minde om, at Rådet har fordømt de nylige brutale drab på civilpersoner på øen, og vi har stærkt beklaget sikkerhedsstyrkernes uforholdsmæssige magtanvendelse i det nordlige Cypern, som jeg sagde tidligere. Og jeg sagde også, at disse tragiske hændelser understreger, hvor presserende behovet er for at intensivere bestræbelserne på at fremme en løsning under FN's auspicier. Den Europæiske Union spiller en omfattende, aktiv og engageret rolle med hensyn til at støtte disse bestræbelser.

Van den Broek
Også jeg er Parlamentet taknemmelig for dets indlæg, der tydeligt understreger situationens alvor og efter min mening ligeledes reflekterer en relativt entydig følelse fra Parlamentets side. Jeg ved, at vi i hvert fald inden længe på ny kommer til at tale med hinanden. Jeg gentager mit tilsagn om, at vi håber at have beretningen parat i rette tid i løbet af næste måned, således at Kommissionens beretning vedrørende såvel toldunionen som menneskerettighedssituationen vil kunne blive drøftet på næste session i Strasbourg, såfremt dagsordenen tillader det. Det betyder, at samtalerne i New York med fru Ciller i mellemtiden vil have fundet sted, og hvorfra resultaterne efterfølgende kan inddrages i forhandlingen.
Som afsluttende bemærkning ønsker jeg, idet jeg fuldt ud anerkender situationens alvor, hvilket jeg også har forsøgt at give udtryk for i mit første indlæg, alligevel at minde om den overordentlig komplicerede politiske udvikling, som har fundet sted i Tyrkiet og som faktisk er blevet stabiliseret ved denne regerings tiltrædelse. Denne udvikling har bragt os i den paradoksale situation, at alle, som med tilbagevirkende kraft tvivler på rigtigheden af, at toldunionen dengang blev vedtaget, står over for et dilemma, idet nedbrydelse, udsættelse eller tilbagetrækning af toldunionen jo egentlig lige præcis er det, den nuværende islamiske regeringschef, premierminister Erbakan, helst så, hvilket i øvrigt ikke er det samme som det, fru Ciller helst så.
Den Europæiske Union bliver efterfølgende nødt til at fastlægge en politik og til alligevel på et tidspunkt at prøve at yde et bidrag til stabiliteten i Tyrkiet samt til, at landet ikke yderligere radikaliseres. Det er en meget vanskelig opgave, men efter min mening må der ved fastlæggelsen af denne politik lyttes godt til stemmerne fra Parlamentet og også på den baggrund er jeg taknemmelig for denne forhandling.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Overgreb mod børn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
mundtlig forespørgsel af Ligabue, Pasty og Todini for Gruppen Union for Europa til Rådet (B4-0839/96 - O0154/96) og til Kommissionen (B4-0683/96 - O-0155/96) om foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige børn, der udsættes for vold i Den Europæiske Union; -mundtlig forespørgsel af Hermange, Todini, Colli Comelli, Crowley, Andrews og Mezzaroma for Gruppen Union for Europa til Kommissionen (B4-0841/96 - O-0180/96) om bekæmpelse af pædofilnetværk; -mundtlig forespørgsel af Monfils og André-Léonard for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Rådet (B4-0842/96 - O-0181/96) om handel med børn; -mundtlig forespørgsel af Monfils og André-Léonard for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen (B4-0846/96 - O-0187/96) om seksuel udnyttelse af børn og bekæmpelse af pædofilnettene i Europa; -mundtlig forespørgsel af Roth, Aelvoet og van Dijk for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Kommissionen (B4-0843/96 - O-0182/96) om bekæmpelse af pædofili, bortførelser af børn og børneprostitution; -mundtlig forespørgsel af Van Lancker, De Coene og Willockx for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Rådet (B4-0844/96 - O-0183/96) om det europæiske samarbejde om bekæmpelsen af pædofilinetværk og børnepornografi; -mundtlig forespørgsel af Dury, Schulz, Desama, De Coene, Rothley, Cot og Oddy for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen (B4-0850/96 - O-0193/96) om vold mod mindreårige; -mundtlig forespørgsel af Pailler, Sornosa Martinéz, Vinci og Alavanos for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe - Nordisk Grønne Venstre til Kommissionen (B4-0845/96 - O-0185/96) om mishandling af børn; -mundtlig forespørgsel af Colombo Svevo, Banotti, Pack, Chanterie, Martens, Oomen-Ruijten, Deprez, Herman, Thyssen, Grosch, Bennasar Tous, Mouskouri og Tindemans for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen (B4-0847/96 - O-0188/96) om vold mod mindreårige; -mundtlig forespørgsel af Pradier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Kommissionen (B4-0848/96 - O0189/96) om foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige voldsofre i EU; -mundtlig forespørgsel af Seiller for Gruppen Nationernes Europa til Kommissionen (B4-0849/96 - O-0190/96) om vold mod børn og pædofili- og pornografinetværk.
Todini
Hr. formand, vor gruppe, UPE, er særlig glad over, at denne forhandling kan foregå her i salen. Der har i de seneste tider været alt for mange forhold, som Europa og hele verden blot har været tilskuer til. Jeg hentyder her til de voldshandlinger og seksuelle overgreb, som finder sted på børn. I nogen tid har vi i vor gruppe afholdt dage, hvor vi har beskæftiget os med dette problem, først i Carcassonne og derefter i Dublin, hvor vi har godkendt forskellige dokumenter. Vi har vedtaget et forslag til beslutning, og en mundtlig forespørgsel var allerede blevet fremsat i juli i forbindelse med et beslutningsforslag.
Yderligere har mange af repræsentanterne for vor gruppe fremlagt budgetændringsforslag om indførelse af nye udgiftslinjer til aktioner til fordel for mindreårige ofre for vold, linjer, der var forskellige fra de budgetlinjer, der benyttes til familiepolitikken eller politikken til fordel for ugunstigt stillede grupper. Disse budgetlinjer er blevet foreslået i Kulturudvalget, Udvalget om Indre Anliggender og Udvalget om Sociale Anliggender. Vore ændringsforslag vil komme til forhandling i de kommende uger, og vi håber at samtlige grupper vil gå sammen med os i denne kamp.
Jeg vil her gentage hovedpunkterne i vort fælles beslutningsforslag. Disse er: indførelse af hensigtsmæssige midler til undersøgelse og forebyggelse af vold mod mindreårige, forstået generelt og under en hvilken som helst form, iværksættelse af en fælles samlet aktion, der skal omfatte både medlemsstaterne og de europæiske stater, der har anmodet om tilslutning til Unionen, det hensigtsmæssige i at overveje nødvendigheden af bekæmpelse af internationale fænomener, som f.eks. den internationale handel med mindreårige, prostitution blandt indvandrere og sexturisme i enhver samarbejdsaftale med tredjelande. Jeg siger endnu en gang, at det er nødvendigt at oprette tilstrækkelige og specifikke budgetlinjer vedrørende dette problem.
En sådan fælles aktion fra medlemsstaternes side bør iværksættes inden for den tredje søjle - samarbejdet mellem politiet og domstolene - særlig inden for Schengen-aftalen og EUROPOL-aftalen. I denne forbindelse vil jeg meddele forsamlingen, at jeg har til hensigt i morgen at fremsætte et mundtligt ændringsforslag til beslutningsforslagets pkt. 5.II, som går ud på at der i den kommende EUROPOL-konvention kan indføres databanker, som er fælles for samtlige medlemsstater, og som indeholder oplysninger om personer, der har gjort sig skyldige i misbrug af børn.
Endvidere kræves der en harmonisering af de nationale lovgivninger om forbrydelser og straffe. Der må desuden vises særlig opmærksomhed over for alle de nye teknologier, som f.eks. Internet, hvorigennem unge og navnlig mindreårige kan kontaktes.
Endelig kræver vi indførelse af en »blå telefonlinje« på europæisk niveau, og først og fremmest kræver vi, at der på regeringskonferencen i den fremtidige reviderede traktat indsættes et kapitel om mindreåriges menneskerettigheder. Udviklingen i Europa afhænger først og fremmest af den samfundsmæssige og kulturelle udvikling, ellers bliver der aldrig tale om noget Europa!

André-Léonard
Hr. formand, de tragiske begivenheder, der fandt sted i sommeren 1996, vil forblive indprentet i den kollektive hukommelse for al evighed, men der er en tid til sindsbevægelse, en tid til refleksion og en tid til handling. Indtil nu har man måttet konstatere en manglende vilje til at bekæmpe seksuel udnyttelse af børn. Dutroux-sagen har afsløret talrige eksempler på, at retssystemet og politiet ikke fungerer efter hensigten. Alle staterne har noget at tage ved lære af denne sag, for de aktuelle dramaer er også en konsekvens af en kollektiv eftergivenhed. Er det ikke frem for alt statens rolle at garantere beskyttelse af dens borgere? Hver enkelt medlemsstat vil have sin rolle at spille, når det gælder om at sørge for, at andre Dutroux'er ikke i morgen unddrager sig deres retssystems årvågenhed.
Vi må straks iværksætte fælles aktioner, styrke den tredje søjle og få medlemsstaterne til at ratificere Europolaftalen. Jeg hilser det initiativ, der er taget af Rådet (justits- og indenrigsministrene), der mødes den 26. og 27. september i Dublin for at forsøge at styrke vort politi- og retssamarbejde. Med omkring 120 millioner børn i Unionen er det ganske uacceptabelt, at traktaten, som den er udformet i dag, ikke indeholder nogen henvisninger til børn.
Jeg vil gerne henlede opmærksomhed på min anmodning om, at der nedsættes et midlertidigt undersøgelsesudvalg. Hr. formand, jeg fremsatte allerede denne anmodning for to år siden. Hvis dette udvalg havde fået lov til at se dagens lys, havde vi måske været bedre underrettet om rækkevidden af pædofilinetværkene og den illegale handel med børn. Vi ville have kunnet konstatere myndighedernes passive holdning og manglerne og forskellene mellem medlemsstaternes retssystemer. Vi ville have kunnet arbejde på at forbedre eftersøgningsmetoderne, informationsudvekslingen, beskyttelsen af vidner og ofre.
Det er endnu ikke for sent, men det er på høje tid, at vi forener vore kræfter, vore midler og vor kompetence, således at vi kan undgå, at ikke også andre børn bliver ofret i stilhed i vore samfund, der ikke har villet stå ansigt til ansigt med virkeligheden i de infame handlinger, der styrter os ud over rædslens afgrund.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, det forhold, at det emne, vi i dag beskæftiger os med, med rette vil få så megen tid og opmærksomhed, har selvfølgelig at gøre med de afskyelige ugerninger, der blandt andet i Belgien meget skærende er kommet frem i lyset. Disse ugerninger har hensat først og fremmest ofrenes familier, men ligeledes hele landet i sorg, i en tilstand af chok. En hel række pigenavne står med flammeskrift skrevet i vor bevidsthed. Det kunne have været vor alles børn.
Der er naturligvis en tæt sammenhæng mellem de fremkaldte følelsers intensitet og det forhold, at de fleste ofre er børn. Rige, såkaldt udviklede samfund, der ikke længere viser sig i stand til at byde værgeløse børn sikkerhed og beskyttelse, det overstiger jo ens fatteevne. Selvom Belgien næppe er det eneste land, der slås med kommercialiserede pædofilinetværk, har netværket i årenes løb kunnet vokse sig stort til et dramatisk omfang, i lighed med andre affærer i Belgien, der har antaget dramatiske former. I den henseende, kære kolleger, ønsker jeg at tage en smule afstand fra den tendens, det fælles kompromis-beslutningsforslag er præget af, idet det gør for meget betinget af internationalt samarbejde, Europol. Så vil alt blive løst. Alt vil så gå bedre, hvor jo blandt andet lige netop tilfældet Belgien gør klart, at fingeren først og fremmest bør lægges på det ømme punkt i eget land, her skal holdes storvask. Det, vi slås med, er en høj grad af ineffektivitet inden for retsvæsenet med elementer af korruption og ligeledes med tydelige forbindelseslinier til det politiske plan. Hvis ikke man bekæmper dette - jeg kan i øjeblikket godt se visse ansatser dertil - så er enhver form for internationalt samarbejde jo bare intet bevendt. Vi bør altså ikke vende tingene på hovedet, men først og fremmest sige, at der i hvert fald for Belgiens vedkommende bør sættes skik på tingene i eget land.
For det andet ønsker jeg lige at dvæle ved, at »La Libération« lige netop i dag offentliggør en særdeles rystende rapport, der bringer problemerne i forbindelse med vold mod børn, og altså bredere end seksuel vold, misbrug og mord, på banen, og hvoraf det fremgår, at disse voldelige overgreb i løbet af ét år er steget med 18 %. Dette kan for en stor dels vedkommende tilskrives bedre information og bedre muligheder for at anmelde det, men hovedproblemet er forsumpningen, den sociale nedgang og socialt armod, som egentlig er medvirkende årsag til bestemte former for vold. I den forbindelse mener jeg, at vi bør betragte vold mod børn i et bredere perspektiv, hvilket selvsagt ikke indebærer, at man ikke skal være særlig opmærksom på i særdeleshed seksuelle overgreb mod børn, blandt andet inden for rammerne af kommercialiseret pædofili. I den forbindelse advokerer vi i lighed med mange andre her meget stærkt for, at man også retter sin opmærksomhed mod uddannelse af dommere og anklagere og af politibetjente, således at de bliver bedre til at omgås denne slags fænomener, at også bekæmpelsen af illegal sexturisme tages op, af menneskehandel generelt, idet - det er svært at overse - det netværk jo ikke kun involverer børn, men også unge voksne. Der er mere at tage fat på.
Endelig er det mig som flamlænder magtpåliggende at sige, at jeg finder det beskæmmende, at visse flamske politikere ikke holder sig for gode til stående på misbrugte og myrdede børns ligkister at kundgøre, at det her vedrører vallonske fejl og forsømmelser. Hvor det jo er klart, at vi her er konfronteret med et belgisk problem, med en krise i retsstaten i Belgien, og at man ikke skal begynde på at koge regionalpolitisk suppe på det, som om den flamske hormonmafia ikke skulle findes, som om Superchannel ikke findes.

Dury
Hr. formand, jeg havde i sinde at indlede mit indlæg med at sige, at sindsbevægelsen, sorgen og mindet ikke er glemt, og jeg vil tilføje, at de ikke bør blive det. Lad os ikke glemme sindsbevægelsen i sidste uge, for det er måske også den, der bør være det grundlæggende element i vor aktion.
Den socialistiske gruppe har tilkendegivet sin enighed i forslaget til fælles beslutningstagning, og jeg vil gerne her entydigt bekræfte, at vi ønsker at gøre samarbejdet om bekæmpelsen af handel med mennesker, kvinder og børn til et fællesskabsanliggende. Og jeg vil gerne entydigt sige, at Europol må spille sin rolle og må anse denne kamp som værende af samme betydning som dets andre opgaver. Og jeg vil gerne entydigt sige, at hvis en stat ikke vil tilslutte sig Europol, så bør de andre gøre det og fortsætte uden denne. Den socialistiske gruppe er enig, når den siger dette, og når den med eftertryk gentager det for Rådet og Kommissionen. Men hvad dette beslutningsforslag angår, vil jeg også gerne komme nærmere ind på en række punkter.
Først mener vi, at det er nødvendigt at sætte ind med en forsknings- og refleksionsindsats. Der findes rent faktisk kun meget lidt ekspertise på dette område, fordi emnet længe er blevet betragtet som et tabuemne og som værende vanskeligt håndterligt. Vi må indkredse det præcist, fordi der er tale om et system, og fordi dette system må bekæmpes: der er ikke blot tale om individuelle afvigelser og ugerninger. Vi mener også, at vi bør harmonisere definitionerne af voldtægt i vore lovgivninger; at vi bør harmonisere begrebet strafbar handling i forbindelse med udnyttelse af børn og unge; at vi bør styrke vore lovgivninger ved i en række af vore lande at fjerne princippet om dobbelt tiltale navnlig i tilfælde af sexturisme; og endelig at vi bør tilpasse vore lovgivninger for at opdage tilfælde af tilsløret handel med børn enten i form af adoptioner eller i form af falske ægteskaber. Endelig bør vi bekæmpe børnepornoen, dvs. trivialiseringen af seksuel udnyttelse af børn.
En ting, der mangler i beslutningsforslaget, er princippet om bekæmpelse af hvidvaskning af penge. Er man mon klar over, at Spartacus-nettet, hvoraf en række ansvarlige er blevet dømt, forfølger dets aktiviteter, fordi de frem for alt sigter på opnåelse af profit? Men hvis det er dets styrke, må det også være dets svaghed. Jeg mener, at vi ligeledes må tænke på bekæmpelsen af hvidvaskning af penge og på at indføre sanktioner mod banker, om så europæiske banker er indblandet.
Lad os endelig også tænke på ofrene, være lydhøre over for ofrene. Lad os tænke på indsamlingen af beviser, der kan være mere human, og som bør lettes på alle mulige måder for at blive mere effektiv. Hr. formand, jeg må sige, at der i hele denne sag - der jo har været et chok - kun er tilbage at håbe, at dette chok bliver gavnligt, og at vi ud over velanbragte ord, der bestemt er nyttige og nødvendige, med Kommissionens og Rådets hjælp vil kunne træffe alle de foranstaltninger, der skal til.

Sornosa Martínez
Fru kommissær, har Kommissionen planer om at give de foranstaltninger, der skal træffes mod børnepornografi, en global karakter, således at disse også kan gælde for andre sårbare sektorer i befolkningen, f.eks. kvinder? Vil man gå i dybden med undersøgelsen af de problemer, som er årsag til forbrydelser som handel med sex og pornografi med børn og kvinder, og være opmærksom på årsagerne hertil og opfordre til internationalt samarbejde? Jeg vil gerne have et svar, der kan opfattes på en klar og kategorisk måde, et svar som fjerner enhver tvivl om muligheden for at iværksætte effektive aktioner, som forhindrer udbredelsen af denne form for forbrydelse. Vi kan ikke se bort fra, hvem den seksuelle vold rammer, og vi bør spørge os selv, hvad grundene er, og hvordan vi kan udrydde den.
Og til sidst: Har man til hensigt at udarbejde bestemmelser, som indeholder retsgrundlaget for ligeret og ikkediskrimination af drenge, piger og kvinder i Den Europæiske Union?

Banotti
Hr. formand, mine damer og herrer, De vil huske, at under vor forhandling i juli fremsatte jeg en profetisk anmodning om en central database, hvor oplysninger om alle forsvundne børn vil blive registreret, og mit forslag har som sagt vist sig at være profetisk tragisk. Det er umuligt at få nøjagtige statistiske oplysninger om antallet af børn, som er forsvundet i Den Europæiske Union.
Børn forsvinder af en lang række årsager: nogle er bortført af en af forældrene, nogle er løbet væk, ofte fra hjem præget af vold og mishandling, andre fra problemer i skolen, så små som en karakterbog. Men nogle børn bortføres af kriminelle og bliver aldrig fundet igen. Nogle andre børn forsvinder, fordi de har været ude for dødsulykker, og de bliver heller aldrig fundet igen. Det, der er klart, er, at lovgivningen i alle vore lande ikke har holdt trit med de mere og mere rædselsvækkende forbrydelser mod børn og den avancerede og modbydelige praksis blandt dem, der udnytter børn.
Pædofile og onde mennesker har gjort entusiastisk og behændig brug af Internettet til deres formål. Desværre har nationale instanser, hverken politimæssige og frivillige, ikke haft samme succes. Jeg fortalte Dem i juli, at i De forenede Stater har man hos det nationale institut for forsvundne og udnyttede børn registreret over 367.000 børn. Vi har stadig end ikke den mindste ide om, hvor mange der er forsvundet her i Europa.
Skal der tages fat på disse problemer, vil det kræve en radikal ændring af medlemsstaternes lovgivning med henblik på at beskytte vore børn mere effektivt. Jeg håber, at vi vil gøre dette efter ratifikationen af Europolkonventionen. Kan rådsformanden forsikre os om, at børnenes rettigheder vil få den retfærdige, juridiske vægt, de fortjener, i den nye traktat efter regeringskonferencen? Hændelserne i Belgien har internationalt rettet opmærksomheden mod de mange smuthuller, der findes, både nationalt og internationalt, i vor lovgivning. Hvis vi klart og effektivt kan tage den udfordring op, som vi står over for, mener jeg, at det vil stå som et passende mindesmærke over de små piger, der så brutalt blev myrdet i Belgien.
Vi skal også bøje hovedet i skam over det seksuelle misbrug af børn, som turister praktiserer i udviklingslande. De fleste af de seksuelt misbrugte børns kunder kommer fra lande i den vestlige verden, og fordi disse børn er langt væk, er det lykkedes os at ignorere det, der gøres mod dem. Eksterritorial lovgivning med henblik på at straffe dem, der tager til udlandet for at misbruge børn, er af absolut central betydning.
Et europæisk register over domfældte pædofile kan vække bekymring på grund af krænkelsen af de borgerlige frihedsrettigheder, men jeg tror ikke, det er muligt at tage hensyn til både beskyttelsen af børnene og beskyttelsen af den enkeltes borgerlige frihedsrettigheder. Vi har brug for et system, hvorved de, der er blevet dømt for pædofile forbrydelser, registreres både nationalt og internationalt, og hvortil der kun er adgang for juridiske embedsmænd og personer, som står for at tilbyde beskæftigelse med privilegeret adgang til børn. Dette register vil blot give oplysninger til dem, der er ved at ansætte folk, i form af et »ja« eller »nej« på spørgsmålet om en tidligere domfældelse.
I alt for lang tid har offentligheden kun fået bistand fra frivillige netværk. Det har udført et usædvanligt godt stykke arbejde med meget få ressourcer, og mange af dem er blevet iværksat af forældre, som har oplevet den smerte at miste deres børn og i mange tilfælde har måttet konstatere, at deres børn var blevet myrdet.
Siden min udnævnelse til mægler for bortførte børn har jeg fået mange ting at vide, og meget af det, jeg har fået at vide, har indgydt mig væmmelse.

Leperre-Verrier
Hr. formand, for nogle uger siden udskreg vi i Bruxelles vor retfærdige harme imod de forbrydelser, der er blevet begået imod børn i en af vore medlemsstater. I dag går vi ind i en grundlæggende debat om seksuel udnyttelse af børn, for det er bydende nødvendigt, at vi reagerer. For hvor mange voldtagne, bortførte og myrdede børn skal der egentlig til, før vi endelig finder de løsninger, der skal til?
Men at bekæmpe disse uhyrlige handlinger er desværre ikke så let. Dels virker det, som om vi står over for en sand mangedobling af den vold, som børn udsættes for. De angivne tal får en til at gyse. Dels er de voldsramte børn ikke altid i stand til at reagere, og det kan undertiden være ret så vanskeligt at bryde denne tavshedens lov, denne straffrihedens lov, der er så hyppig, når denne misbrug foretages af nære slægtninge. Endelig forstår disse pædofilinetværk, der er i konstant udvikling, og som er en af årsagerne til de forbrydelser, som vi her tager på veje imod, at maskere deres aktiviteter og vige uden om selv den bedst organiserede kontrol.
Hvad kan man så gøre? Vi har i vort forslag til fælles beslutningstagning peget på en række bekæmpelsesmidler. Jeg kunne godt for min del have ønsket mig, at de var en smule mere præcise hvad angår de aktioner, der skal udvikles især i det program, som vi bønligt anråber om. Det må, når tiden er inde, tildeles passende bevillinger, og den budgetdebat, der forestår, skal gøre det muligt for os at konkretisere dette projekt. I den anledning vil jeg gerne høre Kommissionens holdning. Det vil være et ikke ubetydeligt skridt.
Ud over de aktioner, der skal iværksættes - her tænker jeg især på den rolle, som Europol skal spille i forbindelse med etableringen af et fælles register - må vi dog ikke glemme, at globaliseringen har nogle ryggesløse følger, som man må tage i betragtning. Den har gjort det muligt at udvikle en sand handel med børn via sexturismenetværk. Og hvad Internettet angår, ved vi, at det udgør et ideelt dække for ansporing til pædofili.
Derfor bør vort krav om beskyttelse af børn være universelt. Overalt må vi se til, at børns ret respekteres, og vi må begynde med at vise et eksempel. Vi må i øvrigt tage i betragtning, at - hvor uhyrlig den end er - så er den seksuelle udnyttelse af børn kun et element blandt alle de aggressioner, de udsættes for i dag. I vore samfund rimer ungdom alt for ofte med vold. De begivenheder, som vi daglig læser om i aviserne, er blevet en sand samfundsforeteelse. På idrætspladser, i skoler og desværre også i visse familier erstatter slag dialog, ømhed og kærlighed. Så, kære kolleger, lad os mobilisere os for at vælte disse skammens mure.

Seiller
Hr. formand, kampen imod den svøbe, som pædofili og seksuel udnyttelse af børn er, bør føres på alle niveauer - lokalt, nationalt, europæisk og internationalt. Hvert enkelt kompetence- og effektivitetsniveau er vigtigt og bør komplettere de andre. Og ingen bør skyde ansvaret over på de andre.
Det lokale niveau er kun blevet fremhævet meget lidt. Jeg vil imidlertid tillade mig at insistere, for jeg tror også, at man må tage højde for livets tilrettelæggelse i samfund, med de basisenheder, som familien, kvarteret, byen udgør, og hvor børnenes interesse ikke er tilstrækkeligt prioriteret. Alt for mange børn er overladt til sig selv, er alene, kommer alene hjem fra skole, er alene hjemme og er lette ofre.
Hvad bekæmpelsen, politiindsatsen, det retlige samarbejde m.v. angår, kan jeg tilslutte mig alle de meget relevante bemærkninger, som mine kolleger har fremsat. Men hvad forebyggelsen angår, vil jeg tillade mig at stille et spørgsmål, der ikke er nemt. Vi påstår at være et informationssamfund. I så tilfælde er det bydende nødvendigt, at vi på nationalt, europæisk og også internationalt plan igangsætter en etisk overvejelse vedrørende informationssamfundene. Og at der også bliver stillet spørgsmål ved seksualitetens status i dette informationssamfund, for hvis der er et tilbud at bekæmpe, så er det, fordi der også er en efterspørgsel. Og hvorfor er der sådan en efterspørgsel efter pervers seksuel adfærd?
Vi bør stille spørgsmålstegn ved den måde, hvorpå seksualiteten behandles i reklamerne. Og bør al seksuel praksis i øvrigt stilles lige og have den samme ret til at gøre sig bemærket på alle måder? Seksualiteten er en enestående menneskelig energi, der er velgørende og oplivende, når den er forbundet med følelser, når der er tale om et inderligt møde mellem to væsner. Men når den hele tiden bliver bragt op af mediesamfundet som adskilt fra kærligheden og livet, kan man så ikke frygte alle former for udskejelser, herunder seksuel udnyttelse af børn?

Mitchell
Rådet deler de ærede medlemmers følelse i forbindelse med de tragiske hændelser, der har fundet sted for nylig med hensyn til bortførelse af børn med henblik på seksuel udnyttelse. Det er fast besluttet på at gøre alt, hvad der står i dets magt, for at iværksætte foranstaltninger, som muliggør et effektivt samarbejde mellem medlemsstaterne og et effektivt internationalt og multinationalt samarbejde med henblik på at få sat en stopper for denne svøbe, som har forårsaget og fortsat forårsager så megen lidelse.
De tragiske hændelser i Belgien kom for dagen umiddelbart inden verdenskongressen om kommerciel udnyttelse af børn, som fandt sted i Stockholm den 27.-31. august 1996. Kongressen understregede betydningen af, at der tages fat på denne særlig rystende form for vold mod børn. Den vedtog en erklæring og et handlingsprogram, som omfatter en forpligtelse til at gøre kommerciel seksuel udnyttelse af børn til en strafbar handling og at fordømme og straffe alle, der forser sig, uanset om det er lokale eller udlændinge, samtidig med at det sikres, at de børn, der er ofre for denne praksis, ikke straffes, men hjælpes. Der foreligger også en forpligtelse til at håndhæve love, politikker og programmer med henblik på at beskytte børn mod kommerciel seksuel udnyttelse og styrke kommunikationen og samarbejdet mellem de lovhåndhævende myndigheder. Der lægges også vægt på, at der udvikles og gennemføres nationale love med henblik på at fastsætte det strafferetlige ansvar blandt de såkaldte »serviceudbydere«, kunder og mellemmænd inden for børneprostitution, handel med børn, børnepornografi, herunder besiddelse af børnepornografi og anden seksuel aktivitet.
Den 6. september 1996 meddelte EU, at den var fast besluttet på fortsat at optræde samlet med henblik på at sætte en stopper for den seksuelle udnyttelse af børn ved at anvende en erklæring vedrørende opfølgningen af Stockholm-kongressen. EU's erklæring glædede sig over resultatet af verdenskongressen i Stockholm og anførte, at EU vil arbejde på at gennemføre de henstillinger, der blev vedtaget der. Den vil også videreføre sine bestræbelser på at få gjort handel med mennesker til en strafbar handling på internationalt plan. Som anført i erklæringen vil Europas beslutsomhed også blive vist på baggrund af nye initiativer i alle relevante europæiske organer.
Denne beslutsomhed fremgår klart af, at umiddelbart efter hændelserne i Belgien tog det irske formandskab initiativ til at udarbejde og forelægge en fælles aktion, som vil udvide Europols Narkotikaenheds mandat til at omfatte handel med mennesker. Den vil omfatte aktiviteterne blandt pædofile og dem, der skaffer børn til dem, samt handel med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse. I realiteten vil EDU øjeblikkeligt få overdraget ansvaret i forbindelse med denne form for aktivitet, som Europol vil have, når Europol-konventionen er ratificeret.
Denne foranstaltning vil lette samarbejdet og udvekslingen af oplysninger mellem politistyrkerne og gøre det muligt for EDU at tilvejebringe enhver form for bistand, som den kan i forbindelse med disse aktiviteter. Det vil selvfølgelig være op til Rådet at sikre, at EDU har de nødvendige ressourcer til at udføre den opgave, den vil få overdraget. Disse ressourcer skal tilvejebringes.
Rådet har også tre forslag liggende, som den belgiske regering har forelagt om fælles aktioner, som skal fremme samarbejdet i forbindelse med bekæmpelsen af seksuel udnyttelse af børn. I henhold til disse skal der iværksættes et flerårigt program vedrørende uddannelse og udveksling til fordel for dem, der har at gøre med bekæmpelse af handel med mennesker og seksuel udnyttelse af børn. Endvidere skal der udarbejdes en oversigt over kompetencer og specialiseringer i bekæmpelsen af kriminalitet, navnlig kriminalitet af denne art, samt etableres et forbedret juridisk samarbejde i forbindelse med denne form for kriminalitet. Det irske formandskab har truffet særlige foranstaltninger, således at disse forslag hurtigt kan behandles. De vil blive drøftet af ministrene for retlige og indre anliggender, når de holder møde i Dublin den 26. og 27. september. Det er meningen, at der skal være konkrete foranstaltninger på plads meget kort tid derefter.
Under det irske formandskab vil handel med mennesker være et af de hovedpunkter, der skal behandles som led i den strukturerede dialog mellem Den Europæiske Union og de associerede lande i Central- og Østeuropa på området retlige og indre anliggender. Disse drøftelser vil kulminere i et ministermøde i slutningen af november, og vi vil benytte lejligheden til i videst mulige omfang at inddrage disse lande i den internationale indsats for at sætte en stopper for denne aktivitet.
Foruden sin forpligtelse til at styrke politisamarbejdet og det retlige samarbejde er Den Europæiske Union bevidst om, at der er behov for at tilvejebringe fysisk og psykisk bistand til ofrene for sådanne voldshandlinger og støtte deres restitution og reintegration i overensstemmelse med den erklæring, der blev vedtaget i Stockholm.
Rådet er bekendt med det synspunkt, som de ærede medlemmer har givet udtryk for, nemlig at spørgsmålet om mindreåriges rettigheder bør behandles på regeringskonferencen med henblik på at indføje bestemmelser i traktaten i denne forbindelse. Dette er et spørgsmål, som for øjeblikket behandles på regeringskonferencen. De kan være forvisset om, at formandskabet vil lytte meget nøje til parlamentsmedlemmernes synspunkter og er enigt i, at det er et presserende og alvorligt spørgsmål. Lad der ikke herske nogen tvivl. Det, der skete i Belgien, kunne ske i enhver medlemsstat og enhver anden stat. Vi i Den Europæiske Union må sætte os selv i stand til at tage fat på denne rædselsvækkende svøbe.
Jeg vil gerne personligt sige, at mens pædofilnetværk opererer på et yderst organiseret internationalt grundlag, har EU-staterne hidtil ikke haft et tilstrækkeligt samarbejde til at sikre en modforanstaltning, der er organiseret på internationalt plan. Det skønnes, at mere end 1 mio børn i hele verden, nogle så små som 2 år, er blevet ofre for kommerciel seksuel udnyttelse, er blevet forhandlet om, smuglet og solgt. En nylig britisk undersøgelse afslørede også, at politiet havde kortlagt 31 pædofilnetværk i et område med kun 700.000 mennesker. Det sker i Irland, det sker i Storbritannien, det sker i Belgien, det sker i alle vore medlemsstater, og vi vil gå i kast med dette problem, når vi erkender denne realitet.
Det irske formandskab foreslog også, at EU handler i samlet trop, som jeg nævnte tidligere. Jeg havde den ære at holde åbningstalen under Europarådets møde i denne bygning, som var et regionalt møde som forberedelse til mødet i Stockholm. Jeg sagde dér for nogle måneder siden, at vi har behov for et internationalt register over domfældte pædofile, som bør udarbejdes af FN. Jeg mener, at det er noget, der bør overvejes, og at vi også bør udarbejde sådanne registre på regionalt plan. I Europa kunne dette måske gøres af Den Europæiske Union eller Europarådet.
Jeg nævner i forbigående, at den irske regering for nogle måneder siden godkendte et lovforslag fremsat af et menigt parlamentsmedlem vedrørende sexturisme, og dette er for øjeblikket til behandling i det irske parlament. Dette forslag gør det i henhold til irsk lov strafbart for enhver irsk statsborger eller person, der bor i Irland, at deltage i det, der kaldes sexturisme, hvad enten det er i Det Fjerne Østen eller enhver anden del af verden - det behøver ikke finde sted inden for statens jurisdiktion. Jeg anbefaler, at alle medlemsstater ser nærmere på denne lovgivning.
Jeg vil gerne afslutte med at sige følgende: Jeg opfordrer Europa-Parlamentet til at sætte alle sejl til i dette spørgsmål. Det er et spørgsmål, som optager os alle, og som Parlamentet med rette er foruroliget over. Jeg vil gerne forsikre Dem om, at formandskabet og Rådet er lige så foruroligede.

Banotti
Hr. formand, kan vi få tilsagn om, at ministeren også vil acceptere spørgsmålet om en ændring af traktaten med henblik på at beskytte børns rettigheder? Jeg føler, at vore juridiske beføjelser er begrænsede, medmindre vi får en traktatmæssig legitimitet.

Mitchell
Hr. formand, som jeg sagde under mit indlæg, er vi klar over de synspunkter, parlamentsmedlemmerne gav udtryk for her, og dette er et spørgsmål, som for øjeblikket behandles på regeringskonferencen.
Nogle medlemmer samt personer uden for Parlamentet har spurgt mig, om vi ikke bør udvide bestemmelserne i traktaten til at omfatte en bestemmelse om statsborgerskab til børn. Det, jeg har fået at vide i forbindelse med en sådan traktatbestemmelse, er, at henvisningen til alle personer, som har statsborgerskab i en medlemsstat, omfatter alle, herunder børn, men det skal være mig en stor glæde at sørge for, at det undersøges igen. Hvad mig angår, vil De, hvis en uddybende formulering vil skærpe bestemmelserne i traktaten og bistå os i vor kamp, absolut finde fuld støtte hertil hos mig.

Gradin
Hr. formand, ærede medlemmer! Seksuel udnyttelse er den mest afskyelige af alle former for overgreb mod børn. De seneste måneders tragiske begivenheder i Belgien faldt sammen med den første verdenskongres om seksuel kommerciel udnyttelse af børn. Det har ført til, at spørgsmålet nu for første gang er kommet på den politiske dagsorden for alvor.
Jeg deltog i verdenskongressen om seksuel kommerciel udnyttelse af børn i Stockholm i slutningen af august. I den erklæring, der blev vedtaget, lægges der ikke alene vægt på behovet for yderligere nationale foranstaltninger, men også på nødvendigheden af at støtte det internationale samarbejde. Kongressen anlagde et helhedsperspektiv og drøftede såvel forebyggende foranstaltninger og de retshåndhævende myndigheders arbejde som nødvendigheden af at rehabilitere de børn, der er ofre for udnyttelse, og de pædofile selv.
I erklæringen fremhæves nødvendigheden af etablere et tæt samarbejde mellem regeringer, internationale organisationer og andre dele af samfundet. Et af formålene med den handlingsplan, der også blev udarbejdet, er at klarlægge, hvilke internationale forpligtelser der allerede eksisterer. Disse skal derefter følges op af konkrete foranstaltninger. Vi enedes om, at samtlige lande nu skal udarbejde en strategi for, hvordan handlingsplanen skal gennemføres på nationalt plan, og at man i år 2000 skal aflægge beretning om sine resultater.
Kommissionen skal naturligvis deltage aktivt i kampen mod seksuelle overgreb mod børn. Vi har allerede påbegyndt en analyse af Stockholm-konferencens handlingsplan for at sikre, at den også bliver gennemført på europæisk plan. Der må selvfølgelig først og fremmest gøres en indsats på nationalt plan. Det er mit inderlige håb, at al den opmærksomhed, som nu rettes mod problemet, medfører, at der sker en opprioritering af kampen mod alle former for seksuelle overgreb.
Nationale foranstaltninger er imidlertid ikke nok. Problemerne er ofte grænseoverskridende. Derfor er der brug for fælles løsninger med hensyn til smugleri, ikke alene af børn, men også af unge kvinder. Der er tale om velorganiserede grupper med netværk på tværs af landegrænserne. De tjener store penge på deres aktiviteter. For at stoppe dem kræves der et intensivt samarbejde, også på europæisk plan. Jeg kan på Kommissionens vegne give min helhjertede støtte til det fælles beslutningsforslag, som de forskellige politiske grupper i EuropaParlamentet nu har fremsat.
Der er gode muligheder for et stærkt EU-samarbejde på dette område inden for rammerne af samarbejdet om retlige og indre anliggender. Det er glædeligt at kunne konstatere, at der allerede er fremsat flere nye forslag som et resultat af den senere tids begivenheder. Disse forslag tager først og fremmest sigte på at styrke det politimæssige og strafferetslige samarbejde. Dette vidner i øvrigt om, hvor værdifuldt sølje 3-samarbejdet er. Den igangværende regeringskonference er en enestående mulighed for yderligere at effektivisere samarbejdet om indre og retlige anliggender. I den forbindelse vil jeg gerne understrege, hvad min irske kollega sagde, nemlig at traktaten rummer muligheder for sætte børns forhold i centrum på en helt anden måde, end vi hidtil har gjort.
Seksuel handel med børn er en kriminel handling. Europol bør derfor tildeles en afgørende rolle i arbejdet på dette område. Jeg ser det som en mulighed at oprette en database, et register, vedrørende seksuel handel med såvel børn som kvinder. Derfor må vi bestræbe os på at få Europol ratificeret. Det mener jeg er en vigtig opgave for os alle; alle må hjælpes ad. Så vidt jeg ved, er ingen regering endnu begyndt at ratificere Europol, men det betyder uhyre meget for, om vi kan komme videre.
Kommissionen støtter endvidere helhjertet det irske formandskabs initiativ til allerede nu at udvide EDU's mandat til også at omfatte alle former for menneskehandel. Jeg håber, at det drejer sig om en »joint action«, således at den kan træde i kraft umiddelbart. Det ville gøre det muligt for EDU straks at begynde at arbejde med spørgsmål vedrørende seksuel handel med kvinder og børn, hvilket ville være værdifuldt. Så vidt jeg har forstået, skal forslaget om en udvidelse af EDU's mandat drøftes på det uformelle ministermøde, og jeg håber meget, at det opnår enstemmig tilslutning. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen aktivt vil deltage i kampen mod seksuelle overgreb mod børn. Sammen med de øvrige kommissærer er jeg i øjeblikket ved at udarbejde en oversigt over, hvilke aktiviteter, der allerede i dag finder sted i Kommissionen. Jeg vil gerne nævne nogle af de vigtigste aktiviteter, som vi har på dagsordenen.
Som De ved, tilrettelagde jeg selv sammen med den østrigske regering en konference i Wien i juni i år. Konferencens hovedtema var smugleri af kvinder, men den beskæftigede sig også med spørgsmålet om mindreårige piger og pigebørn. Arbejdet hermed mundede ud i en række konklusioner og konkrete henstillinger; bl.a. understregede man nødvendigheden af en bred indfaldsvinkel, en »multidisciplinary approach«. En anden væsentlig konklusion var, at der måtte etableres et tæt samarbejde med de ikke-statslige organisationer, som kan siges at være dem, der længst har været aktive på dette område. Med Wien-henstillingerne som udgangspunkt er vi i øjeblikket ved at lægge sidste hånd på en meddelelse, der skal forelægges såvel Rådet som Parlamentet. Heri peger vi på en række områder, hvorpå der bør træffes foranstaltninger.
Kommissionens handlemuligheder er begrænsede, når det gælder foranstaltninger for børn og familier i almindelighed; de indskrænker sig i det store og hele til forskning og information. I september 1989 vedtog Rådet (familieministrene) en aftale om familiepolitik. I denne aftale understreges familiens betydning for børns opdragelse, og det slås fast, at Fællesskabet har en legitim interesse i at overvåge, hvordan økonomiske, sociale og demografiske faktorer indvirker på familiens udvikling.
Kommissionen bidrager inden for rammerne af budgetkonto B3-4100 til finansieringen af det europæiske observatorium for national familiepolitik. I observatoriets årsberetninger er der et afsnit om familier, som lever under et stærkt pres; heri beskæftiger man sig også med overgreb mod børn og vold inden for familien. Årsberetningen, der udsendes til et stort antal nøglepersoner i samtlige medlemsstater, beskriver, hvordan disse håndterer sådanne problemer. En arbejdsgruppe bestående af højtstående embedsmænd fra medlemsstaterne med ansvar for familiespørgsmål samles to gange årligt i Kommissionens regi. Formålet hermed er at udveksle tanker og idéer om familiespørgsmål og drøfte, hvad der kan gøres for at beskytte børn. På gruppens seneste møde i juni i år fremlagde man eksempelvis forskellige modeller for, hvordan man kan forhindre overgreb mod børn.
Kommissionen har endvidere gennem årene bistået en lang række ikke-statslige organisationer i det opinionsdannende arbejde. Man har især lagt vægt på at øge bevidstheden om, at det er nødvendigt at beskytte mindreårige. Vi har desuden finansieret forskningsmæssige aktiviteter og distribuerer publikationer, der beskriver situationen i de forskellige medlemsstater.
Også på det internationale plan er Kommissionen meget aktiv, ikke mindst når det gælder udviklingssamarbejde og menneskerettigheder. Vi støtter et stort antal projekter og aktiviteter, som har til formål at styrke og beskytte børns rettigheder. Det drejer sig bl.a. om gadebørnenes situation og om støtte til ikke-statslige organisationer i udviklingslandene, der eksempelvis arbejder imod børneprostitution.
Kommissionen fremsatte i april i år et forslag til afgørelse om et flerårigt program til støtte for og udvikling af europæisk turisme. Heri fæstes der særlig opmærksomhed mod sexturisme. Vi peger bl.a. på behovet for en »code of conduct« for turistbranchen og nødvendigheden af, at denne gennemfører en selvsanering på området. I forslaget omtales forskellige former for konkrete støtteforanstaltninger, der skal gøre det muligt at opnå dette. Endvidere har min kollega kommissær Papoutsis her i forsamlingen bebudet yderligere initiativer til bekæmpelse af sexturisme, som går ud over børn. Kommissionen forbereder i øjeblikket en meddelelse til Parlamentet og Rådet om, i hvor stort omfang der skal fremsættes henstillinger herom. Sådanne vil først og fremmest blive rettet til medlemsstaterne og omhandle foranstaltninger på flere væsentlige områder. Vi nævner bl.a. prævention, støtte til ikke-statslige organisationer, international informationsudveksling og foranstaltninger, der skal få turisterhvervet til at gennemføre en selvsanering.
De moderne kommunikationsmidler rejser nye problemer. Jeg tænker navnlig på spredningen af børnepornografiske billeder og på, at pædofile benytter de nye kommunikationsmidler til at skabe kontakt med hinanden. Desuden er det blevet lettere for mindreårige at få adgang til filer, der indeholder pornografisk eller andet anstødeligt billedmateriale. Også på dette område må der gøres en indsats. Jeg ville ønske, at jeg kunne sige, at Kommissionen havde fundet løsningen på disse problemer, men der er tale om et usædvanlig følsomt område, og jeg erkender, at lovgivning ikke nødvendigvis er det mest effektive. Forbud kan være vanskelige at håndhæve, men jeg vil ikke udelukkende muligheden for sådanne. Da radio og tv gjorde deres indtog, lykkedes det os ganske hurtigt at udvide de love og regler, der gjaldt for det trykte ord. Internet er ganske vist en helt anden form for medie, men jeg håber, vi får held til at udvide de eksisterende regler til også at omfatte dette. Målet er, at de, der tilfører Internet information af denne art, skal kunne stilles til ansvar for deres afskyelige handlinger.
Kommissionen er i øjeblikket ved at udarbejde en grønbog om de nye audiovisuelle medier. Inden for rammerne af arbejdet hermed vil vi om kort tid udarbejde et særligt dokument om integritetsbeskyttelse og beskyttelse af mindreårige. Desuden fik Kommissionen på kultur- og informationsministrenes uformelle møde i Bologna i april måned til opgave at foretage en sammenfatning af samtlige problemer i forbindelse med Internet. Man anmodede navnlig Kommissionen om at undersøge, om der er behov for at regulere Internet gennem europæisk eller international lovgivning.
Endelig, hr. formand, vil Unionen naturligvis fortsætte sine bestræbelser for at sikre, at FN's børnekonvention bliver ratificeret. Den er allerede blevet ratificeret af parlamenterne i 187 lande, herunder samtlige EUmedlemslande og de central- og østeuropæiske lande. Men det er ikke tilstrækkeligt blot at ratificere konventionen; den må også omsættes i praktisk politik på en effektiv måde. På det nationale plan må man undersøge, om der er brug for yderligere lovgivning, og om de eksisterende love skal ajourføres. Kommissionen har med tilfredshed noteret sig, at nogle EU-medlemsstater har indført en form for ekstraterritorial lovgivning, som gør det muligt at tiltale personer, der udnytter børn i andre lande. Det er mit håb, at alle EU's medlemsstater indfører en sådan lovgivning.
Kampen mod alle former for seksuelle overgreb må således fortsættes. Den skal føres på nationalt, på europæisk og på internationalt plan. Det er Kommissionens bestemte hensigt på alle måder at deltage aktivt i dette arbejde. Dermed viser vi, at såvel børns som kvinders rettigheder også er menneskerettigheder.

De Coene
Hr. formand, i dag har det irske formandskab bebudet en udvidelse af Europol-mandatet til også at omfatte handel med børn. Det er godt nyt. Men vi bør straks tilføje, at Europol-konventionen langt fra er ratificeret af alle medlemsstater, det er gjort tilstrækkeligt klart her. Vi spekulerer da også på, hvor lang tid der endnu vil gå, førend Europol selv for alvor kan komme i gang. Det er vi åbenbart alle rørende enige i. Spørgsmålet er, om vi er lige så rørende enige i andre aspekter.
Rets- og politisamarbejdet henhører i dag udelukkende under regeringerne, hvilket ikke umiddelbart fører til hurtige og effektive resultater. Borgerne forstår ikke, hvorfor det er så svært at samarbejde på europæisk plan inden for bekæmpelsen af kriminaliteten, som jo selv har været internationaliseret i årevis, og som er ligeglad med landegrænser. Hvad er det, vi venter på, førend vi gør rets- og politisamarbejdet til et fællesskabsanliggende, overfører beføjelsen til Kommissionen og den demokratiske kontrol til EuropaParlamentet.
Borgerne i Europa er parate til at tage et ansvar. Internetbrugere opsporer børneporno i dette medie. Eksempelvis har Internetbrugere i Nederlandene oprettet en særlig hotline dertil. Også Parlamentet opfordrer til, at der træffes foranstaltninger for at imødegå spredning af børneporno via Internet og de nyeste medier. Men de sagkyndige gør os faktisk opmærksomme på, at det er et særdeles tvivlsom affære. Derfor er det nærliggende at oprette og støtte hotlines. Denne form for borgerværn på Internet viser sig jo at være en effektiv social kontrol, samtidig med at vi her kan virkeliggøre et stykke borgernes Europa og gøre brug af folks oprigtige engagement.
Til slut, børneporno og prostitution findes i kraft af visse individers perverse orientering. Men de findes ligeledes i kraft af, at mafialignende og kriminelle organisationer henter kolossale fortjenester på den konto. I dag er det børneporno, de beskæftiger sig med, i morgen er det narkohandel, handel med kvinder eller våbenhandel. De kender kun én lov, og det er pengenes lov. For at kunne bekæmpe dem må de rammes på deres eksistens kerne, og ophævelsen af bankhemmeligheden er et udmærket middel dertil.

Colombo Svevo
Hr. formand, for nylig har en leder inden for EUROPOL oplyst, at smugleri og udnyttelse af mennesker er ved at blive den mest indbringende branche for den organiserede internationale kriminalitet, og at den nu er ved at træde i stedet for eller i hvert fald komme op på siden af den ulovlige narkotikahandel, fordi den er mere indbringende og mindre risikabel. Dette skyldes, at mens opmærksomheden og følsomheden over for narkotika nu er meget høj i alle lande, er smugleri af og udnyttelse af mennesker endnu omgærdet af tavshed, medskyldighed og ligegyldighed.
Jeg finder, at vi må tage vort udgangspunkt her. Dette fænomen kan ikke bekæmpes uden en meget høj grad af politisk opmærksomhed. Jeg erindrer om, at vi her i Parlamentet i tider, hvor vi ikke havde mistanke om problemets omfang, har udarbejdet en betænkning, og at vi ikke kan vente på andre oprørende sager for at nå til at afslutte og gennemføre linjerne i denne betænkning, således som fru Gradin i dag har sagt.
Den opmærksomhed, der skal vies dette fænomen, skal give sig udslag i konkrete forslag om finansiering og tillige kontrol. Og ej heller kan fænomenet bekæmpes, medmindre man på lokalt og internationalt plan vedtager et integreret system for handling inden for de forskellige uddannelsesområder og forebyggende områder samt inden for justitsvæsenet med de forskellige institutionelle medvirkende. Vi forestiller os ikke at kunne finde lette eller mirakuløse løsninger.
Strukturen i den betænkning, som Parlamentet har vedtaget om menneskehandelen, skal genoptages i fuldt omfang, også selvom den skal tilpasses til og indrettes med henblik på det særlige problem vedrørende børn.
Det tredje punkt er, at beskyttelsesnettet skal være tættere end nettet for bekæmpelse af forbrydelser. Dette synes selvfølgeligt, men er i virkeligheden ikke let at gennemføre. Vi venter derfor på en meddelelse fra Kommissionen, og jeg siger fru Gradin tak for hendes intense deltagelse i arbejdet med disse emner på et tidspunkt, hvor ingen nærede mistanke, og hvor kun få her i Parlamentet forestillede sig, at problemet var af et så dramatisk omfang. Men for at gøre dette net holdbart, må vi først og fremmest styrke den tredje søjle. Vi kan ikke bekæmpe dette fænomen, medmindre vi tager mod til os og iværksætter en stærk aktion og indfører et styrket samarbejde mellem politiet og domstolene. Jeg er klar over, at man ikke kan overlade alt til EUROPOL, men man kan heller ikke antage, at EUROPOL, da det har til opgave at hindre biltyverier og smugleri af nukleart materiale, ikke skal beskæftige med handelen med mennesker, som er ved at blive et af de mest påtrængende problemer.
Endelig må vi uden vaklen angribe lovgivningsproblemet. Nettet skal være stærkt, hvis vi skal bevare de grundlæggende værdier. Hvad ligger til grund for denne absolutte kommercialisering? Det er ikke tilstrækkeligt at proklamere rettigheder, dersom vi er ude af stand til at efterleve dem i det daglige. Jeg tror, at dette er noget, vi bør tænke over her i Parlamentet.

Hermange
Hr. formand, kærtegnede, misbrugte og voldtagne børn, der er mærket for livet, og forsvundne og dræbte børn, som man aldrig ser igen! Det er rigtignok trist, at der har skullet et sådant drama som Dutroux-affæren til, for at vor forsamling tager dette problem op i dag og bliver opmærksomme på, at en million børn på verdensplan hvert år bliver overladt til sexmarkedet, og at mange tusinde børn er berørt på vort kontinent.
Men ud over tallene er det mennesker og børn, det drejer sig om. Barnet bør anerkendes - ikke som en forbrugsgenstand men som en egentlig borger. Derfor kan jeg tilslutte mig alle mine kolleger, når de fastslår, at der først bør skrides ind på retligt plan ved at fylde hullerne i vore lovgivninger og ved at harmonisere dem hvad angår beskyttelse af barndommen og pædofili, og at regeringskonferencen endelig bør indføje et retsgrundlag, der gør det muligt at føre en fællesskabspolitik imod handel med mennesker. I forventningen om dette er det også vigtigt, at det europæiske observationsorgan bliver givet betydelige menneskelige og finansielle midler, således at det kan komme til at spille en egentlig rolle i forbindelse med gennemførelsen af lovgivningen.
Men ud over dette, så er vi - som jeg allerede har sagt - alle berørt. Vor forsamling bør kaste et nyt filosofisk blik på disse problemer. Vort kontinent bør have viljen til at bringe børnenes rettigheder op på niveau med vore europæiske civilisationers grundlæggende værdier. Med dette for øje må vi, som De har sagt, føre en egnet familiepolitik. Medens nogle af vore kolleger i dag tager imod mænd og kvinder uden papirer og måske foretager en politisk aktion, hvorfor så ikke sige, at jo mere værdierne på vort kontinent bringes til at vakle, jo mindre vil vi være rede til at tage imod dem, der vender sig til os i fortvivlelse for at få hjælp, materiel såvel som moralsk?
Dette Europa er ikke, kære kolleger, kræmmernes Europa, det er de mænds og kvinders Europa, som vore medborgere hver dag beder os om at bygge. Et mere humant og et mere værdigt Europa. Dette går nødvendigvis via et sandt familieprojekt, dvs. en familiepolitik, der skaber et moralsk, følelsesbetonet, retligt og materielt miljø, der er gunstigt for familiernes og det enkelte individs udfoldelse.

Monfils
Hr. formand, jeg takker fru Gradin for hendes meddelelse, men jeg vil tillade mig at insistere på, at det vi kræver, ikke kun er undersøgelser men også handling.
Vi har her et beslutningsforslag, der - en gang er ingen gang - synes relativt præcist. Fru Todini henledte opmærksomheden på det: jeg har fremsat et ændringsforslag til budgettet, der fastsætter de nødvendige bevillinger - i størrelsesordenen 5 millioner ECU - til at etablere et EU-handlingsprogram til bekæmpelse af seksuelle forbrydelser mod børn. Desuden er der i beslutningsforslaget såvel som i ændringsforslaget fremsat en række forslag til præcise aktioner.
Vi forventer derfor, at der kommer en debat i gang herom, og at de kompetente instanser i Den Europæiske Union og Kommissionen som en start klart fortæller os, om de kan gå med til at give de nødvendige bevillinger til denne type aktion. Vi forventer også, at de angiver, hvad det er for en type aktion, de ønsker at føre. Det forekommer mig væsentligt.
Jeg vil gerne fremhæve en række aktioner, som forekommer mig nyttige. Jeg tror, at alle mine kolleger har gjort det. Jeg vil måske tilføje et punkt, der hverken figurerer i beslutningsforslaget eller i ændringsforslaget: uafhængigt af alt, hvad der er blevet sagt, bør man også tage sig af den illegale handel med organer, der er en praksis, der uden tvivl er ligeså frygtelig og måske endnu mere diskret, og som finder sted i al hemmelighed og undertiden endda helt op til Den Europæiske Unions grænser. Det er i denne sag muligt at tage en lang række direktiver på kontrolområdet, således at man kan undgå enhver risiko for skred i den henseende.
Naturligvis vil vi stemme for beslutningsforslaget. Jeg håber, at ændringsforslaget til budgettet - i dets aktuelle form eller en smule ændret - vil blive vedtaget ved årets udgang. Vi vil således have de våben, der skal til for at imødegå den udfordring, som vi står overfor, og det vil efter min mening være Den Europæiske Unions storhed at vise, at den ikke er en maskine uden sjæl, men at den er i stand til på varig vis konkret at bringe et »plus« til staternes indsats inden for et område, der direkte berører borgerne, og som sætter respekten for menneskets værdighed og integritet i centrum for vore bestræbelser.

Pettinari
Hr. formand, min gruppe vil støtte beslutningen og alle de foranstaltninger, som den omhandler, og som fru Todini har redegjort for. Personlig glæder jeg mig over de forpligtelser, som Rådet og Kommissionen her har påtaget sig.
Vi må imidlertid indrømme, at denne beslutning kommer noget sent. Den er desværre fremkaldt af det ramaskrig, som er fulgt efter kriminelle handlinger af et endnu mere uhørt og uacceptabelt omfang, for så vidt som ofrene har været mindreårige, børn.
Vi støtter derfor alle de foranstaltninger, der er foreslået, nemlig uddannelse, men tillige overvågning, beskyttelse, men tillige strafferetlig bekæmpelse i samtlige lande her i Fællesskabet. Men måske forventer man netop af de europæiske institutioner som sådanne noget mere, og det er derfor, jeg henvender mig til Kommissionen og Rådet med spørgsmålet om et reelt og meget stærkt engagement på verdensplan mod kommerciel seksuel udnyttelse af børn.
Stockholm-konferencen, som er blevet omtalt i mere end ét indlæg, har vist det foruroligende omfang af tilfælde, hvor børn sendes ud til prostitution i verden. Antallet er på over en million mindreårige hvert år. Disse mindreårige er særlig koncentreret i visse lande, der gør sexturisme til en indtægtskilde. Jeg mener, at man bør handle stærkt over for disse lande og træffe konkrete foranstaltninger også af økonomisk karakter.
Der arrangeres charterrejser inden for den såkaldte sexturisme, og vi ved hvorfra og hvortil de finder sted. Ved ankomsten betragtes turisterne kun med et overbærende blik af politiet. Jeg tror, hr. formand, at der også må gøres en indsats på dette niveau, eller jeg skulle måske sige særlig på dette niveau, fordi vi i modsat fald risikerer, at vort virke rammer på det laveste niveau og ikke det forfærdelige fænomen, som Stockholmkonferencen så dramatisk har bragt for dagen.

Ahern
Hr. formand, vi har i dag hørt om betydningen af Europa i verden og af europæisk kultur. Men vi har en syg tilstand inderst inde. Overalt i Europa oplever vi voldelige og frastødende overgreb mod børn. Hvordan er vore værdier blevet så degraderede, at selv børn kan sælges til sex? Er det den ubegrænsede stræben efter egoisme og profit, som har nedbrudt vore værdier? Er der et frit marked selv for overgreb mod børn?
Vi synes lammede over for denne uanstændighed. Nogle af vore politiske, religiøse, retlige og politimæssige institutioner har været inddraget i korrupt hemmelig forståelse med denne svøbe. Andre har ikke handlet behørigt. Hvordan kan vi skabe tillid til vore rets- og politiinstitutioner med hensyn til at kortlægge og forhindre strømmen af pædofili?
Jeg blev forfærdelig chokeret, da jeg for nylig i mit land i en seriøs søndagsavis begyndte at læse en formodet afskrift, der have et strafbart og pornografisk indhold. Jeg måtte holde op med at læse videre. Jeg forstår overhovedet ikke, hvordan sådanne afskrifter med et strafbart indhold kan offentliggøres. Jeg har anmodet vor justitsminister om en forklaring, da jeg forstår, at den pågældende person er gået fri.
Jeg vil nu bede Rådet om at se nærmere på sådanne tilfælde i dets delegationer af justitsministre i Dublin i slutningen af denne måned. Jeg vil gerne have et yderligere svar fra Rådet i dag. Jeg sætter pris på det svar, Rådet og Kommissionen allerede har givet, men vi skal have sat en stopper for denne strafbare handel med børn og skildring af børn på en voldelig, krænkende og frastødende måde. Kan vi få garanti for, at de retlige sanktioner mod disse forbrydelser vil blive iværksat åbent og effektivt? Det er ikke kun på Internettet, at disse ting cirkulerer. Vi i Europa-Parlamentet går i høj grad ind for ytrings- og informationsfrihed, men det ligger os endnu mere på sinde at beskytte børn mod ulovlige og voldelige overgreb. Vi skal i det enkelte tilfælde, når det opstår, finde måder, hvorpå vi kan tage hensyn til begge disse principper.
Endelig omtalte Rådets repræsentant den omstændighed, at statsborgerretten også finder anvendelse på børn og mindreårige og derfor danner grundlag for fælles aktioner. Kan Rådet bekræfte, at dette forholder sig sådan, og i benægtende fald, hvilke forslag har det til øjeblikkeligt at lade den nye Maastricht-traktat omfatte børn, således at der er et grundlag for fælles aktioner?

Vanhecke
Hr. formand, jeg er ked af at skulle sige, at vi i dag, i hvert fald efter min mening, er vidne til politisk hykleri på visse bænke. For det første forholder det sig således, at problemerne i forbindelse med tacklingen af Dutroux' pædofilinetværk var et indre belgisk anliggende. Det belgiske retssystem er korrumperet grundet manglende ressourcer, men i særdeleshed grundet politiske udnævnelser og politisk indblanding inden for domstolene og statsadvokaturen og frem for alt grundet en ufattelig leddeløs politik. Jeg kan nu godt forstå, at politikerne i de belgiske regeringspartier ønsker at flytte debatten til det europæiske samarbejde, men det er egentlig ikke aktuelt, og egentlig er det kun for at skjule deres egen skyld og inkompetence i denne sag.
For det andet læser jeg i beslutningerne, som er medunderskrevet af mine flamske og vallonske kolleger, at der skal skrides hårdt ind mod handelen med børn, og jeg læser endda, at socialdemokraterne kræver, og jeg citerer »de strengeste straffe, der allerede findes«. Det er udtalelser fra partier, der stadig betragter en person som professor Etienne Vermeersch som en moralsk ledestjerne, selvom denne mand anser den offentlige fordømmelse af pædofili for at være, jeg citerer »uforholdsmæssig overdrevet« og ingenlunde udelukker, og jeg citerer igen, at »visse former for pædofili burde gå fri, såvel moralsk som strafferetligt«. Det er da også udsagn af partier, som i årtier har undermineret straffepolitikken i mit land og som den dag i dag stadig plæderer imod sikkerhedsforvaring.
Det er de samme politikere, der den dag i dag holder hånden over den politisk udnævnte dommer ved EuropaDomstolen, Melchior Wathelet, selvom denne mand i 1992 gav ordre til, at Dutroux skulle løslades, efter at denne ikke engang havde afsonet halvdelen af en straf på grund af som »bestialsk« stemplede sædelighedsforbrydelser mod mindreårige, og det på trods af statsadvokatens indtrængende bøn om ikke at løslade Dutroux.
Hvis Parlamentet mener det alvorligt, burde det i det mindste kræve Melchior Wathelet, dommer ved EuropaDomstolen, fyret, idet han bærer det politiske ansvar for den skrækkelige skæbne, uskyldige børn måtte lide. Men da det ikke er tilfældet, tillader jeg mig at tvivle på, om denne vilje til en hård approach, der ikke lader sig gennemføre, uden at vi som politikere går i spidsen, er til stede. Hvis vi ikke gør det, nedværdiger vi os selv, desværre, til producenter af intetsigende ordflom.

Gröner
Hr. formand, helt aktuelt kommer børns skæbne og udnyttelse i rampelyset, og sindene kommer i kog, indtil andre chokerende billeder oversvømmer informationssamfundet.
Der affattes beslutninger og udsendes erklæringer, men hjælper vi virkelig ofrene? Jeg krævede allerede i 1991 i betænkningen om børnenes situation i Den Europæiske Union et børneaktionsprogram og konkrete foranstaltninger mod sexturisme og overgreb mod børn. I mellemtiden arbejder fem parlamentsudvalg på dette spørgsmål. Men det er først de skrækkelige hændelser i Belgien, der har rusket op i offentligheden og skænket sagen den opmærksomhed, som denne sag behøver.
De ikke-statslige organisationer og regeringsrepræsentanterne på konferencerne i Stockholm og Wien har nu igen udarbejdet handlingsprogrammer, og vi må kræve, at der arbejdes videre på unionsplan og stilles de nødvendige midler til rådighed. Det er resultatet af arbejdet i Udvalget om Kvinders Rettigheder i går.
I misbrug af børn må der vel ligge, at der findes en normal »brug« af børn og også af kvinder. De, der i lang tid har arbejdet med spørgsmålet i Udvalget om Kvinders Rettigheder, og de ikke-statslige organisationer har allerede i lang tid kendt de grufulde billeder. Jeg tror næppe, at der er nogen her, der kan forestille sig, hvad ofrene virkelig må udstå.
Med hjemmevideokameraer optages der scener, som overføres til Internettet, og pædofilnettene tjener millioner på disse frygtelige ting. Jo mere brutale scenerne er, jo flere penge kan der tjenes.
Vi skal hurtigt fremme de initiativer, som nu tages af kommissær Gradin og tages op af det irske rådsformandskab. Vi skal sørge for, at stjålne biler ikke er vigtigere i Unionen end børnene, og i den henseende kræver jeg en hurtig indsats, meget, meget hurtigt, da vi i modsat fald ikke har en eneste chance.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, de tragiske begivenheder i Dutroux-affæren, der har sat mit land på den anden ende, har lige fået en lidet udholdelig realitet til at eksplodere op i ansigtet på os, for i virkeligheden befinder vi os slet ikke over for nogle isolerede pædofilihandlinger.
Det Dutroux-affæren viser, er, at der findes en form for organiseret kriminalitet, der er rettet imod børn og unge, for Dutroux var ikke alene, og mange Dutroux'er, som vi ikke kender i dag, handler ikke alene. Det var en organiseret bande, der opsporede småpiger og unge piger, fyldte dem med narkotika, misbrugte dem, filmede dem og derefter skilte sig af med dem. Det var den samme organiserede bande, der derefter distribuerede nogle afskyelige audiovisuelle produkter i hemmelige kredse, som vi endnu ikke har afsløret, og som vi må kende hele sandheden om. Og det er også organiserede bander i Europa og Sydøstasien, der til brug for sexturister fra vore lande tilvejebringer de børn, som de misbruger, og de nødvendige faciliteter til tilfredsstillelsen af deres lyster. Derfor er det med midlerne til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, at vi i dag må bekæmpe dette onde.
Jeg vil gerne understrege seks ting, der forekommer mig væsentlige. Vi må straks oprette et specialiseret og centralt register over bortførte eller forsvundne børn. Et sådant register har man haft i USA siden 1984. Før denne dato var der - ligesom det stadig er tilfældet hos os - ikke en gang nogen systematisk identifikation af bortførte børn, og der blev ikke foretaget nogen undersøgelse før 24 timer efter barnets forsvinden, og det er tilstrækkeligt til, at der ikke mere er nogen spor.
Europol, hvis konvention må ratificeres af alle landene, bør straks gives mandat og de nødvendige midler til at identificere de bander, der står bag den illegale handel med mennesker, og opløse dem.
Vi må straks indføre lovgivning i alle vore lande til bekæmpelse af sexturismen og handelen med kassetter til pædofile, hvor det bør være en forbrydelse blot at være i besiddelse af sådanne kassetter.
Vi bør ligeledes straks indføre lovgivning på både internationalt og nationalt plan, for at de moderne kommunikationsnetværk ikke tjener til opretholdelse af forbryderiske og mafiaagtige kredse.
Eftersom erfaringen har vist, at de har været nyttige i vort land, bør vi også støtte de NGO'er, der specialiserer sig i søgning efter forsvundne børn eller bekæmper den seksuelle udnyttelse af børn.
Endelig må vi, hr. formand, kære kolleger, spørge os selv om straffene. Det bestialske ved Dutroux-bandens handlinger og tilbagefaldshyppigheden hos pædofile bør få os til at overveje vor værdiskala og en skærpelse af sanktionerne. Vi må have flere garantier for vore børn og mindre barmhjertighed over for sexforbrydere og barnemordere.

Andrews
Hr. formand, jeg glæder mig over den tværpolitiske støtte til denne forhandling, som vor gruppe tog initiativ til med fru Todini i spidsen, om det komplekse og foruroligende spørgsmål om vold mod børn.
Det spørgsmål, vi skal stille, er: Hvad kan Europa gøre for effektivt at tage fat på behovet for at beskytte vore børn mod vold, bortførelser, pædofilnetværk, udnyttelse via Internet og anden udnyttelse? Disse spørgsmål kan ikke behandles enkeltvis. Vore europæiske institutioner skal være modige og udvise lederskab i forbindelse med vore børns og unges rettigheder og behov. Jeg opfordrer i dag Rådet til at ændre traktaten og deri indføje en specifik, juridisk velfunderet henvisning til børn og til statsborgerrettigheder til dem. Medfølende udtalelser er ikke nok. Vi skal i dag have et klart tilsagn fra formandskabet om, at regeringskonferencen inden udgangen af december vil få forelagt det nødvendige forslag om indføjelse af et særligt kapitel om børns og unges rettigheder i traktaten.
Indføjelsen af et sådant kapitel i traktaten bør følges af et ansvar for den lange række spørgsmål i forbindelse med børn, som koordineres af en enkelt kommissær og afdeling i Kommissionen. Jeg anmoder Kommissionen om at fremlægge en oversigt over de forslag, den agter at forelægge med hensyn til at sætte en stopper for udnyttelsen via Internet. For nogle måneder siden bad jeg Kommissionen om at iværksætte et pilotinitiativ i denne henseende. Hvilken rolle mener den, at Europol skal spille? Og hvorfor har Irland ikke ratificeret Europolkonventionen, og hvorfor deltager vi ikke fuldt ud i den? Hvordan kan medlemsstaterne, herunder Irland, gøre mere i bekæmpelsen af alle former for vold mod børn?
Afslutningsvis appellerer jeg til ministeren i hans egenskab af rådsformand om at skyde hjertet op i livet og aktivt søge alle de øvrige medlemsstaters støtte til specifikt, klart og som en øverste prioritet at medtage bestemmelser om børn i traktaten.

Angelilli
Hr. formand, det er på tide, at Europa-Parlamentet tager et alvorligt og fast besluttet parlamentarisk initiativ til imødegåelse i løbet af kort tid af problemet vedrørende pædofili og udnyttelse af mindreårige. Vi har meget påskønnet, at Kommissionen har yderligere meddelelser under forberedelse og yderligere undersøgelser af handelen med kvinder og børn med seksuelt formål, men kun på betingelse af, at disse meddelelser bliver umiddelbare forløbere for ganske bestemte og konkrete bekæmpelsesforanstaltninger, ellers bliver der kun tale om ord og udelukkende ord, som føjer sig til andre. Vi har allerede efter min opfattelse en tilstrækkelig mængde oplysninger, statistikker, analyser og undersøgelser til at kende fænomenet til bunds. Vi ved, at mindst 15 millioner børn i hele verden sendes ud til prostitution. Vi ved, at mange rejsebureauer absolut frit og åbenlyst gør fremragende forretninger inden for sexturismen. Vi har kendskab til det utrolige antal mindreårige, der forsvinder eller bortføres og den egentlige handel med nyfødte. Vi er ligeledes bekendt med, hvor svage strukturerne til forebyggelse, førstehjælp og psykologisk bistand for mindreårige er i forhold til alt dette.
Særlig har vi kendskab til de frygtelige kriminelle forhold, der for ganske nylig er afsløret i Belgien, og som siger mere end mange statistikker, og som vi ikke blot kan behandle i skriftlige betænkninger. Netop af denne grund må der ud over en offentlig fordømmelses- og bevidstgørelseskampagne kræves et særligt fællesskabsgrundlag for beskyttelsen af børn, særlig mindreårige, der udsættes for vold.
Til slut vil jeg sige, at der givet ikke her ville blive tale om en unyttig investering, og lad os tage dette i betragtning, når vi skal til at diskutere budgettet!

Zimmermann
Hr. formand, overgreb mod børn og vold mod mindreårige er desværre intet nyt fænomen. Desværre forekommer der også hver eneste dag i vore medlemslande overgreb mod og bortførelser af børn, eller de er ofre for andre voldsforbrydelser. At vi i dag har en forhandling herom, har at gøre med hændelserne i de seneste uger, men også med konferencen i Stockholm. Denne konference fik som følge deraf også mere vægt. Alle deltagere var enige om, at Stockholm ikke havde fået så megen presseomtale, hvis ikke de skrækkelige hændelser kort forinden var kommet for dagens lys.
Det er gået op for mange borgere, at sexturisme og seksuelle overgreb mod børn ikke er noget, der foregår adskillige timer væk med fly i ferielande, men derimod er rykket meget tæt på, og at det også angår enhver af os her, da børn også udsættes for overgreb her hver eneste dag.
Som noget positivt kan det konstateres, at konferencen i Stockholm med sit handlingsprogram ikke går i glemmebogen så hurtigt, som det ofte er tilfældet med konferencer. Også i Parlamentet er der adskillige kolleger, der vil arbejde intenst videre på dette, for at handlingsplanen gennemføres. Til dette skal vi ikke kun stille midler til rådighed, men også arbejde videre på foranstaltninger med henblik på forebyggelse, bekæmpelse, rehabilitation og oplysning.
Jeg glæder mig over, at både Kommissionen og Rådet vil tage konkret fat på dette spørgsmål den 26. og 27. september under justits- og indenrigsministrenes uformelle møde. Men frem for alt skal vi kræve, at FNkonventionen fra 1989 om barnets rettigheder øjeblikkeligt ratificeres, gennemføres og overholdes i alle medlemslande, også i mit land Tyskland, da ca. 30 % af vor befolkning er mindreårige. Derfor er det også uforståeligt, at denne gruppe ikke kommer til sin ret som selvstændig gruppe i traktaten. Jeg håber, at der tages hensyn til dette på konferencen om revisionen af traktaten.

Bennasar Tous
Tak, hr. formand, fordi vi får mulighed for i dag fra dette Parlament at fordømme det, som lederne i de største europæiske aviser spørger sig selv om i disse dage: Hvad er det, der sker i et samfund, som gør, at der kan ske så mange afvigende handlinger og forbrydelser mod børn og kvinder? Kongressen i Stockholm har også fordømt den opsigtsvækkende forøgelse af en ny turistattraktion, som understreger det moralske forfald hos en generation, som har gjort lysten for enhver pris til den vigtigste mening med livet. Millioner af drenge og piger tvinges til prostitution for at tilfredsstille et lune hos amerikanske, japanske, europæiske, australske og mange andre borgere. For få timer siden dannede denne forsamling rammen om en debat om det offentlige og det private fjernsyns rolle, som begge sender store doser tv-skrald, der efterlader de unge uden moralske holdepunkter. Internet tilbyder tabte paradiser og pornografi til udsalgspriser.
Udsigterne er fortvivlende. Vi kan ikke bidrage til, at man konsoliderer et skandaløst overfladisk og forbrugende samfund, hvor alt er helliget lovene for et obskønt og meget rentabelt marked, men hvor ofrene er kvinder og børn. De europæiske institutioner bør revidere deres effektivitet og se på, hvad de gør for at beskytte børnenes værdighed og velfærd.
Vi anmoder om, at staterne koordinerer de straffelovgivninger, som skal forfølge udarbejdelsen og markedsføringen af pornografisk materiale, hvor mindreårige deltager.
Østrig har - ifølge Dem selv, fru kommissær - været det første land, der har reageret ved at tredoble straffen for disse forbrydelser og fastsætte en straf på to års fængsel for kunden til børneprostitution og ved i straffeloven at indføre ofrenes absolutte ret til erstatning.
Jeg støtter derfor, hr. formand, fru Banottis anmodning om, at der oprettes et centralt europæisk register over kidnappede eller forsvundne børn. Jeg anmoder også om en ratifikation af Europol-konventionen, som skal give Europol kompetence i sager om handel med børn, seksuel udnyttelse, misbrug og handel med efterladte børn.
Og til sidst, fru Gradin, vil jeg bede Dem og rådsformanden og denne forsamling om noget meget konkret: At De støtter oprettelsen af et europæisk net af ikke-statslige organisationer, som fra civilt hold bekæmper seksuel forbrydelse og udnyttelse af mindreårige og yder stor støtte til ofrenes familier ved at dække nogle behov, som de offentlige organisationer i mange tilfælde desværre ikke er i stand til.

Girão Pereira
Hr. formand, da stort set alt, hvad der er at sige om dette emne, nu er sagt, vil jeg blot erindre om, at i forbindelse med vores debat om menneskehandel fremgik det klart, at denne handel foregik med unge, som blev anbragt i prostitutionscentre i andre lande i Den Europæiske Union, og at denne trafik ikke alene havde sin oprindelse i tredjelande. De seneste tragiske begivenheder i Belgien viser efter min mening to ting: dels det moralske værdisammenbrud i dette kristne, humanistiske og civilisatoriske Europa, et sammenbrud, der kan undergrave Europa indefra. Og for det andet at vi står over for en anden form for organiseret kriminalitet end de i forvejen kendte former. Ingen af os og intet land kan vide sig sikker for forgreninger af disse net. Vi er alle enige om løsningerne og om, at der skal handles hurtigt, og efter min mening skal der træffes to afgørende foranstaltninger: for det første, som allerede nævnt, en harmonisering af straffelovgivningen. De europæiske straffelovgivninger fokuserer i for høj grad på klassiske kriminalitetsformer uden at tage højde for de nye former og muliggør derfor ikke en adækvat udøvelse af justits. Endelig mener jeg, at dette er et af de områder, hvor Europol kan spille en yderst vigtig rolle, hvis den fornødne politiske vilje til at fremme iværksættelsen af denne enhed er til stede.

Féret
Hr. formand, Dutroux-affæren har ikke blot kastet lys over eksistensen af et internationalt pædofilinetværk og vist, at visse belgiske politiske og retlige kredse står i ledtog med forbryderne. Julies, Melissas, Annes og Efjes død har også afsløret myndighedernes eftergivenhed over for forbrydelsen. Man skal ikke lade sig forbavse over dette. Hvad ellers kan man forvente af et land, der ofrer sine børn for ideologien om pseudo-menneskerettigheder, en ideologi, der har ført Belgien til ikke mere at gøre brug af dødsstraffen over for barnemordere? Hvis multirecidivisten Dutroux var blevet retteligt straffet, ville Julie, Melissa, Anne og Efje stadig have været i live i dag. De har med deres liv betalt for den vanvittige uansvarlighed, der råder hos dem, der kæmper for morderes ret til at leve.

Fouque
Hr. formand, der er den hårde pædofili som Dutroux' - handel og mord på børn. Den bør ikke skærme for den almindelige, men lige så sadistiske bløde pædofili, der ødelægger børnenes psykoseksuelle modningsproces. Freud havde ret. Børn har en seksualitet, den bør udvikle sig langsomt og udelukkende mellem dem. En voksens indtrængen er et magtmisbrug, en voldtægt, en fordærvelse, der uomstødeligt skader deres udvikling.
Pædofili fra slægtninge, i hjemmet: Den almindelige pædofile person har som oftest skikkelse af beskytteren, eller faderen. Domme afsagt for ganske nylig bekræfter dette: de, der burde beskytte børnene, misbruger dem ofte: dommere, teaterdirektører, præster, lærere, forældre. Det er tættest på og i alle miljøer, at børn er ofre for denne strukturelle pædofili. Undertiden finder man en pervers moder, som er undtagelsen, der bekræfter den patriarkalske regel.
Der er den grimme, fordømte pædofili; og der vil også være en tolerabel, æstetisk, filosofisk pædofili. For ikke at tale om beundrerne af Gilles de Ré og de Sade, som der stadig er alt for mange af i intellektuelle kredse. Vor kultur har siden ældgammel tid været gennemtrængt af pædofili. Michel Foucault insisterer på det i sin Seksualitetens historie : Pæderasti var i Athen en form for halvhøvisk kærlighed. Jeg citerer fra hukommelsen den milde Virgil, som der uden kommentarer blev undervist i i de klassiske fag i skolen: «Pastor Corydon var fuld af kærlighed for den smukke Alexis, der var sin herres nydelse«. Alexis var naturligvis en ung dreng. I 1947 modtog André Gide, der senere blev erklæret for pædofil, Nobel-prisen i litteratur. Han blev hyldet som sjælens befrier og sædernes forløser. Vore moderne tider giver hans afvigelse visdommens ansigt. Og tæt på os vil jeg nævne den meget populære Serge Gainsbourg, der synger om incest med datteren Charlotte?
Athen opfandt demokratiet, det udstødte fremmede, slaver og kvinder. Vi har forstået at udvikle dette og opfinde menneskerettighederne. Europæere, fat mod: vi må oprykke denne perverse tradition, som pædofili er, med rode fra vor kulturelle ubevidsthed. Lad os ud over alle Europolernes bekæmpelse udtænke en sand børnerettighedsfilosofi.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, det omsiggribende misbrug af og vold over for mindreårige og unge, der har vist sig i de seneste tider, verdenshandelen med mindreårige og den tiltagende pædofili i samtlige lande giver grund til stor bekymring. Der må gribes konkret ind ved iværksættelse af et virke for bevidstgørelse af den offentlige mening om disse problemer med bistand fra massemedierne, for at de europæiske institutioner kan etablere et system for forebyggelse af dette fænomen under inddragelse af de offentlige og private instanser, der er specialiseret heri, i hver enkelt medlemsstat.
Der skal oprettes særlige centre, der har til opgave at beskytte børn og unge, der er i fare, med henblik på at forebygge og hindre enhver form for seksuelt misbrug af dem, samt yde dem enhver for lægelig, psykologisk og retlig bistand. Det er nødvendigt at styrke samarbejdet og udvekslingen af oplysninger mellem de medlemsstater, der benytter EUROPOL's bistand, idet denne institution bl.a. har til formål at bekæmpe den internationale kriminalitet, herunder også handelen med mennesker. Ministerrådet bør endelig sætte sig i bevægelse for vedtagelse af en dagsorden, der skal være en opfordring til de nationale parlamenter til hver især at gennemføre henstilling R 91/11, der blev vedtaget af Ministerkomitéen den 9. september 1991 med opfordring til parlamenterne snarest muligt at drøfte foranstaltninger vedrørende seksuelt misbrug, frihedsberøvelse med henblik herpå, narkotika, pornografi, prostitution og handel med børn og unge fra et strafferetligt synspunkt og harmonisere de nationale regler med henblik på endeligt at løse problemet.

Mitchell
Hr. formand, fru Seillier sagde, at vi skal bekæmpe forbrydelser mod børn på tre planer: det internationale, det nationale og det lokale. Hun har ret, og jeg er absolut opmærksom på hendes bemærkninger under denne forhandling.
I mit indlæg tidligere talte jeg hovedsagelig om indsatsen på internationalt plan, men vi skal alle som enkelte medlemsstater også udvikle vore egne initiativer. Dette bestyrkes af erklæringen fra Stockholm-konferencen, hvori det hed, at hovedansvaret for at bekæmpe kommerciel seksuel udnyttelse af børn ligger hos staten og familierne.
Det civile samfund har også en væsentlig rolle at spille med hensyn til at beskytte børn mod kommerciel seksuel udnyttelse. Det er af afgørende betydning, at der opbygges et stærkt partnerskab mellem regeringer, internationale organisationer og alle sektorer i samfundet med henblik på at imødegå en sådan udnyttelse. Det er det, der blev sagt på Stockholm-konferencen. Jeg mener også afgjort, som jeg sagde i begyndelsen, at Den Europæiske Union også skal handle og udvise lederskab fra begyndelsen med henblik på at løse dette problem.
Et af sådanne initiativer ville være at forbyde overførslen af oplysninger om sådanne aktiviteter via Internet. Jeg kom ind på denne mulighed for nogle måneder siden, da jeg talte under Europarådets regionale konference som forberedelse til Stockholm-konferencen og blev mødt med en vis forhånelse fra én bestemt søndagsmedarbejder ved en avis i mit land. Det glæder mig at se, at myndighederne i nogle lande arbejder tæt sammen med netudbyderne, som har et væsentligt ansvar på dette område, med henblik på i begyndelsen at anvende en selvregulerende kodeks. Det kan sagtens blive nødvendigt at lovgive herom på et senere tidspunkt. Jeg forstår, at dette er noget, som overvejes og måske er ved at gå ind i en samarbejdsfase i mit land. Dette er allerede blevet gjort i nogle lande, og det er vigtigt, at vi alle ser nærmere på muligheden for at gøre det.
Ligeledes kunne vi alle i vore egne medlemsstater ved lov gøre sexturisme ulovlig, som det blev sagt under forhandlingen. Jeg har allerede skitseret formandskabets forslag til EU-aktioner. Jeg lyttede opmærksomt til kommissær Gradins indlæg, og jeg glæder mig til at høre nærmere om Kommissionens forslag vedrørende kontrol med Internet og sexturisme. Jeg komplimenterer hende for det, hun gennem en periode har gjort for at forfølge denne sag.
Der var et medlem, der henviste til en artikel i en irsk søndagsavis, som jeg også læste og ligeledes fandt rædselsvækkende. Ifølge artiklen blev der ikke rejst påtale mod den person, som medlemmet henviste til, og så vidt jeg ved, er vedkommende død. Men jeg er sikker på, at medlemmet vil få et svar fra justitsministeren, som hun har skrevet til.
Vil de retlige sanktioner blive anvendt åbent? Det forventer og håber jeg sandelig, at de vil. Retsreglerne bør anvendes åbent. Både fr. Ahern og hr. Andrews spurgte om statsborgerskab. Vi vil i givet fald overveje nye traktatgrundlag, men regeringskonferencen vil skulle indhente råd i dette spørgsmål. Jeg kan ikke give et generelt tilsagn i Parlamentet. Jeg vil bede Rådets juridiske tjeneste om at se nærmere på dette spørgsmål og rådgive os, og hvis det er gennemførligt, er det absolut noget, vi kan overveje at foreslå.
Med hensyn til ratifikationen af Europol-konventionen har det først været muligt at gøre dette for nylig, da konventionen blev forsinket af en af medlemsstaterne. En række medlemmer har ladet formode - måske uforvarende - at dette spørgsmål kun er blevet rejst på grund af den belgiske sag. Det er ikke tilfældet. Den belgiske sag har absolut gjort den mere presserende, mere akut og har i højere grad gjort borgerne bevidst om spørgsmålet. Men en række personer har tidligere rejst dette spørgsmål. Fru Banotti har rejst dette og lignende spørgsmål i nogen tid, og jeg besvarede et spørgsmål fra hende under forhandlingen i Parlamentet i juli.
Ligeledes talte jeg som sagt om dette emne på Europarådets møde for nogle måneder siden, efter at jeg havde forelagt Europarådets generalsekretær en række artikler vedrørende pædofili og sexturisme i The Irish Times . Efter at jeg havde forelagt disse artikler for ham, bad han mig om at holde åbningstalen på den pågældende konference. Den fandt sted lang tid inden den belgiske sag. Jeg kunne også nævne, at Stockholm-konferencen blev planlagt lang tid inden sagen. Men den belgiske sag har gjort det klart for os alle, hvor alvorligt dette problem er. Jeg gentager det, jeg sagde tidligere. Dette er ikke et belgisk problem, det er et problem for alle medlemsstaterne og for lande, som ikke er medlem af Den Europæiske Union. Vi skal se dette ansvar i øjnene.
Det er sjældent, at de tre institutioner - Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet - er enige om et problems alvor. Det er vi nu. Men vi skal overføre dette til handlinger, og jeg håber, at de foranstaltninger, som formanden for Rådet for Retlige og Indre Anliggender og kommissær Gradin vil træffe, vil imødekomme behovet. Det har absolut vist, at de går i den rigtige retning. Fru Bennasar Tous stillede et spørgsmål vedrørende de europæiske NGO-netværk. Jeg er ikke i stand til at besvare dette her, men hvis hun vil skrive til mig om dette i enkeltheder, vil jeg give hende et specifikt svar.
Det glæder mig at kunne svare på denne forhandling. Vi har desværre været nødsaget til at have denne forhandling, men det er på sin plads, at Europa-Parlamentet har rejst dette vigtige spørgsmål, som optager alle borgere i Unionen.

Gradin
Hr. formand, der er stillet et spørgsmål, som jeg mener jeg skal besvare, nemlig om hvordan Kommissionen plejer at støtte ikke-statslige organisationer, og hvordan vi samarbejder med netværk.
Jeg kan fortælle, at Kommissionen op til Stockholm-konferencen anvendte penge på at gøre det muligt for de ikke-statslige organisationer at være aktive og forberede sig på konferencen. Men vi har også støttet projekter, hvor navnlig kvindeorganisationer har bekæmpet børneprostitution eller arbejdet for at befri børn for de »fængsler«, som de var havnet i.
De konferencer og aktiviteter, som vi har organiseret om kvindeligt slaveri, har medført, at der er opstået et netværk, hvori kvinder samarbejder. Dette netværk består dels af kvindeorganisationer, dels af kvinder fra lande, hvorfra kvinder sendes til forskellige »institutioner« - barer og lignende - i vore lande. På den måde har man opnået et fungerende netværk.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi bakker de ikke-statslige organisationer op, da det for mange mennesker, som har et problem, er lettere at henvende sig til en kvindeorganisation end til en politistation.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag som afslutning på forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen, torsdag, kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 20.15 og genoptaget kl. 21.00)

Garantier opført i det almindelige budget
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0254/96) af Tomlinson for Budgetudvalget om Kommissionens beretning til Rådet om garantier opført i det almindelige budget - situationen pr. 30. juni 1995 (KOM(95)0625 - C4-0064/96).

Tomlinson
Hr. formand, dette er et af de tidspunkter, hvor man glæder sig over, at man vandt en plads i Europa-Parlamentet, så man kan indgå i en politisk dialog med sine kolleger. Efter kl. 21.00 burde vi måske holde møde i en telefonboks! Det ville være mere behageligt.
Men dette er en yderst vigtig betænkning. Det er en betænkning om en beretning fra Kommissionen om lån og garantier i forbindelse med disse lån. Lån, som Fællesskabet yder, hvad enten det er af Kommissionen gennem lånoptagelse og långivning eller af Den Europæiske Investeringsbank, behøver en garanti. Det har altid været Parlamentet, som institutionerne har måttet henholde sig til. Garantier var tidligere fuldstændig og udelukkende i form af en symbolsk opførelse på budgettet. Det var pres fra Parlamentet, som medførte ændringen og indførelsen af en garantifond. Vor argumentation gik til dels på at beskytte fællesskabsbudgettet, navnlig de ikkeobligatoriske udgifter, mod risikoen for at skulle dække misligholdte lån. Vi fik denne fond, men garantifondsordningen er ikke helt tilstrækkelig, som det fremgår af Kommissionens beretning.
Budgetudvalgets betænkning vedrører derfor Kommissionens beretning om de garantier, der er opført i det almindelige budget pr. 30. juni 1995, og det er den niende beretning af sin art. Der er en meget kompliceret begrundelse, men begrundelsen er blot følgende: Den redegør for alle omstændighederne. Den redegør ikke kun for strukturen i Kommissionens beretning, men også de forskellige transaktioner, der er opført på budgettet. Den beskriver lånoptagelses- og långivningstransaktionerne, og den beskriver Den Europæiske Investeringsbanks transaktioner. Enhver, som læser om det omfang, hvori vi er involveret i at dække denne långivning gennem garantier, vil se noget af Den Europæiske Unions økonomiske indvirkning på udviklingen ikke kun i, men navnlig også uden for Fællesskabet: den udvikling, der finder sted i Middelhavsområdet, Latinamerika og Asien, den udvikling, der finder sted i de lande, der er omfattet af PHARE-programmer, den långivning og lånoptagelse, som specielt vedrører SNG-landene, vort engagement i lande så forskellige og så langt fra hinanden i politisk henseende som Israel på den ene side og Algeriet på den anden. Der er således en meget detaljeret redegørelse for de former for lån, vi yder garanti for, omfanget af disse garantier og den økonomiske aktivitet, vi derfor er engageret i.
I forslaget til beslutning hedder det, at man på Det Europæiske Råd i Cannes kom til den konklusion, at det var nødvendigt at øge Fællesskabets långivnings- og lånoptagelsestransaktioner over for tredjelande. Vi udtalte meget klart, at vi principielt støtter dette forslag. Men vi er nødt til at gå videre derfra og fremsætte nogle kritiske bemærkninger. Hvis det er rigtigt, at stats- og regeringscheferne både værdsætter programmet og ønsker det udvidet, er de nødt til at se de finansielle og økonomiske konsekvenser af denne politiske forpligtelse i øjnene. Det duer ikke med en Europæisk Union, hvor stats- og regeringscheferne sidder i Cannes eller alle andre steder og afgiver et løfte og så ikke tilvejebringer ordningerne til at indfri dette løfte. For øjeblikket er der en bred tilslutning til flere lånoptagelses- og långivningstransaktioner, men en uvilje mod at ændre ordningen med henblik på at skaffe de midler, der er nødvendige for garantifonden.
Hvis Kommissionen læser beslutningen, når den skal reagere på den i detaljer, vil den derfor se, at der er en række specifikke kritikpunkter. Der er den specifikke kritik af garantifondsordningen. Der er erklæringen om, at ordningen bør ændres, men ikke kan ændres ensidigt af Kommissionen. Den skal inddrage budgetmyndigheden i disse drøftelser. Hvis dette ikke sker, vil det i realiteten kvæle vor evne til at garantere netop de programmer, som stats- og regeringscheferne forpligtede sig selv til på topmødet i Cannes.
Der er en række specifikke udtalelser - ikke kritikpunkter, da vi anser os selv for at arbejde i et partnerskab med Kommissionen - med enten beklagelse eller bekymring, og de er indeholdt i første del af beslutningen. Som jeg siger i punkt 3, mener vi, at beretningen kun er en beskrivende vurdering uden en passende analyse. Vi håber, at Kommissionen vil se meget seriøst på vore bemærkninger, tage dem til efterretning og udarbejde en bedre beretning næste gang og i den forbindelse vil erkende det, vi siger i betænkningen, nemlig at den skal se på den ordning, hvorefter den informerer Parlamentet, navnlig når der er risiko for vore garantier. Vi skal finde en metode til at overvinde nogle af problemerne i forbindelse med fortrolighed, men eftersom det er Parlamentet, som er ophavsmand til ordningen, og Parlamentet, som krævede garantifondsordningen, skal der være vilje til på den ene side at få bedre systemer til at ændre fonden og på den anden side at informere Parlamentet, når de midler, der er i garantifonden, er i risiko som følge af mulig misligholdelse.
Jeg anbefaler betænkningen. Den er en reaktion på Kommissionen. Vi håber, at Kommissionen vil reagere på den samme konstruktivt kritiske måde, som vi denne gang har behandlet Kommissionens beretning på, og give os et grundlag, som vi kan basere vort samarbejde på i fremtiden.

Pronk
Hjertelig tak til ordføreren for den gode betænkning, han har udarbejdet. Også beretningen fra Kommissionen om garantier opført i det almindelige budget er en meget god beretning, som kommer detaljeret ind på situationen i de lande, der er ydet lån til. Derfor kan vi i og for sig kun have lovord tilovers for denne beretning. Den rejser dog spørgsmål med hensyn til garantifondsreformen. Garantifondsordningen indebærer nemlig en række store risici. Især økonomisk svage eller politisk ustabile lande har svært ved at tilbagebetale deres lån. Det lægger på sigt et stort pres på Unionens budget. Af den grund skønner PPE det nødvendigt, at der kreeres nye rammebetingelser med hensyn til garantifonden. Disse rammebetingelser bør indeholde en række aspekter. For det første bør der ske en kraftig forbedring af samarbejdet med Kommissionen og information af Parlamentet ved tildeling af finansiel støtte. For det andet anvendes stadig det efter min mening forkerte retsgrundlag 235 ved tildeling af finansiel støtte til tredjelande. Dette burde erstattes, idet budgetmyndigheden bør have medbestemmelsesret i et sådant vigtigt spørgsmål, hvilket faktisk ikke er tilfældet nu.
Endelig bør budgetmyndighedens rolle genvurderes. Europa-Parlamentet må ikke for alvor holdes uden for beslutningsprocessen. Nu, hvor Europa-Parlamentet har for lidt at skulle have sagt om garantirisikoen for budgettet, er dette en uacceptabel og også, finansielt set, meget risikofyldt situation.
Derfor vil PPE anmode Kommissionen om at kreere nye rammebetingelser til garantifonden. Det ville være optimalt, om denne beretning kunne forelægges Parlamentet inden 1997, idet alle lån til tredjelande i 1997 som bekendt vil blive sidestillet. Det er et meget godt tidspunkt til at fjerne alle fejl, systemet er behæftet med, således at vi får et rigtig godt system, selvom man må indrømme, at det takket være blandt andre hr. Tomlinsons anstrengelser alligevel er forbedret lidt i forhold til tidligere.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, Rådet opfordrer til flere kreditaktiviteter. Det er godt og rigtigt. Men det, det ikke gør, er i tilstrækkelig grad at interessere sig for sikkerheden. Med forventede misligholdelser på adskillige millioner ECU i de kommende år er Rådets forslag om at nedsætte indbetalingssatserne til garantifonden uansvarlig i budgetpolitisk henseende.
Det eneste rigtige svar ville være en revision af de finansielle overslag. Men da dette åbenbart ikke er muligt, vil Rådet skulle stå til ansvar for, hvis garantirisikoen i de kommende år stiger på EU-budgettets bekostning og der dermed opstår uberegnelige risici for finansieringen af EU's interne og eksterne politik.
Alene af denne grund er en større gennemsigtighed særdeles påkrævet i forbindelse med långivning såvel som misligholdelser. Det, som skatteyderen skal bøde for, må ikke gøre krav på hemmeligholdelse. Derudover støtter jeg opfordringen til Kommissionen om at foretage en mere fleksibel vurdering af garantifonden, som i højere grad koncentrerer sig om de konkrete risici i forbindelse med de ydede kreditter. Jeg har selv brugt to dage på fuldt ud at forstå de komplicerede mekanismer, som John Tomlinson gør rede for i sin betænkning, og begribe, hvad det drejer sig om.
Jeg mener, at det fremgår klart af Tomlinson-betænkningen, at der ikke kun er tale om et teknisk problem, men derimod om en virkelig trussel mod EU-budgettet, hvis der ikke nu klart foretages ændringer. Jeg anmoder derfor Kommissionen og Rådet om at forelægge forslag for Parlamentet i denne henseende. Vi har gjort det nødvendige med hr. Tomlinsons betænkning, som vi støtter.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg takke ordføreren, hr. Tomlinson, for det fremragende arbejde, han har fremlagt for os, og for de synspunkter, han har givet udtryk, og som Kommissionen i det store og hele kan gå ind for.
Formålet med den halvårlige beretning om garantier er at informere budgetmyndigheden om udviklingen med hensyn til långivningen og ydelse af garantier for lån, som påvirker EU- budgettet.
Beretningen fremstiller udviklingen i de tilknyttede risici år for år frem til år 2002 på grundlag af de aktiviteter, som Kommissionen har besluttet eller foreslået. Hvad angår den overensstemmelse mellem garantifondsordningen og långivningen uden for Unionen, som hr. Tomlinson henviser til, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at garantifondsordningen og garantireserven, som hr. Tomlinson også selv sagde, blev oprettet efter anbefaling af Europa-Parlamentet for at indføre større disciplin i långivningspolitikken internt i EU. Derfor er det en positiv kendsgerning, som jeg tror, vi alle kan og bør glæde os over, at denne disciplin opretholdes under ordningens funktion.
I øvrigt har erfaringen vist, at denne ordning indtil nu har bidraget til at forene budgetdisciplinen med opretholdelsen af et lånebeløb af størrelsesordenen 2, 3 mia ecu om året.
Imidlertid har Kommissionen konstateret, at denne ordning ikke vil muliggøre gennemførelsen af en mere ambitiøs lånepolitik i overensstemmelse med retningslinjerne fra De Europæiske Råd i Cannes og Madrid og heller ikke vil muliggøre en genoptagelse af den makroøkonomiske bistand. Derfor informerede Kommissionen i juli 1995 den ansvarlige budgetmyndighed i en særlig meddelelse, der anfører, at den halvårlige beretning om garantier ikke er det mest velegnede middel til at evaluere systemets funktion og fremsætte nye forslag.
Desuden undersøgte Kommissionen sammen med Den Europæiske Investeringsbank muligheden af at ændre de gældende detaljer for ydelsen af garanti fra EU-budgettet for lån ydet af EIB til tredjelande.
I september 1995 forelagde vi en beretning for Rådet, med en kopi sendt til formanden og ordføreren for Budgetudvalget, hvori vi foreslår at sænke den samlede dækningsgrad for sikkerhedsstillelse til 75 % for EIB-lån til tredjelande. For nylig udgav Kommissionen, efter aftale med Den Europæiske Investeringsbank, en ny beretning med nye forslag til ændringer. Denne beretning konkluderer, at en sænkning af den samlede dækningsgrad for sikkerhedsstillelse til 50 % harmonerer med opretholdelsen af den høje kreditværdighed, som EIB har haft indtil nu.
I øvrigt er det Kommissionens og Den Europæiske Investeringsbanks opfattelse, at risikoen kan fordeles mellem EU og EIB inden for en bestemt gruppe programmer. I så fald vil fordelingen betyde, at EU-budgettet fritages for det, vi kalder »handelsmæssig risiko«. Kommissionens forslag vil indirekte føre til, at den budgetdisciplin, som garantifondsordningen kræver, kan forenes med en mærkbar forhøjelse af det samlede lånebeløb i overensstemmelse med ånden i konklusionerne fra De Europæiske Råd i Cannes og Madrid.
Kommissionen vil tage de synspunkter alvorligt i betragtning, som Europa-Parlamentet giver udtryk for, og selv kan jeg love, at Kommissionen vil holde formanden og ordføreren for Budgetudvalget underrettet om sagens udvikling inden for rammerne af de muligheder, den fleksibilitet og den tillid, der kendetegner forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen.

Tomlinson
Hr. formand, jeg takker kommissær Papoutsis for hans svar. Blot for den historiske præcisions skyld til Parlamentets protokol: jeg erkender, at kommissærer er nødt til at indhente råd i disse spørgsmål, men når han siger, at dette var »i overensstemmelse med et forslag fra Europa-Parlamentet«, bør tekstens ophavsmand have at vide, at det ikke er helt præcist.
Forslaget om en garantifond var et vedvarende krav fra Europa-Parlamentets side. Det blev fulgt. Desværre blev rådet ikke fulgt med hensyn til den sats, som vi sagde, at fonden skulle forhøjes til, og det er derfor, vi har de finansielle vanskeligheder, som min betænkning henviser til. Men jeg er kommissæren taknemlig for resten af hans svar.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Tilnærmelse af skatter og afgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0253/96) af von Wogau for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens rapport til Rådet og Europa-Parlamentet om de punktafgiftssatser, der er fastsat i Rådets direktiv 92/79/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af cigaretafgifterne, Rådets direktiv 92/80/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af afgifterne på andre former for forarbejdet tobak end cigaretter, Rådets direktiv 92/84/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for alkohol og alkoholholdige drikkevarer samt Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier (KOM(95)0285 - C40430/95).

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den foreliggende betænkning om tilnærmelse af punktafgiftssatserne i Den Europæiske Union består af tre dele. Som formand for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik forelægger jeg den samlede betænkning. Fru Karla Peijs udarbejdede afsnittet om beskatning af cigaretter og forarbejdet tobak, hr. Miller afsnittet om alkohol, og punktafgifterne på mineralolier varetages af hr. Cox.
For en tilnærmelse af punktafgiftssatserne på de nævnte områder i Den Europæiske Union er det et afgørende kriterium: alvorlige fordrejninger af eller hindringer for varebevægelserne i Fællesskabet. En manglende harmonisering betyder en fordrejning af konkurrencen og afskærmning af markeder. Førstnævnte fører til protektionisme og hindrer de frie varebevægelser. Sidstnævnte fører til prisdiskrimination mellem markederne og negerer princippet om det ene marked for en vare. Men harmonisering er ikke - det vil jeg gerne understrege - nogen værdi i sig selv. Det drejer sig ikke om overalt i Europa at skabe kunstigt lige betingelser. Tit er dette ikke nødvendigt eller endog skadeligt. Det europæiske marked lever tværtimod af konkurrencen mellem systemerne. Vort mål skal derfor ikke være en absolut tilpasning, men en tilnærmelse af punktafgiftssatserne. Denne skal dog være tilstrækkelig til at eliminere de nuværende fordrejninger.
Vi tilstræber, at forskellene mellem punktafgiftssatserne i de forskellige medlemslande i det mindste ikke bliver større. Spørgsmålet om en harmonisering af punktafgifterne har imidlertid en kulturel dimension. Jeg anser det for at være helt afgørende, at der tages tilstrækkeligt hensyn til den kulturelle mangfoldighed i Den Europæiske Union. Det spiller en vigtig rolle netop i forbindelse med punktafgifterne på alkohol. I nogle medlemslande har f.eks. forbruget af vin en særlig betydning. I andre er det derimod øl, som i Bayern, eller whisky, som i Skotland. Smag, skik og brug, livsstil og social adfærd som en del af kulturen i et land skal og må ikke påvirkes af en afgiftsharmonisering.
Hvad det betyder, vil jeg gerne belyse ud fra et eksempel, måske også ud fra en kritik af eksisterende opfattelser: Der er jo den almindelig udbredte opfattelse, at alkoholholdige drikkevarer konkurrerer meget direkte med hinanden. Jeg har altid betvivlet det og engang drøftet det med en skotsk kollega. Jeg sagde til ham, at han kunne da med den allerbedste vilje ikke sige, at whisky og vin konkurrerer direkte med hinanden, for når vi sammen spiser til middag eller aften, så drikker vi jo vin, vi vil jo ikke drikke whisky til maden! Dertil svarede han: «I Skotland gør vi det hver dag.« På baggrund heraf ser man, hvor forskellige vanerne er. Disse forskellige vaner giver sig så også udslag i en forskellig beskatning, og hvis vi nu ville forsøge at ensrette det hele i Det Europæiske Fællesskab, ville vi ganske givet begå en alvor fejl.
Der er en række andre aspekter, der gør sig gældende i forbindelse med denne betænkning: Således har de produkter, som det her drejer sig om, også skadelige virkninger. Deriblandt hører f.eks. nikotinafhængighed, miljøforurening som følge af mineralolier eller alkoholisme. Med punktafgiftssatserne øves der indflydelse herpå.
Et andet vigtigt punkt er punktafgifternes betydning som indtægtskilde for staten. På grund af den korte tid kan jeg ikke komme yderligere ind på dette. Men De vil sikkert høre det væsentlige i denne forbindelse fra mine medordførere. Efter min opfattelse kan en harmonisering af punktafgiftssatserne kun være vellykket, hvis der også foretages en harmonisering af afgiftssatsernes struktur. Dette skal ledsages af yderligere foranstaltninger til forbedring af samarbejdet mellem myndighederne i EU-medlemsstaterne.

Miller
Hr. formand, jeg er helt på det rene med, at spørgsmålet om punktafgifter gennem årene har delt Parlamentet, ikke i politisk henseende, men i geografisk henseende. Debatten er foregået mellem de vinproducerende regioner og de ikke-vinproducerende regioner.
Da jeg påtog mig at udarbejde denne betænkning, forsøgte jeg at undgå de gamle argumenter og at tage fat på spørgsmålet ud fra et andet perspektiv. Jeg mener ikke, at punktafgifter udelukkende skal ses som en indtægtskilde, men også som et jobskabende instrument. Men frem for alt bør den altoverskyggende prioritet være at gennemføre et retfærdigt afgiftssystem, hvor der ikke er nogen konkurrencefordrejning mellem de alkoholholdige drikkevarer.
Den Europæiske Fælles Akt fastsatte princippet om harmonisering af de indirekte skatter i Den Europæiske Union. Det er endnu ikke lykkedes os at nå det mål, og det har medført en alvorlig fordrejning af samhandelen på tværs af grænserne og en stigning i smugleri og bedrageri. Dette problem skal undersøges, og der skal tages passende skridt til at afhjælpe det.
Vi har også en ny trussel i horisonten. Der findes nu i Storbritannien en sygdom, der er værre end BSE - den hedder alkoholholdig limonade. Den er ved at brede sig til det europæiske fastland. Disse drikkevarer er udelukkende rettet mod unge mennesker. Man skal således sikre, at disse former for cocktail pålægges den højest mulige punktafgift.
I denne betænkning er der også bestemmelser om, at små bryggeres og spiritusfabrikanters produkter pålægges en lavere punktafgiftssats. Dette vil forhåbentlig opretholde beskæftigelsen, navnlig i landdistrikterne, hvor mange af disse små spiritusfabrikker og små bryggerier ligger, og hvor arbejdsløsheden som bekendt er højere. Dette vil derfor forhåbentlig blive accepteret af Kommissionen.
Jeg vil også gerne gøre Kommissionen opmærksom på kompromisændringsforslaget, nr. 23, som sætter fokus på forskellen mellem punktafgiftssatserne på vin, øl og spiritus og siger, at den ikke bør gøres større.
Hvis vi accepterer, at de alkoholholdige drikkevarer konkurrerer indbyrdes - og jeg ved, at Kommissionen accepterer dette princip, da det dannede grundlag for dens argumentation over for Verdenshandelsorganisationen, da den behandlede spørgsmålet om den japanske spiritusafgift - må vi ikke tillade, at et land ensidigt forhøjer punktafgiften på en enkelt drikkevare og derved gavner de øvrige drikkevarer. Dette såkaldte sammenkoblingsforslag er derfor vigtigt for alle sektorer af drikkevareindustrien.
Jeg kommer nu ind på det ømtålelige spørgsmål om en nulsats for vin. Grunden til vor modstand mod dette har lige fra begyndelsen været, at betænkningen ikke skulle indeholde nogen specifikke tal. En nulsats er et specifikt tal. Tidspunktet for at fastsætte specifikke satser, specifikke tal, vil være, når Kommissionen udarbejder sin rapport i tilslutning til denne betænkning. Indtil da bør vi holde fast ved det ledende princip, som vi vedtog i udvalget helt i begyndelsen, og der bør ikke anføres specifikke tal.
Vi kan afslutningsvis ikke behandle dette spørgsmål om punktafgifter uden at komme ind på sundhedsspørgsmålet. Det ville være uansvarligt ikke at se på alkoholforbruget i medlemsstaterne og de sociale, økonomiske og sundhedsmæssige omkostninger i den henseende. Det fremhæves derfor i denne betænkning, og jeg håber, at man tager det seriøst.
Som det allerede er nævnt, siger vi i mit land, Skotland, når vi med et glas whisky udbringer en skål for én »Slàinte mhaith«. Må jeg sige »Slàinte mhaith« til Dem og skål!

Peijs
Hr. formand, Parlamentet har gjort sit bedste med hensyn til en rapport fra Kommissionen om punktafgifter, der mærkværdigvis ikke indeholder et eneste konkret forslag. Mærkeligt for en Kommission, der jo påstår at lægge stor vægt på sin initiativret. Det har kostet Parlamentet en del sved på panden, inden det kunne forelægge denne plenarforsamling en rimelig konsistent betænkning. Vi må konstatere, at de samme modsætninger, der plager Rådet og Kommissionen på det punkt, også spiller Parlamentet et puds. Jeg nævner kort modsætningerne i form af de spørgsmål, der er rejst.
Spørgsmål ét, er der fordrejninger i systemet, der nødvendiggør ændringer? Det er spørgsmålet, om det indre marked fungerer tilfredsstillende, behovet for harmonisering, betaling af skatter og afgifter, den såkaldte kaskadeeffekt og så videre. Hvis Kommissionen svarer »ja« til dette spørgsmål, må den fremsætte et klart forslag.
Spørgsmål to, er der tale om en automatic trigger -effekt? Det er den effekt, der kan optræde, når der sker en ændring af et af de elementer, der tilsammen udgør prisen; når det samlede afgiftsbeløb kommer til at ligge under 57 % af salgsprisen på den mest efterspurgte prisklasse, må afgiften på de andre prisklasser sættes tilsvarende i vejret. Det kan bevirke, at konkurrencevilkårene kunstigt bliver mere og mere skæve.
Ved spørgsmål tre gik bølgerne højt. Dette var spørgsmålet vedrørende hand rolled tobacco . Er en self-made cigaret mere usund end en almindelig cigaret? »Ja«, sagde hr. Metten, «Nej«, sagde ordføreren, så dét fik vi virkelig noget ud af. Derfor har vi anmodet Kommissionen om at give klar besked herom på grundlag af en undersøgelse, der øjensynlig er sat i værk, og om nødvendigt at træffe foranstaltninger.
Spørgsmål fire omhandlede svindelproblematikken. Kommissionens rapport undervurderer dette spørgsmål på næsten utroværdig vis. Det mindste, man må forvente af Kommissionen, er, at den anerkender problemet og prøver realistisk at vurdere dets omfang. Ifølge industrien er der tale om mindst 5 % af alt salg, mindst 32 milliarder cigaretter, det vil sige 1, 3 milliarder pakker med 25 cigaretter. Dette skattesvig i forbindelse med punktafgifter har således næsten ødelagt hele erhvervsgrene på grund af 100 %-garantistillelsen. Kommissionen er i gang med at udvikle en ny ordning, som kommissæren måske kan sige noget om. I øvrigt ønsker jeg, at Kommissionen må gå en lige så fornøjelig tid i møde, som vi i Parlamentet har haft med denne betænkning.

Philippe-Armand Martin
Hr. formand, kære kolleger, blandt alle de produkter, der er berørt af punktafgifter, har Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter ønsket at begunstige den europæiske landbrugsproduktion, og det er med tilfredshed, at jeg har kunnet konstatere, at Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har taget en stor del af vore konklusioner op igen.
Hvad enten der er tale om tobak, alkohol eller mineralolie, bør det understreges, at punktafgifterne forvaltes i henhold til tre principper: struktur, satser og omsætning. Hvad vin og alkoholholdige drikkevarer angår, er Landbrugsudvalgets konklusioner enkle: der skal ikke ske nogen ændring i hverken »struktur«- eller »afgiftssatsdirektivet«. Vin bør fortsat have en minimumssats på nul og beskattes på grundlag af volumen. Visse kolleger kunne ganske vist have ønsket sig en beskatning på grundlag af alkoholgrad og en positiv punktafgift på vin. Personligt er jeg imod dette. For at betragte vin som en anden industridrik er rent faktisk at miskende denne produktions særegenhed. Vin er et landbrugsprodukt, der frembringes en gang om året.
Den eneste nævneværdige ændring, der er blevet foretaget af Kommissionen, vedrører »omsætningsdirektivet«. Det administrative system, der er i brug nu, er alt for tungt og bekosteligt for vinavlerne, de regionale kooperativer og de lokale forhandlere. Det er her, man finder den egentlige hæmsko for gennemførelsen af enhedsmarkedet. Det er nødvendigt, at Kommissionen snarest foreslår en ændring til dette »omsætningsdirektiv«, for det er utilstedeligt, at det skal være obligatorisk, at salg skal foregå via en godkendt repræsentant, for at denne skal kunne opkræve en skat på nul ECU.
Hvad tobakken angår, har Landbrugsudvalget ønsket en vis fiskal pause, men det modsætter sig især enhver ændring af den måde, hvorpå man beregner punktafgifterne. Og når man læser visse ændringsforslag, må man faktisk konstatere, at der er nogen, der ønsker at begunstige de virksomheder, der importerer lys tobak. Men hvis produktionen af europæisk tobak ophører, vil det føre til, at de mindst begunstigede landområder i meget høj grad vil blive lagt øde.
Hvad mineralolien angår, har vort udvalg ønsket, at man begunstigede anvendelsen af biobrændstof og dette af to grunde: anvendelsen af landbrugsjord og miljøet og luftkvaliteten. For øjeblikket overvejer mange kvægavlere at omlægge deres græsningsarealer til produktion af korn og andre afgrøder. Den Europæiske Unions og visse medlemsstaters, herunder Frankrigs, SCOP (areal beplantet med korn, olie- og proteinrige planter) risikerer at blive overskredet meget voldsomt. Løsningen med biobrændstof er således tænkelig for at nå frem til en beherskelse af den europæiske produktion af agerafgrøder.

Cox
Hr. formand, jeg er medordfører for betænkningen om punktafgifter på mineralolier. På dette område finder jeg det værd at understrege, at punktafgiften på mineralolier er et kendt og afprøvet instrument i alle vore skattesystemer. Den har formentlig en bedre chance for at opnå succes i forbindelse med de bredere politiske spørgsmål, f.eks. med hensyn til transport-, miljø- eller økonomisk politik, end det er tilfældet med f.eks. CO2 -afgiften, som det ikke rigtig er lykkedes at slå igennem og skabe den fornødne konsensus.
Parlamentet er i betænkningens nuværende form, hvis den ikke ændres, rede til at overveje væsentlige forhøjelser af afgifterne på motorbrændstof, navnlig af miljøhensyn, og mener, at der i et sådant afgiftssystem aldrig bør være en lavere afgiftssats på et brændstof, der er mere forurenende. Vi opfordrer til, at der fastsættes et samlet beregningsgrundlag for afgifter på mineralolier, og hvis der er undtagelser såsom flybrændstof, kerosen eller naturgas, skal Kommissionen give en begrundelse for disse og redegøre for konsekvenserne deraf for det indre markeds funktion. En frygt, som vi giver udtryk for: Hvis disse afgifter stiger, og de i henhold til hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse skal være et middel til at finansiere en nedbringelse af de direkte skatter på arbejde, hvordan skaber vi så denne indbyrdes forbindelse? Hvordan agter Kommissionen mon at forsøge at få Rådet, med dets privilegier i henhold til artikel 99, til at gøre det og ikke blot opkræve flere afgifter og tilsidesætte beskatningen af arbejdskraften?
Vedrørende tobak vil jeg gerne støtte kompromisændringsforslag nr. 20 om behovet for at se nærmere på problemet med »selvudløsning«. Vedrørende alkohol vil jeg gerne støtte kompromisændringsforslag nr. 23, det såkaldte sammenkoblingsforslag, som hr. Miller redegjorde for, med henblik på at sikre, at fordrejningen ikke bliver større. Min kollega og ven, udvalgets formand, vil jeg gerne advare imod, at hvis han er ude til middag sammen med skotter, skal han ikke tage på deres fortællinger om at drikke whisky i stedet for vin alt for seriøst. Men han var måske selv offer for lidt for mange glas nulbeskattet vin!

Svensson
Hr. formand, alkohol er en del af vor sociale kultur. Den spiller en rolle i gastronomien og i menneskeligt samvær. Men den har betydelige negative virkninger på den almene sundhedstilstand og ulykkes- og voldshyppigheden, og den medfører store samfundsmæssige omkostninger. Dette er baggrunden for, at Verdenssundhedsorganisationen har etableret et program for nedbringelse af alkoholforbruget i Europa. Det er de europæiske sundhedsministre, der står bag dette program. Derfor er det underligt, at betænkningen angriber høje alkoholafgifter.
Sverige fører en restriktiv alkoholpolitik med bl.a. høje afgifter på navnlig spiritus. Sverige har derfor det laveste alkoholforbrug per capita i hele Unionen. Der drikkes mindre, når spirituspriserne er høje.
Nu hævdes det imidlertid, at høje afgifter fordrejer markedet. Men det er ikke rigtigt. Beskatningen er lige så høj på svensk som på importeret spiritus, og al vin fra medlemsstaterne importeres på de samme betingelser. Man fordrejer ikke markedet, fordi man drikker mindre alkohol.
Desuden fremsættes der flere fejlagtige påstande i betænkningen. Det hævdes eksempelvis, at der er forsket for lidt i alkohol i medlemslandene. Men kun få områder her i verden er så gennemforskede som relationen menneske-alkohol. Verdenssundhedsorganisationens rapport »Alcohol Policy and the Public Good« bygger eksempelvis på over 700 videnskabelige undersøgelser. Rapporten modbeviser i øvrigt flere myter om alkohol. Det er således ikke rigtigt, at vin erstatter spiritus. Frankrig, Tyskland og Spanien har et meget højt vinforbrug per capita, men også et betydeligt højere forbrug af spiritus end Sverige og en lige så høj frekvens af alkoholrelaterede sygdomme.
Angrebene på de nordiske alkoholafgifter har efter min mening en meget kynisk baggrund. Alkoholforbruget er siden 1980 faldet betydeligt i bl.a. Frankrig, Tyskland, Spanien og Italien. Bevidstheden om farerne i forbindelse med alkohol og om sundhedsproblemer og, naturligvis, trafiksikkerhed har medvirket til dette mindskede forbrug. Alkoholproducenterne vil imidlertid utvivlsomt kunne øge afsætningen i de lande, hvor forbruget endnu er lavt. Lavere alkoholafgifter kan da føre til, at der drikkes mere, og at afsætningen øges.
Sverige er for sin part ikke villig til at opgive sin alkoholpolitik. Desuden er der jo tale om et skattespørgsmål, som kræver enighed i Rådet. Vi svenskere mener selvfølgelig, at hvert land må finde frem til den specielle hensigtsmæssige kombination af oplysning, socialpolitik og eventuelt beskatning, der passer til dets forhold. Hvert land må have sin model. Vi forsøger ikke at eksportere den svenske model, men alle må forstå, at på alkoholområdet må sundhed og sikkerhed gå forud for markedsinteresser. Også dette Parlament, hr. formand, bør handle i Verdenssundhedsorganisationens ånd.

Hautala
Hr. formand, det har været meget spændende at deltage i udvalgsarbejdet, da det ud fra en økonomisk-politisk synsvinkel og på mange andre punkter drejer sig om en virkelig betydningsfuld sag. Jeg håber, at Kommissionen næste år vil komme med et mere detaljeret forslag til, hvordan punktafgifterne skal ændres.
De Grønne tilslutter sig fuldt ud, at punktafgifter kan bruges til at opfylde sådanne mere vidtrækkende målsætninger, såsom fremme af folkesundheden og miljøbeskyttelsen. Vi mener f.eks., at med hensyn til mineralolier er miljøet en velegnet målsætning, ligesom sundhed selvfølgelig er det i forbindelse med alkohol og tobak.
Vores formand, hr. von Wogau talte for et øjeblik siden meget varmt om forskellige kulturer og alkoholtraditioner. Jeg kan også godt sige, at jeg nogle gange har nydt de vine, som vores formand har haft med her i Parlamentet fra hans hjemegn, og jeg indrømmer, at jeg kan lide vin.
Alligevel mener jeg, at der ikke er objektive argumenter for, at en alkoholtype helt fritages for punkafgift. De Grønne så meget gerne, at alkoholholdige drikke bliver beskattet ud fra deres alkolholindhold. Det vil være et ganske fortrinligt princip i det indre marked.
Med hensyn til tobak er der en mærkelig undtagelse, som fru Peijs omtalte, at rulletobak punktafgiftsmæssigt favoriseres. Der er heller ikke nogen argumenter for dette, og vi har også stillet ændringsforslag om dette.
Blandt mineralolierne er der så flybenzinen, kerosen. Hvorfor skal den fritages for punktafgift? Det er der virkelig ikke noget argument for. Og endelig, hr. formand, da vi forsøger at opfylde konvergenskriterierne, bør staterne da ikke kunne få skatteindtægter et eller andet sted fra? Jeg synes, at punktafgifter også er et særdeles velegnet instrument til at opretholde ligevægten på statsbudgettet.

Ewing
Hr. formand, jeg taler ikke på min gruppes vegne, da min gruppe er delt på samme måde, som hr. Miller nævnte, nemlig mellem whisky og vin. Der vil således senere være en anden, der taler om vin.
Udvalgets resultater var ikke særlig entydige. Det var en række kontroversielle afstemninger med undertiden kun et par stemmer til forskel og derpå en beskyldning for, at afstemningsproceduren ikke var korrekt, og en anmodning om en ny afstemning. Udvalget var således også delt. Jeg vil kun tale om situationen for whisky. Jeg repræsenterer det skotske højland og øerne og har et kolossalt ansvar med hensyn til at repræsentere størsteparten af skotsk whisky i verden, selv om andre også repræsenterer valgkredse, hvor der produceres whisky.
I mine 20 år i Parlamentet har jeg gang på gang oplevet, at whisky er blevet uretfærdigt behandlet, første gang var det absurde forslag fra en tidligere Kommission om, at der på whiskyetiketterne skulle anføres brugsanvisninger og sidste anvendelsesdato. Den syntes ikke at erkende, at whisky kun bliver bedre og bedre. Så var der det nylige problem med oplagringsomkostninger. Whisky skulle have betegnelsen farligt kemikalie. Vi modererede dette en smule, da lagrene sædvanligvis ligger ude på markerne og bevogtes som Fort Knox. Men dette seneste eksempel er den mest uretfærdige behandling. Vin har som sagt privilegiet i form af en nulsats, og andre former for alkohol beskattes med forskellige satser.
Hr. von Wogau synes at mene, at der ikke er nogen konkurrence. Jeg ved ikke, hvor meget der drikkes i Skotland, men jeg kan forsikre ham om, at hvis han ikke fokuserede så meget på, hvad der drikkes under middagen, men hvad der drikkes efter middagen, er der absolut konkurrence mellem whisky og vin. Jeg mener, at der er en prisbestemt skattefordrejet konkurrence mellem de forskellige kategorier af drikkevarer, og en nulsats er ensbetydende med en fordrejet konkurrence. Den eneste retfærdige måde er at beregne afgiftssatserne for alkoholholdige drikkevarer på grundlag af deres alkoholindhold. Det er det, Kommissionen i sin tid mente. Den havde i sin tid en original indstilling til harmonisering, og den er gået væk fra den. Jeg må også sige, at stederne med whiskyfabrikker i mit områder er steder, hvor der ikke er nogen alternative job, og hvor afsidesliggende dale og øer er fuldstændig økonomisk afhængige af denne industri.

des Places
Hr. formand, kære kolleger, fremfor alt vil jeg takke ordføreren for hans arbejde, men jeg vil også takke min kollega, Philippe Martin, for hans udtalelse for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Punktafgifter er skatter, der sigter på at gennemføre nogle politiske mål. Der er nogle iblandt os, der ønsker stigninger eller fald i punktafgiftssatserne for at hjælpe denne eller hin kategori økonomiske aktører. Som medlem af Landbrugsudvalget ønsker jeg personligt ikke at tage parti for at begunstige denne eller hin virksomhed, men jeg ønsker at forsvare hele det europæiske landbrug.
Hvad angår punktafgifterne i tobaks- og cigaretsektoren, er jeg personligt for at bevare status quo, og jeg vil gerne henlede opmærksomheden på, at visse europæiske landbrugsregioner er afhængige af tobaksproduktionen. Vi må under ingen omstændigheder begunstige importører og industrier, der forarbejder importeret lys tobak på bekostning af de europæiske producenter af mørk tobak.
Hvad angår punktafgifterne på vin, alkohol og alkoholholdige drikkevarer, vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at vin er et landbrugsprodukt og ikke et industriprodukt, og at vi derfor må bevare princippet med en afgiftssats på nul såvel som princippet om beskatning på grundlag af volumen og ikke på grundlag af alkoholgrad, som visse øl- og whiskyproducentlobbyer ønskede.
Hvad mineralolien angår, har Landbrugsudvalget enstemmigt vedtaget følgende tekst, og jeg citerer: «På baggrund af den økologiske betydning og den udnyttelse af landbrugsjord, der er forbundet med fremstillingen af biobrændstoffer, anmoder Udvalget Kommissionen om at overveje indførelsen af et afgiftsniveau, der kan anspore til anvendelse af sådanne brændstoffer«. På et tidspunkt, hvor man taler om at nedsætte landbrugsstøtten, hvor visse landmænd og i særdeleshed kvægavlerne ønsker at omlægge græsningsarealerne som følge af den aktuelle afmatning i kvægproduktionen, og hvor vi risikerer en overskridelse af det europæiske SCOP (areal beplantet med korn, olie- og proteinrige planter), er det nødvendigt at fremme anvendelsen af biobrændstoffer, der omfatter landbrugsprodukter. I Frankrig skønner man for eksempel i dag, at vi som følge af den katastrofale oksekødssituation vil kunne opnå en overskridelse af SCOP på 300.000 hektar.
Som konklusion vil jeg, kære kolleger, bede Dem om gennem Deres stemme at nå frem til en indirekte beskatning, der begunstiger hele det europæiske landbrug. Vore internationale aftaler gør det muligt, og vi bør således have den politiske vilje til at gøre det.

Metten
Denne betænkning er Parlamentets chance for at udtrykke sine synspunkter på området harmonisering af afgifterne uden at skulle komme ind på detaljerne i de forskellige satser. Jeg må konstatere, at vi ikke har udnyttet denne mulighed optimalt. De vigtigste funktioner, afgifterne har, nemlig at opkræve skat og at styre adfærd, behandles kun i begrænset omfang. Det er en skam. Jeg holder mig til det første. Spørgsmålet er nu, om afgifter er et godt potentielt instrument til at fremskaffe en merindtægt, der sætter regeringerne i stand til at sænke skatterne på arbejde. Det fremgik jo klart af meddelelsen fra Kommissionen til det uformelle ØKOFIN-råd i Verona, at beskatningen af arbejde i løbet af de sidste femten år er steget 20 %, medens beskatningen af kapital er dalet 10 %. At vende denne udviklingslinie burde være vor fornemste målsætning. Men navnlig kapital er mobil og uhåndgribelig. Kan afgifter bidrage til at vende om på det? Det mener jeg, de kan. Og punkterne 4 om harmonisering af tobakspriserne i opadgående retning, 20 b om en kraftig forhøjelse af minimumspunktafgiftssatserne på motorbrændstoffer, 20 c om internalisering af de eksterne omkostninger og 20 f om et samlet beregningsgrundlag for afgifter på mineralolier og konkurrerende produkter peger klart i den rigtige retning. En forhøjelse af afgiftssatserne på alkohol, og navnlig indførelse af en mindstesats på vin synes i dette Parlament at være tabubelagt.
Jeg kan forstå på mine sydlige kolleger, at nydelse af vin er et primært livsbehov, navnlig for pensionister og andre mindre velhavende dele af befolkningen, som ved indførelsen af mindstesatsen vil blive bragt til tiggerstaven. Det forekommer mig, der kommer fra Nederlandene, hvor selv mineralvand er belagt med afgifter, nu at være en smule utroværdigt. En anden ting, jeg ikke bryder mig om, er, at denne betænkning bærer spor af specifikke lobby-aktiviteter. Ud over punktet vedrørende nulsatsen for vin vil jeg blot nævne forslagene til fordel for afgiftsnedsættelser på rulletobak, små spiritusfabrikanters og bryggeres produkter og biobrændstoffer. Hvis vi ønsker at fremme brugen af visse produkter ved hjælp af en lavere beskatning, kan jeg godt nævne mere nyttige og mere sympatiske produkter. Denne slags gaver til specifikke lobbyer øger ikke ligefrem vort Parlaments troværdighed.
Endelig må jeg desværre sige, at nærværende betænkning indeholder absurditeter, således der, hvor man anbefaler de små lokale producenters og kooperativers direkte fjernsalg, hvilket jo klart må være den oplagte metode for at få gennemført harmonisering på det nederste niveau i Unionen. Det bedste, vi altså kan gøre i morgen, er sammen med min gruppe at stemme imod store dele af denne betænkning. For mit vedkommende kunne vi i denne betænkning nøjes med punkterne vedrørende harmoniseringen i opadgående retning og det bredere beregningsgrundlag.

Martinez
Hr. formand, til dem, der har fulgt med i punktafgiftssagaen i dette Parlament, vil jeg sige, at vi endelig er ved at nå frem til en lykkelig slutning. Vi oplevede slutningen af 80erne, hvor hr. Patterson, der ikke mere sidder i dette Parlament, forklarede os, at vi skulle beskatte på grundlag af alkoholgrad.
Alle kender udgangspositionen: en beskatning på 18 FF pr. liter vin i Storbritannien eller i Irland, omkring 15 FF i Danmark, nul FF i de fleste Middelhavslande og så lidt som 22 centimer pr. liter vin i Frankrig, hvilket blot er en omsætningsafgift. Med andre ord, hr. formand, De er portugiser, og jeg er til trods for mit navn, Martinez, fransk - var punktafgifterne i alle producentlandene og i hovedparten af konsumentlandene nul. Men det var uden at have taget højde for det, som man meget vel kan kalde Europa-Kommissionens neurose, ensretningsneurosen. Europa-Kommissionen mener ikke, at der kan være noget fælles marked uden en fælles beskatning! Men det er tilstrækkeligt at passere en bro fra New York til New Jersey for at se, at beskatningen ikke er den samme, og dog er der et amerikansk marked.
Hvis De havde villet harmonisere af hensyn til det fælles marked, burde De være begyndt med de skatter eller opkrævninger, der medfører de største forvridninger. Hvis man absolut skulle harmonisere momsen - 600 milliarder FF for mit lands vedkommende - eller hvis det var nødvendigt at harmonisere punktafgifterne, der er af forsvindende betydning for mit lands vedkommende, burde man så meget desto mere først harmonisere socialbidragene, der i mit land beløber sig til 1.400 milliarder FF eller dobbelt så meget som momsen, som det forekom Dem absolut nødvendigt at harmonisere. Men nej! Socialbidragene, det er noget godt - fra et socialistisk synspunkt, for neurosen er åbenbart dér. Momsen er en indirekte skat, det er noget grimt, og hvis det er grimt, må det nedsættes, hvorimod socialbidragene er direkte opkrævninger, så det er noget godt, og hvis det er godt, bør det følgelig ikke nedsættes. De har bogstaveligt talt selv rodet Dem ind i det, og De må hvad punktafgifterne for vin angår erindre, at det er ministerrådet, der har kunnet bøde på slaget, eftersom De lagde ud med 65 centimer pr. liter vin. Ministerrådet endte i sin store visdom - vi havde på det tidspunkt en premierminister, hr. Bérégovoy, der døde af sorg over det - med at acceptere nulsatsen.
Jeg vil gerne i de få sekunder, jeg har tilbage, få Dem til at forstå det, som De har så svært ved at forstå. De kan for en gangs skyld gøre hele Europa en tjeneste: ved at skride til den nødvendige skattemæssige reform, navnlig med hensyn til arbejdsløsheden, og der er ikke tale om momsen, der er ikke tale om punktafgifterne. Tillad dette kontinent at have en meget lav direkte skat, eller slet ikke at have nogen! Se på Baskerlandet. Når det spanske Baskerland nedsætter sine skatter, fører det til flytninger i Spanien mod Bilbao. Hvis De havde den visdom at befri kontinentet for indkomstskatten, ville De gøre en tjeneste, der ville gøre det muligt for Dem også at fjerne arbejdsløsheden.
Jeg håber, at De vil blive helbredt for Deres ensartningsneurose.

Lulling
Hr. formand, jeg er naturligvis ikke enig med hr. Martinez i, at vi nu ikke længere bør opkræve direkte skatter, men det er hans problem i Frankrig. For mig at se er der for øjeblikket ikke behov for at gøre noget med hensyn til tilnærmelsen af punktafgifterne på tobak, alkohol og mineralolier. Den pakke, der blev vedtaget vedrørende en harmonisering af punktafgifterne i Luxembourg i 1992, for at det indre marked kunne gennemføres den 1. januar 1993, trænger ikke til at blive ændret, da det indre marked jo slet ikke fungerer så dårligt, hvilket i øvrigt også er blevet bekræftet i ekspertrapporter.
I Parlamentet er der naturligvis gang på gang nogen, som mener, at de kan føre sundhedspolitik med overdrevne punktafgifter, navnlig i forbindelse med tobaks- og alkoholforbruget. Tobaksvarer fremstilles af landbrugsproduktet tobaksplante. Inden for landbruget og inden for industrien er titusinder arbejdspladser afhængige af denne produktion. Man kan ikke acceptere tobaksdyrkningen og som led i den fælles landbrugspolitik endog give den en markedsordning, som koster mange penge, og så i skattemæssig henseende straffe de tobaksvarer, der fremstilles deraf, og navnlig medvirke til, at de tobaksvarer, der fremstilles af europæisk råtobak i de få mellemstore virksomheder, som endnu ikke er blevet opslugt af de multinationale selskaber, udsættes for konkurrence fra de multinationale selskaber fra tredjelande, en konkurrence, som de ikke kan klare sig i.
I øvrigt giver smugleriet med cigaretter af de stor multinationale selskabers mærker os mange flere problemer, fru Peijs, end den omstændighed, at punktafgifterne endnu ikke er ensartede. Hvem sælger egentlig tobakken og de millioner cigaretter til smuglerne uden afgifter? Det er et yderligere spørgsmål.
Hvad angår alkohol, håber jeg, at flertallet i Parlamentet følger Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og navnlig Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og ikke vil røre minimumssatsen nul for vin, og dette så meget desto mere, fordi anvendelsen af de eksisterende direktiver - hverken med hensyn til strukturen eller satserne - ikke frembyder nogen problemer. Der vil tværtimod ganske givet være flere problemer, hvis det gennem en nedsættelse af de meget hårde punktafgifter i Unionens nordlige medlemsstater ikke lykkes at komme dertil, at borgerne også der kan tillade sig et glas vin pr. måltid, hvilket ville være godt for sundheden.
Siden Hippokrates, medicinens fader, som jo allerede erkendte, at askese og tungsind er ansvarlig for mange sygdomme, har vi været vidende om, at vin er godt for mennesket, hvad enten vedkommende er syg eller rask, hvis den nydes med måde. Der er faktisk et behov for at gøre noget her med hensyn til en nedsættelse af de alt for høje punktafgifter i mange medlemsstater. Dette ville være i sundhedens interesse!

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, inden for tidsrammen på ét minut kan jeg kun bede om opmærksomhed for det af vor gruppe fremsatte ændringsforslag om en gradvis, men sikker indbyrdes tilnærmelse af punktafgifterne på rulletobak og fabriksfremstillede cigaretter. Dette blev erstattet med et kompromis-ændringsforslag, som jeg personlig synes er for svagt.
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg er overhovedet ikke enig med fru Lulling. Det ekstraordinært lave afgiftsniveau i særdeleshed for tobak kan ikke forsvares. Hvis vi går ud fra, at rulletobak og fabrikscigaretter er lige skadelige, bør rulletobak beskattes på samme vis. Rulletobaksrygerne advares jo ikke på nogen måde mod de sundhedsskader, de udsættes for, hverken i kraft af prisen eller i kraft af nogen oplysning om tjæreindholdet. Det argument, at det i særdeleshed er de mindre velhavende, der bruger rulletobak, er ikke relevant, idet deres sundhed jo er lige så meget i fare.
Endelig er det jo ikke kun rulletobakken, jeg er ude efter. Nærværende betænkning gav os dog ikke hjemmel til at formulere konkrete forslag om en forhøjelse af afgiftssatserne for fabriksfremstillede cigaretter. Det er mit håb, at Parlamentet ved drøftelsen af Kommissionens senere konkrete forslag vil have sundhedsovervejelser snarere end nationale interesser for øje.

Blokland
Hr. formand, forhandlingen om punktafgifterne undergraves af et grundlæggende hykleri. I teorien er formålet at nedbringe rygning, alkoholforbrug og bilisme. Men i praksis er politikere og beslutningstagere interesseret i en maksimering af provenuet, således at statskassen forsynes med de fornødne midler.
Der er allerede blevet sagt meget om forskellene i punktafgiftssatserne medlemsstaterne imellem. Jeg indtager det synspunkt, at harmonisering af afgiftsstrukturen bør have førsteprioritet. Medlemsstaterne bør først blive enige om principperne. Først derefter er der mening i at drøfte konkrete satser.
Et argument, der taler for dette synspunkt, er, at cigaretproducenterne i kraft af strukturforskellene har en interesse i, at deres produkter smugles. Det giver en øget omsætning og en øget avance. På en måde lægger medlemsstaterne jo selv op til svindelen. Givetvis kan der indgås frivillige aftaler med producenterne med henblik på en udryddelse af disse foreteelser.
Borgerne er fortsat forbavsede over, at prisen på cigaretter og lignende af hensyn til sundheden sættes kraftigt i vejret ved hjælp af afgifter, medens tobaksdyrkningen samtidig modtager klækkelige subsidier. På den måde må ideen om at bringe Europa tættere på borgerne jo nødvendigvis gå op i røg.
Når det drejer sig om afgifter på alkoholholdige drikkevarer, holder visse kolleger glødende forsvarstaler for nulsatsen på vin, idet det skulle være et rent landbrugsprodukt. Det skulle så være i modsætning til øl, kornbrændevin og andre produkter. Det er naturligvis ikke korrekt. Men på det punkt er der åbenbart en forskel mellem demokrater og vinokrater.
Vinbøndernes interesser er indlysende, men det er folkesundhedens i lige høj grad. Jeg peger på anomalien i lufttrafikkens fritagelse for afgift på kerosen. Dette bevirker, at mere miljøvenlige alternativer halter bagud i konkurrencen. Jeg tror, vi må gøre en stor indsats for at sætte en stopper for den hurtigt stigende lufttrafik. Standsningen af denne skjulte støtte er et første nødvendigt skridt.

Katiforis
Hr. formand, mine damer og herrer, den betænkning, vi behandler, bevæger sig inden for rammerne af foranstaltningerne med henblik på gennemførelsen af det indre marked. Traktatens artikel 99 giver os mandat til at tilstræbe harmonisering af lovgivningen om særlige forbrugsafgifter, i det omfang en sådan harmonisering er nødvendig for at sikre det indre markeds oprettelse og funktion.
Jeg mener også, det er i overensstemmelse med traktatens ånd og med punktafgifternes karakter, at vi tilstræber en restriktiv fortolkning og anvendelse af disse begreber. Punktafgifterne er under alle omstændigheder en uregelmæssighed inden for skattesystemet og markedets funktion. Der er imidlertid tale om en uregelmæssighed med dybe rødder. I århundreder har de forskellige nationers skattemyndigheder lagt særlig vægt på bestemte produkter - tidligere var det salt og tændstikker, i dag er det spiritus, benzin og tobak - for at skabe sig indtægter ved at udnytte den meget stabile efterspørgsel efter bestemte varer. Hverken økonomisk logik eller overvejelser angående skattemæssig retfærdighed har nogen sinde ligget til grund for punktafgifterne. Det eneste, der har karakteriseret dem, er en kedelig indkasserings- for ikke at sige inddrivningsmentalitet.
Ud fra dette tror jeg ikke, der kan være tvivl om, at vi absolut ikke må benytte os af harmoniseringen af lovgivningen til at udvide punktafgifterne til nye produkter, selv om de tilsyneladende ligner de øvrige. Ved at udvide anvendelsen af en uregelmæssighed opnår vi ikke harmonisering, men større uregelmæssighed. Denne bemærkning gælder bestræbelserne på at udvide afgiften på alkoholholdige drikkevarer til vin. Vort mål er - og det er også alt, hvad traktaten giver os mandat til - at harmonisere de eksisterende punktafgifter, ikke at indføre nye punktafgifter på nye områder.
Vi bør også undlade at give efter for bestræbelserne på at harmonisere afgifterne for via beskatningen at forsøge at indføre en finansiel, dvs. kunstig harmonisering af priserne. Cigarethandelen foregår under udpræget oligopolistiske forhold. I stedet for at afspejle produktionsomkostningerne fastsættes priserne ud fra en strategi med henblik på at erobre markederne og tilintetgøre de små producenter. Frankrig og Tyskland har radikalt forskellige skattesystemer, men den samme pris på en pakke Marlboro. Grækenland og Italien har ens skattesystemer, men de to markeder har en prisdifferentiering for Marlboro på 40 %. Vi er nødt til at harmonisere skattesystemerne, men det er ikke vores opgave at bruge punktafgifterne til at hjælpe oligopolerne med deres forskellige manøvrer, især når det er bevist, at indførelsen af en minimumsskat på 57 % har ført til konvergens af skattebyrden og efter nogles opfattelse også konvergens af detailpriserne.
(Formanden afbrød taleren)

Imaz San Miguel
Hr. formand, forsøgene på at opnå en indbyrdes tilnærmelse af afgifterne på alkoholholdige drikkevarer bygger næsten altid på en harmoniserende opfattelse af begrebet alkoholholdige drikkevarer. Ifølge denne opfattelse ligestilles inden for termen »alkoholholdige drikkevarer« produkter som øl, vodka og vin og støtter i sidste instans en ensartet behandling af disse, hvad angår straf i forbindelse med forbrug, eller hvad angår pålæggelse af afgifter.
Jeg kan ikke gå ind for dette synspunkt. Vin er et alkoholholdigt produkt, men et alkoholholdigt produkt i Den Europæiske Union, som er af meget stor socioøkonomisk betydning, både for så vidt angår beskæftigelse - med to millioner beskæftigede i denne sektor - og social samhørighed, eftersom vindyrkningen og vinfremstillingen i stor udstrækning er koncentreret i bestemte områder med alvorlige sociale problemer, og eftersom der i nærheden af disse områder opstår aktiviteter, som på en vis måde er afhængig af denne vindyrknings- og fremstillingsaktivitet.
Derfor bør vinen - ikke kun med hensyn til afgiftspolitikken - have en behandling, der er forskellig fra andre alkoholholdige drikkevarer, der er produceret i Den Europæiske Union. For vi skal ikke lade os narre: Til syvende og sidst handler det om et forskelligt kulturelt syn på produktet, hvor vi på den ene side som producentlande og i vid udstrækning som forbrugere af dette produkt betragter vinen som et landbrugs- og fødevareprodukt ofte af stor kvalitet, hvis indtagelse i moderate mængder - og jeg henviser til videnskabelige undersøgelser - er godt for helbredet, og hvor de ikke-producerende lande på den anden side, som jeg tidligere har sagt, ene og alene betragter vinen som en alkoholholdig drik. Dette betyder, at mens vi i de førstnævnte lande pålægger vinen en særlig nulagtig form for afgift, anvender andre lande afgiftssatser, som gør, at prisen til forbrugerne tredobles i forhold til, hvis disse afgifter ikke blev opkrævet.
Derfor mener jeg - og jeg vil slutte nu, hr. formand - at vi bør støtte denne betænkning - som jeg lykønsker ordføreren og medordførerne med - som går ind for at bevare nulsatsen for vin i de lande, hvor den eksisterer i øjeblikket, for der er ingen opkrævnings- eller harmoniseringsmæssig begrundelse for, at lande, der ikke når op på 1 % af vinproduktionen og knap repræsenterer 10 % af forbruget i Fællesskabet, pålægger en forpligtelse til at lægge afgift på vin, som vil få forbruget i producentlandene til at falde, og som vil give økonomiske og sociale problemer i bestemte landbrugsområder, hvor vinen dyrkes og fremstilles.

Wibe
Hr. formand, jeg vil gerne kommentere den del af von Wogaus betænkning, som omtaler alkoholens og navnlig vinens positive effekt på helbredet. Det er ganske rigtigt og medicinsk korrekt, at alkohol i små mængder er nyttig for visse mennesker i visse situationer. Men det er forkert at drage den slutning heraf, at man af sundhedsmæssige grunde bør undlade kraftigt at begrænse alkoholforbruget. Man ved, at en stigning i det samlede alkoholforbrug vil påføre en betydelig del af befolkningen alvorlige skader. Disse skader overstiger langt den positive sundhedseffekt, som nogle kan opleve. Desuden er det sådan, at det ikke er alkoholen i sig selv, som virker positivt i eksempelvis vin, men de antioxidanter, der findes i al druesaft. Vil man forbedre folkesundheden, bør man således beskatte alkoholholdige drikke og yde tilskud til druesaft uden alkohol.
Som min kollega Svensson sagde, er det kun få stoffer, hvis medicinske virkninger er blevet studeret så grundigt som alkohol. Konklusionerne er fuldstændig entydige. Stiger forbruget - af enten øl, vin eller spiritus - i et land, stiger antallet af skader også. Der er en direkte og proportionel forbindelse mellem alkoholforbruget i et land og alkoholskaderne. Det spiller ingen rolle, om det er vin eller spiritus, der drikkes. Det er mængden af alkohol, der tæller.
For Sveriges vedkommende har man således beregnet, at en 30 % nedsættelse af vore høje vin- og spiritusafgifter ville føre til, at yderligere 1.800 mennesker døde før tiden. Konklusionen må derfor være, at Sverige af folkesundhedsmæssige grunde skal have lov til at bevare sine høje alkoholafgifter.
Endelig, hr. formand, vil jeg i forbindelse med diskussionen om, hvorvidt vin er et landbrugsprodukt og derfor ikke bør pålægges alkoholafgift, gerne pege på, at vor svenske brændevin fremstilles af kartofler, som er et landbrugsprodukt. Trods det kunne det ikke falde os ind at klassificere brændevin som et levnedsmiddel.

Langen
Hr. formand, i modsætning til hr. Metten mener jeg, at hr. von Wogau har forelagt en fremragende betænkning. Den, der kender tilblivelseshistorien, ved, hr. Metten, at De jo personligt havde problemer med koordineringen af de tre betænkninger, hvorfor udvalgsformanden måtte overtage denne. Parlamentet har desværre ikke noget at gøre med skattespørgsmålene og heller ikke noget at sige i den forbindelse. Jo mindre vi har at sige - det er mit indtryk - jo mere strides vi om spørgsmålene om selve sagen. Regionale og økonomiske interesser dominerer her forhandlingen. Diskussionen og de tre områder mineralolie-, tobaks- og alkoholbeskatning passer dybest set ikke sammen, da de er så forskellige med hensyn til de regionale interesser, at de egentlig skulle behandles hver for sig. Alkoholafgifter er absolut omstridte, men der findes et princip i Den Europæiske Union: Alkoholproducentlandene har som regel lave og forbrugerlandene som regel højere afgifter. Hvis briterne og irerne beskatter deres whisky for højt, er det deres problem og ikke de producentlandes problem, som ikke vil pålægge afgifter på vin.
Andet princip: Der er åbenbart ikke en sådan sammenhæng mellem alkoholafgifter og alkoholisme, at lave afgifter medfører en høj alkoholisme og høje afgifter en lav alkoholisme. Eksemplet fra Finland og Sverige - høje afgifter og høj alkoholisme - beviser det modsatte. Der er således ingen direkte sammenhæng.
Tredje princip: Vinoverskud og højere afgifter passer ikke sammen. Når vi pr. år betaler 1, 5 mia DM til at eliminere vinoverskud og nu vil begrænse forbruget, kan man frygte en forfejlet udvikling. Det er videnskabeligt dokumenteret, at vin, der nydes med måde, ifølge en langtidsundersøgelse fra USA er det en halv liter pr. person pr. dag, er godt for hjerte og kredsløb, dvs. positivt. Omregnet: 250 mio voksne, som hver især drikker en halv liter vin pr. dag, ville forbruge ca. 440 mio hl i Den Europæiske Union i forhold til en produktion på 135 mio hl. Det ville være sundere for den enkelte, billigere for Den Europæiske Union og bedre for solidaritetsfællesskabet end at overveje højere afgifter.

Randzio-Plath
Hr. formand, efter min mening har det punktafgiftssystem med fastsatte minimumssatser, der har været gældende siden den 1. januar 1993, i vidt omfang stået sin prøve. Der var et meget stort behov for ændringer, navnlig på visse områder, og her kunne vi ganske givet også i dag i EuropaParlamentet som for nogle år siden anføre særdeles mange eksempler.
Det er på nuværende tidspunkt absolut vigtigt at gøre sig tanker om, hvorvidt iværksættelsen af det indre marked nu kan ledsages af yderligere fremskridt. I Europa-Parlamentets betænkning blev der lagt stor vægt på punktafgifternes økologiske orientering, hvilket er meget rigtigt og meget vigtigt. På området mineralolieafgift som regulerende instrument kan der sikkert gøres endnu mere; navnlig er undersøgelserne af afgiftskriterierne efter min mening ikke tilstrækkelige. Vi skal gå videre her og overveje, hvorvidt afskaffelsen af skattefritagelser rent faktisk stadig må være et tabu i dag. Jeg tænker her især på kerosen, der anvendes inden for luftfarten.
For det andet mener jeg, at sundheds- og miljøhensynene med rette også spiller en rolle i forbindelse med de øvrige punktafgifter. Med hensyn til forslagene vedrørende punktafgiften på cigaretter og tobaksvarer hersker der bred enighed. Dog skal også den afgiftsmæssige behandling af tobak fortsat være i overensstemmelse med retningslinjen. I forbindelse med beskatningen af alkohol og alkoholholdige drikkevarer er der sikkert ikke grund til at ændre de nuværende ordninger. Jeg anser dog for at være nødvendigt, at vi fortsat bevarer forbindelsen, hr. formand, og jeg rejser det samme krav som de tidligere talere. Jeg mener, at de alkoholholdige limonader, de færdige cocktails ligeledes skal beskattes, fordi disse produkter netop for unge mennesker kan være en tilgang til alkohol.
Lad mig slutte med en bemærkning: Alle anser punktafgifter for at være bagatelafgifter. Men i de fleste medlemsstater udgør de mere end 10 % af skatte- og afgiftsprovenuet. Netop på dette område har vi så megen kollusion, så megen skattesvig, og derfor kræves det af Kommissionen, at den bekæmper skattesvig og tilstræber en videregående harmonisering. I en tid med knappe budgetmidler er der ikke plads til skattesvig. Vi har af denne grund behov for årlige rapporter fra Kommissionen, for at vi ikke kun opnår fremskridt i forbindelse med harmoniseringen, men også i forbindelse med gennemførelsen af disse afgifter.

Papoutsis
Lad mig først og fremmest takke ordføreren, hr. von Wogau, og Parlamentet for det arbejde, der er lagt i udarbejdelsen af udtalelsen om Kommissionens revision af minimumssatserne for særlige forbrugsskatter på alkoholholdige drikkevarer, tobak og mineralolier. Jeg vil naturligvis også takke de øvrige ordførere, fr. Peijs, hr. Cox og hr. Miller.
Som De vil huske, førte Kommissionens revision til en bred høringsproces om den fremtidige politik med hensyn til punktafgifter. Dette gav Parlamentet mulighed for at udvide sin udtalelse til spørgsmål, som ikke var omfattet i detaljer af revisionen, men som kan have særlig stor betydning for fremtiden.
Således opfordrede Kommissionen Parlamentet til at koncentrere sine bestræbelser om at definere generelle politiske områder, som det mente kunne have indflydelse på den fremtidige udvikling i EU-politikken for punktafgifter.
På vegne af min kollega, hr. Monty - som desværre ikke kunne være til stede under aftenens forhandling - og på Kommissionens vegne kan jeg forsikre Dem om, at vi vil tage Parlamentets udtalelse alvorligt i betragtning under gennemførelsen af den kommende revision; Parlamentet vil fortsat have ret til at udtale sig om denne revision og om alle tilknyttede forslag.
Jeg forstår, at forslaget om mineralolier ikke har rejst nogen alvorlige protester i Parlamentet. Dette er opmuntrende ud fra den betragtning, at det også er i overensstemmelse med vor egen holdning til, hvilken retning vi bør følge som led i vore forpligtelser i Økofin-Rådet, hvad angår fremlæggelsen af nye forslag til en generel afgiftsordning for energiprodukter.
Drøftelserne om alkoholholdige drikke og ligeledes om tobak har klart vist, at vi har med et kompliceret og følsomt emne at gøre. Den afgiftsmæssige behandling af disse produkter giver altid anledning til sammenstød og er ofte påvirket af forskellige geografiske kriterier i EU, som igen skaber forskellige politiske prioriteringer. Parlamentets holdning til disse spørgsmål vil naturligvis blive taget alvorligt i betragtning i vort fremtidige arbejde på de pågældende områder, og det samme gælder for de forskellige synspunkter, der er kommet til udtryk under høringerne.
Parlamentets holdning er en vigtig del af hele den høringsprocedure, der indledtes i september. Jeg håber, De forstår, at Kommissionen ikke er i stand til at komme med flere detaljer på nuværende tidspunkt; men jeg kan forsikre Dem om, at Deres udtalelse, sammen med de øvrige redegørelser og synspunkter, vi allerede har modtaget, vil blive taget i betragtning i vort fremtidige arbejde vedrørende punktafgifter.
Når man ser på, hvor nødvendigt det er, at der sker fremskridt med hensyn til mineralolier, og på den kendsgerning, at der tilsyneladende er enighed om, hvordan der kan opnås væsentlige fremskridt, forventer jeg en høj prioritering af vores forslag vedrørende energiprodukter.
Når disse forslag er udarbejdet, vil Kommissionen undersøge spørgsmålet vedrørende revisionen og ligeledes forslagene om alkoholholdige drikkevarer og tobaksvarer. Som nævnt tidligere, vil alle beretninger og forslag blive forelagt Parlamentet til udtalelse.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Det tredje program for SMV (1997-2000)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0249/96) af Thyssen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets afgørelse om det tredje flerårige program for små og mellemstore virksomheder (SMV'er) i Den Europæiske Union (1997-2000) (KOM(96)0098 - C4-0232/96-96/0087(CNS)).

Thyssen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvis Den Europæiske Union og medlemsstaterne virkelig prioriterer beskæftigelsen, er det på høje tid at vise de små og mellemstore virksomheder større opmærksomhed. I EMAC har vi både haft tid og lejlighed til udførlige drøftelser. De, som stadig er til stede her, hører til Økonomiudvalgets hårde kerne, og de er sig SMV'ernes socioøkonomiske betydning bevidst og har læst forslaget til det flerårige program og forhåbentlig også min betænkning. Derfor anser jeg det for at være uden mening at gennemgå hele dette program en gang til fra ende til anden.
De ved, at mange kolleger og jeg selv har en positiv indstilling til SMV'erne, og at vi i det store og hele er enige såvel i analysen af SMV-spørgsmålet som i de forslag, Kommissionen forelægger os, og som er betydeligt bedre end alle deres forgængere. Eksempelvis synes vi, det er et stort skridt fremad, at der fremover i det flerårige program vil blive henvist til den nye SMV-definition. Jeg håber, at Kommissionen står fast og formår at overbevise alle medlemmer af Rådet om nødvendigheden af en præcis afgrænsning af programmets målgruppe.
Da der er opstået en vis usikkerhed i visse sektorer, vil jeg spørge kommissæren, om han kan bekræfte, at udøvere af liberale erhverv samt SMV'er i turistsektoren ikke er udelukket fra dette program i henseende til SMVpolitikkens horisontale aspekter.
Endvidere ønsker jeg at understrege, at vi er af den mening, at den segmentering, der er til stede i beskrivelsen af målgruppen, også skal findes i evalueringsrapporterne. Kun således kan vi kontrollere, om alle, om nødvendigt også de mindste virksomheder, har gavn af programmet.
Jeg vil også sige noget om komitologien. Efter hvad jeg erfarer slår visse medlemsstater til lyd for, at der nedsættes et blandet udvalg for SMV'erne og socialøkonomien til sammen. Det synes mig at være uacceptabelt, ikke kun fordi programmet med hensyn til socialøkonomien endnu ikke er gået ind i sin eksperimentelle fase, men også fordi det er en anden verden. Også hertil hører jeg gerne Deres holdning, hr. kommissær.
Med hensyn til Euro-Info-Centrene er vi glade for at høre, at ambitionerne med hensyn til omstrukturering af netværket alligevel ikke er så vidtgående som oprindelig bebudet, og vi slår til lyd for, at der opnås en kvalitetsforbedring gennem professionalisering og ikke gennem en uhæmmet udvidelse af opgaverne.
Vi kan godt lide den specifikke opmærksomhed, der bliver de kvindelige erhvervsdrivende til del i det flerårige program, men den ønsker vi også for de medhjælpende ægtefæller, der stadig venter på en evaluering af et direktiv fra 1989.
Ellers ikke andet en ros til forslaget, forudsat naturligvis at det konkretiseres i den retning, vi angiver i ændringsforslagene og, hvor det ikke kunne være anderledes, i begrundelsen.
Afslutningsvis følgende. I formiddags er vi med rette blevet mindet om, at de europæiske borgere ikke bedømmer vort arbejde på basis af programmer og smukke erklæringer, men ud fra det klima, de lever i til daglig. Planen om i større omfang at inddrage SMV-organisationerne i politikkerne ser særdeles smuk ud, men er fuldstændig utroværdig, så længe Kommissionen forholder sig passiv til den lockout-politik, UNICE og fagforeningerne fører i den sociale dialog. Skal De ikke overveje denne sag, hr. kommissær, således at dette udemokratiske skuespil kan få en ende? Et smukt program uden penge nytter heller ikke noget. Dette programs budget skal genetableres, som Kommissionen har foreslået, og vi hører gerne fra Kommissionen selv, hvad der ellers skal ofres.
Endelig kommer gennemførelsen af programmet også til at afhænge af, at Generaldirektorat XXIII fungerer godt. Det kan ikke lykkes uden penge, men det går nu heller ikke uden den nødvendige stab. På forhånd tak, hr. kommissær, for Deres svar på mine spørgsmål og Deres reaktion.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Forskningsudvalget har beskæftiget sig meget intenst med arbejdsprogrammet for små og mellemstore virksomheder og forelagt talrige forslag. Vi fastslår i vort arbejde, at de små og mellemstore virksomheders deltagelse i f.eks. forskningsrammeprogrammet fortsat er utilfredsstillende, selv om 99, 8 % af alle virksomheder i Europa er små og mellemstore virksomheder, 66 % af alle ansatte arbejder i små og mellemstore virksomheder, og de små og mellemstore virksomheder tegner sig for 65 % af omsætningen i Den Europæiske Union. Vi har derfor foreslået en fordobling af antallet af små og mellemstore virksomheder, der deltager i forskningsrammeprogrammet i perioden indtil år 2000, samt en nedsættelse af omkostningerne i forbindelse med ansøgningerne. Det er et særdeles vigtigt punkt, da der ingen mening er i at søge om forskningsmidler, hvis omkostningerne i forbindelse med ansøgningen næsten svarer til de midler, der stilles til rådighed.
Endvidere bør vi overveje, om mere end 50 % af omkostningerne til SMV kan støttes. Det drejer sig også om en enkel og hurtig adgang til Den Europæiske Unions databaser på forskningsområdet, f.eks. databasen Cordis. Ordføreren har allerede gjort opmærksom på, hvor vigtigt det er, at vi kun har en enkelt database og ikke har en masse midler til rådighed, en masse software, en masse netværk, som i sidste instans ikke er til gavn for nogen. Med en hensigtsmæssig videreudvikling af databasen Cordis, som er tilgængelig via Internet, ville man bedst hjælpe de små og mellemstore virksomheder.
Afslutningsvis vil jeg gerne kort gøre opmærksom på Forskningsudvalgets udtalelse vedrørende grønbogen om innovation. Netop de små og mellemstore virksomheder er den innovative drivkraft i vort samfund, og her ligger der et stort potentiale, som skal fremmes yderligere ved hjælp af dette flerårige program. Jeg vil gerne takke ordføreren mange gang for hendes arbejde og håber, at der også tages hensyn til vort anliggende.

Harrison
Hr. formand, hr. kommissærer, småt er smukt, navnlig for Europas virksomheder, navnlig hvis den store bonus for os er arbejdspladser til Europas arbejdsløse.
SMV'erne ligger lunt i svinget i EU's plan for arbejdsløshedsbekæmpelse, og derfor glæder vi os meget over Kommissionens tredje flerårige program for SMV'er. Når det er sagt, er den tegnebog, der finansierer dette program, temmelig tynd med sine 180 mio ECU. Dette er så meget mere beklageligt i betragtning af Kommissionens beslutsomme forslag, som vor gode kollega fru Thyssen udtrykte sin glæde over. Hun glæder sig over Kommissionens nye definition af en SMV, hvorefter tærsklen på 500 nedskæres drastisk til 250. Dette er rigtigt. Selv inden for denne tærskel skal der skelnes mellem mellemstore, små og mikrovirksomheder. Vi skal skræddersy politikker til de forskellige størrelser SMV'er, hvad enten det drejer sig om skrædderen med et enkeltmandsfirma eller den større konfektionsvirksomhed.
Det er en skam, at Handels- og Industriministeriet og den britiske arbejdsgiverorganisation CBI i Det Forenede Kongerige afviste denne fornuftig ændring i Europa. Hele min erfaring med små virksomheder fortæller mig, at SMV'erne føler sig trængt ud af repræsentanterne for de store virksomheder. I denne henseende opmuntrer det mig særdeles mig, at den nederlandske praksis med trepartsmøder mellem store virksomheder, SMV'er og fagforeningerne nu også gennemføres i Storbritannien i form af de første møder på forsøgsbasis mellem fagforeningen GMB og de private virksomheders forum. Smitten med samarbejde og partnerskab mellem arbejdsmarkedets parter har bredt sig til Storbritannien.
Kommissionens skarpe angreb på bureaukrati, som forhindrer SMV'er i at trænge ind på det voksende og magtfulde europæiske indre marked, glæder vi os meget over. Men som ordføreren skarpsindigt påpeger, er det frem for alt de nationale regeringer, der anvender bureaukratiske metoder, og ingen steder er dette i højere grad tilfældet end i Det Forenede Kongerige, hvor Michael Heseltines stræben efter at få afbrændt alt bureaukrati er blevet til asken fra de konservative forfængeligheders glædesblus. Hvor er det pinligt for de konservative, at Financial Times afslører endnu et eksempel på, at britisk bureaukrati skaber problemer for investorer, som finansierer små virksomheder.
Af hel central betydning for en reel indsats med henblik på at skabe et passende og stabilt retligt og administrativt miljø, hvor SMV'erne kan trives, vokse og skabe job, er at indføre en virksomhedsvirkningsvurdering af EU-lovgivningen og luge ud i alle de dårlige ideer, samtidig med at der sikres høje miljø- og sociale standarder. Dristigt kan man også betegne den britiske regerings og CBI's holdning til et andet centralt forslag i Kommissionens dokument, nemlig at tage fat på problemet med forsinkede betalinger, som i den grad tilsmudser det europæiske og det britiske erhvervsmiljø og driver små virksomheder ud i insolvens, fordi Michael Heseltines holdning stadig er fremherskende, nemlig at det er acceptabelt at holde kreditorerne hen.
Sverige har løst problemet med sådanne svindlerier over for små virksomheder ved at indføre en lovbestemt ret til renter. Hvis det blev indført i Det Forenede Kongerige, ville SMV'erne have 20.000 mio £ til rådighed, som de kunne anvende til at investere i og udvikle virksomheder og job - job til de drenge og piger, som til stadighed forbigås af Storbritanniens færdige regering.
Jeg glæder mig også over Kommissionens erkendelse af, at SMV'erne har brug for bistand og en gunstigt miljø i alle faser af deres udvikling, ikke blot under opstarts- og udviklingsfasen. Der er således 30.000 SMV'er, der årligt går ned, hvorved Europa mister 300.000 arbejdspladser på grund af det retlige og administrative miljøs svagheder med hensyn til overdragelse af succesrige virksomheder ved grundlæggerens død eller tilbagetrækning. Få dette på plads i forbindelse med oprettelsen af det europæiske indre marked, og vi har penge på lommen, eller skulle jeg sige euro'er på lommen?
Dette bringer mig til min afsluttende bemærkning. Europa er nu opslugt af den fælles valuta, hvis fremkomst jeg inderligt tror vil virke som en dynamo for den europæiske økonomi. Men der skal gøres meget for at forstå SMV'ernes frygt i forbindelse med ØMU og hjælpe dem med at udnytte de fordele, som euro'en vil give. Det er af afgørende betydning, at Kommissionen foretager en dybtgående undersøgelse, som fremhæver ØMU'ens praktiske aspekter for SMV'erne. Jeg håber, hr. kommissær, at De vil kunne påtage Dem den opgave, men jeg glæder mig meget over dette nye program til SMV'ernes fremtid i Den Europæiske Union.

Secchi
Hr. formand, jeg vil søge at kæde det fremragende arbejde, som er udført af fru Thyssen, sammen med nogle yderligere betragtninger, som bygger på konstateringen af, at det ganske vist er rigtigt, at der blevet iværksat talrige programmer for bistand til de små og mellemstore virksomheder, altså det emne, vi beskæftiger os med her i aften, men at der er opnået mindre tilfredsstillende resultater for så vidt angår forbedringen af det arbejdsklima, hvori disse befinder sig. Dette er også blevet omtalt af hr. Harrison.
De bureaukratiske administrative og beskatningsmæssige regler på arbejdsaftalernes område i næsten alle medlemsstater er nemlig udformet med henblik på de større og store virksomheders arbejdsbetingelser, uden at man har taget hensyn til de mindre virksomheders særlige træk. Det er f.eks. under en nylig gennemført undersøgelse af omkostningerne ved administrationen af moms-reglerne i Fællesskabet, blevet bevist, at disse omkostninger er omvendt proportionale med virksomhedens størrelse, således at de i betydelig hæmmer dem, som allerede er små.
Yderligere skal jeg stærkt understrege, at disse problemer på grund af de indbyrdes forskelligheder fra stat til stat bevirker forskelsbehandling af de erhvervsdrivende, særlig dem, som søger at komme ind på det europæiske marked. Heraf følger, at disse forskelligheder, selvom der tilsyneladende er tale om spørgsmål af indenlandsk betydning, bliver af betydning på europæisk plan, for så vidt som de strider mod det grundlæggende princip om ligebehandling af de erhvervsdrivende og er til hinder for det indre markeds rette funktion.
Dette er grunden til, at det har syntes mig rigtigt på det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne at fremsætte ændringsforslag nr. 52, som jeg også vil henlede kommissærens opmærksomhed på, et ændringsforslag som har til formål at opfordre Kommissionen til at iværksætte særlige aktioner med henblik på at kræve, at medlemsstaterne i praksis skal virke for at overvinde disse forskelle.
Jeg mener, at Kommissionen kan gøre et umådeligt fortjenstfuldt arbejde, dersom den bevæger sig i denne retning, og dersom den, som jeg finder helt naturligt, skønner det hensigtsmæssigt at søge samarbejde med alle de faglige sammenslutninger med henblik på at indsamle den størst og grundigst mulige dokumentation.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionen har gjort et fremragende stykke arbejde. Det er særdeles vigtigt, at det tredje flerårsprogram er udformet som en integreret del af »pagten om tryghed i beskæftigelsen«. Det drejer sig jo faktisk om, at forbedre erhvervslivets konkurrenceevne. Øget konkurrencedygtighed garanterer igen øget vækst og altså flere job. Desuden udviser SMV'erne større vækst i beskæftigelsen end store virksomheder. Derfor står vi positive over for, at nærværende tredje flerårige program præsenteres sammen med en evalueringsrapport om det nuværende program, hvilket kan tjene som fundament for en mere hensigtsmæssig politik. Og langt om længe fik man udarbejdet en bedre definition af SMV'erne. Hvordan kan man føre en selektiv politik, der kan finde anvendelse på næsten totaliteten, nemlig 99, 8 % af virksomhederne.
I forbindelse med de foreslåede foranstaltninger skal det bemærkes, at de liberale altid har pointeret, at et gunstigt virksomhedsklima er den vigtigste grundlæggende forudsætning for vækst og beskæftigelse. Det har også den irske premierminister og formand for Rådet peget på i formiddags. Det er dog først og fremmest medlemsstaterne, der skal påtage sig deres ansvar i denne sag. Tit og ofte er det nemlig den nationale lovgivning, der pålægger større byrder end fællesskabet. Hvor Kommissionen i 1994 eksempelvis foreslog 250 sider med forordninger, ønskede medlemsstaterne at producere en 40 gange så stor stabel på henved 10.000 sider. Men også Unionen har en opgave. Vi anmoder Kommissionen om mere omhyggeligt at vurdere effekten af dens lovforslag på SMV'erne. Kommissionen indrømmer jo selv, at en fortsat forbedring af beretningerne om virkningerne er mulig. Vi må jo ikke forglemme, at det ikke er småting, det drejer sig om. Papirnusseri koster erhvervslivet årlig over 150 milliarder ECU. Pilotprojektet SLIM, der går ud på en forenkling af lovgivningen vedrørende det indre marked og konkret er koncentreret om fire sektorer, undersøger mulighederne for en forenkling af lovgivningen. Vi ser forventningsfulde resultaterne af dette projekt i møde, som er bebudet til november måned og ligeledes de initiativer, Kommissionen tager desangående.
For det andet kan vi ikke acceptere, at Ministerrådet tøver så længe med at vedtage statutten for det europæiske selskab, som Kommissionen allerede for 21 år siden, nemlig i 1975, formulerede de første forslag til. Ikke desto mindre ville en europæisk statut for erhvervslivet betyde en regulær besparelse på skønsmæssigt 30 milliarder ECU.
For det tredje synes jeg, at Unionen bør tilskynde til at fremme adgang til risikovillig kapital. Det er de hurtigtvoksende SMV'er, som investerer i højteknologi, der har mest brug for venture capital . Derfor håber jeg, at den europæiske displaymesse ISDAC er en opbakning for vore hurtigtvoksende virksomheder.
Endelig ønsker jeg at lykønske ordføreren med hendes betænkning. Jeg støtter hendes ændringsforslag, nærmere bestemt det vedrørende optagelsen af udøvere af liberale erhverv i Rådets afgørelse. Jeg ønsker også at fremhæve forslaget om særlig opmærksomhed for kvindelige erhvervsdrivende og medarbejdende ægtefæller. Jeg håber, at man ikke lader det blive ved ord alene, men at de omsættes i handling, ikke kun af Kommissionen, men også af medlemsstaternes regeringer.

Rönnholm
Hr. formand, Kommissionens udmærkede program for små og mellemstore virksomheder, som behandles i betænkningen, har vist og viser, at Parlamentet har forpligtet sig til at forbedre forholdene for de små og mellemstore virksomheder. Behandlingen af betænkningen har i alle faser været konstruktiv, endog kreativ, hvilket jeg på det varmeste vil takke fru Thyssen for.
Det har været interessant for os fra de nye medlemslande, hvor der ikke er lange traditioner for små erhvervsdrivende, at observere problemernes ensartethed, selvom baggrunden for os er en anden. Derfor er det meget forståeligt, at der f.eks. i mit hjemland blev stillet meget store forventninger til de muligheder, som Unionen ville bringe med sig.
Det er dog således, at Unionen ikke har afsat ressourcer til at yde betydelig direkte bistand til f.eks. de vanskelige kapitalproblemer, når man tænker på, at finansieringsproblemerne netop for øjeblikket har nået et højdepunkt, når det gælder tilvejebringelse af egenkapital og risikovillig kapital, og i hvert fald hos os præges af en overforsigtig kreditgivning fra bankernes side. Unionen bør i sit arbejde koncentrere sig om at løse disse problemer.
Unionsmedlemskabet har i sig selv givet os stabilitet. Den økonomiske politik har efter medlemskabet været forholdsvis vellykket, hvilket betyder, at forudsætningerne for finansieringen, også den kommercielle, har været til stede.
Vi kan på vores side som et godt eksempel påpege, at også betalingerne kan foretages hurtigt og ordentligt. Der kan reguleres, og bestemmelserne kan overholdes. Spørgsmålet om de grænseoverskridende betalinger skal øjeblikkeligt bringes i orden. Der er ingen grund til at forhale det.
Vi glemmer selvfølgelig ikke, at ØMU'en både vil løse problemer og åbne muligheder. ØMU'en bør ikke standses på grund af formelle hindringer. Når de finansielle hindringer, som vi nu har kendskab til, er fjernet, bør vi med held kunne styrke Europa.
Rådgivningscentrene og netværkerne skal fungere bedre. Det er helt klart, at det er vigtigt med internationalt samarbejde på alle områder. Vi ved godt, at det finske Nokia ikke ville være den næststørste producent af mobiltelefoner i verden, hvis kendskabet til Nokia ikke var nået ud i verden.
Innovation er derfor udgangspunktet for al uddannelsesaktivitet. Iværksætterånd er helt klart et positivt fænomen, også åndeligt. Friheden til at realisere sig selv og få belønningen for det er en opfyldelse af vores socialdemokratiske idealer, når det kombineres med tanken om at respektere et andet menneskes frihed.
Det vil være flot, hvis man på europæisk plan aktivt begyndte at knytte forbindelser mellem små og mellemstore erhvervsdrivende og fagbevægelsen. Det kunne være en ny kilde til værdiforøgelse.

Peijs
Det foreliggende flerårige program er højdepunktet i Rådets, Kommissionens og Parlamentets bestræbelser på at sætte SMV'er på den europæiske dagsorden. Parlamentet har været konsistent i alle disse år. Tro mod den erhvervsdrivende, der ofte med ganske få medarbejdere yder store økonomiske præstationer ofte med den risiko at miste alt, hvad han eller hun ejer.
Endelig er også Rådet nået til den konklusion, at de små og mellemstore virksomheder er travlt i gang med at løse et kolossalt politisk problem for Rådet, nemlig arbejdsløshedsproblemet. Det står meget klart, at Rådet ikke er i stand til selv at løse dette problem, ikke ved hjælp af Delors' hvidbog og ej heller ved hjælp af de europæiske net. Den magter det ganske enkelt ikke. Vi har 17 millioner arbejdsløse som vidne. Intet under, at Rådet de seneste år ikke havde lovord nok om de små og mellemstore virksomheder, fastlagt i rådsresolutioner.
I dag skulle vi altså være samlet her med det formål på festlig vis at afrunde en betydningsfuld europæisk diskussion og lade handling følge på ord. Men champagnen, med eller uden zero rate , kan vi godt lade blive hjemme. Rådet har valgt en discountmodel til fremme af beskæftigelsen i de små og mellemstore virksomheder. Rådet vil ikke afsætte de fornødne 180 millioner ECU, men kun 120 millioner ECU, og det skal ikke gøres på hr. Santers facon, men bedre, næ, vi vil gøre mere for en billig penge, så det kun ser ud, som om vi gør mere. Og en passant ser Rådet sig i stand til også lige at kvæle ELISE-programmet. Det ville jo være en skam, om et godt og lavbureaukratisk program skulle kunne eksistere videre.
Det står klart, at alle disse femten regeringer, der er blevet valgt, for at de skal se frem, ikke har set frem og må bruge alskens finansielle fif for at kunne opfylde ØMU-kriterierne, som de selv har fastsat allerede i 1992. Og min egen nederlandske regering går i spidsen i så henseende.
Hr. formand, Kommissionen har med rette udarbejdet et bredt og frem for alt ikke sektorinddelt program, der rummer mange SMV-aspekter. Og Kommissionen kunne med rette regne med Rådets støtte. Men hvis Rådet får sin vilje med hensyn til budgettet, bliver vi som Parlament nødt til omhyggeligt at overveje programmet. Færre penge vil indebære, at Kommissionen vil udrette en masse, men intet ordentligt. Vi bliver i så fald nødt til at prioritere og uden nogen tvivl til at revidere programmet.

Gallagher
Hr. formand, det flerårige SMV-program tilvejebringer et rets- og budgetgrundlag for Fællesskabets særlige politiske foranstaltninger på SMV-området. Jeg støtter dette program fuldt ud. Det erkendes deri, at de små og mellemstore virksomheder er fundamentet for en lokal, national eller endog europæisk økonomi. Som led i forbedringen af SMV'ernes erhvervsmiljø anbefales det, at der skal ske en europæisering af SMV'ernes forretningsstrategier gennem tilvejebringelse af informations- og rådgivningstjenester. Jeg håber, at dette i praksis vil betyde, at programmet for de europæiske erhvervsrådgivningscentre, EIC, vil blive udvidet i mit land Irland. De gør et uundværligt stykke arbejde ved at forsyne små og mellemstore virksomheder med oplysninger om aktiviteterne i den europæiske regional-, social-, landbrugs- og fiskerifond samt med hensyn til at rådgive om de forskellige europæiske tilskudsordninger og offentlige indkøbsaftaler. Der bør være et erhvervsrådgivningscenter i hvert amt i Irland. Dette vil i vidt omfang medvirke til at udjævne den kløft, der findes med hensyn til tilvejebringelsen af oplysninger om de europæiske fonde.
Et af de virkelige problemer for SMV'erne er markedsføringen af deres produkter i andre lande. Ethvert europæisk program, som giver mulighed for tværnationalt samarbejde, og som supplerer det arbejde, der for øjeblikket udføres af organer såsom handelsministeriet, An Bord Tráchtala , vil være et velkomment skridt.
Jeg støtter anbefalingen af, at alt for bureaukratiske administrative og skattemæssige bestemmelser, som straffer SMV'erne, bekæmpes ved enhver lejlighed. Mest simpelt resulterer for mange formularer og for meget bureaukrati i, at mange SMV-arbejdsgivere ikke er i stand til at bevare overblikket.
Det foreslåede budget på 144 mio ECU til dette program udgør en stigning på 60 % i forhold til dets forgænger. Men jeg vil minde Parlamentet om, at disse midler bør målrettes omhyggeligt og anvendes på den mest mulige praktiske måde. Ingen af midlerne bør anvendes til foranstaltninger, der ikke er direkte relevante for SMV'ernes behov.

Moretti
Hr. formand, jeg tager ordet på de små og mellemstore virksomheders vegne, der udgør 99, 8 % af samtlige selskaber i Europa, og hvoraf 50 % ulykkeligvis er dømt til at gå fallit i de næste tre år på grund af et skattemæssigt, retligt og administrativt overordentlig indviklet system og på grund af vanskeligheder ved at skaffe sig adgang til forskningsprogrammer, ledelsesmæssige svagheder og vanskeligheder ved at opnå en rimeligt billig finansiering samt på grund af barrierer, der hindrer dem adgang til markederne for varer og tjenesteydelser.
Visse medlemsstater har udfoldet betydelige bestræbelser og vedtaget foranstaltninger med henblik på at hjælpe de små og mellemstore virksomheder, mens Italien aftvinger modige virksomhedsdrivende forskudsvis betaling af skatter og afgifter af deres formodede indkomster med ca. 72 %. Som følge heraf skades de små og mellemstore virksomheders muligheder for investering i produktion og fornyende teknologi, og ikke blot dette, men deres konkurrenceevne på de nationale og internationale markeder forringes.
Lad os hjælpe de virksomhedsdrivende med oplysninger og bistå dem til i lighed med de store koncerner at skaffe sig adgang til den bistand, som Unionen stiller til rådighed.

Garosci
Hr. formand, da jeg kom her til Europa-Parlamentet for to år siden, var en af de første betragtninger, jeg fremsatte, tilsyneladende banal, men af stor virkning. Der var i Europa 18 millioner små og mellemstore virksomheder, og der findes tilfældigvis samtidig ca. 18 millioner arbejdsløse, så ligningen er tilsyneladende ganske enkel. Hvis man kunne skabe forhold, der gjorde det muligt for hver enkelt lille eller mellemstor virksomhed at antage blot én arbejdstager, ville vi selvsagt have løst problem nr. 1 i Den Europæiske Union, nemlig genoplivelse af arbejdsmarkedet. Men dette er meget lettere sagt end gjort.
Af stor betydning er det arbejde, som kommissær Papoutsis og Generaldirektorat XXIII netop har afsluttet for nogle uger siden, nemlig den nye flerårige plan for 1997-2000, som efter min mening indeholder to store fornyelser i forhold til de foregående planer, og som gør den anderledes og mere interessant end de foregående. Den første er af politisk og organisatorisk karakter, idet den endelig giver de små og mellemstore virksomheder den rolle, der tilkommer dem i det europæiske økonomiske scenario. Der er ikke længere tale om størrelsesforhold. Opmærksomheden er ikke længere alene koncentreret om de store virksomheder, men tillige om de små og mellemstore virksomheder.
Det andet aspekt er sektorielt. Vi har endelig med tilfredshed set, at den nye flerårige plan ofrer særlig opmærksomhed på nogle økonomiske sektorer, som indtil i går var undervurderet, men hvis store potentiale er os velkendt. Jeg hentyder herved særlig til handel og håndværk samt i mindre grad tillige til turismen.
Jeg tror således, at der særlig inden for disse sektorer er enorme muligheder for erhvervsmæssig vækst, nye arbejdspladser og kort sagt muligheder for skabelse af et marked, som de små og mellemstore virksomheder nu endelig skal erobre, og med denne plan gives der dem muligheder, som vi ikke må forsømme, fordi den europæiske økonomi har behov for en større indre styrke, og vi skal derfor stå virksomhedslederne mere nær.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor glæde at få lejlighed til at drøfte Kommissionens forslag om det nye flerårige program for små og mellemstore virksomheder (SMV).
Kommissionens forslag om indførelsen af dette tredje flerårige program indeholder en komplet pakke af foranstaltninger, der skal fremme og støtte de små og mellemstore virksomheder. Programmet supplerer de aktioner, der finder sted som led i andre fællesskabspolitikker, og ligeledes de aktioner, der gennemføres af medlemsstaterne.
Som Kommissionens formand, hr. Santer, har understreget, er dette program en uadskillelig del af tillidspagten vedrørende beskæftigelse. Og som både hr. Harrison og hr. Garosci var inde på før, spiller de små og mellemstore virksomheder en afgørende rolle i vor jobskabelsesstrategi. De tre sidste møder i Det Europæiske Råd, i Cannes, Madrid og Firenze, bekræftede Den Europæiske Unions politiske prioritering af SMV-politikken.
Især glæder jeg mig over den interesse, Parlamentet har vist for dette forslag. Og i denne forbindelse vil jeg komplimentere ordføreren, fr. Thyssen, for det fremragende arbejde, hun har udført, ligesom jeg vil takke Parlamentet for dets støtte gennem alle årene til SMV-politikken.
Samtidig vil jeg sige, at jeg også glæder mig over de positive konklusioner i fr. Thyssens betænkning, konklusioner, der vedrører kvaliteten af Kommissionens forslag. Jeg er helt enig med ordføreren i, at målrettet bistand til de små og mellemstore virksomheder er en uundværlig del af en politik, der tager sigte på at bekæmpe arbejdsløsheden og skabe beskæftigelsesmuligheder i hele Europa.
Dette program leverer faktisk det juridiske og finansielle grundlag for Fællesskabets særlige aktioner for de små og mellemstore virksomheder. Jeg vil tillade mig ganske kort at nævne programmets fem prioriterede områder, der tager sigte på at forbedre de små og mellemstore virksomheders udbytte.
Det første prioriterede område er bekæmpelsen af de administrative vilkår, som hæmmer oprettelsen og udviklingen af små og mellemstore virksomheder. Hvis denne situation skal vendes, kræver det en samordnet og målrettet indsats fra medlemslandenes side, men også fra Unionens. Selv kan jeg love at gøre alt, hvad der er muligt, for at intensivere Kommissionens indsats med henblik på at mindske bureaukratiet samt skabe en bedre lovgivning, som forenkler de administrative vilkår.
Programmets andet prioriterede område er forbedring af det finansielle klima for de små og mellemstore virksomheder. De europæiske små og mellemstore virksomheder lider fortsat under mangel på kapital. Netop hvad dette angår, udtalte hr. Moretti sig meget klart. De små og mellemstore virksomheder har svært ved at stille tilstrækkelig garanti for banklån og lider under manglen på et passende europæisk kapitalmarked. Dette nye program tager netop sigte på at fremme innovative metoder til at forbedre det finansielle og økonomiske klima og til at muliggøre de små og mellemstore virksomheders adgang til de finansielle midler.
Det tredje prioriterede område er forbedring af virksomhedernes adgang til det indre marked og til mulighederne på de internationale markeder. Det indre marked og den voksende internationalisering er begyndt at give virksomhederne reelle fordele. Imidlertid har de små og mellemstore virksomheder stadig svært ved at få adgang til visse markeder. Euro-Info-Centrene, som er Kommissionens velkendte paneuropæiske net, vil vi gerne gøre til »First Stop Shops«. Det vil vi, fordi disse centre så kan dirigere de forskellige forespørgsler hen til de rette serviceorganer, som kan hjælpe virksomhederne. Målet er at forbedre kvaliteten af den service, som Euro-Info-Centrene yder, sådan som hr. Gallagher ganske korrekt påpegede. Endvidere vil netværket og samarbejdet mellem de små og mellemstore virksomheder blive fremmet via forbedrede erhvervspartnersøgningsnetværk og samarbejdsprogrammer. Samtidig vil vi udvide muligheden for at skabe kontakter ved hjælp af nye databaser såsom Cordis-nettet, som hr. Ferber også nævnte. Det glæder mig overordentligt, at ordføreren, fr. Thyssen, er enig heri og støtter ideen med »First Stop Shops«.
Det fjerde prioriterede område er forøgelse af de små og mellemstore virksomheders konkurrenceevne via en forbedring af adgangen til forskning, innovation og uddannelse. Det relativt begrænsede antal europæiske virksomheder, der bygger på de nye teknologier, viser, at der er behov for bedre vilkår, som kan fremme denne virksomhedskategori, der er under hastig udvikling. De små og mellemstore virksomheder er ligeledes klar over, at de ikke investerer tilstrækkeligt i uddannelse. Vi må imidlertid ikke glemme, at de eksisterende uddannelsesprogrammer sjældent svarer til disse virksomheders særlige behov. Det nye program indeholder pilotaktioner med henblik på at finde frem til og efterprøve nye tiltag på disse områder.
Programmets sidste målsætning - efter min opfattelse en af de vigtigste - er fremme af iværksætterånd og skabelse af en ny virksomhedskultur via særlige aktioner, koncentreret om håndværksfagene og de helt små virksomheder. Iværksættere med gode ideer, men uden de nødvendige midler, kan få støtte - og vil få støtte - især i den kritiske opstartfase. Dette vedrører især kvinder, men også unge iværksættere og virksomheder ejet af personer, som tilhører en minoritetsgruppe, hvilket jeg ved, at Europa-Parlamentet nærer særlig interesse for.
Programmet foreslår endvidere en række aktioner, og de enkelte foranstaltninger vil blive udformet således, at de især henvender sig til de mindst begunstigede sektorer og mindst udviklede områder. Programmets meget ambitiøse mål kan dog kun realiseres med de små og mellemstore virksomheders egen deltagelse og støtte.
Derfor har vi drøftet spørgsmålet med repræsentanter for de små og mellemstore virksomheders europæiske organisationer, og det glæder mig, at Kommissionens forslag har fået støtte fra alle sider.
Med hensyn til de frie erhverv, som fr. Thyssen nævnte, er de ikke udtrykkeligt udelukket fra programmets anvendelsesområde, men er i mange tilfælde omfattet indirekte. Vi er ligeledes enige i, at det er nødvendigt at tage hensyn til de særlige problemer, som de forskellige kategorier af små og mellemstore virksomheder står med, og som bestemmes og beskrives i den definition af små og mellemstore virksomheder, som Kommissionen udgav den 3. april 1996.
Hvad angår det spørgsmål, der blev rejst af hr. Ferber, om forholdet mellem programmet for forskning og teknologisk udvikling og de små og mellemstore virksomheder, er dette et vigtigt emne. Derfor fastholder vi også denne prioritering inden for den nye ramme for forskning og teknologi, og vi tror, at de små og mellemstore virksomheder vil få en særlig plads i dette program. Der er imidlertid ingen tvivl om, at vi må lægge særlig vægt på fremtiden.
I denne forbindelse vil jeg endnu en gang takke ordføreren og de udvalg, der har været beskæftiget med udarbejdelsen af de relevante ændringsforslag. Mange af disse ændringsforslag forbedrer Kommissionens oprindelige forslag og kan accepteres af Kommissionen. Helt konkret kan vi acceptere ændringsforslag nr. 2, 3, 8, 10, 16, 17, 20, 21, 23, 35, 36, 39, 40, 44 og 45. Desuden kan vi delvist acceptere ændringsforslag nr. 4, 5, 19 og 42, 33 og 34.
Hvad angår ændringsforslag nr. 1, 6, 11, 12, 13, 14, 15, 18, 22, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 37, 38, 41, 43, 47, 48, 51, 52 - som hr. Secchis spørgsmål drejede sig om - 53, 55 og 56, kan vi acceptere tankegangen bag disse, men mener, at de enten principielt er omfattet af Kommissionens forslag eller falder ind under andre politikker, som er omfattet af det integrerede program for de små og mellemstore virksomheder.
Derimod kan Kommissionen ikke acceptere følgende forslag: For det første ændringsforslag nr. 7, fordi vi ikke mener, at det falder ind under det flerårige program og er i modstrid med subsidiaritetsprincippet. For det andet ændringsforslag nr. 9, som ganske vist er en fornuftig bemærkning, men ikke kan indgå i forslagets juridisk gældende tekst.
Endvidere kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 24, der vedrører udvalget af rådgivende karakter og dets funktion. Heller ikke ændringsforslag nr. 25, da den mener, at den regelmæssige underretning af de institutionelle organer dækker informationsbehovet.
Hvad angår ændringsforslag nr. 26 og 46, er det vor opfattelse, at Kommissionens oprindelige forslag dækker dette spørgsmål tilstrækkeligt.
Til sidst, hvad angår ændringsforslag nr. 49 og 50, kan vi ikke acceptere den sammenkædning med FILOXENIAprogrammet, der foreslås, da det ville skabe for stor forvirring og hindre en effektiv gennemførelse af begge programmer. Endelig kan Kommissionen heller ikke acceptere ændringsforslag 54, 57, 58 og 59.
Det program, vi har fremlagt i dag, repræsenterer et komplet tiltag af aktioner, som vil gøre det muligt for små og mellemstore virksomheder at spille en afgørende rolle i de kommende års udfordringer.
Hvad budgettet angår, må jeg understrege, at programmet kun kan gennemføres, hvis der stilles tilstrækkelige finansielle midler til rådighed.
Jeg vil derfor udtrykke min tilfredshed med ordførerens konstatering af, at 180 mio ecu er et absolut minimum, som er nødvendigt, hvis programmet skal gennemføres. Og jeg vil gerne takke Parlamentet for dets støtte i denne henseende. Naturligvis skal den regnskabsmæssige side af sagen være i orden, og de midler, der stilles til rådighed, skal udnyttes rationelt.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at det er vigtigt, at vi markerer iværksætterånden i Europa og på denne måde skaber et virksomhedsmiljø, der reelt kan bidrage til, at vi får nye arbejdspladser. Dette kræver imidlertid en samordnet og permanent indsats fra alle, der deltager i virksomhedsudvikling, og fra alle, der deltager i udformningen og udarbejdelsen af de politikker, der vedrører de små og mellemstore virksomheder, og jeg tænker her specielt på Europa-Parlamentet, medlemsstaterne, de små og mellemstore virksomheders sammenslutninger samt Kommissionen. Først da tror jeg, vi vil kunne forvandle den brede politiske støtte til gennemførelsen af effektive foranstaltninger i en politik for de små og mellemstore virksomheder til en positiv og effektiv aktion.
Hvis hele det spektrum af aktioner, der foreslås i det flerårige program for de små og mellemstore virksomheder, gennemføres, tror jeg faktisk, at resultaterne vil give positiv genlyd over hele Europa.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Teleområdet og ONP
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0276/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne (C4-0329/96-95/0207(COD)) (Ordfører: Read).

Read
Hr. formand, denne andenbehandling drejer sig om samtrafik, om at fremme konkurrencen og forhindre, at de etablerede operatører med en stærk stilling begrænser andre operatørers adgang. Det, der har været grundlaget for Parlamentets drøftelser om dette spørgsmål, har været behovet for at sikre, at den europæiske telekommunikationsindustri overlever og trives.
Jeg har som ordfører været bevidst om behovet for at oprette retfærdige, gennemsigtige og omkostningsbaserede samtrafikvilkår og parallelt hermed indføre en effektiv regulering til at sikre, at dette sker. Ligesom forsinket retfærdighed er lig med nægtet retfærdighed, således kan forsinkelser i de normale kommercielle forhandlinger i realiteten fratage nye netoperatører muligheden for at opnå et solidt fodfæste på dette afgørende marked. Det er noget mere vanskeligt end det, fordi hele udvalget har været sig bevidst, at nye netoperatører, nye aktører, kan være meget betydelige og indflydelsesrige aktører i deres eget land eller på globalt plan.
De fleste af ændringsforslagene afspejler igen de ting, der optog Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ved førstebehandlingen, men der er nogle væsentlige ændringer, og Parlamentet fik forelagt en i høj grad ændret holdning fra Rådet til vor andenbehandling. Jeg vil navnlig gerne høre kommissærens holdning til ændringsforslag nr. 10, som ændrer definitionen af »samtrafik«. Jeg vil gerne høre kommissærens holdning navnlig med hensyn til, om denne ændring efter hans opfattelse vil fremme målsætningen om en åbning af markedet, og vil han sammenligne den med Kommissionens oprindelige forslag.
Der er et vigtigt ændringsforslag med hensyn til nummerportabilitet, og hr. Whitehead fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vil behandle denne foranstaltning, der er vigtig for forbrugerne og erhvervslivet. Jeg er sikker på, at Parlamentet vil skulle behandle dette centrale spørgsmål ved fremtidige lejligheder.
Vedrørende spørgsmålet om tilsyn på europæisk plan og ændringsforslag nr. 8 vil jeg også gerne høre kommissærens holdning til dette. Det er efter min og udvalgets mening ikke muligt at forestille sig fremtiden for samtrafik, i det mindste ikke i den nærmeste fremtid, uden tilsyn. Endnu en gang er Økonomiudvalget og jeg optaget af det spillerum, som de nationale tilsynsmyndigheder får i dette og andre anliggender. De vil bemærke, at ændringsforslag nr. 8 er omhyggeligt formuleret og anmoder Kommissionen om, at der »åbnes mulighed«, og vi er klar over, hvor følsomt spørgsmålet om tilsyn på europæisk plan er på nationalt plan og rådsplan.
Jeg vil også sætte pris på i detaljer at høre Kommissionens holdning til ændringsforslag nr. 5 om tvister på tværs af grænserne, som jeg håber han kan kommentere, og også spørgsmålet om alment tjenesteudbud, som med rette optager Miljøudvalget. Jeg ved, at dette vil blive behandlet i en fremtidig meddelelse, og at Parlamentet senere vil få lejlighed til at tage stilling til definitionen og finansieringen af det almene tjenesteudbud, men som i enhver betænkning på teleområdet er dette et centralt spørgsmål for Parlamentet.
Jeg anbefaler betænkningen til kollegerne og håber, at den opnår støtte på tværs af partierne, men jeg vil gerne høre kommissærens holdning til de spørgsmål, jeg særligt fremhævede, inden vi træffer en endelig beslutning og jeg anbefaler, at de forskellige ændringsforslag støttes.

Whitehead
Hr. formand, på vegne af de medlemmer, der er til stede, vil jeg gerne sige, at vi glæder os meget over, at fru Read er tilbage hos os efter sygdom og med genvundet helbred og i sin sædvanlige veltalende stil. Hun har i længere tid, end jeg har været medlem af Parlamentet, været nøje knyttet til dette spørgsmål, og hele hovedstrukturen er nu ved at blive samlet. Vi glæder os navnlig over det i henseende til et liberaliseret indre marked, hvor den nye operatør skal have en retfærdig behandling i forhold til de etablerede operatører.
Men når det er sagt, er adgang for nye aktører en nødvendig, men ikke altid en tilstrækkelig forudsætning for, at forbrugerne beskyttes, og mine få minutter skal helliges forbrugeren. Da Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse udarbejdede en udtalelse om fru Reads betænknings foregående betænkning den 12. januar 1995, forsøgte det at anføre, hvilke betingelser der skulle være for det almene tjenesteudbud. Jeg vil blot sige her, at i et forsøg på at fastholde, hvad der siges i denne betænkning i forbindelse med tidligere udtalelser fra Kommissionen, forsøger vi ikke at holde fast ved en uklar og temmelig vag definition, men ønsker derimod at få at vide af kommissær Bangemann og hans kolleger, hvornår en passende og acceptabel definition af alment tjenesteudbud vil blive forelagt.
For det andet vil jeg gerne knytte en bemærkning til nummerportabilitet. Ændringsforslag nr. 25, som fru Read lige nævnte - og hr. van Velzen og andre rejste dette spørgsmål - forsøger at give mulighed for, mod et rimeligt gebyr, at tilsynsmyndigheden kan sørge for, at der virkelig er tale om nummerportabilitet, og hvis det ikke er tilfældet, kan et opkald til en brugers gamle nummer, efter at denne har skiftet netleverandør, mod et rimelig gebyr omdirigeres til brugeren. Vi håber, at dette tilsagn vil blive givet.
Afslutningsvis håber jeg, at Parlamentet i morgen vil stemme for henstillingen vedrørende miljøbeskyttelse, som fru Read forelagde på et sent tidspunkt som et ændringsforslag til betænkningen. Jeg ved, at der har været modstand mod det i visse kredse, men jeg mener, at det er det mindste, vi kan gøre for at imødekomme de naturlige bekymringer, der knytter sig til samtrafikpunkter, nemlig at miljøhensynene kan blive tilsidesat under forhandlingerne mellem de gamle og nye aktører på dette marked.

W.G. Van Velzen
Samtrafik hører til de vigtigste forudsætninger for en liberalisering af telekommunikationsmarkedet. En tredjedel af telefonprisen udgøres af samtrafikgebyrer, og på europæisk plan er der altså tale om flere milliarder ECU. Dårlig regulering af samtrafikken fører desuden til protektionisme, virker konkurrenceforvridende og skader forbrugeren. Det kan føre til højere priser, et lavere serviceniveau og et mindre varieret udbud. Derfor er det nødvendigt, at der kommer fair regler, at procedurer og omkostningsstrukturer er gennemsigtige, og at der ikke er tale om magtmisbrug. Derfor er det også nødvendigt, at nye udbydere får adgang til nettene til acceptable priser. Det er, hvad samtrafik indebærer.
Min tak også til ordføreren fru Read for hendes sagkyndige bidrag, for samarbejdet og for det glædelige forhold, at vi i dag atter kan være sammen. Hvilket fører mig til definitionen af samtrafik. De har lagt mærke til, at der foreligger et ændringsforslag, der har genetableret den oprindelige definition, fordi hvis telekommunikationstjenesterne udelades, som tilfældet er i Rådets nuværende fælles holdning, reduceres ordningens værdi med henved 25 til 50 %. Det ville jo begrænse anvendelsesområdet meget stærkt, og det ville indebære, at de nye udbyderes netadgang mod betaling af de faktiske omkostninger kommer i fare. Og det er væsentligt. Det er liberaliseringens kerne.
Nu er mange telekommunikationsvirksomheder bange for, at de serviceudbydere, der ikke råder over et eget net, vil gøre krav på de samme høje rabatter, når først de er kommet med. Det er en stor misforståelse. For i artikel 7, stk. 2 i Rådets fælles holdning bliver der med rette peget på, at »samtrafiktakster skal overholde principperne om gennemsigtighed«, og nu kommer det »og omkostningsægthed«. Dette er kernen. Omkostningsægthed vil sige, at når man altså har færre omkostninger, kan man ikke gøre krav på de samme rabatter. Og det er også kernen i begrundelsen for, at vi har henvist sagen til fornyet behandling.
Min gruppe støtter helhjertet fru Reads forslag. Vægt på fælles retningslinier for samtrafikaftaler, udstukket af Kommissionen. En god procedure til afgørelse af tvister, vægt på udvikling af et ægte, harmoniseret europæisk marked for telekommunikation. Vi er meget skuffede over, at Rådet for os at se er afveget fra dette på 6 til 7 væsentlige punkter. Som første punkt kan nævnes, at Parlamentet går ind for en højere grad af harmonisering af regler, end Rådet har accepteret. Det finder selvsagt sit mest prægnante udtryk i Parlamentets ændringsforslag 21.
For det andet går vi videre med hensyn til gennemsigtighed i omkostningerne i forbindelse med samtrafikaftaler. Vi stiller større krav på dette punkt.
For det tredje vil vi have større indflydelse på europæisk plan. Kommissionens rolle heri bør styrkes. Det er udmærket, at vi med henblik på subsidiariteten udstyrer de nationale tilsynsmyndigheder med et hav af muligheder, men hvis Kommissionen ikke kan spille en vigtig rolle på dette punkt, forudser jeg, at det europæiske marked for telekommunikation ikke bliver til ret meget. Vi ønsker en grænseoverskridende ordning til afgørelse af tvister, og vi ønsker nummerportabilitet, for hvis man skifter netleverandør uden at tage sit nummer med, lægger man alvorlige hindringer i vejen for liberaliseringen. Og det er et afgørende punkt.
Vi ønsker at gå i retning af en europæisk tilsynsmyndighed. Det er mit håb, at kommissæren, på trods af, at vi nu, formoder jeg, indleder en samrådsprocedure, vil stå ved vor side, at han sammen med os vil stå fast, for det er efter min mening af afgørende betydning.
En sidste bemærkning. Vi har slået til lyd for en høj grad af regulering i denne overgangsfase. Alligevel bliver vi nødt til på et tidspunkt også at deregulere, og vi har nøje angivet, på hvilke områder det burde ske. Og jeg ønsker at spørge kommissæren, den 1. februar har De udtalt, at der burde udarbejdes særskilte konkurrenceregler på telekommunikationsområdet. Hvor langt er det kommet?

Lindqvist
Hr. formand, samtrafik på telekommunikationsområdet og en fælles samordning og udvikling af telekommunikationen i EU og Europa er væsentlige spørgsmål. De nationale tilsynsmyndigheder bør have det overordnede ansvar for at fremme udviklingen af et telemarked. Det skal ske i brugernes interesse. Vi må sørge for, at der kan finde samtrafik sted mellem de enkelte net. Gøres dette på den rigtige måde, er det et spørgsmål, om der på EU-plan er brug for generelle retningslinjer fra Kommissionen eller for en tilsynsmyndighed.
Det er også et spørgsmål, om der er brug for et EU-direktiv om omkostningsberegning og finansiering af offentlige tjenester. Tvister bør i første række løses mellem de tjenesteudbydende selskaber på nationalt plan, og de nationale tilsynsmyndigheder bør etablere et forligssystem. Disse aspekter mener jeg, der bør tages hensyn til ved behandlingen af den aktuelle sag.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Read mange gange for hendes arbejde. Det er en af de vigtigste bestemmelser, som vi har brug for til at få et fungerende europæisk telekommunikationsmarked. Det gode samarbejde med hende og også med hele Parlamentet vil gøre drøftelserne med Rådet lettere for os, da vi desværre ikke enige med Rådet i alle spørgsmål. Naturligvis ser Rådet også de to hovedmål med dette direktiv: På den ene side, at man sammenkobler alle net, da det i vidt omfang øger forbrugerens muligheder, og på den anden side, at markedskontrollerende infrastrukturvirksomheder skal kontrolleres, at de skal tvinges til at åbne deres infrastruktur, og det på en gennemsigtig og retfærdig måde. Ligeledes skal omkostningerne beregnes på en sådan måde, at konkurrenter, navnlig nye operatører, kan udnytte de muligheder, som det nye marked giver dem.
Det er ikke omstridt. Som altid er enkelthederne omstridte, og jeg tager de vigtigste ændringsforslag op, fordi vor holdning derved bliver klar. Kommissionen har altid anset en europæisk tilsynsmyndighed for at være absolut påkrævet på disse telekommunikationsområder, da denne samtrafik, kontrollen og andre foranstaltninger, der bliver nødvendige, altid vedrører hele det indre marked og ikke kun et enkelt land eller to, som det måske hidtil har været reglen. Rådet er yderst tilbageholdende i dette spørgsmål. Praktisk talt alle lande er bange for at opgive kompetencer og muligheder, og den udsigt, som hr. van Velzen finder så indbydende, nemlig til at Kommissionen tager fat på dette, er for medlemsstaterne snarere et skræmmebillede, for som De ved, har Kommissionen i spørgsmålet om telekommunikationspolitikken gang på gang tvunget medlemslandene til at handle. Vi har gang på gang måttet slæbe dem med. Det er ganske vist meget rart, men det gør ikke én populær. Derfor er jeg bange for, at vi ikke kommer særlig meget længere her, men vi får at se, hvad Rådet i sidste instans beslutter sig til.
Det samme gælder for afgørelsen af tvister på tværs af grænserne i forbindelse med samtrafik. Her støtter vi ligeledes de to ændringsforslag nr. 5 og 27, som Parlamentet foreslår. Jeg sagde allerede under forhandlingen i går eller forgårs, at vi går ind for nummerportabilitet. Det er en af de vigtigste faktorer, hvis der skal skabes en åben konkurrence mellem operatørerne. Ændringen af et nummer medfører store omkostninger for kunden, og derfor skal numrene kunne beholdes ved skift til anden operatør.
Hvad angår ændringsforslag nr. 10, som fru Read nævnte specielt, kan vi også støtte det. Formuleringen kan blot give anledning til misforståelse. Men det kan vi så bringe ud af verden under et eventuelt samråd, for i dette ændringsforslag hedder det linking of telecommunication services . I virkeligheden drejer det sig om linking of the facilities of organisations providing telecom-services . Det er ordlyden i den oprindelige tekst, og den foretrækker vi. Jeg tror, at det også er i overensstemmelse med fru Read.
Ændringsforslagene rejste også spørgsmålet om det almene tjenesteudbud. Det er ikke kun et problem her, men et generelt problem. Derfor skal vi også i første omgang behandle det generelt. Allerførst skal vi definere det almene tjenesteudbud. Det forekommer mig at være relativt enkelt. Ved alment tjenesteudbud forstås enhver kundes mulighed for, uanset hvor vedkommende befinder sig, at kunne deltage i en offentlig tjeneste på lige og rimelige vilkår. Sådan lyder definitionen. Vi ønsker at undgå, at denne definition henføres til en bestemt teknisk mulighed. Den skal på en vis måde være dynamisk.
I forbindelse med telefonen er det tilstrækkeligt, hvis man har en teknisk mulighed for at komme på nettet vi en tilkoblingsmulighed. Men fremover vil der i forbindelse med teletjenesterne være en lang række yderligere tjenester, merværditjenester, og det almene tjensteudbud skal i princippet også omfatte adgangen til disse tjenester, dvs. vi må ikke fastlægge en for snæver definition.
Hvad angår finansieringen, det har jeg også allerede ofte sagt, er jeg af to grunde overbevist om, at det ikke er nødvendigt med yderligere finansiering: Denne tilslutning vil spille en stor rolle via konkurrencen mellem konkurrenterne. Om en tjenesteudbyder eller en netoperatør kun når ud til en del af landet eller hele landet, er et vægtigt konkurrenceargument, dvs. som led i konkurrencen vil der komme den udvikling, at alle vil forsøge at få fat i alle.
For det andet, og det er noget, som endnu ikke forstås tilstrækkeligt: Omkostningsstrukturen, beregningen af omkostningerne til infrastrukturen eller til de tjenester, man udbyder, er særdeles afhængig af antallet af kunder, man opnår. Jo flere kunder man får, jo bedre kan man gennemføre disse omkostninger. Disse to argumenter er efter vor opfattelse den bedste garanti for, at vi ikke får nogen problemer. Men da der altid findes mennesker, som ikke tror Kommissionen - det er en karakterbrist, kan man sige, men de findes stadig - har vi tilbudt to muligheder: Enten af finansiere oprettelsen af det almene tjenesteudbud via en fond eller via afgifter ved tildelingen af en licens eller via den mulighed, at man gør tildelingen af en licens betinget af, at der tilbydes et alment tjenesteudbud.
Det vil vi egentlig gerne holde fast ved, og for så vidt har vi her ingen problemer med hinanden. Vi mangler stadig at få det afklaret, det samme gælder spørgsmål om omkostningsberegningen osv., om vi her har brug for et direktiv, eller om det kan fastsættes i form af et bilag til dette direktiv; det er et teknisk spørgsmål. Vi har naturligvis også brug for principper for, hvordan denne gennemsigtighed og beregningen af omkostningerne skal gennemføres. Det er fuldstændig klart. Hr. formand, det var vist de vigtigste spørgsmål i betragtning af den korte tid. Jeg takker endnu en gang fru Read og alle, der har deltaget her.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Beskyttelse af personer i motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0275/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om beskyttelse af personer i motorkøretøjer ved frontal kollision og om ændring af direktiv 70/156/EØF (C4-0326/96-94/0323(COD)) (Ordfører: Donnelly).

Donnelly
Hr. formand, lad mig sige, at denne lovgivning fuldfører vort arbejde i forbindelse med kollisionsprøver. Vi har behandlet lovgivningen om sidepåkørsel under kollisionsprøver med henblik på at gøre bilerne mere sikre eller bilernes konstruktion bedre for borgerne i Den Europæiske Union. Denne andenbehandling af lovgivningen med henblik på nye prøver for frontal kollision for biler i Den Europæiske Union fuldstændiggør pakken med to lovgivningsforanstaltninger.
De ændringsforslag, vi har stillet ved andenbehandlingen, og dette er i et vist omfang blevet gjort i samråd med Kommissionen og også med de ekspertudvalg, som har at gøre med køretøjers sikkerhed, er for størstedelens vedkommende tekniske ændringsforslag med henblik på at få ryddet op i lovgivningen. Selv om jeg har en formodning om, at kommissæren måske har visse forbehold eller tager forbehold i forbindelse med nogle af tallene i de ændringsforslag, vi har stillet, tror jeg, at han stort set vil acceptere de forslag, vi forelægger.
Jeg ønsker egentlig ikke at behandle det tekniske spørgsmål i aften. Det, jeg ønsker at sige til de mange mennesker, navnlig i mit land, som rejser tvivl om Den Europæiske Unions validitet eller nytte, er, at det, vi har været i stand til at gøre i Europa-Parlamentet med kommissær Bangemanns støtte og gennem de foranstaltninger, der er blevet vedtaget i Rådet, er at træffe foranstaltninger, som træder i kraft i 1998 og vil medføre et betydeligt fald i antallet af alvorlige ulykker og dræbte på vejene. Dette er et håndgribeligt eksempel, som man kan fremdrage over for borgerne enten i Det Forenede Kongerige, der som bekendt endnu en gang debatterer hele spørgsmålet om Europa, eller i andre lande i Den Europæiske Union - og der er i en meget nær fremtid valg til Europa-Parlamentet i Finland og Østrig - et håndgribeligt eksempel på, hvordan Parlamentet, når det handler på en hensigtsmæssig måde i samarbejde med de øvrige institutioner i Den Europæiske Union, ved hjælp af sine beføjelser som led i den fælles beslutningstagning kan gennemføre lovning, som virkelig gør en forskel. Jeg vil blot give Dem tallene for Det Forenede Kongerige. Når denne lovgivning er på plads i Det Forenede Kongerige, vil den rent faktisk forhindre 9.000 dræbte og alvorligt kvæstede hvert år. For så vidt angår ulykker i Det Forenede Kongerige, vil det resultere i en årlig besparelse på 400 mio £, en meget vigtig besparelse med hensyn til de finansielle omkostninger, og der vil selvfølgelig også ske et betydeligt fald i antallet af dødsulykker i hele Den Europæiske Union, navnlig i forbindelse med ulykker med frontal kollision. Omkring 15.000 menneskeliv vil blive reddet i hele Den Europæiske Union alene på baggrund af den lovgivning, vi behandler i aften.
Jeg vil derfor gerne takke medlemmerne af Parlamentet, da dette i høj grad har været et tværpolitisk initiativ i Parlamentet, og kommissær Bangemann for hans politiske støtte på et meget vanskeligt tidspunkt, hvor vi følte, at de ville blive temmelig vanskeligt at få Kommissionen og Rådet til at acceptere den strategi, vi anlagde. Dette er noget, som vi bør forsøge at bruge, og jeg ved, at medlemmerne af Parlamentet vil forsøge at bruge det, som et eksempel på, hvordan denne institution og hvordan Den Europæiske Union rent faktisk kan gavne vore borgere. Jeg håber virkelig, at når lovgivningen træder i kraft, i 1998, vil bilproducenterne sørge for, at de køretøjer, de fremstiller til vore borgere i fremtiden, fuldt ud overholder de nye bestemmelser og derfor ikke kun beskytter føreren af bilen, men også passagererne.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Donnelly redegjorde her nærmere for direktivforslagets indhold og beskrev også de indhold eller resultater, der kan forventes, når det, som vi vil vedtage under andenbehandlingen, bliver en realitet i 1998. Jeg kan egentlig kun konstatere, at arbejdet i Økonomiudvalget i den henseende har været meget vellykket, og at alle har deltaget i udarbejdelsen af dette dokument. Endvidere er det blevet klart, at Alan Donnelly, ordføreren, ligesom i forbindelse med beskyttelsen mod sidepåkørsel også i forbindelse med dette emne sagkyndigt har bragt noget i stand med eksperterne fra bilindustrien, fra de industrier, som har at gøre med sikkerhedsspørgsmål, men frem for alt også sammen med Kommissionen. Sådan ønsker jeg egentlig, at det bliver i fremtiden i forbindelse med mange spørgsmål, der er vigtige for borgerne.
Et emne, som også fremover vil forbedre bilernes sikkerhed, er spørgsmålet om, hvordan området barnesæder skal reguleres. Dette har hidtil været et af de væsentlige svage punkter i forbindelse med bilerne. Jeg ønsker en lignende fremgangsmåde, således at vi hurtigst muligt i Parlamentet, sammen med Kommissionen, sammen med industrien, men naturligvis også sammen med Rådet kommer til resultater, som gør bilkørsel endnu mere sikkert, og således at de mange dræbte og de mange kvæstede børn undgås. Hvis vi arbejder som hidtil, kommer vi hurtigt videre og opnår et godt resultat.

Bangemann
Hr. formand, det er virkelig ikke kun høflighed, når jeg også komplimenterer Alan Donnelly, for som hr. Hoppenstedt helt rigtigt sagde, har han her på eksemplarisk vis varetaget sin funktion som ordfører, hvilket også kommer til udtryk ved, at næsten alle de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet havde stillet, blev indarbejdet i den fælles holdning. Vi har kun en fase tilbage, vi har i et tillæg syv også fastsat detaljerede certificeringsbestemmelser for prøvedukkerne, dvs. vi har nu en afrundet, logisk og praktisk foranstaltning.
Det er fuldstændig rigtigt, når Alan Donnelly siger, at det er en skam, at sådanne vellykkede tilfælde, hvor Europa-Parlamentet sammen med Kommissionen og Rådet varetager interesserne, er for lidt kendte. Også i hans hjemland er det et særligt problem. Under mit seneste besøg hos vor delegation i London fandt jeg en meget nyttig brochure, som dog påviste et problem, fordi den opstiller alle såkaldte euromyter, som gang på gang dukker op i den britiske presse og absolut ikke er i overensstemmelse med virkeligheden. Det er således meget vanskeligt for et medlem, for en kommissær, at gøre det klart for Unionens borgere, at vi her undertiden også gør fornuftige ting.
Naturligvis gør vi også af og til noget forkert, men i det store og hele er denne Union i den enkelte borgers livsområde af stor og positiv betydning, i modsætning til meget af det, der ofte ikke sker i medlemslandene. Men sådan er livet nu engang, vi skal altid gøre os umage, og jeg håber, at vi også engang i en fælles aktion med industrien, måske også med de organisationer, der repræsenterer sådanne ulykkesramte, eller som arbejder for trafiksikkerheden generelt - der findes jo i alle medlemslande sådanne foreninger, som også oprettes af borgere - kan gøre alt dette klart, og at holdningen til Unionen så ændres.
Men det vil kun lykkes, hvis vi får støtte hertil fra vore nationale kolleger. Hvis ministerpræsidenter optræder som en moderne Robin Hood og fremkalder den følelse hos borgerne, at hvis de drager i felten mod Bruxelles og i den forbindelse overtræder alle retsregler, gør de noget i deres borgeres interesse, så skal man ikke undre sig over, at disse borgere pludselig udvikler negative følelser over for Den Europæiske Union. Men det er et andet problem, som allerede er blevet behandlet i dag under forhandlingen om situationen i Unionen. Vi kan således egentlig alle være meget tilfredse.
Alan Donnelly har også ret, når han gør opmærksom på, at i tilfælde af, at der igen skal fastsættes yderligere tekniske specifikationer, kan sådanne ændringer tages op via institutionerne eller via udvalget om tilpasning til den tekniske udvikling. Det må man vide, når man træffer beslutning om det i dag, men det er normalt, for naturligvis vil teknikken på dette område også blive videreudviklet. Altså - endnu en gang mange tak til Alan Donnelly - vi kan alle være tilfredse med, at det er lykkedes os!

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Standardisering
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0248/96) af Meier for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om udvidet brug af standardisering inden for Fællesskabets politik (KOM(95)0412 - C4-0504/95).

Meier
Hr. formand, hr. kommissær, kære midnatsforsamling, standardisering drejer sig jo ikke kun om den kendte elektriske stikdåse som eksempel, men om alt lige fra videokassetter til hotelklassifikation eller plastkort til benyttelse af turistfaciliteter. Under behandlingen af dette spørgsmål har det slået mig, at også euro'en ville være en stor standardisering, selv om det selvfølgelig ikke er emnet i dag. Jeg vil gerne takke de rådgivende udvalg, Forskningsudvalget, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Transportudvalget, hr. Ferber, hr. Pex og hr. Cornelissen! Dette gælder også Transportudvalget. De ni ændringsforslag, der er stillet, har vi desværre ikke behandlet i udvalget. Det beklager jeg meget, men de er der nu engang, og jeg vil knytte et par bemærkninger til dem.
Betænkningen kan naturligvis ikke i enkeltheder komme ind på alle politiske områder. Der er jo hver dag omkring 4-5 nye standarder i Den Europæiske Union, det ville i høj grad sprænge rammerne. Hvem deltager i standardiseringen? Det er på nationalt og europæiske plan erhvervslivet, industrien, de små og mellemstore virksomheder, forbrugerne og naturligvis standardiseringsinstitutterne. Men lad os ikke glemme det internationale plan, som rækker ud over Europa, og jeg vil som eksempel kun nævne ISO-standarderne.
Alene på baggrund af denne horisontale og vertikale struktur kan man se, hvor kompleks standardiseringsprocessen er, for på den ene side forventes der standarder, på den anden side skal standarder ikke dominere eller fastsætte for mange retningslinjer. På den ene side skal der finde tilpasninger sted, på den anden side skal det ikke resultere i en alt for stor konformitet og ensartethed. Også videnskaben og forskningen skal være mulig og integreret. Standardiseringen skal foregå på et så frivilligt grundlag som muligt og uden indflydelse fra politik og myndigheder. Heraf kan man se standardiseringsprocessens kompleksitet. Men diskussionen giver også garanti for, at standardiseringsspørgsmål ikke forhastet fører til eventuelt mangelfulde resultater. Det er en kendsgerning, at kritikken af de standarder, der sætter sig i gennem og i sidste instans vedtages, holder sig inden for passende grænser. Men forbedringer er fortsat mulige. Vi skal gøre det muligt for alle parter at deltage, men også opfordre alle parter til engagement samt fremme den nødvendige uddannelse.
Foruden den større industri gælder dette frem for alt også for de små og mellemstore virksomheder, hvis repræsentanter vi skal fremhjælpe. Fremhjælpning betyder naturligvis også altid en vis finansiel støtte. Også forbrugerorganisationerne skal støttes. I denne forbindelse vil jeg gerne sige, at ifølge det, jeg har hørt, skal budgetbevillingen til forbrugerorganisationernes standardiseringsarbejde være nedskåret fra 750.000 til 250.000 ECU. Men dette ville jo være i strid med det, som også vi har vedtaget her. I punkt 8, 9 og 10 tager vi specielt stilling til, at også de små og mellemstore virksomheder, som vi allerede har behandlet i dag, også skal have mulighed for at deltage gennem uddannelse og information. Jeg anmoder således om, at dette undersøges igen, for at det ikke ser ud til, at man ønsker at afskære netop disse virksomheder fra at deltage i standardiseringsprocessen.
Vi går naturligvis ind for, at CEN, CENELEC og ETSI arbejder sammen, at der ikke findes nogen flerstrengetheder, og at der internt i organisationerne hersker effektivitet, hvilket CEN-optimeringsprogrammet jo allerede har bidraget til. Som sagt er også det internationale samarbejde med ISO-standarden vigtigt. Stærke produkter, som kommer fra udlandet eller fra andre økonomiske blokke, kan være retningsgivende for senere standarder. Dette betyder, at normer, som udvikles uden Europa og er dominerende, også påvirker produktionen. Den, der således ikke deltager i standardiseringen, kan som følge deraf også mærke ulemper for sit erhvervsliv. Med hensyn til en forbedring af konkurrencen udadtil har standardiseringen derfor også en vigtig medbestemmende betydning.
Nu kort vedrørende de stillede ni ændringsforslag, som desværre først blev indgivet senere og ikke blev behandlet i udvalget: Med hensyn til ændringsforslag nr. 1 er der i og for sig en indholdsmæssig støtte. Dog kræves det deri, at der skal tages hensyn til traktatbestemmelserne i artikel 130 R, stk. 2. Jo, selvfølgelig - vi går jo alle ind for at overholde traktaten, og det er ganske enkelt ikke muligt endnu en gang at anføre alle traktatbestemmelser i en betænkning.
Anden bemærkning: Jeg går naturligvis også ind for den nødvendige standardisering i forbindelse med flykomponenter, men vil forsøge at stille et mundtligt ændringsforslag, for at den institution, der skal oprettes til denne standardisering i Europa, ikke ubetinget allerede er navngivet. Naturligvis er det også vigtigt, at der også tages hensyn til miljøspørgsmålene i de tilfælde, hvor de er relevante, men jeg mener ikke, at vi dermed afgiver en lovgivningsmæssig beføjelse til standardiseringsinstitutterne. Jeg går således ikke ind for ændringsforslag nr. 3. Jeg takker for, at jeg måtte overskride min taletid en smule!

Pex
Hr. formand, jeg ønsker at komplimentere hr. Meier for hans betænkning om denne vigtige sag, som næppe ret mange indser vigtigheden af. Set fra en handelspolitisk synsvinkel anser jeg standarder på områderne informationsteknologi og telekommunikation, miljø, energi samt standarder for arbejdspladsen for yderst vigtigt.
På alle disse områder anser jeg en afstemning med de internationale standardiseringsorganer som ISO og IEC for særlig påkrævet. Det er ligeledes særlig påkrævet, at en afstemning af europæiske standarder med internationale standarder fører til, at globale tekniske handelshindringer nedbrydes, og at det forhindres, at nye hindringer opstår.
Min konklusion er, at udvidet brug af standardisering gavner den europæiske integration. Som sagt går jeg ind for et mere snævert samarbejde mellem europæiske standardiseringsorganer med henblik på at kunne optræde som Europa ved fastsættelsen af internationale normer verden over. Det er af afgørende betydning for europæisk industri, at standardiseringen ligger så tæt som muligt på det aktuelle teknologiske stade.
Indførelsen af et europæisk mærke, der angiver, at de europæiske standarder er overholdt, betragter jeg som et egnet kvalitetspolitisk instrument, som kan bidrage til en forbedring af vor konkurrenceevne. Endvidere kan standardisering på områderne miljø og sikkerhed på arbejdspladsen yde et vigtigt bidrag til debatten om socialog miljødumping inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Forskningsudvalget har selvfølgelig også arbejdet meget intenst med Kommissionens meddelelse om udvidet brug af standardisering inden for Fællesskabets politik. Jeg vil kun fremsætte et par principielle bemærkninger, fordi der allerede er sagt særdeles mange kloge ting.
For det første har vi behov for en standardiseringspolitk, som er forenelig med konkurrenceevne, vækst og beskæftigelse. Det bør kunne lykkes os ikke længere at have 15 eller 5 standardiseringslinjer i Den Europæiske Union, men derimod at blive enige om en fælles vej. For det andet har vi behov for et fælles retsgrundlag, som vi i ro og mag bør gøre os nærmere tanker om. Det skal ikke ske fra den ene dag til den anden, men for CEN, CENELEC, ETSI, EOTC bør der også på et tidspunkt vedtages et fælles retsgrundlag. For det tredje: Gennemsigtighed og deltagelse af alle grupper er nævnt. For det fjerde: Vi har også behov for den prænormative forskning bør tage højde herfor i det femte rammeprogram på forskningsområdet. For det femte har vi behov for en bred konsens med hensyn til de europæiske standardiseringsinstitutter for at forhindre, at netop visse medlemsstater, visse industriers overlegenhed definerer europæiske standarder til ulempe for de andre.
Endelig har vi fortsat behov for forskningsforanstaltninger, også inden for kriminologien og til udbygning af vore laboratorier. Jeg takker ordføreren for, at han har taget hensyn til rigtig mange af vore bemærkninger fra Forskningsudvalget, og jeg håber, at det indre markeds gennemførelse ikke fortsat hæmmes af nationale standarder.

Billingham
Hr. formand, allerførst glæder jeg mig over Kommissionens meddelelse, som jeg mener er både indsigtsfuld og hensigtsmæssig. Den kortlagde utallige anvendelser for standardisering, og som repræsentanter for Europas borgere er vi særdeles bevidste om den værdi og de muligheder, som dette aspekt af standarden med hensyn til det indre marked kan give os.
Ordføreren, hr. Meier, uddyber med rette dette spørgsmål i sin fortræffelige betænkning og understreger både behovet for, at en sådan standardisering er frivillig og i vidt omfang fremmes, og navnlig også, at de små og mellemstore virksomheder skal have støtte til at opfylde disse standarder, samtidig med at de ikke må stilles ugunstigt i konkurrencen på grund af de finansielle følger, det indebærer.
Vi har klart her et redskab, som kunne gøre de europæiske produkter virkelig paneuropæiske, hvor et europæiske kvalitetsmærke kunne give lige så stor garanti som det britiske standardiseringsinstituts mærke, som vi har i Det Forenede Kongerige. Kvalitetsgarantier er det, som forbrugerne fortjener og har behov for, og det er netop det, en standardisering kan medføre.
Så sent som i går i Parlamentet, hr. kommissær, stillede jeg Dem et spørgsmål om sikkerhedsstandarder på campingpladser i Europa. Vi husker alle de tragedier, som synes at opstå sommer efter sommer. Alle, der har rejst med deres familier til campingpladser ved, hvor meget vi godtager på disse pladser, undertiden med tragiske resultater. Standardisering af sikkerhedsforanstaltningerne med hensyn til både campingpladsernes placering og udstyr kunne redde menneskeliv, og Deres positive svar i går opmuntrede mig.
Dette er kun en enkelt eksempel - der er ganske givet mange flere - på god praksis, som kan forbedre hverdagen for os alle. Jeg er overbevist om, at mange flere vil være et resultat af det grundlag, som denne betænkning giver os. Den fortjener absolut vor fulde støtte, og den er i overensstemmelse med den slags bemærkninger, som De, hr. kommissær, lige fremsatte i forbindelse med den tidligere betænkning, hvilket viser, at Den Europæiske Union er et organ og et redskab til god og positiv lovgivning.

Wolf
Jeg mener faktisk, at spørgsmålet om overdragelse af lovgivningsbeføjelser er alvorligt. Jeg anser spørgsmålet om alle berørte gruppers adgang for at være et vigtigt spørgsmål. Jeg mener også, at forbruger- og miljøgrupper skal deltage, og jeg anser det for at være en afvej, hvis miljøpolitikkens inddragelse på alle politiske områder reduceres til standardisering.
Det er sandsynligvis i orden at inddrage den civile luftfart, industriel overlegenhed vil man ikke få under kontrol alene på denne måde.
Hr. formand, jeg vil gerne afslutte med en sætning, som er på sin plads i denne fase af den parlamentariske debat: «Den sidste slukker lyset«. Tak.

Bangemann
Hr. formand, formålet med vor meddelelse var at gøre Parlamentet, men naturligvis også den brede offentlighed opmærksom på betydningen af den europæiske standardisering. Det glæder mig, at hr. Meiers betænkning og parlamentsmedlemmernes indlæg i aften har vist, at denne meddelelse er blevet forstået rigtigt i Parlamentet. Jeg håber også, at den brede offentlighed i højere grad og bedre og bedre vil forstå standardiseringens betydning, såvel som de næste overvejelser, som vi vil komme med, f.eks. standardernes rolle eller markedsspecifikationer på området informationsteknologi. Også det spørgsmål, som fru Billingham tog op, nemlig forholdet mellem kvalitet og standarder, vil spille en rolle i vor næste meddelelse om den europæiske industris konkurrenceevne.
Vi arbejder således intenst med disse spørgsmål, og forhåbentlig kan vi gøre det klart, at dette ikke er noget esoterisk spørgsmål for teknikfreaks, men at det virkelig er af betydning for forbrugeren, miljøet, industrien og dermed naturligvis også for Den Europæiske Unions konkurrenceevne. Spørgsmålet om budgetbevillingen, hr. Meier, har jeg så sent som i dag drøftet med Budgetudvalgets formand, som spurgte mig om mine prioriteter, hvilket han også vil spørge andre kolleger om. Jeg håber, at det med budgetordførerens støtte lykkes at undgå, at der ikke foretages nogen nedskæringer med hensyn til standardiseringsorganisationerne. Netop når vi ønsker at inddrage grupper som små og mellemstore virksomheder, forbrugere og miljøorganisationer, har vi naturligvis også brug for et offentligt bidrag til arbejdet, da det vil være vanskeligere for disse grupper at afholde disse omkostninger, end det normalt er tilfældet med industrivirksomheder. Det er forbavsende og var også besynderligt for mig at finde ud af, at der findes et industriområde, hvor der indtil videre faktisk kun findes få fælles standarder, nemlig flyindustrien.
Enhver, der gør sig nærmere tanker om det, vil sige: I flyindustrien måtte man som det allerførste begynde med standarder, men det er ikke tilfældet. Også dette vil sikkert ændre sig i tidens løb. De sindsbevægelser, som i første omgang fandtes med hensyn til konkurrenceforholdet mellem nationale og europæiske standarder, har også lagt sig. De nationale standardiseringsorganisationers samarbejde er fornuftigt, og det vil så forhåbentlig bære frugt.
Vi mødes i øvrigt regelmæssigt med CEN, CENELEC og ETSI. Hvis De tillader, hr. Meier, vil jeg gerne invitere Dem til at deltage i det næste møde. Vi mødes også altid på dejlige steder. De kan således være sikker på, at også omgivelserne er i orden. Hvis hr. Wolf absolut ønsker at komme med, vil jeg så overveje, om jeg også inviterer ham, men det må jeg først tænke nærmere over.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.01)

