Pidulik istung - Kesk- ja Ida-Euroopas toimunud demokraatliku pöörde kahekümnes aastapäev
President
Enne alustamist soovin öelda, et rääkisin president Haveliga ja kinnitan teile, et kakskümmend viis aastat tagasi poleks me midagi sellist osanud ette kujutadagi.
(Aplaus)
Václav Havel
Tšehhi Vabariigi endine president. - (CS) Austatud president, head kolleegid! Ma tänan teid kutse ning võimaluse eest võtta siin sõna ajal, mil tähistame kahekümnendat aastat, mis on möödunud ajast, mil dramaatiliselt kinnistest piiridest läbi murti, okastraadid läbi lõigati ja Euroopa rahvaid ning Saksamaa puhul ühte rahvast lahutanud müürid maha rebiti. See oli kahepooluselise jagunemise lõpp, mitte ainult Euroopa jaoks, vaid arvestataval määral terve maailma jaoks. See oli nii oluline ajalooline hetk, et paljud tundsid, et sellest ajast peale said asjad maailmas ainult paremaks minna.
Seda ei juhtunud. Loomulikult ajalugu ei lõppenud. Seda olulisem on tähistada antud tähtpäeva mitte ainult võimalusena oleviku üle järele mõelda, vaid ennekõike võimalusena tulevikule mõelda. Soovin anda sellele omapoolse panuse viie kommentaariga Euroopa ühendamise teemal.
Mitte keegi meist polnud raudse eesriide nii üllatavalt kiireks kadumiseks ette valmistatud, ega olekski saanud olla. See oleks ebaloomulik olnud. Seepärast järgneski periood, mil valitsesid spetsiifilised dilemmad, eri alternatiivide kaalutlemine ja ebakindlus. Lõpuks astus NATO julge sammu ja võttis vastu uusi liikmeid ning tagas sellega nende turvalisuse ja andis neile võimaluse keskenduda ettevalmistustele Euroopa Liiduga ühinemiseks. Seejärel avas Euroopa Liit tõeliselt oma uksed Kesk- ja Ida-Euroopa noortele demokraatlikele riikidele. Aeg-ajalt on nende riikidega eri probleeme. See on täiesti arusaadav. Demokraatlikku poliitilist kultuuri ei saa iga päev luua või taaselustada. Selleks on vaja aega ning teel sinna on vaja lahendada eri ootamatuid probleeme. Just kaasaegsel ajalooperioodil kogus esimest ja loodetavasti ka viimast korda mõjuvõimu kommunism ning seega oleme me ka esimesed, kes kogevad postkommunismi fenomeni. Pidime tegelema pikale veninud hirmurežiimi tagajärgedega ning kõikide riskidega, mis kaasnesid ajalooliselt pretsedenditu varade ümberjaotusega. Oli ja on endiselt palju takistusi ning meie kogemused sellise asjade seisuga on endiselt lapsekingades.
Sellegipoolest usun, et Lääs käitus õigesti. Iga teine alternatiiv oleks toonud kaasa palju rohkem probleeme ning olnud veelgi kulukam, mitte ainult Läänele, vaid meile kõigile. Ei oleks hakanud kujunema välja ainult ohtlik võitlus mõjupiirkondade üle või ühe poole otsene võim teise üle, vaid Lääne välja jäetud riigid oleksid suure tõenäosusega saanud mängumaaks eri natsionalistidele ja populistidele ning nende relvastatud jõududele. Neist riikidest oleks võinud isegi saada regioonid, kus möllanuks ohtlikud kohalikud konfliktid. Riski lisas ka asjaolu, et väga hästi teada olevatel põhjustel ei järgnenud Teisele maailmasõjale tõelisi rahuläbirääkimisi, millega oleks ehk Euroopas siduvad täpsed ja püsivad sõjajärgsed suhted määratud. Minu arvates haaranuksid kiiresti riigilipu paljud neist, kes veel hiljuti sirbi ja vasaraga lippe lehvitasid. Nägime, milleni see endises Jugoslaavias viis. Loomulikult on hästi teada, et deemonid äratavad alati teisigi deemoneid. Keegi ei oska seepärast öelda, kas see nakkus oleks ka Lääne-Euroopasse jõudnud. Elame ajastul, mil tänu globaliseerumisele võib igast kohalikust konfliktist saada kergesti üleilmne konflikt.
Seetõttu oligi valitud lähenemine ajalooliselt kõige loomulikum ja praktiliselt kõige kohasem. Veelgi enam, see oli lähenemine, mida võis tõlgendada kui ühise vastutuse väljendamist ajalooliste sündmuste eest, mille algus peitus osaliselt demokraatliku maailma lühinägelikus rahusobitamise poliitikas.
Kokkuvõtteks soovin öelda, et need tõsised raskused, mis ELil meiega tänapäeval on, tasub ära kanda, sest igasugused alternatiivid oleksid selgesti palju halvemad ja palju ohtlikumad. Nendes tingimustes saame paluda Euroopalt vaid kannatlikkust ja mõistmist.
Loomulikult tekib küsimus, mida me Euroopale pakkuda saame. Olen kaua aega uskunud, et pärast kõike seda, mida me totalitaarsuse ajastul kannatasime, oleksime meie, kes me selles otseselt süüdi oleme, pidanud selgitama seda elamust teistele veenvalt ning kõik sellest tuleneva konkreetseteks algatusteks muutma. See pole lihtne ning ma pole ka kindel, et me selle veel saavutanud oleme. Totalitaarsetel või autoritaarsetel valitsusvormidel on tihti väga märkamatud alused ning väga rafineeritud vahendid sotsiaalse kontrolli saavutamiseks. Alles nüüd, pärast pikka aega mõistavad paljud meist, kui kavalalt meid mõnikord totalitaarsuse võrku mässiti. Kõik see teeb meid eriti ettevaatlikuks. Ning see peaks olema meie panuseks, et tagada, et meie kogetu ei saaks enam kunagi korduda.
Mida on vaja teha? Esmalt vajame selget ja konkreetset solidaarsust kõigi nendega, kes tänapäeval totalitaarsete ja autoritaarsete režiimide vastu võitlevad, ükskõik, kus nad siis oleks. Kõne all olevat solidaarsust ei tohi takistada majanduslikud või muud erihuvid. Isegi väikesed, märkamatud ja heade kavatsustega tehtud kompromissid võivad tuua kaasa saatuslikke tagajärgi, olgugi et vahel kaudselt ja alles mõne aja pärast. Kurjust ei saa järeleandmistega maha suruda, sest järeleandmiste ärakasutamine oma eesmärkideks on kurjuse loomuses. Lisaks sellele on Euroopal enda õnnetu kogenus poliitiliste järelandmistega. Rohkem, kui suudame ette kujutada, on meie toetusest kasu vabalt mõtlevatele inimestele või avameelsetele pealtnägijatele Põhja-Koreas, Birmas, Iraanis, Tiibetis, Valgevenes, Kuubas või igal pool mujal. Sellega aitame ka iseennast. Aitame endil luua paremat maailma ning üksteist paremini kohelda. Sellega lähtume veelgi kindlamalt nendest tegelikest väärtustest, mida me ühenduse tasemel tähtsaks peame.
Hiljuti andis Euroopa Parlament Venemaa inimõiguste organisatsioonile Memorial Sahharovi auhinna. Minu arvates oli see väga tähtis tegu. Mäletan, kui oluline oli minu riigi jaoks, kui vastu meie valitsuse tahtmist Prantsusmaa president meid, opositsiooni, riigivisiidi ajal ametlikule hommikusöögile kutsus. Sellised asjad on vaid näiliselt pealiskaudsed. Totalitaarse valitsuse puhul on see lihtne tõsiasi, et üks hommikusöök või üks mahasurutud üliõpilaste meeleavaldus võib ajaloosündmused õigetes tingimustes liikuma panna.
Iga inimese identiteet peale kõige selle, mis on meile individuaalselt omane, kujuneb mitmel tasemel, mida võiks nimetada meie kollektiivseks identiteediks. Igaüks meist loob suuremal või vähemal määral enda jaoks perekonda, kogukonda, religiooni, ettevõttesse, ühiskonda või poliitilisse fraktsiooni, rahvusesse, tsiviliseeritud maailma ning lõpuks kogu planeedi rahva hulka kuulumise tunde. See kõik näitab, et meil on teatud tüüpi kodu, olgu see siis geograafiline, ideoloogiline, keeleline, etniline või mingit muud tüüpi, ning need kodud loome me endale üheskoos. Tähtsat rolli mängivad selles ka meie eri laadi patriotism, meie eesmärgid, vastastikused suhted, kalduvused, uhkus, iseloomuomadused, traditsioonid, kombed, tavad ja omapärad. Ühesõnaga, maailm, inimkond ja igaüks meist on kokku lapitud.
Kollektiivne suveräänsus tuleneb loomulikult sellest kollektiivsest ühtekuuluvustundest. Meil on teatud määral suveräänsust igal meie identiteedi tasandil, kuid mitte ühegi puhul neist ei ole meil täielikku suveräänsust. Seda ei saagi olla. On vaid üks eeltingimus: need iseseisvused peavad üksteist toetama ning võimalusel ei tohi need olla omavahel vastuolus.
Olen kindel, et olete juba aru saanud, et tõstatan selle küsimuse just nüüd, kuna vaidlused Euroopa põhiseaduse ja Lissaboni lepingu üle on suuremalt jaolt suunatud küsimusele, milline peaks olema suhe siseriikliku suveräänsuse ja Euroopa suveräänsuse vahel. Vastus on ilmne: need peaksid teineteist täiendama. Kui tunnen end eurooplasena, siis ei tähenda see, et ma ei ole enam tšehh. Pigem vastupidi: tšehhina olen ma ka eurooplane. Mulle meeldib öelda pisut poeetiliselt, et Euroopa on meie kodumaade kodumaa.
Samas olen kindel, et tulevikus muutub Euroopa suveräänsus tugevamaks. Ma ei tea, kui kiiresti või kui aeglaselt ning ma ei tea millised takistused võivad teel esineda, aga ma tean, et integratsiooniprotsess peab jätkuma. Mängus on ikkagi mitte ainult eurooplaste, vaid kõigi inimeste olulised ja isegi eksistentsiaalsed huvid. Selle põhjus on ilmne: me elame ühes üleilmses tsivilisatsiooniruumis, kus Gröönimaa kalapüügifirma omanik võib elada Taiwanis ning omada samas ka osa ühest Brasiilia pangast või mõne Tšehhi kaevanduse omanik juhatab oma ettevõtet arvuti abil Islandilt. Sellises ruumis mängivad veelgi suuremat rolli eri rahvusülesed, riigiülesed või kontinentaalsed kogukonnad. See pole ning sellest ei saa rahvusriigi lõpp, vaid rahvusriigid kogunevad kokku. Need kogunevad ja tegutsevad koos paljudel aladel. See on hädavajalik juba tehniliste ja majanduslike arengute tõttu. Teisest küljest võivad sel ajal, kui maailm liigub mingit laadi kurjakuulutava ühinemise poole, väikeste eri viisidel üksteisele lähedaste riiklike ja rahvuslike kogukondade põhiseadused olla vajalikud vahendid selleks, et pakkuda paremat kaitset riikliku ja regionaalse identiteedi jaoks.
Riikide järkjärguline ja rahumeelne liitumine tugevdab loomulikult ka rahumeelset kooseksisteerimist. Või ei ole siis enamik viimaste sajandite sõdadest olnud sõjad rahvusriikide vahel? Kuidas taltsutada paremini neid eri natsionalistlikke deemoneid, kui mitte praktilise koostööga rahvaste vahel? Kuid loomulikult on mitmekihilisele suveräänsusele järele andmine võimalik ainult avaliku ja poliitilise toe taustal. Olen tähele pannud, et minu oma riigis - võimalik, et ka teistes riikides - räägivad inimesed tihti meist - minu puhul tšehhidest - ja neist, ehk siis sellest õelast võõramaalaste kambast Brüsselis. Aga kas ka meie pole mitte Brüsselis? Selline jaotus nagu a priori meie kui vooruslikud ja nemad kui kuidagimoodi õelad, nemad, kes meile iga hinna eest kurja tahavad teha, näitab lihtsalt seda, kui väga vähe integratsiooni põhimõtet tegelikult mõistetakse. Ka sellele tuleb vaikselt lahendust otsida.
Oleme kõik ühes paadis ja see paat liigub õiges suunas. Jätkame ka selles suunas liikumist, juhul kui kõigil reisijatel on ühise vastutuse tunne ning nad ei mängi kõigest oma eesmärkide saavutamiseks enda mänge. Vastloodud ühenduses ei looda olulisust või ainulaadsust oma ähmaselt määratletud siseriiklikke huvisid välja karjudes, millega varjatakse lihtsalt sisemise enesekindluse puudumist. Selleks on vaja eesmärgipäraseid viise omavahel läbi saamiseks ning osalemist ühiste saavutuste nimel.
Juba sajandeid on Euroopa olnud meie planeedi tsivilisatsiooni keskuseks ja kohe kindlasti on Euroopa seda endast arvanud, isegi siis, kui see nii pole olnud. Seepärast paistis Euroopa kultuuri, religiooni ja leiutiste eksportimine ülejäänud maailma olevat õigustatud, hoolis siis keegi neist või mitte. Nende väärtuste eksportimisega kaasnes tihti vägivald. Võiks isegi öelda, et kogu kaasaegne tsivilisatsioon -mitte ainult elemendid, mida maailma silmapaistvaks peab, vaid ka tänapäevane lühinägelikkus - leiab oma alge Euroopast. Euroopa peab kõigest sellest õppima ning oma rolli uuel viisil täitma. See tähendab, et Euroopa ei suru oma tahet enam maailmale peale, vaid püüab kõigest inspireerida. Euroopa pakub näidet, millest teised eeskuju võtta võivad, kuid milleks nad kohustatud ei ole.
Maal on raske leida regiooni, kus eri riikides on kontsentreerunud nii palju rahvusi või etnilisi gruppe, nii palju vähemusi ja vähemuste vähemusi. Viimastel aastakümnetel on Euroopa sellegipoolest suutnud luua vast kõige järjepidevama rahvusülese rühmituse tänapäeva maailmas. Kuid mis kõige olulisem, see rühmitus ei sündinud tugevate vägivallast nõrkade vastu, nagu alati minevikus olnud on. Hoopis vastupidi, see sündis praktiliste kokkulepete tulemusel. Seega on integratsioon liikunud lahinguväljalt konverentsisaali. Kui midagi muud, siis on ainuüksi see suureks väljakutseks kogu ülejäänud maailmale.
Mainisin üha suurenevat rahvusüleste struktuuride tähtsust tänapäeva maailmas. Minu arvates oleks parim poliitiline argument järgmisteks aastakümneteks loov partnerlusel põhinev koostöö nende suurte rahvusüleste või kontinentaalsete üksuste vahel, mis põhineb spetsiifilistel minimaalsetel sotsiaalsetel standarditel, mis peaksid olema sotsiaalsed, mitte poliitilised. Kui neist kasu olema peab, siis peavad need suhted põhinema kahel põhimõttel: täielik vastastikune võrdsus ja võimalikult palju avatust. Suhe ei ole partnerlus, kui keegi praktilistel põhjustel, näiteks nafta või gaasiga varustamise kartusest, sulgeb oma silmad ning unustab kõik seoses vabalt mõtlevate ajakirjanike mõrvadega või sarnaste kuritegudega, millest ta muudes tingimustes meelsasti räägiks. Selline suhe põhineb valedel. Tõelised partnerid peavad saama rääkida teineteisega kõigist oma mõtetest, ehk siis kogu tõest, ning nad peavad olema ka suutelised kogu tõde kuulma.
Euroopa integratsioon, tänu millele suurem osa meie kontinendist nii kaua rahu on nautinud, on tegelikult ainulaadne katsetus luua demokraatlikku riikide konföderatsiooni. See ei ole ega saa ka kohe täielikuks föderatsiooniks või isegi traditsiooniliseks konföderatsiooniks. See on lihtsalt midagi uut. Kui see katse saaks olla vaid eeskujuks teistele. Kuid see pole mu peamine mõte. Usun, et Euroopa Liidul on võimalus inspireerida ülejäänud maailma millegi palju tähendusrikkama kui rahvastevahelise koostöömudeliga. Selle all pean silmas võimalust üritada teha heaks kõiki neid küsitavaid viise, millega Euroopa on määranud või mõjutanud kaasaegse tsivilisatsiooni iseloomu. Selline liikumine on vast juba vaikselt hoogu kogumas.
Pean selle all silmas iga hinna eest kasumi saamise kultust, hoolimata seejuures pikaajalistest ja ümberpööramatutest tagajärgedest, kvantitatiivse ja üha suureneva kasvu kultuse tagasilükkamist, loobumist ideaalist, et peame Ameerikast või Hiinast või kellest iganes ette jõudma ning loobumist ohtlikust ja kavandamata Maa koloniseerimisest ja planeedi järelemõtlematust rüüstamisest, mõtlemata keskkonnale või tulevate põlvede huvidele. Pean silmas ka arukat energiasäästmist, kus riigi edukust ei mõõdeta mitte tarbimise kasvamise, vaid pigem vastupidi - tarbimise vähenemise järgi.
Loomulikult on kõik see võimalik vaid eeldusel, et kaasaegse Euroopa hinges hakkab toimuma muutus. Euroopa peaks tundma end uusimate kosmoloogiaavastuste varjus natukene alandlikumalt, mõtlema sellele, mis saab pärast tema surma ning langetama üksinduses pea universumi müsteeriumide ees. Lühidalt, Euroopa peaks mõtlema taas igavikule ja lõpmatusele, just nagu Euroopa arengu varasematel aegadel. Peaksime mõtlema tõsiselt asjaolule, et mitte midagi, mis on kord tehtud, ei saa olematuks teha. Kusagil meenutatakse kõike - olgu see siis kasvõi vaid kiirgava valguse kujul - ja seepärast ei andestata mitte midagi mitte kunagi.
Tulles aga tagasi Euroopa kui partneri juurde, on tõsiasi, et suurem osa inimkonna ajaloo sõdadest on olnud piiride ehk siis territooriumi pärast. Sellest tulenebki tähtis õppetund, et mitte ainult rahvusriigid, vaid ka rahvusülesed kogukonnad peavad alati teadma, kus nad algavad ja kus lõpevad. Ähmased ja vaidluse all olevad piirid on tihti katastroofide põhjuseks. Ka Euroopa Liit peab seda meenutama ning teadma selgelt oma välispiire. Kui EL tahab piiri maha rebida, on esmalt vaja teada, kus see piir on. Sellega pooldaks EL ideed geograafilisest enesetuvastamisest laiemal ehk siis planetaarsel tasandil. Ka sel viisil saaks liit teha mahuka ja konkreetse panuse sellesse, mida me kõik soovime - rahu meie planeedi inimeste ja rahvuste vahel.
Jagatud suveräänsuse teema tõstatatakse Euroopa aruteludes enamasti seoses ELi institutsioonilise korraldusega. Õnnitlen liitu selle puhul, et see on viimastel aastatel nimetatud teemale nii palju energiat pühendanud ning edu puhul, mis on saavutatud! Just sel põhjusel suunangi oma pilgu seoses selle küsimusega kaugemale tulevikku. Siinne parlament valitakse otseselt ning üritatakse tagada, et esindajate arv eri liikmesriikidest vastaks ka nende riikide suurusele. Minu arvates peaks Euroopa Parlamendil kui ainukesel kõikide eurooplaste otseselt valitud organil olema palju rohkem volitusi, kui sellel praegu tegelikult on. Vastavalt peaksid ka õiguslikud volitused selgemalt täidesaatvalt organilt õigusloomega seotud organile üle kanduma. Euroopa Parlament ei tohi paista kellelegi kõigest Euroopa Liidu kuluka kaunistusena.
Minu arvates võib parlamendi kõrvale kerkida üks teine väiksem asutus, mille liikmed valivad siseriiklikud parlamendid nende enda ridadest ja igal liikmesriigil on sama arv liikmeid. Sel viisil või mõnel muul sarnasel viisil oleks võimalik lahendada kaks probleemi korraga. Esiteks kaoks sellega eri siseriiklikes parlamentides tekkiv tunne, et neid jäetakse Euroopa otsuste tegemisest kõrvale. Teiseks tagaks see, et vähemalt üks ELi asutus garanteeriks kõikide liikmesriikide jaoks absoluutse võrdsuse. Selline asutus kohtuks loomulikult väga harva, siis kui teatud arv liikmeid seda palub, ning siis ainult seoses üksmeele saavutamise probleemidega. See lahendus tähendaks ka seda, et komisjoni liikmete määramised ei pea toimuma enam nii keeruliselt vastavalt rahvusele ning Euroopa Ülemkogus ei peaks olema nii keerulist häälte lugemise korda. Tunnistan, et ma isiklikult pean palju olulisemaks selliseid volinikke, kes on tõepoolest oma ala juhtivad spetsialistid, mitte saada iga hinna eest oma rahvusest inimeste või isegi oma fraktsiooni liikmete volinikuks.
Euroopa Ülemkogu moodustab hetkel imeliku kombinatsiooni täidesaatvast ja esindavast asutusest. Isegi selle seisukohta on vaja selgitada. Usun, et see peaks olema midagi parlamentaarse demokraatia riigijuhi ametikoha sarnast, moodustades seetõttu osaliselt ähmase ja osaliselt nähtava kollektiivse konföderatsiooni riikide juhi koha, mille nähtav ja kõigile mõistetav esindaja oleks loomulikult üksikisik, president, kelle olemasolu on juba Lissaboni lepinguga ette nähtud ning kes on väga tähtis kuju, pidades meeles, et alati, kui tekib mingit liiki kollektiivne riigijuht, kuulutab see tavaliselt ette riigi lagunemist. Ma ei ütle, et sama võib juhtuda ka rahvusühese kogukonna puhul, kuid sellelegi vaatamata tunnen, et kusagil tipus peaks olema üks inimlik nägu, kes esindaks kogu seda keerulist masinavärki ja tänu kellele oleks võimalik seda kõike mõista.
Olen juba mitu korda öelnud, et minu meelest oleks suurepärane, kui kord tulevikus oleks meil õhuke, arusaadav ja loetav Euroopa põhiseadus, mida isegi koolilapsed mõistaksid, ja kõik muu - mida on nüüdseks juba tuhandeid lehti - oleks vaid selle lisa. Põhiõiguste harta, millega on sõnastatud Euroopa Liidu aluseks olevad väärtused või ideaalid, millest liit igati lähtuda püüab ja millest otsuste langetamisel kinni peab, oleksid loomulikult sellise põhiseaduse orgaaniline komponent või tegelik esimene osa.
Head kolleegid! Sooviksin anda veel ühe viimase kommentaari, millega ma mõnel määral tagasi esimese punkti juurde jõuan. Eemalt vaadates näeb Euroopa Liit välja nagu ülimalt tehnokraatiline asutus, mida huvitab vaid majandusteadus ja raha. Lõpmatud vaidlused eelarve, kvootide, tollimaksude, maksude, ettevõtlusmääruste ja teiste muude määruste üle on arvatavasti vajalikud ja ma ei mõista neid mingil viisil hukka. Olen isegi arvamusel, et kuulsad guljaši valmistamise ettepanekud või standardid - euroskeptikute naeruvääristuste pidev sihtmärk - on mõeldud pigem millegi tšehhi- või ungaripärase kaitsmiseks, mitte rünnakuna asjaomase liikmesriigi ja selle identiteedi vastu.
Sellegipoolest arvan, et EL peaks osutama suuremat ja nähtavamat rõhku sellele, mis on kõige olulisem ehk siis liidu vaimsetele ja väärtustega seotud alustaladele. Euroopa Liit on enneolematu ettevõtmine luua suurt ja originaalset rahvusülest kogukonda, mille alusteks on inimvabaduste ja -väärikuse austamine, tõeline ja mitte kõigest näiline või formaalne demokraatia ning usk tervesse mõistusse, sündsusesse ja võimesse pidada võrdväärset dialoogi nii ühenduse sees kui ka kõikide teistega. Loomulikult on ELi aluseks ka austus üksikute rahvuste, nende traditsioonide ja saavutuste vastu, samuti nende territooriumite, kodude ja maastiku vastu, kus need kodud asuvad. Ja loomulikult ka inimõiguste austamine ja inimlik solidaarsus.
Euroopa rikas vaimu- ja kultuuriajalugu, mille aluseks on kombinatsioon judaismi, kristluse, islami ning hiljem renessansi ja valgustusaja elementidest, on loonud vaieldamatute väärtuste kogumi, millele Euroopa Liit võis küll anda oma suulise heakskiidu, kuid mida see kujutab tihti ette tõeliselt oluliste asjade vaid kaunite pakenditena. Kuid kas need pole siiski need väärtused, mis on eelkõige olulised ja mis annavad kõigele muule suuna?
Ma ei propageeri siin midagi revolutsioonilist, teed rajavat või radikaalset. Propageerin kõigest sügavamat järelemõtlemist Euroopa ühendamise tegelike aluste üle, meie euroopalikkuse palju rõhutatumat kultiveerimist ning selgesti väljendatud lähtumist moraalsest koodeksist, mis ulatub kaugemale meie vahetute hüvede maailmast, mis ei vii kuhugi ja kasutab ainult kvantitatiivseid näitajaid heaolu määratlemiseks.
Euroopa lõhe paranes kahekümne aasta eest. Usun, et meie kontinent ei luba enam kunagi selle lõhestamist, ning et, pigem vastupidi, Euroopast saab koht ja allikas veelgi sügavama solidaarsuse ja koostöö jaoks. Kui vaid Schilleri "Ood rõõmule” saaks meie ja meie järglaste jaoks millekski enamaks kui vaid luuletuseks, mis ülistab sõprust kahe inimese vahel ja muutuks selle asemel palju inimlikuma maailma loomisel meie ühiste jõupingutuste sümboliks.
(Ovatsioonid seistes)
President
Head kolleegid! Kui Sahharovi auhind oleks olnud olemas kolmekümne aasta eest, oleksite olnud meie esimene kandidaat, Václav. Õnneks ei ole tänapäeval seda auhinda enam vaja, sest meil pole enam uut ja vana Euroopat. On vaid üks Euroopa. Täna on meie kohustus poliitikutena esindada neid lepitamise ja solidaarsuse väärtusi, mille põhjal meie liit üles kasvas. Tehkem seepärast kõik mis meie võimuses, et hoida neid unustustehõlma langemast.
(Istung algas kell 15.50.)
