Summitul mondial FAO privind securitatea alimentară - Lupta împotriva foametei în lume (dezbatere) 
Preşedinta
Următorul punct pe ordinea de zi este declaraţia Comisiei cu privire la summit-ul mondial FAO privind securitatea alimentară - eradicarea foametei în lume.
Karel De Gucht
membru al Comisiei. - Doamnă preşedintă, summit-ul mondial privind alimentaţia care a avut loc săptămâna trecută la Roma este ultimul dintr-o serie de evenimente la nivel înalt organizate în acest an în care securitatea alimentară şi agricultura au reprezentat subiecte importante de discuţie: în ianuarie la Madrid, în iulie la L'Aquila, în septembrie la New York şi la Pittsburgh, precum şi reuniunea de luna trecută a Comitetului pentru securitatea alimentară mondială.
Premisa de la baza tuturor acestor evenimente a fost conştientizarea faptului că pierdem lupta împotriva foametei în lume. Peste un miliard de oameni la nivel mondial nu îşi satisfac în prezent necesităţile nutritive de bază zilnice, iar situaţia dă semne de agravare în numeroase ţări în curs de dezvoltare, lucru datorat şi efectelor schimbărilor climatice, ceea ce creează dificultăţi suplimentare în privinţa capacităţii acestor ţări de a-şi asigura hrana.
Summit-ul a reprezentat o şansă de a susţine avântul politic creat în ultimele luni. Încă o dată, securitatea alimentară mondială s-a aflat în lumina reflectoarelor. Cu toate acestea, vremea discuţiilor a trecut; acum este momentul să trecem la fapte.
Pentru Comisia Europeană, summit-ul a fost un eveniment util din trei motive. În primul rând, s-a luat angajamentul de a reînnoi eforturile pentru atingerea primului Obiectiv de Dezvoltare al Mileniului privind reducerea foametei la jumătate până în 2015. În opinia mea, această ţintă este încă valabilă, iar noi ar trebui să ne străduim să o atingem - în special în acele ţări şi regiuni în care progresele în direcţia atingerii acesteia au fost foarte limitate, de exemplu în Africa.
În al doilea rând, s-a făcut promisiunea de a îmbunătăţi coordonarea internaţională şi administrarea securităţii alimentare prin intermediul Comitetului pentru securitatea alimentară mondială, care ar urma să fie reformat şi să devină un element central al parteneriatului mondial pentru agricultură, securitate alimentară şi nutriţie. Comisia Europeană a încurajat în mod activ această reformă şi contribuie la finanţarea de bază a acesteia. Acesta este, în opinia mea, un pas foarte important, care va pregăti calea către un sistem de administrare mondială a securităţii alimentare, bazat pe o consiliere ştiinţifică temeinică, dar şi către un sistem mai deschis faţă de actorii-cheie din sectoarele publice şi private şi faţă de organizaţiile neguvernamentale. Aceşti actori sunt esenţiali pentru a face ca noul sistem să fie mai eficient decât cel actual.
În al treilea rând, s-a făcut promisiunea de a inversa tendinţa de scădere a finanţărilor interne şi internaţionale pentru agricultură, securitate alimentară şi dezvoltare rurală. Dacă dorim să îndeplinim primul Obiectiv de Dezvoltare al Mileniului privind reducerea foametei la jumătate până în 2015, angajamentele luate privind creşterea asistenţei oficiale pentru dezvoltare (AOD) trebuie îndeplinite - în special de acele ţări care s-au angajat să atingă ţinta de 0,7% din venitul naţional brut.
Unii au criticat declaraţia finală pentru că nu a stabilit ţinte mai precise privind asistenţa oficială pentru dezvoltare în ceea ce priveşte agricultura şi securitatea alimentară, însă nu trebuie uitat faptul că s-au făcut deja promisiuni financiare semnificative la Summit-ul G8 de la L'Aquila. Acum, prioritatea constă în onorarea acestora. Beneficiind de sprijinul puternic al Parlamentului European, Comisia a mobilizat cu succes facilitatea pentru alimente în valoare de 1 miliard de euro, din care o proporţie de 85% este deja alocată pentru perioada 2009-2011. Cu toate acestea, avem nevoie de un sprijin mai consistent şi mai susţinut în timp. Pentru a da socoteală pentru făgăduinţele noastre, avem nevoie de un sistem mondial de urmărire a angajamentelor, dar trebuie, de asemenea, să punem la punct mecanisme de monitorizare, indicatori specifici şi repere care să poată fi utilizate pentru a raporta rezultatul şi impactul investiţiilor noastre. Cu toate acestea - şi daţi-mi voie să afirm acest lucru clar şi răspicat - nici măcar angajamentele cele mai substanţiale ale donatorilor nu vor avea nicio valoare dacă guvernele ţărilor în curs de dezvoltare nu îşi vor transpune propriile angajamente în politici agricole, strategii şi investiţii mai adecvate.
În cadrul discuţiilor despre securitatea alimentară, ar trebui, de asemenea, să fim atenţi la terminologie şi să facem distincţia dintre securitatea alimentară, suveranitatea alimentară şi autosuficienţa alimentară. Simplele eforturi de realizare a producţiei la nivel mondial nu sunt suficiente în sine. Important este ca oamenii să aibă acces neîntrerupt la hrană, ceea ce este practic o chestiune de sărăcie. Comerţul cu alimente - atât cel regional, cât şi cel mondial - joacă un rol important în sporirea accesului la hrană prin oferirea unui venit agricultorilor şi prin asigurarea accesului consumatorilor la alimente mai ieftine. Autosuficienţa alimentară sau autarhia ar putea fi o strategie foarte costisitoare şi nu va fi necesară atunci când pieţele şi comerţul vor funcţiona în mod corespunzător.
Prin urmare, încheierea Rundei de la Doha cu un rezultat echilibrat şi complet ar reprezenta un enorm pas înainte. De asemenea, nu ar trebui să uităm faptul că securitatea alimentară mondială este o problemă complexă, cu faţete multiple, care necesită o abordare globală. În acest domeniu, Uniunea Europeană a făcut progrese enorme în ultimul deceniu, iar pe viitor progresele vor fi asigurate prin intermediul procesului privind coerenţa politicilor de dezvoltare (CPD). Diferitele reforme ale politicii agricole comune a UE au redus drastic restituirile la export, iar cea mai mare parte a asistenţei pentru agricultorii din UE este identificată de OMC ca fiind "distorsiune necomercială”. În plus, graţie acordului "Totul în afară de arme”, accesul pe piaţă în UE este liber pentru ţările cel mai puţin dezvoltate, iar dispoziţiile acordurilor de parteneriat economic (APE) indică o înţelegere a problemelor cu care se confruntă numeroase ţări ACP în privinţa garantării securităţii alimentare pentru cetăţenii lor. Prin urmare, am făcut numeroase progrese în Uniunea Europeană în ceea ce priveşte sporirea coerenţei politicilor de dezvoltare, creând astfel condiţii ameliorate de securitate alimentară pentru ţările în curs de dezvoltare. Alte ţări şi regiuni ar trebui să procedeze la fel.
În concluzie, summit-ul FAO a subliniat faptul că, dacă dorim să menţinem obiectivul de reducere la jumătate a foametei până în 2015, ar trebui să intensificăm AOD şi să creştem AOD şi investiţiile private din agricultură şi ar trebui să îmbunătăţim gestionarea mondială a sectorului agricol.
Albert Deß
Doamnă preşedintă, domnule comisar, este important ca noi, cei din Parlamentul European, să dezbatem subiectul foametei în lume. Nu putem pur şi simplu să stăm pe margine în tăcere în timp ce numărul persoanelor care suferă de foame, între care şi mulţi copii, creşte.
Am fost ales pentru prima oară într-un parlament în urmă cu 20 de ani şi încă ţin bine minte cum organizaţii internaţionale precum Banca Mondială, Organizația Națiunilor Unite pentru Alimentație și Agricultură, Organizaţia Naţiunilor Unite însăşi şi Organizaţia Mondială a Comerţului îşi declarau intenţia de a reduce la jumătate foametea în lume în următorii 20 de ani. Ce s-a întâmplat de atunci? Foametea nu a fost redusă la jumătate, ci a crescut. Peste un miliard de oameni suferă de foame în fiecare zi. Ceea ce s-a întâmplat se află în opoziţie cu intenţiile acestor organizaţii.
Acest lucru are la bază o serie largă de cauze diferite. Există ţări precum Zimbabwe în care un guvern incompetent a transformat grânarul Africii într-o regiune cuprinsă de foamete. Un preşedinte comunist a adus această ţară bogată într-o situaţie în care oamenii suferă de foame, iar noi păstrăm tăcerea. Cu toate acestea, avem o responsabilitate comună în această privinţă. Purtăm discuţii care durează săptămâni, dacă nu ani de zile, despre cum va fi clima peste o sută de ani. Oamenii care suferă de foame astăzi şi mâine nu sunt interesaţi de clima care va fi peste o sută de ani. Aceştia doresc să aibă ce mânca mâine, dar noi nu avem răspunsuri la problemele lor. Fără a dori să neglijăm problemele viitorului, este o chestiune de simplă omenie să ne preocupăm de oamenii care suferă de foame astăzi. Domnule de Gucht, atunci când afirmăm că intenţionăm să reducem foametea la jumătate până în 2050, acest lucru mi se pare aproape insultător. Fiind o comunitate mondială, trebuie să putem reduce mult mai repede numărul oamenilor care nu au suficientă hrană. Putem transporta arme în toate colţurile lumii, dar se pare că nu putem face acest lucru când vine vorba de hrană. Acesta este un eşec al comunităţii mondiale, pe care aş vrea să îl denunţ. Trebuie să găsim alte răspunsuri decât cele pe care le-am propus astăzi.
Luis Manuel Capoulas Santos
Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, feţele care ilustrează foametea şi malnutriţia din lume, pe care le cunoaştem foarte bine şi pe care le vedem repetându-se în mod banal, sunt atât de tragice încât este aproape obscen să le menţionăm.
Dreptul la hrană este legat de cel mai sacru drept dintre toate: dreptul la viaţă, adică o viaţă cu un minim de decenţă, care să nu fie doar o luptă pentru supravieţuire.
Lupta împotriva foametei în lume ar trebui, aşadar, să fie prioritatea tuturor agendelor politice şi ar trebui mobilizate toate resursele pentru a îndeplini acest obiectiv.
Din nefericire, ştim, de asemenea, că resursele, inclusiv resursele financiare, nu reprezintă întotdeauna principala limitare. Problema rezidă aproape întotdeauna în administrarea şi utilizarea resurselor şi în lipsa unei gestionări raţionale şi a unei coordonări eficiente la nivel mondial, regional şi naţional.
Propunerea de rezoluţie care a fost depusă astăzi aici - şi la care grupul meu politic, Grupul Alianţei Progresiste a Socialiştilor şi Democraţilor din Parlamentul European, subscrie - conţine propuneri şi recomandări care, dacă ar fi respectate, ar putea cu siguranţă să contribuie în mod semnificativ la atenuarea unei probleme atât de grave. Prin urmare, solicit Comisiei să îi acorde atenţia cuvenită şi, pe baza acesteia, să prezinte propuneri legislative şi să adopte proceduri pentru a le pune în practică.
Situaţia politică dificilă şi nesigură cu care ne confruntăm reprezintă, de asemenea, un moment al schimbării pentru acele politici care constituie cele mai bune instrumente pe care Uniunea Europeană le poate utiliza în abordarea acestei probleme: politica agricolă comună şi politica comună în domeniul pescuitului, pe care suntem pe punctul de a le reforma radical.
Graţie noilor puteri care ne sunt conferite prin Tratatul de la Lisabona, aceasta este, de asemenea, o ocazie perfectă ca Parlamentul să depăşească stadiul simplelor declaraţii şi să adopte măsuri reale. Socialiştii europeni sunt pregătiţi pentru această provocare. Sperăm că noua Comisie şi alte grupuri politice sunt pregătite să ne însoţească în această misiune.
George Lyon
în numele Grupului ALDE. - Doamnă preşedintă, aş dori să le mulţumesc colegilor care au luat deja cuvântul.
Primul lucru pe care aş dori să îl subliniez este că, în opinia mea, recenta creştere bruscă a preţurilor alimentelor la nivel mondial reprezintă un avertisment pentru noi toţi. Dublarea preţului cerealelor şi al orezului a avut un impact disproporţionat asupra unora dintre cei mai săraci oameni din ţările în curs de dezvoltare din întreaga lume. De fapt, se estimează că în jur de 75 de milioane de oameni din întreaga lume au suferit de foame ca rezultat direct al preţurilor mai mari la alimente în 2007 şi 2008. Acesta este un lucru pe care trebuie să îl tratăm cu foarte mare seriozitate. Mai mult, în numeroase ţări am asistat la revolte cauzate de lipsa hranei şi la instabilitate politică în urma creşterii bruşte a preţurilor la alimente.
Având în vedere că se preconizează că populaţia lumii va creşte la peste nouă miliarde şi se anticipează că schimbările climatice vor influenţa în mod considerabil capacitatea noastră de a ne hrăni, securitatea alimentară este, în opinia mea, o problemă majoră pe care trebuie să o înfruntăm, să o abordăm şi la care trebuie să găsim soluţii. Uniunea Europeană trebuie să facă tot posibilul pentru a ajuta ţările în curs de dezvoltare să pună la punct sisteme durabile în domeniul agriculturii şi al producţiei alimentare care să le permită să îşi asigure hrana. Acest lucru necesită finanţare - după cum sublinia domnul comisar în declaraţia sa - şi necesită pieţe libere. Aici, se recunoaşte faptul că Europa a făcut eforturi considerabile pentru a contribui la deschiderea şi liberalizarea pieţelor. Însă multe dintre problemele cu care se confruntă ţările în curs de dezvoltare sunt provocate de eşecul în plan politic şi de eşecul sistemului juridic. Niciun ajutor nu va rezolva această problemă până ce nu va exista un sistem politic stabil şi un sistem juridic stabil care să le permită agricultorilor să prospere şi să culeagă roadele preţurilor mai ridicate de pe piaţă.
Se estimează că producţia UE va trebui să crească cu peste 70% numai pentru a răspunde cererii crescânde din viitor. Doresc să afirm că agricultura europeană are un rol major de jucat, nu numai pentru a asigura autosuficienţa noastră, ci şi pentru a asigura că putem contribui la securitatea alimentară mondială pe viitor.
José Bové
Doamnă preşedintă, domnilor comisari, doamnelor şi domnilor, lupta împotriva foametei necesită o investiţie politică şi financiară substanţială. Organizaţia pentru Alimentaţie şi Agricultură nu a putut genera această investiţie săptămâna trecută la Roma, lucru pe care îl regret.
Peste un miliard de oameni suferă de malnutriţie şi 40 de milioane de bărbaţi, femei şi copii mor din cauza foamei în fiecare an. Aceste cifre dramatice au crescut din 1996, anul primului summit mondiale privind alimentaţia. Criza financiară şi economică mondială a agravat situaţia, iar populaţiile ţărilor sudice sunt principalele victime. Zece la sută din bugetul pentru publicitate din întreaga lume ar permite acordarea sprijinului necesar ţărilor în curs de dezvoltare pentru a-şi proteja infrastructura agricolă.
Criza alimentară este una dintre principalele ameninţări la adresa păcii şi a stabilităţii în lume. În 2050, micii agricultori vor trebui să hrănească peste 9 miliarde de oameni. Degradarea solului, deteriorarea biodiversităţii, dependenţa de petrol, emisiile de gaze cu efect de seră, epuizarea apelor subterane şi dezvoltarea unor modele de consum ne pun într-o situaţie foarte fragilă, mai fragilă decât în urmă cu 40 de ani.
Sărăcia şi dependenţa de importuri sunt principala cauză a insecurităţii alimentare. Necesitatea de a sprijini producţia locală este evidentă. La sfârşitul anilor '50, Europa a introdus politica agricolă comună pentru a produce hrana de care avea nevoie. În acest scop, a protejat piaţa internă şi a sprijinit consumatorii. Această alegere autonomă, acest drept la suveranitatea alimentară trebuie să fie acum accesibil tuturor ţărilor sau grupurilor de ţări ale lumii care doresc acest lucru.
James Nicholson
în numele Grupului ECR. - Doamnă preşedintă, rezoluţiile noastre cu privire la această chestiune vizează dubla provocare privind eradicarea foametei - care în prezent afectează o şesime din populaţia lumii - şi asigurarea resurselor alimentare pentru viitor.
Ne confruntăm cu o situaţie în care, pe de o parte, populaţia lumii este în creştere, iar, pe de altă parte, producţia alimentară se dovedeşte a fi din ce în ce mai problematică din cauza efectelor negative ale schimbărilor climatice şi a costurilor crescânde legate de producţia alimentară.
În timp ce componenta agricolă a securităţii alimentare este fără îndoială un element-cheie în rezolvarea acestei probleme, ar trebui, de asemenea, să ne îndreptăm în mod hotărât atenţia asupra faptului că buna administrare din ţările în curs de dezvoltare este absolut necesară dacă dorim să avem vreo şansă de a combate cu succes foametea în lume. Să luăm, de exemplu, statul Zimbabwe, la care a făcut deja referire dl Deß. Odinioară, era cunoscut drept grânarul Africii şi era capabil să îşi asigure propria hrană şi pe cea a multor ţări învecinate. Acum această ţară este incapabilă de acest lucru după ce a fost distrusă de acţiunile lui Robert Mugabe şi ale acoliţilor săi.
Trebuie să colaborăm cu toţii pentru a depăşi această problemă şi pentru a preveni tulburările sociale şi suferinţa la care aceasta ar putea da naştere.
Patrick Le Hyaric
Doamnă preşedintă, domnule comisar, dacă Uniunea Europeană doreşte să joace un rol pozitiv în lume, dacă doreşte să aducă la viaţă un nou umanism, atunci ar trebui realmente să asculte strigătul asurzitor al foametei care răsună pe întreaga planetă.
Aici şi în alte locuri, continuăm să susţinem discursuri frumoase. Dar, sincer, putem noi, aici, să avem conştiinţa curată în timp ce un copil moare de foame la fiecare cinci secunde? Copiii nu mor din cauză că există probleme tehnice. Acesta este rezultatul acestui val de ultraliberalism care cuprinde astăzi lumea.
Până acum, munceam pământul pentru a hrăni oamenii. În prezent, sistemul capitalist a transformat solul şi hrana în bunuri, în obiecte ale speculaţiei mondiale. De aceea, trebuie să schimbăm politica în mod radical, să susţinem Organizaţia pentru Alimentaţie şi Agricultură şi să îi acordăm mijloacele pentru a acţiona.
Este nevoie de fapte, după cum aţi afirmat, domnule comisar, şi cerem fapte. Cu toate acestea, pentru a asigura că se va trece la fapte, Uniunea Europeană ar putea impune aplicarea principiului suveranităţii alimentare pentru toate popoarele, ar putea contribui la punerea în aplicare a unor sisteme de remunerare a muncii agricole cu ajutorul unor preţuri garantate pentru fiecare ţară şi continent, ar putea respecta şi impune respectarea angajamentelor de acordare a asistenţei oficiale pentru dezvoltare ţărilor din sud, ar putea anula datoriile ţărilor sărace, ar putea opri achiziţionarea de terenuri de către multinaţionale şi fondurile speculative şi ar putea recunoaşte că agricultura şi alimentaţia nu pot fi incluse în negocierile dure ale Organizaţiei Mondiale a Comerţului.
Trebuie să auzim strigătul foametei şi să acţionăm în consecinţă. Aceasta ar înălţa Europa şi este un lucru urgent!
Bastiaan Belder
În cei aproximativ zece ani în care am fost deputat în Parlamentul European, am auzit cu regularitate folosindu-se cuvinte frumoase în acest Parlament. În perioada premergătoare summit-ului mondial privind alimentaţia care a avut loc la Roma, domnul Barroso, preşedintele Comisiei, a folosit, de asemenea, cuvinte frumoase. Domnia sa a afirmat: "Am înregistrat un eşec colectiv în lupta împotriva foametei. Acest lucru este un scandal moral şi reprezintă o pată enormă pe conştiinţa noastră colectivă.” Am încheiat citatul. Domnia sa avea absolută dreptate. Drept care rezultatul summit-ului este cu atât mai dezamăgitor. Am vaga impresie că la Roma au primat interesele politice ale ţărilor bogate, şi nu interesele celor un miliard de oameni afectaţi de foamete la nivel mondial. Pentru a vă oferi o ilustrare concretă, voi folosi două exemple: aşa cum se admite din ce în ce mai mult, politica privind biocarburanţii şi promovarea acesteia duc la creşteri ale preţurilor, sporind astfel foametea. Cu toate acestea, criticarea acestei politici pare să fie un tabu.
De asemenea, am atras în repetate rânduri atenţia acestui Parlament cu privire la pericolul încurajării ţărilor terţe de a face investiţii substanţiale în Africa pentru a-şi asigura propria securitate alimentară, de exemplu. Cum ne putem aştepta ca ţările în care milioane de oameni depind de ajutoarele alimentare ale ONU să facă exporturi în ţări terţe? Totuşi, nu se face nicio referire la acest aspect în declaraţia finală.
Este foarte uşor pentru ţările bogate să trateze subiectele controversate susţinând pur şi simplu pledoarii bine intenţionate şi înflăcărate şi comandând studii suplimentare. Un alt lucru pe care îl înţeleg din declaraţie este că ţările în curs de dezvoltare vor trebui să se bazeze în primul rând pe propriile resurse. Având în vedere eşecul comunităţii internaţionale de a eradica foametea până în prezent, acest lucru nu poate fi considerat altcumva decât ruşinos.
În afară de acest lucru, am acordat ceva timp cercetării declaraţiilor finale ale precedentelor summit-uri mondiale privind alimentaţia şi am ajuns la concluzia că au în comun un număr surprinzător de similitudini - atât între ele, cât şi cu rezoluţia acestui Parlament. Toate fac referire la urgenţa problemei şi solicită în mod invariabil punerea în aplicare a promisiunilor făcute în trecut. Cu toate acestea, repetarea acestor solicitări nu ar trebui să fie un semnal de alarmă pentru noi? Pentru a-l cita pe domnul De Schutte, raportorul ONU, "oamenii săraci nu au nevoie de promisiuni”. După cum s-a mai afirmat adeseori, securitatea alimentară trebuie să fie un drept al omului. Doamnă preşedintă, doresc să abordez această problemă dintr-un unghi diferit şi să spun că Biblia ne învaţă că una dintre poruncile lui Dumnezeu este aceea de a-i hrăni pe cei care suferă de foame. Aceasta este datoria mea personală şi responsabilitatea noastră colectivă.
Dimitar Stoyanov
(BG) Am participat personal la summit-ul FAO de la Roma. Am văzut cu propriii mei ochi cum s-a desfăşurat această conferinţă. Consider că trebuie, de asemenea, să reducem un pic ipocrizia care ne-a afectat, deoarece, având în vedere banii care se cheltuiesc pentru organizarea unei astfel de conferinţe care, de regulă, are drept rezultat o serie lungă de promisiuni, poate că trebuie să utilizăm aceste cheltuieli în termeni practici pentru a calcula, aşa cum au afirmat antevorbitorii mei, cu exactitate, câţi copii nu ar fi trebuit să moară astăzi din cauza foamei dacă aceste fonduri nu ar fi fost cheltuite pe poveşti frumoase. Cu toate acestea, domnul comisar a afirmat că problema este legată de producţia alimentară mondială, însă, înainte de a scoate paiul din ochiul fratelui nostru, haideţi să vedem mai întâi bârna din ochiul nostru.
Ţara mea, Bulgaria, are, conform dovezilor ştiinţifice, solul cel mai fertil din Uniunea Europeană. În urmă cu o sută cincizeci de ani, agricultorii bulgari puteau hrăni regiunile cele mai populate ale Imperiului Otoman din Asia Mică cu ajutorul tehnologiei secolului XIX. Cu toate acestea, în prezent, agricultura bulgară se află într-un declin constant, care s-a accentuat din momentul aderării Bulgariei la Uniunea Europeană. Cotele pe care Comisia însăşi le-a impus Bulgariei frânează producţia agricolă, în timp ce pământul din Bulgaria este irosit. Este nevoie de o singură fermă din una dintre cele 28 de regiuni ale Bulgariei pentru a produce întreaga cotă de roşii, de exemplu, care este alocată Bulgariei de Comisia Europeană. Lucrurile stau astfel, deoarece unele date din urmă cu 10 ani indicau că acesta este nivelul oficial al producţiei. Cu toate acestea, nimeni nu ia în calcul care ar putea fi nivelul real al producţiei. În prezent, în cadrul Uniunii Europene înseşi, există restricţii privind procesele de producţie alimentară care, altfel, ar putea îmbunătăţi situaţia în mod semnificativ şi ar constitui de fapt o măsură reală pentru lupta împotriva foametei. Prin urmare, atâta timp cât lucrurile sunt controlate de oficiali care nu fac decât să se uite la nişte foi de hârtie şi nu sunt interesaţi de nimic altceva, vom rămâne doar cu promisiunile şi nu se va lua nicio măsură.
Filip Kaczmarek
(PL) Doamnă preşedintă, numărul persoanelor care suferă de foame şi care trăiesc în condiţii de sărăcie extremă a crescut considerabil în ultimul an şi nu este adevărat că este vina capitalismului. Există sisteme politice care sunt mult mai dăunătoare vieţii umane şi luptei împotriva foametei. Vă voi oferi un singur exemplu. În Europa, în urmă cu câteva decenii, o ţară care dispune de condiţii agricole foarte bune a fost adusă la înfometare de comunism. Ca urmare, au murit mai mulţi oameni într-o singură ţară decât mor astăzi din cauza foametei în întreaga lume. Acea ţară a fost Ucraina. Aş sugera să se dea dovadă de prudenţă în afirmaţiile care se fac în acest Parlament.
În anul 2000, 198 de state membre ale Organizaţiei Naţiunilor Unite au adoptat Obiective specifice de Dezvoltare ale Mileniului. Domnul comisar a vorbit astăzi despre primul şi cel mai important obiectiv. Astăzi, trebuie să răspundem la întrebarea dacă acest obiectiv poate fi atins. Europenii se întreabă dacă priorităţile şi politica noastră sunt corecte şi, în special, dacă, de exemplu, lupta costisitoare cu schimbările climatice este mai importantă decât lupta împotriva sărăciei. Tocmai am primit o astfel de întrebare săptămâna aceasta: nu confundă Uniunea Europeană mijloacele cu obiectivele şi, în loc să combată efectele încălzirii globale, începe cea mai costisitoare luptă cu morile de vânt din istoria omenirii - o luptă cu schimbările climatice?
Cred că cea mai bună dovadă că nu există nicio inconsecvenţă între acţiunile de protejare a climei şi cele de eliminare a foametei ar consta în eficienţa celor din urmă, cu alte cuvinte, eliminarea efectivă a foametei în lume. Atunci nu ne-ar mai acuza nimeni că avem priorităţi greşite şi că socotim combaterea schimbărilor climatice ca fiind mai importantă decât lupta împotriva foametei, după cum a afirmat şi domnul Deß.
Agricultura va fi foarte importantă în următorii câţiva ani. Ceea ce trebuie să facem este să convingem şi să ajutăm ţările în curs de dezvoltare să investească în agricultură şi să îşi respecte propriile declaraţii conform cărora o proporţie de 10% din bugetul naţional va fi alocată dezvoltării agriculturii. Numai în acest mod putem creşte potenţialul agricol al ţărilor sărace şi putem contribui la lupta eficientă împotriva foametei.
Louis Michel
(FR) Doamnă preşedintă, domnule comisar, cu excepţia domnului Berlusconi, a cărui ţară a găzduit summit-ul, niciun conducător membru al G8 nu a fost prezent la summit-ul mondial al FAO privind securitatea alimentară.
Aşadar, o reuniune de un înalt nivel politic, cu dimensiuni economice, sociale şi financiare, a fost redusă la o reuniune tehnică banală. Cu toate acestea, obiectivul domnului Diouf era acela de a pune la punct instrumentele şi mijloacele de producţie pentru a asigura securitatea alimentară într-o manieră durabilă în ţările în curs de dezvoltare.
Criza economică şi financiară - după cum ştim, fiindcă acest lucru s-a spus în repetate rânduri - nu face decât să sporească foametea în lume. Subiectul era mai actual ca niciodată, întrucât, pentru prima dată în istorie, foametea afectează în prezent peste un miliard de oameni la nivel mondial. Aceasta înseamnă o şesime din populaţia lumii, cu 20% mai mult decât în 2005 şi cu 105 milioane mai mult decât în 2008.
După cum a afirmat domnul Bové, toate acestea înseamnă că există un risc considerabil de declanşare a unor noi conflicte şi, mai mult, a unor conflicte foarte grave. Lipsa investiţiilor în agricultură este cea care a dat naştere acestui fenomen al insecurităţii alimentare. Or, agricultura este singurul mijloc de existenţă pentru 70% din populaţia săracă a lumii, după cum sublinia domnul Diouf. Acesta a lansat un apel pentru alocarea unei sume totale de 44 miliarde USD pe an pentru a finanţa investiţii care să îi ajute pe micii producători. Solicitarea sa a fost ignorată total: nu există niciun calendar, nicio strategie şi nicio voinţă politică din partea ţărilor bogate.
Domnule comisar, ce progrese s-au făcut în punerea în aplicare a angajamentelor G8 luate în iulie? Pentru că m-am aflat în poziţia dumneavoastră, cunosc dificultăţile pe care le implică mobilizarea donatorilor. Încă îmi amintesc lupta extrem de dificilă, pe care a dus-o şi preşedintele Barroso, pentru a obţine acea sumă jalnică de 1 miliard EUR în urmă cu doi ani, pentru a înfiinţa această facilitate pentru alimente. Cu toate acestea, viitorul Europei este strâns legat de soarta ţărilor în curs de dezvoltare.
Domnule comisar, eu nu cred în formulele colegului nostru socialist care ne vorbeşte de ultracapitalism şi ultraliberalism - ceea ce, în plus, este o asimilare semantică discutabilă din punct de vedere moral. Personal, nu văd soluţia în acest gen de declamaţii ideologice cam mărginite.
Domnule Le Hyaric, trebuie să vă spun că obscurantismul marxist are o responsabilitate mult mai mare decât liberalismul pentru subdezvoltarea cu care se confruntă unele ţări după câştigarea independenţei.
Asta este ceea ce voiam să spun, deoarece nu voiam să las să treacă neobservată în acest Parlament vreo declamaţie sau incantaţie mărginită, situată la limita onestităţii intelectuale.
Judith Sargentini
Doamnă preşedintă, colegii mei, dl Bové şi dl Belder, au schiţat problema şi realitatea politică, însă există o nouă tendinţă în agricultură. Ţările bogate îşi asigură hrana de bază sau biocarburanţii prin cumpărarea tuturor terenurilor disponibile din ţările sărace - acapararea de terenuri sau, aşa cum este numită în mod eufemistic, "achiziţionarea de terenuri agricole”. Acest lucru se întâmplă în Madagascar, de exemplu.
Acest aspect pare a fi prea sensibil pentru a fi discutat de liderii mondiali. Europa şi liderii săi au datoria morală de a se împotrivi acestei noi forme de ceea ce eu aş numi colonialism. Declaraţia summit-ului FAO privind alimentaţia nu a abordat chestiunea acaparării terenurilor şi, în această privinţă, a ratat o ocazie de a viza combaterea foametei în lume. De ce nu aţi făcut acest lucru?
Apoi, există chestiunea privind politica agricolă comună a UE. Noi producem multă hrană. Europenii nu duc lipsă de mâncare, însă această PAC năruieşte şansele atât pentru micii agricultori, cât şi pentru marii fermieri, iar aceştia ratează şansa de a câştiga un trai decent. Acest lucru provoacă penurii alimentare şi creează nevoia de a importa alimente. Când vom putea vedea o politică agricolă europeană liberă şi echitabilă?-
Richard Ashworth
Doamnă preşedintă, atât Organizaţia Naţiunilor Unite, cât şi Uniunea Europeană au căzut de acord că populaţia lumii, aflată în creştere, va necesita o mai mare productivitate agricolă la nivel mondial, ceea ce înseamnă o creştere de circa 50-100%. Acceptăm acest lucru. Acceptăm punctul de vedere al comisarului, asta şi pentru că acesta este un obiectiv pe care lumea nu îşi poate permite să îl rateze. Însă, în acelaşi timp, se cere ca activităţile din domeniul agricol să se desfăşoare folosind mai puţine terenuri, mai puţină apă, mai puţină energie şi mai puţine gaze cu efect de seră. Prin urmare, există trei aspecte pe care trebuie să le înţelegem.
În primul rând, guvernele - şi UE în special - trebuie să investească mai mult în cercetare şi dezvoltare; pur şi simplu nu dispunem de informaţiile pe baza cărora să concepem un plan pentru viitor. În al doilea rând, în faţa instabilităţii pieţelor mondiale, avem nevoie de un dispozitiv de protecţie împotriva politicii agricole comune. Şi, în al treilea rând, securitatea alimentară, cu toate implicaţiile ei pentru Uniunea Europeană, presupune costuri. Acestea sunt costuri pe care nu le putem transfera consumatorilor; prin urmare, repet: avem nevoie de o politică agricolă puternică şi trebuie să câştigăm disputa în cadrul dezbaterii bugetare.
João Ferreira
(PT) Doamnă preşedintă, declaraţia finală adoptată la ultimul summit a FAO de către cele 193 de ţări membre este, din nefericire, o veritabilă picătură într-un ocean în lupta împotriva foametei. Nu s-a fixat niciun termen şi, mai ales, nu au fost stabilite resurse şi condiţii concrete pentru a combate un flagel care afectează peste 6 miliarde de oameni.
Potrivit datelor disponibile, doar în cele 90 de secunde necesare pentru a susţine acest discurs, în lume vor muri 15 copii din cauza foametei. Aceasta este cea mai clară şi mai usturătoare incriminare adusă unui sistem economic injust, exploatator, iraţional şi, prin urmare, condamnat din punct de vedere istoric.
Este un sistem care se bazează pe politici şi orientări reale, iar acum, domnule Michel, pe nişte protagonişti şi pe o retorică liberală care au dat naştere la actuala situaţie: promovarea unui model agroindustrial, în concordanţă cu protejarea intereselor marii industrii agroalimentare şi sărăcirea calitativă rezultată a sectorului agricol mondial; ani şi ani de investiţii inadecvate în agricultură, de promovare a abandonării sectorului agricol şi de lichidare a fermelor mici şi mijlocii, un sector care asigură subzistenţa a 70% din populaţia săracă a lumii.
Fundamentalismul de piaţă, politicile de privatizare şi de liberalizare şi liberul schimb au avut şi continuă să aibă ca rezultat abandonarea terenurilor, concentrarea proprietăţii agricole şi producţia dominată de cei puţini şi dependenţa alimentară a celor mulţi.
Experţii estimează că ar costa 44 miliarde USD pentru a combate flagelul malnutriţiei cronice. Această sumă este mult mai modestă decât transferurile efectuate de statele membre către marile întreprinderi pentru a le salva de criza sistemică în curs.
Diane Dodds
Doamnă preşedintă, în timpul summit-ului mondial privind securitatea alimentară, secretarul general Ban Ki-moon a afirmat: "criza alimentară de astăzi este un avertisment pentru mâine”. Până în 2050, populaţia planetei ar putea ajunge la 9,1 miliarde de oameni, cu peste două miliarde mai mult decât în prezent - o cifră uluitoare, care va însemna că agricultorii vor trebui să cultive cu 70% mai multă hrană.
Agricultorii din Irlanda de Nord doresc să contribuie la satisfacerea acestei necesităţi. Cu toate acestea, majoritatea dintre ei consideră că Europa le limitează capacitatea de a produce mai multă hrană, forţând o reducere a ratelor de stocare prin intermediul regulamentelor privind nitraţii şi fosfaţii, al birocraţiei, al lipsei cercetării şi dezvoltării în acest sector, de unde atitudinea potrivit căreia securitatea alimentară nu reprezintă o problemă.
Reforma PAC va determina capacitatea agricultorilor de a produce hrană. De asemenea, aceasta va influenţa preţul alimentelor. Dacă agricultorii nu vor fi sprijiniţi de Europa prin intermediul plăţilor directe, preţul alimentelor va trebui să crească pentru a acoperi costurile de producţie. Scopul meu este promovarea producţiei alimentare în Irlanda de Nord şi a securităţii alimentare în Europa. Acest lucru nu poate fi realizat decât permiţându-le agricultorilor să cultive pământul. Reforma PAC va juca un rol major în acest sens, iar securitatea alimentară ar trebui să fie o componentă centrală a activităţii noastre pe măsură ce această reformă PAC face progrese.
Mairead McGuinness
Doamnă preşedintă, fiind unul dintre autorii acestui raport, daţi-mi voie mai întâi să mulţumesc tuturor grupurilor politice, care au colaborat foarte strâns pentru a concepe un text care nu conţine niciun amendament. Cred că ar trebui să fim cu toţii foarte mulţumiţi de acest lucru. Avem opinii divergente cu privire la numeroase lucruri, dar cred că, în ceea ce priveşte aspectul general referitor la dorinţa de a face ceea ce trebuie pentru a contribui la hrănirea populaţiei de pe glob care suferă de foame, acest text este un pas în direcţia cea bună.
Am fost, de asemenea, autoarea unui raport privind securitatea alimentară mondială şi PAC în mandatul anterior; prin urmare, am lucrat intens în acest domeniu. Daţi-mi voie să subliniez un lucru, care pare să scape multora: agricultorii vor fi cei care vor hrăni populaţia lumii dacă au parte de climatul potrivit - folosesc acest termen în contextul cel mai larg - pentru a efectua munca respectivă. Noi ceilalţi vom discuta despre acest lucru. Este responsabilitatea noastră să concepem şi să punem în practică politici care să le permită agricultorilor noştri să producă hrană. Aceştia vor răspunde dacă vor avea două elemente esenţiale: unul îl reprezintă preţurile decente, iar celălalt veniturile stabile. Recenta instabilitate a afectat ambele elemente, iar agricultura nu poate supravieţui în aceste condiţii.
Ca nu cumva să rămân fără timp - şi, în calitate de coautoare, fac apel la îngăduinţa dumneavoastră - vă rog să nu demonizaţi politica agricolă comună. Unele dintre argumentele invocate acum sunt istorice şi depăşite; am reformat în întregime această politică şi poate că, fără PAC, ne-am confrunta cu probleme mai mari în ceea ce priveşte insecuritatea alimentară în cadrul Uniunii Europene. De ce nu adoptăm părţile cele mai bune ale acesteia şi nu solicităm ţărilor în curs de dezvoltare să preia o politică agricolă comună? Pentru că haideţi să adoptăm o poziţie severă: nu ar trebui să scutim de obligaţii guvernele ţărilor în curs de dezvoltare; este responsabilitatea acestora să utilizeze ajutorul pentru dezvoltare în mod corespunzător; este responsabilitatea noastră să ne asigurăm că se cheltuiesc şi se investesc mai mulţi bani în agricultură. Consider că este timpul să încetăm tergiversările din jurul acestei chestiuni şi să adoptăm o atitudine dură faţă de guverne şi faţă de noi înşine. Avem o răspundere morală şi suntem pregătiţi să ne-o asumăm.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Doamnă preşedintă, domnule comisar, lumea se confruntă cu două provocări majore pe termen lung: combaterea efectelor schimbărilor climatice şi lupta împotriva sărăciei şi a foametei în lume.
Domnul comisar a menţionat cifrele, la fel ca şi alţi deputaţi din acest Parlament, iar acestea apar în declaraţia finală a summit-ului mondial privind securitatea alimentară alţi Organizaţiei pentru Alimentaţie şi Agricultură (FAO): peste un miliard de oameni din întreaga lume suferă de foamete şi 40 de milioane mor în fiecare an ca urmare a sărăciei.
Mai întâi criza alimentară, apoi criza financiară au împiedicat îndeplinirea Obiectivelor de Dezvoltare ale Mileniului. Nu înregistrăm progrese: de fapt, mergem înapoi. Provocările sunt pe termen lung, dar soluţiile sunt urgente şi sunt necesare acum. Cu toate acestea, în ultimele săptămâni, am primit veşti alarmante privind reticenţa principalelor ţări producătoare de gaze cu efect de seră în a lua decizii la Conferinţa de la Copenhaga şi absenţa liderilor şi a rezultatelor concrete la Summit-ul FAO de la Roma.
Problemele noastre sunt îngrijorătoare, dar la fel este şi lipsa capacităţii de acţiune. Fiinţele umane au progresat pentru că am identificat provocările, am stabilit răspunsurile şi am luat măsuri. În vremurile actuale, ştim care sunt problemele cu care ne confruntăm, dar am pierdut capacitatea de a acţiona.
Prin urmare, susţin această rezoluţie, care solicită Parlamentului să ia măsuri în regim de urgenţă.
Franziska Keller
Doamnă preşedintă, articolul 208 din Tratatul de la Lisabona stipulează că principalul scop al politicii de dezvoltare a Uniunii Europene este reducerea şi eradicarea sărăciei. Sărăcia este, de asemenea, principala cauză a foametei. Articolul 208 mai precizează că Uniunea ţine seama de aceste obiective în cadrul altor politici care pot afecta ţările în curs de dezvoltare.
Cu toate acestea, din cauza subvenţiilor la export, UE distruge pieţele din ţările în curs de dezvoltare, dând, aşadar, naştere la sărăcie şi foamete. Dacă dorim ca ajutorul nostru pentru dezvoltare să fie eficient, trebuie să ne asigurăm că acesta nu este împiedicat de alte politici. În caz contrar, nu vom reuşi să îndeplinim Obiectivele de Dezvoltare ale Mileniului. Ar trebui să reţinem acest lucru atunci când revizuim şi reformăm politici precum politica agricolă comună şi politicile din domeniul pescuitului.
( Vorbitorul a fost de acord să răspundă la o întrebare în conformitate cu procedura cartonaşului albastru menţionată la articolul 149 alineatul (8))
Mairead McGuinness
Doamnă preşedintă, aş dori să îl rog pe vorbitorul anterior să spună concret la ce subvenţii la export se referă. Am subliniat acest aspect în discursul meu şi accept faptul că în trecut s-au produs pagube din cauza subvenţiilor la export şi că Europa şi-a reformat acum politica agricolă. Cu toate acestea, atunci când am introdus subvenţiile la export pentru sectorul produselor lactate anul trecut, singura ţară care s-a plâns a fost Noua Zeelandă, care nu este o ţară în curs de dezvoltare. Aş dori să se ofere un exemplu de regiune în care aceste subvenţii constituie o problemă în prezent.
Franziska Keller
Doamnă preşedintă, desigur că exemplul puilor congelaţi pe care îl ştiţi bine cu toţii este deja cam vechi, însă acum, de exemplu, roşiile care beneficiază de subvenţii ridicate în Uniunea Europeană ajung pe pieţele africane, sunt mai ieftine decât produsele locale şi, prin urmare, distrug locuri de muncă şi cresc nivelul sărăciei. Aşadar, acesta este în continuare un fenomen obişnuit şi cred că trebuie să lucrăm la acest aspect.
Béla Glattfelder
(HU) Un număr tot mai mare de oameni de ştiinţă din lume afirmă că, până în 2030, se va produce în mod simultan o criză severă de petrol, apă şi alimente. Cu toate acestea, se pare că prima criză cu care trebuie să ne confruntăm este cea a alimentelor, întrucât există deja un miliard de oameni în lume care suferă de foame. Numărul persoanelor care suferă de foame creşte într-un ritm mai rapid decât populaţia lumii. Prin urmare, dacă în prezent o persoană din şase suferă de foame, trebuie să acceptăm o situaţie în care, peste câteva decenii, o persoană din patru sau din cinci va suferi de foame. Doi copii mor de foame în fiecare minut. Soluţia la această situaţie nu este, în mod evident, aceea de a întrerupe politica agricolă comună a Uniunii Europene. Uniunea Europeană poate fi puternică şi poate juca un rol important în lume numai dacă are o politică agricolă comună solidă.
Cu toate acestea, foametea nu se întâlneşte doar în Africa. Foametea este prezentă şi în Uniunea Europeană. De exemplu, există regiuni ale Uniunii Europene în care oamenii cheltuiesc mai puţin de 10% din veniturile lor pe hrană, dar există şi alte regiuni - unele zone ale Bulgariei şi regiuni din sudul României - unde oamenii cheltuiesc în medie peste 50% din veniturile lor pe alimente. Aici sunt incluşi acei oameni - care reprezintă media - care cheltuiesc mult mai mult pe mâncare. Acest lucru este demn de subliniat, deoarece trebuie să recunoaştem faptul că, de fiecare dată când elaborăm un nou regulament care face ca producţia agricolă să fie mai scumpă şi îi reduce eficienţa, cum ar fi regulamentele privind bunăstarea animalelor care sporesc cantitatea de furaje necesară producerii unui kilogram de carne, nu numai că aducem pagube mediului înconjurător prin creşterea emisiilor de CO2, dar fiecare măsură de acest gen duce la creşterea numărului de persoane care suferă de foame. Poate că tocmai această cantitate suplimentară de furaje pe care trebuie să o utilizăm, de exemplu, pentru creşterea păsărilor va lipsi de pe masa unui copil care suferă de foame.
Corina Creţu
Cifra persoanelor subnutrite în lume a trecut de un miliard, ajungându-se la dramatica situaţie ca unul din şase oameni să sufere de foame. Din păcate, aşa cum s-a spus mai devreme, liderii principalilor puteri industrializate au tratat cu indiferenţă un summit atât de important şi necesar, precum cel organizat de FAO la Roma zilele trecute. Conducătorii statelor membre ale G8 au considerat oportun să nu participe la această reuniune, excepţie făcând premierul italian.
Nu pot să nu constat discrepanţa enormă şi injustă între atenţia maximă a reprezentanţilor acestui grup de ţări care însumează 60% din produsul intern brut la nivel mondial faţă de salvarea sistemului bancar, în comparaţie cu neglijarea realităţii dramatice a foametei ce afectează tot mai mulţi semeni ai noştri, iar criza de care nu sunt vinovate ţările sărace, le afectează cel mai tare tocmai pe acestea.
Am ajuns în cel mai grav punct al foametei globale din 1970 încoace. La fiecare 6 secunde, un copil moare de foame. Din păcate, ţările dezvoltate ale lumii închid ochii în faţa unei tragedii care ne va afecta prin implicaţiile sale complexe pe noi toţi. Cel mai bun exemplu şi, totodată, avertisment îl reprezintă neglijarea agriculturii, timp de peste două decenii, până când s-a ajuns la actuala criză alimentară. Din totalul ajutorului oficial pentru dezvoltare, sumele destinate agriculturii au scăzut ca pondere de la 17% în 1980 la 3,8% în 2006.
Securitatea alimentară reprezintă o provocare extrem de serioasă care necesită soluţii urgent, în primul rând prin deschiderea pieţelor şi ajutorarea fermierilor din ţările în curs de dezvoltare pentru asigurarea hranei şi eradicare cât mai rapidă a foametei.
Esther Herranz García
(ES) Doamnă preşedintă, aş dori să încep prin a o felicita pe dna McGuinness pentru această iniţiativă, care demonstrează rolul important pe care politica agricolă comună (PAC) îl joacă în satisfacerea necesităţilor de aprovizionare cu alimente la nivel internaţional.
Acum, când Comisia Europeană pare să dorească să reducă povara PAC asupra bugetului comunitar, este important să subliniem că, dacă PAC nu este o prioritate, securitatea alimentară trebuie să fie. În ultimele decenii, a fost evident faptul că, fără PAC, este foarte dificil, dacă nu imposibil, să obţinem securitatea alimentară.
Prin urmare, agricultura nu poate fi comparată cu alte sectoare ale economiei care pot prospera pe o piaţă liberă, deoarece piaţa produselor alimentare nu este o piaţă liberă. Agricultorii au nevoie de sprijinul Uniunii Europene pentru succesul afacerilor lor, iar Uniunea Europeană, la rândul său, are nevoie de agricultori pentru a menţine un model agricol care să fie capabil să asigure hrană suficientă de o calitate suficient de bună pentru cetăţenii săi din ce în ce mai exigenţi.
Cred, aşadar, că trebuie să modificăm direcţia politicii agricole comune, dar aceasta nu trebuie abolită. În acest sens, trebuie să se garanteze ajutoare directe pentru agricultori şi trebuie să se restabilească o politică de gestionare a pieţelor agricole pentru a crea o mai mare stabilitate a preţurilor, care ar aduce beneficii nu numai agricultorilor, ci şi consumatorilor şi ţărilor terţe.
Ar trebui să se stabilească un cadru de bune practici pentru a încuraja relaţiile echilibrate dintre diferiţii jucători din lanţul alimentar, evitând practicile abuzive şi promovând o distribuţie mai justă a marjelor comerciale.
În plus, este necesară o politică de informare a consumatorilor europeni care să evidenţieze eforturile producătorilor comunitari de a respecta regulamentele Uniunii Europene în domeniile mediului înconjurător, al securităţii alimentare şi al bunăstării animalelor, întrucât producătorii comunitari trebuie să concureze cu importurile din ţările terţe, în care standardele aplicate sunt cu mult inferioare.
Producătorii din ţările terţe preferă să exporte către Uniunea Europeană decât să aprovizioneze pieţele propriilor ţări, deoarece aceste exporturi sunt mai profitabile în baza acordurilor Organizaţiei Mondiale a Comerţului (OMC).
Michèle Striffler
(FR) Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, s-a afirmat mai devreme că, undeva în lume, la fiecare cinci secunde, un copil moare din cauza foamei şi a sărăciei şi se estimează că peste un miliard de oameni suferă de malnutriţie.
Prin urmare, problema securităţii alimentare mondiale capătă un caracter cât se poate de urgent şi trebuie să se situeze în prim planul agendei politice europene şi internaţionale. Trebuie să consolidăm consecvenţa politicilor europene pentru a asigura îndeplinirea primului Obiectiv de Dezvoltare al Mileniului.
Facilitatea pentru alimente de 1 miliard de euro este un prim pas necesar şi este esenţial ca măsurile de punere în aplicare să se concentreze asupra exploataţiilor agricole familiale şi de culturi vegetale mici şi mijlocii, în special asupra celor conduse de femei, şi asupra populaţiilor sărace, acelea care sunt, aşadar, cele mai afectate de criza alimentară.
Agricultura durabilă trebuie să fie un domeniu prioritar. Trebuie explorate mecanisme de finanţare inovatoare, cum ar fi o taxă internaţională pe tranzacţiile financiare, pentru a susţine adaptarea la schimbările climatice, care să fie în acelaşi timp accesibile micilor agricultori din ţările cele mai vulnerabile.
Ricardo Cortés Lastra
(ES) Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, în urma recentei încheieri a Summit-ului mondial privind securitatea alimentară al Organizaţiei pentru Alimentaţie şi Agricultură (FAO), aş dori să îmi exprim dezamăgirea cu privire la impactul social, mediatic şi politic limitat al acestuia. În special, sunt dezamăgit că nu s-a putut ajunge la niciun acord cu privire la pachetul de 44 miliarde USD menite să îi ajute pe agricultorii cei mai săraci şi sunt trist pentru că totul va continua să fie ca înainte.
Atunci când vorbim despre securitate alimentară, agricultură şi dezvoltare, uităm adesea problema lipsei apei, o problemă esenţială în prezent şi, mai ales, în viitor. În actualul context de criză economică şi de mediu, avem nevoie mai mult ca niciodată de un angajament din partea ţărilor dezvoltate de a crea un nou forum de reflecţie internaţională, la cel mai înalt nivel, cu scopul de a consolida apa ca bun public, de a împărtăşi tehnologii şi de a concepe sisteme de gestionare a apei care să fie eficiente, durabile şi viabile din punct de vedere economic.
Dacă nu vom avea grijă de apă, nu vom reuşi niciodată să combatem foametea.
Chris Davies
Doamnă preşedintă, în Anglia secolului al 18lea, Thomas Malthus a prevăzut că creşterea populaţiei va depăşi aprovizionarea cu alimente. Acum, ideile sale au fost discreditate în numeroase moduri, deoarece am avut parte de o serie de revoluţii agricole care au transformat societatea noastră. Dar şi cuvintele sale erau adevărate: pe parcursul vieţii multora dintre noi, populaţia lumii s-a triplat - s-a triplat, incredibil - şi, în prea multe zone ale lumii, aprovizionarea cu alimente a fost depăşită. Trebuie să facem mai multe dacă dorim să prevenim foametea şi să controlăm creşterea populaţiei, iar modul în care putem face acest lucru este să ne asigurăm că femeile de pretutindeni au control asupra reproductivităţii lor. Şi trebuie să salvăm vieţile copiilor. Cea mai bună cale de a reduce creşterea populaţiei este salvarea vieţilor tinerilor, astfel încât oamenii să nu mai simtă nevoia de a avea familii mai mari.
Aici, în lumea occidentală, suntem dependenţi de carne: o uriaşă risipă de resurse. Tot ceea ce pot să spun - şi constat că timpul meu a expirat, doamnă preşedintă - este că, fiind o persoană care a renunţat să mănânce carne în urmă cu 20 de ani, dacă dorim să salvăm lumea şi să prevenim foametea, atunci trebuie să mâncăm vegetale, şi nu carne.
Peter Jahr
(DE) Doamnă preşedintă, mâncarea adecvată este un drept al omului, iar foamea este o crimă împotriva umanităţii. Consider, de asemenea, că omenirea are suficiente cunoştinţe tehnice şi ştiinţifice pentru a asigura că nimeni în lume nu suferă de foame. Desigur, este nevoie şi de bani pentru a lupta împotriva foametei în lume. Totuşi, nu este vorba numai de bani. Trebuie, de asemenea, ca, în prealabil, să îndeplinim următoarele cerinţe. În primul rând, clădirea unei structuri democratice stabile în ţările în curs de dezvoltare, în al doilea rând, combaterea corupţiei, în al treilea rând, stabilirea unui sistem agricol adecvat în ţările în curs de dezvoltare şi, în sfârşit, investirea în agricultură. Adeseori, se vorbeşte foarte puţin despre primele trei puncte. În plus, multe fonduri dispar în aceste ţări, ajung în mâini nepotrivite şi sunt utilizate pentru practici corupte.
Marc Tarabella
(FR) Doamnă preşedintă, aş dori să dezvolt ceea ce eu însumi am afirmat aici în urmă cu două zile cu privire la criza alimentară dramatică în care Africa, în principal, a fost cufundată şi la lipsa clară de sprijin din partea ţărilor celor mai industrializate, precum şi a ţărilor în curs de dezvoltare, în ceea ce priveşte problema securităţii alimentare mondiale.
Pe parcursul dezbaterilor care au avut loc la Summit-ul FAO de la Roma, mai multe ONG-uri au acuzat multinaţionalele din sectorul alimentar că încearcă să pună stăpânire pe mii de hectare de teren foarte fertil care aparţine micilor agricultori din ţările în curs de dezvoltare. Peste 40 000 de hectare au fost deja achiziţionate în acest mod, din Etiopia până în Indonezia.
ONG-urile au condamnat, de asemenea, tendinţa pe care multe ţări bogate o au de a favoriza utilizarea îngrăşămintelor chimice şi a noilor tehnologii în Africa, în loc să încurajeze dezvoltarea durabilă a agroecologiei. Acestea au criticat companiile agrochimice, utilizarea organismelor modificate genetic şi dezvoltarea biocarburanţilor în detrimentul culturilor vegetale.
Solicit Uniunii Europene să se implice de urgenţă în punerea în aplicare a proiectului de parteneriat mondial, care va permite o mai bună coordonare a acţiunilor de luptă împotriva foametei. În opinia mea, agricultura de subzistenţă este fără îndoială răspunsul cel mai evident.
Elisabeth Köstinger
(DE) Doamnă preşedintă, securitatea alimentară pe termen lung este una dintre principalele provocări ale politicii agricole comune. În special, având în vedere lipsa de alimente, trebuie să subliniem importanţa unei PAC puternice, care să aibă un rol-cheie în viitor în depăşirea dificultăţilor la nivel mondial.
Acest lucru înseamnă că este nevoie de o finanţare pe termen lung adecvată a PAC. PAC este un element important al politicii alimentare şi de securitate a UE şi, după 2013, va juca un rol semnificativ în politica de dezvoltare şi în politica externă privind securitatea alimentară. Prin urmare, ecosistemele care funcţionează perfect, solurile fertile, resursele stabile de apă şi sporirea diversificării economiei rurale se situează în fruntea listei de priorităţi. Cooperarea şi solidaritatea la nivel internaţional, alături de acordurile comerciale echilibrate care promovează, şi nu periclitează securitatea alimentară, reprezintă un element esenţial al securităţii alimentare mondiale şi acesta este domeniul în care o PAC puternică poate avea o contribuţie importantă.
Rareş-Lucian Niculescu
În primul rând, cu riscul de a repeta o idee deja exprimată de colegul Stoianov, deplâng faptul că în multe state din Europa avem atâtea terenuri necultivate, în timp ce discutăm despre foamea în lume.
În al doilea rând, pentru că propunerea de rezoluţie abordează această problemă şi mă bucur că domnul comisar a atins acest subiect, doresc să atrag atenţia asupra pericolului pe care îl poate prezenta obiectivul foarte la modă al autosuficienţei alimentare. Acest obiectiv, care nu este sinonim cu securitatea alimentară, poate avea un efect nedorit în condiţiile actuale, pentru că schimbările climatice afectează fiecare regiune într-un mod diferit. Această situaţie face mai necesar ca oricând comerţul şi nu ambiţia fiecărui stat de a produce tot ceea ce doreşte să consume.
Marian Harkin
autoare. - Doamnă preşedintă, doresc doar să comentez două chestiuni care au fost semnalate până acum în dezbatere. În primul rând, legătura dintre foamete şi schimbările climatice. După cum Ban Ki-moon afirma la Roma, într-o perioadă când populaţia lumii e în creştere şi clima globală în schimbare, până în 2050 va trebui să producem cu 70% mai multă hrană, însă vremea devine extremă şi imprevizibilă. Prin urmare, eforturile pozitive pe care le depunem în combaterea schimbărilor climatice vor avea un impact pozitiv asupra producţiei alimentare.
O altă chestiune ridicată din nou este opţiunea facilă: dăm vina pe politica agricolă comună - ca şi cum PAC ar fi responsabilă de toate relele ţărilor în curs de dezvoltare. PAC nu este perfectă, dar a fost supusă unei reforme. Dacă dorim ca agricultorii noştri să continue producţia şi să asigure securitatea alimentară a Europei, nu putem să îi forţăm literalmente să renunţe la activitate prin emiterea unor regulamente şi prin retragerea sprijinului.
De exemplu, a făcut cineva un studiu privind recenta reformă a industriei zahărului din UE pentru a vedea dacă decimarea industriei zahărului din UE a adus avantaje ţărilor din lumea a treia sau dacă aceasta a adus foloase doar baronilor şi proprietarilor de teren care activează în domeniul zahărului, lăsându-i pe micii cultivatori de zahăr în sărăcie? Nu doresc în niciun fel să minimalizez problema foametei în lume, dar trebuie să ne asigurăm că, atunci când propunem soluţii pentru o problemă, acestea ajută într-adevăr la atenuarea acesteia.
Sari Essayah
(FI) Doamnă preşedintă, este foarte bine că, în aceeaşi zi în care discutăm rezoluţia privind Conferinţa de la Copenhaga privind schimbările climatice, chestiunea securităţii alimentare şi problema foametei se află pe ordinea de zi, deoarece aceste chestiuni sunt foarte strâns legate.
Unii deputaţi au menţionat deja cum, prin intermediul politicii în domeniul climei, am creat, de asemenea, într-o anumită măsură, mai multe probleme. Am stabilit obiective nerealiste pentru biocarburanţi, de exemplu, ceea ce a dus la o situaţie în care au fost achiziţionate terenuri în ţările în curs de dezvoltare pentru cultivarea plantelor pentru biocarburanţi. Prin urmare, pământul este luat de la cei mai săraci dintre săraci, care l-ar putea utiliza în scopuri agricole şi pentru dezvoltarea propriei producţii agricole.
Politica agricolă a suferit distorsiuni similare. Acestea au avut ca rezultat exportarea supraproducţiei în ţările în curs de dezvoltare, împiedicând, aşadar, dezvoltarea agriculturii în acele ţări. Este extrem de important să ţinem minte un adevăr: astăzi în lume avem hrană mai mult decât suficientă, însă lipseşte dorinţa de a o împărţi în mod echitabil.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Doamnă preşedintă, la ultimul Summit al FAO, statele participante nu au reuşit să vină cu propuneri constructive. Absenţa unei strategii comune la nivel internaţional este îngrijorătoare, mai ales ţinând seama de creşterea continuă a populaţiei lumii, care se preconizează că va ajunge la 9 miliarde în 2050.
Ne amintim bine cu toţii efectele crizei alimentare din 2007 când, ca urmare a unei creşteri bruşte a preţurilor la produsele agricole de bază, milioane de oameni din întreaga lume s-au confruntat cu lipsa alimentelor. Consider că criza ar trebui să ne dea o lecţie. Trebuie să încetăm acţiunile menite să limiteze producţia agricolă, care, în mod curios, au fost atât de utilizate în ultimii ani în UE.
Cred că, având în vedere tendinţele mondiale ale pieţei alimentelor, fiecare încercare de restricţionare a PAC este o măsură neînţeleaptă care, în viitorul apropiat, va periclita securitatea alimentară a continentului nostru. Ar trebui să ajutăm ţările în curs de dezvoltare să stabilească o politică agricolă prin intermediul căreia să poată asigura securitatea alimentară cetăţenilor lor.
Karel De Gucht
membru al Comisiei. - Doamnă preşedintă, şi eu deplâng faptul că niciunul dintre liderii G8 nu au fost prezenţi la Roma, cu excepţia preşedintelui Comisiei, Barroso, şi desigur că acest lucru contribuie la conturarea impresiei că acest summit nu a adus multe noutăţi. Acest lucru cred că este evident şi dacă ne uităm la declaraţia finală. Pe de altă parte, cred că este, de asemenea, foarte important că am reuşit să păstrăm chestiunea securităţii alimentare pe agenda politică, iar rezultatul summit-urilor la care am fost martori în 2009 a fost cu siguranţă faptul că această problemă constituie acum o prioritate pe agenda internaţională şi că, de fiecare dată când liderii mondiali se întâlnesc, ca de exemplu la recenta reuniune G20 de la Pittsburgh, se discută despre cooperarea şi politica în domeniul dezvoltării. Prin urmare, acest lucru în sine este un element pozitiv.
Am fost la Roma şi trebuie să spun că, în afară de declaraţia finală, care sunt de acord că este un pic dezamăgitoare, s-au purtat discuţii foarte utile şi s-a înregistrat, de asemenea, o foarte bună prezenţă, toate acestea putând da naştere unor rezultate. De exemplu, a existat o întreagă discuţie despre vânzarea terenurilor fertile în ţările în curs de dezvoltare şi în ţările care nu au teren arabil; achiziţionarea în sine a acestor terenuri este un subiect de discuţie foarte interesant şi cred că este, de asemenea, un subiect în privinţa căruia vom putea ajunge la o înţelegere comună.
Al doilea lucru pe care aş dori să îl precizez este că, după cum au afirmat deja câţiva deputaţi, politica agricolă comună nu este, desigur, una perfectă. Nimic nu este perfect pe această lume, dar atunci când ne uităm la efectul politicii agricole comune asupra ţărilor în curs de dezvoltare, cred că putem afirma că acesta este, de departe, sistemul cel mai puţin dăunător al unui enorm bloc comercial în ceea ce priveşte efectele de distorsionare în ţările în curs de dezvoltare. OMC a recunoscut că majoritatea, dacă nu chiar toate subvenţiile noastre sunt prevăzute să nu distorsioneze comerţul, întrucât acestea sprijină venitul agricol, şi nu preţurile produselor agricole.
De asemenea, sunt un pic, cum să spun, dezamăgit de faptul că dăm mereu vina pe noi. Nici Europa nu este perfectă, dar cred că, graţie facilităţii pentru alimente, de exemplu, am făcut un pas important înainte. Aceasta implică acordarea sumei de 1 miliard de euro din doi în doi ani; aceasta nu presupune susţinerea aprovizionării cu alimente, ci se concentrează în mare măsură pe furnizarea de seminţe şi alte produse de acest gen, sprijinindu-i pe micii producători agricoli din ţările în curs de dezvoltare. Consider că aceasta este într-adevăr o inovaţie. A fost recunoscută ca atare şi de Banca Mondială, de exemplu, care va prelua acest mecanism. Prin urmare, nu ar trebui să ne blamăm tot timpul. Apropo, această facilitate a fost o inovaţie a predecesorului meu. Există un lucru cu care nu sunt de acord cu dumnealui, referitor la un domn care, între timp, a dispărut, domnul Le Hyaric. Predecesorul meu nu este un socialist, ci un comunist; Ar trebui să aruncaţi o privire la grupul său politic: dumnealui este un comunist, iar acest lucru probabil explică raţionamentul pe care l-a folosit.
Acum că am făcut aceste precizări, la L'Aquila, Comisia Europeană şi-a asumat responsabilitatea şi a făgăduit 4 miliarde USD, care reprezintă circa 20% din pachetul privind alimentele şi pachetul de sprijin care a fost convenit la L'Aquila. Cu această sumă, suntem de departe cel mai mare donator care a făcut promisiuni la L'Aquila şi avem de gând să le şi onorăm. Intenţionăm, de asemenea, să alocăm această sumă şi să o cheltuim cât mai curând posibil.
Voi încheia prin a spune un ultim cuvânt despre noua politică UE privind agricultura şi securitatea alimentară, deoarece, în programul de lucru pe 2010 al Comisiei, există un plan de a prezenta Consiliului şi Parlamentului o comunicare privind o politică reînnoită a Uniunii Europene în domeniul agriculturii şi al securităţii alimentare. Acest document va revizui chestiunile actuale care afectează agricultura şi securitatea alimentară, de exemplu, provocările aduse de schimbările climatice, atenţia sporită acordată nutriţiei şi calităţii alimentelor, măsurile de siguranţă şi politicile de protecţie socială, impactul biocarburanţilor asupra producţiei alimentare sau utilizarea şi impactul noilor tehnologii şi al biotehnologiilor, apelurile înteţite pentru utilizarea unor abordări bazate pe drepturi, achiziţionarea de terenuri la scară largă etc.
Această comunicare va avea ca obiectiv în primul rând reînnoirea angajamentului UE de a sprijini ţările în curs de dezvoltare pentru a-şi spori producţia agricolă. Acesta rămâne un aspect esenţial, mai ales dacă avem în vedere cererea de alimente din ce în ce mai mare datorată populaţiei mondiale în creştere şi modificării obiceiurilor alimentare, precum şi provocărilor şi pericolelor create de schimbările climatice în ceea ce priveşte producţia agricolă durabilă. În al doilea rând, comunicarea va fi menită să lanseze reflecţii privind modul în care UE şi-ar putea utiliza cel mai bine experienţa şi know-how-ul pentru a sprijini dezvoltarea politicilor regionale şi a cadrelor strategice în domeniul agriculturii şi al securităţii alimentare. În al treilea rând, aceasta va avea scopul de a oferi o bază pentru întreaga abordare UE în ceea ce priveşte armonizarea cadrelor existente ale politicii ECMS, ca urmare a angajamentelor stabilite în cadrul agendei L'Aquila pentru acţiune. În al patrulea rând, această comunicare va avea scopul de a propune modalităţi în care UE ar putea contribui la accelerarea procesului de îndeplinire a Obiectivelor de Dezvoltare ale Mileniului şi, în special, a primului obiectiv, în perspectiva revizuirii acestor obiective, care urmează să aibă loc la New York în septembrie 2010. În al cincilea rând, aceasta va fi menită să asigure o mai bună poziţionare a UE în raport cu actuala evoluţie a sistemului de gestionare în domeniul agriculturii şi al alimentaţiei la nivel mondial şi, în ultimul rând, să abordeze chestiunile care în ultima perioadă au devenit prioritare pe agenda securităţii alimentare.
O consultaţie publică privind un document de sinteză a fost lansată la 16 noiembrie şi se va încheia la începutul lui ianuarie. Astfel, vom consulta toate părţile interesate, iar apoi vom prezenta o comunicare formală din partea Comisiei Europene.
Preşedinta
Am primit şase propuneri de rezoluţie depuse în conformitate cu articolul 110 alineatul (2) din Regulamentul de Procedură.
Dezbaterea a fost închisă.
Votul va avea loc joi, 26 noiembrie 2009.
