
(1) 
Randzio-Plath (PSE ).
   – Herr talman! I går när jag var på väg från kammaren till ett sammanträde med min grupp knuffade ett kamerateam in mig i ett hörn och hindrade mig från att gå vidare; jag skadade dessutom ryggen under händelseförloppet. Jag skulle som en brådskande fråga vilja be er att garantera att ledamöterna kan sköta sina uppgifter i detta parlament utan inblandning från massmediernas företrädare. 
Talmannen.
   – Jag skall se till att tjänsteenheterna tittar närmare på det för att se till att vi kan utföra vår verksamhet som vi borde kunna i kammaren. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Jag är säker på att ni känner till att världen nästa onsdag kommer att uppmärksamma att det gått tio år sedan folkmordet i Rwanda. Nästan en miljon människor massakrerades, och världen ingrep alltför sent. Också nu måste vi fråga oss om vi har den politiska viljan att införa de åtgärder som sannolikt kan förhindra framtida lidande i den här omfattningen.
Jag vet att ni håller med om att det aldrig får bli en ”nästa gång”, och jag skulle därför vilja att vi i morgon uppmärksammar händelserna för tio år sedan i Rwanda, och att vi håller en tyst minut till stöd för det faktum att vi aldrig mer bara får stå och se på. 
Talmannen.
   – Jag noterar detta inför öppnandet av morgondagens sammanträde, fru Kinnock. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om Europeiska rådet/Säkerhet:
- Rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen – Europeiska rådets möte (Bryssel den 25–26 mars 2004) och
- Uttalanden av rådet och kommissionen – Medborgarnas säkerhet i Europa efter attentaten i Madrid 
Ahern, Bertie,
   .– Herr talman, ordförande Prodi! Det gläder mig mycket att vara här med er i dag för att rapportera om resultatet från Europeiska rådets vårmöte förra veckan. När jag senast hade äran att tala till kammaren i januari om det irländska ordförandeskapets prioriteringar, sade jag att det övergripande målet för vårt ordförandeskap var att garantera resultat som skulle få en positiv inverkan på de europeiska folkens liv. Jag anser att förra veckans möte i Europeiska rådet har bidragit till att säkra positiva resultat på ett mycket konkret sätt. Europeiska unionen har återigen visat att den har förmågan att ta itu med nya utmaningar. Den har visat att när vi arbetar tillsammans kan vi göra verklig skillnad i människors dagliga liv. 
De avsevärda framstegen vid förra veckans möte i Europeiska rådet berodde på många faktorer. Jag är övertygad om att en viktig faktor är de utmärkta arbetsrelationer som har byggts upp mellan rådet, Europeiska kommissionen och Europaparlamentet. Det irländska ordförandeskapets slogan är ”Europeans – working together” [Européer – i samarbete]. Europeiska rådet har tydligt visat hur mycket vi kan uppnå när vi lyckas arbeta tillsammans.
Vid mötet antog Europeiska rådet ett uttalande om bekämpande av terrorism, vilket ni säkert känner till. Vi enades om att återuppta våra förhandlingar vid regeringskonferensen och att nå en överenskommelse senast vid vårt möte i juni. Vi fastställde vad som behövde göras praktiskt för att främja en hållbar utveckling och fler jobb. Vi diskuterade en rad utrikespolitiska frågor, inklusive Mellanöstern, Afghanistan, Irak, Balkan och Ryssland.
Som vi alla alltför väl känner till ägde Europeiska rådets möte förra veckan tyvärr rum i skuggan av det fruktansvärda attentatet i Madrid den 11 mars. Jag vill återigen framföra mitt deltagande till offrens familjer. Jag vet att alla här håller med mig när jag säger att detta attentat var ett allvarligt angrepp på allt som Europeiska unionen står för. När Europeiska rådet funderade över hur man skulle bemöta detta hot ville man se till att allt som kan göra görs för att skydda våra medborgare från terrorismens gissel. Samtidigt måste de grundläggande mänskliga rättigheterna i våra demokratier skyddas.
Jag anser att en lämplig jämvikt uppnås i det uttalande om bekämpande av terrorism som Europeiska rådet antagit. Där betonas vårt befintliga samarbete, och vi försöker att öka och betona behovet av att införa vad vi enats om. Det gläder mig att också säga att rådet i sitt uttalande stödde ett förslag från Europaparlamentet om att utnämna den 11 mars till en europeisk dag för att hedra minnet av terrorismens offer.
I uttalandet finns ett antal specifika åtgärdsområden. Dessa innefattar åtgärder för att förbättra de gemensamma underrättelsetjänsterna, stärka gränskontrollerna och öka säkerheten hos resedokument, att öka skyddet av våra transportsystem och åtgärder för att bekämpa finansieringen av terrorism. Uttalandet innehåller också ett åtagande angående effektivt samarbete med tredjeländer och andra internationella organisationer, och särskilt FN.
En samordnare för kampen mot terrorismen, Gijs de Vries, har utnämnts, vilket återspeglar behovet av samordnade åtgärder inom hela Europeiska unionen. Europeiska rådet kommer i juni återigen att se över åtgärdsplanen om terrorism, och vi kommer alla att fastställa de centrala uppgifterna och tidsfristerna när dessa uppgifter skall ha utförts.
Europeiska rådet enades också om ett uttalande om solidaritet mot terrorism. I detta uttalande åläggs medlemsstaterna att agera gemensamt i en solidaritetsanda om en av dem utsätts för ett terrorattentat. Uttalandet utgör en viktig politisk signal om vår solidaritet i kampen mot terrorismen.
Jag uppskattar innerligt att talman Pat Cox deltog vid första sammanträdet under vårt möte om terrorism. Den solidaritet som unionens institutioner visat utgjorde ett viktigt budskap. Hotet från terrorismen är ett hot mot vår säkerhet, våra demokratier och vårt livssätt i Europeiska unionen. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att skydda vårt folk mot detta hot.
Det gläder mig särskilt att det skedde stora framsteg vid regeringskonferensen. Mot bakgrund av min rapport bad Europeiska rådet ordförandeskapet att fortsätta sina samråd. Rådet bad också ordförandeskapet att vidta åtgärder för att återuppta de formella förhandlingarna i regeringskonferensen så snart som det är lämpligt. Rådet beslutade att en överenskommelse om den nya konstitutionen skall nås senast vid Europeiska rådets möte i juni.
När jag talade inför kammaren i januari klargjorde jag mitt åtagande att ta tillvara alla möjligheter att föra regeringskonferensen vidare, och om möjligt, avsluta den under vårt ordförandeskap. Men vid det tillfället, och förvisso ända fram till själva Europeiska rådets möte, var det oklart hur långt vi skulle kunna gå. Vi var inte säkra på att det skulle vara möjligt att återuppta regeringskonferensen, även om vi hade en mycket stark önskan att göra det. Många människor sade förvisso till mig under de inledande skedena av vårt ordförandeskap att de ansåg att chansen var liten.
Vi kunde inte ha uppnått en överenskommelse om tidsramen för avslutandet av regeringskonferensen utan det politiska engagemanget hos mina kolleger i Europeiska rådet. Förra veckan visade vi åter vår hängivenhet för konstitutionen och erkände dess värde och vikt. Ju snarare den införs, desto bättre. Vi erkände också att även om slutförhandlingarna kommer att bli komplicerade finns det inget skäl att tro att slutförhandlingarna kommer att bli enklare med tiden. Det fanns i stället en allmän uppfattning vid förhandlingsbordet att en försening till och med skulle kunna skapa ytterligare komplikationer. Det fanns också en känsla av att flexibilitet och kompromiss behövs på alla sidor. Utvecklingen av denna positiva och konstruktiva anda gjorde det möjligt att besluta att försöka slutföra förhandlingarna nu.
Detta är ett enormt steg framåt, och parlamentet skall ha ett stort erkännande för detta. Ni har konsekvent uppmanat medlemsstaterna att tillsammans föra förhandlingarna framåt. Ert mycket positiva stöd för ordförandeskapets strategi har uppskattats djupt, och jag ser fram emot att fortsätta att arbeta med er och era företrädare under den kommande perioden.
I våra samråd med alla delegationer har vi kunnat bekräfta att den stora merparten av konventets text inte ifrågasätts. Vi har också förvissat oss om att många av de kompletterande förslagen från det italienska ordförandeskapet skulle ha varit godtagbara för våra partner inom ramen för en övergripande överenskommelse.
Det finns fortfarande olösta frågor som varierar avsevärt i komplexitet och känslighet. Vi har dock också kunnat fastställa möjliga vägar framåt och tror att samtliga frågor kan lösas. Det kommer inte att bli lätt. Det kommer att kräva att alla sidor ger och tar. Men jag tror att huvudingrediensen – den politiska viljan att nå en överenskommelse – nu finns.
Parlamentets företrädare, liksom företrädarna för alla andra delegationer, har klargjort för oss vilka frågor som är av särskild vikt för er. Jag kan inte säga att någon delegation kommer att få gensvar för varje punkt den har tagit upp. Jag kan dock försäkra er – liksom jag kan försäkra alla andra – att ordförandeskapet kommer att vara öppet och opartiskt i sina förbindelser med alla. Jag kan garantera er att ni inte kommer att ignoreras eller undanhållas information i förhandlingarna. Jag vill att alla deltagare skall kunna rekommendera slutresultatet till EU:s medborgare såsom rättvist, balanserat och positivt.
Som jag sade i min rapport förblir de svåraste frågorna kommissionens storlek och sammansättning, och definitionen av och räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet. Vid förra veckans möte inledde vi inte några detaljerade diskussioner om dessa frågor, och jag försökte inte heller att dra några slutsatser. Men jag lade fram min övergripande uppfattning om vilka kompromissvägar som skulle kunna användas med bäst resultat.
Jag inser att kommissionen måste vara både effektiv och legitim. Jag anser att dessa två perspektiv borde förenas genom att man under en längre tid behåller en kommission bestående av en representant för varje medlemsstat, och därefter övergår till en reducerad storlek utifrån ett jämlikt roterande system.
Det är tydligt att endast ett omröstningssystem som bygger på dubbel majoritet kan leda till enighet. Det är också avgörande att vi beslutsamt bevarar kravet på ökad effektivitet i sikte, samtidigt som vi vederbörligen beaktar jämvikten bland medlemsstaterna och deras specifika bekymmer. Det borde vara möjligt att nå ett resultat som tar hänsyn till allas frågor. Jag tror att detta kan göras genom vissa anpassningar av befolknings- och medlemsstatströsklarna och genom arrangemang för att bekräfta övergången till dubbel majoritet. Men det är tydligt att detaljerna måste diskuteras ytterligare.
Vad gäller räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet finns det en allmän önskan – som jag vet delas av parlamentet – om att den skall utvidgas för att främja ett effektivt beslutsfattande i en större union. Samtidigt finns det också ett behov av att ta hänsyn till medlemsstaternas särskilda farhågor i relation till ett antal specifika frågor. Jag tror att ett tillfredsställande övergripande resultat kommer att nås, som kommer att innebära att ett ökat antal områden beslutas med omröstning med kvalificerad majoritet och medbeslutande, jämfört med de nuvarande fördragen.
Dessa frågor kommer sannolikt inte att få någon slutlig lösning förrän nära slutet av förhandlingarna. Men under den kommande perioden kommer det att vara grundläggande att enas om så många frågor som möjligt, och att minska antalet olösta frågor maximalt. I den processen avser ordförandeskapet att använda samtliga medel, inklusive bilaterala möten och diskussioner på officiell nivå. Men regeringskonferensen förs naturligtvis på politisk nivå, och jag kommer att be utrikesministrarna att föra arbetet om en rad frågor framåt under slutförhandlingarna på stats- eller regeringschefsnivå.
Liksom ni skulle jag mycket gärna vilja avsluta regeringskonferensen så tidigt som möjligt. Men vi måste ta hänsyn till ett antal faktorer, inklusive bildandet av nya regeringar i vissa länder och antalet frågor som fortfarande måste lösas. Jag försäkrar er om att om vi upptäcker att det finns ett verkligt tillfälle att avsluta förhandlingarna före juni kommer vi att göra det. Vi får inte underskatta hur stora framsteg vi har gjort. För bara ett par korta veckor sedan skulle få ha varit optimistiska om våra möjligheter att avsluta förhandlingarna i juni över huvud taget. Hittills har vi från ordförandeskapets sida försökt att hålla förväntningarna blygsamma men ambitionerna höga. Ingen ambition är högre än att uppnå vårt gemensamma mål med en konstitution som kommer att göra en insats för våra medborgare och bidra till att göra unionen mer effektiv internt och utåt. Med er hjälp ser jag fram emot att nå det målet.
När jag talade i kammaren i januari redogjorde jag för det irländska ordförandeskapets höga prioritering av Lissabonmålen och för vår fasta beslutsamhet att Europeiska rådets möte i vår skall tjäna till att återuppliva och stärka Lissabonprocessen. Jag blev mycket uppmuntrad av Europaparlamentets gensvar på våra idéer vid den tidpunkten.
Det gläder mig att kunna rapportera att Europeiska rådet förde en givande diskussion förra veckan. Vi riktade in oss på de centrala frågor där handling är nödvändig om vi åter skall ge Lissabonmålen drivkraft. Mina kolleger samtyckte till mitt förslag om att diskussionerna bör gälla två övergripande teman – hållbar tillväxt och sysselsättning – eftersom de centrala utmaningarna måste hanteras omgående.
Europeiska rådet enades om att vi behöver en balanserad strategi om vi skall kunna se till att den framtida tillväxten blir hållbar. Vi måste bevara en sund makroekonomisk politik samtidigt som vi främjar en ökad konkurrenskraft och fler innovationer. Samtidigt måste den sociala sammanhållningen vara central i vår strategi. Likaså måste den framtida tillväxten, för att vara hållbar, vara miljömässigt sund.
Europaparlamentets konstruktiva samarbete med rådet har varit centralt när det har gällt att tillåta oss att göra verkliga framsteg i alla aspekter av unionens arbete, inte minst i fråga om det lagstiftningsarbete som är direkt relaterat till Lissabonmålen. Den lagstiftning som man enats om under de senaste veckorna går från finansiella tjänster, öppnandet av marknaden för järnvägar och immaterialrätt till miljöansvar. Jag ser fram emot fler resultat under de omedelbart kommande veckorna. Det är mycket viktigt för Lissabonmålens fortsatta trovärdighet att vi når våra målsättningar. Jag är mycket glad över att i detta sammanhang välkomna ert samtycke i går till två viktiga lagstiftningsförslag – direktivet om marknader för finansiella instrument och direktivet om insyn.
En central utmaning som fastställdes vid Europeiska rådets möte var tjänstesektorn, som förblir mycket splittrad. Framsteg när det gäller att skapa en verklig inre marknad på detta område kommer att ge avsevärda fördelar för de europeiska konsumenterna. Tjänstesektorn har stått för 70 procent av skapandet av arbetstillfällen och tillväxten under de senaste tio åren. Det gläder mig att rapportera att Europeiska rådet, som såg utvidgningspotentialen på detta område, enades om att utkastet till direktiv om tjänster, som för närvarande diskuteras i rådet, borde antas som en prioriterad fråga.
Utvecklingen av ett förbättrat regelverk kommer att leda till ökad konkurrenskraft och produktivitet. Europeiska rådet välkomnade initiativet från de fyra ordförandeskapsländerna Irland, Nederländerna, Luxemburg och Förenade kungariket, som kommer att föra denna fråga framåt som en prioritet under de kommande två åren. Vi kommer att återgå till frågan om ett förbättrat regelverk vid Europeiska rådets möte i november 2004.
Om vi verkligen skall främja konkurrenskraften, innovationer och entreprenörskap inom hela EU måste vi ha en stark vetenskaps- och forskningskapacitet. Framsteg på forskningsområdet är en central del av Lissabonmålen. Vi måste arbeta för att se till att forskarna blir kvar i EU och lockas att arbeta där. Som ett första steg i den processen enades Europeiska rådet om att det europeiska ramprogrammet för forskning och utveckling borde göras mer användarvänligt för att underlätta större investeringar i forskning och utveckling hos små och medelstora företag och nystartade företag. Europeiska rådet betonade också behovet av investeringar i grundforskning. Sådan forskning är en väsentlig byggsten för innovationer och konkurrenskraft.
Tillväxten skall inte bara vara ekonomiskt hållbar, utan också miljömässigt hållbar. Ett av de mest intressanta nya områdena i detta hänseende är området för miljöteknik. Europeiska rådet erkänner vikten av att göra det möjligt för företag att använda sig av nya tekniker, och har krävt att handlingsplanen för miljöteknik skall införas snabbt. Vi har också uppmanat kommissionen och Europeiska investeringsbanken att undersöka hur finansiella instrument kan användas för att främja sådana tekniker. Kommissionen skall utarbeta en rapport inför nästa års Europeiska råd om framstegen på detta område.
Tillväxt och konkurrenskraft är naturligtvis inte några självändamål: de är medel för att trygga och utveckla den europeiska sociala modellen, med dess betoning på hållbarhet och införlivande. Att skydda de mest sårbara medlemmarna i vårt samhälle är en grundläggande del av Lissabonmålen.
Europeiska rådet placerade sysselsättningen i centrum på sin dagordning. Att skapa fler och bättre jobb är den viktigaste fråga som vi måste ta itu med under det kommande året. Europeiska rådet enades om att medlemsstaterna omgående borde uppmärksamma fyra särskilda strukturella utmaningar, som fastställts av den europeiska specialgruppen för sysselsättningen, och betonats ytterligare i den gemensamma sysselsättningsrapporten. Dessa utmaningar är att främja en större anpassningsbarhet hos företag och arbetstagare, locka fler människor till arbetsmarknaden, förbättra sysselsättningskvaliteten och främja ökade investeringar i humankapital. Det finns en verklig fördel med att vidta åtgärder nu för att maximera sysselsättningsmöjligheterna. En hög sysselsättning kommer att främja tillväxten och är också den bästa vägen ur fattigdom och social utestängning.
Europeiska rådet kommer vid sitt möte nästa år att se över de framsteg som gjorts på detta område under årets lopp. Särskild uppmärksamhet kommer att fästas vid hur mycket de nationella åtgärderna har främjat framstegen mot sysselsättningsmålen från Lissabon. Rådet och kommissionen har uppmanats att tillsammans utarbeta en koncis sammanfattande rapport, utifrån den gemensamma sysselsättningsrapporten, särskilt för denna diskussion.
Som jag angav tidigare har parlamentets roll varit central när det har gällt att göra det möjligt för oss att föra Lissabonmålen framåt. Ett av de områden där vi hoppas göra framsteg under de kommande veckorna är området med ett rörlighetspaket som är avsett att göra det möjligt för arbetstagare att röra sig enklare mellan medlemsstaterna. Vi har arbetat tillsammans med förordning (EEG) nr 1408/71 som, när den väl antas, torde ge avsevärda fördelar i fråga om ökad samordning av de sociala trygghetssystemen och enklare tillgång till ersättningar. Jag hoppas att vi kan slutföra denna fråga tillsammans före slutet av mandatperioden.
Jag ser också fram emot ett givande samarbete angående de relaterade frågorna om Europass och direktivet om ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer, som är avsett att göra det enklare att få utbildningskvalifikationer erkända i andra medlemsstater.
Enbart regeringarna kan inte genomföra den rad förändringar som krävs för att nå Lissabonmålen. Alla aktörer har en avgörande roll när det gäller att göra framsteg och underlätta förändringar. I det syftet samtyckte Europeiska rådet till ordförandeskapets förslag att inrätta reformpartnerskap i varje medlemsstat, enligt nationella arrangemang och traditioner, vilka gör arbetsmarknadens parter, det civila samhället och de offentliga myndigheterna delaktiga. Dessa partnerskap kommer att utgöra en användbar mekanism för att skapa ett engagemang för förändringar och reform.
Vi inser alla att mycket mer måste göras om Lissabonmålen skall genomföras inom deras ursprungliga tidsram. Nästa års halvtidsutvärdering kommer att ge oss ett kritiskt tillfälle att utvärdera vad som måste ändras om vi skall kunna påskynda genomförandeprocessen. Vi måste bygga våra förberedelser inför halvtidsutvärderingen på en bra grund. I det syftet uppmanade stats- och regeringscheferna kommissionen att inrätta en högnivågrupp, med Wim Kok som ordförande, som skall utföra en oberoende översyn för att bidra till denna uppgift. Wim Koks utnämnande kommer att ansluta till det tidigare arbetet i den europeiska specialgruppen för sysselsättningen. Hans ojämförbara erfarenhet kommer att ge halvtidsutvärderingen en vital och ovärderlig drivkraft. Vi har bett högnivågruppen att avlägga rapport senast den 1 november i år, för att göra det möjligt för kommissionen att lägga fram sina egna rekommendationer inför Europeiska rådets möte nästa vår.
Europeiska rådet såg över ett antal frågor på den internationella dagordningen och antog slutsatser om fredsprocessen i Mellanöstern, Irak, det strategiska partnerskapet med Medelhavsområdet och Mellanöstern, Ryssland, Afghanistan och Elfenbenskusten. Vi tittade också på Cypern.
Europeiska rådet såg över situationen i Kosovo till följd av utbrottet nyligen av etniskt våld. Situationen tycks ha stabiliserats, men förblir spänd. Det är grundläggande att man slår fast att den politiska processen går före och att de lokala politikerna tar ansvar för den situationen. Europeiska unionens fulla engagemang för en stabil framtid för ett säkert, demokratiskt, välmående och mångetniskt Kosovo kvarstår. Unionen kommer att fortsätta att fullt ut stödja de insatser som görs av FN:s generalsekreterares särskilda företrädare, Harri Holkeri, och processen med ”normerna före statusen”.
Rådet diskuterade också situationen i Mellanöstern, som fortsätter att vara ett allvarligt bekymmer. Ordförandeskapet bibehåller nära kontakter med ledarna för de främsta arabstaterna för att se till att drivkraften i fredsprocessen inte går förlorad. Utrikesminister Brian Cowen har besökt Kairo och Damaskus under de senaste två dagarna, och har betonat behovet av en gemensam insats för att föra våra gemensamma freds- och säkerhetsmål framåt i regionen genom en rättvis lösning av konflikten.
I fråga om Afghanistan ser Europeiska rådet fram emot den internationella konferensen om Afghanistan som äger rum i dag i Berlin. Europeiska unionen förblir starkt engagerad i fråga om återuppbyggnaden av Afghanistan. Utrikesminister Brian Cowen företräder EU vid denna viktiga konferens tillsammans med Javier Solana och kommissionsledamot Chris Patten.
Förhandlingarna om en lösning i Cypern är i slutfasen när vi sammanträder här i dag. Europeiska unionen föredrar fortfarande bestämt att det blir ett enat Cypern som ansluter sig den 1 maj. I våra slutsatser upprepade Europeiska rådet unionens stöd för de FN-ledda förhandlingarna, och bekräftade återigen vår vilja att anpassa villkoren i en lösning till de principer som Europeiska unionen bygger på.
Detta möte med Europeiska rådet ägde rum vid en kritiskt viktig tidpunkt i Europeiska unionens historia. Som vi konstaterar i vårt program för ordförandeskapet utgör första halvåret 2004 en tid av stora förändringar och utmaningar, men också en tid av stora förhoppningar och möjligheter för unionen. Den första maj kommer att utgöra slutet på efterkrigsuppdelningen av kontinenten, och göra det möjligt för oss att gå framåt mot ett bättre, mer omfattande EU. Fruktansvärda händelser, som de som ägde rum den 11 mars, tjänar endast till att stärka vår beslutsamhet att arbeta tillsammans för att skapa överenskommelser som, i alla bemärkelser, kommer att få EU att fungera.
Jag ser fram emot att fortsätta att arbeta i fullt samarbete med Europaparlamentet och Europeiska kommissionen. Jag tackar er i dag särskilt för allt ert samarbete under de gångna månaderna. När vi nu står på tröskeln till utvidgningen kan vi fortsätta att visa att det nya EU, där vi arbetar tillsammans, har både viljan och beslutsamheten att uppnå de positiva resultat och beslut som vårt folk förtjänar.
Prodi,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Den europeiska integrationsprocessen föddes som en fredsprocess. Under det sista halvseklet har fredsmålen utvecklats och stabiliserats, och i dag delar alla aktörer i vårt enade Europa vissa djupgående principer, eftersom deltagandet i unionen innebär respekt för individens grundläggande rättigheter, reglering av det offentliga livet på ett demokratiskt sätt, samt utveckling och skydd av vår politiska, ekonomiska och sociala utvecklingsmodell. Jag har funderat mycket på dessa principer den sista tiden när jag har begrundat de interna och externa utmaningar som vår union står inför, huvudsakligen eftersom vi söker gemensamma referenspunkter när vi ställs inför terrorismens alltmer fasansfulla hot.
Europeiska rådet som avslutades i Bryssel förra lördagen följde samma intuition. Som ni känner till är Europeiska rådets vårmöte koncentrerat till unionens ekonomiska styrning. Till följd av de händelser som nyligen inträffat har dock genomgripande ändringar gjorts på dagordningen, huvudsakligen efter attackerna i Madrid den 11 mars. I kölvattnet efter dessa antog rådet ett antal åtgärder för att garantera vår säkerhet mot det hot som terrorismen utgör. Ännu en gång drabbades oskyldiga medborgare av attacken, och ännu en gång måste våra främsta tankar gå till dem och till offrens familjer. Attackernas efterverkningar har påverkat alla européer: de har påverkat oss personligen, och de har påverkat våra medborgerliga och politiska institutioner. Terrorismen är den värsta utmaningen över huvud taget sedan andra världskriget som både de demokratiska, civiliserade principer som reglerar det offentliga livet och våra samhällen i sig själva, som baseras på respekt för mänskliga rättigheter, konfronterats med.
Det gläder mig att kunna meddela kammaren att rådet har bestämt sig för att möta detta hot med största möjliga beslutsamhet. I den förklaring som antogs i Bryssel finns inget utrymme för tvivel: Europeiska unionens medlemsstater utgör en enad front med det gemensamma målet att fullständigt utrota terrorismen. Jag välkomnar därför helhjärtat de åtgärder som syftar till att samordna och ena system för underrättelser, polis och säkerhet, som man kom överens om förra veckan. Vid detta historiska skede skall ni komma ihåg att detta är den högsta möjliga samordningsnivån, eftersom det inte gick att inrätta en gemensam europeisk säkerhetsbyrå. Detta skulle kanske ha varit fantastiskt, men det var inte genomförbart i praktiken. Jag är emellertid säker på att detta bara är det första steget på vägen mot en ännu större integration. Om man ser på framtiden är målet faktiskt att inrätta gemensamma verksamhetsstrukturer på EU-nivå. Det viktigaste för närvarande är dock att européer har insett att det inte är tillräckligt med bara styrka för att besegra terrorismen. Det krävs styrka och det krävs skarpsinne för att förstå och lösa dess underliggande orsaker.
Vid sidan av det alternativ som innebär militärstyrka och tvångsåtgärder måste vi också följa den politiska vägen med lika stor beslutsamhet. Båda alternativen måste drivas multilateralt, eftersom ensidiga strategier inte längre räcker till. För det första, som det högtidligt anges i förklaringen, innebär det att det band av ömsesidigt förtroende mellan Europa och Förenta staterna, som redan är fast och lojalt, måste stärkas. Utan denna starka allians finns det inget hopp om att upprätthålla världsfred. Men det är lika grundläggande att se till att FN både spelar en central roll och har den trovärdighet som detta kräver. FN måste vara aktivt engagerat i alla ingripanden på ort och ställe och i alla politiska projekt som syftar till att återupprätta stabilitet i krisregioner. Europeiska unionen för sin del har möjlighet att göra mesta möjliga av den erfarenhet av fredsbevarande insatser och dialog som den har samlat på sig under sin nästan halvsekellånga existens. Vårt bidrag måste vara att engagera och uppbåda alla länders resurser för att isolera terrorgrupper. Målet är att skära av terrorismens livsnerv, och detta innefattar förhindrande av värvning och stopp av allt tekniskt, logistiskt och ekonomiskt stöd.
Terrorism har också en ideologisk beståndsdel, hur abnorm den än må vara, liksom en politisk dagordning, så det är nödvändigt att konfrontera de krissituationer som splittrar världen och hotar dess stabilitet. För det första – och jag instämmer med nöje i det som premiärminister Bertie Ahern precis sade – man måste eftersträva en lösning av konflikten mellan Israel och Palestina: detta är den högsta prioriteringen av alla. Framgången med vår strategi mot internationell terrorism är i själva verket beroende av fred i Mellanöstern. Sedan måste vi arbeta mot att uppnå ett genombrott i Irak. Båda dessa initiativ – i Mellanöstern och i Irak – måste avslutas och genomföras under Förenta nationernas beskydd. Målsättningen är naturligtvis att återlämna Irak till irakierna på så kort tid som möjligt, samtidigt som säkerhet, oberoende och de högsta nivåer av demokratiskt engagemang garanteras.
Mina damer och herrar! Som jag har sagt kommer Europeiska rådets vårmöte att ägnas åt unionens styrelseformer, och sessionen om ekonomin har ytterligare stärkt denna roll. Det har dock varit bekymmer med EU:s ekonomi under några år, och detta hotar en av unionens pelare: vår ekonomiska och sociala modell. För fyra år sedan i Lissabon beslutade unionen att vi skulle genomföra en genomgripande reform av våra ekonomiska system för att upprätthålla och utveckla vår livsstil. Rådets slutsatser avslöjar att det finns en mycket bred överensstämmelse när det gäller att analysera det som behöver göras, vilket framgår av innehållet i den rapport som kommissionen lade fram för er i januari.
Vi är alla överens om riktmärkning, samordning och prioritering för att uppmuntra tillväxt och konkurrenskraft. Vi har upprepat dem i många år: vi behöver investera i forskning, utveckling och mänskliga resurser. Det räcker dock inte att vara överens om saker som måste göras; vi måste också ha seriöst, hårt arbete och medel för att genomföra dem, men vi har inte någotdera. Jag beklagar verkligen att jag måste säga att vi ännu inte har lyckats när det gäller att gå från ord till handling. De flesta av de beslut som har fattats har ännu inte omvandlats till konkreta åtgärder på medlemsstatsnivå, och den förväntade omläggningen av resurser till de investeringar som vi alla – jag upprepar, alla – anser vara nödvändiga har inte skett.
Dessa osäkerheter och bristen på finansiellt engagemang åskådliggör de två grundläggande problemen med EU:s ekonomiska styrelsesystem: å ena sidan saknar Lissabonprocessen en stark auktoritetspunkt på gemenskapsnivå, vilket är det enda sättet för att samordna åtgärder; å andra sidan måste vi räkna med dynamiken i moderna politiska organisationer. Det tar mycket lång tid innan investeringar i mänskliga resurser och kunskap, som vi alla anser vara oumbärligt, ger avkastning. Utvecklingsriktningen inom politiken gynnar emellertid i allt högre grad åtgärder som ger en märkbar avkastning före slutet av valperioden, som är mycket kortare. För att vara rättvis skall jag säga att vissa medlemsstater har inlett stora, och till och med smärtsamma reformer, som visar på en ansvarskänsla, framsynthet och politiskt mod.
Rådet har på nytt bekräftat behovet av att stanna på denna väg, eftersom alla har insett att Europas framtid står på spel. Jag hoppas att de inledda reformerna kan avslutas denna gång och utvidgas till områdena kunskap, utbildning och forskning. För närvarande verkar det som om den politiska viljan har hittats för att genomföra Europeiska unionens initiativ för tillväxt snabbt, något som inbegriper en rad snabbstartsprojekt inom forskning och utveckling, transport, energi samt informationsteknik. Detta är tydligt angivna åtgärder som redan har godkänts av Europeiska rådet, och som alla snabbt kan sättas i gång. Verkliga framsteg måste inledas detta år, och till nästa år måste vi ha kompenserat för de förseningar som rör införlivandet av Lissabondirektiven i nationell rätt. Jag beklagar att jag måste påpeka detta, men jag anser det bara vara rätt och riktigt att göra det.
Mina damer och herrar! Jag skall avsluta detta tal med några kortfattade tankar om den europeiska konstitutionen, samma tankar som premiärministern inledde sitt anförande med. Vi har upplevt att yttre och inre utmaningar hotar att underminera de pelare som stöder det hem som vi tillsammans bor i. I dessa svåra tider måste vi bortse från våra olikheter och ge Europeiska unionen de hjälpmedel som krävs för att bygga en stadigare samarbetsram, en som tillåter oss att fatta gemensamma beslut och förena våra resurser. Vi får inte lura oss själva: det enda sättet för oss att möta de utmaningar som Europa står inför i dag är om vi förblir enade. Inget europeiskt land, hur stort eller litet det än är, har resurser för att göra detta ensam.
I detta avseende har Europeiska rådets vårmöte gett oss några goda nyheter, och det gläder mig att kunna avsluta med dem i dag. Det håller också mitt rykte som evig optimist vid liv. På det hela taget har jag inte haft fel när jag har varit optimistisk under de senaste åren. I Bryssel har alla förberedelser gjorts för att kunna återuppta förhandlingar om det konstitutionella fördraget inom kort och för att kunna avsluta dem före slutet av det irländska ordförandeskapet, tack vare en högst ovanlig medling från ordförandeskapets sida, som jag sänder ut mina lovord och min beundran till.
De senaste veckorna har det kommit positiva signaler från olika regeringar, som sade att de var beredda att kompromissa. En bekräftelse gavs under rådet om att saker och ting till sist rörde sig i rätt riktning – även från en psykologisk och mänsklig synpunkt. Det svåraste problemet att lösa är fortfarande det som orsakade det tidigare dödläget: den tröskel som krävs för omröstning med kvalificerad majoritet. Det handlar naturligtvis inte bara om procentsatser, utan om något som hela framtiden för vår integrationsprocess är beroende av: den utvidgade unionen måste helt enkelt kunna fatta beslut. Om den tröskel som krävs för majoritetsbeslut är för hög kommer unionen inte längre att kunna fatta beslut om bekämpning av terrorism, ekonomiskt styrning eller något annat, eftersom en liten grupp länder kommer att ha möjlighet att blockera alla förslag. Det är det saken gäller, helt enkelt, och hittills har diskussionen varit inriktad på storleken av denna blockerande minoritet.
Jag ber er att noggrant överväga det faktum att man inte kan ha en institutionell debatt samtidigt som man funderar på metoder som medlemsstaterna kan blockera beslut med. Diskussionen borde i stället koncentreras på den motsatta frågan: vilka är de bästa metoderna för att fatta beslut, inte att blockera dem? Att döma av den senaste utvecklingen verkar ett annat misslyckande ha avvärjts; det verkar därför troligt att vi snart kommer att ha vår länge efterlängtade och älskade konstitution. Trots det ber jag om en bra slutlig kompromiss, som gör det möjligt för den utvidgade unionen med tjugofem medlemsstater att fungera effektivt.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Toppmötet i Bryssel hade de fruktansvärda händelserna i Madrid den 11 mars 2004 som sitt fokus och huvudämne, och det var bra att man drog de nödvändiga slutsatserna av detta. Som en av dem som fortfarande minns vad Förenta staternas president John F. Kennedy sade 1963 i ett delat Berlin, ”Ich bin ein Berliner”, tror jag att vi, som européer, måste anta en liknande hållning gentemot våra spanska partner och vänner. Vi måste säga att denna attack i Madrid inte bara var en attack mot Spanien, utan en attack mot Europa som en helhet, mot hela västvärlden, hela världen. Så det är i sympati och solidaritet med Spanien som vi måste förplikta oss själva till handling och att klart och beslutsamt främja Europeiska unionen och Europas enhet. Detta måste vara vårt svar på terrorismen. Herr rådsordförande! Jag skulle i nuläget vilja tacka er oerhört mycket för ert ledarskap, som har gjort det möjligt att sända ut detta budskap från Bryssel. Europa skall agera nu! Europa vill enas, och Europa vill finna sin väg mot framtiden tillsammans!
Det stämmer att toppmötet har accepterat solidaritetsklausulen som den kommer till uttryck i konstitutionen. Detta är en solidaritetsklausul mot terrorism. Men EU måste visa solidaritet i allmänhet när man står inför externa attacker, och vi vet, nu mer än någonsin, att inrikes- och utrikespolitik utgör en integrerad helhet, och att den ena inte kan separeras från den andra. Vi välkomnar också utnämnandet av en samordnare för frågor om inre säkerhet, och med Gijs de Vries, före detta ledamot av detta parlament, har vi funnit en utmärkt kandidat till denna befattning. Jag ser fram emot att samarbeta med samordnaren för inre säkerhet!
Låt mig emellertid också säga, herr rådsordförande – och detta inlägg kommer verkligen inte kommer att bli det sista ordet – att vi skulle ha välkomnat om säkerhetssamordnarens tjänst inte hade inrättats på området utrikespolitik och mellanstatligt samarbete, utan på området gemenskapsinstitutioner som kommissionen ville, så att det också skulle bli föremål för parlamentarisk och rättslig kontroll. Jag anser att detta är viktigt för framtiden, och även om jag inte har för avsikt att ifrågasätta inrättandet av denna tjänst, kommer det också att bli nödvändigt för oss att inte bara behandla den som en förevändning för att kunna säga att vi har gjort tillräckligt på detta område. Det som nu krävs är en mycket speciell politik för oss för att genomföra inre säkerhet.
Av denna anledning beklagar jag i mycket hög grad att den europeiska arresteringsordern inte ännu har genomförts, och vi uppmanar de fem medlemsstater som inte ännu har ratificerat den att göra det. Vi måste också bygga upp Europol, som skulle vara mycket mer effektiv om dessa svåra finansiella förhandlingar inte behövde föras mellan Europeiska unionens medlemsstater varje gång som vi vill ge den pengar. Varför kan vi inte låta även Europol underordnas gemenskapsmetoden, så att denna byrå kan finansieras från gemenskapens budget? Detta skulle förenkla allting. Jag anser också att vi likaledes borde acceptera gemenskapsmetod på detta område.
Jag anser att det viktigaste vid diskussioner om inre säkerhet och terrorism är att vi borde tala om för arabvärlden att vi inte identifierar terrorism med dem eller med islam. Låt mig säga detta nu – tillåt mig att säga detta som tysk – jag minns diskussionerna efter 1945, när det talades om tyskarnas kollektiva skuld. Detta förkastades, och med rätta, eftersom inte alla bar ansvar för nationalsocialismens brott. På precis samma sätt bör vi inte i dag begå samma misstag och jämställa terrorismen med den arabiska och muslimska världen som en helhet. Vi vill ha samarbete, vi vill ha samarbete med den arabiska och muslimska världen. Även av denna anledning håller jag eftertryckligen med kommissionens ordförande Romano Prodi, som har sagt – liksom även ni har gjort, herr rådsordförande – att fred i Mellanöstern med säkerhet och värdighet för alla människor i Israel och Palestina är helt avgörande när det gäller fred i världen och fridfulla förbindelser mellan Europa och Mellanöstern och Arabvärlden som helhet. Vi måste bemöta förakt för mänskligheten med mänsklig värdighet, hävda våra livsprinciper mot deras dödsprinciper, och i stället för hat vår önskan om samarbete. Detta budskap måste nu lyda – och jag vill varmt tacka er för det – att vi når en konstitution, en konstitution som vår grupp är mycket bestämt för, och hela Europeiska folkpartiet har deklarerat att den har högsta prioritet. Herr rådsordförande! Vi skulle vilja säga er att det skulle vara en storartad prestation om ni under ert ordförandeskap – vi skulle vilja se den före valet till Europaparlamentet – lyckades föra konstitutionen till ett framgångsrik resultat. Vi önskar er all lycka. Vi stöder er. Det rätta svaret att ge världen är att Europa är beslutsamt och enat.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Låt mig, i första hand som en person från Madrid som talar på mina landsmäns vägnar i denna kammare, uttrycka min tacksamhet för de yttringar av stöd, solidaritet och kondoleanser som vi har mottagit, inte bara från Europa utan från hela världen.
Jag skulle vilja vända mig direkt till talman Pat Cox, eftersom hans institutionella förklaring på parlamentets vägnar hade en enorm inverkan på Madrid och Spanien, och den var väl lämpad för de dramatiska omständigheter vi genomlever. Vi har visat att vi bygger Europa genom de minuter av tystnad som alla européer höll till följd av de tragiska händelserna i Madrid.
Om premiärministern – som tyvärr delar en lång erfarenhet av kamp mot terrorism med mig och andra – tillåter mig, så skulle jag vilja, förutom att uttrycka tacksamhet för dessa gester – och detta gäller båda sidor av Atlanten – också säga att vi inte får förväxla stoicism och motstånd med feghet och undfallenhet, att terrorismen inte bara måste bekämpas med stridsvagnar, flygplan och invasioner; den måste bekämpas med värdighet, motstånd och även den nödvändiga samordning av underrättelseväsen och lagstiftning som den som vi har försökt skapa inom Europeiska unionen sedan den 11 september.
I detta avseende måste jag säga till rådet att parlamentet arbetade oerhört snabbt och att rådet, i detta fall, har tagit ett steg framåt genom utnämnandet av Gijs de Vries – och jag instämmer med Hans-Gert Poetterings kritik med hänsyn till omständigheterna runt detta utnämnande –, men det är anmärkningsvärt att fem gemenskapsländer för tillfället inte ännu har införlivat arresteringsordern i sin nationella lagstiftning, och att vi fortfarande har problem när det gäller tillämpningen av, närmare bestämt, åtgärder för att bekämpa penningtvätt. Detta visar att vi inte arbetar seriöst för att bekämpa terrorism, och att vi måste ta mycket viktiga steg eftersom vi känner solidaritet, men vi är alla hotade.
Med detta sagt, herr talman, låt mig övergå till den andra frågan, som är konstitutionen. Jag anser att vi borde välkomna de framsteg som det irländska ordförandeskapet gör, och jag anser att tillkännagivandet av kandidaten till premiärministerposten i den spanska regeringen, José Luis Rodriguez Zapatero, har varit ett betydande framsteg när det gäller att öppna denna situation. Han har hävdat att spanjorerna, Spaniens regering, anser att vi måste vara tillbaka i Europa och dessutom anta den strategi som regeringar av min politiska färg alltid har följt. I samband med denna synpunkt skulle jag vilja påpeka något som från en synvinkel är mycket viktigt: kvalificerad majoritet och medbeslutande, som är grundläggande frågor när det gäller europeisk demokrati.
Dessutom skulle jag vilja rikta mig till kommissionens ordförande och säga att de omständigheter som han befinner sig i måste få oss att fundera på en viktig fråga, nämligen kommissionens roll.
Eftersom han har mycket duktiga kommissionsledamöter är ordförande Romano Prodi nästan alltid i farozonen för att befinna sig ”på Medusas flotte” i slutet av mandatperioden. Det är redan åtminstone tre eller fyra kommissionsledamöter som återvänder till sina länder – något som visar att det finns liv efter Europeiska unionen –, men det skapar ett allvarligt problem: vi kan inte fortsätta med en situation där en kommissionsledamot innehar sin tjänst i endast tio månader. Detta är inte hållbart.
Jag skulle också vilja fästa uppmärksamheten på det faktum att den grekiska kommissionsledamoten Stavros Dimas – och jag tror inte att han bär ansvar för detta – har talat inför kammaren innan han fortsatte till utfrågningen i det behöriga utskottet. Vi måste alla försöka vara noga med att respektera det sätt som saker sköts på; detta är grundläggande i en demokrati.
Herr talman! Med tanke på konstitutionen skulle jag också vilja tacka den tidigare borgmästaren i Rom, Francesco Rutelli, för den gest av solidaritet och värdighet som han visade när han föreslog en ändring – som jag hoppas kommer att godkännas i parlamentet i dag – som ger detta fördrag som vi skall godkänna, den europeiska konstitutionen, titeln ”Madridkonstitutionen”. Jag anser att detta är en gest som vi alla kan vara stolta över, och jag har naturligtvis för avsikt att stödja den.
Slutligen skulle jag, med hänsyn till den viktiga Cypernfrågan, på vår grupps vägnar vilja upprepa vårt ovillkorliga stöd till de ansträngningar som gjorts av FN:s generalsekreterare för att finna en lösning på Cypernfrågan och därigenom hjälpa utvidgningsprocessen till framgång. Jag anser att vi måste uppmana båda parter att ta detta historiska tillfälle i akt och ena ett land som har varit delat i 40 år, och därmed ta bort den sista återstående muren i Europa. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Det var ett tag sedan alla lämnade ett möte i Europeiska rådet med ett leende på läpparna. Jag gratulerar ordförandeskapet till ett fokuserat toppmöte som gav resultat i många hänseenden. Detta toppmöte tydde på att det finns ett annat EU: ett EU som faktiskt kan få saker och ting gjorda.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp välkomnar den nya viljan att nå en överenskommelse om en konstitution för Europa senast vid Europeiska rådets möte i juni. Herr rådsordförande, en kombination av händelser och förståndig diplomati har banat väg för en överenskommelse. Uttryckt med en irländsk välsignelse, (”may the road rise up to meet you” [”må vägen resa sig för att möta er”]).
Kammaren vill innerligt ha en överenskommelse, men våra villkor har inte förändrats, och kommer inte att förändras. Vi förväntar oss ett fördrag som är noga baserat på konventets text. Vi förväntar oss att rådet respekterar parlamentets budgetbefogenheter och utvidgar demokratin i vår union genom omröstning med kvalificerad majoritet och utökat medbeslutande. Vi förväntar oss att rådet skall göra de svåra kompromisser som behövs i god tro, och sedan gå tillbaka för att sälja in dessa kompromisser i medlemsstaterna. Denna show kommer inte att vara över i juni. Ratificeringen är ett berg som vi fortfarande måste bestiga.
Vid detta toppmöte agerade man också beslutsamt för att fastställa hur vi skall skydda oss mot terrorismen i Europa. Min grupp välkomnar utnämnandet av Gijs de Vries till samordnare för kampen mot terrorism och kräver att han ges ett tydligt mandat för att se till att han kan få jobbet gjort. Nästa steg är att stärka resurserna inom Europol och sätta i gång dess verksamhet: utan ny byråkrati, dubbelarbete eller fler förhalningar från de europeiska underrättelseorgan som inte gillar att samarbeta med andra. Om detta inte är vårt försvar utåt mot terrorismen är det bara ett billigt spel med de europeiska medborgarnas säkerhet.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiet står också bakom ett beslutsamt åtagande att ratificera de befintliga instrumenten, som till exempel den europeiska arresteringsordern. Vi har föreslagit en tabell om genomförandet som kommer att namnge stater som inte tar sina medborgares säkerhet på allvar och hänga ut dem. Den beslutsamma tonen den här helgen måste omvandlas till handling. Låt oss vara tydliga när det gäller den nya beslutsamma tonen. Låt oss komma ihåg vad européerna – och Madridborna – har tvingats stå ut med. Europaparlamentet har åberopat en mer samlad politik mot terrorism sedan tiden före den 11 september 2001. Låt oss komma ihåg att när kommissionen begärde 15 miljoner euro för underrättelsetjänster för terroristbekämpning förra året erbjöd rådet dem 1 miljon euro.
EU-medborgarna förtjänar något bättre. Det är alltför troligt att en anti-terrorismpolitik som utformas i panik kränker privatlivet och urholkar de offentliga friheterna. När det gäller biometri och överföring av passageraruppgifter är det vad vi riskerar att få.
Min grupp vill påminna rådet om att det återigen har nonchalerat parlamentets uttryckliga begäran om att rådet skall diskutera interneringarna utan rättegång i Guantánamo Bay och förbinda sig att ta upp den frågan med USA vid toppmötet mellan EU och USA. Alla europeiska regeringar som räknar med att denna fråga skall försvinna har inte räknat med detta parlaments vilja.
Min grupp välkomnar rådets åtagande att öka reformtakten i fråga om Lissabonmålen. Vi påminner rådet om att 40 procent av direktiven om den inre marknaden inte har genomförts i alla medlemsstater. Vi påminner rådet om att stabilitets- och tillväxtpakten måste återupplivas i år, så att EU-medborgarna kan lita på att EU:s ekonomi förvaltas på ett sunt sätt. Tonen i den offentliga debatten i Tyskland och Frankrike antyder att de europeiska regeringarna inte argumenterar tillräckligt för reform i sina medlemsstater, vad de än säger i Bryssel.
Före detta möte krävde jag att man skulle agera snabbt på tre områden: terrorismen, regeringskonferensen och den ekonomiska reformen. För att parafrasera W. B. Yeats gör vi retorik av våra gräl med andra, men fattigdom av våra egna gräl. Vid toppmötet visade man en vilja att återgå till EU:s verksamhet. Låt oss hoppas att den politiska viljan kvarstår och att drivkraften varar – för allas vår skull.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Slutsatserna från detta vårtoppmöte visar att regeringschefer envist följer en politik som är likgiltig för den försämrade ekonomiska och sociala situationen, som blundar för de höga nivåerna av arbetslöshet, fattigdom och social utslagning samt ökningen av sociala orättvisor och är döva för protester från arbetstagare som hotas av förflyttning och omstrukturering av multinationella företag. Så sent som i går fick vi ett exempel på detta genom det kanadensiska multinationella företaget Bombardier, som har för avsikt att stänga flera av sina tillverkningsenheter i länder som Tyskland, Förenade kungariket, Sverige och Portugal, och som, när det gäller mitt eget land, är det enda företaget som sysslar med tillverkning av rullande materiel och tågvagnar.
I dag, fyra år efter det att förväntningarna väcktes genom den så kallade ”Lissabonstrategin”, som godkändes under det portugisiska ordförandeskapet, står det klart att den socioekonomiska situationen är avsevärt försämrad, och inte ett enda av de sociala målen har uppnåtts. Detta bevisas av den nya kommissionsledamoten för sociala frågor och hans erkännande att endast 10 procent av målen i ”Lissabonstrategin” har uppnåtts. Detta har dock inte hindrat rådet från att tillkännage mer av samma slag, trots det faktum att vi befinner oss mindre än två månader från anslutningen av ytterligare tio länder vars ekonomiska och sociala situation är allt annat än rosenröd. Rådets recept på framgång är fortfarande att förbinda sig till denna ”konkurrenskraft”, främja det som man anser vara affärskultur, att öka flexibiliteten och otryggheten när det gäller sysselsättningen, att sänka arbetskraftskostnaderna och tillämpa återhållsam löneutveckling, att angripa offentliga tjänster – med andra ord, förbinda sig till den nyliberala dagordning som tillhör ekonomiska och finansiella grupper i stället för att oroa sig för människors levnads- och arbetsvillkor, med hållbar utveckling, med större ekonomisk och social sammanhållning och med att ge ny kraft till offentliga och sociala investeringar, särskilt inom järnväg, hälsovård, miljö, utbildning och forskning.
Rådet påstår att denna prioritering borde påskynda reformtakten på områdena sysselsättning, social trygghet och hälsovård, trots allmänhetens växande motstånd mot åtgärder som i vissa av våra länder sätter grundläggande sociala rättigheter på spel. Det som man lovar är pågående stöd för avreglerings- och privatiseringsprocessen inom många sektorer, något som visar en flagrant motvilja mot den offentliga sektorn.
Ett fortsatt ingripande i denna sfär kan inte tillåtas, eftersom detta hotar förekomsten av högkvalitativa offentliga tjänster och sysselsättning, vilket är avgörande för att bekämpa fattigdom och för att garantera social integration och en hög levnadsstandard för hela befolkningen.
Ekonomisk och monetär politik måste ses över, avregleringarna måste hejdas och stabilitetspakten måste granskas för att prioritera det sociala kriteriet, sysselsättning, fortbildning, utbildning och forskning, som alla är avgörande områden för Europas hållbara utveckling. Det som behövs är effektiva åtgärder för att bromsa omlokaliseringen av multinationella företag och ge europeiska löntagarorganisationer rätten till ett ”suspensivt” veto. Förvärvsarbetande människor måste behandlas med värdighet och välfärd, och sociala framsteg måste placeras i centrum när gemenskapen utarbetar politiken. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det har sagts att detta var ett europeiskt råd av nyligen upptäckt sammanhållning i kölvattnet efter den fruktansvärda tragedin i Madrid, som har lämnat oss utan tvivel om att vi alla i dag är potentiella offer för godtycklig terrorism, med vars hjälp blasfemiska brottslingar manipulerar en stor religion för sina egna blodiga utgångar. Vi hoppas att det verkligen fanns sammanhållning, men efter att ha läst slutsatserna och lyssnat till rådsordföranden, och i synnerhet efter att ha iakttagit de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit och de förslag som kommissionen har lagt fram angående asyl och skydd av sina medborgares personuppgifter, måste jag uttrycka vår djupa oro. Vi uppmanar Romano Prodi och rådet att uppmärksamma den resolution som parlamentet skall anta när det gäller de här frågorna. Den är skapad på ett språk som skiljer sig oerhört mycket från det som ni talar, mina herrar.
Europa kan och måste välja en annan väg än Förenta staterna för att bekämpa terrorism, de med sina lögner, sin kapprustning, sina föregripande krig och sin Guantánamo Bay. Vi behöver välja en väg där vi kan fastställa demokratisk stabilitet, respekt för mänskliga rättigheter och ett förkastande av nödfallsåtgärder som nödvändiga förutsättningar för agerande på den internationella arenan och för samarbete i frågor om inre säkerhet. Vad är det vi i stället ser i dag? Vi ser den patetiska oförmågan hos medlemsstaternas regeringar att samarbeta, och hur de undanhåller uppgifter och information från varandra, som Javier Solana har påpekat; vi ser hur kommissionen lägger fram häpnadsväckande, oförsvarbara förslag om asyl som klart och tydligt bryter mot internationella konventioner och föreslår att vi skall ge ut medborgares personuppgifter till mystiska amerikanska förvaltningsorgan; vi ser också den femtielfte gode mannen, Gijs de Vries, i tjänsten som chef för en vagt definierad, återigen helt mellanstatlig arbetsgrupp, medan inte en enda tydlig idé dyker upp till en handlingsplan som baseras på gemensamma, demokratiskt godkända regler.
Det är alltså ganska tydligt nu att vi inte riktigt vill att våra poliser och underrättelsetjänster skall samarbeta i kampen mot terrorism, men vi vill däremot fastställa allmänna övervakningssystem för passagerare och medborgare, under falska förhoppningar om att detta innebär att vi övervakar allt. Vårt seriösa engagemang i kampen mot terrorism kan också mätas i Europeiska unionens förmåga att ge sig själv en konstitution, som vi alla har sagt här i dag: en konstitution som lyckas hålla sina löften om effektivitet och demokrati. Den positiva stämningen under detta europeiska råd låter oss dock inte bli kvitt vår oro, som förstärktes i dag, herr Ahern, genom era tvetydiga budskap om det italienska ordförandeskapets välkända eller snarare ökända 82 punkter, som allt som oftast dyker upp som en grund för förhandlingar och lika ofta glöms bort. Om detta är fallet – och var så vänlig och tala om det för mig i så fall – så kommer den nya konstitutionen bara att bli en blek och ohållbar kopia av Nicefördraget.
Europeiska rådet talade en hel del om ekonomi och tillväxt. Denna ström av ord återfinns också i slutsatserna, där så många grundläggande viktiga frågor tas upp att man i själva verket inte kan se vilka som är de riktiga prioriteringarna. Det enda som vi är säkra på är att miljön utgör en ickeprioritering, och för oss är detta ett stort bakslag. Det är ingen överraskning då att man i detta uttalande, och i brist på en verklig, praktisk handlingsplan eller sant ledarskap, beslutade att göra något som utmärker den socialistiska traditionen – även om de flesta regeringar i dag tillhör mitten-högern –, och det var att inrätta en ny arbetsgrupp, med ytterligare av en annan stor man som ordförande, nämligen Wim Kok. De utser för all del aldrig en kvinna! Jag tror faktiskt att det skulle vara en bra idé.
Vårt mål – jag måste påpeka detta – är i själva verket ett delat mål. Vi måste vidta åtgärder för att få ut EU:s ekonomi ur den onda cirkeln av låg tillväxt och hög arbetslöshet. Vi uttrycker dock återigen vår skepsis mot den strategi som stöds av detta europeiska råd och sorgligt nog också av Europaparlamentet i dess resolution, som vi inte kan stödja i detta avseende, en strategi som gör konkurrenskraft till en absolut dogm.
I jämförelse med vem borde vi vara konkurrenskraftiga? Fråga väljarna som just har röstat i Frankrike och Spanien, fråga dem vad de anser om systemen och villkoren för arbete och välfärd i Förenta staterna och utvecklingsländerna. Ni kommer att inse att den strategi som vi behöver är mycket annorlunda, en strategi som finns inom nära räckhåll för Europeiska unionen. Det skulle naturligtvis vara genomförbart om beslutet fattades för att komma ur en stabilitetspakt som nu är död, men fortfarande mycket levande inom politisk retorik, om beslutet fattades för att utnyttja tänkbara former av hållbar tillväxt som vi fortfarande struntar i, och om beslutet fattades för att investera i framtidssektorer som forskning, ren energi, ekoturism och kollektivtrafik. Detta är vad vi efterfrågar; detta är den väg som vi ber er att följa för att nå tillväxt. Någonting annat än broar och motorvägar! 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Också jag delar de tidigare talarnas åsikt att toppmötet mellan Europeiska unionens ledare var en framgång på ett antal punkter. För det första är det tydligt att det finns en god vilja bland EU:s ledare att säkra en överenskommelse om ett nytt fördrag för Europeiska unionen, och jag skulle vilja berömma de insatser som rådets ordförande, premiärminister Bertie Ahern, har gjort och den mycket positiva roll han har spelat när det har gällt att föra dessa förhandlingar framåt på senare tid.
Premiärministern har förvisso intensifierat raden av bilaterala förhandlingar med andra EU-regeringar när det gäller bestämmelserna i ett nytt EU-fördrag, men, som premiärministern själv sade i Strasbourg i januari, är det ett jobb som man inte kan göra själv. Det kräver en god vilja och stöd från många, från både de mindre och större EU-medlemsstaterna.
Regeringskonferensen går nu bestämt framåt. Vi måste nu befästa den goda vilja som finns, säkra en överenskommelse om de grundläggande frågorna och innerligt försöka att nå en överenskommelse om det nya EU-fördraget före den 17 juni. Jag förstår och tror helt och hållet att detta inte kommer att bli någon enkel uppgift, men vi måste försöka att inte underskatta de utmaningar som vi har att vänta.
Vi måste vara realistiska när det gäller en särskild situation. Om en överenskommelse om ett nytt EU-fördrag inte nås vid eller omkring tiden för nästa Europeiska rådsmöte med EU-ledarna kan en överenskommelse komma att bli svår att nå på medellång sikt. Det beror främst på att dynamiken inom EU:s institutioner kommer att förändras. Vi kommer att få en ny ordförande för Europeiska kommissionen, halva kommissionen kanske kommer att bytas ut, och Europaparlamentets sammansättning kommer att ändras i juli i år. Det kan innebära att två av tre av samtliga ledamöter i detta parlament kan komma att ersättas.
Jag vill uppmana EU-regeringarna att anstränga sig lite extra för att nå en överenskommelse som kommer att garantera att EU kommer att fungera effektivt under många kommande år. Som Romani Prodi sade här i morse måste Europeiska unionen kunna fatta beslut. Han sade att inga små landsgrupper borde kunna blockera beslut, och så är det. Vi behöver ett fördrag som kommer att se till att EU-institutionerna kan fatta beslut på ett förenklat och effektivt sätt under många kommande år.
Vi har sett alltför många fördrag från EU under den senaste tiden. De kom faktiskt så snabbt vid en tidpunkt att de avfärdades innan de genomfördes. Nu ser vi alla fram emot det historiska tillfället med utvidgningen den 1 maj, men vi måste ändra vårt sätt att fatta beslut, så att vi kan se till att Europeiska unionen blir starkare som politisk och ekonomisk enhet.
Vi måste ta itu med gisslet med den internationella terrorismen utan omsvep, och jag instämmer helhjärtat i de tidigare talarnas åsikter och kommentarer. Jag välkomnar EU-regeringarnas starka stöd för ett närmare samarbete på området för rättsliga och inrikes frågor. Utnämnandet av ny central personal inom EU för att bekämpa den internationella terrorismen i Europa skall välkomnas, men vi måste komma ihåg att demokratin är bräcklig, och vi måste göra beslutsamma insatser för att främja rättssäkerheten och skydda de demokratiska institutionerna.
Al-Qaida utgör en grym ondska, och för al-Qaida betyder mänskligt liv absolut ingenting. Från al-Qaidas perspektiv är det bättre ju fler människor de kan döda för att försvaga demokratin i västvärlden. Al-Qaida har bombat Amerika, Afrika, Asien, Mellanöstern och bombar nu Europa. Jag vill dock upprepa vad Hans-Gert Poettering och andra har sagt: vi får inte på något sätt tro att alla araber är terrorister. Så är inte fallet, och vi får aldrig tillåta att någon säger det. Endast genom kollektiv beslutsamhet kan vi bekämpa terrorismens ondska, och jag välkomnar de aktuella åtgärder som EU-regeringarna har vidtagit i det hänseendet.
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Valet till Europaparlamentet kommer – som ni kanske vet – att hållas mellan den 10 och 13 juni, men det är en perfekt travesti på demokratin att omkring 300 miljoner väljare i tjugofem länder kommer att sammankallas. I själva verket kommer det som verkligen står på spel att omsorgsfullt gömmas undan för dem.
Konstitutionen? Flytta på er; det finns inget att se här! Vi skall avslöja det för er efter valet, efter flera dagar, för att visa vilket förakt vi hyser för den allmänna rösträtten, eller snarare vilken fruktan den inger oss. Åh ja, detta ert Europa, mer demokratiskt, mer genomblickbart, närmare sina medborgare, har gett sig av med en bra start – med ett kamouflage.
Turkiets anslutning, som skulle förändra det europeiska projektets själva natur? Flytta på er, det finns inget att se här! Vi kommer att informera er om vårt beslut efter valet, och många av dem som förbereder sig på öppna dörrar för detta lands medlemskap i oktober kommer att delta i kampanjer i juni genom att svära inför Gud – och ni kan säga det igen – att de är emot det.
Herr rådsordförande! Ett stort ansvar faller på er i dag: ni måste flytta fram junirådet före valet till Europaparlamentet – en vecka skulle räcka – så att de första valen i det utvidgade EU inte blir ytterligare ett skämt. För om så sker, i en sådan omfattning, betvivla då inte, herr rådsordförande, att bakslaget skulle motsvara förolämpningen mot demokrati inom EU. 
Cappato (NI ).
   – Herr talman! När det gäller samordnaren för kampen mot terrorism anser jag att det är ett bedrägeri att ta en genväg för att få de nationella byråkratierna att samarbeta utan någon demokratisk eller rättslig kontroll. I likhet med Europol handlar Eurojust inte bara om enskildas rättigheter och friheter, hur allvarliga dessa frågor än må vara, utan även om ett effektivitetsproblem: Ni har verkligen inte lyckats med att tilldela äkta befogenhet till denna samordnare i kampen mot terrorism. Detta är inte förenligt med någon som vill se effektivare åtgärder mot terrorism och en snabbare reaktionsförmåga, någon som inte vill ha mindre demokrati – något som alla byråkratier drömmer om –, utan mer demokrati och mer av rättsstatsprincipen. Om inrättandet av ”herr antiterrorism” skall vara paradigmet för den nya konstitution som vi vill ha, får vi inte välja den väg där vi ser en blygsam ökning av befogenheter på bekostnad av att ge upp demokrati och rättsstatsprincipen.
Ett sista ord om Irak. Europeiska unionen kallar på FN, men unionen kallar på dem för att dölja sin egen oförmåga. Terroristerna har en politisk agenda, ett politiskt mål, och det är Europas, eller det som finns kvar av Europa, tillbakadragande – från Irak. Vi hade föredragit om Europeiska unionen hade haft styrkan att välja, att föreslå och att besluta sig för att göra motsatsen till vad terroristerna vill. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Terrorattentatet i Madrid var ett angrepp mot alla oss som tror på demokrati. Jag välkomnar beslutet från vårtoppmötet att utnämna en samordnare för kampen mot terrorism. Alla våra medlemsstater måste samarbeta fullt ut för att minimera risken för alla våra medborgare. 
Min gruppledare Hans-Gert Poettering har rätt: vi får inte jämställa arabvärlden med terrorism. Vi måste göra allt som står i vår makt för att arbeta med arabvärldens många ledare och talesmän, som känner lika starkt som vi i västvärlden när det gäller dessa förfärliga händelser.
Nyckeln är naturligtvis att lösa det svårhanterliga problemet i Mellanöstern. Vi får aldrig glömma att terrorism beror på fattigdom och social utestängning, och när vi diskuterar EU:s ekonomiska styre vid vårtoppmötet måste vi inse att vår ekonomiska tillväxt är beroende av fred och stabilitet, som i sin tur är beroende av våra ansträngningar att säkra en ekonomisk stabilitet och tillväxt i de delar av världen där fattigdom och social utestängning är normen för miljontals unga män och kvinnor. Att bekämpa terrorismen är i hög grad att bekämpa fattigdomen.
När det gäller Lissabonmålen säger jag till vår premiärminister att vi återigen har misslyckats med att få till stånd framsteg i fråga om vår ofta citerade ambition att EU skall bli världens mest konkurrenskraftiga och kunskapsbaserade ekonomi senast 2010. Era ord om givande diskussioner, herr rådsordförande, om att åter fokusera på centrala frågor, hållbar tillväxt i sysselsättningen och så vidare, skulle ha kunnat komma från vilken rådsordförande som helst under de senaste fyra åren: de har alla sagt exakt samma sak. Jag är rädd att vi inte har gjort några framsteg i fråga om det faktiska införlivandet i våra medlemsstater. Ni behöver bara titta på det faktum att 400 000 EU-utbildade forskare arbetar i USA i dag. Vi utbildar dem, vi ger dem kunskap, och sedan försvinner de. Fördelarna med denna kunskap utvecklas på andra platser i världen.
Herr rådsordförande! Varför valde det irländska ordförandeskapet att inleda diplomatiska förbindelser med den militära diktaturen i Myanmar? Varför nu? Vi har undvikit detta av mycket goda skäl under många år. Snälla svara mig, men säg inte till mig att som rådsordförande hade ni inget annat val än att förhandla på EU:s vägnar. Liksom jag är säker på att många irländare och kolleger här gör, motsätter jag mig bestämt att Irland inleder diplomatiska förbindelser med en militär diktatur som kontrollerar folket i Myanmar mot deras vilja.
Får jag slutligen upprepa min kollega Graham Watsons ord och säga ”må vägen resa sig för att möta er” – . Till alla de som är delaktiga i det irländska ordförandeskapet, må ni uppnå undertecknandet av det konstitutionella fördraget i juni. Vi lyckönskar er alla. Tack för de framsteg angående samrådet som ni hittills har gjort. Tack, som Enda Kenny nyligen sade i det irländska parlamentet, till den ständiga representationen och alla de civila tjänstemännen bakom kulisserna som tekniskt sett gjort detta till ett mycket bra ordförandeskap.
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman, herr premiärminister! Varje man och kvinna här kommer att välkomna det faktum att ni har lyckats återuppliva frågan om konstitutionen. Även om det inte är ett genombrott, så har ni verkligen åstadkommit ett stort framsteg. Ni kan lita på vårt stöd för varje ytterligare steg i förfarandet att författa konstitutionen.
Det finns tre saker som vi fortfarande anser särskilt oroande: den första är kvalificerad majoritet. Vi är nöjda med att principen om dubbel majoritet verkar ha antagits. Men vid utformandet av denna dubbla majoritet är det avgörande målet inte att stärka den blockerade minoriteten, inte att göra det lättare för den att hålla Europeiska unionen tillbaka, utan att stärka dess möjligheter till beslutsfattande. Var så vänliga och acceptera inte falska kompromisser på detta område.
Den andra saken gäller den kvalificerade majoriteten i inrikespolitik och rättsliga frågor. Herr premiärminister! Med tanke på behovet att kunna agera mot hotet från den internationella terrorismen kan det inte åter vara målet att utvidga enhälligheten, utan uppgiften måste vara att införa majoritetsbeslut även på områdena för inrikespolitik och rättsliga frågor. Detta är också nödvändigt – men inte bara – för att göra kampen mot terrorism effektivare.
För det tredje kommer ni att notera våra reservationer, vår oro och våra krav när det gäller Europaparlamentets budgetregler; jag skulle vilja påminna er om dem, eftersom konventionens resultat, utkastet till konvention, i sig självt är en kompromiss, och denna kompromiss har inte vunnit stort gehör i denna kammare. Jag säger dock till er nu att en konstitution som tenderar att minska det som är varje parlaments inneboende rätt, nämligen rätten att fastställa budgeten, inte kan antas av oss i Europaparlamentet.
Slutligen en särskild kommentar om det irländska ordförandeskapet, herr premiärminister: för det som ni måste åstadkomma de närmaste tre åren finns det ingen bättre symbol än den irländska harpan. Detta beror på att alla människor i Europa är som strängarna på en harpa; varje land med en egen ton, men man måste knäppa på dem alla om man skall spela en melodi. Herr premiärminister! Fatta strängarna, få era kolleger regeringscheferna att vibrera och sjunga! Avsluta i juni med den melodi som alla européer förväntar sig, Beethovens Ode till glädjen: !
Talmannen.
   – Detta var treklöverdiplomati från ett oväntat håll! 
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! Det är naturligtvis oerhört tragiskt att det skall krävas terrordåd av det slag som drabbade Madrid för att Europas ledare skall ta sig samman. Trots att terrorismens fula ansikte har visat sig i flera medlemsländer tidigare har vi kanske länge levt i en naiv tro att de här riktigt stora attackerna aldrig kunde drabba oss. Nu inser vi att kampen måste drivas globalt men också genom ett intensifierat europeiskt samarbete. Därför var det bra att många viktiga steg togs på helgens toppmöte, även om de inte räcker. Vi måste skapa mycket bättre förutsättningar för samordning när det gäller underrättelsetjänster och också så småningom skapa ett slags europeiskt FBI som också är operativt. Där skurkar och brottslingar är gränsöverskridande måste också lagens långa arm bli det.
Det viktigaste arbetet i kampen mot terrorismen är dock arbete för fred och utveckling, och här kan EU göra mycket. En sammanhållen utrikespolitik är ett viktigt redskap. Därför är det mycket viktigt att konventets förslag på detta område går igenom. Jag vill tacka ordförandelandet för det arbete som ni gör på detta område. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det var med sinnesrörelse som vi mottog och delade den solidaritet med offren för terrorattackerna den 11 mars som uttrycktes av rådet, kommissionen och särskilt av er, herr talman Pat Cox. Vidare stöder vi förslaget att dedicera denna dag till minne av terrorismens offer varje år.
Vi anser att åtgärder för polisärt och rättsligt samarbete och information, samt utnämnandet av en person som ansvarar för att bekämpa terrorism på EU-nivå, är positiva delar i kampen mot terrorism, men vi får inte falla offer för den hysteri av kontroll och misstänksamhet som Förenta staterna har uppvisat genom den så kallade , med åtgärder som kränker mänskliga rättigheter och grundvalarna för demokrati och frihet.
Detta är faktiskt, tillsammans med framkallandet av terror, ett av terroristernas mål: att undergräva demokrati. I detta avseende instämmer vi inte med de förslag om poliskontroll som omfattar biometriska och liknade uppgifter. Vi anser att Spaniens och Europas bemötande, som skiljer sig så markant från Förenta staternas reaktion efter den 11 september, är det rätta. I stället för att inrikta sig på anfall, militär reaktion och att minska friheter eller invadera länder har vi lagt betoningen på polisutredningar för att dra dessa brottslingar inför rätta.
Europas internationella roll kan och måste sikta på att nå en rättvisare och mer samverkande värld, utan fattigdom och ojämlikhet, som berövar de som angriper demokrati och frihet, vilka alltid måste fördömas, allt rättfärdigande. Bland dessa åtgärder, med en taktik som helt skiljer sig från Förenta staternas, återfinns de som innebär ett stopp för olaglig och orättvis ockupation av Irak och erkännandet av staten Palestina för att sätta stopp för en annan lika blodtörstig och olaglig ockupation: de israeliska truppernas ockupation av Palestina.
Vi måste hålla en världskonferens mot terrorismen under FN:s beskydd, där de olika åtgärderna kan förklaras: samarbete mellan polisstyrkor; strukturella problem: fattigdom, skuld, ojämlikhet; de finansiella institutionernas och även de olika kommersiella organens roll; kamp mot skatteparadis och penningtvätt. Dessa åtgärder har också nämnts av Avril Doyle.
Slutligen, med hänsyn till den möjliga och önskade ändringen och slutförandet av den europeiska konstitutionen – som har möjliggjorts till följd av utnämnandet av José Luis Rodriguez Zapatero som kandidat till premiärministerposten i den spanska regeringen, tillsammans med övriga rörelser i Europa – anser vi att det är viktigt att ta detta tillfälle i akt, tillsammans med den nödvändiga reformen inom beslutsförfarandet, för att nå mer demokrati och solidaritet i den europeiska konstitutionen, med godkännande av parlamentet och med allmän suveränitet med ändringar av stabilitetspakten, vilket kommer att leda till framsteg inom hela EU. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Den 11 mars anlände alla vi ledamöter av Europaparlamentet hit till denna kammare i förfäran på grund av nyheterna om terrormassakern i Madrid klockan 7.30 på morgonen.
Låt mig för det första få uttrycka mina kondoleanser och min solidaritet med offren och deras familjer, och också få förkasta alla former av terrorism.
Den morgonen hade jag känt en särskilt ångest, som byggdes upp av så mycket blod och så mycket vånda, när jag insåg att attacken kunde ha varit verket av de ultraradikala baskiska fanatikerna i ETA. På förmiddagen hörde jag att en belgisk TV-kanal påpekade möjligheten att den kunde ha utförts av islamiska terrorister. Vid middagstid, då ett muntligt ändringsförslag lades fram inför kammaren som utropade den 11 mars till den europeiska dagen mot terrorism, lade den ledamot som presenterade ändringsförslaget skulden på ETA. Vid det laget hade polisen redan mottagit det tidiga samtal från det vittne som såg tre män med huvor i Alcalá de Henares, och den skåpbil som innehåll sprängkapslar och verser från Koranen hade hittats. Och Batasunas talesman hade även gjort uttalanden som förnekade attacken och ETA:s inblandning. Det var redan känt att attacken inte utförts av ETA, men trots detta utövades påtryckningar, och ETA:s inblandning upprätthölls på konstgjord väg i Europaparlamentets resolution och i resolutionen från FN:s säkerhetsråd.
På grund av alla dessa skäl menar jag att den spanska regeringen, som bestod av José Maria Aznars , försökte undgå sitt ansvar för att ha deltagit i invasionen av Irak, mot de spanska medborgarnas önskan, mot FN och mot internationell lagstiftning, och ännu en gång tog chansen att skylla på ETA och nationalister för de problem som ett auktoritärt styre och den intolerans som de visar prov på har skapat i Europa och i världen.
Inte heller kunde upptäckten av en ryggsäck med sprängkapslar och en mobiltelefon som använts av islamister få dem att ändra sina argument; inte heller de upprepade meddelanden som hävdade att organisationen al-Qaida bar ansvar för attackerna. fortsatte att skylla på ETA, med hjälp av personliga samtal från José Maria Aznar till de stora dagstidningarna och från utrikesministern till ambassadörer, och även med hjälp av minister Angel Acebes obeskrivliga offentliga framträdanden.
För att göra det hela ännu värre vilseleddes miljoner europeiska medborgare i andra stater på ett skamlöst sätt av -regeringen, som inte brydde sig det ringaste om riskerna för ytterligare attacker och dödsfall i andra städer, vilket ledde till att det spanska folket inte förrän efter valet på söndagen den 14 visste att de fasor som drabbat Madrid var ett svar på det orättvisa och olagliga kriget i Irak.
Som tur var lyckades de spanska medborgarna kräva sanningen och bli av med den regering som försökte bedra dem. Och låt oss hoppas att vi snart kan övertyga oss själva om att det bästa receptet för att bekämpa terrorism är att sätta stopp för orättvisa och fattigdom, som det finns så mycket av runt om i världen, och på så sätt kommer vi att kunna leva i fred. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Tjugofem länder har nu kommit överens om att framställa en europeisk konstitution fram till den 17 juni. Det har redan förhandlats om kompromisser bakom kulisserna, och en dubbel majoritet, med befolkning som en avgörande faktor, har godkänts som princip. Det som nu förhandlas fram är andelarna för antalet länder och antalet medborgare. Det pågår även förhandlingar om en mindre kommission från och med 2014, så att inte alla länder längre kommer att ha en ledamot i kommissionen. Det som man inte kan komma överens om nu kan man besluta om senare med kvalificerad majoritet.
Vi föreslår i stället att alla länder behåller en kommissionär, och att den kommissionären väljs av, och ansvarar inför, de nationella parlamenten för att upprätthålla den demokratiska principen. Vi föreslår också att det skall krävas 75 procent av länderna, som på samma gång företräder 50 procent av befolkningen, för att utgöra en kvalificerad majoritet. Vi vill också se ett nedbantat EU, där de flesta av de 100 000 sidorna EU-lagstiftning slopas och där medlemsstaterna lagstiftar i alla frågor som inte har en gränsöverskridande dimension. EU borde i stället fokusera på det som länderna själva inte kan lagstifta om på ett effektivt sätt. I de fall där vi själva inte kan agera har vi ingen demokrati att förlora, utan vi kan i stället vinna gemensamt inflytande där vi annars skulle vara maktlösa.
Man kan skratta åt minoritetens förslag från EU-konventet i denna kammare. Min erfarenhet från alla gruppbesök och möten är att minoritetens femton punkter motsvarar majoriteten av väljarnas ställning i mycket högre grad. Alla som tvivlar på detta kan se på de regionala valen i Frankrike, där den store ledaren och ”Solkungen” från EU-konventet snart kommer att vara den före detta rådsordföranden. Adieu, Giscard d'Estaing. Vi ses vid folkomröstningarna om EU-konstitutionen.
Slutligen skulle jag vilja gratulera Bertie Ahern till utnämnandet av vår gamle kollega Gijs de Vries till samordnare för kampen mot terrorism. Han har alltid slagits för öppenhet och medborgarnas rättigheter. Han är en person som jag litar på, i motsats till OLAF:s chef, som stjäl datorer och telefon- och adressböcker för att avslöja journalisters källor.
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Med tanke på den korta tid som jag har tilldelats skulle jag vilja begränsa mig till en infallsvinkel, och det är den svårighet som många i Europa har när det gäller att definiera problem med terrorism. Terrorism är inte bara ett isolerat problem; det bör, till övervägande del, ses mot bakgrund av islamisk extremism. Detta kan påträffas över hela världen, och jag behöver inte ge färska exempel på det.
Vi måste lära oss att acceptera detta och ta med det i beräkningen när vi fastställer strategier för kampen mot terrorism. Vi borde därför i första hand sätta stopp för växande islamisk extremism inom EU. I Belgien till exempel klagar den statliga underrättelsetjänsten på att den saknar de nödvändiga medlen för att övervaka muslimsk fundamentalism. Nyligen utsåg den belgiska regeringen åtta välkända fundamentalister till den muslimska exekutiven, där de kommer att utgöra hälften av den. Under tiden, i vissa moskéer, som överallt i Europa, proklameras jihad.
I dag av alla dagar läggs rapporten om antisemitism från EUMC, Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, fram inför kammaren. Detta är den rensade versionen, eftersom det i originalversionen påpekades att antisemitism huvudsakligen förekommer bland islamiska immigranter, och det är därför som vi nu har börjat censurera våra egna rapporter. Så länge som vi sitter inkilade i denna politiskt korrekta autism kommer vi inte att kunna utveckla en effektiv strategi mot den terrorism som hotar oss. 
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman! På parlamentsledamöternas och PPE-DE-gruppens vägnar skulle jag vilja uttrycka min tacksamhet för de oräkneliga uttrycken för solidaritet, och tacka er personligen för ert stöd och sällskap under dessa ångestfyllda stunder.
Vi tänker naturligtvis konstant på offren och deras familjer. Därför tar vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, tillsammans med övriga kolleger, initiativet till att rekommendera Europeiska unionen om att inrätta en dag till minne av offren. Kammaren beslutade att det skulle bli den 11 mars, och det gläder mig att detta förslag nästan enhälligt har ratificerats av rådet. Josu Ortuondo Larrea gav inte sitt stöd till förslaget, och han kommer att känna till och förklara varför.
EU-institutionernas stöd till offren får dock inte bara vara moraliskt, utan också materiellt. För att täcka dessa behov krävde min grupp, för första gången i 2004 års budget, att en post på 1 miljon euro införlivas för inrättandet av ett pilotprogram för att stödja offren för terrorismen och deras familjer. Tyvärr visar omständigheterna att mer måste göras, och utan motvilja mot åtgärderna för att bistå offren, som rådet har godkänt, skulle jag vilja uttrycka vår önskan att det ekonomiska bidraget för pilotprojektet för att hjälpa offren skall ökas betydligt, något som skulle höja detta projekts status till en omfattande gemenskapsåtgärd. Detta, herr talman, är PPE-DE-gruppens åtagande som har införlivats bland de politiska prioriteringarna för nästa mandatperiod, och som sörjer för inrättandet av en EU-fond för att ersätta terrorismens offer.
Mina damer och herrar! Efter den 11 september godkändes en handlingsplan för att bekämpa terrorism, men trots detta hade inte vissa av de åtgärder som fastställts i planen införlivats i nationella lagstiftningar den 11 mars 2004. Jag upprepar den begäran som flera kolleger har framfört, eftersom det är väsentligt att medlemsstaterna samarbetar genom att snabbt införliva de antagna åtgärderna inom ramen för den tredje pelaren. Det är livsviktigt att förbättra säkerheten i den förebyggande sektorn i Europa.
Herr talman! Jag skulle slutligen vilja påpeka, på grundval av mitt lands erfarenhet, att det inte är lätt att besegra terrorism. Det kräver uthållighet och orubblighet, men det är en ofrånkomlig utmaning som alla européer står inför om vi vill fortsätta leva i fria och demokratiska samhällen. Ingen går fri från detta hot, och det skulle vara en tragedi om vissa försökte undvika det genom att se bort. Vi kommer att lyckas betvinga den om vi möter den tillsammans, med demokratisk övertygelse och med rättsstatsprincipens kraft. 
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Efter den 11 september arbetade parlamentet snabbt, stödde kommissionen på stort allvar och uppmanade rådet till en rad åtgärder för att möta terrorismen.
Unionens institutioner arbetade effektivt för att uppnå en gemensam definition av brottet terrorism och för att åstadkomma och genomföra den europeiska arresteringsordern.
Inom denna och övriga gemenskapsinstitutioner gjordes storslagna uttalanden till förmån för bättre polissamarbete, en förstärkning av arbetsgruppen bestående av polischefer, ett verksamt Europol under effektiv rättslig kontroll; dessutom gjordes ansträngningar för att införa minsta rättsliga garantier och slutligen för att skapa en ram som ger oss större säkerhet och snabbhet i situationer som den som har uppstått i Förenta staterna.
Dessutom inträffade detta under debatten om den nya konstitutionen, som innebär att en ram skapas som ger betydande möjligheter att förbättra det rättsliga området för polisiärt och rättsligt samarbete och göra det till föremål för den nödvändiga parlamentariska kontrollen. Men ögonblicket gick förbi, och de föreslagna åtgärderna drevs endast trögt framåt i en hastighet, herr talman, som ännu inte har fört oss någonstans.
Vi tvingades uppleva den senaste tidens fasa för att återvända till denna fråga i en formell session, på en onsdagsmorgon. Herr talman! Den 11 mars fick vi alla spela en dyster roll. Om det finns en sak som medborgarna förväntar sig från oss, så är det samarbete för att erbjuda visshet, och det som vi, av olika anledningar och med olika grader av ansvar, visade prov på var total förvirring.
Europeiska kommissionen har rätt att säga att vi inte behöver nya idéer. Vi behöver bara genomföra de som ligger på bordet, som redan är tråkiga och slitna. Trots detta måste vi ge efter för frestelsen att ta till en ny, och vi har skapat en ”Herr Terrorism”, och jag vet inte vad han kommer att göra om vi inte förbättrar den globala ramen för ömsesidigt förtroende.
Europa kan och måste agera annorlunda. Vi behöver inte en europeisk . Vi kan och måste erbjuda mer säkerhet på grundval av ömsesidigt förtroende och nära samarbete, samtidigt som vi respekterar de fri- och rättigheter som terrorismen eftersträvar att förstöra.
Jag hoppas att vi, nästa gång som vi talar om detta, inte alltjämt försöker torka våra tårar, utan att vi har en stark vilja att möta dagens värld. En värld i vilken Europa, som arbetar för att främja internt samarbete, också kan erbjuda en väg och en vägvisare för att – inom ramen för FN och multilaterala åtgärder – hantera de betydande faror som vi står inför. 
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Irlands premiärminister säger att han tror att principen om systemet med dubbel majoritet nu accepteras. Men jag tycker att det verkar som om systemet fortfarande inte accepteras i praktiken, eftersom man ser att de olika ministrarna försöker att komplettera modellen med dubbel majoritet med ytterligare kvalificerande klausuler som skulle göra det möjligt för ett specificerat antal medlemsstater att bilda en blockerande minoritet. Mitt bestämda råd till ordförandeskapet skulle vara att förkasta sådana överflödiga komplikationer. Det vore mycket bättre att uppnå en enkel modell, låt oss säga 55/55, som gör behovet av en tredje nyckel överflödigt. EU kan inte byggas på matematiska ekvationer, utan måste byggas på politisk tillit. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De brottsliga attackerna i Madrid visar tydligt att Europa har blivit den direkta måltavlan för internationell terrorism. Detta sätter Europeiska unionen i en ny sits. Den politiska världen måste ta hänsyn till detta, på både kort och lång sikt. Tyvärr inskränker sig stats- och regeringscheferna uteslutande till det kortsiktiga perspektivet, till överdriven aktivism, som när allt kommer omkring bara skapar en illusion av säkerhet snarare än något verkligt, och vi riskerar också att sluta i ett orwellskt ”storebror ser dig”-samhälle, där medborgarnas grundläggande rättigheter offras i allt högre grad. Det är inte bara det att ”en ny säkerhetspolitisk idé passerar genom hönshuset” varje dag – vilket vi också upplever i Tyskland för tillfället. Benjamin Franklin, den amerikanska författningens fader, hade rätt då han sade att en person som är beredd att ge upp sin frihet för att skaffa sig säkerhet kommer att förlora dem båda. Det är inte möjligt att förhindra terrorattacker med militära medel, det vill säga genom krig.
Min största kritik mot Europeiska rådets resolutioner rör framför allt dess underlåtenhet att inse den grundläggande sanningen att kampen mot terrorism är en av Europeiska unionens strategiska uppgifter. Detta beror på att terrorism och brottslighet bara kan bekämpas framgångsrikt om politiska åtgärder vidtas för att ta itu med deras orsaker vid grogrunden för profeterna av hat och våld. Det som orsakar terrorism och våld är fattigdom, utnyttjande, misströstan och förlust av rättigheter samt förakt för religiösa känslor och kulturella traditioner. Så jag hävdar att det bästa sättet att förhindra och det bästa skyddet mot terror, våld och krig är en rättvis internationell ordning. EU måste därför utveckla en övertygande politik, som strävar efter en fredlig och rättvis intressebalans mellan det rika norra och det fattiga södra halvklotet, och som sätter stopp för plundringen av den så kallade ”tredje världen”.
Den omedelbara uppgiften omfattar Förenta staternas och dess allierades tillbakadragande från Irak, en fredlig lösning på Mellanösternkonflikten och även ett exportförbud för europeiska vapen. Dessa är de långsiktiga strategiska uppgifter som Europeiska unionen måste gripa sig an i kampen mot terrorism. 
Booth (EDD ).
   – Herr talman! Vid EU-toppmötet i Bryssel förra veckan gavs det irländska ordförandeskapet mandat att slutföra förhandlingarna om det konstitutionella fördraget senast vid nästa toppmöte den 17 juni. Att gå från en union med 15 medlemsstater – som snart blir 25 medlemsstater – till en enda stat med rättslig självständighet, vars lagar kommer att ha företräde framför lagarna i medlemsstaterna, är en utveckling som enligt mitt parti – UK Independence Party – inte borde slutföras utan befolkningens uttryckliga vilja i en folkomröstning.
Våra politiker i Westminster röstade i går om att neka den brittiska väljarkåren den rätten. Det beslutet kommer säkerligen att leda till allmänt missnöje. Vi kommer att fortsätta att utöva påtryckningar på vår regering för att få den att gå med på en folkomröstning. Opinionsundersökningar visar att det brittiska folket, om de får chansen, skulle förkasta denna konstitution. Det är mitt partis otvetydiga åsikt att Storbritannien skulle klara sig bättre utan EU, och det första steget mot en sådan ställning vore att neka Tony Blair ett mandat att underteckna konstitutionen. Om han faktiskt undertecknar den måste vi vara tydliga: det kommer att innebära slutet på vår rätt till självstyre. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Toppmötet hölls – som man flitigt har påpekat i dag – i skuggan av attackerna i Madrid. Det är ett positivt budskap att en samordnare för kampen mot terrorism har utsetts och att solidaritetsklausulen från utkastet till konstitution har lagts fram. Detta är tecken på det nödvändiga europeiska samarbetet, som kan föras in på kontots plussida. Men – handen på hjärtat – vetskapen om att polis och underrättelsetjänst måste samarbeta och att det måste ske ett utbyte av resultaten från undersökningarna över gränserna är inget nytt.
Sedan attackerna den 11 september har det talats mycket, men inte mycket har gjorts. Europa rör sig långsamt, som Robert Schuman en gång sade. Så sant! Lissabonstrategin från 2000 har det ambitiösa syftet att göra EU till det starkaste ekonomiska området i världen. Vi väntar fortfarande på resultaten. I Laeken gick startskottet för en konstitution, men Polen och Spanien, och även Frankrike och Tyskland, har inte spelat någon framstående roll vid toppmötet i Bryssel. Är slutet på blockaden i sikte? Förhoppningar om detta är inte oberättigade. Det irländska ordförandeskapet har gjort ett bra arbete hittills. Trots detta är jag realistisk, och jag märker att många kapitel i utkastet till konstitution fortfarande är omstridda: frågan om hur många kommissionärer det borde finnas för varje land, rotationsprincipen, röstviktningen. Det är dock ingen som ifrågasätter det faktum att den utvidgade gemenskapen måste kunna vidta åtgärder – åtminstone vad gäller tomma ord. Jag hoppas att åtgärder följer! 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ansluta mitt parti och våra 37 ledamöter här i Europaparlamentet till vad rådet säger i sitt uttalande om deltagande och solidaritet med offren för terrorattentaten i Madrid, med deras familjer och med det spanska folket.
I fråga om Lissabonmålen välkomnar jag många av punkterna i rådets uttalande: behovet av en verklig strukturell reform, fullbordandet av den inre marknaden, ett förbättrat regelverk och delande av bästa praxis. Men de nuvarande europeiska ekonomierna förblir så restriktiva och oflexibla att det kommer att vara svårt att uppnå dessa framsteg. Det råder fortfarande, måste jag säga, en öronbedövande tystnad när det gäller vår egen oförmåga att reducera det omfattande regelverket, som allvarligt skadar vår konkurrenskraft och förstör arbetstillfällen. Goda avsikter är tyvärr inget substitut för praktiska åtgärder.
När det gäller konstitutionen har Graham Watsons och Andrew Nicholas Duffs partiledare i Förenade kungariket anslutit sig till mitt parti i kravet på en brittisk folkomröstning om en konstitution. I måndags hävdade han i underhuset att en konstitution behövs för att definiera och tydliggöra gränserna för EU:s makt. Han sade att frågan är om denna konstitution får konstitutionella följder? Svaret han gav var ett otvetydigt ”ja”.
Ni har hävdat, herr premiärminister, att medlemsstaternas regeringar måste visa flexibilitet och kompromissanda på alla sidor – jag noterade era ord. Men i samma debatt sade Tony Blair att frågorna om skatt, social trygghet, Förenade kungarikets budgetkompensation, utrikespolitik, försvar och rättvisa i fråga om strafflagen alla utgör en del av vår nationalitet, och att vi kommer att insistera på dessa frågor. Därför finns det ytterligare två frågor. För det första försäkrade Tony Blair i samma debatt de brittiska medborgarna i fråga om asyl och immigration att det var absolut nonsens att påstå att EU skulle ha något att säga till om när det gäller att avgöra politiska beslut eller lagar på detta område. För det andra, angående stadgan om de grundläggande rättigheterna försäkrade han det brittiska folket att EG-domstolen inte skulle ha någon som helst domsrätt att genomföra denna stadga eller dess rättigheter. Jag anser att detta är en ganska så annorlunda rättslig situation och vore tacksam för er åsikt.
Det är knappast förvånande när vår premiärminister förnekar att en konstitution för Europa får några konstitutionella följder, att människor tycker att det är rätt svårt att lita på honom. Därför säger mitt parti att vi borde lita på folket och hålla en folkomröstning. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag gratulera det irländska ordförandeskapet, premiärminister Bertie Ahern, minister Dick Roche och minister Brian Cowen, för de framsteg som de gjort angående den europeiska konstitutionen. Det är ovanligt att jag har tillfälle att välkomna denna regerings arbete, men när de har förtjänat det är jag redo att göra det.(2)
När jag nu har gratulerat det irländska ordförandeskapet skulle jag också vilja framföra mina gratulationer till de irländska civila tjänstemännen och den irländska diplomatkåren för deras engagemang och professionalism. Utan deras stöd skulle framstegen inte ha varit möjliga. Vi har tagit ett enormt steg framåt, men vi måste fortfarande nå en slutsats i fråga om texten. Som en av de 200 parlamentariker från Europas alla hörn som utarbetade denna text i ett öppet forum skulle jag vilja säga att vad vi har är ett kvalitativt annorlunda utkast till fördrag i jämförelse med alla fördrag som någonsin lagts fram för Europas befolkning. Det är därför viktigt att alla vidare förhandlingar eller alla avsikter att ändra komplicerade kompromisser görs i ett så öppet forum som möjligt. Jag tror att det vore oacceptabelt för parlamentet, eller för EU-medborgarna, om överenskommelser gjordes bakom stängda dörrar, vilket allvarligt skulle skada sammanhållningen, värderingarna, målsättningarna och handlingsförmågan i den nuvarande texten. Om alla 25 stater skall kunna ratificera texten är det viktigt att man också försöker att se till att folket görs delaktigt i den process som ordförandeskapet för närvarande arbetar med.
Med tanke på frågan om terrorismen har det med rätta betonats här att underrättelsetjänster är nyckeln för att bekämpa terrorismen. Jag vill påstå att vi måste tolka begreppet ”underrättelsetjänster” i dess vidaste bemärkelse. Informationsinsamling är viktigt för att förhindra fruktansvärda illdåd, som de vi bevittnade i Madrid. Men det är också nödvändigt att använda våra underrättelsetjänster för att undergräva den känsla av främlingskap och orättvisa som många av de som rekryteras för att begå denna typ av avskyvärda handlingar upplever. Det är inte tillräckligt att vi endast försöker att förbättra vår kapacitet att arrestera, internera, åtala och fängsla, även om det är viktigt, utan vi måste skydda oss mot de handlingar som undergräver själva de rättigheter som vi försöker att försvara. Vi måste se till att vi också förbättrar vår intellektuella förmåga att analysera och förstå exakt vad som ligger bakom denna nya form av terrorism. Det är inte samma form av terrorism som vi har upplevt i Frankrike, Irland, Spanien och på andra håll, av ETA och andra terroristorganisationer. Vi måste allvarligt titta på och försöka göra oss delaktiga i de delar av Europas samhällen som är alienerade så till den grad att de begår mord och utövar terror. 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det var meningen att vårmötet varje år skulle ägnas åt ekonomiska och sociala frågor, åt tillväxt och utveckling. Det blev mycket litet av det i år. Jag vill inte förneka att det i och för sig fanns viktiga ämnen att diskutera, men jag vill protestera mot att man faktiskt i det närmaste helt och hållet negligerade den ekonomiska och sociala utvecklingen. Lissabonprocessen fungerar inte alls så som det var meningen och problemen är stora. Arbetslösheten är hög, investeringarna kommer inte igång osv., osv.
Det skulle naturligtvis behövas kraftiga politiska satsningar i medlemsländerna , eftersom det är där som den ekonomiska politiken konkret måste utformas. I stället är de enda riktlinjer som kommer från Europa med verklig kraft stabilitetspakten, som tvärtom pålägger dem en tvångströja. Jag delar helt Romano Prodis uppfattning om att stabilitetspakten är idiotisk. Det är hög tid att göra något åt den och se till att det kommer litet mer dynamik i den ekonomiska utvecklingen i Europa.
Inte heller den sociala sidan av Lissabonprocessen fungerar så som den skulle. Alla pratar om livslångt lärande, men i själva verket satsar medlemsländerna inte alls på utbildning. De skär tvärtom ner. Det skulle verkligen behövas något och väljarna reagerar. Vi ser både i Tyskland och Frankrike hur väljarna reagerar mot den ekonomiska och sociala politik som nu får köra sitt eget lopp. 
Berthu (NI ).
   –Herr talman! Vi är alla djupt berörda av attacken i Madrid, och det gläder mig oerhört att Europeiska rådet besvarade det genom att påskynda solidaritetsklausulen den 25 mars. Denna princip om solidaritet måste verkligen, utöver de förfaranden som kan diskuteras, få vårt enhälliga stöd.
Dessutom har rådet fastställt den 17 juni som tidsfrist för slutförandet av förhandlingarna om utkastet till den europeiska konstitutionen. Detta beslut är inte så enkelt är det verkar, eftersom kompromisser på vissa grundläggande punkter ännu inte har nåtts. Det verkar som om rådets avsikt främst är att utöva påtryckningar på de motsträviga länderna. Detta beslut verkar också ha mycket lite respekt för allmän rösträtt. Om denna överenskommelse tillkännages efter valet till Europaparlamentet eller om den uppnås fjorton dagar dessförinnan förändrar i själva verket inte mycket. Hur som helst blir följden att det inte kommer att finnas någon tid för att organisera en konkret debatt. Herr talman! Ännu en gång är denna metod ett talande bevis för det slags EU som denna konstitution förebådar. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! När det gäller Europeiska rådets slutsatser skulle jag vilja ta mig friheten att betona tre punkter. Det som vi förväntar oss som svar på terrorismen, och efter tragedin i Madrid, är beslutsamhet och effektivitet. Samtidigt som vi är nöjda med att en samordnare för kampen mot terrorism har utnämnts är det fortfarande nödvändigt att han skall kunna vara effektiv. Jag undrar därför över de befogenheter som han kommer att få. Vi kräver mer effektivitet för Europol och Eurojust, precis som vi bara kan beklaga att vissa länder inte ännu har sagt sin åsikt om den europeiska arresteringsordern.
Herr rådsordförande! Detta måste lösas om saker och ting skall bli annorlunda, eftersom det inte var Spanien, utan hela Europa, som attackerades i Madrid. Dessa händelser leder oss till frågeställningen: vad vill vi göra med EU? En enkel marknad, en frihandelszon, eller ett genuint, enat politiskt EU? EU är en båt som rör sig framåt; den byggs inte av rädsla, utan av framåtanda och vilja. Villrådighetens tid är förbi. Vi behöver mer EU; vi behöver en konstitution så snart som möjligt, eftersom EU måste föreslå ett förtroendekontrakt för européerna.
Slutligen måste våra politiska åtgärder vara sammanhängande, effektiva och hållbara. Vi måste prioritera ekonomiska och sociala frågor; vi måste återuppbygga ekonomiskt välstånd för att lösa den sociala frågan. Vårt omedelbara mål borde vara ekonomiskt välstånd, som arbetstagarna är beroende av, och som är den enda källan till social utveckling. Det kan inte uppfinnas eller föreskrivas; skall man uppnå detta beror det på hur mycket plats man lämnar åt välståndsbyggarna. Den röda tråd som löper genom hela vår politik borde vara en vägran att missgynna företagsandan, vilket innebär att det är nödvändigt att än mer bestämt angripa det som bromsar denna förändring av framtidsutsikterna. Det är ett efterlängtat mål att återvända till ekonomiskt välstånd genom en ökad företagsfrihet, men det kan inte fortsätta om det inte följs av ett nytt socialt kontrakt som grundar sig på tydliga partnerskap och en modern fackföreningsrörelse, som intresserar sig mer för reformer än att gräva ned sig i sin egen status eller försvara starka intressen. Med tanke på några av våra medborgares förvirring är det bara om reformåtgärden visar sig gynna det största antalet och sätter stopp för orättvisa som det går att göra den begriplig. På detta sätt kommer vi att få våra medborgare involverade i EU-projektet. 

Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Europa utvecklas genom sina reaktioner, och efter dramat i Madrid, efter det i New York, har vi gjort, och fortsätter att göra, framsteg i kampen mot terrorism. Efter New York hade vi en lång och svår förhandling om den europeiska arresteringsordern. Vi hade sammanfört de fördelar som gällde Europol och Eurojust. Men bakom kulisserna sker genomförandet så långsamt och är så hjärtskärande för våra landsmän att det är nödvändigt att finna andra medel för att tvinga stats- och regeringscheferna till handling. När de väl har kommit överens med rådet, så glömmer de bort att genomföra ämnet för överenskommelsen i sina egna länder. Ta den europeiska arresteringsordern till exempel; det är inte rätt att så många stater ännu inte har ratificerat detta nödvändiga verktyg som vi ville att de skulle göra efter New York.
I dag, efter Madrid, har Gijs de Vries, en före detta ledamot av detta parlament, utnämnts till samordnare. Alla är förtjusta, eftersom alla känner till hans beslutsamhet i dessa frågor; alla känner till hans målmedvetenhet att arbeta för inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet. Men om han varken har de nödvändiga resurserna eller ett tydligt mandat kommer vi att lämnas maktlösa. Det var under trycket från olika händelser som en samordnare utsågs, även om det faktiskt finns en underliggande idé inom själva konventionen, en ingivelse som har inspirerat många av oss: föreställningen att det behövs bättre samarbete mellan olika europeiska myndigheter med hänsyn till de frågor där stats- och regeringscheferna är berättigade att säga sitt och måste kunna samarbeta aktivt med verktygen för en europeisk vision, de verktyg som finns i händerna på en kommission. Det som vi har gjort för utrikesministern inser vi på ett sätt att vi kommer att behöva göra på områdena rättsliga frågor, säkerhet och frihet. Denna samordnare ger faktisk en försmak av det som en dag, utan tvivel, måste genomföras. I dag har han dock ingen förbindelse, ingen länk till kommissionen. Jag anser att det är nödvändigt att begrunda detta om vi vill vara effektiva i samordnandet av resurserna i kampen mot terrorism.
I denna anda har ni, herr rådsordförande, den europeiska konstitutionens framtid i era händer, eftersom ni nu har ett definierat mandat med ett något svårt tidsschema, ett som säkerligen är välkommet i den mån det skapar ett större Europa, som till slut kommer att återförenas den 1 maj, med en konstitution inom kort, men det är i alla fall en aning problematiskt med tanke på valet till Europaparlamentet. För att uttrycka det enkelt, det som jag önskar fästa er uppmärksamhet på är de delar som denna kammare anser vara grundläggande. Vi har, som andra har sagt före mig, frågan om parlamentets budgetbefogenheter. Förutom detta ser jag dock en risk att backa ur när det gäller det som antogs under konventet: jag vill tala om möjligheten till en europeisk åklagarmyndighet; jag vill tala om omröstning med kvalificerad majoritet där det var möjligt att få det, på det skattemässiga och det sociala området, även om detta inte är tillräckligt. Jag ser en risk att backa ur på området för ökat samarbete och sammanlänkande klausuler. Jag ser en risk för att revideringen av konstitutionen kanske inte blir av. Detta skulle vara mycket allvarligt.
Slutligen har ni, herr talman, ett mycket allvarligt problem när det gäller kommissionens sammansättning. Jag känner till vartåt det lutar: det är att tilldela varje medlemsstat en kommissionsledamot. Jag vill emellertid åter fästa er uppmärksamhet på ett förslag som har lagts fram, det om att inte ange antalet kommissionärer i konstitutionen och ge kommissionens ordförande, med Europeiska rådet, friheten att definiera balansen i kommissionens sammansättning genom att helt enkelt införa en gräns på högst en kommissionär per medlemsstat. Detta kanske leder till en kommission på 25 under en viss tid, som måste organiseras, men vi skulle åtminstone lämna ...
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Europa har fått upp ögonen för ämnet terrorism, även om det fortfarande ger en dålig smak i munnen när man inser att detta inträffade först efter massakern av arbetare, barn och vanliga människor i Madrid som utfördes av al-Qaidas bödlar.
Det som överraskar är dock att det inte fanns någon uttrycklig hänvisning till det i morgonens anföranden eller i de 18 sidorna i förklaringen om solidaritet mot terrorism. Jag fick vänta till Philip Claeys’ anförande, en flamländsk ledamot, för att få höra någon rent ut nämna den fara som utgörs av islam, fundamentalism och den terrorism som uppkommer därur.
Jag skall begränsa mig till att påpeka två saker, varav den första är ett moraliskt imperativ. Om vi vill kunna stå upp för minnet av offren för denna terrorism måste vi ta itu med problemet med Europeiska unionens bistånd till den palestinska myndigheten och biståndets destination, så att det inte i slutändan finansierar terrorister, självmordsbombare eller till och med sådana påstådda sociala verksamheter som träningsläger, vilka i själva verket är skolor för fundamentalism och extremism. Vi måste också ta itu med den verksamhet som pågår i europeiska moskéer: under de senaste dagarna har hundratals moskéer bett för schejk Yassin, självmordsbombningens och terrormördarnas teoretiker och anstiftare, och inte bara i Rom, utan i hela Europa. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är klart att slutsatserna från vårtoppmötet har påverkats av terrorattacken i Madrid, som inte bara har fått politiska konsekvenser utan också uppenbara ekonomiska konsekvenser, med tanke på den ovisshet, instabilitet och otrygghet som all terrorism för med sig. Madrids medborgare är väl medvetna om detta efter att ha drabbats av denna fruktansvärda attack, och de spanska medborgarna i Baskien är också medvetna om det eftersom de under mer än 20 år har haft en nationalistisk regering som under hela denna period varken har klarat av att trygga medborgarnas säkerhet eller deras mest grundläggande rättigheter och vars president, i förbigående sagt, var den första politiska ledaren i Spanien som lade skulden för attacken på terroristgruppen ETA.
Herr talman! När det gäller konstitutionen vill jag säga att jag inte instämmer i den åsikt som kom till uttryck här i kammaren i förmiddags, att det var regeringsskiftet i Spanien som skapade ett nytt klimat. Detta nya klimat är ett resultat av att medlemsstaterna – också de mest motsträviga – har ändrat inställning till följd av de nya omständigheterna, och jag vill betona att Spanien alltid har varit berett att förhandla och mjuka upp villkoren. Europa vill ha en konstitution och behöver en, men det måste vara en konstitution som erkänner alla europeiska medborgare.
Herr talman! Det är viktigt att framhålla att klimatet i Europeiska unionen inte är det allra mest optimistiska för närvarande, inte bara på grund av terrorismen, utan också på grund av stabilitetspaktens kris, eurons ökade värde och de utmaningar och möjligheter som utvidgningen för med sig.
Medierna har betonat att Europa har förlorat en procentenhet i konkurrenskraft i förhållande till Förenta staterna under de senaste tio åren och att den genomsnittliga medborgaren i Europeiska unionen i dag har 30 procent lägre välstånd än den genomsnittliga medborgaren i Förenta staterna. Vilka element behöver vi för att komma tillbaka till vägen mot hållbar tillväxt och ökad sysselsättning?
Herr talman! Bortsett från de strukturella reformer som Lissabonstrategin fordrar är det viktigaste, det kvalitativa språng som Europa måste ta, en nylansering av det europeiska projektet, inte bara som en monetär union, inte bara som en inre marknad, utan som ett riktigt politiskt projekt. I det avseendet litar vi på rådets ordförandeskap och särskilt Europeiska kommissionens ledning. 
Randzio-Plath (PSE ).
   – På ett sätt har detta vårtoppmöte gett oss nytt hopp. Vi kan säga: ”Kasta loss och full fart framåt med det goda skeppet !” Jag hoppas verkligen att vi kommer att lyckas hitta en tillfredsställande lösning på de avgörande punkter som andra redan har nämnt här i dag. Faktum är att vi behöver denna europeiska konstitution för att göra klart att Europa inte bara är en marknad, att vi inte bara är en ekonomi- och valutaunion, och att vi inte bara har en gemensam valuta utan också vill tala med en röst som en värdenas och rättigheternas gemenskap.
Vi måste också tala med en röst på ett annat område, där rösterna skiljer sig alldeles för mycket från varandra. Hoppet om Lissabonstrategin är inte ute. Vi är fortfarande intresserade av hållbar tillväxt, full sysselsättning och social sammanhållning. Emellertid har vi långt kvar till de mål som vi har satt upp: den ekonomiska våren har inte kommit än, vi har massarbetslöshet med fler än 14 miljoner arbetslösa och fler än 55 miljoner som lever på gränsen till fattigdom, och om vi ser till investeringarna måste vi verkligen tala om ett ”investeringsmoratorium” i Europa. Den interna efterfrågan har inte heller stimulerats, och att de europeiska konsumenterna inte handlar beror då verkligen inte bara på den osäkerhet som råder på grund av globaliseringen eller ovissheten om hur Europa skall gå vidare, utan också på rädslan för terrorattacker. Vi saknar också de incitament som behövs för att faktiskt öka produktionen. Dessa kan vi bara skapa genom att öka konsumtionsutgifterna, det vill säga genom att sänka arbetslösheten, i Europeiska unionen. Europeiska unionen behöver en ny dynamik. Även om Europeiska centralbanken i morgon skulle använda sitt manövreringsutrymme och sänka räntan, mot bakgrund av den låga inflationstakten och den låga ökningen av penningtillgången, skulle inte detta vara tillräckligt. Det fordras ytterligare politiska åtgärder, men inte tal vid toppmöten, eller överenskommelser vid toppmöten. Det vi behöver är genomförandeåtgärder i medlemsstaterna. Om ingenting görs kommer vi att bli mindre framgångsrika och trovärdiga!
Herr talman! Europa behöver fler projekt som Airbus-programmet, som visade att partnerskap mellan offentliga och privata aktörer kan fungera, att olika länder, olika anställda, olika företag kan arbeta tillsammans. Varför kan inte Europa skapa fler framgångsrika projekt med dessa värden, som verkligen skulle inge hopp, som verkligen skulle skapa specifika arbetstillfällen, som speciellt skulle hjälpa Europa att ta ledningen när det gäller att utveckla framtidens specifika teknik? Investeringskampanjen, snabbstartprogrammet, är förstås ett steg i rätt riktning, men det räcker inte. Det är helt enkelt för lite. Vi måste fortsätta att sträva efter reformer, vi måste riva ned hinder för handeln och särskilt för tjänsterna, men vi måste också koncentrera oss på investeringarna, och då får inte pakten vara i vägen.
Att det fortfarande inte finns något gemenskapspatent är också en avskräckande faktor för ledande forsknings- och utvecklingsföretag. Trots att stats- och regeringscheferna nu på allvar har lovat att det skall komma, kan det ändå inte bli i år! Det är bara tydliga och specifika resultat som kan övertyga Europas medborgare om Europas fördelar och mervärde. Europa står återigen vid ett vägskäl. Antingen ökar vi köpkraften, uppammar optimism och dynamik och bannlyser arbetslösheten, eller så riskerar vi trovärdigheten för den europeiska enandeprocessen. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera det irländska ordförandeskapet till dess sätt att hantera förhandlingarna vid regeringskonferensen. Premiärministern nämnde precis vikten av att ge och ta i dessa förhandlingar. Jag återgår till frågan om att ge och ta i relation till en specifik punkt – Europaparlamentets budgetbefogenheter.
Konventets text innebar i någon mån att ge och ta. Vi som parlament har avstått från vår rätt att gemensamt besluta genom en interinstitutionell överenskommelse med rådet i fråga om budgetplanerna, och ger helt enkelt i stället vårt samtycke till dessa. I utbyte har vi tagit rätten att ha det slutliga ordet om budgettaken och om en manövermarginal för varje utgiftspunkt – vad som tidigare var obligatoriskt och icke-obligatoriskt. Detta är ett väl avvägt, rättvist paket med givande och tagande.
Vissa finansministrar argumenterar för att enbart få tagandet på sin sida, och inte givandet. De skulle vilja reducera parlamentet till att enbart yttra sig om budgetplanerna, och de skulle också vilja införa begränsningar för de övriga aspekterna av våra budgetbefogenheter. Det är uppriktigt sagt inte godtagbart för Europaparlamentet. Det skulle vara ett av röda streck – vi kan också ha röda streck.
Jag övergår till vad ”Harry Pottering” sade på PPE-DE-gruppens vägnar. Han sade att hans grupp helt och hållet är för konstitutionen. Det gläder mig att höra att i hans grupp är de brittiska konservativa för konstitutionen, för det var inte vad några av dem sade i en debatt i underhuset i går, eller vad Jonathan Evans sade i en debatt med mig på BBC i fredags. De kommer att motsätta sig konstitutionen, och de sade faktiskt till och med i underhuset att de kommer att använda varje parlamentariskt medel de kan för att omintetgöra den. De hittar också på skrämselhistorier om konstitutionen. De påstår att den skapar en centraliserad superstat där all makt överlämnas till Bryssel, där Bryssel kommer att kunna sätta sig över den nationella politiken på varje styrelseområde. Vi i parlamentet vet att det inte är sant. De kommer med smålögner och försöker att väcka den euroskepticism som ligger latent i stora delar av den brittiska pressen och i delar av den allmänna opinionen, för att det skall gynna dem vid valet. Vi kan inte låta dem komma undan med detta.
Vi måste föra en debatt baserad på fakta och inte på myter. Jag hoppas att ”Harry Pottering” kommer att få ordning på sin grupp – svänga med sitt magiska spö kanske – och be de ledamöter som uppenbarligen vill höra till hans mycket federalistiska grupp i Europaparlamentet att ta konsekvenserna av det. Enligt vår arbetsordning ansluter man sig till en politisk grupp utifrån politisk samhörighet. Jag undrar vilken samhörigheten är mellan de brittiska konservativa och merparten av PPE i denna grundläggande fråga. Det tycks inte finnas någon samhörighet, och jag uppmanar PPE-DE att föra en livlig intern debatt om den här frågan. 
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag måste inleda mitt inlägg med att uttrycka min tacksamhet, i egenskap av spanjor och ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, för att Europeiska rådet stöder parlamentets förslag att göra den 11 mars till en europeisk minnesdag för terrorismens offer.
Den senaste tidens händelser har förskräckt och smärtat oss, och också gjort oss medvetna – tyvärr har vi varit det länge i mitt land – om att den civiliserade världen är hotad, i fara på grund av en ny fiende vars gränser inte kan fastställas: terrorismen. Och kampen mot denna fiende, som har många tentakler och som dödar på ett skoningslöst och brutalt sätt, förs inte genom ett normalt, traditionellt krig, utan genom ett orättvist och kriminellt krig mot samhällen som bygger på principer som frihet och demokrati – det råder det inte minsta tvivel om.
Europeiska unionen måste förena sina ansträngningar och snarast skaffa sig alla de rättsliga, ekonomiska och mänskliga instrument som behövs för att bekämpa terrorismen. Av alla dessa skäl anser jag att parlamentet är skyldigt att sända ett budskap till stöd för de åtgärder som Europeiska rådet antog den 25 mars, i sitt uttalande mot terrorism, men också att med den legitimitet vi har som företrädare för de europeiska medborgarna tala om för rådet att vi inte en minut till kan acceptera att medlemsstaterna saknar politisk vilja att genomföra dessa åtgärder, som fallet är för närvarande – jag kan bara framhålla ett par av de mest uppenbara exemplen, som den europeiska arresteringsordern och rambeslutet om terrorism. Och det är än mindre acceptabelt att de mest effektiva instrumenten i kampen mot terrorismen, såsom den antiterrorenhet som skapades inom Europol som en följd av attackerna den 11 september, skall läggas ned av rena budget- eller procedurskäl.
Mina damer och herrar! Verkligheten visar dessutom att Europeiska unionen ofta ställs inför betydande svårigheter när det gäller att fatta beslut, och med 25 medlemsstater fruktar jag att detta kommer att leda till att många beslut i praktiken blockeras. Så varför följer vi inte exemplet från det senaste mötet med Europeiska rådet, där man använde solidaritetsklausulen i förslaget till konstitutionellt fördrag, som fortfarande bara är ett förslag – och föregriper införandet av systemet med beslutsfattande med kvalificerad majoritet som redan finns i texten till vår kommande konstitution?
Mina damer och herrar! Jag skall sluta här, men jag tror att detta avsevärt skulle underlätta vårt arbete med att bekämpa vad som har visat sig vara den för närvarande största faran för stabiliteten hos de demokratiska samhällen som bygger på rättsstatens principer. Våra medborgare förtjänar inte mindre än så, mina damer och herrar. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tack så mycket för er omtänksamhet. Det pågår stora saker i min grupp för närvarande, så vi måste vara där.
Jag vill rikta ett mycket varmt tack till rådets irländska ordförandeskap. I dessa dagar ser vi hur historien tar form, och det är det irländska ordförandeskapet som skapar den. Genom att leda förhandlingarna på ett skarpsinnigt och försiktigt sätt och samtidigt djärvt sträva efter sitt mål har det lyckats återföra konstitutionen till dagordningen. Jag vill tacka så hjärtligt för det. Jag anser att vi fortfarande kan urskilja några punkter om vilka det krävs genomgripande förhandlingar. Rådets tjänstgörande ordförande, den irländske premiärministern, har också klargjort detta med sina punkter – först sex och sedan ytterligare 22 punkter.
I likhet med många andra talare vill jag än en gång slå fast att alla parlament har till uppgift att fastställa budgetar, med tillhörande budgetplaner. Jag hoppas att man kommer att komma ihåg det i förhandlingarna.
Vi har också strävat efter den här konstitutionen för att en utvidgad union skulle få handlingsförmåga. Vi har lyckats få den dubbla majoriteten accepterad i princip, men nu måste vi också få siffror för den dubbla majoriteten, så att beslutsförmågan ökar.
För det tredje anser jag att man, just i fallet med majoritetsbeslut i rådet, måste se till att vi insisterar på majoritetsbeslut, särskilt på de områden där våra medborgare är extra hotade av terroraktioner, nämligen rättsskipningen och inrikespolitiken. Jag skulle bara vilja nämna tre viktiga områden i det här sammanhanget.
Emellertid vill jag också påpeka att vi i detta parlament borde göra gemensam sak med kommissionen och stödja det irländska ordförandeskapet. Om det skulle bekräftas att Michel Barnier har blivit Frankrikes utrikesminister – vilket jag betraktar som goda nyheter – skulle jag bli glad om hans plats i regeringskonferensen, som är så viktig, skulle tilldelas ordförande Romano Prodi själv under de kommande månaderna, för att på så sätt understryka att också kommissionen står bakom den här processen. 

Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Dåden i Madrid förde kampen mot brott och terror högst upp på den europeiska agendan. Det krävs en europeisk kraftsamling av helt nya dimensioner. Europeiska ledare borde långt tidigare, innan attacken i Madrid och helst redan före Amsterdamfördraget, ha insett att ett av deras viktigaste politiska ansvar är att garantera unionen yttre och inre säkerhet.
För att kunna uppnå tillräckligt effektiva och mångfacetterade åtgärder krävs respekt för grundläggande rättigheter, men också demokratisk insyn och kontroll. I annat fall riskerar åtgärderna med direkt effekt för medborgarna att bli för svaga och för svagt förankrade. Det gäller inte minst underrättelseinformationen. EU-ledarna borde ha gett EU bättre reella befogenheter att slå mot terror och gränsöverskridande brottslighet långt innan man nu tvingas till panikåtgärder. År av inaktivitet kommer till uttryck i det program som det irländska ordförandeskapet nu föredömligt ställer oss inför, men frågorna förtjänar långsiktighet.
Den grymma verkligheten visar att EU:s ledare borde ha visat europeiskt politiskt ledarskap långt tidigare. Visst behövs en terroransvarig, men kommissionen skall vara central aktör. Det naturliga vore att bygga på den kompetens vi redan har i kommissionen och komplettera den med en kommissionsledamot som fyller ut den lucka som den utbyggda terrorbekämpningen riskerar att skapa i medborgarnas grundskydd, inte minst integritetsskyddet. Ett krispaket räcker inte för att bekämpa terror, utan det krävs långsiktiga åtgärder på gemenskaplig grund. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kampen mot den internationella terrorismen är EU:s största utmaning. I min valkrets i London arresterade den brittiska polisen i går åtta brittiska medborgare av pakistansk börd med ett halvt ton material för att tillverka bomber. Vi behöver mycket starkare åtgärder för att bekämpa detta gissel, och mitt parti, de brittiska konservativa, kommer till och med att godkänna utnämnandet av en samordnare för kampen mot terrorism om det kan visa sig förbättra säkerheten.
Jag stöder också helhjärtat samarbetet mellan de brottsbekämpande organen, de rättsliga organen och underrättelsetjänsterna, inte bara inom EU, utan globalt med allierade som USA, och med andra makter som till exempel Ryssland och Kina, som har sina egna inhemska islamistiska problem i Tjetjenien och med Uighur-minoriteten och terrorister som är anslutna till al-Qaida.
De brittiska konservativa förkastar den europeiska arresteringsordern och accepterar inte att detta problem har något att göra med fattigdomen i tredje världen, eftersom många terrorister är utbildade och kommer från den rika medelklassen. De fattigaste områdena i världen, som Afrika, har faktiskt själva varit offer för utländsk terrorism, vilket vi såg med ambassadbombningarna i Kenya. Vi måste ha ett strikt genomförande i fråga om lagstiftningen om bekämpning av penningtvätt och frysning av terroristtillgångar, och i fråga om ratificeringen av konventionen om ömsesidig assistans i straffrättsliga frågor angående övervakningen av bankkonton.
Europols anti-terrorismenhet måste förstärkas, men vi behöver inte någon europeisk åklagarmyndighet, och Förenade kungariket gör klokt i att hålla sig utanför Schengenavtalet och kontrollera sina egna gränser. Den europeiska allmänheten godtar fullständigt att säkerheten kommer först och att deras omhuldade friheter, inklusive privatlivet, kommer att inskränkas i denna kamp.
Slutligen kräver jag att de muslimska terroristledarna skall göra fler fördömanden och att de skall förkasta extremismen inom sina samhällen. Det oroade mig särskilt att läsa att 13 procent av de brittiska muslimerna stöder självmordsbombare. Jag välkomnar därför gårdagens uttalande från det brittiska muslimska rådet, som har krävt att alla ledare i sina moskéer skall förkasta terrorismen och samarbeta fullt ut med den brittiska polisen och de brittiska myndigheterna när det gäller att identifiera de som ligger bakom dessa försök till våld nyligen. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi kan åtminstone känna oss nöjda efter Europeiska rådets möte. Vi kan ge Irland beröm för att ha drivit många svåra frågor framåt. Äntligen ser det ut som om man inom regeringskonferensen skulle kunna komma överens om en ny konstitution. Konventets förslag är en bra grund för en överenskommelse om konstitutionen, eftersom det är ett balanserat förslag som tar hänsyn till de intressen som Europa som helhet har.
Det har hänt mycket sedan Lissabonmålen slogs fast. Tyvärr har dock inte utvecklingen fört unionen närmare det berömda mål som, i fråga om ambitioner och med tanke på utvecklingen under de senaste åren, nästan är lika orealistiskt som Brezjnevs femårsplaner. Tvärtom har den lilla tro som fanns på att EU skulle kunna genomföra ordentliga strukturella reformer sopats bort.
Vilka är då de strukturella reformer som det talas så mycket om? Den fria rörligheten för arbetskraft skall garanteras. Att införa övergångsperioder för de nya medlemsstaterna är ett misstag som bör rättas till så snart som möjligt. EU:s budget bör inte minskas under nästa budgetperiod: inriktningen måste vara på arbete för att främja konkurrenskraft och tillväxt. Genomförandet av lagstiftning om den inre marknaden i medlemsstaterna måste påskyndas. Vi måste också vara på vår vakt mot för detaljerade, strikta regelverk. Ofta reglerar vi för mycket och genomför inte tillräckligt. Sådana lagar som för kemikalier kan ofta visa sig vara besvärande om man vill förbättra konkurrenskraften. Enligt det finska handels- och industriministeriet skulle förslaget leda till nästan 2 procent lägre BNP i Finland och andra EU-länder under perioden 2007–2017. Är det rimligt?
De fega terrorattackerna i Madrid berörde inte bara Spanien utan oss alla i Europa djupt. Tyvärr nådde terroristerna sitt mål. Detta bör aldrig mer få hända. Det finns fortfarande problem med att bekämpa terrorismen. Sade vi inte efter de förskräckliga attackerna den 11 september att vi skulle öka informationsutbytet mellan medlemsstaterna? Det finns en avgrund mellan vad politikerna säger och vad som faktiskt görs. Vi måste bry oss om detta. Icke desto mindre är det nödvändigt att se till att våra medborgares grundläggande rättigheter och samhälleliga friheter inte inskränks i onödan i kampen mot terrorism. Laglydiga medborgare har ingenting att frukta i Europa. 
Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Attacken i Madrid dödade inte bara många människor, den underminerade också en europeisk stats suveränitet. Faktum är att terroristerna hur man än vänder och vrider på det uppenbarligen lyckades påverka den spanska valmanskårens suveräna beslut. Ett resultat är inte minst att terrorister har slagit till i Europa. Jag undrar om européerna riktigt har förstått hur det här hotet ser ut och är beredda att möta det.
Hittills har reaktionerna varit relativt svaga. Vi har dammat av planer som vi har haft ända sedan den 11 september 2001, men som inte har förverkligats ordentligt. Man har tagit sin tillflykt till visionära idéer, som att inrätta en europeisk säkerhetstjänst, vilket kanske kan övervägas i en avlägsen framtid, men verkligen inte gör något åt det reella hotet. Det har framförts att någon borde utses till ansvarig för detta – mer eller mindre standardlösningen på europeiska problem – och någon har faktiskt utsetts. Gijs de Vries är en man med gott anseende och en före detta ledamot av denna kammare. Det viktiga är inte att han har utsetts, utan snarare vilka befogenheter han skall få. Det frågan har inte fått så många svar.
För ögonblicket tycks vi behöva förebyggande åtgärder, och i det syftet bör de data som finns tillgängliga om till exempel terrorister i Europa samlas ihop. Även om de nationella säkerhetstjänsterna har en hel del information finns det ingen större vilja att dela med sig av den på EU-nivå. Om Europa samarbetar på ett närmare och mer tillförlitligt sätt än hittills på det här området har det nu möjlighet att försvara sig emot terroristerna på lång sikt och med ett imponerande genomslag. 
Ahern, Bertie,
   . – Jag vill tacka alla ledamöter för deras konstruktiva kommentarer. Många punkter har lagts fram i denna debatt, och det irländska ordförandeskapet har noga noterat dem, inklusive ett antal gemensamma teman som har framkommit.
I början tog Hans-Gert Poettering, Enrique Barón Crespo, Graham Watson och många andra upp frågan om terrorism och det hot som vi står inför. Vi är alla förpliktade att bekämpa terrorismen i enlighet med de grundläggande principer som unionen bygger på. Jag kan försäkra alla att våra insatser i fråga om kampen mot terrorism kommer att göras med respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det är naturligtvis något som vi fullt ut måste hålla oss till.
Vår omedelbara prioritet är att garantera EU-medborgarnas säkerhet. Men vi måste också ta itu med de större faktorerna som bidrar till terrorism. Det är inte att berättiga terrorism, det är snarare ett grundläggande steg mot att utrota den. Många människor har under de senaste veckorna konstaterat här att vi måste arbeta för att försöka förstå de grundläggande orsakerna till terrorism. En irländsk kollega, Proinsias De Rossa, sade att detta skiljer sig från en hel del terrorism som vi sett under de senaste årtiondena. Det är mycket tydligt i Europeiska rådet att även om vi inte på något sätt försöker att berättiga några av handlingarna, måste vi försöka att förstå dem för att se hur vi kan hantera dem. Det kan vi inte göra genom att tala med människor som utövar terrorverksamhet, eftersom de inte kommer att lyssna på någon, utan vi måste förstå och studera de grundläggande orsakerna.
Jag håller helt och hållet med Hans-Gert Poetterings och Avril Doyles åsikt att det inte kan komma i fråga att lägga någon kollektiv skuld för terrorismens gissel på någon människo- eller nationsgrupp. Vi får inte brännmärka arabvärlden. Jag vill att mitt totala samtycke på den punkten noteras. Jag är säker på att vi kommer att arbeta i nära partnerskap med arabvärldens ledare. Som jag sade är det exakt vad ordförandeskapet gör. I kampen mot terrorismen vore det helt felaktigt och oacceptabelt om det fanns några som helst antydningar om att arabsamfundet i allmänhet är inblandat eller bär någon typ av kollektivt ansvar.
Uttalandet om kampen mot terrorismen betonar att vi står enade inom Europeiska unionen när det gäller att bedöma allvarsgraden hos det hot som terrorismen utgör. Vi står också enade i vår beslutsamhet att konfrontera detta hot. Vi kommer att rapportera om framstegen för genomförandet av dessa åtgärder vid rådets möte i juni, samt om en reviderad EU-handlingsplan för att bekämpa terrorismen. Jag ser fram emot ett nära samarbete med kommissionen, Europaparlamentet, rådets sekretariat och med den nyligen utnämnde samordnaren för kampen mot terrorism, Gijs de Vries, för att föra hans arbete framåt.
Vi arbetar med en verklig känsla av brådska. Många människor har betonat behovet av att följa upp uttalandet och Europeiska rådets övriga arbete. I går i rådet (rättsliga och inrikes frågor) uppmanade vi Gijs de Vries att ta del i vad som visade sig vara en mycket användbar, konkret diskussion om hur vi skall föra detta arbete framåt. Rådet agerade också beslutsamt för att möta den första tidsfrist som fastställts i uttalandet – det gäller förslaget till direktiv om ersättning för offer, vilket har stått stilla en tid på grund av diskussion om den rättsliga grunden. Europeiska rådet fastställde tidsfristen till den 1 maj, och ordförandeskapet gjorde en särskild ansträngning för att se till att rådet (rättsliga och inrikes frågor) i går skulle nå en politisk överenskommelse. Jag nämner det för att betona vår beslutsamhet att omvandla uttalandet till ett konkret resultat. Vi påbörjade arbetet i går, och kommer att göra allt i vår makt för att hålla framstegen på rätt spår genom hela vårt kvarvarande ordförandeskap.
Jag betonade också förra veckan att vi alla i rådet måste se till att de åtgärder som vi har enats om sedan den 11 september måste genomföras så snart som möjligt. Vi har fastställt tidsfrister i uttalandet. Merparten av detta måste slutföras i år, antingen i juni eller i december.
Herr talman! Jag är mycket tacksam mot er och alla ledamöter för ert fortsatt starka stöd när det gäller att slutföra regeringskonferensen, vilket Hans-Gert Poettering, Enrique Barón Crespo, Graham Watson och andra framfört. Det har varit viktigt för att skapa en politisk stämning där människor är beredda att förbinda sig att nå en överenskommelse senast i juni. Som min kollega Gerard Collins sade kommer det att vara svårare att nå en överenskommelse om vi inte gör framsteg nu. Det finns ingen politisk eller administrativ poäng med att vänta på att året går vidare; det kommer endast att göra saker och ting mer komplicerade. Liksom ni skulle jag föredra en överenskommelse så snart som möjligt, helst före valet. Det var vad jag begärde förra veckan.
Men, som jag sade i början av mitt anförande, gör en rad faktorer detta svårt att uppnå, och vi måste vänta och se vilka framsteg som gjorts. Det har skett många förändringar i Europeiska rådet under de senaste veckorna, och ståndpunkterna hos ett antal regeringar – inte bara den spanska – förändras, vilket skapar vissa svårigheter. Vi kommer sålunda att göra vårt yttersta för att föra detta arbete vidare och göra så stora framsteg som möjligt.
Jag vill att vi snabbt löser så många frågor som möjligt. På ett eller annat sätt borde vi kunna lösa många av frågorna före Europavalet. Så även om inte alla frågor har lösts kan människor se att några frågor har lösts. Jag ser inte några stora svårigheter med det. Jag håller med om kommentaren från Proinsias De Rossa och andra om att vi måste göra detta så öppet som möjligt, och det har jag för avsikt att göra. När vi genomför förändringar skall jag försöka att förklara dem allteftersom, vilket jag har gjort under de senaste månaderna. Dubbel majoritet var uppenbarligen en stor fråga – att få alla att samtycka till det som en grund för våra insatser för att göra framsteg. Men det faktum att vi har fattat detta beslut gör oss flexibla på andra områden. Jag nämnde ett par av dessa i morse. Jag tror att vi kommer att kunna föra denna debatt vidare och att vi inte behöver vänta till slutet av debatten.
Monica Frassoni tog upp frågan med hur många punkter som fortfarande måste lösas vid regeringskonferensen. Antalet 82 nämndes i morse. Tack och lov är det inte 82 punkter, men i ett skede var det ungefär 22. I mitt anförande tog jag upp några centrala frågor, som naturligtvis är frågan om kommissionen, omröstningen i rådet, platserna i Europaparlamentet – särskilt för de mindre medlemsstaterna och också för de nya medlemsstaterna. Dessutom måste ett väl avvägt resultat också nås i fråga om utsträckningen för omröstningen med kvalificerad majoritet enligt den nya konstitutionen – jag noterade vad ett antal ledamöter sade om det.
Det finns en rad ytterligare frågor, varav många var föremål för förslag vid det italienska ordförandeskapets toppmöte i Neapel. Dessa frågor löstes inte, eftersom de inte diskuterades vid rådets möte i december. Grunden för dessa förslag finns där, men som med alla dessa ting finns det nyanser i människors ståndpunkter, och under de senaste tre månaderna har jag försökt att nå en överenskommelse i fråga om dessa. Jag tror inte att dessa frågor kommer att förhindra en överenskommelse, utan att vi kommer att kunna lösa dem efter viss diskussion. Vi har hittills utforskat alternativ för alla dessa frågor i samråd med våra partner. De känner till min åsikt och de områden där vi kan nå en kompromiss. Som alltid är inget beslutat förrän allt är beslutat, men jag hoppas att vi går mot en överenskommelse i många av dessa frågor. Följaktligen tror vi att det borde vara möjligt att nå ett tillfredsställande resultat i alla dessa frågor och att vi sedan kommer att komma till de få svåra frågorna.
Det finns fortfarande svåra frågor att lösa, så för att klara detta kommer vi att behöva ytterligare flexibilitet och kompromisser. Men om vi håller den stora bilden i åtanke – en konstitution som skall hjälpa unionen att hänga samman bättre och göra mer – är det min bestämda åsikt att vi kan lyckas. Jag håller särskilt med Graham Watson om att vi inte enbart måste enas om en konstitution, utan att vi också måste vara redo att sälja in den till våra parlamentariker och folk. Jag hoppas att detta kommer att utgöra slutet på den pågående debatten för ett tag, eftersom det skapar många problem och svårigheter att ständigt gå från en debatt till en annan, Maastricht, Amsterdam, Nice etc., vilket korrekt har sagts.
Beträffande Lissabonmålen krävde Enrique Barón Crespo, Graham Watson och andra en förnyad drivkraft bakom dessa. Som jag sade tidigare enades Europeiska rådet om ett budskap med tillit och beslutsamhet som visar att EU har viljan och förmågan att föra Lissabonmålen vidare. Vi måste fokusera på att omvandla våra målsättningar till verklighet.
Ett antal talare uppmärksammade de fortsatta problemen med att nå resultat i fråga om Lissabonmålen. Jag skulle inte kunna vara mer enig. Det är en punkt som jag betonade på det bestämdaste när jag talade till mina kolleger i Europeiska rådet. Det är en punkt som togs upp först i våra slutsatser från Europeiska rådet. Ordförande Prodi och jag tog upp denna punkt vid våra presskonferenser förra veckan. Jag tog upp punkten när jag mötte arbetsmarknadens parter.
Men som vi alla vet är ett resultat i fråga om Lissabonmålen till största delen beroende av nationella åtgärder. Vid toppmötet försökte vi att skärpa fokus snarare än att i all oändlighet fortsätta med hundratals slutsatser och riktmärken till vänster, höger och i mitten. Vi försökte att fokusera på frågan ytterligare och öka trycket från våra kolleger att främja utbyte av bästa praxis. Dessutom tog vi de nya kollektiva steg som jag beskrev i mitt inledningsanförande.
Men det finns ingen mirakelkur för att genomföra Lissabonmålen. Vi behöver fokus, föresatser och beslutsamhet, och det detaljerade arbetet måste fortsätta kontinuerligt. Jag tror uppriktigt att vi lämnade Europeiska rådets vårmöte med stärkta individuella och kollektiva föresatser. Det var nyttigt. Er roll kommer att vara kritisk och avgörande här när det gäller att stödja genomförandeprocessen för de grundläggande reformerna. Jag hoppas att vi – rådet, parlamentet och kommissionen – kan samarbeta konstruktivt för att se till att slutföra så många Lissabonrelaterade frågor som möjligt före slutet av er mandatperiod. Jag uppskattar och tackar er för vad ni redan har gjort.
De utmaningar som ligger framför oss är kanske betydelsefulla, men de potentiella fördelarna för vårt folk i Europa är också avsevärda. Jag håller med dem som betonade behovet av att Lissabonmålen återspeglas i verkliga förbättringar av våra medborgares dagliga liv.
Enrique Barón Crespo nämnde Cypern, och i dag är naturligtvis dagen då vi hoppas att Kofi Annans förhandlingar kommer att avslutas. Det kommer att bli svårt, men de försöker att hålla dagens tidsfrist. De har arbetat oerhört hårt under de senaste tio dagarna eller mer, och kommer att fortsätta att göra det. Europeiska rådet diskuterade naturligtvis detta vid en kritisk tidpunkt i strävan efter en lösning av Cypernproblemet genom FN-förhandlingarna. Jag har behållit kontakten med alla parter under de senaste månaderna. Under det senaste året har jag haft flera möten med Recep Tayyip Erdogan, president Papadopoulos och den FN-personal som arbetar med frågan. Vid Europeiska rådets möte upprepade vi att vi bestämt föredrar att ett enat Cypern ansluter sig nästa månad. Vi har erbjudit vårt fulla stöd till generalsekreterare Kofi Annans insatser för att hjälpa parterna att gripa det historiska tillfället att få till stånd en omfattande lösning. Vi uppmanade alla parter att fortsätta att engagera sig fullständigt för att nå ett framgångsrikt resultat. I linje med en överenskommelse som nåddes med parterna i New York förra månaden har generalsekreterare Kofi Annan uttryckt sin beslutsamhet att avsluta dessa förhandlingar i Schweiz i kväll, så jag lyckönskar förhandlarna. Kofi Annan hoppas att parterna kommer att underteckna en slutlig version av planen för en lösning av Cypernfrågan och att garantimakterna kommer att ge den sitt stöd i kväll, så att den kan läggas fram för godkännande för Cyperns folk i april som ett dokument som man är enig om. Det framgår klart av morgonens debatt att vi alla delar denna förhoppning.
Ett antal ledamöter tog upp budgetfrågan. Dessa punkter lades fram på ett bra sätt. Punkter togs upp om den befintliga kompromissen. Vi kommer att betona dessa punkter i debatten. Som svar till Klaus Hänsch och andra vill jag säga att jag är fullt medveten om att förfarandena för överenskommelse om unionens budget är en särskilt känslig fråga för parlamentet. Jag kommer att beakta det till fullo. Från ordförandeskapets sida kommer vi att fästa särskild vikt vid att garantera ett väl avvägt resultat som alla, inklusive parlamentet, kan godkänna. Jag kommer att vidarebefordra de kommentarer som riktades särskilt till Ekofinrådet till dess ordförande, min kollega Charlie McCreevy.
Som svar på Avril Doyles viktiga fråga om Myanmar fattades beslutet att inrätta diplomatiska förbindelser med Myanmar inom ramen för vårt ordförandeskap för unionen och inom ramen för Irlands behov som ordförandeland för EU att överlägga direkt med myndigheterna i Myanmar, vilket vi annars inte hade kunnat göra. Innan vi upprättade förbindelser – vilket vi insåg behovet av – rådfrågade vi Aung San Suu Kyi, och hon samtyckte uttryckligen till vårt beslut eftersom hon förstod vårt behov av att göra jobbet och att vi verkligen skulle göra det. Så vi kontrollerade det, och hon samtyckte. Som Europeiska unionens ordförande har vi både ett tillfälle och ett ansvar att tala med myndigheterna i Myanmar på Europeiska unionens vägnar. Vi kunde naturligtvis ha gjort ingenting alls. Men våra mål fortsätter att vara att demokratin skall återinföras i Myanmar, att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna skall upphöra och att fred och välgång skall förverkligas för det sedan länge lidande folket i Myanmar, vilket vi alla vill. Det är vår tro att utnämnandet av en ambassadör till Myanmar ökar vår möjlighet att främja dessa Europeiska unionens och världssamfundets mål. Med undantag för Luxemburg upprätthåller alla medlemsstater diplomatiska förbindelser med Myanmar.
Sammanfattningsvis vill jag tacka alla talare för de frågor som förts fram. Jag vill också tacka gruppledarna för deras samarbete och kontinuerliga kontakter med ordförandeskapet och med ledamöterna i regeringskonferensgruppen, med vilka jag haft möjlighet att tala vid ett flertal tillfällen, så sent som tidigare i veckan i Dublin, där de deltog i ordförandegruppen för utrikesfrågor. Jag är djupt medveten om parlamentets ihållande stöd i en rad frågor på vår dagordning. Jag ser fram emot ert fortsatta stöd under de kommande månaderna. Jag kommer naturligtvis att tala till det nya parlamentet efter Europeiska rådets möte i juni, men jag försäkrar er att det kommer att finnas ett sätt för oss att fortsätta att hålla oss à jour med alla frågor fram till dess. Jag kommer att göra allt i min makt för att upprätthålla dessa kontakter och hålla er och era kolleger underrättade om de pågående detaljerna allteftersom de utvecklas under april och maj.
Prodi,
   . – Jag skall fatta mig mycket kort, eftersom jag helt instämmer i svaren från Bertie Ahern och den driftiga politik som har utvecklats på alla områden som Europeiska rådet tog upp.
Jag vill bara göra ett påpekande angående det som Enrique Barón Crespo sade i sitt anförande. Han uttryckte sin oro för att vissa kommissionsledamöter har avgått för att fullgöra viktiga regeringsuppdrag. Jag kan inte förneka att detta kan skapa problem, och jag kan inte förneka att det krävs snabba beslut för att se till att kommissionens känsliga arbete under mandatperiodens sista månader kännetecknas av effektivitet och kontinuitet.
Min första, sannaste och starkaste reaktion är att jag är mycket nöjd. Det faktum att nationella regeringar tid efter annan rekryterar kommissionärer för att ta sig igenom kriser eller förbereda omval är ett klart, officiellt erkännande av den viktiga politiska roll som den här institutionen har spelat under hela mandatperioden. Jag har alltid hävdat att kommissionen är ett politiskt organ, och jag har alltid konsekvent uppmanat kommissionärerna att ta sitt politiska ansvar för det de säger och gör. När man ser att den före detta kommissionären Anna Diamantopoulou har tagit på sig huvudrollen i grekisk politik, att Pedro Solbes Mira med största sannolikhet kommer att få ansvaret för Spaniens ekonomi och att Michel Barnier troligen kommer att ta över utrikespolitiken i Frankrike inser man vilken roll kommissionen har spelat de senaste fem åren.
När den första förändringen skedde togs kommissionär Stavros Dimas in snabbt och effektivt, och han har redan börjat sitt utmärkta arbete. Jag kommer att vara precis lika snabb, så att kommissionens arbete inte avbryts ett ögonblick och kommer att ta hela ansvaret för att se till att dessa övergångsperioder blir så korta som möjligt. Det kommer att bli samma sak med de andra två fallen som vi har framför oss och med eventuella andra som inträffar i framtiden, för det kommer förmodligen att bli fler fall, fler kommissionärer kommer att ställa upp i valet till Europaparlamentet, vilket jag anser är ett mycket positivt tecken. Jag hoppas bara att denna process kommer att bli dubbelriktad och att ledamöter av detta parlament i slutändan kan ingå i nästa kommission. Demokratins spelregler är sådana, och parlamentet och kommissionen stärker på så sätt varandra. Det här är visserligen ett mycket generellt uttalande, men det är seriöst och verkligen nödvändigt. De som talar om ett byråkratiskt, tekniskt organ talar om det förflutna: fakta har visat hur läget egentligen är.
Vad min kommission beträffar kommer den att fortsätta att arbeta kollegialt, effektivt och kontinuerligt, och jag skall se till att den kontinuiteten består hela mandatperioden ut, det vill säga till natten mellan den 31 oktober och den 1 november. Kan ni tala om det för vår vän Hans-Gert Poettering också, fru Doyle? Han blir säkert mycket nöjd.
Talmannen.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag begärde ordet till följd av några personliga kommentarer under den här debatten om att jag lade ned min röst i omröstningen den 11 mars när ett muntligt ändringsförslag lades fram med förslaget att den 11 mars skulle utropas till den europeiska dagen mot terrorism.
Jag måste klargöra att jag inte är emot en internationell dag mot terrorism, eller en europeisk dag mot terrorism. Om jag hade varit emot skulle jag ha röstat emot. Jag avstod eftersom ett falskt och manipulativt element fördes in i motiveringen, så att den europeiska opinionen vilseleddes i fråga om vilka förövarna av dessa tragiska och fruktansvärda attacker är.
Det sades också att den baskiska regeringen inte hade lyckats bekämpa terrorismen på tjugo år. Jag måste påpeka att José Maria Aznar och -regeringen lovade att sätta stopp för terrorismen inom fem år. Det har gått åtta år, och nu har vi två slags terrorism i stället för en.
Vi måste börja inse att det inte går att bekämpa terrorismen bara med polisiära och rättsliga åtgärder. Det är avgörande att vi sätter stopp för orättvisor och fattigdom. Det är avgörande att respektera andra människors identitet, kultur och religion och att ha en rättvis internationell lagstiftning som respekterar alla och inte bara när det passar vissa intressen. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Josu Ortuondo nämnde inte mig personligen, men han hänvisade till vissa saker som jag sade i debatten, och jag anser att jag har rätt att svara på dessa kommentarer, i vilka han ordagrant citerade ett av mina uttalanden, med stöd av artikel 122.
Jag går normalt inte till attack i de här debatterna, eftersom jag anser att man skall tvätta sin smutsiga byk hemma. Men sanning är sanning – om den så kommer ifrån Agamemnon eller från hans svinhjord –, och innan Josu Ortuondo börjar komma med påståenden och ge råd till andra borde han se om sitt eget hus. Oavsett om han tycker om det eller inte har den enda ansvariga politikern – och när jag använder ordet ansvarig i det här sammanhanget har jag allvarliga tvivel på en person som sätter samman ett anti-konstitutionellt projekt i syfte att förstöra Spaniens enhet – varit ordföranden i den självstyrande regeringen, från hans eget parti.
Därför står jag för allt jag har sagt, och tar inte tillbaka ett enda ord. 
Talmannen.
   – Jag är ledsen herr Ortuondo Larrea, men jag kan inte tillåta några ytterligare svar. Ni måste lösa det här någon annanstans. Ni har alla fått möjligheten att använda er av artikel 122 i arbetsordningen en gång. Ni kommer inte att få möjlighet att använda den två gånger.
Jag tackar alla för deras bidrag till debatten: Irlands premiärminister, ordförande Prodi och alla våra kolleger.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag(3) som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Maaten (ELDR ),
   . – Det italienska ordförandeskapet misslyckades med att sammanställa den europeiska konstitutionen, men det irländska verkar lyckas. Nu har vi, oväntat, ett unikt tillfälle att göra alla européer delaktiga i denna process. Vi måste skapa klarhet för väljarna innan de röstar mellan den 10 och den 13 maj. Därför måste rådet lämna ifrån sig texten i god tid i maj, vilket inte alls är omöjligt.
Men hur beslutsamt är rådet? Hur stark är till exempel viljan att verkligen ta ett effektivt grepp om terrorismen? Även om den nye samordnaren för kampen mot terrorism Gijs de Vries otvivelaktigt är rätt man för jobbet har han en omöjlig uppgift om de nationella säkerhetstjänsterna inte vill samarbeta.
Vi ville också ha definitiva beslut från rådet om stimulanser för den europeiska ekonomin genom att uppmuntra till nyskapande, göra arbetsmarknaden mer flexibel och avskaffa onödiga regler. Vi fick ännu ett tydligt beslut: det skall tillsättas en kommitté. När kommer rådet äntligen att ta sitt ansvar? Jag tvivlar fortfarande på att rapporten från Kok-kommittén för ekonomisk tillväxt kan göra någon skillnad. I slutändan är det länderna själva som måste genomföra strukturella reformer. 


Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag har nöjet att välkomna Oleg Viktorovitj Morozov, ledare för delegationen från Ryska federationens duma i den parlamentariska samarbetskommittén Europeiska unionen–Ryssland och vice ordförande i duman liksom Alexander Nikolajevitj Belousov och Jennadij Alexandrovitj Gorbunov, ledamöter i federationsrådet, som alla sitter på hedersläktaren. Delegationen befinner sig i Strasbourg för att delta i ett antal möten med vår delegation i den parlamentariska samarbetskommittén. Vi hälsar dem och uppskattar att de har kommit.
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Eftersom parlamentet i dag har besök av en hög delegation från Ryska federationens duma vill jag – som jag tror inte bara för egen räkning – uttrycka vår indignation och vårt ursinne över den ryska regeringens politik i Tjetjenien.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Får jag be om er uppmärksamhet ett ögonblick för en ordningsfråga. Herr talman! Jag begärde ordet för att framföra en begäran till er, som sittande ordförande, en begäran som jag framförde till parlamentets talman i måndags och nu vill upprepa. Så här ligger det till: en ledamot av den här kammaren har kommit med omfattande beskyllningar mot sina kolleger i fråga om olika saker som denna person påstår riktar sig emot andra ledamöter. Jag berörs personligen av detta, liksom många ledamöter från mitt land. Jag anser att dessa anklagelser bör undersökas.
Herr talman! Jag framför denna begäran för min egen räkning, men också för alla de andra 34 tyska socialdemokratiska ledamöterna, och jag är medveten om att ledamöter från andra grupper – De gröna, PDS och CDU/CSU – också säkerligen har synpunkter på detta. Därför ber jag för min egen del och för alla mina kollegers räkning att varje enskild anklagelse som har framförts skall granskas av den här kammarens behöriga organ, särskilt juridiska avdelningen och kvestorerna i nära samarbete med revisionsrätten och OLAF – varenda en av dessa anklagelser!
Herr talman! Samtidigt kräver jag att resultatet av granskningen skall göras tillgängligt innan parlamentets mandatperiod går ut – det vill säga senast i maj – för kammaren och därmed för allmänheten.
Herr talman! Det är inte acceptabelt att någon kommer med anklagelser som tvingar en hel institution att rättfärdiga sig. Jag kräver att samtliga anklagelser granskas i ett vederbörligt förfarande av juridiska avdelningen, kvestorerna, revisionsrätten och OLAF och att resultaten offentliggörs. Jag kräver det för min egen del och för alla andra berörda ledamöters del.
Talmannen.
   – Herr Schulz! Det här är en fråga som jag tycker att kammaren har ställt sig bakom. Vi instämmer till stor del i er ståndpunkt. Talmannen känner till det här, eftersom han talade med er om det i början av den här sessionen, och jag är säker på att åtgärder kommer att vidtas. 
Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också fästa er uppmärksamhet på det som Martin Schulz beskriver och stödja hans begäran att anklagelserna undersöks omedelbart och att allmänheten och vi själva informeras. Mellan 50 och 60 tyska ledamöter har illvilligt anklagats för att ha fuskat till sig dagtraktamenten, och jag tillbakavisar dessa anklagelser med kraft! Dagtraktamentena är inte någon ersättning för deltagande i sessionerna. Förutom att delta i sessionerna har vi alla oräkneliga andra uppgifter att fullgöra, som inte finns med i några tidsplaner för sessionerna, och för att kunna delta i sådant arbete i Bryssel eller Strasbourg behöver vi dagtraktamenten för att täcka våra kostnader. Vi kan alltså inte acceptera att förtalas på det här sättet. Än en gång tillbakavisar jag anklagelserna med kraft. En ledamot av denna kammare utnyttjar sina parlamentariska rättigheter för att spionera på sina kolleger på det mest ovärdiga och motbjudande sätt.
Herr talman! Detta är ytterligare ett skäl till att jag kräver att dessa händelser omedelbart skall undersökas och att – som jag har sagt – allmänheten och vi själva skall informeras.
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under tre veckor har kammaren hemsökts av den anonyma anklagelsen att ledamöter har förfalskat namnteckningar på närvarolistorna. Sedan i går kväll säger rykteskvarnen i kammaren att förvaltningen har fullföljt sin granskning med hjälp av grafologer och kommit fram till att inga förfalskningar har ägt rum. Jag tycker att det är oacceptabelt att denna information inte offentliggörs här under plenarsammanträdet och till pressen i dag, onsdag, när nu undersökningen har slutförts.
Vad jag förväntar mig av parlamentets talman – inte av er, utan snarare av talmannen i kraft av sitt ämbete – är att han offentliggör resultatet av denna granskning före dagens slut. 
Rühle (Verts/ALE ).
   –  Herr talman! Jag vill ställa mig bakom det som de föregående talarna sade. Det som pågår för närvarande är en kampanj mot Europaparlamentet som sådant, en kampanj som jag anser att vi måste tillbakavisa. Därav följer att vi måste skapa total klarhet så snart som möjligt, för jag är rädd att följden blir ett mycket lågt valdeltagande i det kommande valet. Om vi vill återvinna allmänhetens förtroende behöver vi en förklaring. Vi uppmanar alla institutionerna att bidra till att lösa den här frågan så snart som möjligt och sätta en slutgiltig punkt för den här kampanjen.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Jag begärde ordet för att be presidiet att kommunicera med ledamoten Hans-Peter Martin och be honom underkasta sig samma förfarande som Martin Schulz och andra tyska kolleger har gått med på att underkasta sig när det gäller de anklagelser som har riktats emot dem, särskilt i den österrikiska pressen.
Talmannen.
   – Herr Barón Crespo! Alla dessa krav kommer nogsamt att vidarebefordras till Pat Cox. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   –  Herr talman! Jag vill oreserverat ställa mig bakom det som de föregående talarna har sagt. I går höll vi en presskonferens i kammaren som alla de politiska grupperna deltog i. Vi skrev ett gemensamt öppet brev till en viss tysk tidning och beskrev hur vi ser på anklagelserna. Endast om varje enskild anklagelse tillbakavisas specifikt kommer vi alla tillsammans att kunna återställa folkets och allmänhetens förtroende för den här kammaren. Det som står på spel är varje enskild ledamots ställning, själva Europaparlamentets ställning och integritet. Därför kräver jag att alla anklagelserna granskas specifikt, som Martin Schulz har föreslagit. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har äran att delta i en regeringskonferens som företrädare för Europaparlamentet. Som ordförande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har jag ofta fört diskussioner – i rådet, i kommissionen och med sändebud – med företrädare för andra länder, varav somliga är anslutningsländer. Får jag be om ert stöd och beskydd för att se till att Hans-Peter Martin inte får beskriva denna verksamhet som ingår i mitt uppdrag som någonting som är till nackdel för allmänheten?
Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har ytterligare en ordningsfråga utöver de som redan har tagits upp. Jag skulle vilja be parlamentets ordförandeskap att reflektera exakt över vilka reglerna är – och hur de tillämpas – när det gäller användningen av kameror som filmar ledamöterna i deras verksamhet. I varje lagstiftningsorgan eller råd där jag har deltagit finns det bestämda regler om vad som kan göras och inte göras. De bevis vi har visar att mycket har skett som inte borde ha skett, och det borde stoppas. Kan ni försäkra oss om att det kommer att ske? 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag skall framföra alla synpunkter som har framkommit till Pat Cox. Personligen instämmer jag i många av dem, och jag är säker på att det kommer ett klargörande. 

Randzio-Plath (PSE ),
   . – Herr talman! Var snäll och låt mig, för utskottets räkning, kommentera ett betänkande som vi nu har antagit enhälligt, eftersom det här handlar om en utökning av Lamfalussy-förfarandet. Det innebär att Europaparlamentets rätt att stifta lagar inte kommer att inskränkas utan en bestämmelse i den europeiska konstitutionen, som hittills endast finns i artikel 35 i förslaget. Saken är den att om vi delegerar lagstiftningen till expertkommittéer och kommissionen bör vi alltid behålla rätten till översyn, så att vi behandlas på exakt samma sätt som rådet inom ramen för den institutionella balansen. Detta har lett till stora problem i fråga om lagstiftningen om säkerheter, men vi har sett att den här kammaren har kunnat behålla kontrollen över lagstiftningsprocessen, behålla sin suveränitet att stifta lagar och dra en tydlig linje mellan tekniska och politiska frågor, så att Europaparlamentet, som är folkvalt och därmed suveränt, faktiskt också har förblivit medlagstiftare. 
Vad det nu handlar om är utvidgningen till bank- och försäkringssektorn. Här har institutionerna, de lagstiftande deltagarna i Europeiska rådet och kommissionen med sin förslagsrätt försäkrat oss att de kommer att respektera Europaparlamentets rättigheter som deltagare i lagstiftningsprocessen, och de utfärdar nu båda en förklaring med den innebörden så att den andra lagstiftaren inte skall särbehandlas.
Vi är beredda att anta detta förfarande eftersom lagstiftningen blir mer och mer komplicerad, vilket också kommer att bli uppenbart inom telekommunikationssektorn, men vi kan inte delegera suveräniteten att stifta lagar och politiska lagstiftningsfrågor till experter eller till kommissionen. Nu när vi har fått dessa garantier från kommissionen och rådet går vi till omröstning om mitt betänkande, som möjliggör utvidgningen, men som samtidigt slår fast att parlamentet förblir det lagstiftande organet i medbeslutandeförfarandet. Detta var inte lika klart före konventets förslag, men nu har vi fått en överenskommelse mellan institutionerna, och jag ser det som ett stort framsteg för Europaparlamentet. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja göra ett uttalande om Europaparlamentets och rådets förslag till direktiv om att skapa en ny organisationsstruktur för kommittéer på området för finansiella tjänster. Jag vill särskilt uppmärksamma kammaren på innehållet i en skrivelse som Ekofins tjänstgörande ordförande, minister Charlie McCreevy, medlem av parlamentets andra kammare, den 24 mars sände till ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, Christa Randzio-Plath. Skrivelsen lyder som följer:
”Angående förslaget till direktiv om att skapa en ny organisationsstruktur för kommittéer på området för finansiella tjänster, som kommissionen lade fram den 5 november 2003, vill jag tydliggöra ett par frågor som har tagits upp vid kontakterna mellan rådet och Europaparlamentet. När Europeiska rådet vid sitt möte i Stockholm i mars 2001 fattade beslutet att tillämpa Lamfalussy-förfarandet inom värdepapperssektorn införlivades följande stycke i ordförandeskapets slutsatser: ’Europeiska rådet noterar att kommissionen, inom ramen för beslutet om kommittéförfarandet av den 28 juni 1999, har åtagit sig att, i syfte att söka en balanserad lösning för de fall av genomförandeåtgärder inom värdepappersmarknaderna som mot bakgrund av diskussionerna erkänns som särskilt känsliga, undvika att gå emot dominerande synsätt som kan uppstå i rådet när det gäller lämpligheten av sådana åtgärder. Detta åtagande skall inte utgöra något prejudikat.’
Rådet, som noterar att detta åtagande på kommissionens vägnar inte utgör ett prejudikat, och beaktar Lamfalussy-förfarandets funktion inom värdepapperssektorn, kommer inte att be kommissionen att göra ett liknande åtagande inom ramen för utvidgningen av Lamfalussy-förfarandet till att omfatta bank – och försäkringssektorerna.
När det gäller frågan om interinstitutionell balans minns ni säkert det uttalande som gjordes av företrädarna för medlemsstaternas regeringar när de möttes i rådet den 9 december 2002, där de beslutade att de skulle uppmärksamma stats- och regeringscheferna på vikten av en översyn av artikel 202 i EG-fördraget, och uppmanade dem att se över frågan under förberedelserna inför regeringskonferensen. Vi har nu på regeringskonferensens bord ett utkast till konstitutionellt fördrag som reglerar överlåtandet till kommissionen av befogenheterna att genomföra delegerade bestämmelser. Inget beslut har ännu fattats om fördraget, men jag kan försäkra er om att företrädarna för medlemsstaternas regeringar när de möts i rådet föredrar idén med ett balanserat lagstiftningssystem i enlighet med principerna i del I, artikel 35, i utkastet till fördrag.”
Bolkestein,
   . – Herr talman! Förslaget till direktiv som ni har framför er är, samtidigt som det i hög grad är tekniskt, av avsevärd vikt för framgången för EU:s finansiella integration. Under de senaste åren har vi övergått till en helt ny strategi i fråga om EU:s reglering av värdepapper som är avsedd att se till att EU kan reagera snabbt och effektivt på utvecklingen och möjligheterna på marknaden. Med detta i åtanke lade kommissionen fram ett förslag som är avsett att upprätta ett sammanhängande och effektivt regelsystem inom hela området för finansiella tjänster. När vi gjorde detta tänkte vi på parlamentets förbehåll och särskilt på era farhågor i fråga om att garantera en institutionell balans med rådet.
Jag måste därför gratulera er till det mycket samarbetsvilliga sätt på vilket era ledamöter och rådet, och särskilt det irländska ordförandeskapet, har arbetat med oss för att nå en lösning. Med detta i åtanke vill jag nu göra ett formellt uttalande på Europeiska kommissionens vägnar. 

Integrationen av marknaderna för finansiella tjänster är viktig för att stärka Europas ekonomi, som Europeiska rådet uttalade i Lissabon och Stockholm. Det är avgörande att handlingsplanen för finansiella tjänster kan förverkligas till den tidpunkt som har fastställts i rådets slutsatser, det vill säga 2005 för hela handlingsplanen, om vi skall kunna nå detta mål.
Kommissionen är mycket nöjd med det nära samarbetet mellan gemenskapens institutioner och litar på att detta samarbete kommer att fortsätta, så att kommissionens förslag kan genomföras i enlighet med rekommendationerna från den expertkommitté som leds av Baron Lamfalussy. Kommissionen noterar att man i den andra interimsrapporten från den interinstitutionella grupp som övervakar värdepappersmarknaderna, uppföljningskommittén, förklarade att Lamfalussy-förfarandet har visat sig vara ett användbart instrument när det gäller att förbättra effektiviteten och regleringshastigheten, liksom regleringen, när det gäller finansmarknaderna i Europeiska unionen.
Allmänt sett sade kommissionen i sin vitbok om styrelsesätt att dess verkställandeansvar måste fastställas mycket tydligare och att rådet och parlamentet bör dela lika på kontrollen av hur kommissionen utför sitt uppdrag att verkställa besluten. Kommissionen understryker att den vill jämställa parlamentet och rådet när det gäller att kontrollera hur befogenheter som har delegerats genom gemensamt beslutsfattande hanteras. Vad det anbelangar framhåller vi att vi sedan ordförande Romano Prodis uttalande under plenarsammanträdet den 5 februari 2002 har lagt fram konkreta förslag till ändringar i artikel 202 och modifiering av kommittéförfarandebeslutet från 1999, som förberedelse inför det nya konstitutionella fördrag som kan komma att antas, vilket visar att vårt mål är att komma fram till en välbalanserad lösning.
Under tiden, medan vi väntar på att förslaget till konstitutionellt fördrag eventuellt skall antas och träda i kraft, finns det ett behov av flexibla regleringsmekanismer för finansiella tjänster, utan att det får bli prejudicerande och utan att den institutionella balansen får rubbas. I sammanhanget kan nämnas, vad beträffar värdepapperen, att den ansvarige kommissionären den 2 oktober 2001 skickade ett brev till ordföranden för parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor. Brevet följdes av en formell förklaring den 5 februari 2002 vid ett plenarsammanträde i parlamentet. När det mer specifikt gäller utvidgningen av detta förfarande till att omfatta banker, försäkringsbolag och tjänstepensioner, liksom värdepappersfonder, kan kommissionen återigen slå fast följande. Vi noterar parlamentets avsikt att sätta en gräns på fyra år ...
... för delegeringen av genomförandebefogenheter till kommissionen från det att varje relevant direktiv träder i kraft, under förutsättning att kommissionen föreslår en förlängning och att detta accepteras av parlamentet och rådet. Kommissionen kan tänkas gå med på framtida ändringar som parlamentet antar i detta syfte. Vi skulle kunna se till att parlamentet garanteras en period på tre månader från det att förslagen till genomförandeåtgärder sänds över första gången så att ni hinner granska dem och uttala er om dem. Denna period kan dock kortas ned i vederbörligt rättfärdigade nödfall. Kommissionen kan se till att parlamentet får full insyn i hela förfarandet för att anta genomförandeåtgärderna och att det blir ett brett samråd med allmänheten innan förslagen till genomförandeåtgärder utarbetas.
Kommissionen skulle välkomna tillsättandet av grupper med företrädare för marknaderna inom Europeiska banktillsynskommittén, Europeiska försäkrings- och tjänstepensionskommittén och Europeiska värdepapperstillsynskommittén. Vi påminner om vår politiska vilja att se till att parlamentet behandlas jämställt. Kommissionen upprepar att vi vill skapa ett effektivt samarbete mellan institutionerna, ta största möjliga hänsyn till parlamentets ståndpunkter och de resolutioner ni kan komma att anta med genomförandeåtgärder som skulle överskrida de befogenheter som stadgas i grundakten och att vårt mål är att komma fram till en välbalanserad lösning i dessa fall.



Böge (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag hänvisar till artikel 69.2 i arbetsordningen. Detta betänkande om ”den nya grannskapspolitiken” innebär att utlåningen från Europeiska investeringsbanken kommer att organiseras om. Efter samråd med majoriteten av samordnarna vill jag yrka på att kammaren röstar om de enskilda ändringsförslagen men skjuter upp omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution, så att vi får en ny chans att förhandla med kommissionen och rådet om våra ändringsförslag och så att vi också kan ta hänsyn till synpunkterna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, i syfte att man i förhandlingarna bör göra nya prioriteringar i fråga om Ryssland och de nya oberoende staterna. 

Nielson,
   . – Herr talman! Kommissionen anser att det finns en god grund för en överenskommelse mellan parlamentet, rådet och kommissionen i fråga om denna ändrade förordning om utvecklingssamarbete med Sydafrika. Ändringsförslag 3 är det enda hindret för kommissionens – och bör jag notera – rådets godkännande. 
Maes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för förklaringen. Under dessa omständigheter kan vi dra tillbaka ändringsförslag 3 och meddela att ändringsförslag 2 kommer att ersättas av ändringsförslag 4.


Hazan (PSE ),
   . – Herr talman! I detta betänkande yrkar jag på att det italienska förslaget att organisera gemensamma flygtransporter för återsändande av illegala invandrare skall förkastas, och det av två skäl. För det första, vilket är grundläggande, är huvudpoängen i mitt betänkande att betona att EU-länderna inte bara kan utvidga den repressiva sidan i asyl- och invandringspolitiken samtidigt som de nonchalerar stora delar av den vad beträffar laglig invandring och integrationen av människor från utvecklingsländerna som lagligen har slagit sig ned i våra länder. Dessutom skapar inte detta initiativ från Italiens sida något mervärde alls för EU:s agerande på det här området.
Jag vill säga formellt här att massåtersändandena är sorgliga ...
... och bara bör användas i undantagsfall. Med det här initiativet skulle de dock tendera att bli mer generella och därmed allmänt förekommande. Dessutom anser jag verkligen att det är beklagligt att de enda element som garanterar att de utvisade personernas rättigheter värnas i den här resolutionen har placerats i en till intet förpliktande bilaga, vilket tydligt avslöjar att rådet har för avsikt att bygga ett Europa som inte är något annat än en fästning.
Slutligen, vad formen beträffar, kan inte rådet – som det har gjort – nonchalera parlamentets åsikt i en fråga som tangerar så många grundläggande friheter. Parlamentets rådgivande roll, som redan bara är en formalitet på det här området, skulle bli helt överspelad i fråga om förslag av den här typen, vilket bevisar – om det nu fortfarande fanns något behov av det – att våra institutioner måste reformeras. Deras offer är i första hand de medborgare som vi företräder.
Mina damer och herrar! Av dessa skäl ber jag er att tillbakavisa detta initiativ.

Hazan (PSE ),
   . –Herr talman! Jag vill påpeka att jag stöder en återförvisning av denna text till utskottet. 

Cappato (NI ).
   – Herr talman! I den här frågan har Europeiska kommissionen valt att agera på ett olagligt sätt, vilket har inneburit att Europaparlamentet har fråntagits sina befogenheter och att Europa helt har gett upp sin suveränitet för Förenta staternas skull. I det här läget vill jag därför fråga kommissionen om den inte, i stället för att låta oss genomföra en låtsasomröstning, tycker att det vore bättre att överlåta frågan till den enda demokratiska institution med beslutsfattande makt som har med detta fall att göra, det vill säga Förenta staternas kongress. 

Nicholson of Winterbourne (ELDR ).
   – Herr talman! Ni har rätt i att vi måste undersöka öppenheten och ansvarsskyldigheten. Kan vi också undersöka huruvida vi håller oss inom lagens ramar när det gäller sysselsättningen? Jag har kontinuerligt bekymrat mig över avsaknaden av en ledamotsstadga. Ger inte detta oss ett tillfälle att kontrollera och bekräfta att vi håller oss inom ramen för sysselsättningslagstiftningen? 
Zimmerling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är ett av offren för Hans-Peter Martins ärekränkningar, och jag är inte beredd att acceptera sådant här längre. Därför kräver jag – och det vill jag ha taget till protokollet – att Hans-Peter Martins parlamentariska immunitet upphävs. Jag kommer att stämma denna ledamot för ärekränkning, förtal, kränkande tillmälen, skada för mitt goda namn och rykte och alla andra brott som kan betraktas som relevanta. Därför kräver jag att hans parlamentariska immunitet upphävs, så att jag kan gå till domstol. 


Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Det bör noteras att det som kallas Lamfalussy-förfarandet för att anta lagstiftning för finansmarknaderna har godkänts av Europaparlamentet, vilket innebär att de grundläggande politiska ställningstagandena i förfarandet skulle göras genom medbeslutande och att de tekniska åtgärderna för att genomföra dem skulle antas av kommissionen.
Huvudsyftet med detta förfarande är att påskynda förverkligandet av handlingsplanen för finansiella tjänster så att en gemensam marknad, i form av en integrerad kapitalmarknad, kan skapas till 2005. Detta förfarande skulle gynna de största aktörerna på marknaden eftersom det skulle ge dem ett betydande inflytande över lagstiftningen och avreglera rörligheten för kapital och finansiella instrument för att tillfredsställa spekulanternas girighet. Europaparlamentet godkände detta förfarande eftersom det instämde i dess syften och därigenom lade sin lagstiftningsmakt i andras händer. Därför kan vi inte klaga eller kalla det här förfarandet för ett enkelt kommittéförfarande.
Genom att införa en ny organisatorisk struktur för kommittéer som ansvarar för finansiella tjänster försöker Europeiska kommissionen applicera Lamfalussy-förfarandet på banker, försäkringsbolag och företag för kollektiva investeringar. Europaparlamentet är återigen kritiskt, men godkänner återigen förfarandet, eftersom det återigen instämmer i det uppgivna syftet. Det är en bra läxa för dem som så vältaligt försvarar medbeslutandet. 

Queiró (UEN ),
   .– Bakgrunden till att detta associeringsavtal – som syftar till att förbättra förbindelserna mellan EU och Centralamerika – har tagits fram är att vi, efter att ha slutit associeringsavtal med länderna i Centralamerika och Andinska gemenskapen som är identiska med de avtal som tidigare har slutits med Mexiko och Chile och med dem som håller på att förhandlas fram med Mercosur, vill skapa en grund för ett övergripande interregionalt avtal som skall underlätta skapandet av ett förbund mellan EU och Latinamerika som innefattar ett frihandelsområde. Avsikten är alltså att öka EU:s inflytande i regionen och skapa en motbalans till det stora inflytande som Förenta staterna redan har skaffat sig där genom att inrikta sig på att först skapa ett frihandelsområde för USA och Centralamerika och sedan etablera det som vi känner som amerikanska frihandelsområdet (FTAA). Även om jag är medveten om den här utvecklingen tycker jag att konkurrens alltid är av godo och att alla förbindelser som kan etableras med dessa länder kommer att gynna båda parter, både de berörda medlemsstaterna och EU som helhet, liksom balansen mellan socioekonomiska och geostrategiska förbindelser i ett interkontinentalt sammanhang. Därför röstade jag för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Det finns ett klart behov av att man under det tredje toppmötet EU–Latinamerika i Mexiko fastställer ett startdatum för förhandlingarna om associeringsavtal med länderna i Centralamerika och Andinska gemenskapen, med samma egenskaper – i tillämpliga delar – som i de avtal som redan har ingåtts med Mexiko och Chile, eller som i de som för närvarande håller på att förhandlas fram med Mercosur.
Jag delar föredragandens åsikt att dessa avtal kan spela en viktig roll för ett kommande övergripande interregionalt avtal som leder till att det skapas ett EU–Latinamerikapartnerskap med ett frihandelsområde senast 2010, som Europaparlamentet efterlyste i sin resolution av den 15 november 2001.
Huvudsyftet med det nya avtalet är att utöka förbindelserna mellan EU och Centralamerika genom att utveckla en politisk dialog och förstärka samarbetet, samt att skapa förutsättningar för att ett associeringsavtal, innefattande ett frihandelsavtal, som gynnar båda parter kan förhandlas fram på grundval av resultatet av handlingsprogrammet från Doha.
Jag röstade för. 

Queiró (UEN ),
   .– De synpunkter som jag framförde i min röstförklaring till Obiols i Germà-betänkandet gäller också för det här betänkandet. Med andra ord: detta associeringsavtal har tillkommit i ett sammanhang som innebär att man lägger grunden för ett övergripande interregionalt avtal som kommer att bidra till att skapa ett förbund mellan EU och Latinamerika som innefattar ett frihandelsområde, och därigenom ökar EU:s inflytande i regionen och fungerar som en motbalans till det inflytande som Förenta staterna har eller vill ha där. Om detta avtal inte kommer till stånd kommer regionens länder att polarisera sina intressen för att först skapa ett frihandelsområde för USA och Centralamerika och sedan etablera det som kallas amerikanska frihandelsområdet. Vi bör därför verka för förbindelser med dessa länder som båda parter har nytta av, både de berörda länderna, medlemsstaterna och EU som helhet, och som också gynnar balansen mellan de socioekonomiska och geostrategiska förbindelserna. Därför röstade jag för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag delar föredragandens engagemang i fråga om Europeiska unionens strategiska behov att etablera ett närmare samarbete med Latinamerika som helhet. Detta måste vara en geostrategisk prioritering för Europa.
Jag beklagar att kommissionen inte har lyckats komma längre när det gäller att utöka eller förbättra förbindelserna med den här delen av världen, som har samma värden och historia som Europa. Det här är någonting som parlamentet har efterlyst.
Ur den här synvinkeln välkomnar jag det nya avtalet om politisk dialog och samarbete som har föreslagits, vilket har till syfte att förbättra förbindelserna mellan unionen och Andinska gemenskapen genom att utöka den politiska dialogen och samarbetet och skapa förutsättningar för att vi skall kunna förhandla fram ett gångbart associeringsavtal som är till fördel för båda parter och som skulle innefatta att ett frihandelsavtal undertecknas.
Jag är särskilt orolig över den förvärrade politiska och sociala situationen i Venezuela, och tror att det här avtalet kan komma att ge Europeiska unionen större handlingsförmåga när det gäller att främja demokrati och social stabilitet i landet.
Det kommande toppmötet i Guadalajara kan vara ett bra tillfälle att lansera detta förhållande och fastställa en realistisk tidsplan för ett genuint förbund mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Jag röstade för. 

Flemming, Karas, Pirker, Rack, Rübig, Schierhuber och Stenzel (PPE-DE ),
   .– När det gäller ändringsförslag 1 i betänkandet om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG, Euratom) nr 2728/94 om upprättande av en garantifond för åtgärder avseende tredje land (KOM(2003) 604), vill jag uttryckligen betona att ”nya” kärnkraftverk också omfattar dem som skall ”färdigställas” (såsom Cernavoda i Rumänien). Jag vill än en gång göra det klart att begreppet ”nytt” kärnkraftverk också skall omfatta ”färdigställande” av befintliga verk. 
Queiró (UEN ),
   .– Detta betänkande syftar till att ändra rådets förordning (EG, Euratom) nr 2728/94 om upprättande av en garantifond för åtgärder avseende tredje land mot bakgrund av att de nya medlemsstaterna ansluter sig den 1 maj 2004.
Garantifonden täcker garanterade lån som har beviljats till tredjeland och garantierna för dessa lån. I och med att tio länder snart går med i EU, under 2004, kommer fonden att påverkas eftersom flera länder har utnyttjat lån från Europeiska investeringsbanken (EIB) som garanteras av EU:s budget, vilket innebär att de kommer att täckas av målbeloppet från och med att de ansluter sig till unionen. Garantierna kommer att kvarstå, men kreditriskerna kommer att överföras till unionens budget. Detta ändringsförslag innebär att det införs regler för att ta itu med alla dessa situationer och se till att dessa skyldigheter överförs från fonden till budgeten på ett ordnat sätt. Vad den ekonomiska innebörden beträffar är detta en exceptionell och oundviklig finansiell operation, eftersom den sammanhänger med utvidgningsprocessen, och därför röstade jag för. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Garantifonden tillkom ursprungligen som ett sätt att skydda EU:s budget mot potentiella risker i samband med växande utlåning till tredjeland. Garantifondsmekanismen täcker tre olika slags utlåning till tredjeland: garantier för EIB-utlåning, för EU-lån i form av makroekonomiskt stöd och för Euratoms utlåning till tredjeland.
I det sammanhanget är fonden också ett viktigt instrument för vår samarbetspolitik med tredjeland. Syftet med det här förslaget är att de nya medlemsstaterna inte längre skall omfattas av fondens täckning, under förutsättning att de går med i Europeiska unionen, och att skapa en enhetlig ram för framtida utvidgningsrundor. Vi har inga invändningar mot detta.
Vi håller dock med föredraganden om att fondens parametrar bör fastställas bättre, eftersom de kan ses som överdrivet försiktiga.
I fråga om de ändringar som föreslås anser vi att det skulle vara bra men relativt orealistiskt att sänka fondens inbetalningssats något innan den nuvarande budgetplanen går ut. Som föredraganden bekräftar bör kommissionen noggrant bedöma fondens finansiella parametrar och lägga fram förslag som mer ligger i linje med de verkliga riskerna inom ramarna för tiden efter 2006. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Detta förslag till förordning härstammar från behovet att ändra förordning 2728/94/EG/Euratom om upprättande av en garantifond för åtgärder avseende tredje land, mot bakgrund av att nya medlemsstater tillkommer den 1 maj och därmed får en ny status. Garantifonden täcker garanterade lån till tredjeland och garantierna för dessa lån.
Garantifondsmekanismen infördes ursprungligen i samband med budgetplanen för perioden 1993–1999 som ett sätt att skydda EU:s budget mot de potentiella risker som det ökande antalet lån till tredjeland medförde. Därför täcker fonden bara risker för lån och garantier till tredjeland.
Tillsammans med detta förslag lade kommissionen fram en allmän rapport om garantifondens funktionssätt, i vilken slutsatsen är att fonden uppfyllde huvudmålen också under perioden 1998–2002.
Därför röstade jag för det här förslaget, som är ett tekniskt budgetinstrument och följer en linje som jag helt instämmer i och som innebär en strävan efter att Europeiska unionen skall vara strikt i sitt externa agerande, stödja utveckling och verka för människors och nationers välbefinnande bortom Europas gränser. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Kommissionen föreslår att Europeiska investeringsbankens mandat att bevilja lån till tredjeland som garanteras via gemenskapens budget skall ses över för att ta hänsyn till politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap i ett utvidgat Europa, vilket ingår i dess förslag till en politisk och ekonomisk ram för 2007–2013.
Om vi ser till lånetaket, som är 20 260 miljoner euro, kan vi snabbt konstatera att den rapport som bifogas detta lagförslag inte tillför så mycket till de underliggande geopolitiska övervägandena och målen, särskilt skapandet av ett frihandelsområde för Europa och Medelhavsområdet inom vilket Europeiska unionen kan utöva ett politiskt, ekonomiskt och militärt inflytande på regional nivå.
Inom grannskapspolitiken är Ryssland prioriterat, och föredraganden föreslår en ökning av anslaget till landet med 500 miljoner i den provisoriska fördelningen, liksom länderna i Medelhavsområdet. Dessa lån skulle klart tjäna en politik som kännetecknas av påverkan, egenintresse och regional inblandning från Europeiska unionens sida. Det är ett syfte som vi tillbakavisar.
Än mer oroande är dock det faktum att denna grannskapspolitik har trätt fram på bekostnad av EU:s samarbets- och utvecklingspolitik, särskilt i förhållande till AVS-länderna, Latinamerika och Asien. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Detta förslag handlar om en översyn av gemenskapens lånegarantier till Europeiska investeringsbanken (EIB) när den sista återstående perioden av mandatet går ut. Garantierna är utformade för att täcka lån som denna bank har beviljat till icke-medlemsländer med gemenskapens egna medel.
När unionen utvidgas den 1 maj 2004 kommer EIB:s utlåningskapacitet att öka utan att taket för dess mandat att låna ut pengar till tredjeland höjs, vilket kommer att bli särskilt fördelaktigt vid en tidpunkt då Europeiska unionen utökar samarbetet med de potentiella kandidatländerna från Västra Balkan och stegvis förbereder sig för att öka förbindelserna med andra grannar i söder och öster.
Enligt EIB:s plan för utlåningsverksamheten (BAP) tyder den planerade användningen av de olika regionala paketen under återstoden av mandatperioden på att den totala lånevolymen kommer att bli större än den fastställda totalsumman.
Med dessa prognoser i bakhuvudet har kommissionen föreslagit en ny geografisk fördelning av den planerade volymen för mandatperioden och bibehållit den nuvarande gränsen på 19,46 miljoner euro.
Med tanke på behovet av att förbättra unionens förbindelser med dess närmaste grannar röstade jag för de ändringsförslag som har lagts fram. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Det här är ett teoretiskt, konceptuellt och till och med ideologiskt betänkande.
När man läser motiveringen får man intrycket att vi lever i en idyllisk värld. Världen kan delas in i ”givare” och mottagare som kommer i åtnjutande av dessa ”givares” filantropi. Icke desto mindre bör ”givarna” vara ansvariga inför sina skattebetalare, vilket – med rätta – skulle ställa upp villkor för deras förmåga att ge stöd.
Det är därför som det finns ett reellt behov i den här världen av att se till att detta stöd inte missbrukas, och det är därför som Världsbanken införde konceptet ”god förvaltningssed” 1991, och definierade dess huvuddrag.
Både i kommissionens meddelande och i den kritiska bedömning som görs i detta betänkande (där begreppet utvidgas till att omfatta mer än statens sfär, som bara betraktas som en ”leverantör” till det ”civila samhället”) betraktas ”god förvaltningssed” som ett terminologiskt koncept som är mer pragmatiskt än till exempel demokratin, ett koncept som bör bära upp EU:s utvecklingspolitik.
Den verkliga världen är dock långt ifrån idyllisk. Det finns motstridiga intressen som befinner sig i konflikt med varandra, och ingen ”god förvaltningssed” räcker för att dölja hur liten vikt som läggs vid samarbete på gemenskapens alla politikområden, avsaknaden av ett solidaritetskoncept eller respekt för det som är ”annorlunda” och den ständiga villkorligheten som tvingar fram ekonomiska och sociala modeller.
Därför anser vi att detta betänkande är farligt, eftersom det beskriver världen så som de som handlar i god tro skulle vilja att den var eller skulle kunna vara och inte som den är. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för eftersom jag anser att Europeiska unionen måste fortsätta att öka sina ansträngningar för att verka för demokrati som en avgörande del i sin utvecklingspolitik.
Att främja ett genuint demokratiskt styrelsesätt på lokal, regional och nationell nivå är otvetydigt en viktig faktor, som aldrig kan betonas nog och utan vilken vi inte kommer att få den harmonisering av den offentliga förvaltningen som vi önskar oss. Av det skälet vill jag understryka att det verkligen behövs en större delaktighet från det civila samhällets sida, vilket kommer att göra det möjligt för oss att genomföra pågående valsystemsreformer och parlamentariska reformer för att se till att den politiska verksamheten får en bredare bas och blir mer effektiv. Vad detta beträffar stöder jag föredragandens skrivning om behovet av att avskaffa straffriheten, vilket bara kommer att ske om oberoende rättsväsenden etableras eller förstärks och den samhälleliga och politiska friheten respekteras till fullo.
Utan några fördomar om enskilda staters större eller mindre förmåga vill jag till sist stödja tanken att indragning av biståndet bör reserveras för de fall där regeringarna nonchalerar eller bär ansvaret för upprepade kränkningar av mäns, kvinnors och barns grundläggande allmänna rättigheter. Detta får naturligtvis inte hindra att man för en dialog och ger humanitär hjälp eller livsmedelsstöd. 

De Rossa (PSE ),
   .– Jag vill föra till protokollet mitt stöd för detta betänkande som ett stort steg framåt i fråga om att förenkla tillämpningen av principen om att ”förorenaren betalar”. När miljöskador inträffar är den första frågan alltid vem som skall betala. Detta betänkande gör det möjligt att tillämpa principen om att ”förorenaren betalar”, som är en princip som måste användas med stor konsekvens och effektivitet.
Kravet på kommissionen att lägga fram en rapport inom sex år kommer också att ge oss möjligheten att se över detta viktiga område och göra en ordentlig bedömning av dess faktiska inverkan.
I en idealisk värld skulle jag förvänta mig att medborgarna skulle skyddas från alla risker för miljöskador – och tack och lov gör vi framsteg när det gäller vissa verkligt preventiva åtgärder. Men tyvärr inträffar alltför många miljöskador fortfarande, och vi måste ha tuffa åtgärder för att se till att de som orsakar sådana skador verkligen betalar kostnaderna. Åtgärderna i detta betänkande kommer också att garantera att förorenarna ställs inför liknande krav och böter inom hela Europeiska unionen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Denna process har nu kommit in i det tredje och sista skedet i förhandlingarna mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen. Det är en process som har kännetecknats av påtryckningar från storföretagen – se till exempel yttrandet från UNICE, Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen – för att undvika ansvar för direkt miljöförstöring, och regeringarna i vissa EU-länder har försvarat dessa intressen i förhandlingarna om detta direktiv.
Trots att överenskommelsen inte omfattar några av de förslag som Europaparlamentet har lagt fram, särskilt min parlamentsgrupp – och utan att i detalj gå in på de grundläggande frågor som tas upp, de koncept som införs, hur den skall kunna förverkligas ordentligt och alla dess konsekvenser, särskilt för små och medelstora företag, är detta en kompromiss som kan hjälpa oss att bättre bekämpa miljöförstöring, med särskild uppmärksamhet på de skador som storföretagen orsakar.
Som jag har påpekat är politiken för att skydda miljön och naturtillgångarna avgörande för allas vår framtid. Vi måste prioritera aktiva politiska åtgärder och åtgärder som syftar till förebyggande insatser, forskning och stöd för tillgång till teknologi med särskild betoning på de mycket små, små och medelstora företagens problem och behov. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som jag sade vid förstabehandlingen när vi röstade om detta förslag till direktiv (den 14 maj 2003) är det ytterst viktigt att vi antar ett globalt system för hur världssamfundet skall kunna förebygga och åtgärda miljöförstöring, däribland vattenföroreningar, skador på den biologiska mångfalden och markföroreningar, som innebär allvarliga risker för människors hälsa. Efter åtskilliga års debatt och upprepade miljökatastrofer har vi kommit till en avgörande punkt när det gäller att effektivt förebygga och åtgärda miljöförstöring, med andra ord en riktig vattendelare.
Jag välkomnar den överenskommelse om en ekonomisk garanti som nåddes vid förlikningen (enligt kompromissen med rådet skall kommissionen lägga fram en rapport om hur utvecklingen av obligatoriska system för ekonomisk säkerhet framskrider sex år efter det att direktivet träder i kraft). Jag välkomnar också att man går fram stegvis och att verksamhet där riskerna är små inte omfattas.
I den planerade framtida översynen måste Europeiska kommissionen särskilt uppmärksamma skillnaderna mellan ansvarsnivåerna i de olika medlemsstaterna utan att bortse ifrån behovet att noggrant tillämpa subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna i fråga om medlemsstaternas agerande.
Denna gemensamma ståndpunkt förbättrar den rättsliga ramen för miljöskyddet.
Därför röstade jag för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Kontaminerat djurfoder kan skada livsmedel avsedda att konsumeras av människor. Fallet med BSE är ett bra exempel, där användningen av animaliskt mjöl ledde till en av de värsta livsmedelskriserna någonsin i Europeiska unionen. Detsamma kan sägas om nitrofuraner, hormonet MPA (medroxyprogesteronacetat) eller antibiotika som har fått konsekvenser för människors hälsa i nästa led. I dag har vi ett extremt fall i form av genetiskt modifierade organismer, eftersom kött och mjölk som innehåller genetiskt modifierade organismer och har använts som boskapsfoder inte omfattas av förfarandena för märkning och spårbarhet.
Jag anser att det primära ansvaret för att livsmedelslagstiftningen efterlevs och för livsmedelssäkerheten ligger hos djurfoderbranschen. Tillsammans med spårbarheten kan denna princip möjliggöra snabba insatser som skulle sätta stopp för riskerna för människors och djurs hälsa och för miljön. Icke desto mindre är frågan om hur vi håller aktörer vars verksamhet medför ekonomisk skada för djurfoderbranschen ekonomiskt ansvariga avgörande, med tanke på att dessa aktörer ofta understöds av offentliga medel.
Kommissionen föreslår att en ekonomisk garanti införs, i det här fallet en försäkring, fastän vi har invändningar på den punkten eftersom man först måste göra en bedömning av åtgärdens socioekonomiska konsekvenser. Den får inte vara till men för ett effektivt system för ekonomiskt ansvarstagande. Det måste finnas en övervakning, och lagen måste följas. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Förslaget till gemenskapsförordning måste överensstämma med åtagandena i vitboken om livsmedelssäkerhet, under förutsättning att man ställer upp krav på ett komplett system för registrering av alla aktörer som bedriver verksamhet inom djurfodersektorn och krav på produktionen av djurfoder.
I detta förslag ställer man upp krav i fråga om djurfoderhygien på alla stadier av användning, produktion, behandling och distribution av djurfoder och vissa krav på importen från tredjeland, enligt vilka dessa länder måste hålla minst de standarder som fastställs i förordningen (åtgärder som skall förverkligas inom ramen för kommittéförfarandet).
Enligt min åsikt, och utan att vilja tona ned vikten av livsmedelssäkerhet, måste vi undvika åtgärder som är alltför restriktiva eller skadliga för dem som tillverkar djurfoder och som är orimligt mycket strängare än de som tillämpas på dem som tillverkar livsmedel som människoföda.
Av dessa skäl röstade jag för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Syftet med denna förordning är att uppdatera lagstiftningen om material som kommer i kontakt med livsmedel och skapa en ramförordning som fastställer regler som skall omfatta förpackningar och material, vilka säkerhetsstandarder som skall uppnås och hur både material och metoder skall godkännas. Den innehåller också nya bestämmelser om aktiva och intelligenta förpackningar. Denna förordning ingår i ett övergripande paket för bättre livsmedelssäkerhet.
Livsmedelssäkerheten beror mycket på förpackningarna, som inte bara skyddar livsmedlen mot ljus, mikroorganismer och luft, utan också bidrar till att bevara deras smak och färskhet. Därför måste man vara särskilt varsam med material som kommer i kontakt med livsmedel, liksom med dessa materials funktioner.
Icke desto mindre har vi kraftiga invändningar mot konceptet aktiva förpackningar, när det gäller huvudpremissen att alla förpackningar skall överensstämma med gemenskapslagstiftningen om livsmedelssäkerhet och inte får vilseleda konsumenterna. Aktiva förpackningar innebär att förändra livsmedlens konsistens, att tillsätta aromämnen, ta bort lukter eller tillsätta konserveringsmedel för att förlänga produkternas livslängd i affärerna. Detta kan dölja livsmedlens verkliga skick. Därför stöder vi ändringsförslag 6, men känner att det borde genomföras grundligare studier om hur denna typ av förpackningar används och om de aktiva materialen i dem. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Vi ser nu hur det som är känt som ”aktiva” och ”intelligenta” förpackningar för att bevara livsmedel kommer, men EU-lagstiftningen har inte alltid hållit jämna steg med den utvecklingen.
Detta är ett försök att bättre värna om konsumenternas hälsa och underlätta den fria rörligheten för varor genom att införa en ramlagstiftning för teknisk utveckling. Dessa frågor regleras för närvarande av ett direktiv som kom redan 1989 och som nu ses över.
I förslaget definieras en ”aktiv” förpackning som en som är avsedd att interagera med livsmedlen i syfte att förbättra deras kvalitet och öka deras hållbarhet och en ”intelligent” förpackning som en som kan ge information om livsmedlets tillstånd. Hänsyn tas också till andra nya material och produkter.
Tillsammans med de specifika spårbarhetsåtgärder som föreslås kommer dessa åtgärder för livsmedelssäkerheten att bidra till en verklig förbättring av livsmedlens kvalitet, större tillförsikt hos de europeiska konsumenterna och naturligtvis till högre standarder för livsmedelssäkerhet.
Därför röstade jag för. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – I motiveringen påtalar man med rätta den ”sociala” apartheid som är fortsättningen på ren apartheid och påstår sig agera för att ”minska klyftan mellan rika och fattiga”.
Om det vore det minsta sant skulle vi rösta för detta betänkande, men vi har våra tvivel eftersom den viktigaste sektorn som nämns som mottagare av ett omstruktureringsstöd på 15 miljoner euro är den sydafrikanska vin- och spritbranschen. Det verkar tveksamt att denna typ av stöd kommer att nå kåkstäderna, de smutsiga och tätbefolkade områden som de fattiga bor i.
Betänkandet gör det inte ens möjligt att avfärda hypotesen att det också finns stora västerländska företag bland vinproducenterna i fråga, inte bara rika sydafrikaner.
Dessutom finns det inga möjligheter att kontrollera att det ”direkta budgetstödet” verkligen går till sociala budgetar eller allmännyttiga företag och inte till exempel till att köpa vapen och militär och polisiär utrustning som skall användas mot de fattiga.
Eftersom det är så föredrar vi att avstå från att rösta. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
    Jag har följt utvecklingen av Sydafrikas socialpolitiska situation länge och tror att ett förstärkt samarbete med de större länderna i södra Afrika skulle kunna främja utvecklingen och förstärka demokratin i regionen.
Jag håller med föredraganden om att handels- och utvecklingspolitiken måste inriktas på att bekämpa fattigdom, skapa sysselsättning, social rättvisa och välstånd, se till att inkomsterna fördelas rättvist och att en allmän ekonomisk, social och kulturell utveckling kommer till stånd.
Det är emellertid avgörande att vi, i detta sammanhang när det handlar om att bekämpa de sociala orsakerna bakom den otrygghet som landet upplever för närvarande, inte glömmer bort åtgärder för att på ett effektivt sätt bromsa våldsspiralen, som har lett till oräkneliga oskyldiga offer, däribland många medborgare med portugisisk nationalitet eller härkomst.
Jag anser att man, när man anslår 15 miljoner euro till en omstrukturering av vin- och spritsektorn, måste ta hänsyn till det brott mot den industriella äganderätten det innebär när sydafrikanska producenter olagligen använder traditionella europeiska vinbeteckningar, såsom de som förknippas med portvin.
För att åter slå fast min vilja att EU skall samarbeta med södra Afrika för att verka för demokrati och utveckling där röstade jag för. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Den europeiska allmänheten har lyckligtvis ägnat klimatförändringarna större intresse, vilket har bidragit till att förbättra villkoren för forskningen. Detta kommer att göra det möjligt att införa bättre tekniska och teknologiska lösningar i framtiden, som kan garantera både mänskligt framåtskridande och en hållbar utveckling.
Enligt experter på området är detta förslag till förordning avgörande för den första fasen i Europeiska klimatförändringsprogrammet (ECCP) och syftar till att skapa en ramlagstiftning för att minska vätefluorkolföreningar (HFC), perfluorerade kolväten (PFC) och svavelhexafluorid (SF6), som är kraftfulla växthusgaser och omfattas av Kyotoprotokollet.
Fluorerade gaser svarar för närvarande för 2 procent av alla växthusgasutsläpp i Europeiska unionen. Icke desto mindre har de en betydande potential för att bidra till den globala uppvärmningen, eftersom många av dem har lång livslängd i atmosfären (upp till femton år). Förslaget måste göra det möjligt att, i linje med prognoserna, minska utsläppen av fluorerade gaser till 2010 och sedan genomföra ännu större minskningar.
Det utförs olika studier på området, och de måste förstås få ett fullgott stöd från Europeiska unionen, särskilt ekonomiskt, för att åtagandena från toppmötet i Johannesburg 2002 skall kunna uppfyllas: politisk konsekvens, hållbar hantering av naturresurserna och att främja konsumtionssätt ...

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– År 1998 undertecknade Europeiska gemenskapen och dess femton medlemsstater det som kallades Århuskonventionen om allmänhetens tillgång till information, deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Dess huvudsyfte var att göra allmänheten mer delaktig i miljöarbetet och aktivt bidra till att bevara och skydda miljön. Att underteckna Århuskonventionen innebär att åtgärder som är rättsligt bindande för Europeiska gemenskapens institutioner och organ skall antas, och sådana kräver man specifikt i denna förordning när det gäller konventionens tre pelare: allmänhetens tillgång till information, deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor.
Tillgången till information av hög kvalitet (helst tillhandahållen i offentliga elektroniska databaser) måste i dag betraktas som en standardförmån för medborgarna. Endast genom att sätta upp regler för den tillgången kan vi effektivt bidra till att garantera offentlig kontroll över ett område som berör oss alla – ett genuint miljömedborgarskap som innefattar tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor på gemenskapsnivå. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Detta förslag kommer i hälarna på två andra initiativ – allmänhetens tillgång till miljöinformation och delaktighet i utarbetandet av vissa planer och program som har med miljön att göra – som skall bidra till att förverkliga Århuskonventionen från FN:s ekonomiska kommission för Europa (UN/ECE) om allmänhetens tillgång till information, deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor.
Europaparlamentets betänkande innehåller några aspekter som jag välkomnar, särskilt att man utvidgar definitionen av ”erkänd sammanslutning” (speciellt för att täcka lokala myndigheter), möjligheten att inbegripa privata organisationer ”eftersom privatiseringen av traditionellt offentliga uppgifter ökar”, som man säger, och garantierna för att organ som inte kan bära kostnaderna får delta.
Detta är ett instrument som skall tas till i sista hand och som kan bidra till att förstärka de insatser som samhällen gör för att värna om sina levnadsförhållanden och den miljö de verkar i. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Detta betänkande skall ses mot bakgrund av det viktiga miljöpaketet och närmare bestämt att Europeiska unionen införlivar Århuskonventionen om allmänhetens tillgång till information, deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor (tredje pelaren) med sitt rättssystem. Man försöker också åtgärda olika brister i övervakningen av hur miljölagstiftningen genomförs.
I det direktiv som man nu föreslår fastställs minimivillkor för tillgång till civilrättsliga och straffrättsliga förfaranden i miljöfrågor. Man fastställer dessutom uttryckliga kriterier som skall se till att miljölagstiftningen kan införlivas bättre och med minsta möjliga inverkan. Som jag sade, speciellt i min röstförklaring till Korholabetänkandet, måste vi få en verksam offentlig kontroll över ett område som vi alla berörs av – en riktig ”medborgarkontroll” till skydd för vårt miljöarv. I detta förslag formaliserar man villkoren för hur denna kontroll kan utföras på ett demokratiskt sätt.
Icke desto mindre avstod jag från att rösta i slutomröstningen, eftersom man i betänkandet inte klargör sin inställning till konventionen, som redan har undertecknats av medlemsstaterna. Detta gav mig vissa betänkligheter. 

Caudron (GUE/NGL ),
    Jag är mycket nöjd med detta förslag från Europeiska kommissionen. Hittills har det faktiskt inte funnits någon särskild lagstiftning som varit tillämplig på utvinningsindustrin. Befintliga direktiv har använts, särskilt ramdirektivet om avfall och deponidirektivet. Detta har dock inte varit helt tillfredsställande, särskilt med tanke på att utvinningsindustrin producerar stora mängder avfall. Det är lätt att föreställa sig vilken kedjereaktion av skadliga miljöeffekter som kan uppstå på grund av bristfällig hantering. Därför var det hög tid att den här verksamheten blev reglerad och att sektorns speciella behov uppfylldes.
Allmänt sett ser utvinningsindustrin positivt på det här förslaget. Jag vet att det har uppstått vissa meningsskiljaktigheter i fråga om klassificeringen av avfallet. Det viktigaste är att sätta upp kriterier för vilket avfall som är farligt och vilket som inte är det. Det är också viktigt att se till framtiden och främja forskning om mer hållbar produktion som ger mindre avfall. Jag stöder också införandet av ekonomiska garantier för att betala sanering av områden när verksamheter har upphört. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som en uppföljning till kommissionens meddelande i vilket man bland annat tog upp hanteringen av gruvavfall, med tanke på gruvindustrins specifika karaktär och de avsevärda skillnaderna mellan utvinningsindustrins olika undersektorer, inleddes arbetet med att omvärdera gemenskapens miljöpolitik mot bakgrund av den senaste tidens gruvolyckor i bland annat Baie Mare i Rumänien och Aznacollar i Spanien.
Jag stöder naturligtvis detta förslag, eftersom det fastställer minimikrav för en förbättring av hanteringen av avfall från utvinningsindustrin, däribland närmare bestämt i samband med de miljörisker och risker för människors hälsa som är förbundna med avfallshantering och elimineringsoperationer.
Den form av avfallsåtervinning som förespråkas i förslaget är dessutom inriktad på att bevara resurser, och på så sätt minska pressen på exploateringen av naturtillgångar.
I direktivets bestämmelser försöker man därför täcka de sektorer som utgör allvarliga risker för miljön och människors hälsa eller som innebär risker för allvarliga olyckor. Särskild uppmärksamhet har av denna anledning ägnats åt de strukturella aspekterna av en miljöpolitik som måste vara hållbar, som Europeiska unionen föreslår.
Slutligen vill jag särskilt framhålla införandet av några viktiga ändringsförslag som syftar till att försvara de småskaliga gruvornas intressen, när de måste uppfylla direktivets krav.
Jag röstade för förslaget. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– För att kunna uppfylla sina internationella åtaganden måste Europeiska unionen formellt godkänna beslutet om att ingå Århuskonventionen.
Syftet med denna konvention, som antogs vid miljöministerkonferensen ”Miljö för Europa” i Århus i Danmark den 25 juni 1998, är att underlätta tillgången till information om miljöfrågor och förbättra allmänhetens deltagande i beslutsprocesser som kan ha inverkan på miljön. Till detta kommer en ”tredje pelare”, nämligen tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor.
I Stockholmsdeklarationen om den mänskliga miljön, som antogs den 16 juni 1972, förklaras att alla har rätt att leva i en miljö av sådan kvalitet att den medger ett värdigt liv och välbefinnande (...). I själva Maastrichtfördraget åtog sig unionen att beakta miljöskyddet inom alla politikområden.
Denna åtgärd är därför i överensstämmelse med artikel 175.4 i EG-fördraget, i vilken det uttryckligen föreskrivs att medlemsstaterna skall genomföra miljöpolitiken, och detta utgör också ännu ett viktigt steg mot den önskvärda hållbarheten i EU:s utveckling. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I detta förslag till en förordning om det europeiska projektet för ett satellitbaserat navigationssystem föreslås att man inrättar en så effektiv och tillförlitlig förvaltningsstruktur för systemet som möjligt. Kommissionen föreslår därför att man inrättar två organ, en övervakningsmyndighet och ett centrum för säkerhet och tillförlitlighet. Den föreslagna övervakningsmyndigheten skall vara en kommissionsinstitution, och eftersom kommissionen äger infrastrukturen för Galileo skall den också ansvara för kontrollen av satellitnavigationssystemet. Centret för säkerhet och tillförlitlighet skall för sin del garantera systemets operativa och yttre säkerhet.
Jag instämmer med föredraganden om att den kompetens som samlats i de redan befintliga strukturerna bör införlivas i de nya institutioner som inrättas, i synnerhet genom att de kunskaper som finns hos Europeiska rymdorganisationen (en organisation som varit nära delaktig i detta program) överförs till övervakningsmyndigheten.
Jag delar också föredragandens angelägenhet om att skapa en jämvikt mellan övervakningsmyndighetens oberoende och överskådligheten i dess urvalssystem. Jag instämmer i synnerhet med åsikten att det inte räcker med en årlig verksamhetsrapport från myndighetens direktör till Europaparlamentet för att skapa tillräcklig insyn.
Jag röstade därför för betänkandet. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag stöder denna åtgärd, eftersom den utgör ett steg framåt i inrättandet av det system för rättsligt och polisiärt samarbete som krävs för att förverkliga området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Detta rambeslut syftar till att ersätta det enkla samarbetet på det straffrättsliga området genom att genomföra principen om ömsesidigt erkännande. Detta måste följaktligen medge ett snabbare och effektivare samarbete och samtidigt göra den europeiska arresteringsordern mer effektiv. Det kommer att göra det möjligt att utfärda ett europeiskt bevisupptagningsbeslut för att inhämta föremål, dokument och uppgifter som skall företes i brottmål, under förutsättning att dessa bevis redan finns tillgängliga i den verkställande medlemsstaten.
Åtgärder som den europeiska arresteringsordern och det europeiska bevisupptagningsbeslutet kommer dock bara att kunna bli effektiva när de tillämpas av alla medlemsstater. Vi kan därför bara beklaga det faktum att rambeslutet om den europeiska arresteringsordern inte var genomfört i hela EU den 1 januari 2004. Det var bara åtta medlemsstater som hade genomfört beslutet.
Jag välkomnar därför det faktum att Europeiska rådet nyligen fastställt en tidsfrist till juni för genomförandet av de åtgärder mot terrorism som redan antagits, bland dem den europeiska arresteringsordern. Jag hoppas att man denna gång äntligen överför och införlivar de åtgärder som beslutats till följd av händelserna den 11 september 2001. Allt hänger på den politiska viljan, och den tycks ju faktiskt finnas! 
Crowley (UEN ),
   .– Jag, liksom andra ledamöter i parlamentet, förstår fullt ut önskan om att få se ett närmare samarbete mellan de rättsliga myndigheterna i alla medlemsstater. Jag vill särskilt se ett ömsesidigt erkännande av och respekt för beslut och rättsliga förfaranden. Sedan toppmötet i Tammerfors, och till följd av illdåden den 11 september och den 11 mars i USA och Madrid, finns en förståelig önskan om att vidta åtgärder mot påstådda brottslingar och terrorister.
Alla dessa initiativ måste dock styras av principen om skydd av de medborgerliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Jag är djupt oroad över att dessa grundläggande skydd inte tas upp i tillräcklig utsträckning i det nuvarande förslaget.
Jag har ett antal farhågor som omfattar ett stort tvivel i fråga om de rättsliga grunderna; ett allvarligt ifrågasättande av bristen på skydd och garantier, särskilt användningen av övervakningsåtgärder och tvångsmetoder; tillåtelsen att använda bevis som vore otillåtet i en irländsk domstol; undergrävandet av det irländska konstitutionella skyddet för svarande, och tillåtelsen av självangivelse.
Parlamentet har inga lagstiftningsbefogenheter på det straffrättsliga området, vilket bäst avgörs på nationell nivå. Av dessa och många andra skäl röstade jag emot betänkandet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det är beklagligt att Europaparlamentet inte har tagit till sig yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och avvisat detta initiativ från Europeiska kommissionen.
Förslaget ligger i linje med det federalistiska tänkesättet, där man söker ta ifrån medlemsstaterna grundläggande befogenheter, befogenheter som utgör kärnan i deras suveränitet. Detta skulle äventyra deras medborgares rättigheter, säkerhet och frihet.
Det europeiska bevisupptagningsbeslutet är ”släkt” med den europeiska arresteringsordern, som vi måste komma ihåg godkändes under förevändning att ”bekämpa terrorismen”.
Som redan förklarats är kommissionens huvudsakliga syfte att ersätta de nuvarande mekanismerna för rättsligt samarbete, som grundar sig på internationella konventioner, med ett system för ömsesidigt erkännande som kräver att ett domstolsbeslut i en medlemsstat skall erkännas direkt utan att behöva omvandlas till ett nationellt domslut.
Som påpekats förs denna process framåt utan att det finns något som skyddar rättigheterna för medborgarna i varje enskild medlemsstat – om möjligheterna till samarbete mellan staterna äventyras är också de garantier som skyddas på denna nivå i fara.
Det är också beklagligt att man avvisat ändringsförslag som skulle garantera respekten för de rättigheter, garantier och friheter som omhuldas under folkens suveränitet i varje enskild stat. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Betänkandet gäller ett förslag som syftar till att göra det möjligt för en medlemsstat att utfärda ett europeiskt bevisupptagningsbeslut som sedan kan verkställas i de övriga medlemsstaterna. Det europeiska bevisupptagningsbeslutet är med andra ord en rättslig handling som utfärdas i en medlemsstat i det bestämda syftet att inhämta dokument och uppgifter som skall användas i straffrättsliga mål, och som kan verkställas i en annan medlemsstat utan att man behöver omvandla beslutet till en nationell rättslig handling i den berörda medlemsstaten.
I den form som föreslås kommer det europeiska bevisupptagningsbeslutet att göra det möjligt att inhämta bevis som redan finns tillgängliga i den medlemsstat där beslutet verkställs. Det kan dock inte användas för att inleda åtgärder eller begära att man utför undersökningar i form av förhör, utfrågningar, avlyssning, kontroll eller övervakning av personer och så vidare.
På det stora hela välkomnar jag detta betänkande i den mån det tar upp frågan om det europeiska bevisupptagningsbeslutet. Jag välkomnar dock inte de hänvisningar till rättssäkerhetsgarantier som görs i ändringsförslag 5 och 7. Detta betänkande gäller det europeiska bevisupptagningsbeslutet, och med tanke på att detta dokument inte är rätt plats att ta upp frågan om rättssäkerhetsgarantier ser jag inget annat val än att rösta emot betänkandet. 
Turco (NI ),
   – De radikala ledamöterna från anser att förslaget till rådets rambeslut om ett europeiskt bevisupptagningsbeslut avseende föremål, handlingar eller uppgifter som skall företes i brottmål är förhastat. Liksom i fråga om den europeiska arresteringsordern anser vi helt enkelt att vi inte kan fortsätta integrera straffrätten och tillämpa principen om ömsesidigt erkännande av åtgärder och beslut i straffrättsliga frågor mellan medlemsstaterna utan att samtidigt öka rättssäkerheten och rätten till förvar i EU.
Kommissionen har lovat att lägga fram ett rambeslut om skydd för misstänkta och åtalades rättigheter i Europeiska unionen. Detta är något som parlamentet upprepade gånger har begärt, men förslaget är för närvarande blockerat. Med tanke på dessa omständigheter skulle det förslag vi kunnat stödja varit att avvisa det föreliggande förslaget eller som villkor för dess ikraftträdande kräva att rambeslutet om rättssäkerhet godkänns, för att garantera full respekt för rättssäkerhetsgarantierna vid straffrättsliga förfaranden, vilket är nyckeln till ett effektivt skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i Europa. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
    Vi röstade naturligtvis emot detta initiativ från den italienska regeringen om att flera europeiska länder skulle organisera charterflyg för återsändande av ”illegala tredjelandsmedborgare” till deras ursprungsländer, inte bara på grund av att förslagets brutalitet verkligen skapar en bild av Europeiska unionen som ”fästning Europa”, utan också, och i synnerhet, därför att vi förkastar själva tanken på ett fästning Europa kringgärdat av taggtråd som använder sig av militär för att utvisa icke önskvärda invandrare.
Vi vill ha ett Europa där det inte finns några inre hinder för fri rörlighet och bosättning, och som är öppet och välkomnande mot världen utanför. Detta innebär bland annat att man beviljar officiella handlingar till dem som förvägrats sådana oavsett var i Europeiska unionen de befinner sig. 
Boudjenah (GUE/NGL ),
    I initiativet från den italienska regeringen försöker man organisera europeiska charterflygningar för massutvisning av tredjelandsmedborgare. Europeiska rådet godkände detta innan man ens inhämtat parlamentets yttrande. Kommissionen har aviserat anslag på 30 miljoner euro. Detta är ett helt oacceptabelt tillvägagångssätt. Det är dock själva grundtanken i detta initiativ som måste avvisas, som hundratals organisationer och tusentals europeiska medborgare så riktigt har krävt.
Denna diskriminerande, förödmjukande och nedvärderande utvisningsmetod är ett förräderi mot Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Ur ett bredare perspektiv är en överdrivet säkerhetsinriktad och repressiv invandringspolitik ett hot mot migrerande, mot internationella förbindelser och mot själva Europa. Som Kofi Annan nyligen påminde oss om kan vi inte stänga våra dörrar och våra ögon för världen runt omkring oss. Tvärtom måste Europa vara öppet för dem som är beredda att riskera allt för att fly från krig, fattigdom och ibland döden. Europa behöver en ambitiös, human och stödjande gemensam politik, vilket innebär att migrerande människor i stället borde betraktas som utvecklingsfaktorer. För att så skall kunna ske måste vi snarast överge tanken på ”fästning Europa” och frigöra tillräckligt med pengar för ett verkligt samarbete och en utveckling som främjar alla parter. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
    Vi avvisade Italiens initiativ om europeisk ”utvisningscharter”, som är ett brott mot Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och som i initiativet diskret kallas för ”gemensamma flygtransporter”. Vi är upprörda över den beslutsamhet Europeiska unionen i allmänhet och vissa medlemsstater i synnerhet, som Frankrike, Tyskland och Italien, visar när det gäller att försöka hitta metoder för att rationalisera utvisningen av tredjelandsmedborgare genom att organisera gemensamma flygtransporter till varje pris. Vi betraktar tanken på att, som kommissionen och rådet föreslår, anslå 30 miljoner euro till denna typ av verksamhet som rent skandalös. Denna politik för ett fästning Europa är ingenting annat än en skam.
Vi skulle hellre se samma beslutsamhet, samma ansträngningar ägnade åt att bekämpa arbetslösheten, ojämlikheten och fattigdomen i Europeiska unionen. Detta verkar dock inte vara en prioritering hos de femton medlemsstaterna. De föredrar att vädja till de populistiska och främlingsfientliga tendenserna inom väljarkåren genom att utmåla invandrare som samhällets främsta problem.
I detta sammanhang fortsätter vi dock att tillsammans med människorättsorganisationer och anti-rasistorganisationer framhålla behovet av en annorlunda invandringspolitik i Europa, en politik som grundas på öppna gränser, respekt för asylrätten och lika rättigheter för alla. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   Jag har ingenting emot att utveckla yrkesutbildningen genom en harmonisering på EU-nivå. Denna yrkesutbildning måste dock innefatta en stor andel allmänkunskap, språkutbildning och så vidare, vilket innebär att de stora arbetsgivarna inte bör ha något att göra med driften, förvaltningen eller ens initiativtagandet till denna yrkesutbildning. I annat fall skulle vi bara ägna oss åt att framställa arbetskraft för att möta chefernas växlande behov och inte tjäna de unga människornas intressen. 
De Rossa (PSE ),
   .– Det gläder mig att stödja detta betänkande, där man erkänner att Cedefops insatser hittills visar på dess förmåga att ge ett värdefullt bidrag till utvecklingen av gemenskapens yrkesutbildningspolitik.
Centret, som inrättades 1975, erbjuder utmärkta tjänster för Europeiska kommissionen, Europeiska unionens medlemsstater och arbetsmarknadens partner, såväl som för de associerade länderna Norge och Island. Cedefop erbjuder beslutsfattare, forskare och yrkesutövare information för att främja en tydligare förståelse av utvecklingen inom yrkesutbildningen och sålunda göra det möjligt för dem att fatta informerade beslut om framtida åtgärder.
Jag anser att de framlagda ändringsförslagen kommer att öka effektiviteten i Cedefops administrativa förfaranden, och det gläder mig särskilt att se att ändringsförslagen kommer att leda till en balanserad representation av män och kvinnor genom att denna fråga tas upp inom hela kedjan för utnämnings- och valförfarandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som flera externa utvärderingar efter varandra har visat har Europeiska centrumet för utveckling av yrkesutbildning (Cedefop), ett EU-organ som inrättades 1975, i hög grad under åren bidragit till att utveckla gemenskapens politik för yrkesutbildning.
I Cedefops trepartssammansatta styrelse ingår företrädare för regeringar, arbetsgivare och arbetstagare, med kommissionen som fjärde part i styrelsen, vilket ger dess synpunkter en högre legitimitet och gör det möjligt för byrån att fatta mer informerade och mer effektiva beslut på plats.
De föreslagna ändringarna av grundförordningen om Cedefop är avsedda att öka dess reaktionsförmåga, med tanke på den förestående utvidgningen, och att skapa en institutionell ram som är mer effektiv, flexibel och funktionsduglig.
Jag välkomnar varmt det faktum att alla arbetsmarknadens parter kommer att göras delaktiga i samrådet kring ett socialt projekt som kommer att leda till bättre yrkeskvalifikationer och bättre sysselsättningstillfällen, vilket i sin tur kommer att leda till en förbättrad arbetskvalitet. För att detta skall kunna ske anser jag att en starkare betoning måste läggas på att informera medborgarna i EU om det arbete Cedefop och andra EU-byråer utför, för att på så sätt öka medvetenheten om hur berikande fortlöpande yrkesutbildning kan vara för både individen och samhället. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har valt att lägga ned sina röster i ovanstående ärende.
Terrorbekämpning och integritetsskydd står inte i motsats till varandra. En långtgående och effektiv kamp mot terror kräver respekt för grundläggande rättigheter.
De amerikanska kraven har försatt flygbolagen i en omöjlig situation, eftersom kraven innebär brott mot EU:s integritetsskydd, alternativt försvårar flygtrafiken. Kommissionen har på ett föredömligt sätt försökt hitta en lösning. Därför stöder vi inte resolutionens krav på att kommissionen skall dra tillbaka förslaget. Förslaget förbättrar nuvarande situation men har ännu allvarliga brister.
Dataskyddsansvariga i medlemsländerna och EU, artikel 29-kommittén, visar på den oroande bristen på dataskydd. Förslaget kräver en grundlig rättslig översyn, varför vi stöder en prövning i EG-domstolen. En skyndsam övergång från ”pull-” till ”push-systemet” är nödvändig för att avhjälpa bristen på dataskydd. En förutsättning för ett tillfredsställande avtal är att passagerarna garanteras information om vilka uppgifter som överförs till amerikanska myndigheter och att passagerarna har praktiska möjligheter att ge sitt frivilliga samtycke till en sådan överföring av personuppgifter och ekonomiska data samt att kontrollera de uppgifter som registrerats. 
Atkins, Callanan, Dover, Hannan, Kirkhope och Stockton (PPE-DE ),
   .  De konservativa ledamöterna i Europaparlamentet stöder kampen mot terrorismen och alla de medel som kan användas för att nå detta syfte.
Vi är medvetna om det faktum att omfattande förhandlingar har förts mellan Europeiska kommissionen och de amerikanska myndigheterna i fråga om passagerarinformation. Vi är nöjda med att den överenskommelse som har nåtts har den rätta balansen mellan privatlivet och möjligheterna att skydda våra liv och friheter.
Samtidigt som vi förstår att passagerarna kan tycka att detta ibland är förargligt har de aktuella händelserna visat att vi alla måste förbli uppmärksamma och vaksamma. Vi för alla den här kampen tillsammans. 
Berthu (NI ),
    Genom att förkasta förslaget från kommissionen, som hade förhandlat fram ett avtal med Förenta staterna om att låta dess myndigheter, i syfte att bekämpa terrorism, ta del av passageraruppgifter från flygbolag som tillhandahåller transatlantiska flygningar, har parlamentet fattat ett beslut som kan kritiseras från två synvinklar.
För det första måste det verka förvirrande för våra partner och få dem att tvivla på vår beslutsamhet att bekämpa terrorismen, när Europeiska rådet så sent som i fredags antog en, som det verkade, mycket resolut deklaration om att göra just detta. För det andra överdrivs känsligheten i frågan om passageraruppgifter, eftersom dessa uppgifter knappast är konfidentiella, i synnerhet vad de polismyndigheter som ansvarar för att skydda just dessa passagerares liv anbelangar.
Europaparlamentet har gjort detta felsteg för att framhäva sin egen betydelse och skapa en bild av sig som frihetens försvarare – det kan också ha att göra med inslag av anti-amerikansk demagogi och slutligen med provokationen från kommissionen, som tydligt har överskridit sina befogenheter. Till råga på allt har de nationella parlamenten helt förbigåtts. Det här blivit en riktig röra av någonting som verkade så enkelt från början. 
Cappato (NI ),
   .– De radikala ledamöterna från är mycket nöjda med att Europaparlamentet i dag antog den resolution Johanna Boogerd-Quaak utarbetat om överföringen av passageraruppgifter till Förenta staternas myndigheter. I resolutionen bedöms kommissionens beslut som felaktigt, då det i beslutet anses att USA:s system för reglering av frågan om uppgiftsskyddet i samband med hantering av passageraruppgifter som insamlas på europeiskt territorium är ”adekvat”. I resolutionen påpekas också att kommissionen överskridit sina befogenheter, och kommissionen uppmanas att dra tillbaka förslaget till beslut. Vidare förklaras i resolutionen att parlamentet kan besluta att begära att EG-domstolen prövar om förslaget till det internationella avtalet med Förenta staterna är rättsenligt. Vi anser att Europaparlamentet i dag, trots det starka trycket från kommissionen, de nationella regeringarna och Förenta staterna, modigt och till fullo antagit sin roll som de europeiska medborgarnas företrädare och försvarare av deras rättigheter och friheter, demokratin och rättsstaten. 
De Rossa (PSE ),
   .– Jag röstade för de bestämmelser i denna överenskommelse som skulle förhindra att en oacceptabel mängd passageraruppgifter skulle överföras till de amerikanska myndigheterna.
Samtidigt som jag till fullo respekterar behovet av högsta möjliga vaksamhetsnivå mot terrorismen kommer terroristerna att ha vunnit om vi offrar de civila friheterna och de mänskliga rättigheterna med förevändningen att garantera säkerheten.
Enligt det nuvarande förslaget till överenskommelse kan orimliga mängder personuppgifter överföras: enligt överenskommelsen tillåts också obegränsad tillgång till, och bevaring av, sådana uppgifter. Enligt överenskommelsen nekas passagerare rätten att korrigera inkorrekta uppgifter eller att överklaga till en oberoende myndighet om de nekas inträde till USA.
Jag är mycket besviken över att Irland röstade för denna överenskommelse, och därmed gav grönt ljus till oberättigade intrång i de irländska passagerarnas privatliv.
Kommissionen måste ändra texten i sitt förslag till överenskommelse för att se till att EU-medborgarnas rättigheter angående uppgiftsskydd skyddas. De irländska och europeiska passagerarna förtjänar att veta att deras grundläggande medborgerliga rättigheter inte kommer att offras i kampen mot terrorismen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . I december 2003 överskred kommissionen sina befogenheter i det att den ingick ett avtal med USA om att överföra uppgifter om flygpassagerare. Det var först i efterhand som den lade fram sitt förslag till beslut för rådet och Europaparlamentet.
Som vi tidigare har förklarat motsätter vi oss helt detta avtal.
Under förevändningen ”krig mot terrorn” skall personuppgifter omfattande 34 områden överföras till USA – bland annat telefonnummer, kreditkortsuppgifter, politiska åsikter, familjebakgrund, religion och hälsotillstånd – utan något skydd eller effektiv kontroll. Detta sakernas tillstånd visar bara hur det så kallade ”kriget mot terrorn” används för att underminera medborgarnas rättigheter, friheter och skydd.
Som vi redan tidigare påpekat är detta ett oacceptabelt och olagligt avtal, som bryter mot EU:s direktiv om skydd av uppgifter. Ansvaret för att garantera människors skydd när det gäller basuppgifter om flygpassagerare ligger för närvarande hos de enskilda länderna, men i och med detta avtal försöker man frånta de enskilda länderna deras ansvar att effektivt blockera överföringar för att skydda medborgarnas rättigheter.
Vi instämmer följaktligen med den övergripande hållningen i denna resolution, i synnerhet i det att kommissionen uppmanas att blockera det nuvarande systemet för överföring av uppgifter till USA och dra tillbaka sitt förslag till beslut. 
Korakas (GUE/NGL ),
   .– I resolutionen erkänns, som Greklands kommunistiska parti har påpekat, att Europeiska unionen, som förklarat sig skydda de grundläggande rättigheterna, nu tillåter en flagrant kränkning av privatlivets helgd genom att vidarebefordra känsliga personuppgifter från sina flygbolag till USA. Likaså konstateras att kommissionen och de nationella myndigheterna bryter mot lagen då de ännu inte satt i gång de legala förfarandena för att förhindra flygbolagen att vidarebefordra uppgifterna. I resolutionen uppmanas också kommissionen att dra tillbaka förslaget till beslut, genom vilket EU i grund och botten går med på de amerikanska krav som lades fram för några månader sedan efter konsultationer med den amerikanska sidan.
I slutsatsen konstaterar dock Europaparlamentet, i stället för att föreslå ett förbud mot överföring av personuppgifter, att det finns en brist i lagstiftningen och föreslår att man ingår ett avtal med USA om färre uppgifter, kortare lagringstid och rättigheter för de personer vilkas uppgifter är registrerade att rätta uppgifter som rör dem. För den närmaste framtiden vill parlamentet att passagerarnas samtycke skall inhämtas för överföring av 39 typer av uppgifter. Om passagerarna inte samtycker innebär det naturligtvis att de nekas inresa till USA.
Oavsett författarnas intentioner visar detta bara än en gång att Europaparlamentet godtar USA:s villkor, som en annan vicesheriff.
Av dessa skäl har parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti avstått från att rösta. 
Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   .– Kampen mot terrorismen är avgörande för vår säkerhet och har vårt fulla stöd. Arbetet mot terrorismen måste bedrivas globalt och förebyggande, men kampen måste alltid vägas mot respekten för den enskildes integritet.
Europaparlamentet har idag röstat om ett avtal mellan EU och Förenta staterna som gäller utlämning av uppgifter som valts ut på oklara grunder ur kommersiella passagerarlistor för vidarebefordran till Förenta staternas tull- och gränskontrollmyndigheter.
Vi motsätter oss bl.a. antalet PNR-uppgifter (Passenger Name Records) som USA vill ha tillgång till, antalet organ som har tillgång till dessa, uppgifternas användningsändamål, avsaknaden av möjlighet att överklaga för de som vägras inresa till Förenta staterna p.g.a. PNR-uppgifter och Förenta staternas direkta tillgång till uppgifterna utan att behöva begära ut dem.
Det finns idag ingen rättslig grund i EU för att använda de kommersiella uppgifterna i PNR i syfte att skydda den allmänna säkerheten. Därför föreslår vi istället att ett reellt internationellt avtal mellan EU och Förenta staterna upprättas där syfte, uppgifter, garantier och ansvar tydligt fastställs.
Som avtalet nu är utformat riskerar rättssäkerheten att sättas ur spel. Därför stöder vi Boogerd-Quaaks betänkande och röstar emot detta avtal med Förenta Staterna. 
Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE ),
   .– Terrorismen är en av vår tids värsta farsoter och måste bekämpas kraftfullt och effektivt såväl nationellt som internationellt. Det internationella samarbetet mot terrorismen måste av effektivitetshänsyn omfatta personinformation, särskilt gällande flygtrafik.
Vi stöder att uppgifter om flygpassagerare insamlas och överlämnas till amerikanska myndigheter, men detta måste ske på grundval av tydliga rättsregler (i USA och i Europa), stå i rimlig proportion till det eftersträvade målet och omfatta tydliga bestämmelser för vilka uppgifter som insamlas. Detta får inte ske automatiskt (det s.k. ”pull”-systemet). Det måste tydligt framgå vilka myndigheter som får tillgång till informationen och tydligt fastslås hur länge uppgifter får lagras. Flygbolagens ansvar gentemot passagerarna måste fastslås och det måste finnas möjligheter för passagerare att överklaga till en oberoende myndighet.
Det är beklagligt att europeiska passagerares personuppgifter lämnas ut till USA utan rättslig grund, eftersom skyddet för privatlivet då åsidosätts. Dessa missförhållanden måste åtgärdas. Därmed borde kommissionen dra tillbaka sitt förslag och lägga fram ett nytt lagstiftningsförslag som beaktar punkterna ovan. Endast sådan lagstiftning kan förena kampen mot terrorism med respekten för personlig integritet och grundläggande rättigheter.
Vi har röstat för resolutionens punkter 1 och 10 (antagna 226-203 respektive 233-207), och för resolutionen i sin helhet (antagen 229-202 och 19 nedlagda). 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi anser att folkhälsofrågor i största möjliga omfattning bör avgränsas på nationell eller lokal nivå i de fall individen själv inte kan fatta beslut.
Vi moderater röstade emot ovanstående betänkande, eftersom vi inte anser att frågor som rör närmiljön – i det här fallet t.ex. inomhusmiljö och passiv rökning – hör hemma på EU-nivå.
Även när det gäller beslut om skydd av lokala vattenresurser bör närhetsprincipen tillämpas. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Kommissionens initiativ och parlamentets betänkande om detta väcker många frågor.
Vi välkomnar alla åtgärder som syftar till att skapa en bättre förståelse för miljörisker som hotar människors hälsa, identifiera sjukdomar orsakade av miljöfaktorer och planera politiska motåtgärder mot de utmaningar som kan uppstå.
Jag undrar dock om det inte vore klokare att utvärdera och ta fram bevis på effekterna av den politik som för närvarande förs på EU-nivå, exempelvis vilka effekter den gemensamma jordbrukspolitiken har på de stora jordbruksföretagen, effekterna av avregleringspolitiken som uppmuntrar privatisering av grundläggande allmännyttiga tjänster som vattenförsörjningen, vilken helt och hållet är fokuserad på vinst (för ett fåtal), eller effekterna av att man urvattnat Kyotomålen genom att inrätta en marknad för förorenande utsläpp, där de stora företagskoncernernas intressen prioriteras. Det finns naturligtvis fler exempel. Det är därför beklagligt att man i betänkandet bara helt kort hänvisar till behovet av en ”sektorsövergripande inriktning”.
I betänkandet betonas också behovet av att tillämpa försiktighetsprincipen när forskningsresultaten inte är entydiga, utan det i stället handlar om ett potentiellt allvarligt eller irreversibelt hot mot hälsan eller miljön, i synnerhet i samband med genetiskt modifierade organismer (GMO). 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Den strategi vi fått oss förelagd syftar till att minska sjukdomar orsakade av miljöfaktorer. Europeiska miljöbyrån avslöjade nyligen i en rapport på området att omkring 60 000 dödsfall per år i Europas storstäder kan ha en koppling till långvarig exponering för luftföroreningar. Riskerna är större för barn än för vuxna.
I linje med den europeiska strategi för miljö och hälsa som föreslås av kommissionen har rådet godkänt en rad slutsatser som skall genomföras inom ramen för SCALE-strategin. Mellan 2004 och 2010 kommer SCALE att inriktas på de fyra största folkhälsoproblemen – luftvägssjukdomar, astma och allergier hos barn, störningar i nervsystemets utveckling, cancer hos barn, effekterna av endokrinstörande ämnen – och på de tre slutliga målen, nämligen att minska sjukdomsbördan förorsakad av miljöfaktorer i EU, att identifiera och förhindra nya hot mot hälsan förorsakade av miljöfaktorer, och att förbättra EU:s kapacitet att utarbeta politiken på detta område.
Kommissionen har därför för avsikt att inrätta ett samordnat europeiskt system genom vilket man kan övervaka miljö- och hälsofrågor och ingripa när detta behövs. Detta kommer att skapa samverkanseffekter och underlätta utbytet av information och arbetsmetoder och på så sätt åstadkomma en bättre förståelse ...
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade.

Talmannen.
   – Innan vi återgår till den planerade verksamheten i kammaren skulle jag vilja ta detta tillfälle i akt att offentligt svara på den uppmaning som gjordes tidigare i dag i min frånvaro, när jag närvarade vid presskonferensen med det irländska ordförandeskapet och ordförande Prodi, att jag på kammarens vägnar skulle kommentera ett antal frågor som just nu får stor uppmärksamhet i medierna i vissa medlemsstater.
Som parlamentets talman har jag en dubbel plikt: jag, och vi, har en förpliktelse gentemot våra väljare och mot allmänheten att vara ansvariga, och jag har en förpliktelse gentemot denna kammare att vara rättvis. Jag tänker försöka att uppfylla båda dessa förpliktelser så gott jag kan.
Under de senaste dagarna och veckorna har det rått en uppjagad stämning på grund av tabloidpressen, inte minst i Tyskland, men inte enbart där. Jag vill först göra en allmän kommentar. Som parlamentets talman vägrar jag att acceptera att vi, de valda ledamöterna i denna kammare, skall åläggas någon typ av kollektiv skuld. Vi borde inte betraktas som skyldiga för att vi inte enskilt slår fast att vi inte är skyldiga.
Jag vill att detta skall vara tydligt, särskilt för vissa av de tyska tabloiderna som har lett denna kampanj. De tyska medierna, av alla medier i Europa, borde veta i sina hjärtan att kollektiv skuld inte kan åläggas något folk eller någon institution.
Genom er vill jag ge omvärlden vår tydligaste försäkran att vi kommer att bemöta alla bevis eller bestyrkta påståenden som vi får vetskap om, men dessa måste bygga på bevis och inte på fördomar.
Låt mig i dag upprepa här att den mest omfattande uppgiften med att reformera parlamentet – försöket att förse oss själva med en stadga, som tog så många år och som fick en majoritet här i kammaren – misslyckades på grund av regeringarna, och inte på grund av vår vilja. Låt de som svek oss ta sitt ansvar.
Låt mig ta upp ett särskilt fall. Nyligen gjordes ett anonymt påstående om två observatörer från ett anslutande land. Det anonyma påståendet, liksom så många andra påståenden naturligtvis, kom först fram i medierna. När det kom till vår vetskap beslutade vi att eftersom det fanns påstådda tvister om vissa observatörers äkta underskrifter skulle vi be en extern, oberoende och erkänd handskriftsexpert att yttra sig.
Som av ett sammanträffande fick jag precis nu vid lunch denna rapport. Experten slår fast att samtliga 27 underskrifter som genomgått analys är autentiska – det vill säga skrivna av den person vid vilkens namn underskrifterna finns.
Låt mig vara alldeles tydlig här och nu. Mot bakgrund av externa oberoende expertbevis finns det inga grunder att bygga en -misstanke om bedrägeri eller oegentligheter på i detta särskilda fall. Det är sant att parlamentet enligt min åsikt har en särskild förpliktelse att se till att inga kvarvarande misstankar pekar mot de ifrågavarande individerna. 
Jag kan tråkigt nog bara dra slutsatsen i detta särskilda fall att dessa påståenden, som visade sig vara ogrundade, gjordes med onda avsikter.
Som parlamentets talman vägrar jag att tillåta att vårt arbete spårar ur på grund av elaka eller ogrundade rykten eller fördomar från vilka som helst källor internt eller externt.
Låt mig säga till de som inte vet det – och då talar jag inte till kammaren, utan genom er till de som kanske följer våra överläggningar just nu – att det är praxis i kammaren att se till att en ledamot skriver in sig varje närvarodag. Det kan göras här vid vårt sammanträde. Det kan göras när vi träffas i våra grupper. Det kan göras när vi träffas i våra utskott. Det kan, om vi vill, göras i ett centralt register.
När en ledamot skriver in sig i registret i kammaren innebär det inte att ledamoten är skyldig att tillbringa resten av dagen i kammaren. Det är inte heller någon förpliktelse att tillbringa resten av dagen med ens grupp, om man skriver in sig i en grupp, eller i ett utskott, och det är sannerligen inte någon förpliktelse att tillbringa hela dagen vid det centrala registret, om man skrev in sig där.
Att begära underskrifter som bevis för närvaro är inte den allmänna praxisen i medlemsstaternas parlament. Jag skulle vilja påpeka att vi kräver mer här i parlamentet i det hänseendet än många andra parlament som ingår som stater i denna union och som bygger på parlamentarisk demokrati.
Jag säger till våra vänner internt och externt att om det finns bevis för bedrägeri, utöver vad jag just redogjort för här, så lägg då fram dessa bevis, så kommer vi att ta itu med dem på samma sätt som vi tog itu med de bevis som jag talade om tidigare.
Jag vill att ni i kammaren skall veta – och att allmänheten skall veta genom kammaren – att vi kommer att behandla varje fall utan rädsla eller favörer. Men vi kommer att behandla alla såsom vore de oskyldiga till dess att tydliga bevis visar på motsatsen. Vi kommer endast att gå på bevis. Vi kommer inte att gå efter fördomar, och vi kommer inte att tillåta tabloidpressen att skriva vårt manus.

(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0206/2004) av Alexandros Baltas för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om Kroatiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. 
Baltas (PSE ),
   . – Herr talman! Som ni vet ingav Kroatien den 21 februari 2003 en ansökan om medlemskap i Europeiska unionen med alla de formaliteter och ansvarstaganden som krävs för denna handling. Kommissionen kommer att yttra sig om denna ansökan i slutet av april. Europaparlamentet har genom mitt betänkande förberett ett förslag till rekommendation till rådet om Kroatiens ansökan om medlemskap, framlagt i enlighet med artikel 49.1 i arbetsordningen, vilket godkändes av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Detta betänkande har krävt särskild uppmärksamhet för att bli väl balanserat och tillräckligt substantiellt för att Europaparlamentets initiativ till rekommendation till rådet vederbörligen skulle beaktas av rådet och företräda synpunkter och krav från alla sidor på ett exemplariskt sätt. Jag tackar mina högt värderade vänner för deras hjälp i den riktningen.
Huvudpunkterna i detta betänkande, som Kroatien måste ta vederbörlig hänsyn till, är följande: För det första – Internationella krigsförbrytartribunalen för före detta Jugoslavien. De framsteg som gjorts på väg mot ett samarbete med denna internationella tribunal noteras, liksom de frågor som återstår, i synnerhet nu när general Ante Gotovina har överlämnats till domstolen.
För det andra – flyktingars och fördrivna personers återvändande. Parlamentet fäster stor vikt vid att detta löfte infrias, då detta är ett av de grundläggande kraven för att Kroatien skall kunna anslutas till Europeiska unionen. Parlamentet noterar med tillfredsställelse att företrädare för minoriteter har getts plats i det kroatiska parlamentet, men förväntar sig att mer görs för att befrämja villkoren för flyktingars och fördrivna personers återvändande, som rättsligt skydd, bostäder, försoning och en smidig integrering in i det kroatiska samhället utan diskriminering eller hot.
För det tredje – goda förbindelser med grannländerna och regionalt samarbete. Kroatien är på rätt väg när det gäller goda förbindelser med grannländerna och regionalt samarbete, och i betänkandet understryks att detta är ett centralt villkor för demokratins utveckling i själva Kroatien, liksom ett gott exempel för att främja fred, stabilitet och ekonomisk utveckling i hela området.
För det fjärde – rättssystemet och den administrativa infrastrukturen. Reformer och anpassningar av rättssystemet i enlighet med vad som gäller i Europeiska unionen har noterats, och man förväntar sig ett exemplariskt tillämpande och obestridd social acceptans vid tillämpningen av lagstiftningen, liksom vid höjandet av domarkårens auktoritet. Likaså är en modern administrativ infrastruktur ett absolut villkor för en korrekt förvaltning av gemenskapsresurser, och särskild uppmärksamhet bör ägnas åt bekämpning av alla former av korruption och åt att ge medborgarna snabb service.
För det femte måste dialogen mellan Kroatien, Italien och Slovenien fortsätta i samma positiva anda som råder i dag, så att alla meningsskiljaktigheter och kvarstående frågor kan lösas.
För det sjätte – yttrandefriheten och mediernas oberoende. Yttrandefrihet och oberoende massmedier är ett grundläggande villkor för att demokratin skall fungera, och det finns ingenting som kan berättiga intrång i yttrandefriheten i form av statliga interventioner.
För det sjunde – den fria marknadsekonomin. De framsteg Kroatien har gjort i samband med den fria marknaden erkänns, och Europaparlamentet noterar Kroatiens goda resultat både i fråga om den årliga BNP-tillväxten under senare år och i fråga om minskad inflation, som närmar sig genomsnittet i EU.
För det åttonde – den nya regeringen och inriktningen mot Europa. Europaparlamentet betraktar den nya regeringens beslutsamhet att fortsätta den förra regeringens ansträngningar att närma sig Europeiska unionen mycket positivt och uppskattar särskilt den nya regeringens vilja att främja alla reformer som krävs för att Kroatien snabbt skall kunna nå målet att integreras i Europeiska unionen, vilket parlamentet också önskar.
Vi uppmanar kammaren att rösta för detta betänkande och det ändringsförslag som lagts av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, och som jag stöder.
Nielson,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar innerligt Baltasbetänkandet. Vi har analyserat det med stor uppmärksamhet och stort intresse, och det gläder mig att jag får möjlighet att göra ett par inledande kommentarer här.
Alexandros Baltas gör en utvärdering av viktiga politiska och ekonomiska frågor, som till exempel minoriteters rättigheter, flyktingars återvändande, samarbete med Internationella brottmålsdomstolen för före detta Jugoslavien, reformen av rättsväsendet, frihet för medier, regionalt samarbete, ekonomiska och strukturella reformer – frågor som står högst på vår dagordning vid varje möte med de kroatiska myndigheterna. Även om betänkandet riktar sig till rådet har kommissionen särskilt intresserat sig för det, och skulle vilja passa på att tacka Alexandros Baltas och Europaparlamentet för denna intressanta utvärdering av Kroatien.
I det här skedet håller kommissionen fortfarande på att utarbeta sitt ”yttrande om Kroatiens ansökan om medlemskap”, som vi hoppas anta under de kommande veckorna. Yttrandet om Kroatiens ansökan bygger på över 10 000 sidor med information från den kroatiska regeringen. Vi använder exakt samma kriterier för att utvärdera denna ansökan som vi gjorde för alla de tidigare ansökarländerna. Som i alla fall kommer politiska kriterier att spela en central roll i detta sammanhang, och Kroatien måste uppfylla dem innan förhandlingarna kan inledas.
Därför kan kommissionen i dag inte i detalj kommentera alla de frågor som nämns i Baltasbetänkandet. Parlamentet kommer att få en kopia av kommissionens yttrande när det har antagits, och yttrandet kommer att innehålla vår analys av huruvida Kroatien uppfyller Köpenhamnskriterierna och vår rekommendation till rådet om huruvida förhandlingar om medlemskap bör inledas eller inte.
Europeiska unionen är en gemenskap som är baserad på en uppsättning delade värderingar. Ett land måste visa att det ansluter sig till dessa innan det kan inleda förhandlingar om medlemskap. Därför kommer utvärderingen i kommissionens yttrande att vara fokuserad på huruvida Kroatien respekterar dessa värderingar med demokrati, respekten för rättssäkerheten, mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter, som alla utgör de politiska kriterierna för EU-medlemskap.
Europeiska kommissionen erkänner fullt ut de framsteg som Kroatien gjort under de senaste åren. Den politiska situationen är stabil, och de demokratiska insatserna har befästs. Det regionala samarbetet har stärkts. Den ekonomiska situationen förbättras, tillväxtutsikterna är goda och mer allmänt förblir de ekonomiska utsikterna positiva. Kroatien har redan börjat sitt intensiva arbete med att anpassa sin lagstiftning till EU-rätten.
Samtidigt måste fortfarande ett antal viktiga frågor noga utvärderas, och de övervakas för närvarande mycket noga av kommissionen: frågor som samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen för före detta Jugoslavien, återvändande för flyktingar, respekten för minoriteters rättigheter, den rättsliga reformen och regionalt samarbete.
Kroatiens utsikter för medlemskap är tydliga, och detsamma gäller för samtliga länder i sydöstra Europa. Men landet måste uppfylla Köpenhamnskriterierna. Under förutsättning att Kroatien gör det tydligt och otvetydigt kan landet förvänta sig att göra vidare framsteg mot ett eventuellt medlemskap i den europeiska familjen. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! För ett år sedan ansökte Kroatien om medlemskap i Europeiska unionen med stöd från landets alla politiska partier. Vi bör komma ihåg att Kroatien kunde ha anslutit sig tillsammans med Slovenien den 1 maj om det inte hade varit för de fruktansvärda krigsår som landet och dess granne Bosnien och Hercegovina har gått igenom och de fyra åren av serbisk ockupation av en tredjedel av Kroatiens territorium, vilket ledde till att den unga oberoende demokratin gjorde många felaktiga val. Under de senaste fem åren har Kroatien fattat ett tydligt beslut att närma sig EU och skapat villkoren för att kunna ansluta sig. Jag kan berätta för kommissionsledamoten att landet har goda förbindelser med sina grannar och att det regionala samarbetet fungerar. Ekonomin håller på att moderniseras, och resultatet ger anledning till optimism. Jag håller med om att reformerna av rättsväsendet släpar efter. De administrativa reformerna kunde också förbättras. Allt kan dock inte göras på en dag. Kroatien är på rätt väg, och landet är fast beslutet att målmedvetet fortsätta på den inslagna vägen. Den nya regeringens mål omfattar flyktingars återvändande och/eller återlämnandet av egendom. Vi har redan i år sett hur dessa ambitiösa mål tagit sig uttryck i ett avtal mellan regeringen och den serbiska minoriteten.
Det skulle vara bra om Europeiska unionen äntligen kunde förmå Republika Srpska i Bosnien och Hercegovina att ta tillbaka kroatiska flyktingar från Kroatien. Det skulle frigöra bostäder för de serber som vill återvända. Bristen på sysselsättningstillfällen, särskilt i de delar av Kroatien där serberna bodde tidigare, är ett stort hinder för återvändandet, och jag hoppas att programmet Cards kommer att kunna vara till hjälp även här.
Kroatien samarbetar väl med domstolen i Haag, och den kroatiska regeringen öppnade till och med sina arkiv för domstolen förra året. Förra året dömdes också tre kroater anklagade för krigsförbrytelser till långa fängelsestraff i själva Kroatien. För tre veckor sedan överlämnade två åtalade generaler sig frivilligt till domstolen i Haag. EU bör inte bedöma Kroatiens samarbete med Internationella domstolen enbart på grundval av fallet Ante Gotovina som är medlem i franska främlingslegionen, sägs ha ett franskt pass och kanske ligger på stranden i Cannes eller på Korsika, eller befinner sig precis var som helst. Han är i alla fall inte i Kroatien; då hade han redan varit fast. Att hålla Kroatien som gisslan för Gotovinafallet är orättvist och gör inte rättvisa åt de framsteg som landet ovedersägligen har gjort.
I Baltasbetänkandet nämns också gränsproblemen mellan Kroatien och Slovenien. Jag tror att dessa problem snart är lösta. Jag vill bara ge en kommentar om det ensidiga beslutet att inrätta en fiskeskyddszon i Adriatiska havet. Det var dumt gjort. Det var fullständigt lagligt, men jag tror att den nya regeringen gör rätt i att nu försöka komma på bättre fot i det regionala samarbetet med Slovenien och Italien. Kommissionens behandling och bedömning av Kroatiens framsteg kommer att ge en signal till hela regionen. Alla politiker jag träffat i Bosnien och Hercegovina och i Serbien väntar spänt på resultatet. De kommer då att få se om de kraftansträngningar vi kräver att de gör för sina stater är mödan värda. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med ett uppriktigt tack till föredraganden, Alexandros Baltas, för ett mycket välbalanserat betänkande. Såväl det land jag kommer ifrån som den grupp jag tillhör är mycket välvilligt inställda till Kroatien, men det innebär inte att vi kan blunda med ena ögat, eller båda, när det gäller att bedöma om landet verkligen är redo för Europeiska unionen. Jag önskar bara att kommissionen kunde se hur viktigt det är för Kroatien att vi avger ett positivt yttrande – i detta avseende instämmer jag helt med föregående talare. Det skulle också sända en signal till alla Kroatiens grannar om att vägen till EU står öppen även för dem när – och om – de tar de steg som krävs mot unionen. Tyvärr har ännu inget land på Balkan gjort detta.
Är då problemen redan lösta? Nej, det är de inte. Trots att Kroatien i grunden har goda förbindelser med sina grannar, anser jag att det fortfarande återstår en del problem att lösa med Slovenien. Jag är mycket glad att se att det inte bara finns goda förbindelser med grannlandet Bosnien och Hercegovina, utan att både den tidigare och den nya regeringen har visat att Kroatien nu intresserar sig för ett gemensamt Bosnien och Hercegovina och inte bara för den kroatisktalande befolkningen där.
När det gäller situationen med krigsförbrytarna anser jag att Kroatien har gjort mycket under de senaste åren och månaderna för att komma framåt på detta område. Jag anser också att vi måste vara rättvisa och objektiva i denna fråga. Ibland tycker jag att många länder som själva tagit längre tid på sig att göra upp med sitt eget förflutna och sina egna förbrytelser och stå för dem ställer högre krav på Kroatien. Kroatien måste dock veta att detta är en central punkt, och därför visa all sin samarbetsvilja.
När det gäller flyktingars återvändande har detta hela tiden varit en mycket viktig punkt för oss i samtalen med Kroatiens företrädare och här i Europaparlamentet. Jag tror att Kroatien måste intensifiera sina ansträngningar för att ta hem alla flyktingar, och detta inbegriper naturligtvis utbyte med grannländerna. Med dessa punkter i åtanke, herr talman, tror jag att vi bör ge Baltasbetänkandet ett positivt mottagande. Och med detta i åtanke vill jag också be kommissionen om en mycket positiv hållning gentemot Kroatien. 
Väyrynen (ELDR ).
   – Herr talman! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är för Kroatiens anslutning till Europeiska unionen. Detta kommer också att visa de övriga länderna på västra Balkan vägen till anslutning. Makedonien har redan lämnat in sin ansökan. ELDR-gruppen stöder Kroatien i dess ansträngningar att förbereda sig för anslutningen till EU och fortsätta med anslutningsförhandlingarna. Samtidigt vill vi understryka att vi kräver att Kroatien visar en högre samarbetsnivå i fråga om domstolen i Haag än man gjort hittills.
Vår grupp begär separat omröstning om punkt 1 q, om att insistera på att medlemsstater skall ratificera stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Kroatien och Europeiska unionen. Vissa medlemsstater har skjutit upp ratificeringen just av den anledningen att de är missnöjda med nivån på Kroatiens samarbete med domstolen i Haag. Vår grupp anser att de själva bör ha rätt att avgöra när avtalet skall ratificeras.
Kroatiens anslutning blir ännu ett nytt steg i utvidgningen av Europeiska unionen. När Bulgarien, Rumänien, Turkiet och de fem länderna på västra Balkan ansluter sig till unionen ökar antalet medlemsstater till 33. Moldavien och Ukraina har också tagit de första stegen mot anslutning, och de har bjudits in till den Europeiska konferensen. Utvidgningen fungerar enligt principen att alla europeiska länder som uppfyller villkoren för anslutning kan ansluta sig till unionen. Allteftersom utvidgningen fortskrider kommer EU:s politik för ett utvidgat europeiskt grannskap och nya grannar att bli allt viktigare. Europaparlamentet måste också bli mer engagerat i denna politik än det hittills har varit. Å andra sidan måste en snabbt växande union differentieras internt och använda förfarandet för närmare samarbete. Den interna differentieringen och politiken för ett utvidgat europeiskt grannskap kommer att göra det möjligt för oss att gradvis skapa en union av koncentriska ringar. Jag vill slutligen tacka min kollega Alexandros Baltas för hans utmärkta arbete med utarbetandet av detta betänkande.
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Alexandros Baltas har gjort en mycket balanserad rekommendation till rådet i fråga om Kroatiens ansökan om medlemskap i EU. I rekommendationen anges mycket kategoriskt de kvarstående problemområdena ur EU:s synvinkel, vilka är förbindelser med grannländerna, flyktingfrågan och samarbetet med Internationella krigsförbrytartribunalen för före detta Jugoslavien. Föredraganden har inte heller bortsett från Zagrebs stora problem med dessa mål och landets ansträngningar för att uppfylla dem. Han nämner helt riktigt det oundgängliga bidraget från Kroatiens grannländer när det gäller att skapa ett klimat av säkerhet och ömsesidigt förtroende i området, något som Doris Pack också har påpekat. Sammanfattningsvis är Alexandros Baltas betänkande som jag ser det ”fruktansvärt” bra, och jag använder ordet ”fruktansvärt” av ett skäl som ni snart kommer att förstå.
Desto mer intressant fann jag de relativt kritiska reaktionerna på utkastet till rekommendation från ett antal kroatiska akademiska deltagare. Deras kommentar över bordet var att ”Europeiska unionen kräver hela tiden mycket av oss, men exakt vad har genomsnittskroatiern att vinna på detta?” De har ingen brist på vardagsproblem – jag skulle kunna nämna sysselsättningen, utbildningen, hälsovården, bostadsproblemen –, men dessa tas inte upp i Baltasbetänkandet, hur genomarbetat det än annars är. Det är inte för inte han i punkt 1 g ber rådet planera för ökat stöd till Kroatien för landets kvarstående problem på vägen mot EU. Denna begäran blir extra intressant mot bakgrund av ett överraskande resultat av en opinionsundersökning i Kroatien i veckan. Inte mindre än 82 procent av de tillfrågade är emot Kroatiens eventuella anslutning till Europeiska unionen. Låt oss hoppas att detta bara är en ögonblicksbild i tiden, en bild som snart kommer att blekna bort.
Allt som allt råder det stor press på premiärminister Ivo Sanaders proeuropeiska inriktning, så vad han nu behöver är faktiskt stöd från Bryssel. Å andra sidan är man i Zagreb tydligt angelägen om integration med det euro-atlantiska samfundet. Det är därför EU-institutionernas sak att erbjuda Kroatien ett nära transatlantiskt förhållande. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först av allt uttrycka min glädje över att det nu börjar hända saker i samband med Kroatiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och att det nu avgjort finns möjligheter till att inleda förhandlingarna. Jag kan bara instämma i vad Doris Pack sade och bekräfta att Kroatien gör stora ansträngningar för att närma sig Europeiska unionen.
Jag har följt utvecklingen i Kroatien sedan 1995, först som ordförande för delegationen och sedan som ordförande för den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Slovenien, och jag har sett att man stadigt gjort ökande ansträngningar i rätt riktning. I början skedde detta naturligtvis mycket tvekande och med stora svårigheter, men så småningom har ansträngningarna fått mera fart. Den nya regeringen under Ivo Sanader har verkligen gått framåt med stora kliv, särskilt i fråga om politiken gentemot minoriteter och olika etniska gruppers samexistens. Detta säger jag som företrädare för en minoritet. Det tillvägagångssätt som antagits av den nya regeringen, och i synnerhet av premiärministern, förtjänar vår största beundran. Det kan utgöra ett gott exempel för andra länder som vill ansluta sig till EU och visas upp som en förebild när det gäller nya grepp och nya öppningar mellan majoritetsbefolkningar och minoriteter av alla slag.
Ett positivt tänkesätt har också övervägt när det gäller den internationella medlingen i gränstvisten eller meningsskiljaktigheterna angående gränsen i Piranski Zaliv. Jag tror att detta är rätta sättet när båda staterna har legitima intressen, och denna fråga behöver därmed inte längre vara någon stötesten. Jag skulle därför vilja tacka Alexandros Baltas för hans utmärkta betänkande, och jag hoppas att kommissionen gör vad den kan för att få i gång förhandlingarna. 
Volcic (PSE ).
   – Herr talman! Jag finner Baltasbetänkandet i huvudsak mycket välbalanserat och logiskt. Situationen har blivit avsevärt lugnare på sista tiden, vilket är mycket viktigt i denna region. Vid sitt besök i Belgrad framförde president Mesic en ursäkt till alla dem som vållats lidande eller skada på grund av kroatiska medborgare. Serbiens president bad å sin sida om ursäkt för de missgärningar som begåtts av serbiska medborgare mot kroater.
Det kommer att bli lättare att uppnå försoning efter dessa gester, trots att det bara gått några få år sedan det bittra och hårda kriget utkämpades. Premiärminister Ivo Sanader besökte den serbiska minoriteten under deras julfest och höll sedan ett tal inför den italienska minoriteten på italienska – inget av detta skulle ha varit möjligt för några få år sedan. Inte ens den karakteristiska bitterheten mot Slovenien finns kvar. Dessa nya betingelser kommer att bidra till att lösa problemen kring arresteringsorder och flyktingars återvändande.
Om nu betingelserna ser ut så här finns det också en chans att resonera med Kroatien om landets ensidiga beslut att inrätta en ekologisk och biologisk skyddszon längs delar av landets kust. I sitt betänkande säger Alexandros Baltas att detta ensidiga beslut lagt hinder i vägen för den metod baserad på dialog och samråd som är en central del i hanteringen av problem med regional inverkan.
Sedan har vi naturligtvis Zagrebs problem med att genomföra de ekonomiska och politiska reformerna. Vi måste komma ihåg att inflationen sjönk från 7,4 procent till 2,3 procent mellan 2000 och 2002, och det vet vi alla vad det betyder. Ändå visar en skala som publicerats i , där man mätt de resultat som åstadkommits av de kandidatländer som ansluter sig i år och kommande år, att de första kandidatländerna som ansluter sig till Europeiska unionen i maj får en sammanlagd poäng på 80 procent, medan Kroatien bara kommer upp till 50 procent. Landet har fortfarande en lång väg att gå.
Jag tror att det ligger en fara i att låta folk bli besvikna, vilken redan nämndes för en stund sedan. De kan bli besvikna på att Kroatien inte blir unionsmedlem redan nu, men som Alexandros Baltas påminner oss om kommer det att krävas stor uthållighet och lång tid innan Kroatien har skaffat sig de resurser som krävs för att garantera en konsolidering av rättsstaten och demokratin. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Volcic.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0207/2004) av Alima Boumediene-Thiery för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen beträffande de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2003). 
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka alla som har bidragit till detta arbete och hjälpt till att göra det bättre. Sedan Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna antogs har den varit Europaparlamentets referensram vid utarbetandet av det årliga betänkandet om de grundläggande rättigheterna, ett betänkande som är en viktig del av det parlamentariska livet. Stadgan om de grundläggande rättigheterna ses i praktiken som en rad slutgiltiga riktlinjer. För 2003 har vi dock tillämpat ett lite annorlunda tillvägagångssätt och bara tittat på några av stadgans artiklar för att jämföra dem med vad som händer i verkligheten och i praktiken.
Den första frågan man kan ställa är varför Europaparlamentet intresserar sig för grundläggande rättigheter. Mitt svar är att kammaren är ett uttryck för folkens suveränitet och att vi därför har en plikt att uttala oss om frågor som direkt påverkar medborgarna, i synnerhet när det handlar om deras värdighet, eftersom parlamentets primära roll är att företräda medborgarna och försvara deras intressen.
De medborgerliga friheterna och de grundläggande rättigheterna finns inskrivna i våra författningar och i europeisk lagstiftning. I utkastet till den europeiska konstitutionen införlivas stadgan om de grundläggande rättigheterna till och med i ingressen. Europaparlamentets legitimitet i frågor om grundläggande rättigheter har stärkts genom artikel 7. På grundval av ett motiverat förslag kan parlamentet formellt vända sig till rådet om det finns en klar risk för att en medlemsstat allvarligt åsidosätter de principer som anges i artikel 6. Detta betänkande bidrar till att stärka Europaparlamentets kapacitet att axla uppgiften att övervaka de grundläggande rättigheterna inom EU.
Detta är det fjärde betänkandet. Som ni vet skrivs betänkandet varje år av en ny politisk grupp. I år är det jag som haft glädjen att utarbeta det. I betänkandet har vi försökt mäta effektiviteten när det gäller de rättigheter som finns inskrivna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, mäta deras effektivitet i fråga om respekten för varje individ oavsett kön, etniskt eller kulturellt ursprung, sexuell läggning, religion, handikapp eller status. I synnerhet sedan den 11 september 2001 har vi upplevt hur en mängd åtgärder har vidtagits, på både EU-nivå och nationell nivå, för att bekämpa terrorism, gränsöverskridande brottslighet och olaglig invandring.
I dag begränsas våra medborgerliga friheter och grundläggande rättigheter för unionens säkerhets skull. Många av åtgärderna har en direkt eller indirekt inverkan på vissa utsatta grupper och de sociala rörelserna. Hur befogad kampen mot brottslighet, otrygghet och terrorism än må vara bör den under inga omständigheter tillåtas att underminera de grundläggande rättigheterna och de demokratiska rättigheterna eftersom det skulle hota själva grundvalen för Europeiska unionen.
Vi har därför valt att som underliggande tema i detta betänkande se på kriminaliseringen av sociala rörelser och sårbara grupper. Bland de målgrupper vi har identifierat finns fackföreningar, organisationer för solidaritet och försvar av de mänskliga rättigheterna, invandrare och flyktingar, offer för människohandel, romer och zigenare, journalister, kvinnor, barn och rörelsehindrade.
Jag har särskilt uppmärksammats på tre punkter, som jag kort skulle vilja sammanfatta för er. När det gäller mediernas frihet stärker förekomsten av fria, pluralistiska medier den demokratiska principen. I fråga om mediernas mångfald har vi just röstat om ett betänkande av Johanna Boogerd-Quaak om riskerna för kränkning av denna i Europeiska unionen och i synnerhet i Italien. Jag kommer därför inte att ta upp detta igen, men jag vill påminna om att hennes betänkande gäller tillhandahållandet av information till EU:s medborgare och mediernas och institutionernas plikt att respektera medborgarnas rätt att få fullständig och objektiv information. Rätten till objektiv information kan lätt kränkas om informationen utsätts för politisk manipulation. Olyckligtvis har vi sett några exempel på detta i Förenade kungariket under Irakkriget och i Frankrike under värmeböljan.
I betänkandet visas till exempel att en del stater i praktiken har monopol och att televisionen, den privata sektorn eller pressen i vissa länder är mycket koncentrerad. Pressfriheten, och tyvärr ofta också våra rättigheter, hotas av denna mediekoncentration och den press många journalister utsätts för då de tillhandahåller sin information, på grund av sin politiska eller ideologiska tillhörighet. Direktivet behöver därför ändras för att tvinga medlemsstaterna att garantera mångfalden inom medierna och stärka källskyddet.
Nu övergår jag till asylrätten. Europas humanistiska tradition av asylrättigheter håller på att ersättas av en säkerhetspolitik med stängda gränser. Lagstiftningen har ännu inte harmoniserats, i stället används ofta en rad olika nationella lagar för att begränsa asylrätten, och behandlingen vid flyktingmottagningarna och levnadsförhållandena i dessa är långt ifrån ideala.
Vi måste naturligtvis kunna garantera rätten till hälsa och se till att alla medborgare får åtnjuta denna rättighet. Alla rättigheter av detta slag hör samman med medborgarskapet, och vi är mycket medvetna om att det europeiska medborgarskapet inte kan byggas upp utan dessa rättigheter i dagens Europa. Jag ber er därför att särskilt noggrant bevaka att våra rättigheter, som hotas allt mer, förblir det enda som styr vår politik.
Slutligen vill jag säga att om Europeiska unionen skall förbli trovärdig, om den själv skall respektera rättigheter och bli respekterad, måste den se om sitt eget hus och inte vara rädd för att reagera och vidta åtgärder när överträdelser sker. 
Roche,
   . – Herr talman! Till att börja med vill jag säga att det gläder mig mycket att i egenskap av före detta delegat i Förenta nationernas arbete med mänskliga rättigheter och som före detta ordförande för Irländska kommittén för rättvisa och fred [Irish Commission for Justice and Peace] vara här och tala om detta betänkande. Jag välkomnar tillfället att delta i debatten om vad som är ett fundamentalt betänkande av stor betydelse för EU. Detta betänkande förtjänar noggrant övervägande. Som föredraganden sade, om Europeiska unionen är beredd att kräva höga standarder inom området mänskliga rättigheter, bör unionen också vara beredd att rannsaka sin egen prestation och hålla sådana höga standarder. Med hänsyn till betänkandets stora omfattning och art är det inte möjligt att gå in på alla frågor som tas upp, men jag skall försöka att ta upp några av nyckelfrågorna.
Under de senaste veckorna har vi alla upprörts av de tragiska händelserna i Madrid, och vi känner djupt medlidande med offren, deras familjer och det spanska folket. Som Irlands premiärminister redan har rapporterat har Europeiska rådet antagit en förklaring om terrorism som innehåller ett åtgärdspaket som skall öka EU:s kapacitet att bemöta hotet om terrorism. Vi är också medvetna om våra skyldigheter att respektera mänskliga rättigheter och grundläggande friheter vid åtgärder mot terrorism. Man kan inte kompromissa med dessa grundläggande värden; det går inte att gå en medelväg. Ett effektivt undertryckande av terrorism nödvändiggör respekt för vederbörliga förfaringssätt och rättsstatsprincipen. Förklaringen förpliktigar oss att bekämpa terrorism i överensstämmelse med de grundläggande principer som unionen grundas på.
Europeiska rådet var också överens om att förhandlingarna om den nya konstitutionen skall fortsätta. Som kammarens ledamöter är medvetna om är stadgan om de grundläggande rättigheterna, som diskuterades i stor utsträckning på Europeiska konventet, och som det rådde en stor enighet om, ett element som skall införlivas i det nya konstitutionella fördraget – vilket vi alla välkomnar.
På Europeiska rådets möte i Tammerfors 1999 enades man om att arbeta för bildandet av ett gemensamt asylsystem för EU på grundval av en fullständig tillämpning av Genèvekonventionen. Vi välkomnar de framsteg som gjordes i går i rådet (rättsliga och inrikes frågor) om direktivet om när asylsökande skall betraktas som flyktingar. Vår prioritering är att slutföra detta och att nå en överenskommelse om direktivet om asylförfarande som en del av slutförandet av den första fasen av det gemensamma europeiska asylsystemet.
För att övergå till en annan fråga, så är människohandel något som är avskyvärt, exploaterande och kriminellt. Brysseldeklarationen om förebyggande och bekämpande av människohandel, antagen av rådet i maj 2003, utgör grunden för ett omfattande femårigt program som vi aktivt arbetar för. Rådet har också antagit åtgärder för att hjälpa offren för människohandel genom att tillhandahålla kortvariga uppehållstillstånd till offer som samarbetar med behöriga myndigheter. I detta sammanhang påminner jag om rambeslutet om att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi, som antogs förra året och som är en del av ett skyddsspektrum för mänskliga rättigheter.
När det gäller frågan om solidaritet och social utslagning har medlemsstaterna antagit nationella åtgärdsplaner i samband med Lissabonmålen, där riktlinjerna för de åtgärder som skall vidtas för att bekämpa social utslagning dras upp. Den andra av dessa planer utvecklades i alla medlemsstater förra året efter samråd med intressegrupper för social sammanhållning. Europeiska rådet enades om att en hög nivå av social sammanhållning var av central betydelse för Lissabonmålen och att strategier som har en avgörande betydelse för social utslagning och för bekämpningen av fattigdom bör förstärkas. Rådet fokuserade särskilt på den nyckelroll som moderniseringen av sociala trygghetssystem kan utgöra.
Vi ser arbete som den primära vägen ut ur fattigdom och social utslagning. Välbetalda arbeten gör det möjligt för medborgare att åtnjuta högre nivåer av välstånd inom unionen. Europeiska rådet erkänner att skapandet av fler och bättre arbeten var den mest brådskande frågan att ta upp.
Det är nödvändigt att få fler människor in i arbete. Ett högre antal deltagare på arbetsmarknaden bland kvinnor och äldre personer bör hjälpa till att bekämpa social utslagning och att förhindra att dessa grupper upplever en fortsatt högre risk för fattigdom. Det ligger också i gemenskapens intresse att i alla händelser genomföra detta.
Om vi går över till de jämställdhetsfrågor som togs upp i betänkandet, så blir den totala effekten av EU:s tre jämställdhetsdirektiv ett krav på att medlemsstaterna förbjuder direkt diskriminering, indirekt diskriminering och trakasserier på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller tro, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning i samband med anställning, egenföretagande eller yrkesutbildning och fortbildning. Mobbning är också förbjudet. Det är viktigt att vi nu går vidare och helt inför dessa vitala skyddsåtgärder för några av samhällets svagare grupper.
Att nå framgång i förslaget till direktiv om jämställdhet i fråga om tillgången till varor och tjänster har setts som en viktig prioritet för det irländska ordförandeskapet och har haft inverkan på detta område.
På mötet för medlemsstaternas företrädare i Europeiska rådet i Bryssel den 13 december 2003 konstaterades vikten av insamling av data om mänskliga rättigheter och analys av dessa till hjälp för utformningen av ett program. Man samtyckte till att utvidga mandatet för Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet till att bli en byrå för mänskliga rättigheter, och kommissionen förbereder ett förslag för att verkställa beslutet i Europeiska rådet.
I frågan fri rörlighet inom unionen skulle jag vilja visa på antagandet av direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning. Detta öppnar möjligheten att få tillgång till ställning som varaktigt bosatt efter att ha haft legalt uppehållstillstånd i fem år och till erkännandet av lika behandling i flera olika aspekter av socialt och ekonomiskt liv. Med tanke på några av de ilskna uttalanden i vissa medier som föredraganden hänvisar till om frågor i samband med fri rörlighet, är detta en välkommen utveckling. I en personlig anmärkning skulle jag särskilt vilja nämna att det finns en hänvisning i punkt 155 om rättsliga förseningar. Jag måste säga till föredraganden att jag blev imponerad av det faktum att ett irländskt fall åberopades i det sammanhanget. Det är ett fall som jag själv var engagerad i, och förseningarna i detta fall var, enligt min åsikt, oförlåtliga.
Jag har med intresse noterat frågan om deltagande i Europa- och lokalval och det demokratiska underskottet. Då vi närmar oss ett Europaval är det av intresse för oss alla att uppmuntra och försäkra oss om högsta möjliga valdeltagande bland alla röstberättigade. Deltagande är kärnan i demokrati.
Tyvärr står det klart genom opinionsundersökningar, dåligt valdeltagande i Europaval och rapporter i medier att många européer känner sig avskurna från Europeiska unionen och anser att de inte får tillräckligt med information om EU. Av denna orsak har ordförandeskapet beslutat att sammankalla en ministerkonferens, som äger rum nästa vecka, om att förmedla kunskap om EU. Det finns två nyckelmål med konferensen: att diskutera hur människor kan få bättre information om Europeiska unionen och att utvärdera hur vi kan främja ett större engagemang från alla européer när det gäller att bestämma hur unionen skall utvecklas och gå framåt.
Jag vill ännu en gång tacka för möjligheten att delta i denna debatt och, på ett personligt plan, gratulera föredraganden till vad jag anser vara ett mycket bra och mycket viktigt betänkande. 
Vitorino,
    Herr talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag gratulera Alima Boumediene-Thiery och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor till ett utmärkt betänkande som bär tydlig vittnesbörd om parlamentets fortsatta ansträngningar att inrätta en reell politik för grundläggande rättigheter i Europeiska unionen, som vi vill bygga tillsammans. Än en gång – detta dokument grundas på Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, även om föredraganden har valt att göra en ämnesorienterad översikt av stadgan och analysera kriminaliseringen av sårbara sociala rörelser och grupper.
I samband med kampen mot terrorism, som tyvärr återigen är ett högaktuellt ämne, och ett ämne som påverkar oss alla djupt, måste vi se till att de grundläggande rättigheterna och de medborgerliga friheterna respekteras. Jag kan försäkra er att jag värnar om den principen, och jag hoppas att vi efter de tragiska händelserna i Madrid den 11 mars skall kunna överbrygga en del av de svårigheter vi tidigare haft och anta lagbestämmelser för individens skydd, däribland de gemensamma rättssäkerhetsgarantier i samband med brottmålsförfaranden som är av central betydelse för att bygga upp en ömsesidig tillit och för tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut. De åtgärder som vidtas för att skydda demokratin och rättsstatsprincipen i EU mot alla former av brottslighet och mot terrorism måste hitta en tydlig balans mellan å ena sidan skyddet av de grundläggande rättigheterna – särskilt rätten till säkerhet och frihet, vilka är oskiljaktiga – och å den andra sidan åtgärder för samhällsskydd. Europeiska unionen har kommit till ett mycket viktigt ögonblick i fråga om skyddet för de grundläggande rättigheterna. Genom utvidgningen, fastställandet av de konstitutionella bestämmelserna och utvecklingen av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa håller nu unionen på att fastställa sin sanna identitet. Ert betänkande tjänar ett mycket viktigt syfte, nämligen att övervaka medlemsstaternas respekt för de grundläggande rättigheterna, vilket i sig är mycket viktigt, men även att övervaka hur EU-institutionerna respekterar dessa rättigheter. Betänkandet kommer också att bidra till främjandet av grundläggande rättigheter, och detta är oerhört viktigt inför framtiden. Alla era rekommendationer till kommissionen kommer att granskas mycket noggrant och åtgärdas på lämpligaste sätt. Jag skall nu ta upp några av punkterna mer i detalj.
För det första har nätverket av experter på de mänskliga rättigheterna i EU just färdigställt sin rapport för 2003. Kommissionen har just fått den slutliga versionen av denna rapport, som kommer att vidarebefordras till er officiellt så snart som möjligt. Jag vill understryka att nätverket, till svar på den begäran som Europaparlamentet framställde förra året, i år har skickat oss de 25 nationella rapporterna som ligger till grund för nätverkets sammanfattande rapport. Liksom nätverkets första rapport ger rapporten för 2003 enbart uttryck för nätverkets egna synpunkter och inte kommissionens och inriktas inte bara på en rad problemställningar i samband med de grundläggande rättigheterna utan också, måste det påpekas, på positiva aspekter, i synnerhet de goda metoder som utvecklats av vissa medlemsstater och som skulle kunna inspirera till liknande lösningar i andra medlemsstater. Expertnätverket är angeläget om att bevara kopplingen mellan stadgan om de grundläggande rättigheterna, som är deras rättesnöre, och de mer allmänna trenderna inom den internationella människorättslagstiftningen, i synnerhet ändringarna av Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Nätverkets rapport omfattar ett enormt antal frågor. Nätverket betonar det bidrag EU kan lämna genom att utöva sina befogenheter i straffrättsliga frågor för att skydda de grundläggande rättigheterna i flera aspekter, till exempel i kampen mot rasism och främlingsfientlighet, kampen mot människohandel eller kampen mot straffrihet för allvarliga brott mot internationell rätt. Nätverket lämnar värdefulla kommentarer kring utvecklingen av asylpolitiken i medlemsstaterna och EU:s rättsakter. I detta sammanhang enades, som Dick Roche just påpekade, rådet (rättsliga och inrikes frågor) i går om ett viktigt direktiv som kommer att anpassa definitionen av flyktingar till 1951 års Genèvekonvention, närma alla medlemsstaternas system för stöd och skydd till varandra och täcka den centrala och känsliga frågan om förföljelser från icke-statliga agenter. Nätverkets rapport uttrycker också oro över att det går så sakta att anpassa EU-lagstiftningen till förändringarna i vissa medlemsstaters lagstiftning när det gäller definitionen av familjeanknytning.
Så vill jag ta upp frågan om Byrån för mänskliga rättigheter. Som Dick Roche just påminde oss om beslutade Europeiska rådet vid sitt möte i december att utvidga mandatet för Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet för att göra centrumet till en byrå för mänskliga rättigheter. Även parlamentet har efterlyst inrättandet av en byrå för mänskliga rättigheter, bland annat i Joke Swiebels betänkande om grundläggande rättigheter från 2001. Kommissionen hade redan börjat överväga om det var lämpligt att inrätta en sådan byrå. Tanken framfördes också i kommissionens meddelande om artikel 7 i EU-fördraget, som vi lade fram för parlamentet i oktober förra året. Omkring juli kommer kommissionen att lägga fram ett diskussionsunderlag för att lansera en bred offentlig debatt om idén att inrätta en byrå för mänskliga rättigheter. Vi anser att inrättandet av denna byrå bör föregås av en bredare diskussion om dess syften och hur den skall arbeta. För att göra det möjligt för det kommande parlamentet att delta i denna diskussion kommer dialogen med det civila samhället att fortsätta fram till oktober och avslutas med en offentlig frågestund anordnad av kommissionen. På grundval av detta kommer vi sedan att lägga fram ett förslag till förordning om den nya byrån under våren 2005.
Jag kan inte lova någonting om förordningens innehåll ännu så länge, men jag kan försäkra er att inrättandet av denna byrå inte på något sätt kommer att få negativa effekter på studierna kring rasism och främlingsfientlighet – dessa kommer att förbli viktiga delar av byråns verksamhet och av dess politiska profil. Det kan inte bli på något annat sätt när fruktan för ökande rasism och främlingsfientlighet än en gång växer i Europa, vilket visats av det arbete som utförts vid centrumet för övervakning i Wien, och i synnerhet i dess rapport om antisemitism, som kommer att läggas fram för parlamentet i dag. Det är också helt klart att inrättandet av byrån inte får rubba den befintliga balansen mellan institutionerna. Slutligen har vi inte för tillfället någon avsikt att utvidga byråns befogenheter till territorier utanför Europeiska unionen.
Herr talman, mina damer och herrar! Den europeiska politiken för grundläggande rättigheter håller på att ta form. Under 2000 proklamerades Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, och enligt Europaparlamentets rekommendation inrättade vi 2002 expertnätverket som jag nämnde tidigare. Nicefördragets ikraftträdande var en viktig milstolpe för tillämpningen av artiklarna 6 och 7 i fördraget. Det nya konstitutionsfördraget kommer att göra stadgan till bindande lagstiftning och göra det möjligt för unionen att ansluta sig till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
I sitt meddelande om artikel 7 presenterade kommissionen en övergripande analys av villkoren för tillämpningen av den artikeln i framtiden, med tonvikten på förebyggande arbete. Detta kommer bland annat att innefatta samarbete mellan institutionerna och med medlemsstaterna, samt dialog med det civila samhället. Den europeiska integrationens framtid är beroende av de gemensamma värderingarna om grundläggande rättigheter, rättsstat och demokratiska institutioner. All verksamhet inom rättsliga och inrikes frågor måste ha sina rötter i dessa gemensamma värderingar.
Man måste fundera över hur man på ett konsekvent sätt skall hantera de interna och externa aspekterna av de mänskliga rättigheterna. Jag är fast övertygad om att vi med konstitutionen i grunden förändrar den rättsliga och politiska miljön i unionen. Jag hoppas att kommissionen och parlamentet tillsammans kommer att befinna sig på den rätta vägen mot byggandet av en äkta politik för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen. 

Stockton (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Även jag vill gratulera Alima Boumediene-Thiery till det omfattande betänkandet.
Jag vill föra till protokollet att mitt parti på många sätt inte är helt nöjt med stadgan om de grundläggande rättigheterna som den kom till och, särskilt med tanke på det vi har hört både från rådsordföranden och kommissionären, är vi oroliga att den kan bli ännu en ram för regler och byråkrati när sunt förnuft och goda arbetsmetoder bör tillåtas att gå individuella vägar.
Med vårt val nära förestående är vi alla medvetna om att det största partiet i Europa är apati-partiet. Vi är väl medvetna om att utsikterna för valdeltagandet i juni kommer att vara ännu sämre än tidigare. Den stora uppgiften som nästa parlament står inför är att föra medborgarna i det nya Europa fram till en större förståelse för och engagemang i institutionerna. Och det är institutioner, inte . Det finns ett antal olika sätt för medborgarna att göra sina röster hörda. De kan vända sig direkt till sina valda nationella regeringar som bildar rådet, till sina kommissionärer som har nominerats av de valda regeringarna, till oss som valda representanter, till Europeiska ombudsmannen och till utskottet för framställningar i parlamentet. Det är på detta utskotts vägnar som jag har framlagt ett yttrande om detta betänkande. 
I utskottet för framställningar har vi märkt att vi ofta löser saker som bör lösas på nationell eller ibland till och med på regional nivå. Att utskottet för framställningar fortfarande finns är dock en mycket användbar säkerhetsventil och tillfällig ersättning, och dess arbete kommer att fortsätta under avbrottet och in i det nya parlamentet, något som är unikt bland parlamentets utskott.
Några av er har kanske lagt märke till att det finns ett konstverk – jag antar att det är ett konstverk – på mitten av gårdsplanen vid tornhuset: ett glasklot, ungefär två meter i diameter. På håll verkar det enkelt och tydligt, men ju närmare man kommer, desto mer komplicerad verkar konstruktionen och desto mer ogenomskinlig ter sig ytan. Detta är en utmärkt, men ironisk, symbol för både parlamentet och Europeiska unionen.
Jag föreslår därför att det är den nya kammarens och den nya kommissionens arbete att få nuvarande institutioner att fungera och att förenkla förhållandet mellan dessa institutioner och medborgarna. Detta skulle göra mycket för att uppnå de mål som har satts upp av rådsordföranden och för att försäkra att vi, när vi blir omvalda, har våra medborgares stöd. 
Swiebel (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta mina varma gratulationer till föredraganden, Alima Boumediene-Thiery, för detta betänkande, som bekräftar mönstret av brott mot och problem med de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, vilket vi också har identifierat i de fyra tidigare betänkandena under detta parlaments livstid. Tjänstefel av regeringspersonal och poliser, villkoren i fängelser, ojämlik behandling, diskriminering, rasism, främlingshat, antisemitism och, särskilt på sistone, det allt större hotet om en urholkning av de medborgerliga rättigheterna, till exempel rättigheter för misstänkta, rätten att betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisats och sist men inte minst skydd för privatlivet – allt detta under täckmanteln för kampen mot terrorism. Anna Karamanou kommer att säga något mer om detta om en stund.
På det hela taget manar dessa betänkanden, särskilt det senaste av Alima Boumediene-Thiery, oss att ompröva vilket det politiska svaret från EU:s institutioner bör vara på allt detta. Därför är jag särskilt glad över att minister Dick Roche, som är närvarande här på det irländska ordförandeskapets vägnar, i säkra ordalag har sagt att Europeiska unionen måste vara beredd att rannsaka sitt eget hjärta. Jag uppskattar verkligen detta uttalande. Andra ordförandeskap har undvikit frågan eller inte dykt upp alls vid debatter av detta slag, och det förefaller mig som att denna ärlighet bör uppskattas mycket, så han skall ha all heder för den.
Vi bör trots detta ifrågasätta om EU ännu kan anses ha en komplett politik för de mänskliga rättigheterna. Faktum är att så inte är fallet. Vi rör oss i rätt riktning, men vad vi har för närvarande är ändå fragment och byggstenar. Under en relativt kort tidsrymd, de senaste fem åren, har viktiga normativa och institutionella parametrar förflyttats. Som flera talare redan har påpekat har alla kombinerade ansträngningar, trots att förändringar har skett, ännu inte lett till en sammanhängande politik om de mänskliga rättigheterna. Låt mig beskriva de olika punkterna under resten av den talartid som har tilldelats mig.
För det första har vi en stadga som uttryckligen föreskriver medlemsstaternas skyldigheter inom de mänskliga rättigheterna. Den är verkligen fantastisk.
För det andra har vi ett Europaparlament som använder denna stadga som grund för sina betänkanden. Det är också lovvärt, eftersom det gör processen systematisk och kontrollerbar.
För det tredje finns det, som kommissionären mycket riktigt påpekade, ett nätverk, och det har inte bara gjort rapporteringen, utan också analysen och rådgivningen mycket mer professionell. Vi bör verkligen fortsätta längs denna väg, för det är en viktig prestation.
För det fjärde har vi artikel 7 i fördraget, till vilken rådet i Nice lade en varningsmekanism. Det är också ett enormt stort framsteg, eftersom det, för att tala klarspråk, krävs mer än en atombomb för att föra krig.
För det femte har vi tagit emot kommissionens meddelande från oktober 2003, vilket fyller ut denna reviderade artikel 7. Därför vet vi vad kommissionen anser om hur detta bör hanteras, även om vi fortfarande väntar på rådets yttrande om detta meddelande från kommissionen. Jag antar att parlamentet kommer att diskutera det under nästa sammanträdesperiod.
Som kommissionären redan har påpekat är vår sjätte byggsten byrån för mänskliga rättigheter. Den är resultatet av ett beslut av rådet i december. Jag är glad över att det har tagit första steget i det beslutsförfarande som skall följas. Jag kommer själv att bidra till detta, så gott jag kan.
För det sjunde, och även detta har nämnts tidigare, kommer vi snart att ha en konstitution där artikeln om värderingar kommer att stärkas och i vilken stadgan kommer att införlivas. Detta är fantastiskt, men de är bara byggstenar, och ännu ingen sammanhängande helhet.
Vad vi verkligen behöver är en sammanhängande politik om de mänskliga rättigheterna som omfattar alla mål, institutioner, instrument och finanser. Vidare skulle jag verkligen vilja få klarhet i frågan om i vilken utsträckning problemen med de mänskliga rättigheterna i en medlemsstat faktiskt är en fråga för Europeiska unionen som helhet, så att länder och medlemsstater, och även vi, vågar uppmana varandra att redovisa vad vi har gjort hittills på ett ärligare sätt. Låt mig än en gång uttrycka hur nöjd jag är med bidragen från Dick Roche, på ordförandeskapets vägnar, och från kommissionär Vitorino. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister! Jag vill börja med att tacka Alima Boumediene-Thiery för ett gott arbete med ett viktigt betänkande. Hur ser situationen ut inom EU-15, som formar en union byggd på människors lika värde, humanism, tolerans och mänsklig värdighet? Jag tror nog att de allra flesta av oss här kan se sprickorna i EU-fasaden. Detta är vår union: Flyktingar kränks, hålls i utanförskap och riskerar att förlora sina liv på sin väg till ett bättre liv i Europa. Ett viktigt steg mot en gemensam flyktingpolitik togs igår, som ministern sade, men det har tagit lång tid och förslagen är inte tillräckligt långtgående.
800 000 kvinnor och barn köps och säljs som handelsvaror i en avskyvärd sexhandel. Kvinnor könsstympas, riskerar tvångsgifte och utsätts för dagliga våldsverkare bara för att de är just kvinnor. Media- och yttrandefriheten inskränks. Homosexuella utsätts för diskriminering. Antisemitismen ökar och judar får höra samma slagord som ljöd över Europa på 1930-talet. Hat och våld kan vi se i det betänkande som presenteras idag. Rasism och oförsonlighet mot invandrare breder ut sig. miljoner invandrare ställs utanför samhället. Muslimer trakasseras. Islamistisk fundamentalism växer sig stark i våra städers förorter. Ja, det är i vår union som livet slutade för 190 vanliga spanjorer en helt vanlig dag på väg till jobbet.
Visst kan vi säga att friheten aldrig har varit starkare än denna vår då Europa förenas och gamla sår helas, men samtidigt vet vi att vårt EU-15 bär med sig många brister in i det nya EU den 1 maj 2004.
Jag vill avsluta med att säga att det är olyckligt att så gott som alla medlemsländer inför begränsningar mot de nya medlemsländerna. Det borde EU:s ledare gemensamt ha kunnat undvika genom att ha varit bättre förberedda och anpassat regelverken i tid. Hos många av våra nya vänner finns en berättigad besvikelse över detta. Jag vill avsluta med att säga att ELDR-gruppen ber om kammarens stöd för två ändringsförslag om den europeiska arresteringsordern och om det franska slöjförbudet. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Detta betänkande om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen hänvisar till ett stort antal missförhållanden inom olika områden. Mot bakgrund av rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte nyligen och dess budskap vill jag koncentrera mig på skyddet för flyktingar, det vill säga artikel 18 (Rätt till asyl) och artikel 19 (Skydd vid avlägsnande, utvisning och utlämning) i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
I betänkandet, och jag vill ge föredraganden mina uppriktiga gratulationer för det, anklagas medlemsstaterna för att hittills inte ha kunnat komma överens om ett direktiv om asylförfaranden och flyktingstatus. Just denna vecka har inrikesministrarna nu kommit överens om det. Det är bra att det nya direktivet också kommer att ge personer som flyr sina hemländer på grund av förföljelse av icke-statliga agenter erkänd status i alla EU-länder. Det är något som jag och många icke-statliga organisationer och medborgare har arbetat för. På order av min regering missgynnas tyvärr flyktingar – men inte offer för politisk förföljelse – när det gäller tillgången till arbetsmarknaden. Jag kan inte se något objektivt skäl till detta, och jag anser också att det motverkar sitt ekonomiska syfte eftersom flyktingar med så kallat subsidiärt skydd kommer att tvingas att arbeta olagligt för att kunna överleva.
De som predikar om grundläggande och mänskliga rättigheter för omvärlden måste också ta en titt på sina egna prestationer och inte alltid bara på hur deras grannar skulle kunna förbättra sig. Det är riktigt, och jag är glad över att rådets ordförande också ser det så.
Europas egen historia inom migration och asyl är enligt min åsikt rent skamlig, som betänkandet tydligt visar. Jag vill rikta särskild uppmärksamhet mot att personer som har byggt upp en tillvaro här i Europeiska unionen fortfarande inte har rösträtt, trots att Europaparlamentet har krävt det vid många tillfällen. Jag vill också påpeka att begreppet säkert tredjeland kommer att göra det så gott som omöjligt för flyktingar att komma in i Europeiska unionen lagligt i framtiden. Det enda sättet att få asyl här kommer att bli att hoppa fallskärm över Europa. Jag skulle därför önska att vi i Europa hade modet att ändra politiken så att vi inte än en gång får ett betänkande som kritiserar Europeiska unionen för så många olika allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. 
Turco (NI ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera Alima Boumediene-Thiery för hennes arbete, som också var mycket viktigt för den påföljande debatten i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Jag känner att jag måste påpeka en sak. I åratal har nu detta årliga betänkande mer och mer börjat likna en kopia av sig självt. Vi ser ständiga kränkningar, alltid av samma rättigheter, samma debatt pågår hela tiden, men vi kommer aldrig till den avgörande punkt som togs upp av Joke Swiebel. Vill kommissionen och rådet verkligen att respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna skall omvandlas till en reell politik? Vi förväntar oss ett svar på detta. Om svaret blir att vi redan har artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen måste ni emellertid förstå att det är fel svar. Trots att villkoren för att införliva den finns har artikel 7 i fördraget om Europeiska unionen aldrig införlivats och kommer aldrig att införlivas i ett institutionellt sammanhang där Europeiska kommissionen, av uppenbara skäl, aldrig kommer att ha styrkan att gå emot en av medlemsstaterna. Mot bakgrund av de återkommande kränkningar som fördöms i detta betänkande och i brist på sanktioner är det därför oundvikligt att vi än en gång får se denna bild förfalla ytterligare nästa år.
De så kallade antiterrorinitiativen bör läggas till detta. På senare tid har den enda praktiska konsekvensen av alla initiativ som har tagits av rådet, eller som rådet skulle vilja ta, trots deras uttalade syfte att bekämpa terrorism, faktiskt varit att medborgarnas rättigheter undertrycks.
Vad gäller det enda verkligt användbara initiativet, att blåsa liv i en europeisk underrättelsetjänst, har vi läst uttalandena av den italienska inrikesministern om att det inte är möjligt eftersom varje nationell underrättelsetjänst vill behålla sina egna data för sig själv. Om det är så Europeiska unionen skyddar sina medborgare från farorna med terrorism, hur skall de då någonsin kunna ha styrkan och förmågan att skydda sina egna medborgare från de kränkningar som begås mot dem av medlemsstaterna själva? 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att upprepa vad minister Dick Roche poängterade i sin inledning, att det är tack vare Europeiska unionens oerhört goda rykte som vi kan utarbeta denna kritiska egenbedömning, detta betänkande om mänskliga rättigheter inom EU. Det är mycket lätt att kritisera andra delar av världen, men det är svårare, och till vår fördel, att vi är beredda att titta inom Europeiska unionen, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen och regeringarna som arbetar tillsammans för att skapa en mer demokratisk institution – inte i någon bemärkelse en superstat som måste fruktas, som vi kanske läser i tidningarna. Som kommissionär António Vitorino helt riktigt sade, finns det många positiva aspekter vi kan föra med oss från detta, och vi kan bygga vidare på god praxis från ett land till ett annat.
Jag håller med både honom och minister Dick Roche när de talar om behovet av att utveckla en modern tolkning av Genèvekonventionen om flyktingar. Dagens situation är annorlunda jämfört med efterkrigstiden 1951, men utmaningarna kan vara liknande, även om de praktiska förhållandena inte är det. Vi måste alla samarbeta om vi skall kunna genomföra dessa principer.
Inget kan vara viktigare för ett EU med 25 medlemsländer än att ha en gemensam europeisk invandringspolitik och, jämsides med detta men separat, en gemensam europeisk asylpolitik. Föredraganden har hänvisat till behovet av detta, och jag lovordar henne för arbetet. Som hon säger måste det inte baseras på minsta gemensamma nämnare, snarare kommer ett system som får mycket respekt och lite kritik att baseras på högsta möjliga standarder, och det kommer att respektera familjer och mänskliga rättigheter. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Även jag delar många av de åsikter och förslag som har framförts av Alima Boumediene-Thiery. För att fatta mig kort skulle jag vilja inskränka mig till den oro som är knuten till det ultra-säkerhetsmedvetna synsätt som just har bekräftats av det senaste Europeiska rådet. Denna inställning följer den amerikanska modellen och är farlig och hotfull – för att uttrycka saken mer kortfattat går den inte till botten med terrorismen. Under täckmanteln av kampen mot denna förbannelse ger den lagstiftning som stöttar upp vart och ett av våra länder redan upphov till nya kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag tänker exempelvis på de så kallade förebyggande åtgärderna vad gäller visumfrågan i Tyskland, de åtgärder som godkänner kvasideporteringen av 26 000 människor i Nederländerna och de åtgärder i Frankrike som har lett till att antalet utvisningar har ökat med mer än en tredjedel jämfört med början av 2003.
EU:s inställning kommer längre och längre ifrån de allmänna principerna om asyl och solidaritet. Har inte stats- och regeringscheferna nyligen trotsat dessa principer genom att från och med 2005 faktiskt godkänna att systematiska register förs över alla personer som bor i Europa? Samma inställning finns i förslagen till direktiv i syfte att harmonisera asylpolitiken. Bör vi därför inte vara oroade, som Förenta nationernas flyktingkommissarie just har sagt, över begreppet säkra tredjeländer dit flyktingar kan skickas utan några garantier för sin säkerhet? Slutligen kan detsamma sägas om de europeiska stadgarna, som vårt parlament lyckligtvis nyligen har förkastat. Tvärtom kommer framtiden för de mänskliga rättigheterna i Europa att innefatta en genuint välkomnande politik, lika rättigheter, inklusive rätten för alla att rösta och att väljas i alla val, och fullständig respekt för yttrandefriheten, inklusive föreningsfriheten. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta parlament har diskuterat en mängd betänkanden om konstitutionella rättigheter. Varje gång är det anmärkningsvärt hur varje föredragande lyckas överträffa sin föregångare genom att kriminalisera miljontals européer som drabbas av de tragiska effekterna av okontrollerad invandring. Det duger inte att anklaga det fåtal politiker och regeringar som gör blygsamma försök att göra någonting åt de enorma effekterna av asylmissbruk för bristande solidaritet. Det är intellektuellt orättvist att systematiskt kasta anklagelser om rasism och främlingshat i ansiktet på de politiker som anser att våra tätbefolkade samhällen inte längre kan hantera nya invandringsvågor utan katastrofala sociala effekter. För mindre än två veckor sedan orsakade unga invandrargäng meningslös förstörelse av olika privata fastigheter här i Strasbourg, och de har gjort detsamma varje jul i åratal. Kanske kan någon föredragande i sitt betänkande om konstitutionella rättigheter ta in en punkt om rättigheterna – till fysisk integritet, säkerhet och ägande – hos de européer som bor i utkanterna av våra städer. Det skulle vara bättre än det femtielfte ihåliga och irrelevanta dokumentet om hur dåligt vi som européer brukar behandla våra medmänniskor. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är riktigt att detta betänkande om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen riskerar att närmast bli en rutinuppgift. För att inte upprepa det som har sagts vid tidigare tillfällen av andra ledamöter skall jag därför fokusera mitt inlägg särskilt på tre ämnen. Det första är oundvikligen familjen. Jag talar inte bara för mig själv, utan för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, när jag kraftfullt förkastar punkterna 102 och 103, som än en gång uppmanar till juridiskt erkännande av sammanboende par, till och med par av samma kön. Vi förkastar också ändringsförslag 157, som till detta krav även lägger möjligheten att kunna adoptera barn på vanligt sätt. Det verkar som att en del personer aldrig kommer att ta till sig den gamla lärdomen att det är meningslöst att i denna fråga försöka gå emot EU-fördraget, som tydligt ger medlemsstaterna befogenhet, behörighet och suveränitet att själva besluta i denna känsliga fråga.
Det andra ämnet som jag vill ta upp är tryckfriheten och pluralismen, som så sent som i går var föremål för en livlig debatt i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Även här sägs i punkt 63, i ett språk som är olämpligt för denna kammare, att begreppet pluralism undertrycks med stor cynism. Kom igen, fru Boumediene-Thiery, det är en mening som passar i ett valmanifest, inte i en debatt i Europaparlamentet! Vi förkastar därför kraftfullt ändringsförslag 84, 85 och 86, som upprepar detta missförstånd och i slutändan sätter Italien ensamt i skottlinjen, som om alla medieproblem var koncentrerade till vårt land.
De börjar visserligen med antaganden som vi alla kan dela, som kriterierna för pluralism, frihet och tillgång till medierna för alla, men de drar slutsatser som är så begränsade till det enskilda fallet Italien att de slutar med att även misskreditera alla sina hedervärda antaganden. Man behöver bara läsa rapporten från Reportrar utan gränser, som inte alls samarbetade med den italienska premiärministerns organisation, utan som är, som ni vet, en organisation av journalister på vänsterkanten. De gjorde en del undersökningar i Italien i april 2003, som de senare publicerade, där de kom fram till mycket olika slutsatser jämfört med dem som kännetecknar gårdagens otroliga betänkande från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, med dess ännu mer otroliga ändringsförslag. Det föreligger exempelvis visserligen en intressekonflikt i Italien, men den blir nu löst – jag skulle kunna säga i denna stund – i Italiens parlament, det enda forum där denna fråga kan diskuteras seriöst. Ett reformförslag kommer snart att antas, en reform som den italienska vänstern aldrig hade mod eller ens förmåga att föreslå under sina sju år i regeringsställning.
Reportrar utan gränser säger att den italienska pressen – och jag citerar dem direkt, jag har inte hittat på det här – är ”fri och pluralistisk, men försvagad av televisionens herravälde”. Tvärtemot det som hände i går i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor talar de inte om censur eller medietyranni. Om den politiska inriktningen på TV:s nyhetssändningar, såväl statliga som privata, skriver de att de ”i huvudsak är balanserade” – den enda uttryckliga kritiken är att kända TV-personligheter som Enzo Biagi, Michele Santoro och Daniele Luttazzi har försvunnit från rutan, vilket – det kan jag försäkra er om ni inte känner till dem – ingen i Italien har missat, utom möjligtvis de politiska chefer som betalar deras löner.
Avslutningsvis vill jag nu, efter så många negativa kommentarer, rekommendera att ändringsförslag 199 skall antas, vilket har lagts fram av Mario Borghezio och mig, om ersättningen till italienska militära fångar för det tvångsarbete som de utförde i Tyskland mellan 1943 och 1945. Det är bara italienarna som inte har fått ersättning. Vi uppmanar Tyskland att ersätta de italienska medborgare som arbetade hårt mot sin vilja i fabriker och arbetsläger, trots att mycket lång tid nu har gått. Jag vill be Gerhard Schröder att göra det snabbt, eftersom den yngsta av dem är 80 år gammal, och 10 procent av dem dör för varje år som går. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Det årliga betänkandet om de grundläggande rättigheterna kommer i en besvärlig tid, som är märkt av terrorattackerna i Spanien nyligen och kränkningen av dussintals oskyldiga människors rätt till livet. Vid Europeiska rådet nyligen fokuserade diskussionerna och besluten olyckligtvis på efterverkningarna och de tog inte upp kärnan i och orsakerna till den nya situation som har uppstått till följd av kriget mot demokratin, som talman Pat Cox kallade terrorismen.
Jag är säker på att de hämmande åtgärder som förespråkas inte bara misslyckas med att nå ondskans rötter, den omfattande bristen på jämlikhet och diskrimineringen i dagens värld, utan också hotar att sopa undan grundläggande friheter och demokratiska rättigheter, och därigenom stärka terrorismens målsättningar från annat håll. Med andra ord drivs vi med matematisk precision in i en tragisk situation, där skyddet för personuppgifter inte kommer att finnas och privatlivet kommer att stå under storebrors ständiga kontroll. Terrorismen används som alibi för att öka utgifterna för säkerhet och förvandla moderna demokratier till autokratiska polisstater där varje medborgare behandlas som en potentiell terrorist.
Samtidigt som allt detta händer på terroristfronten har ett annat förfärligt brott som begås dagligen mot tusentals kvinnor och barn, nämligen modern slavhandel, nyligen kommit upp på vår politiska dagordning. De grundläggande rättigheterna och demokratiska friheterna i Europeiska unionen är verkligen allvarligt hotade. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Detta årliga betänkande om politiken om de mänskliga rättigheterna riktar uppmärksamheten mot det ökande antalet kränkningar som sker i EU och ger konkreta förslag om hur denna situation kan lösas. Betänkandet tar upp många tänkvärda punkter, av vilka jag vill understryka den hänvisning som görs till att många kvinnor nekas abort i EU, vilket just nu är fallet i Portugal, där det faktiskt är åtalbart.
Jag lovordar föredraganden när hon uppmanar medlemsstaterna att garantera alla kvinnor, inbegripet unga och fattiga kvinnor och invandrarkvinnor, tillgång till säkra och lagliga aborter, nödvändiga preventivmedel och ekonomiskt överkomliga tjänster inom reproduktiv och sexuell hälsa och sexualupplysning. Jag hoppas att den portugisiska regeringen – och det rådande politiska klimatet i mitt land – till slut antar detta förslag.
Jag vill också understryka att betänkandet fördömer alla former av våld mot kvinnor och uppmanar medlemsstaterna att bekämpa och eliminera våldet mot kvinnor och barn i Europa. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! Jag tackar föredraganden framför allt för hennes ständiga engagemang i de mänskliga rättigheterna. Men en avgörande och brådskande fråga omnämns inte i betänkandet – tortyren av baskiska politiska fångar.
I går släpptes en ung flicka, Ainara Gorostiaga, på order av den spanska domaren Baltasar Garzón efter att ha tillbringat två år i fängelse. Hon hade hållits isolerad från februari 2002. Ainara Gorostiaga erkände alla anklagelser, men tog sedan tillbaka erkännandet och sade att erkännandet hade tvingats fram under tortyr. Domare Baltasar Garzón erkänner nu att hon är oskyldig. Tre andra ungdomar har redan släppts eftersom det inte fanns några bevis mot dem heller. Isolerad i två år på grund av tortyr! Mina damer och herrar, [hur länge till]? 
Krarup (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om goda avsikter och innerliga ord kunde förändra världen skulle Alima Boumedienne-Thierys sympatiska betänkande utgöra en revolution. När jag läser om alla dessa rättigheter och stora ord kommer jag dock att tänka på en dansk politiker som, hemma i vårt vindpinade land, blev vald på ett program som gick ut på att få medvind på cykelvägarna. Det är samma visa som ligger bakom detta betänkande, nämligen uppfattningen att rättigheter bottnar i ord. Rättigheter bottnar i själva verket i social praxis, kamp och politisk aktivitet.
Det som också slår mig i detta betänkande är en detalj i hyllningen till stadgan om de mänskliga rättigheterna. Jag har ingenting emot dessa rättigheter – tvärtom –, men varför fick Europeiska unionen som sådan inte rätt att ansluta sig till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna? Om den hade gjort det skulle det ha lett till samma resultat. Orsaken är att det finns en annan dagordning, nämligen att dessa rättigheter också i allra högsta grad handlar om själva integrationsprocessen, och det är denna dubbelhet i dagordningen som får mig att göra denna anmärkning.
Schröder, Ilka (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Hyckleriet är oslagbart när vi talar om grundläggande rättigheter i denna kammare, särskilt när det kommer från högerkanten. När rådet och regeringarna inleder allt fler nya övervakningsprogram, och försätter tusentals invandrare i ren förtvivlan med sin politik om fästning Europa och lämnar dem i sticket vid gränserna, låter dem drunkna till havs, och det fåtal som lyckas ta sig fram blir sedan inlåsta i EU för att avvisas igen så snabbt som möjligt, applåderar faktiskt Europaparlamentet, som påstår sig vara de grundläggande och mänskliga rättigheternas väktare. Tyvärr ser verkligheten helt annorlunda ut för alla dem som berövas sina mest elementära medborgerliga rättigheter. Statligt, polisiärt och rasistiskt våld sker dagligen i Europeiska unionens kapitalistiska samhälle. Många politiker och företrädare för domarkåren och polisen rättfärdigade uppenbart tortyr i Tyskland 2003, vilket är ett specifikt exempel på detta. När mitt resolutionsförslag om ett fördömande av detta rättfärdigande av tortyr avslogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, berodde det dessvärre på de grupper som nu försvarar sina politiska vänner. 
Roche,
   . – Herr talman! Debatten har varit mycket intressant. Jag instämmer i åsikten som har framförts av många att unionen har sin grund i ett delat åtagande för frihet, mänskliga rättigheter, demokratiska institutioner och rättsstatsprincipen. Vår union måste vara en förebild inom alla dessa områden, annars är vi inget annat än en uppvisning i hyckleri.
Jag har nämnt att rådet i Tammerforsprogrammet på nytt bekräftade den vikt EU och medlemsstaterna fäster vid den absoluta rätten att söka asyl, som har nämnts av flera ledamöter. Rådet gick med på att arbeta mot upprättandet av ett gemensamt europeiskt asylsystem. Detta är mycket viktigt och helt rätt. Robert J.E. Evans sade till exempel att det måste finnas tydlighet i det system vi upprättar. Han har helt rätt i detta. Med tanke på debatten som har rasat i ett antal medlemsstater vill jag komma in på frågan om invandring, en fråga som har tagits upp av flera ledamöter. Det märks en oroväckande ökning av främlingsfientliga kommentarer, särskilt inom vissa områden av populärmedierna. Europa är öppet för invandring. Invandring till Europa är faktiskt både nödvändigt och önskvärt, tillsammans med migration inom Europa. Utvecklandet av en gemensam invandringspolitik för EU är därför av särskild betydelse. Både Robert J.E. Evans och Sylvia-Yvonne Kaufmann var inne på detta. Det är viktigt att vi har en entydig politik för legal invandring för att kunna sätta stopp för en del av denna oroande hysteri.
Det irländska ordförandeskapet fortsätter att stödja ett initiativ av kommissionen att bekämpa människohandel, särskilt med tanke på det arbete som har utförts inom detta område av expertgruppen och med tanke på Brysseldeklarationen.
Ganska många talare hänvisade till stadgan om de grundläggande rättigheterna i förslaget till konstitutionellt fördrag. Det slår mig att elementen från stadgan om de grundläggande rättigheterna i förslaget till konstitutionellt fördrag är en av de viktiga pelare som fördraget är baserat på. Stadgarna förser unionens medborgare med ytterligare en garanti när de har att göra med EU:s eller medlemsstaternas institutioner vid tillämpningen av EU:s lagar. Jag kan helt enkelt inte förstå hur detta kan framställas som något annat än positivt. Jag blev därför förvånad av bidraget från the Earl of Stockton i detta sammanhang. Jag tycker inte att det är riktigt att framställa stadgan som negativ; den är positiv i varje aspekt.
The Earl of Stockton framhöll att sunt förnuft och goda arbetsmetoder är det bästa skyddet. Kanske skulle han haft rätt om vi hade levt i en idealisk värld, men det gör vi inte. Vi lever i en värld som inte är perfekt. Enligt min personliga erfarenhet har sunt förnuft och goda arbetsmetoder svikit oss vid mer än ett tillfälle.
Flera ledamöter hänvisade till vikten av en fri press i skyddet av medborgerliga rättigheter. En fri press är en grundläggande faktor i skyddet av medborgerliga rättigheter. Samma ledamöter nämnde dock sina farhågor om överdriven koncentration. Koncentration är ett faktum över hela EU, och i den utsträckning det hindrar fritt utövande av kommentarer eller försvagar kapaciteten för den fria pressen att skydda alla våra rättigheter är sådan koncentration en orsak till oro.
Jag tackar ledamöterna för en mycket intressant och stimulerande debatt. Jag vill också tacka ledamöterna för de vänliga ord de hade att säga om det irländska ordförandeskapet. Jag försäkrar er att ordförandeskapet, genom att föra rådets arbete framåt, noga kommer att överväga det som har sagts här i dag.
Jag gratulerar föredraganden till betänkandet. Vi är kanske inte överens om varje ord eller kommentar i betänkandet, men det är oerhört viktigt att vi ser oss själva i spegeln emellanåt för att se om vi kan nå upp till våra egna höga standarder. Betänkandet har verkligen varit till stor hjälp i detta avseende. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som både denna debatt och detta betänkande tydligt visar fortsätter de grundläggande rättigheterna tyvärr att kränkas i EU. Jag anser dock att ledamöterna i denna kammare, som snart skall möta väljarna i ett val som är särskilt viktigt för EU:s framtid, bör tänka på att de fantastiska framstegen under de senaste fem åren inom området mänskliga rättigheter är någonting att vara stolt över, och de kan faktiskt uppmuntra medborgarna att dela i valförfarandet med tanke på utsikterna för att upprätta en EU-politik om de grundläggande rättigheterna.
Jag anser att det konvent som godkände stadgan om de grundläggande rättigheterna, parlamentets årliga roll i identifieringen av problem inom de grundläggande rättigheterna – ibland i en starkt ideologisk debatt, men alltid en mycket aktuell sådan – ändringen av artikel 7 i Nicefördraget, det faktum att en byrå för mänskliga rättigheter har inrättats och, som rådets ordförande Dick Roche just har sagt, utsikterna för att ge stadgan om de grundläggande rättigheterna en central roll i förslaget till konstitutionellt fördrag, är en rad olika aspekter som kommer att visa medborgarna att detta organ, som de väljer direkt, alltid har placerat frågan om de grundläggande rättigheterna främst i den politiska debatten och verksamheten.
Min andra iakttagelse rör de hänvisningar som har gjorts till asylpolitiken. Vi kan inte dölja det faktum att medlemsstaterna har skillnader som ibland är svåra att övervinna, och att det pris vi måste betala för att komma förbi dessa skillnader ibland är ett avtal som grundar sig på den minsta gemensamma nämnaren. Vi har alltid sett sådana avtal som en del av en gradvis definition av asylpolitik och migration. Vi kan inte blunda för detta, men låt oss inte vara defaitister. Jag måste erkänna att i dag – och det smärtar mig att säga detta – dagen efter att ministerrådet äntligen antog ett direktiv som definierade flyktingbegreppet, anpassade systemen för subsidiärt skydd och erkände att icke-statliga agenter kan vara agenter för förföljelse, då flyktingstatus också kan ges, välkomnar vi detta direktiv, som innehåller utmärkta förslag inom området internationellt skydd och som är ett viktigt steg framåt i definitionen av ett europeiskt asylbegrepp. Låt oss åtminstone i dag inte vara defaitister, och låt oss erkänna de positiva beståndsdelarna i de åtgärder som har vidtagits.
Min tredje kommentar rör skyddet för privatlivet och de grundläggande rättigheterna i kriget mot terrorn. Vi håller inte på att skapa en orwellsk värld. Det kan inte förnekas att de är hotade och för att skydda vår öppna livsstil måste vi förhindra terrorismen och skydda våra medborgare. Därför måste vi använda den teknik som visar sig mest lämplig.
Vi får inte slåss mot väderkvarnar och inte heller bekämpa tekniken bara för sakens skull. Vad vi måste göra är se till att denna teknik används i överensstämmelse med lagen och de nödvändiga garantierna vad gäller privatlivet och de grundläggande rättigheterna. Detta är den utmaning vi står inför, och parlamentet måste därför vara involverat i definitionen av de lagregler som styr införandet av biometriska data på pass och visum och dubbelkontroller inom säkerhetsområdet.
För det sista är den viktigaste referensramen för politiken om skydd för de grundläggande rättigheterna i EU stadgan om de grundläggande rättigheterna, men den är inte enbart begränsad till stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi vill inte stå utanför den allmänna utvecklingen inom skyddet för de grundläggande rättigheterna i Europa som helhet, särskilt inom rådets område. Det föreligger därför ingen konflikt mellan att ge konstitutionell status åt EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna och samtidigt förespråka att EU bör ansluta sig till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Den kommande EU-konstitutionen pekar i denna riktning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om rapporten som begärts av Världsbanken om utvinningsindustrin. 
Roche,
   . – Herr talman! Detta är en intressant debatt eftersom vi diskuterar en rapport från Världsbanken. Granskningen av utvinningsindustrin på uppdrag av Världsbankgruppen 2001 kommer att vägleda bankens deltagande inom sektorerna olja, gas och gruvindustri. Samrådsförfarandet är ett viktigt element i gruppens helhetsgranskning av aktiviteterna inom detta område.
Det är viktigt att notera att resultatet av detta initiativ – i formen av en omfattande samrådsrapport som utarbetats av granskningsgruppen, under ledning av dr Salim – granskas av Världsbanken, och deras svar på denna granskning är på gång. Så på ett sätt diskuterar vi något som är ett pågående arbete. Vi måste låta processen ta den tid den tar med tanke på de viktiga rekommendationerna i granskningen.
Vikten av att skydda och förvalta resursbasen för ekonomisk och social utveckling bekräftades på nytt av stats- och regeringschefer vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september 2002. Råmaterial, som mineraler och petroleum, utgör grundvalar för ekonomisk tillväxt och välstånd, både inom industrin och i vårt vardagsliv. De är nödvändiga vid tillverkning, transport, uppvärmning och andra aktiviteter, och framför allt är de nödvändiga i länder med utvinningsindustri.
Samtidigt som mineralutvinning utgör ett viktigt bidrag till ekonomisk utveckling, måste fördelarna balanseras med åtgärder för att främja miljö- och samhällspelarna för hållbar utveckling genom god förvaltning. Det är troligen detta område de flesta ledamöter oroar sig för, eftersom det inte alltid har funnits god förvaltning. Som en bekräftelse på behovet av att balansera dessa krav antogs åtgärder som avser förvaltning av naturtillgångar på ett hållbart och integrerat sätt.
Världsbanken är inte ensam om att erkänna behovet av att inrikta sig på alla faktorer som avser hållbar utveckling. I denna granskning kan på många sätt paralleller dras med arbete som utförts av Europeiska unionen de senaste åren, som stärkandet av ledningen inom gruvindustrin genom exempelvis ändringen av Sevesodirektivet och ett förslag till nytt direktiv för handhavande av avfall inom utvinningsindustrin – en fråga som är av betydelse över hela unionen. Europeiska unionen för också politiken om hållbar utveckling framåt genom initiativ som den planerade temainriktade strategin för hållbar användning av naturtillgångar. På mötet den 2 mars gav rådet (miljö) allmänna politiska riktlinjer i samband med den framtida utvecklingen av den temainriktade strategin.
I granskningen av utvinningsindustrin erkänns det potentiella bidrag som gruv- och petroleumindustrin kan ge till Världsbankens primära uppdrag – det vill säga minskning av fattigdom -, och ett stort antal åtgärder i detta avseende föreslås. De förtjänar detaljerat övervägande.
Jag noterar också att Världsbanken stöder det öppenhetsinitiativ som lades fram vid toppmötet i Johannesburg, vilket är ett mycket viktigt initiativ. Detta är återigen en komplicerad fråga, och det finns behov av ökad klarhet om hur skatter och royalties för sådana operationer fördelas. Jag vill också säga att det troligen finns ett behov av att överväga om de fördelas på ett riktigt sätt – men det får bli en annan gång.
Detaljerade åtgärder för miljöskydd i granskningen av utvinningsindustrin inkluderar förslag som planer för nedläggning och riktlinjer för avfallshantering inom utvinningsindustrin. På många sätt återspeglar dessa också de angelägenheter som vi tar upp. Europeiska unionens informationsskrivelse om bästa tillgängliga tekniker för gruvindustrins avfall är mycket avancerat och kommer att lägga fram bästa praxis inom detta område. Många lokala faktorer, som klimatförhållanden, bestämmer de bästa sätten att dämpa potentiella negativa effekter. Trots detta kommer vårt arbete i Europa att ge ett användbart bidrag till bättre miljöutövande och standarder vid hantering av avfall från gruvindustrin, samt den tillämpningspraxis för cyanid som utvecklats av FN:s miljöprogram (UNEP) genom överläggningar med och deltagande av flera olika aktörer.
Vi stöder slutsatserna från toppmötet i Johannesburg och genomförandeplanen, inklusive de särskilda åtagandena som avser sektorerna gruvindustri, mineraler, metaller och energi. Vi stöder också främjandet av företagens ansvar och ansvarsskyldighet och utbytet av bästa metoder i samband med hållbar utveckling. Vår ståndpunkt i dessa frågor är klar och, antar jag, väl känd för alla intresserade, inklusive Världsbanken. Trots det är vårt intresse och vår oro för dessa områden värt att upprepas och understrykas.
Klimatförändringar förblir ett av de viktigaste miljörelaterade bekymren för unionen. Unionen förblir fullt engagerad i till exempel sitt åtagande att fullfölja målen i Kyotoprotokollet. Som parter i FN:s ramkonvention om klimatförändringar och efter att ha ratificerat Kyotoprotokollet är Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater ivriga att säkerställa att Världsbankens aktiviteter harmonierar med EU:s mål att stabilisera utsläppen av växthusgaser i atmosfären på säkra nivåer.
Enligt rapporten från FN:s mellanstatliga klimatpanel måste globala utsläpp av växthusgaser minskas drastiskt under resten av detta århundrade om detta mål skall kunna uppnås. Rekommendationerna i granskningen av utvinningsindustrin i detta avseende överensstämmer med ett erkänt behov av att börja använda energikällor som innehåller mindre kol. Främjandet i utvecklingsländerna av energikällor som är renare och släpper ut mindre växthusgaser, med särskild fokus på främjandet av förnybara energikällor, är i linje med uppfyllandet av målen i EU:s långsiktiga klimatförändringsplan.
Sammanfattningsvis ser vi fram mot Världsbankens svar på denna granskning. Som jag har sagt har svaret ännu inte kommit. Vi välkomnar det omfattande och tydliga samrådet i denna process och uppskattar att Världsbankens arbete, som nu är på väg, är välunderrättat genom dr Salims rapport. Europeiska unionens progressiva inställning till hållbar utveckling är välkänd, och vi emotser också ett svar från Världsbanken som är i överensstämmelse med dess övergripande uppdrag, särskilt i samband med fattigdomsbekämpning och främjande av hållbar utveckling. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Den rapport som begärts av Världsbanken om utvinningsindustrin är en viktig rapport, och dess rekommendationer borde granskas noggrant av Europeiska investeringsbanken, Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling samt kommissionen.
Kommissionen är en bidragsgivare med inriktning på lindring av fattigdom. Stödet till utvinningsindustrin inom Europeiska gemenskapens utvecklingsprogram har så gott som upphört. Det särskilda instrumentet i gruvdriftssektorn, Sysmin, stoppades enligt Cotonouavtalet. Enligt den nionde Europeiska utvecklingsfonden har alla program inom gruvdriftssektorn angetts av partnerländerna själva, i linje med äganderättskonceptet. Mindre än sex procent av medlen har anslagits till gruvnäring i nationella vägledande program. Dessutom har ökad oro för miljön inom Europeiska unionen lett till en generaliserad användning av miljökonsekvensbeskrivningar sedan 1990-talet. Detta gäller även i samarbete med finansinstitut som Europeiska investeringsbanken eller Världsbanken.
Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) diskuterar riktlinjer för statsstödda exportkrediter. OECD tillkännagav nyligen en överenskommelse för att stärka enhetliga metoder för utvärdering av miljöpåverkan från infrastrukturprojekt som stöds av de exportkreditinstitut som tillhör OECD-ländernas regeringar för att garantera att de uppfyller fastställda internationella normer.
Som parlamentet känner till inledde Europeiska unionen EU-initiativet ”Energi som bidrar till att utrota fattigdomen och främjar en hållbar utveckling” vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september 2002. Sekretariatet för initiativet har sina lokaler hos kommissionen. Initiativets syfte är att svara på samma frågor som parlamentet tog upp, genom att bidra till att ge tillgång till den energi som krävs för att nå millenniemålen. Detta mål kommer att nås inom ramen för verksamhet som drivs av deltagande utvecklingsländer, genom tillhandahållandet av lämpliga, hållbara energitjänster till ett överkomligt pris.
Även om initiativet inte har ett tekniskt fokus eftersträvar man att främja tillhandahållandet av hållbara energitjänster till ett överkomligt pris. Genom att göra detta försöker man främja valet av de mest ekonomiska lösningarna på grundval av ekonomisk, social och miljömässig påverkan. Detta innefattar främjandet av renare och mer effektiva fossila bränsletekniker.
Kommissionen hyser också sekretariatet för Johannesburgkoalitionen för förnybar energi. Denna koalition eftersträvar att förbättra förnybar energiutveckling i utvecklingsländerna.
Låt mig avsluta genom att försäkra er om att kommissionen stöder uppmaningen till ett fullständigt genomförande av de rekommendationer i Världsbankens rapport om utvinningsindustrin som berör investeringarnas hållbarhet, främjande av god förvaltningssed, folkets samtycke, konsekvensbedömning för sociala och miljömässiga faktorer samt respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande arbetsnormer. 
Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är andra gången idag som vi diskuterar gruvverksamhet. På förmiddagen var det Jonas Sjöstedts betänkande och nu är gruvnäringen indirekt berörd i denna resolution. Jag håller med både minister Roche och kommissionsledamot Vitorino om att energi- och gruvindustrierna har stor betydelse för ekonomin i många fattiga länder. Vi vet dock samtidigt att denna typ av industriell verksamhet ofta bedrivs i former som inte har gynnat den fattiga majoriteten direkt, som ofta har lett till allvarliga skador på miljön och som också tyvärr har lett till att inkomsterna från de koncessioner som har lämnats främst har hamnat i fickorna på allehanda ministrar och inte i statskassan, där de hade kunnat bidra till utvecklingen i länderna.
Den studie som vi refererar till här är intressant och viktig. Den visar på möjligheterna för dessa industrier, men också på riskerna för att verksamheten inte omgärdas av sociala och miljömässiga kriterier och kriterier för mänskliga rättigheter. Konsekvenserna blir ofta att fattigdomen förstärks och miljön förstörs. Vi träffade herr Salim för någon vecka sedan när han var på genomresa. Han gav ett stort antal exempel på svårigheter för lokalbefolkningen i olika projektområden: tvångsförflyttningar, miljöskador osv.
Det är viktigt att Världsbanken tar fasta på den kritik som har förts fram i studien och jag noterar att både rådets ordförande och kommissionen instämmer i många av rekommendationerna. Det är mycket viktigt att EU:s medlemsländer, vars regeringar utgör en stor del av styrelsen i banken, koordinerar sin verksamhet på detta område och ser till att banken tar fasta på rekommendationerna. Här tror jag att ordförandeskapet kan spela en mycket viktigt roll.
Om det nu är viktigt att Världsbanken tänker om, är det naturligtvis lika viktigt att man också tänker om i en rad andra finansiella institutioner. Vitorino hänvisade till att en viss överenskommelse har nåtts om exportkreditnämndernas verksamhet. Ja, men än så länge är det väldigt tunt. Vi behöver mycket tuffare kriterier när det gäller deras verksamhet, framför allt med referens till sociala, miljömässiga och klimatmässiga sammanhang.
Jag skall ge ett exempel: Mellan 1994 och 2000 garanterade exportkreditnämnderna i våra OECD-länder investeringar i ny energiproduktion motsvarande ungefär 100 miljarder dollar. All den verksamheten var fossilbaserad. Inte en cent gick till energieffektivitet eller förnybar energi.
Här behövs en rad åtgärder. Utan att höja upp denna rapport och denna studie till den absoluta sanningen, är de ändå ett bra underlag för att driva på och skärpa politiken i samband med både fattigdomsfrågor och hållbar utveckling. 
Van den Berg (PSE ).
   – ”Jag tvivlar inte en sekund på att det ekonomiska krig som Shell utkämpar i Nigerdeltat förr eller senare kommer att avslöjas och att de brott som har begåtts i detta krig kommer att bestraffas.” Detta var, herr talman, ord som uttalades av Ogoni-folkets ledare Ken Saro-Wiwa för tio år sedan. I väst är Saro-Wiwa nu, tio år senare, fortfarande den mest kända kritikern av utvinningsindustrierna. Shell har sedan dess ändrat en del av sin policy till det bättre, och granskningen av utvinningsindustrin rör i huvudsak de nationella industriernas projekt.
Denna analys av utvinningsindustrierna visar att mycket arbete återstår innan Världsbanken kan fungera effektivt i denna sektor. Ogoni-folkets kamp i Nigeria är symbolisk för de främsta villkoren för Världsbankens deltagande, det vill säga garantierna för lokalbefolkningens rätt att, utan tvång och med rätt information, ge sitt samtycke till projekt som finansieras av Världsbanken.
För många utvecklingsländer är råvaror den främsta inkomstkällan, men även om de har flytande eller fast guld i sin jordmån ser lokalbefolkningen i dessa länder mycket lite av intäkterna från det. Fattigdom, hög dödlighet, inbördeskrig, korruption och diktatur står ofta i vägen för utvecklingen i dessa länder. Förutom lokalbefolkningen får även miljön stå tillbaka för de snabba vinster som råvarorna ger. Det var samme Ken Saro-Wiwa som anmärkte att fisken i Nigerdeltat smakar olja. Det är därför av största vikt för PSE-gruppen att Europeiska rådet och kommissionen diskuterar detta betänkande som ställer upp hårda villkor för Världsbankens deltagande och utvinningsprojekt, så att de bara kan genomföras om standardkraven beträffande sociala, ekonomiska och ekologiska konsekvenser av utvinningen av råvaror uppfylls.
Det måste vara av största vikt att det ställs bra krav på ledningen vid beslut om projekt. Det är bara på det sättet som dessa råvarurika länder kan utvecklas som helhet. Det kan också ske genom stöd till kampanjen ”publish what you pay”, som ger insyn i betalningar och inkomster, och lokalbefolkningen får en garanti för att intäkterna inte bara försvinner ned i de rikas fickor, utan faktiskt gynnar lokalbefolkningen. Det kan också ske genom att man nekar finansiering av projekt i konfliktområden, och det kan slutligen ske genom att man stärker den befintliga livsmiljöpolitiken och inte investerar i projekt i skyddsområden för djur och växter, utan investerar positivt i förnybara energikällor. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Efter Förenta nationernas rapport om situationen i Kongo och Förenta staternas regerings rapport om den globala uppvärmningen har en rapport på uppdrag av Världsbanken själv nu bekräftat den oro som De gröna har utryckt under en längre tid. Det som har hänt är att Världsbanken genomförde en studie av utvinningsindustrierna som, efter två år av samråd med myndigheter, regeringar och näringsliv, har resulterat i en rapport som fördömer dess utvecklingspolitik.
Rapporten belyser bristerna och de kontraproduktiva effekterna av Världsbankens politik i länder som har rika naturresurser. Med studiens egna ord har Världsbanken lockat alltför många investerare utan att ha något reellt intresse av att hjälpa länderna att utveckla sin förmåga att omvandla naturrikedomarna till medel i kampen mot fattigdomen.
På liknande sätt har kommissionen betonat Världsbankens brist på åtgärder vad gäller miljömässig och social övervakning. I detta avseende uppger studien att om marknadens hela kraft släpps lös utan robusta ramar kan den resulterande skadan bli mycket allvarlig. Det finns många exempel på avskyvärd finansiering. Guldgruvan Yanacocha i Peru är ett skolexempel på en gifttragedi. Gruvan har drivits av ett amerikanskt bolag och jämnat fem berg med marken, fördrivit tusentals människor och förorenat vattnet i hela regionen med cyanid.
Världsbanken har också givit sitt stöd till oljeledningen mellan Tchad och Kamerun, som vi var ensamma om att bekämpa, och som har fått katastrofala sociala och miljömässiga konsekvenser – massflykt, mindre pålitlig tillgång till livsmedel och ökad prostitution, med följden att spridningen av aids ökar. Kan vi verkligen tala om en utvecklingspolitik? Utvinningen av olja, gas eller gruvor är inte nödvändigtvis detsamma som minskad fattigdom.
I länder som fortfarande har en hög grad av korruption, där de lagliga ramarna fortfarande är opålitliga och demokratin är osäker, gör Världsbanken tyvärr ingenting för att uppmuntra till en hållbar utveckling. Tvärtom har utvinningsindustrierna i många länder varit förknippade med brott mot de mänskliga rättigheterna och inbördes strider, som vi har sett i Burma. Ännu värre är att mer än 80 procent av Världsbankens oljefinansiering faktiskt går norrut och inte till de fattiga länderna. Följden av denna blinda och generösa investering är att de länder som har misslyckats är fler än de som gör stora framsteg.
De gröna förespråkar, i enlighet med studiens rekommendationer, ett moratorium för finansiering av oljeprojekt fram till 2008, ett slut på finansieringen av kolgruvor för att bekämpa växthusgaserna, uppmuntrande av ren och förnybar energi tillsammans med energieffektivisering. Europeiska unionen kan spela en viktig roll här genom att kräva, via medlemsstaterna, att Världsbanken tar hänsyn till studiens rekommendationer. Världsbanken har varit inne på fel spår alltför länge, och det är dags att ändra kurs så att utvecklingspolitiken äntligen kan gynna de mest behövande. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi begärde inte denna debatt bara för att tala om för Världsbanken vad den borde göra. Vi måste också få reda på rådets ståndpunkt, där 15 medlemsstater är representerade – som alla spelar en mycket viktig roll i Världsbankens beslutsfattande. Vi vill fråga rådet vilken ståndpunkt det kommer att inta när det gäller denna rapport om utvinningsindustrin, och om det har för avsikt att samordna medlemsstaternas ståndpunkter i detta avseende eller inte.
I Dick Roches intressanta kommentarer uppfattade jag inte svaret på frågan, det egentliga skälet till att vi bad om denna debatt. Vi är övertygade om att vi måste ha parlamentarisk kontroll över Världsbanken handlingar, och även att vi som en EU-institution måste få veta vad våra medlemsstater gör när de sitter i Världsbanken. Så Världsbanken är inte något utanför denna institution eller utanför er institution, herr Roche.
Antonio Vitorino uttryckte mycket tydligt vad han ansåg, och vad kommissionen ansåg, nämligen att den viktigaste rekommendationen måste stödjas. Jag upprepar: jag skulle vilja veta vilken rådets ståndpunkt är, om det har någon, och om det finns någon tanke på att föra någon som helst diskussion om denna punkt.
Vi anser att en diskussion om denna fråga i rådet är helt avgörande av två skäl. För det första eftersom det mycket tydligt sägs i rapportens slutsatser att investeringar i olje-, gruvdrifts- och gassektorerna inte i sig minskar fattigdomen. Ibland är det skadligt, som ni uppfattade av rapporten, och detta har också betydelse för Europeiska unionen. För det andra är vi övertygade att om Världsbankens mål är att minska fattigdomen och lindra utslagningen av lokalbefolkningar och fattiga människor kan vi inte fortsätta att stödja en metod för att finansiera ett projekt som är skadligt ur denna synvinkel. Så var så vänlig, herr Roche, och tala om för oss vad ni tänker göra. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Så här mot slutet av mandatperioden bör vi vara mycket artiga mot varandra, och jag kan konstatera att det är ett mycket gott initiativ att vi skall debattera frågan om Världsbankens rapport. Vi vet också att vi ibland oss har en expert, eftersom Monica Frassoni är med i Världsbanksparlamentarikernas forum. Det är därför helt rätt att vi tar upp denna fråga och försöker koordinera EU-ländernas inställning.
När vi allmänt talar om Världsbanken, verkar det tyvärr som om Världsbanken till vissa delar har den sämsta förvaltningen av utvecklingsprojekt. När jag var i Niger för ungefär en månad sedan hade alla andra i Niger fått ordning på sitt arbete med -projektet, men inte Världsbanken. Deras förvaltning är så koncentrerad att den inte fungerar. Jag hoppas att Monica Frassoni kan ta upp också denna fråga i arbetet med de andra Världsbanksparlamenterikerna.
Vi vet att man i Världsbanken har erfarenhet på detta område eftersom man redan för länge sedan sade att det är tillgången till resurser av detta slag som leder till ökade konflikter. Därför måste vi ta rekommendationerna på allvar. De måste vara vägledande när vi beviljar projekt och när vi tar ställning till olika nationer och hur mycket vi vill hjälpa dem. 
Roche,
   . – Herr talman! Det var en kort men mycket intressant debatt. Jag skulle redan till att börja med vilja säga att det inte var min mening att göra Monica Frassoni besviken, men jag bidrog faktiskt själv till ett antal punkter som rör vidtagna åtgärder. Jag accepterar emellertid hennes påpekande om att Världsbanken inte är något som vi är fristående från som fullständigt giltigt.
Anders Wijkman kommenterade faktiskt skyddet av sårbara länder och samhällen, och i synnerhet skydd där risken för korruption är mycket stor. Detta är naturligtvis sant, och när det gäller god förvaltningssed har Världsbanken ett ansvar att garantera det. Vi känner till vad som pågår från de fall som citeras här. Vi känner till den miljöförstörelse som i synnerhet maktlösa lokalbefolkningar drabbas av.
Margrietus van den Berg talade också i mycket dramatiska ordalag om något som han beskrev som det tysta och dolda ekologiska kriget, och en annan ledamot nämnde guldutvinning och den förstörelse som den har orsakat. Det är i själva verket helt riktigt. Dessa frågor borde orsaka oro hos Världsbanken och världssamfundet.
Margrietus van den Berg talade så riktigt om behovet att balansera utveckling å ena sidan med lokalbefolkningarnas rättigheter å den andra, och det lika viktiga behovet att se till att pengar från exploaterings- och utvinningsindustrier avsätts för tjänster till människor i regionen, en punkt som också Didier Rod berörde.
Jag skulle vilja påpeka att detta är ett relativt nytt orosområde för rådet, men vi garanterar att Europeiska unionen skall fortsätta spela en roll på den globala arenan som ledande partner till förmån för hållbar utveckling. Detta är den viktigaste punkten, och hållbar utveckling är den term som täcker alla frågor från inverkan på till exempel lokalbefolkningar till inverkan från miljöförstörelse, och det innefattar också det faktum att avkastning från denna utveckling försvinner genom korruption.
Vid sammanträdet den 2 mars upprepade rådet att genomförandet av åtagandena från världstoppmötet i Johannesburg om hållbar utveckling fortsättningsvis måste ges högsta prioritet och integreras i Europeiska unionens relevanta interna och externa politik. Som jag förstår saken rör denna punkt uttryckligen Monica Frassonis punkt. Rådet förväntar sig att alla medlemsstater kommer att försvara dessa gemensamma åsikter på alla internationella arenor, inbegripet i Världsbanken. Om jag gjorde er besviken i mitt tidigare inlägg hoppas jag att jag har gottgjort för det nu! 
Talmannen.
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om internationell handel med organ.
Jag ger ordet till minister Dick Roche på rådets vägnar. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag ber om ursäkt; jag var lite förvirrad – Monica Frassoni flirtade med mig. Det visar bara att Europaparlamentet då och då kan vara en mycket trevligare plats än det irländska parlamentet; det har jag inte varit med om tidigare!
Vi lämnar nu skämtsamheterna och övergår till något rent av fasansfullt – den moderna motsvarigheten till Burke och Hare, nämligen handel med mänskliga organ.
Allteftersom läkarvetenskapen har gjort framsteg på området organtransplantation växer efterfrågan på organ, något som leder till problem med handel med mänskliga organ. Detta är ett skrämmande och motbjudande förfaringssätt, och det är ett grovt brott mot mänsklig värdighet och kroppslig integritet. Det får också allvarliga konsekvenser för kampen mot organiserad brottslighet, som liksom överallt annars har lyckats ta sig in på detta speciella område. Vi känner till att kriminella grupper är inblandade i denna rätt ovanliga verksamhet.
Jag vet att detta har varit en källa till oro och skapat debatt i parlamentet. Jag berömmer faktiskt parlamentet, eftersom det har gjort sig mycket starkt gällande när det gäller att fördöma detta förfaringssätt. Det har även oroat rådet, och det är viktigt att vi är tydliga angående problemets räckvidd när vi tar upp detta och att vi gör det ordentligt. Detta är en invecklad och flerdimensionell fråga som kräver noggrant övervägande.
Ett förslag till rambeslut av rådet om förebyggande och bekämpande av olaglig handel med mänskliga organ och vävnader lades fram av det grekiska ordförandeskapet i februari 2003, inom ramen för rådet (rättsliga och inrikes frågor). Syftet med förslaget är att bidra till kampen mot handel med mänskliga organ och vävnader i form av organiserad brottslighet.
Utkastet till rambeslut innehåller förslag som fordrar att medlemsstaterna garanterar att avlägsnandet av ett organ från en donator som genomförts med tvång, hot eller genom bedrägeri, eller avlägsnandet av ett organ från en donator som har gett sitt samtycke på grund av betalning, klassas som brott. Som brott räknas även rekrytering, förflyttning eller skydd av en person där man använder våld eller hot eller där betalning ges för att avlägsna ett organ eller vävnad. I förslaget föreslås också att läkare eller sjuksköterskor som deltar vid transplantation av ett organ med insikt om att det har förvärvats på något av dessa sätt kommer att klassas som brottslingar. Förslaget i ramdokumentet kommer att bli ganska brett.
Förslaget har diskuterats vid ett antal tillfällen av rådets relevanta organ. Flera medlemsstater ifrågasatte vid det här laget behovet av ett instrument. Det har också framkommit att medlemsstaterna inte har några exakta uppgifter om problemets omfattning, varken inom Europeiska unionen eller i vilken omfattning unionen fungerar som destination. I detta hänseende kommer slutsatserna i Falconeprojektet, som omfattar en studie i 13 medlemsstater i denna fråga, att vara av intresse. Det irländska ordförandeskapet kommer att fortsätta att övervaka medlemsstaternas åsikter om hur användbar en åtgärd av detta slag är på EU-nivå i syfte att fastställa huruvida framsteg kan göras med hänsyn till en sådan åtgärd.
Om vi övergår till den närliggande frågan om den lagliga användningen av organ för transplantation uppstår mycket speciella frågor på grund av bristen på organ. Det finns ett behov att garantera hög standard på kvalitet och säkerhet. Kommissionen har sagt att den skall genomföra en grundlig vetenskaplig utvärdering av situationen för organtransplantation. Kommissionen kommer inom kort att visa resultaten från denna utvärdering, och vi ser fram emot att få motta denna rapport.
Jag kan sammanfatta genom att säga att vi i detta skede befinner oss alldeles i början av en process, och det kan mycket väl ta lång tid att nå något slags slutligt avgörande. Men det faktum att vi diskuterar detta visar att det finns en medvetenhet och en oro kring denna fråga. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar dagens debatt om ett problem som ger upphov till stor oro, nämligen frågan om handel med mänskliga organ.
De offer som drabbas av denna typ av brottslighet är särskilt sårbara människor, i synnerhet barn. Illegal handel med organ kan leda till betydande hälsorisker för både donator och mottagare. Handel med mänskliga organ är ett vidrigt brott mot rätten till kroppslig integritet och, under de mest tragiska omständigheter, mot rätten till liv, som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Kommissionen har nyligen fått alltfler uppgifter om föregivna situationer med olaglig handel med mänskliga organ i Moçambique och Albanien, inte minst genom de skriftliga frågor som José Ribeiro e Castro och Anna Karamanou nyligen tog upp. Det har också uppmärksammats i medierna genom alltfler rykten. Dessa föregivna situationer med handel är särskilt oroande, och kommissionen följer dem mycket noga genom kommissionens delegation i de berörda regionerna och i nära dialog med medlemsstaterna på lokal nivå, i synnerhet mot bakgrund av den politiska dialogen med dessa länder.
När det gäller situationen i Moçambique har kommissionen kontaktat justitiekanslerämbetet, som har försäkrat kommissionen att undersökningar är på gång. Kommissionen oro förstärktes också vid ett sammanträde i Bryssel med Moçambiques ambassadör.
Verkligheten visar att handel med mänskliga organ tenderar att förflytta sig från söder till norr och från de fattiga till de rika, vilket dock inte utesluter rörelser inom en särskild region. Regionalt och internationellt samarbete är nödvändigt för att tackla detta fenomen på ett framgångsrikt sätt. De brottslingar som sysslar med denna typ av verksamhet gynnas av den lokala polisens svagheter, som ofta undergrävs av korruption och som därför inte förhindrar den gränsöverskridande olagliga handeln med organ, liksom av ineffektiva rättsliga system.
Det är värt att nämna att kommissionen har betonat hur viktigt det är för Albanien att vidta nödvändiga åtgärder för att sluta ett avtal med Europol. Albanien är, som jag nämnde tidigare, ett av de länder som påstås vara scenen för handelsverksamhet med barns organ, och vars slutpunkt påstås vara Europeiska unionen. För att förhindra att mänskliga organ från olaglig handel kommer in i Europeiska unionen är de åtgärder som vidtas för att förbättra samarbetet mellan medlemsstaternas polis och tullmyndigheter och för att förstärka yttre gränskontroller av stort värde.
Men de särskilda åtgärder som riktas mot denna typ av brottslighet verkar för närvarande vara bristfällig. Det var i denna anda som Grekland, under sitt ordförandeskap för unionen, lade fram ett initiativ för att anta rådets rambeslut om förebyggande och bekämpande av olaglig handel med mänskliga organ och vävnader. Syftet med detta initiativ – som ordförandeskapet redan har nämnt – var att ange vilka typer av beteende som skulle kriminaliseras i alla medlemsstater och fastställa minimiregler för påföljder för sådana brott.
Kommissionen stödde detta initiativ starkt, samtidigt som man emellertid erkände att det krävdes en mer ingående rättslig och objektiv granskning av och kunskap om situationen i medlemsstaterna. Mot denna bakgrund, och med tanke på de svagheter som upptäckts när man försökte gå vidare med det grekiska initiativet, är det viktigt att nämna att Europols behörigheter utvidgades till att omfatta olaglig handel med mänskliga organ och vävnader i januari 2002. Europol studerar för närvarande denna företeelse och samlar in relevanta uppgifter och information om de lagliga och olagliga aspekterna av handel med mänskliga organ. Europol kan faktiskt ha tillfört ett stort värde i denna gemensamma kamp.
När det gäller uppgiftsinsamling skulle jag också vilja hänvisa till det faktum att Europarådet nyligen har sett över frågan om handel med mänskliga organ, och i december 2003 gav man ut en rapport som ger nyttig insikt i den rådande situationen i Europa när det gäller denna företeelse. Inom ramen för kommissionens finansiella ramprogram om polissamarbete och straffrättsligt samarbete (Agis) är det också möjligt att stödja projekt på detta synnerligen känsliga brottsområde, som fortfarande inte har undersökts i sin helhet.
Dessutom är det viktigt att betona att kommissionen erkände att den allvarliga bristen på organdonatorer förblir ett stort hinder för att förebygga den fullständiga utvecklingen av transplantationstjänster, vilket leder till en strikt begränsning av antalet patienter som kan dra nytta av denna form av behandling. Denna brist på organ kan uppmuntra till olaglig handel.
Kommissionen är fullständigt medveten om de följder som bristen på organ får, och av den anledningen har den angivit utvecklingen av en strategi för Europeiska unionen för att skapa medvetenhet och öka tillgången på organ som används för transplantation som en prioriterad åtgärd i sin arbetsplan för 2004 för genomförandet av programmet om gemenskapens insats på området folkhälsa 2003-2008. Kommissionen har faktiskt redan genomfört en granskning av de nuvarande metoderna och rättsliga kraven när det gäller organtransplantation i medlemsstaterna och de anslutande länderna, och håller på att analysera resultaten. Europaparlamentet och medlemsstaterna kommer att meddelas om denna analys så snart som den har avslutats.
Sammanfattningsvis har ett antal initiativ inletts för att bekämpa olaglig handel med mänskliga organ, och kommissionen kommer att fortsätta stödja sådana lämpliga initiativ för att bekämpa denna oacceptabla handel. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Människohandeln är ett av de mest vedervärdiga uttrycken för det växande fenomenet med den internationella brottsligheten, och handeln med barn är än mer vedervärdig. Handeln med barn för att skaffa fram organ är den mest ohyggliga delen av denna omoraliska och motbjudande verksamhet.
Ur etisk synvinkel har jag inget intresse av att diskutera orsakerna bakom denna kriminella verksamhet, oavsett om det är häxkonst, organhandel eller något annat. Det här är människor som behöver vårt stöd och vårt skydd, människor som förlorar organ eller till och med sina liv till följd av detta.
Information har nyligen kommit i ljuset om att denna kriminella verksamhet fortsätter i Moçambique, vilket naturligtvis ger upphov till stor oro. Förutom den mänskliga dimensionen på dessa händelser har vi portugiser språkliga och kulturella band till detta land. Jag välkomnar därför både denna debatt och den som ägde rum i går i Portugals parlament, om initiativet från Morais, ledamot i Portugals parlament. Jag blev också glad över att höra att Portugals premiärminister Durão Barroso tog upp frågan med Moçambiques president under sitt pågående statsbesök i landet.
Jag vill ta upp tre punkter i detta avseende. För det första måste vi bekämpa detta brott var det än begås. Jag anser inte att vi kan ha någon annan inställning. Handeln med människor och särskilt barn för att avlägsna organ är en föraktlig verksamhet som måste bekämpas, och det är ett av de värsta uttrycken för det växande fenomenet med den internationella brottsligheten. Alla specialister är överens om att de flesta organiserade nätverk är internationella – precis som med andra typer av brott går detta över nationsgränserna. Om vi skall kunna hantera brottsligheten på ett effektivt sätt, identifiera brottslingar och skydda offer måste vi stärka det internationella samarbetet. Det för oss vidare till min andra punkt. Vi får inte känna oss generade över vår utvecklingsnivå. Jag har läst att en del länders ovilja att erkänna att denna typ av brottslighet pågår inom deras territorium beror på den trångsynta uppfattningen att den bara sker i utvecklingsländer. Sanningen är att denna skrämmande typ av verksamhet äger rum överallt, med tanke på att det är brottsligt att såväl köpa som sälja mänskliga organ och att det finns allt färre gränser för den internationella brottsligheten.
Den 23 oktober förra året debatterade vi i denna kammare ett förslag till ett rambeslut om att främja kampen mot handeln med mänskliga organ och vävnader, vilket både rådets ordförande och Antonio Vitorino hänvisade till. Då uttryckte jag vår oro över detta fenomens uppkomst, och nämnde det oroväckande antalet bortförda personer i Brasilien och Guatemala, samt lika oroande nyheter från anslutande länder som Ungern och Tjeckien. Jag uppmanade till en integrerad inställning för hela gemenskapen och till att definitionen av både brotten vid handeln med mänskliga organ och vävnader och deras respektive straff skulle harmoniseras.
För det tredje och sista får vi inte vara rädda för att hjälpa till. Vi har en skyldighet att hjälpa till, på grund av både de humanitära orsaker som vi bidrar till och intresset – vilket måste vara gemensamt – av att sätta stopp för denna ondskefulla handel och demontera de befintliga internationella nätverken. Vi säger därför klart och tydligt till kommissionen och rådet att det är vår plikt att hjälpa till. Vi noterar uttalandet i frågan av kommissionär Poul Nielson vid denna tidpunkt om att myndigheterna i Moçambique ännu inte hade begärt vår hjälp. Vi skulle därför vilja säga till regeringarna, domstolarna och polisen i de berörda länderna att de inte har något att frukta om de ber om internationell hjälp med att bekämpa dessa brott. Genom att göra detta försvagar vi inte, utan stärker instrumenten och resurserna för att bekämpa denna gemensamma ondska. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det gläder oss att den fråga som vi tog upp avseende handeln med människor och barn i Moçambique har satt i gång en bredare debatt om den olagliga handeln med mänskliga organ och vävnader, inte bara i EU, utan i mycket större skala. Det finns faktiskt ingenting mer förhatligt än att manipulera den mänskliga kroppen – som borde vara ett färdigt objekt i sig och vars integritet och värdighet måste skyddas – och förvandla den till ett föremål där man kan hämta organ för att transplantera in i en annan person. Detta bruk är så ohyggligt att EU bör bli uppskrämt, och vi – det vill säga parlamentet, kommissionen och rådet – bör göra allt vi kan för att skaffa oss de medel som behövs för att stoppa denna handel från att sprida sig ytterligare, från att bli större och från att göra ett fåtal skrupelfria personer och deras kriminella nätverk ännu rikare.
Jag vill tala om Moçambique. I Moçambique omges Nampula-provinsen av mystik. Barnhandel har ägt rum där – man vet att femtio barn har försvunnit, troligen bortförts och offrats, antingen för att avlägsna organ för häxkonst, magiska riter eller sataniska riter, för sexslaveri, eller för att avlägsna organ för att säljas vidare till ett internationellt nätverk. Mystiken omger ett internationellt nätverk för handel med barn för att skaffa fram organ, vilket finns eller verkar i Moçambique.
Kyrkan i Moçambique säger att misstankarna är välgrundade och att det finns en rädsla för att nätverket faktiskt fungerar. Myndigheterna i Moçambique har gjort motstridiga uttalanden i frågan, med allt från uttalanden i syfte att stilla människors rädsla, om att det saknas bevis för att sådan handel äger rum, till antydningar om att det faktiskt finns tecken som tyder på att nätverket existerar. Jag vill därför be er, herr kommissionär, herr talman, att uppmana myndigheterna i Moçambique att klargöra frågan. Frågan måste klargöras, och människorna i Nampula och barnen i Nampula, och i Moçambique som helhet, måste få hjälp, så att de kan leva i frid. 

Calò (ELDR ).
   – Fru talman! De kusliga rapporter som kommer från Moçambique, särskilt Nampula-området, där barns oförklarliga försvinnande döljer en motbjudande handel med mänskliga organ, kan förefalla otroliga eftersom de är så stötande för normala människor. Tyvärr kunde emellertid även förintelsen verka otrolig, och ändå ägde den rum utan att störa sömnen hos dem som måste ha haft medel att veta eller ingripa och ändå inte gjorde det.
Efter en så förfärlig erfarenhet måste vi i dag förbinda oss att stoppa denna motbjudande handel med alla medel som det internationella samfundet har till sitt förfogande. Vi måste höja våra röster som människor och ledamöter i detta parlament mot dem som blundar för eller inte motsätter sig den med tillräcklig beslutsamhet och för dem som riskerar eller till och med offrar sina liv för att fördöma och försöka stoppa denna moderna massaker på oskyldiga. Det är medlemmarna i det allmänna och politiska samfundet och inte bara det religiösa samfundet som bör ta hand om detta problem.
Frågor har redan ställts, men de räcker inte. Alla de framstående personer i denna värld som delar förmågan att påverka ödet för så många har ett etiskt ansvar att vidta praktiska, brådskande åtgärder för att garantera säkerheten för barnen och de människor som skyddar dem. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Handeln med mänskliga organ är den moderna tidens nya piratverksamhet, i en särskilt smutsig och brutal form. Den kan leda till förföljelse, bortförande och till och med mord. Den bottnar i girighet, och den saknar skrupler. Kampen mot detta fenomen måste vara kraftfull, långtgående och orubblig. Alla fall är inte likadana. Det finns fall där myndigheterna inte låtsas se handeln med organ, där en människa kan sälja exempelvis sin egen njure för en handfull dollar. Även i sådana fall är friheten en illusion, och verkligheten är ändå en smutsig form av piratverksamhet som utnyttjar hjälplösheten hos de fattiga, förtvivlade donatorerna.
Vid sidan av våldet i denna ondskefulla handel, som kränker den mänskliga värdigheten och integriteten, så stöder den också en ohygglig marknad och stimulerar mycket farlig kriminell verksamhet och utvecklingen av internationella maffianätverk. Eftersom denna ohyggliga marknad tillåts verka, när ett otillräckligt antal organ dyker upp till försäljning, fyller de kriminella kallblodigt den bristande tillgången genom att föra bort eller till och med döda människor.
Principen med gratis organdonation för transplantationer är en av de grundläggande samhällsprinciperna, och ett grundläggande krav för människors värdighet och för vår säkerhet och frihet. När organdonationen inte är gratis är vi alla i teorin potentiella offer för detta totalangrepp på människokroppen. EU måste tillämpa principen om gratis organdonation över hela sitt territorium, göra ihärdiga ansträngningar för att lagfästa den och se till att den uppfylls i hela världen. Där organdonationer inte är gratis kan hotet om brottslighet sticka fram sitt fula tryne eller så kan de kriminella redan bedriva sin verksamhet. EU måste också ta täten i kampen mot detta moderna gissel på internationell nivå, eftersom det är ett av de mest ohyggliga uttrycken för internationell brottslighet i dagens värld. Det rambeslut som har föreslagits av det grekiska ordförandeskapet måste omedelbart godkännas, så att alla medlemsstater kan utrota denna handel, som leverantörer, mottagare eller arbetsfält. Vi måste reagera snabbt och effektivt när sådana brott kommer i dagen, var i världen det än sker.
Uppmärksamhet har nyligen riktats mot vissa regioner i Moçambique, i Östafrika. Fakta i målet har ännu inte klargjorts, men vi måste ändå, just av detta skäl, fortsätta att agera tills det föreligger fullständig öppenhet och människorna kan få sinnesro. Vi måste svara på samma sätt på det mod och den orubblighet som har visats av religiösa organ och människorättsaktivister genom att rikta uppmärksamhet mot dussintals oförklarligt försvunna barn och ungdomar, varav en del sedan dess har hittats döda, med lemlästade kroppar. Vi får inte tillåta oss att tveka att agera på grund av någon missriktad oro, eller på grund av brist på total öppenhet. Det är möjligt att det i Nampula inte bara har varit en, utan många tragiska händelser, som kan innefatta handel med människor och barn, eller handel med organ för häxkonst eller annan icke-medicinsk användning och handel med mänskliga organ för att stödja internationella nätverk. Vi vet inte, och ändå får vi inte tröttna i våra ansträngningar bara för att vi inte har alla fakta. Vi måste hela tiden arbeta för att bekämpa det som i alla sina former är ett föraktligt brott.
De myndigheter som ställs inför dessa förfärliga brott verkar ibland förlägna. De börjar säga emot sig själva eller verkar villrådiga när fall kommer i dagen. Ingen tycker om att se sitt lands namn internationellt förknippat med denna situation. Vi måste förstå detta och alltid behandla varje inblandat land med respekt. Det är emellertid just därför som vi med tålamod och ihärdighet måste föra fram uppfattningen att det inte är förlägenheten som är problemet – problemet är handeln och brottet. Alla i hela världen måste samarbeta för att utreda och bekämpa denna gemena piratverksamhet, som inte har något ursprungsland. Hotet är internationellt och påverkar oss alla.
Oavsett om det är Israel eller Sydafrika, på den asiatiska, europeiska, nord- eller latinamerikanska kontinenten, oavsett om det har sitt ursprung i Moçambique eller i de fattigaste regionerna i Brasilien, Moldavien eller Albanien, i det splittrade Balkan, på Afrikas slätter, i det krisdrabbade Centralasien eller i de fattigaste utkanterna av de asiatiska eller latinamerikanska städerna, så vet vi var denna handel kommer att slå till. Som en gam letar detta totalangrepp på människokroppen upp regioner med mänsklig fattigdom och platser där statens makt är svag. Det jagar i områden där människor och samhällen är som svagast; det känner vilka som är de svagaste och fattigaste samhällsmedborgarna och angriper dem. Det är i dessa områden vi måste agera, i samarbete med de behöriga myndigheterna, för att öka medvetenheten, erbjuda uppmuntran och praktisk hjälp, bearbeta och utbyta information, dra fram hela sanningen, ge människor sinnesro och demontera nätverken, var de än dyker upp. Kommissionen och rådet måste arbeta hårt, och jag skulle vilja se rådet agera med samma grad av försiktighet som kommissionen redan har visat här, oavsett om fallen dyker upp i Moçambique eller i någon annan del av världen. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Fru talman! Jag har lyssnat till denna debatt, särskilt till minister Dick Roche, och det har varit något som skulle kunna liknas vid en surrealistisk upplevelse. Jag har blivit alltmer förbryllad i takt med att vi har gått vidare. Herr Roche! Ni sammanfattade era kommentarer med att säga att denna process befann sig i sin begynnelse. Detta är snarast ett sätt att kringgå frågan: vilken är samordningen mellan Europeiska unionens ordförandeskap? Ni hänvisar till det ramdokumentet som framställdes i februari 2003 av den grekiska regeringen, eftersom det var ett grekiskt initiativ. Jag var parlamentets föredragande för detta ramdokument, och den grekiska regeringen var mycket angelägen om att få igenom det under sitt ordförandeskap under första halvåret förra året. 
Processen är långt ifrån i begynnelsen; faktum är att vi hoppades att den var nära sitt slut förra året vid denna tid. Vissa regeringar – den italienska eller den irländska kanske, och säkerligen några av de skandinaviska – satte en käpp i hjulet och fastnade i detta. Mitt betänkande antogs med 420 röster mot noll i Europaparlamentet. Känner ni till detta betänkande om handel med mänskliga organ? Har ni läst det? Carlos Coelho hänvisade till det tidigare. Mitt betänkande skulle säkert ha löst några av de problem som ni tog upp. Jag skulle kunna berätta en hel del för er om detta sakläge – efter vad som påstås åker över 1 000 EU-medborgare per år till världens fattigare länder för att söka efter mänskliga organ, oavsett om det är Indien, Pakistan, Albanien eller något av de övriga länder som man har hänvisat till.
Det finns redan mycket uppgifter på marknaden; vi startar inte från noll. Vilka chanser finns det till verkliga framsteg? Vad är det egentligen för mening med denna debatt? Vad är den forskning som har ligger bakom ert uttalande värd, om ni inte har tagit hänsyn till allt det som redan har passerat genom detta parlament, om ni inte ingående har läst det arbete som har gjorts och de betänkanden som har gått igenom detta parlament, i samråd med kommissionen och övriga regeringar? Faran är att allt det goda arbete och de goda avsikter som kollegerna har talat om här kommer att gå om intet om ordförandeskap efter ordförandeskap inte bygger på det som redan har skett. 
Roche,
   . – Fru talman! Vi har haft en intressant diskussion. Det är ingen mening med att försöka förvandla en debatt där det inte har förekommit någon meningsskiljaktighet till en motsättningsfråga. Jag hänvisade till den punkt som gjordes i ett utmärkt bidrag i dokumenten om att det fortfarande behövs en mängd uppgifter på detta område. Jag har inget att invända mot att det arbete som inleddes under det grekiska ordförandeskapet var utmärkt. Min personliga uppfattning är att det är synd att inte mer konkreta framsteg har gjorts hittills.
Det är en förvånande debatt. Kommissionär Antonio Vitorino anförde med rätta en oro för just denna handel som skulle kunna förekomma i alla civiliserade samhällen. Han uppgav i detalj de ansträngningar som har gjorts. Jag blev mycket imponerad av Carlos Coelho, som visade på unionens behov att agera på ett sammanhängande sätt och inrikta sig på en linje. Carlos Lage och Giorgio Calò gjorde liknade påpekanden. Jag instämmer med José Ribeiro e Castro i hans påpekande, när han föreslog att vi inte borde tillåta oss själva att hysa betänkligheter mot åtgärder på grund av någon missriktad oro. När allt kommer omkring är sanningen att unionen inte har gjort några framsteg i denna fråga. Den inleddes och lades fram inför unionen av det grekiska ordförandeskapet. Det finns orsaker till varför den inte utvecklades längre. Jag är inte är säker på att någon medlemsstat satte ”käppar i hjulet”. Om de gjorde det är jag säker på att de kanske gjorde det för att de ansåg att fanns goda och tvingande orsaker till detta.
Med undantag för denna sista besvärliga punkt var detta likväl en bra debatt. Den har bidragit till att belysa behovet av gemensamma unionsåtgärder. Den illustrerar hur man skulle kunna få slut på det som helt klart är en ondskefull handel om unionen skulle agera på ett samlat sätt. 
Vitorino,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill först upprepa att kommissionen kommer att fortsätta att noggrant övervaka de fall som har nämnts, det vill säga Moçambique och Albanien, och fortsätta att vara vaksam, i nära samarbete med medlemsstaternas ambassader i båda dessa länder.
För det andra måste jag framhålla att Greklands initiativ under dess ordförandeskap ur rättslig synvinkel ger upphov till vissa frågor som kräver en politisk debatt. Våra studier har visat att den olagliga handeln med organ faktiskt inte har kriminaliserats i alla medlemsstater. Den information som vi har tillgång till visar stora avvikelser i den lämpliga brottsrubriceringen.
För det tredje föreligger en viss komplexitet när det gäller att driva igenom rättsliga åtgärder, med tanke på att mottagarna av transplantationerna av organ som har erhållits från olaglig verksamhet oftast är européer, trots att dessa transplantationer görs i tredjeländer, vilket ger upphov till frågan om en staffpåföljd som grundar sig på principen om det nationella territorium där den brottsliga handlingen har utförts. Därför uppstod dessa frågor under presentationen och den första debatten om det grekiska initiativet till ett rambeslut om den olagliga handeln med organ, och en studie genomfördes inom ramen för Falconeprogrammet, för att identifiera exakt vilka grundläggande frågor som krävde lagstiftning på EU-nivå.
Som ni vet, och som jag nyss har nämnt, var detta inget initiativ från kommissionen, och på vissa sätt är den springande punkten i denna debatt bristen på kontinuitet i medlemsstaternas initiativ, som får en viss kraft när det berörda landet innehar ordförandeskapet, men vars kontinuitet inte garanteras därefter. För vår del har vi ställt samman denna studie, och vi är i dag bättre rustade att, på ett mer omfattande sätt än det grekiska initiativet, identifiera de nyckelområden där lagstiftning måste införas inom detta område. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.(1)
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0060/2004) av Rosa Miguélez Ramos för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av protokollet om ändring av det fjärde protokollet om villkor för fiske enligt fiskeavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen å ena sidan och Danmarks regering och Grönlands lokala regering å andra sidan. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Fru talman! Det första vi bör komma ihåg när det gäller detta fiskeavtal med Grönland är kanske att det är det näst dyraste avtal som EU skrivit under, efter avtalet med Mauretanien. Dessutom finns det en skillnad mellan de två avtal jag har nämnt, en skillnad som vi kallar skillnaden mellan nordliga och sydliga avtal. De nordliga avtalen har ett flertal kännetecken – som jag kommer att förklara under mitt anförande – som skiljer dem från de sydliga avtalen.
Mycket har sagts om fiskeavtalet med Grönland, och nästan allt är sant. Till exempel betonade revisionsrätten att vissa grundläggande budgetregler inte respekterades i fiskeavtalet med Grönland, exempelvis de för fiskemöjligheter. Av de 42,8 miljoner euro som detta avtal kostar användes bara 28 till fiskemöjligheter, och i detta ingick pappersfisken, som kallas så för att det handlar om fisk som, trots att man betalade för den, inte finns i Grönlands vatten eftersom den har försvunnit för länge sedan.
Bortsett från det faktum att utnyttjandet av fiskekvoter var mycket litet, och långt ifrån de förväntade mängderna för fiskemöjligheterna, kunde och kan bara fyra medlemsstater fiska inom ramen för detta avtal: Förenade kungariket, Tyskland, Frankrike och Danmark. De andra medlemsstaterna hade och har fortfarande inte tillgång till dessa vatten.
Det bör påpekas att det faktum att den begränsade tillgången till och utnyttjandet av fiskekvoter som man betalat för har orsakat och orsakar ett antal snedvridningar. Ett exempel är att vissa medlemsstater som tjänar på avtalet har försökt sälja outnyttjade kvoter eftersom de inte är intressanta för konsumentmarknaden i den medlemsstaten men är intressanta för marknaden i andra stater. Utöver detta snedvridna förhållande (försöket att sälja något vidare som redan betalats) har det förekommit och förekommer fortfarande att fartyg fiskar under dessa medlemsstaters flagg trots att de inte är från dessa eller andra medlemsstater utan från tredjeländer.
Faktum är att det finns en efterfrågan på dessa oanvända kvoter, eller åtminstone på att börja fiska, åtminstone experimentellt, från vissa medlemsstater som inte inkluderats i avtalet eller som uteslöts från det – till exempel de iberiska fiskeflottorna: de spanska och portugisiska – vid tiden för vår anslutning till Europeiska gemenskapen, trots att vi fiskat i dessa vatten i århundraden.
Kommissionen uppmärksammade alla dessa snedvridningar i sitt dokument och förslog en mekanism som den kunde använda för att tillfälligt överföra oanvända fiskemöjligheter till andra medlemsstater, bara under samma år och utan hänsyn till tilldelningen av kvoter i framtiden.
Vi tyckte att detta var en bra mekanism, framför allt därför att det var en försöksmekanism och därför att det skulle vara möjligt att se om den fungerade allteftersom tiden gick. Men i fiskeriutskottet antogs ett ändringsförslag som lagts fram av medborgare i vissa av de inblandade medlemsstaterna och som gick ut på att kommissionen kunde etablera samrådsförfaranden mellan medlemsstater, men att det skulle vara staterna som hade kvoterna som kunde bestämma eller besluta om distributionen av dem eller tilldelningen till andra medlemsstater som inte omfattas av avtalet men som var intresserade av att fiska i området.
Jag tror att det centrala med denna fråga är om kommissionen bara spelar en understödjande roll eller om den – eftersom vi talar om ett avtal om fiske inom gemenskapen – måste säkerställa effektivast möjliga användning av fiskemöjligheter som, vilket jag sade, har köpts av Grönland och betalats av gemenskapen inom ramen för detta fiskeavtal.
Jag tror att vi i grund och botten inte talar om nationella frågor – eftersom nationella frågor, vilket vi som är här är väl medvetna om, alltid är mycket framträdande i fiskeavtal och skapar många spänningar – utan om principen om god ekonomisk förvaltning, som är den gordiska knuten i det här fallet. Det handlar om att definiera denna princip i förhållande till principer om ekonomi och effektivitet och se till att den följs, genom granskning av resultatindikatorer som fastställs på grundval av aktivitet och som dessutom är mätbara, så att de uppnådda resultaten kan observeras.
Jag säger detta från perspektivet hos någon som har som har arbetat med detta avtal under lång tid och som jag tror känner till det mycket väl. Vidare står Grönland helt bakom det förhållningssätt som jag just har redogjort för här – faktum är att man just har gjort en överenskommelse med kommissionen –, och jag tror att detta skulle vara en bra signal för oss att skicka till två flottor i gemenskapen: att låta dem fiska – inte allt men åtminstone lite – i dessa vatten. 
Vitorino,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja tacka ledamoten för hennes betänkande om förslaget till rådets förordning om ingående av protokollet om ändring av det fjärde protokollet om villkor för fiske enligt fiskeavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen å ena sidan och Danmarks regering och Grönlands lokala regering å andra sidan.
Det är glädjande att notera att ledamoten stöder detta förslag. Grönlandsprotokollet har tidigare utsatts för allvarlig kritik. Jag anser att den granskade versionen av protokollet är ett viktigt steg i rätt riktning. På grundval av det mandat som rådet gav den 24 februari 2003, den utvärderingsrapport som kommissionens avdelningar utarbetade och Europaparlamentets betänkande som antogs den 2 september 2003, undertecknade kommissionen det ändrade fjärde protokollet den 18 juni 2003 i Aten. Jag skulle vilja belysa de nya delarna som är mest centrala.
En betydande anpassning av kvoter har genomförts för att bland annat ta bort torsk, ”pappersfisk”, och rikta in fiskets resurser med hjälp av de vetenskapliga yttrandena: ingen mer torsk, kungsfisk i västliga vatten eller blåvitling, och, i Europeiska unionens fiskekapacitet, ingen mer ”pappersfisk”. Licensavgifter har införts för att fördela bördan mellan gemenskapen och fartygsägarna. Detta ligger i linje med reformen av den gemensamma fiskepolitiken (GFP), det innebär att avtalet anpassas till andra tredjelandsavtal, och, sist men inte minst, det ger kommissionen möjlighet att övervaka fiskeansträngningen.
Som svar på avsaknaden av öppenhet har ett program för budgetstöd införts, och Grönlands lokala regering har åtagit sig att utföra en strukturreform av sin fiskepolitik. De grönländska myndigheterna har åtagit sig att omstrukturera sina fiskesektorer mot mer privatisering och färre subventioner. De har också åtagit sig att kraftigt öka budgeten för Grönlands institut för naturresurser så att det i sin tur kan öka sin vetenskapliga kapacitet.
Experimentellt fiske främjas och utvidgas till bläckfisk och musslor. Om det lyckas kan detta vara svaret på både den mångfald som behövs i Grönlands fiske och på de nya arter som måste omfattas av nästa avtal mellan Europeiska gemenskapen och Grönland.
Med tanke på problemet med lågt utnyttjande av fiskeresurser och de förslösade gemenskapsmedlen har den standardklausul om överlåtelse som gör det möjligt för kommissionen att omfördela underutnyttjade fiskemöjligheter till andra äldre medlemsstater utan kvoter införts. Detta sker med full hänsyn till principen om relativ stabilitet och artikel 20.5 i grundförordningen. Det finns ett avgörande nytt element som inte bara ger kommissionen hjälpmedel för att garantera sund ekonomisk förvaltning av gemenskapsmedel och optimal användning av skattebetalarnas pengar, utan också bringar grönlandsavtalet i linje med andra tredjelandsavtal med ekonomisk ersättning. 
Langenhagen (PPE-DE ).
   – Fru talman! Avtalet med Grönland är viktigt på många sätt. Vi har fått höra att det är så, och vi kan bara hålla med.
Först och främst är det i fråga om fångster och ekonomisk ersättning ett av EU:s viktigaste fiskeavtal någonsin. För det andra är det ett utmärkt exempel på hållbarhet och balans i Nordatlanten. Förbättringar har definitivt åstadkommits. För det tredje är det också ett uttryck för det speciella förhållandet mellan den tidigare EG-medlemmen Grönland och unionen. Jag kommer naturligtvis inte med något nytt när jag säger att den europeiska fiskeripolitiken i verklig mening är en gemenskapspolitik, med allt vad det innebär. Det finns rättsliga grunder och principer inom gemenskapen som är bindande. Bland dessa, fru Miguélez Ramos, finns principen om relativ stabilitet som bekräftades helt nyligen som en del av den storskaliga reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Jag tycker att det är mycket tvivelaktigt och till föga hjälp att försöka få till stånd en ändring på bakvägar, som jag ser det, och att ge vika för gruppintressen, vilket verkar vara en tydlig vilja hos många här i kammaren i Grönlandsfrågan.
De fiskerinationer inom EU som omfattas av Grönlandsavtalet har åtagit sig att bedriva ett fiske som är hållbart och ansvarsfullt. Annars skulle detta avtal aldrig ha kommit till stånd. De har fått kvoter som de kan använda själva eller byta. Detta kan inte ändras. Vi kan inte nu dra tillbaka dessa kvoter via tvingande åtgärder som inkräktar på medlemsstaternas rätt till självbestämmande. Föreställ er bara att ett fotbollslag inte utnyttjar sin rätt till byten och av det skälet inte tillåts göra några byten i nästa match men får använda ett lag med dubbelt så många spelare. Med andra ord är det absurt. Det är inte möjligt att rättfärdiga det genom att tala om föregivna ekonomiska skäl eller rättvisa grunder. Vi behöver inte påtvingade omfördelningar – vad vi behöver är partnerskap och samarbete. Alla inblandade har upprepade gånger försäkrat oss att de vill använda kvoterna på bästa möjliga sätt, och vi tror dem. Som vi har sett har Tyskland, där jag kommer ifrån, varit exemplariskt i fråga om samarbete de senaste åren – jag är glad att kunna säga det – och har överfört delar av sina kvoter för bestånd som är i gott skick till andra medlemsstater. Detta är rätt sätt att bedriva en hållbar fiskeripolitik.
Inför framtiden är jag för ett närmare samarbete om kvoter. Det kan jag gå med på, men medlemsstaternas och kommissionens inflytande måste bevaras. Jag stöder också helt och hållet ett förbättrat samrådsförfarande mellan medlemsstaterna om utbytet av kvoter genom överenskommelser med tredjeländer. Jag ber också mina parlamentskolleger att ge sitt stöd till detta. 
Lage (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ändringen av det fjärde protokollet, som anger villkoren för fiske mellan EU och Grönland, är ett steg i rätt riktning eftersom de vägledande principerna är sanning, insyn och ömsesidighet. Som ni säger, herr kommissionär, har vi inte längre någon pappersfisk eller virtuell fisk. Vi kan alltså se ett samband mellan EU:s ekonomiska bidrag och den fisk som faktiskt kan fångas, eftersom det finns fisk att fånga.
Jag välkomnar därför denna ändring och Rosa Miguélez Ramos’ betänkande, som är ändamålsenligt och välstrukturerat. Det hon sade i sitt inlägg var också välkommet eftersom det gjorde det möjligt för oss att inrikta oss på den politiska fråga som står i centrum här. Jag välkomnar också kommissionär António Vitorinos inlägg. Jag är inte överraskad av hans kunskaper om fiske, mot bakgrund av att hans många talanger gör det möjligt för honom att tala om fiske med anmärkningsvärd sakkunskap. Jag som trodde att allt han visste om fisk var det han såg på tallriken. Men allvarligt talat hoppas jag att kommissionär Vitorino kan komma hit och lära oss lite om partikelfysik och molekylärbiologi – han har talang och intelligens nog för att kunna göra detta.
Men för att återgå till den politiska fråga som tagits upp av Rosa Miguélez Ramos så är utestängandet av Spanien och Portugal från de grönländska fiskezonerna både orättvist och antihistoriskt – tillåt mig nu, när ”historiens förutbestämdhet” inte längre är modernt, att använda uttrycket ”antihistoriskt”. Om spanjorerna och portugiserna var de första att upptäcka fiskevatten runt hela jorden måste de också ha upptäckt de fiskevatten vid Grönland som de nu har utestängts från. Vi har nu möjligheten att rätta till denna orättvisa, och denna möjlighet att rätta till en orättvisa består i att tillåta att kvoter som inte används av de stater som har dem används av Portugal och Spanien. Detta måste inte innebära att dessa två länder blir underställda bestämmanderätten hos de länder som har kvoterna. Detta är inte något slags modern feodal lag som arbetats fram vid sidan av de kvoter som tilldelas ett land, som sedan vidarebefordrar eller inte vidarebefordrar dem till den av EU:s medlemsstater som vill använda den inom ramen för gemenskapens politik.
Jag stöder därför helhjärtat Rosa Miguélez Ramos’ ståndpunkt att EU och kommissionen skall kunna tilldela outnyttjade fiskekvoter till länder som vill använda dem, till exempel Portugal och Spanien. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Min grupp välkomnar vissa av de ändringar som har gjorts i detta betänkande i den mån som en åtskillnad nu görs mellan pengar för fiskerättigheter och pengar för utveckling. Detta borde tillämpas på alla fiskeavtal och inte bara på detta. Vi anser att vi behöver ett tydligt särskiljande när det gäller pengarnas syfte. 
På utvecklingsområdet skulle pengarna gå till övervakning och vetenskapliga analyser osv., och det skulle också finnas möjlighet till en granskning av hur pengarna används. Det finns ett stort tomrum här, eftersom pengarna från EU:s skattebetalare går till finansiering av dessa fiskeavtal utan möjlighet att ser hur pengarna har använts, särskilt på områdena utveckling och övervakning. Vi – och EU:s medborgare – skulle vilja se garantier för att det är dit som pengarna går, hellre än att ta det för givet. I många fall tror jag inte att vi har en garanti för att pengarna har gått dit som vi förväntar oss.
Huvuddelen av tillgången i detta avtal gäller norra Europa, och i kommissionens förslag sägs att detta kanske skall omfördelas. Ledamöter i utskottet ville att lydelsen skulle vara ”skall omfördelas”. Denna idé om att ifall den inte förbrukas så måste den omfördelas till andra länder är dålig, eftersom vi först av allt måste ta reda på hur vi kan försöka minska kapaciteten, och om den inte utnyttjas kanske det finns synnerligen giltiga orsaker till det. Det finns kanske till exempel inte tillräckligt med fisk. Så varför skall vi säga att det borde omfördelas oavsett orsakerna till att den inte utnyttjas?
Vi borde försöka minska fiskeansträngningen, eftersom vi vet att haven inte har kapacitet att hantera det tryck som fiskeindustrin sätter på dem inom Europeiska unionen och på annat håll. 
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag beklagar att jag måste börja mitt inlägg i dag utan att kunna gratulera föredraganden till hennes betänkande.
Miguélez Ramos-betänkandet är i den form det läggs fram i kammaren i dag sämre än kommissionens förslag. Det var därför vi röstade mot det i utskottet, liksom föredraganden själv gjorde.
Jag tycker verkligen att kommissionens förslag var bra och tillräckligt, och jag tycker att det borde ha godkänts av en majoritet i fiskeriutskottet, för då hade man inte behövt lägga fram ändringsförslag till artikel 3, eftersom kommissionen för första gången gav respons på en långvarig strid som utkämpats av PPE-DE-gruppen i parlamentet tillsammans med den spanska regeringen för att samma kriterier skall gälla för fiskeavtalet med Grönland som för de ”sydliga avtalen”, för att det inte skall finnas fiskemöjligheter som man betalar för men som inte används, och för att kommissionen direkt skall kunna omfördela dessa oanvända fiskemöjligheter till andra medlemsstater som vill kunna använda dem.
Herr Vitorino! Jag skulle vilja be er att säga till kommissionär Franz Fischler att han skall fortsätta med sitt förslag, eftersom det är rimligt, rättvist, skäligt och i överensstämmelse med de principer för god förvaltning som revisionsrätten så starkt efterlyste, och dessutom främjar Grönlands och EU:s gemensamma intressen. Framför allt är det ett europavänligt förslag eftersom det skyddar de gemensamma europeiska intressena, i motsats till Miguélez Ramos-betänkandet, som går emot gemenskapen eftersom det hindrar kommissionen från att direkt skydda det gemensamma intresset för alla medlemsstater att omfördela oanvända kvoter och tvingar den att ge efter för viljan hos vissa stater som inte använder kvoterna att förhandla bilateralt.
Vi anser därför att betänkandet är ett steg tillbaka, och vi kommer att rösta mot det igen om inte det nya ändringsförslaget 5 godkänns, eftersom det är bättre än ändringsförslag 2 som finns i den nuvarande versionen av Miguélez Ramos-betänkandet. 
Stihler (PSE ).
   – Fru talman! Även om jag stöder de första fyra ändringsförslagen, förkastar jag ändringsförslag 5. Jag tror att detta ändringsförslag ursprungligen förlorade i utskottet, men sedan har det åter lagts fram. Anledningen till att jag förkastar ändringsförslaget är helt enkelt att det undergräver principen om relativ stabilitet. Denna princip ligger till grund för den skotska och brittiska ståndpunkten i fiskepolitik och, tror jag, för andra nordliga stater. Jag kan inte ge mitt stöd till en åtgärd som hotar eller riskerar denna princip. Principen om relativ stabilitet är livsnödvändig för den skotska flottan, eftersom den säkerställer historiska rättigheter, och i ändringsförslag 5 äventyras den.
Ändringsförslag 5 ger också kommissionen behörighet till kvotutbyte, något som jag anser går emot den grundläggande GFP-förordningen. Behörigheten borde förbli hos medlemsstaterna, tillåta nya deltagare till befintliga fisken, och leda till påtryckning att omfördela nuvarande garanterade kvotandelar. I förslaget ignoreras också de grundläggande olikheterna mellan sydländska fiskeavtal, där fiskelicenser står på spel, och avtal i norra Europa där kvoter står på spel.
Jag finner det intressant att vissa människor vill att kommissionen skall få mer ansvar för fisket, och ändå, när det gäller vissa förslag som kommissionen ansvarar för, vill de förkasta det på fläcken. Ändringsförslag 5 är riskfyllt för norra Europas fiskeintressen, det strider mot GFP-förordningen och riskerar att minska den kvantitet av Grönlands kvoter som kan användas i utbyte mot kvoter för Norge, som Förenade kungarikets industri är starkt beroende av. Jag beklagar att jag inte instämmer med föredraganden den här gången. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag noterar att kommissionär Franz Fischler inte har möjlighet att vara här med oss i dag. Jag hoppas att det beror på att han är oerhört upptagen med att försöka avhjälpa de problem som Skottland har drabbats av på grund av rådet (fiske) i Bryssel i december. 
När det gäller ämnet Grönland är jag säker på att många skottar i fiskesamhällen nu för tiden skulle se på Grönland med avundsjuka, eftersom det står utanför den gemensamma fiskepolitiken. Men medan vi i Skottland fortfarande får dras med den gemensamma fiskepolitiken är det helt nödvändigt att den grundläggande principen om relativ stabilitet inte överträds på något som helst sätt. Detta betänkande, och förslaget i det om att kvoter borde omfördelas till olika medlemsstater, och omfördelas av kommissionen, är helt oacceptabelt. Det är ett mycket riskfyllt prejudikat som skulle kunna utnyttjas, och även kommer att utnyttjas, för att undergräva relativ stabilitet.
Det hjälper inte att Förenade kungarikets regering och den skotska koalitionsregeringen mellan Labour och liberalerna i december 2002 gav sitt stöd till reformen av den gemensamma fiskepolitiken som innebär lika tillgång till vatten och resurser. Om kommissionär Fischler hade varit här skulle jag ha bett honom att kommentera hur relativ stabilitet kan leva samman med lika tillgång på vattenresurser. Dessa två är inte förenliga, och jag hoppas bara att vi kan komma ur den gemensamma fiskepolitiken innan den relativa stabiliteten omprövas eller upphävs. 
Stevenson (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag måste akta mig för vad jag säger om Rosa Miguélez Ramos, ifall hon nu blir fiskeminister i Madrid; så från och med nu skall jag vara snäll mot henne.
Vi i fiskeriutskottet hade nyligen besök av en eminent forskare, doktor Chris Reid från Sir Alistair Hardy-stiftelsen vid universitetet i Plymouth. Han förklarade för fiskeriutskottet att den globala uppvärmningen, som har orsakat en betydande temperaturökning i Nordsjön under de senaste 20 åren, har drivit de plankton som torsken livnär sig på norrut. Det är i så fall ingen överraskning att vi bevittnar en kollaps i torskbeståndet i Nordsjön, som i sin tur har lett till den kris som nu i synnerhet den skotska flottan står inför, och till den återhämtningsplan för torsken som kommissionen har genomfört.
När man ser på den tabell över förslagna fiskemöjligheter enligt det ändrade fjärde protokollet för Grönlandsavtalet märker man likväl en minskning av fiskemöjligheter, en dramatisk minskning av torsk till att börja med, som kanske väcker vissa frågor till den forskning som doktor Chris Reid informerade vårt utskott om. Det visar åtminstone att vi inte har det stora överflöd av fisk i grönländska vatten som fanns enligt tidigare uppgifter.
Det som är bra med denna ändring av det fjärde protokollet är att vi nu i varje fall inte har pappersfisk: vi betalar för äkta fiskemöjligheter. Vi relaterar de pengar som vi betalar från Europeiska unionen till den faktiska verkligheten för de fiskemöjligheter som finns där. Om sådana fiskemöjligheter finns är de människor som är i störst behov av att dra nytta av dessa möjligheter de som tillhör den belägrade flotta som för närvarande verkar i Nordsjön.
Av denna anledning måste jag tyvärr säga, och jag ansluter mig till och upprepar det som mina kolleger har sagt denna eftermiddag, att jag instämmer i att vi inte kan stödja ändringsförslag 5. Detta undergräver inte bara principen om relativ stabilitet, som Catherine Stihler och Ian Hudghton så välformulerat har förklarat, utan det skulle också flytta dessa potentiella fiskemöjligheter bort från nordsjöflottan och ge dem till fiskeflottor utanför Nordsjön, något som brittiska fiskare inte skulle godta. 
Kindermann (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Rosa Miguélez Ramos väl genomförda betänkande om ändring av protokollet om fiskeavtalet med Grönland visar än en gång att rättvis kritik kan riktas mot dess innehåll och tillämpning. Denna kommer inte bara från fiskeriutskottets föredragande utan också från budgetutskottet.
Jag håller med föredraganden när hon efterlyser en anpassning av utgifterna för avtalet till den faktiska situationen. Hennes efterlysning av en generell utvärderingsrapport och en lönsamhetsanalys har också mitt fulla stöd. Parlamentet har under lång tid velat ha detta för fiskeavtal med tredjeländer.
Men jag kan inte stödja föredragandens åsikt att kommissionen på begäran skall kunna omfördela outnyttjade fiskemöjligheter till andra medlemsstater, även om den tilldelningen vore begränsad till bara en fiskesäsong. Enligt min mening skulle detta få mycket allvarliga följder för principen om relativ stabilitet i den gemensamma fiskeripolitiken.
Överföring eller byte av tilldelade fiskekvoter måste även i fortsättningen vara medlemsstaternas sak. När allt kommer omkring är outnyttjade fiskemöjligheter positiva för ett hållbart utnyttjande av fiskbestånden. Men om tilldelade kvoter förblir delvis outnyttjade på grund av vissa omständigheter som går att förutse är bilaterala kontrakt mellan medlemsstaterna fortfarande det lämpligaste sättet att hantera situationen. Kommissionen kan få befogenhet att ingripa här i en reglerande funktion. Allt utöver detta skulle dock allvarligt undergräva grunden för den gemensamma fiskeripolitiken.
Jag ber er därför att stödja ändringsförslag 2, men att rösta mot ändringsförslag 5 i morgondagens omröstning. 
Vitorino,
   . – Fru talman! Jag önskar börja med att klargöra att jag har ärvt min kunskap i detta ämne från min kollega Franz Fischler, som tyvärr inte kan närvara här i dag. Jag kommer emellertid med glädje att ta till mig det som har sagts och försöka behandla de argument som har lagts fram i denna debatt så långtgående som möjligt.
För det första skall jag försöka förtydliga kommissionens ståndpunkt när det gäller de framlagda ändringsförslagen. Först av allt ändringsförslag 1: den ekonomiska ersättningen i avtalet är en enstaka ersättning, som motsvarar tillgång till vatten, samt ersättning för den inverkan som orsakas av EU-fartygens verksamhet i tredjeländers vatten. Det faktum att tredjelandet inom ramen för en dialog inom fiskesektorn godtar att åta sig en del av den ekonomiska ersättningen till verksamhet som stöd för en reform av sin egen fiskepolitik utgör inte ett argument för en differentiering i två olika ekonomiska höljen. Strategin att uppdela ekonomisk ersättning skulle leda till att tredjelandet vägrar åta sig att reformera sin fiskepolitik. Därför kan inte kommissionen acceptera ändringsförslag 1.
När det gäller ändringsförslag 2, som i viss utsträckning – om jag har förstått er rätt – hör samman med ändringsförslag 5, är det inte godtagbart med tanke på det faktum att kommissionen ansvarar för sund ekonomisk förvaltning av gemenskapsmedlen. Budgetmyndigheten måste verkligen ge kommissionen medel och rättslig grund för att garantera sund ekonomisk förvaltning i detta avtal. Trots vissa överlåtelser som medlemsstater med kvotinnehav gjorde under 2003 har erfarenheten visat att dessa inte har varit tillräckliga för att garantera det optimala utnyttjandet av fiskemöjligheterna och följaktligen sund ekonomisk förvaltning. Hur kan vi, med hänsyn till det argument som lagts fram, garantera att principen om relativ stabilitet och artikel 20.5 i grundförordningen följs? Jag skulle vilja understryka att kommissionens tillfälliga överlåtelse av fiskemöjligheter från en medlemsstat till en annan strider mot principen om relativ stabilitet, eftersom en sådan överlåtelse inte kommer att ge någon effekt på fördelningen av fiskemöjligheter mellan medlemsstaterna i grönländska vatten i framtiden, i enlighet med artikel 20.1 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 om tilldelning av fiskemöjligheter bland medlemsstaterna. 
Fördelningen fortsätter – och kommer att fortsätta – att styras på grundval av fördelningsnycklar, som tidigare. De medlemsstater som gynnas av en tillfällig överlåtelse kan inte utnyttja de fångster som görs för att ändra det framtida fördelningsunderlaget. Fastställandet av fiskemöjligheterna görs på grundval av vetenskapliga rapporter. En förändring i detta avtal är just att alla kvoter nu är föremål för en årsredivering om detta är påkallat med ledning av vetenskapliga rekommendationer.
Jag kan inte heller godta idén om att vi skapar ett prejudikat genom denna mekanism. Överlåtelseklausulen finns och genomförs i alla andra tredjelandsavtal med ekonomisk ersättning, utan några problem. Det enda avtal som inte har denna typ av artikel är just Grönlandsavtalet. Det är denna situation som vi vill ändra nu.
Jag vill meddela att det kommersiella värdet av fångster under 2003, inbegripet de faktiska fångsterna i den överlåtelse som gjordes till Norge, Island och Färöarna, uppgick till 50 miljoner euro. Jämfört med den rådande ekonomiska ersättningen på 42,82 miljoner euro är detta inte tillfredsställande. I ett avtal med ekonomisk ersättning är det oacceptabelt att kommissionen inte har möjlighet att säkerställa att gemenskapsmedel inte slösas bort. Samtidigt välkomnar kommissionen det sista ändringsförslaget – ändringsförslag 5. Vi är ansvariga för att garantera sund ekonomisk förvaltning av gemenskapsmedel. Ändringsförslag 5 visar budgetmyndighetens villighet att förse kommissionen med den rättsliga grunden för att garantera en sådan grundförvaltning utan att skada den relativa stabiliteten, som jag tidigare har sagt.
När det gäller ändringsförslag 3 instämmer vi i dess anda, men vi anser att kommissionen redan beaktar överlämnandet av denna typ av information i linje med både den rådande interinstitutionella ordningen och i synnerhet i linje med ramavtalet mellan kommissionen och Europaparlamentet. Där behövs inte ändringsförslag 3.
Slutligen kan vi inte acceptera ändringsförslag 4. I detta avseende erinrar jag om den fastställda principen för beskaffenheten hos ett protokoll till ett fiskeavtal. Mot bakgrund av det faktum att detta är en bilaga till ramavtalet krävs det inte ett nytt mandat för att det skall kunna förlängas periodiskt. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Under 2003 tecknades ett avtal med Grönland om ett nytt protokoll, för perioden från den 1 januari 2004 till den 31 december 2006, inom ramen för halvtidsöversynen av det fjärde protokollet, där villkoren anges för fiskeavtalet mellan Grönland och Europeiska gemenskapen.
I översynen görs en rad justeringar, men ingen förändring görs av den ekonomiska ersättningen, som även i fortsättningen är 42 820 000 euro per år. En tydligare åtskillnad görs dock i översynen mellan medel som avsatts för kompensation för fiskemöjligheter och stöd för strukturella reformer. Vi välkomnar ökningen av kvoterna för hälleflundra, vilket innebär att nationella flottor nu kan fiska 800 ton grönlandshälleflundra. Men det bör också konstateras att Portugal vid tiden för beslutet undantogs från avtalet trots landets historiska rätt till fiske i området.
Mot bakgrund av underutnyttjandet av kvoterna måste vi se till att principen om god ekonomisk förvaltning tillämpas, med andra ord att de fiskemöjligheter som erbjuds genom internationella fiskeavtal används effektivt utan att principen om relativ stabilitet undergrävs. Betänkandet och kommissionens förslag öppnar för möjligheten att omfördela kvoter som inte används helt och hållet under ett visst år. Vi anser dock att formuleringarna i ändringsförslag 5 är mer acceptabla, och att detta ändringsförslag alltså bör godkännas i kammaren. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0211/2004) av Ingo Schmitt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utkastet till rådets direktiv om skyldighet för transportörer att lämna uppgifter om passagerare. 
Schmitt (PPE-DE ),
   Fru talman, mina damer och herrar! För mig är det betänkande vi har framför oss i dag och denna punkt på föredragningslistan något av det svåraste under denna valperiod. Inte för att betänkandet är så vittomfattande utan för att proceduren har visat sig vara så extremt svår. Sedan Konungariket Spaniens initiativ för att transportörer skulle bli skyldiga att lämna uppgifter om passagerare presenterades, alltså sedan dokumentet först lades fram i början av förra året, har det varje månad kommit inofficiella versioner med löfte om en ny officiell version inom kort. Detta höll på fram till början av det här året, och eftersom vi närmar oss slutet av en valperiod lade jag i början av februari fram ett betänkande baserat på det gamla förslaget. Sedan, i mitten av februari, kom rådet plötsligt med ett nytt dokument, och därför blev jag tvungen att arbeta fram ett helt nytt betänkande.
För att övergå till sakfrågan instämmer min grupp med dem som säger att det kan vara rimligt att ålägga transportörer att i förväg lämna uppgifter om personer som reser in i EU från tredjeländer till berörda gränskontrollmyndigheter. I det skick det har lagts fram är rådets förslag dock från teknisk synpunkt långtifrån övertygande. Det är sant att rådet rättade till sitt förslag på många punkter. Från början ville man exempelvis att flygbolagen skulle bli skyldiga att lämna uppgifter till myndigheterna om alla som inte använde sin returbiljett inom 48 timmar efter den planerade tidpunkten. Det betyder att vem som helst av oss skulle kunna misstänkas uppehålla sig någonstans där vi inte hade tillstånd att vara av det enkla skälet att vi inte hade använt vår biljett, åtminstone inte vid den planerade tidpunkten. På vissa punkter insåg rådet att man var på fel väg, men enligt min åsikt har man fortfarande inte tillhandahållit det verktyg som behövs. Exempelvis har ingen dialog ännu förts med de berörda transportörerna om hur detta skulle kunna genomföras rent tekniskt, hur mycket det skulle kosta och vem som till slut får betala för det. Jag kan bara påpeka att om vi vill förhindra olaglig invandring så handlar det först och främst om tredjeländer som inte direkt är rika. Tänk på dessa tredjeländer – vi vet också att incheckningen där fortfarande ofta sker manuellt, att ombordstigningskortet inte skrivs ut på dator utan att man får ett förtryckt kort med en lapp med stolsnumret fastsatt. I sådana fall skulle flygbolagen få en stor kostnad. Jag tror att vi, om vi har sådana förväntningar, först måste söka en dialog med transportörerna om hur detta skulle kunna organiseras gemensamt.
För det andra förklaras inte på något övertygande sätt huruvida gränskontrollmyndigheterna faktiskt kommer att kunna uträtta något vettigt med de uppgifter de får. Med andra ord: Kommer de att göra kontrollerna enklare och effektivare? Den frågan har inte utretts alls, varken på utskottssammanträden eller i dokumentet. Dessutom innehåller dokumentet ingen motivering alls; rådets initiativ är okritiskt hållet och innehåller varken en allmän motivering eller motiveringar för de enskilda artiklarna.
En mycket central punkt som jag ännu inte har fått tillfredsställande förklarad för mig är frågan om huruvida de insamlade uppgifterna kommer att innebära effektivare kontroller i inreselandet. Det är därför min grupp – efter att mitt betänkande och initiativet förkastats i utskottet – kommer att lägga ned sina röster i morgondagens omröstning, eftersom vår grundläggande inställning är att idén är intressant och kan vara ändamålsenlig, men att den tekniskt måste vara väl utarbetad. Så här långt är detta inte fallet med rådets initiativ, och därför anser jag inte att vi skall fortsätta längre på den inslagna vägen. Det är min uppriktiga önskan att vi genomför en slutlig omröstning om detta i morgon och inte återförvisar det till utskottet. Jag kommer i alla fall inte att föreslå att vi gör detta i morgon. Jag anser att den väg vi bör följa tillsammans går ut på att kommissionen lägger fram ett hållbart förslag baserat på rådets ursprungliga dokument (man har redan föreslagit detta vid ett utskottssammanträde) och att vi sedan har en initierad diskussion och kommer fram till en förnuftig lösning. 
Vitorino,
   . – Fru talman! Jag vill först av allt tacka föredraganden Ingo Schmitt för det arbete han har utfört med sitt betänkande och förslaget till resolution. Ni sade att formuleringen av initiativet har ändrats flera gånger, och jag tror att ni efter mitt inlägg kommer att säga att det i sista minuten har ändrats ännu en gång.
För att vara helt tydlig är faktum att kommissionen står bakom målsättningen att stärka kontrollerna vid de yttre gränserna och att bekämpa olaglig invandring, något som klart uttrycks i det spanska initiativet. Det är en fråga om att harmonisera åtgärder som redan görs i flera medlemsstater och som gäller utlämnandet av APIS-uppgifter, som inte skall förväxlas med passageraruppgifter av PNR-typ. Faktum är att de personliga uppgifter det rör sig om bara är sådana som anges i alla passagerares resedokument och som de i alla fall måste uppge när de passerar över yttre gränser.
Vidare är den nivå av skydd av personuppgifter som anges i den text som parlamentet skall besluta om tillräckligt hög och har godkänts av artikel 29-kommittén. Vid gårdagens möte i rådet (rättsliga och inrikes frågor) nådde man dock fram till en politisk överenskommelse om förslaget till direktiv, efter tillägg av ändringsförslag från Förenade kungariket som syftade till att ge tillstånd att behålla uppgifter längre än den tjugofyratimmarsperiod som ursprungligen angavs i initiativet och att använda dem för fler syften. Dessa ändringsförslag, som ändrar direktivets tillämpningsområde, skapade hos kommissionen en tveksamhet som man gav uttryck för i ett uttalande som lades till den slutgiltiga texten. I detta uttalande hävdar kommissionen att direktivet skall tolkas i ljuset av de mål som har definierats för det: förstärkt gränskontroll och bekämpande av olaglig invandring.
I uttalandet beklagar kommissionen också att de föreskrifter som lagts till på begäran av Förenade kungariket inte kunde granskas med tanke på de åtgärder som kommissionen har åtagit sig att presentera i juni 2004. Dessa åtgärder gäller skydd av uppgifter och utbyte av information mellan brottsbekämpande myndigheter mot bakgrund av det uttalande om kampen mot terrorismen som antagits av Europeiska rådet.
Dessutom är kommissionen lyhörd för farhågor från transportörer som ombeds delta i denna gemensamma ansträngning. Men det är också viktigt att inte överdriva de logistiska och ekonomiska effekter som kan följa på tillämpningen av de åtgärder som anges i förslaget. Utöver det faktum att de personliga uppgifter det handlar om inskränker sig till information som finns i passagerarnas resedokument, som transportörerna redan måste kontrollera vid ombordstigning, bör det framhållas att dessa uppgifter enligt direktivet bara kommer att vidarebefordras på begäran från behöriga nationella myndigheter. I vilket fall som helst är kommissionen beredd att påbörja en dialog med transportörerna i denna fråga. 
Roure (PSE ).
   –Fru talman! I en tid då migrationshanteringen och kampen mot olaglig invandring blir alltmer komplexa är det mycket svårt för oss att acceptera detta spanska initiativ både till innehåll och till form. I fråga om formen skulle ett accepterande av detta initiativ vara detsamma som att ha överseende med rådets arbetsmetod, som består i att hela tiden ändra texter som föreslås för parlamentet. Jag välkomnar föredragandens arbete och hans beundransvärda konsekvens. Han fick faktiskt nya versioner när han redan hade arbetat fram sitt betänkande, så att den tidigare texten blev helt irrelevant. Detta är helt oacceptabelt. Alldeles bortsett från den tid och energi som slösas bort avslöjar en sådan inställning en brist på samordning inom rådet och ett förakt för parlamentet och representanterna för Europas folk som ger oss anledning att vara mycket missnöjda.
Man kan därefter ifrågasätta det resultat som uppnåtts. Är det verkligen effektivt? När man läser den sista officiella versionen av det spanska initiativet stöter man på orden ”krav” och ”straff” i vart och vartannat stycke. Målet är klart definierat: Det rör kampen mot olaglig invandring. Straffen bör därför i grund och botten vara inriktade mot flyktingsmugglare. Men nej! Straffen och kraven tillämpas på flygbolagen, och vi kan inte acceptera att staterna på detta sätt lämnar ifrån sig sitt ansvar och lägger över det på privata företag, och sedan bestraffar dem om arbetet inte sköts på rätt sätt. Att ge privata företag ansvaret för att samla in uppgifter med syftet att kontrollera den olagliga invandringen är detsamma som att kräva att transportörerna tar över staternas plikter.
Målet att minska den olagliga invandringen är legitimt, men på vilket sätt kan den föreslagna texten vara effektiv? Dess praktiska användbarhet har inte visats på något sätt, och redan det faktum att det bara är flygbolagen som inkluderas har försvagat dess verkan. Om texten godkänns i sitt nuvarande skick skulle den innebära en mycket stor störning av flygbolagens verksamhet eftersom utlämnandet av uppgifter, som är obligatoriskt för dessa bolag, leder till stora kostnader. I vissa länder är passen inte maskinläsbara och i andra länder är maskinerna ännu inte tillgängliga. Medlemsstaterna har inga kompensationssystem för att åtgärda dessa brister. Vidare skulle påföljdssystemet vara mycket tungrott och skulle inte göra det möjligt att ta hänsyn till de bestraffade företagens arbete för att uppfylla kraven.
Sammanfattningsvis måste den olagliga invandringen naturligtvis bekämpas, men det finns enligt min åsikt många andra sätt. Vi förkastar därför detta initiativ, och vi skulle vilja att kommissionen gav oss ett nytt förslag, ett som är sammanhängande och där man respekterar olika kompetenser och allmänhetens rättigheter och skyldigheter. Vi förlitar oss på att kommissionen kommer att kunna göra detta. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
    Fru talman, mina damer och herrar! Parlamentet bör inte avstå från att stödja betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, i vilket man förkastar initiativet från den avgående spanska regeringen. När allt kommer omkring har vi redan antagit två viktiga beslut klockan 12 i dag. Denna kammare har redan med goda skäl avvisat varje slags överföring av passageraruppgifter till de amerikanska gränsskydds- och säkerhetsmyndigheterna, och Gud ske lov har den i dag också avvisat kollektiva utvisningar via gemensamma europeiska flyg.
Får jag fråga varför en åtgärd av denna typ, som ger upphov till så många farhågor om uppgiftsskydd, plötsligt skulle bli tämligen oproblematisk för att den ”bara” rör Europeiska unionen? Eller anses alla metoder nu acceptabla i kampen mot ”olaglig” invandring? Har grundläggande rättigheter ingen betydelse längre?
Den grundläggande rättigheten att själv bestämma hur ens personliga uppgifter skall hanteras är värdefull, och vi bör inte ta alltför lätt på den. Den kan härledas mycket tydligt inte bara från medlemsstaternas nationella lagar utan också från artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I gemenskapens direktiv om skydd av uppgifter anges mycket strikta regler för överföringen av personliga uppgifter. I det spanska initiativet är tvärtom det främsta målet att bekämpa olaglig invandring genom hård övervakning, och det är olyckligt att föredraganden stöder detta. Ändå visar all erfarenhet – och detta måste klargöras tydligt – att man inte bör hantera olaglig invandring via polisiära tvångsåtgärder utan genom att etablera värdiga och fredliga levnadsförhållanden för människor i övriga Europa och världen.
Strävan att tillåta flygbolagen att överföra personuppgifter är extremt problematisk av många olika skäl. Privata företag skulle på detta sätt få sådana fria rättigheter som hittills har varit förbehållna regeringsmyndigheter i medlemsstaterna, exempelvis inför omedelbar hotande fara eller vid andra situationer där särskild motivation måste finnas. Jag anser inte att vi bör ha en situation i Europa där miljoner människors förflyttningar övervakas. Vad händer om uppgifterna missbrukas? Man vågar knappt tänka på detta.
Argumentet att syftet med åtgärden är att bekämpa den olagliga invandringen saknar också all trovärdighet. Jag tycker det faller på sin egen orimlighet att anta att de fattigaste av de fattiga som kommer till Europa kommer med flyg, som är det dyraste transportmedlet. Verkligheten är helt annorlunda: Det faktum att många människor drunknar när de försöker korsa Medelhavet eller gränsfloderna – vilket sker varje dag – säger något annat.
Jag tycker att det är viktigt att till slut få stopp på myndigheternas iver att samla in uppgifter, som håller på att tappa alla proportioner. Vi bör inte slå in på en väg som i USA med rätta kritiseras av alla medborgarrättsorganisationer. Europa behöver inte ständig övervakning av passagerare och gränser. Vad Europa behöver är ett verkligt skydd för de grundläggande rättigheterna för varje person som bor här. 
Van Dam (EDD ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Det är bättre att stanna halvvägs än att fortsätta på fel väg. Det är den känsla jag har i den här frågan. Spaniens ursprungliga förslag, om att blockera vägen till kontinenten för den olagliga invandringen, var mindre lämpligt än den nu föreslagna planen. Det finns dock en likhet i att stora krav fortfarande ställs på transportörerna. Krav som är orättvisa. Det kan när allt kommer omkring inte vara syftet att tullens plikter skall överföras till transportörerna utan debatt och utan fullmakt. Om detta sker bör det genomföras på ett sådant sätt att den nödvändiga arbetsinsatsen och den ekonomiska skadan minimeras. Detta var ännu inte fallet heller i det senaste förslaget.
Än viktigare är dock att transportörerna vet var de står, att de vet vilken lagstiftning de skall följa. Det är lagstiftarens ansvar att formulera detta tydligt och att ta bort eventuella upprepningar och motsägelser. Detta är en viktig punkt i diskussionen av de krav som de amerikanska myndigheterna ställer på transportörerna. För tillfället verkar det som om de flygbolag som har flygningar till USA arbetar på juridiskt sett minerad mark. Ett steg i ena eller andra riktningen kan få oönskade och långtgående konsekvenser. Det är inte positivt för dem att de får ytterligare skyldigheter att vidarebefordra uppgifter. Därför beklagar vi inte att Spaniens initiativ förkastats. Förkastandet innebär inte nödvändigtvis att flygbolagens situation blir helt utredd, men det förhindrar att de åläggs allt fler plikter. Det är upp till de ansvariga myndigheterna att fastställa tydliga och enhetliga krav för vilka uppgifter flygbolagen skall vidarebefordra för allas bästa på båda sidor av Atlanten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0205/2004) av Carlos Coelho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna vad gäller tillgången till Schengens informationssystem för de enheter som ansvarar för att utfärda registreringsbevis för fordon i medlemsstaterna. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka föredraganden Carlos Coelho för hans betänkande. Detta förslag till förordning följer riktlinjerna i 1999 års direktiv om fordonsregistreringsbevis, där syftet var att bekämpa legal handel med stulna fordon, och måste förbättra den inre marknadens funktion och ge de enheter som ansvarar för att utfärda registreringsbevis för fordon bättre tillgång till Europas största databas över stulna fordon – Schengens informationssystem.
Mycket betydande ekonomiska intressen står på spel, som vi alla vet, eftersom det varje år registreras miljontals bilar i gemenskapens stater, varav tusentals är stulna. Vidare kommer förslaget med sina effektivare mekanismer för bekämpandet av fordonsstölder att få betydelse för medborgarnas säkerhet och alltså för skapandet av ett område av frihet, säkerhet och rättvisa.
Mer specifikt ger det möjlighet för de ansvariga nationella enheterna att under vissa förutsättningar innan fordonet registreras kontrollera i SIS-databasen över stulna fordon och registreringshandlingar om det aktuella fordonet redan har registrerats i en annan stat som deltar i Schengenavtalet. Denna information kommer att göra det svårare för tjuvar att sälja stulna fordon i ett annat Schengenland, och samtidigt ökar möjligheten för drabbade att återfå sina stulna fordon.
Myndigheterna saknar för närvarande resurser att fastställa ursprunget för minst en miljon fordon som registreras varje år. Det förslag som nu debatteras kommer att möjliggöra systematisk åtkomst till databasen, och därför måste man för att få tillgång till den och söka efter fordon och registreringshandlingar följa ett antal principer för uppgiftsskydd och gemensamma regler om insyn.
Efterlevnaden av dessa regler kommer att övervakas på ett liknande sätt som för andra sökningar som görs i samma SIS-databas. Med tanke på uppgiftsskyddet har det föreslagits att man skall ge olika åtkomstmöjligheter för offentliga och privata institutioner som ansvarar för fordonsregistrering. Tjänstemän hos de ansvariga offentliga myndigheterna skall ha rätt att använda Schengendatabasen direkt. Privata institutioner skall trots att de utför en allmän administrativ funktion få begränsad tillgång till den via polisen, i likhet med andra fordonsregistreringsenheter.
Jag vill ännu en gång tacka föredraganden och parlamentet för det arbete ni har utfört. 
Coelho (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vi måste bekämpa bedrägerier och olaglig handel med stulna fordon, och det är syftet med detta förslag.
Bilstölderna i medlemsstaterna har ökat till en miljon tvåhundratusen fordon per år. Siffran har faktiskt överträffats under vissa tidigare år, och betydande ekonomisk skada har uppstått – totalt uppgår den till 15 miljoner euro. Det är därför mycket viktigt att vi bekämpar denna typ av brottslighet, som inte bara orsakar ekonomiska förluster utan också fysisk och psykisk skada, med tanke på de olika former av våld som hänger samman med bilrelaterade brott. Vidare, som ni just påpekade, herr kommissionär, inverkar den på medborgarnas upplevelse av rättvisa och säkerhet.
Fler än 3 300 fordon stjäls varje dag, vilket motsvarar ungefär en stöld var tjugofemte sekund. Sedan jag började tala har två fordon förmodligen stulits, och jag hoppas att inget av dem tillhör någon av parlamentsledamöterna här. Syftet med ändringen av Schengenkonventionen är att tillåta att de offentliga fordonsregistreringsmyndigheterna får direkt tillgång till vissa typer av uppgifter i Schengens informationssystem (SIS). Privata fordonsregistreringsföretag får bara indirekt tillgång, via en myndighet med tillgång till SIS.
SIS kommer på detta sätt att bli ett ännu viktigare hjälpmedel i brottsbekämpningen, och kommer att göra det möjligt för myndigheterna att snabbt och effektivt kontrollera om det fordon som önskas registrerat är stulet, förfogas över olovligen eller saknas. Den inre marknadens funktion kommer på så sätt att förbättras, genom att principen för fri rörlighet för varor stärks. Detta kommer i sin tur att underlätta gradvisa framsteg på området frihet, säkerhet och rättvisa, liksom genomförandet av den gemensamma transportpolitiken.
Varför direkt tillgång? För att i god tid förhindra att fordon som stulits i ett land registreras och därmed görs lagliga i ett annat. Man beräknar att mellan 30 och 40 procent av de aktuella fordonen stjäls av kriminella organisationer som sedan gör om dem och exporterar dem till andra länder både inom och utanför EU. Hela proceduren tar oftast mindre än 48 timmar.
Det finns två nyckelargument för förslaget, och det första är effektivitet. Inom EU finns flera miljoner registrerade bilar. Det skulle vara ett alltför stort arbete för polisen att kontrollera alla dessa bilar systematiskt i SIS. Runt 15 miljoner fordon registreras varje år. Direkt tillgång gör alltså att det går snabbare och enklare att kontrollera ett fordons lagliga status, vilket innebär större effektivitet. Det andra argumentet för förslaget är insyn. I nuläget har alla medlemsstater hittat något sätt att vid registreringen kontrollera om en bil är stulen. Den information de får har en rimlig grad av tillförlitlighet, men dessa metoder är ändå relativt ogenomträngliga och komplicerade. Inkluderandet av en artikel i Schengenkonventionen skulle ge mer insyn i hela processen.
Vilka slags uppgifter talar vi om? Tillgång skall endast ges till uppgifter om fordon med en cylindervolym överstigande 50 cc och till uppgifter om släpvagnar och husvagnar med en tjänstevikt överstigande 750 kg. Det föreslås att tillgången skall ökas till uppgifter som ännu inte täcks av SIS, nämligen uppgifter om stulna, bortförda eller försvunna registreringsbevis och nummerplåtar. Detta är enda sättet att uppnå de önskade målen.
I de spanska initiativen – som vi välkomnar här – om de nya funktionerna för SIS, särskilt kampen mot terrorismen, ingick redan integrerandet av dessa uppgifter i SIS. De är dock ännu inte antagna på grund av en parlamentsreservation från Danmark. Vi hoppas att dessa initiativ kommer att antas så snart som möjligt. Jag föreslår dock en strykning av förslaget om tillgång till uppgifter om utfärdade identitetshandlingar, i enlighet med vad som föreslås av Schengens gemensamma tillsynsmyndighet, och även det om uppgifter om officiella blankodokument. Omfattningen av ett sådant begrepp skulle bli alltför vittomfattande och vag.
Den uppsättning uppgifter som görs tillgänglig för fordonsregistreringsmyndigheterna blir på detta sätt klart definierad och begränsas till vad som är nödvändigt och lämpligt. Tillgång till uppgifter som bedöms som alltför känsliga kommer alltså inte att bli möjlig, och uppgifterna kommer bara att gälla föremål, med andra ord själva fordonen. Jag vill uppmana parlamentet att ge sitt stöd till initiativet och att förkasta det förslag som lagts fram av skuggföredraganden Elena Ornella Paciotti från socialistgruppen, där man talar för att de nuvarande reglerna för indirekt tillgång skall fortsätta att gälla. Om det förslaget skulle godkännas kommer inget att förändras, och vi kommer inte att göra några framsteg i bekämpandet av dessa brott.
Jag tror att jag har lagt fram saken tydligt genom att ge exempel på de siffror som förekommer och som väl illustrerar behovet av nya metoder för att bekämpa den bilrelaterade brottsligheten. Den nuvarande situationen kan inte få fortsätta att råda. Elena Ornella Paciotti fruktar att vi att genom att tillåta direkttillgång kommer att öka risken för att personliga uppgifter missbrukas. Jag har alltid talat för starkast möjliga skydd för medborgarnas grundläggande rättigheter, inklusive rätten till skydd av personliga uppgifter. Mot bakgrund av de förslag till ändringar av kommissionens ursprungliga förslag som jag har ingivit – och som alla har godkänts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor – tror jag inte att skyddet av personliga uppgifter hamnar i fara. Tillgången till uppgifter för de offentliga fordonsregistreringsmyndigheterna kommer att vara klart definierad och kommer att vara begränsad till vad som är nödvändigt och lämpligt, med andra ord till föremål – själva fordonen – för att man genom att använda systemet skall kunna konstatera om ett visst fordon är stulet eller inte.
Herr talman! Att förkasta denna åtgärd skulle enligt min åsikt vara ett dåligt beslut, eftersom vi då inte heller i fortsättningen skulle kunna bekämpa dessa brott på ett effektivt sätt. Det skulle också skicka ut felaktiga signaler till medborgarna, som vill se en mer samlad ansträngning och större effektivitet i arbetet med att bekämpa brott och upprätthålla säkerheten. 
Paciotti (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionens representant och föredraganden, som har redogjort för sina ståndpunkter på ett mycket tydligt sätt.
När man upprättar databaser med stora mängder information är det utan tvekan oundvikligt att det infinner sig en frestelse att använda dem för en uppsjö av olika syften. Det kan vara nyttigt och försvarbart att göra så under vissa förhållanden, särskilt med hänsyn tagen till medborgarnas grundläggande rätt till skydd av personliga rättigheter som den fastställs artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Det har nu framställts krav på att fordonsregistreringsmyndigheterna skall få kontrollera om ett fordon är stulet och om en ansökandes dokument är äkta genom att hämta all nödvändig information från Schengens informationssystem. Problem som har att göra med den rättsliga grunden skulle enligt föredraganden kunna förhindra användningen av uppgifter som är relaterade till identitetshandlingar, och informationen skulle därför inskränka sig till uppgifter om motorfordon. Utkastet till förordning är användbart även med dessa begränsningar.
Vad jag inte kan gå med på är att uppgifterna inte skulle vidarebefordras av polisen eller tullen, som har ansvaret för att lagra och behandla Schengenuppgifter, utan att de skulle hämtas direkt av offentliga fordonsregistreringsmyndigheter via direktåtkomst till SIS-databasen. Denna åtkomstmöjlighet för det mycket stora antalet fordonsregistreringsmyndigheter i de 25 medlemsstaterna skulle innebära ett allvarligt hot mot skyddet av personliga uppgifter i Schengensystemet.
Verksamheten inom de institutioner som ansvarar för medborgarnas säkerhet, de regler och den kontroll som de underställs och de syften för vilka de får använda uppgifter som kommer till deras kännedom är mycket annorlunda i jämförelse med den inom administrativa organisationer, offentliga eller andra, som sköter registreringen av fordon. Dessutom kan jag inte se vilket det akuta behovet skulle vara av att tillåta direkt tillgång till Schengenuppgifter, med tanke på att detta inte skulle vara tillåtet för privata registreringsföretag enligt de olika ländernas regler. Detta skulle leda till skillnader i regelverket som skulle öka förvirringen snarare än att göra bestämmelserna mer effektiva. Det skulle alltså vara bättre att reglera fordonsregistreringsmyndigheternas användning av Schengenuppgifter genom att ge dem alla samma indirekta tillgång, vilket skulle minska risken för missbruk och innebära att proportionalitetsprincipen respekterades. 
Krarup (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Enligt betänkandet syftar detta blygsamma förslag till att bekämpa bedrägeri och den olagliga handeln med stulna fordon, och detta skall åstadkommas genom utökad tillgång till Schengens informationssystem. Jag citerar betänkandet: ”[Förslaget] kommer att göra SIS till ett ännu viktigare instrument för att bekämpa brottslighet och … [främja] arbetet med att gradvis inrätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.” Trots detta är transportpolitik den rättsliga grunden för förslaget – till vilket jag skall återkomma – nämligen artikel 71. Det smärtar mig att säga det, kommissionär Loyola De Palacio och Carlos Coelho, men rättsligt och juridiskt-politiskt är detta en fars. Jag skall begränsa mina anmärkningar till tre punkter.
Den första gäller Schengenprojektet i allmänhet, vilket självfallet är det mest omfattande systemet för övervakning och politisk och social kontroll i världshistorien. Från årsrapporter och undersökningar vet vi att det 2001 fanns mer än tio miljoner enskilda uppgifter i databasen för Schengens informationssystem. Detta är den senaste siffra som har offentliggjorts, och den är otvivelaktigt mycket högre i dag. Var och en som har den minsta rättskänsla måste ställa följande frågor: Vem får registrera vad? Vem får ta fram vilka uppgifter, och hur får uppgifterna användas? En läsning av texterna ger inte några tydliga svar. Kriterierna är så elastiska att det verkligen är upp till systemets många användare att bestämma gränserna, och de många användarna uppgår till ungefär 125 000 terminaler som är anslutna till den centrala databasen i Strasbourg. Vad är till exempel innebörden av artikel 96 där människors närvaro, enligt ett av villkoren, antas utgöra ett hot mot den allmänna ordningen. Sådana svävande kriterier kräver omfattande kontroller, men systemet erbjuder inte några reella kontrollmöjligheter. 
Det som går under benämningen den gemensamma tillsynsmyndigheten har, i flera årsrapporter, sagt att man saknar möjlighet att agera oberoende. Arbetsvillkoren är så dåliga att tillsynsmyndigheten har förklarat att dess tillsyn fungerar som ett alibi för att använda polisiära instrument. Tillsynsmyndigheten har varken det oberoende eller de resurser som krävs för att systemet skall fungera effektivt och erbjuder endast blygsamma garantier för den informationsinsamling och det informationsutbyte som äger rum inom SIS och det ännu mera avancerade SIRNE. Detta är den allmänna bakgrunden till förslaget, som innebär en utvidgning av Schengensamarbetet. 
Jag övergår nu till mina två kompletterande frågor till den ansvariga kommissionären. Den rättsliga grunden som jag nämnde tidigare fullbordar farsen. Det är artikel 71, som handlar om transportpolitik. Detta är absurt, alldeles bortsett från de juridiska spetsfundigheter som kommissionen anför.
Till sist, i mitt eget lilla land, Danmark, har vi en särskild förordning som gäller utvidgning av Schengensamarbetet eller Schengenförordningarna. Hur fungerar det här danska protokollet på detta område, kommissionär De Palacio? Kanske är det så att den dunkla rättsliga grunden förklarar varför Danmarks företrädare i rådet, som jag talade med tidigare i dag, helt enkelt förklarade att han inte kände till förslaget. Vi behöver heller inte undra över varför förslaget är kamouflerat som transportpolitik.
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Carlos Coelho för hans arbete med att lägga fram detta betänkande inför parlamentet. Jag är säker på att han, liksom jag, är djupt imponerad av det omfattande stöd som han har fått från sina kolleger i PPE-DE-gruppen och den sidan av kammaren på listan över talare inför oss i kväll.
Det oaktat är detta en viktig fråga. Han har berättat om de 1,2 miljoner fordon som stulits inom Europeiska unionen. Tydligen finns det en andel brottslingar i varje land som inte håller sig till lagar och bestämmelser. Antagligen – och han kanske vet bättre än jag – har dessa tjuvar olika motiv för sina brott. Vi måste komma ihåg att en bråkdel – om än en mycket liten del – av dessa biltjuvar har mycket allvarliga bakomliggande motiv. Oavsett om de är inblandade i handel med illegal narkotika, tillhandahållandet av illegala vapen eller internationell terrorism är detta internationella frågor som korsar EU:s gränser.
Kolleger har uttryckt oro över skydd av uppgifter och över huruvida det finns tillräckligt robusta garantier i Schengenavtalet. Från Förenade kungarikets synpunkt innebär detta att det nu kommer att finnas tillgång till internationella uppgifter som kommer att vara till nytta i kampen mot internationella gränsöverskridande brott, som vi alla tar på stort allvar.
Det finns även de som oroar sig för idén om direkt tillgång till uppgifterna och frågan om huruvida det finns tillräckliga garantier för skyddet av uppgifter och skyddet av medborgare, och om vi skapar ett farligt prejudikat här. Jag delar och förstår denna oro. Vi måste trots detta, som ansvariga medborgare och valda företrädare för folket, göra vad vi kan i kampen mot grova brott. Fordonsstölder är naturligtvis mycket viktigt, men vi måste fästa vår uppmärksamhet på det som detta leder vidare till och alla andra aspekter som hör samman med detta. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0144/2004) av Luís Marinho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om mer tillgängliga, rättvisa och väladministrerade asylsystem.
Marinho (PSE ),
   . – Herr talman! Jag är som vi alla medveten om de allvarliga problem som för närvarande plågar det traditionella europeiska asylsystemet. I en värld som bara blir mindre och knyts samman allt närmare genom sofistikerade kommunikationsmetoder, en värld i vilken öar av rikedom, fred och välfärd omges av fattigdom, krig och armod, är det oundvikligt att ett betydande migrationstryck från de mindre gynnade områdena trycker på de rikare delarna av världen. Denna ofantliga utvandrande massa som till största delen drivs av ekonomiska motiv sätter asylsystemet på spel, eftersom många ekonomiska invandrare, i avsaknad av andra legala möjligheter att komma in i rika länder, försöker använda asyl som ett sätt att få tillträde till EU-området.
Jag välkomnar därför de två meddelandena från kommissionen. Vi måste inrätta det asylsystem som efterlystes vid Europeiska rådets möte i Tammerfors. Nya politiska insatser måste emellertid utarbetas för att ta hänsyn till nya realiteter som det blandade flödet av flyktingar och ekonomiska invandrare, som nu är avsevärt större än vid tiden för mötet i Tammerfors. Asylsökande kommer naturligtvis att fortsätta att anlända i stora antal vid EU:s yttre gränser, och det nuvarande Tammerforssystemet är till stor del utformat för dem. Det är, följaktligen, nödvändigt att bevara det som redan ingår i gemenskapens regelverk och anta de direktiv som fortfarande väntar på rådets samtycke för att slutföra den första delen av det som beslutades i Tammerfors om flyktingars status och om asylförfaranden och genom att göra det gå vidare till det andra stadiet i utvecklingen.
Därför måste vi uppmana rådet att så snart som möjligt anta de direktiv som jag just anspelade på, vilket det uppmanades göra upprepade gånger vid rådets möten i Laeken, Sevilla och Thessaloniki. Det nuvarande systemet har tydliga brister. Många asylsökande behöver i själva verket inte asyl. De flesta av de som verkligen behöver asyl stannar faktiskt kvar i sina ursprungsregioner eller i gränsområdena, där de hotas av förföljelse, nöd, kränkningar, hunger och död.
Jag stöder därför kommissionens ståndpunkt att vi måste undersöka nya sätt att hantera asylfrågorna som är bättre anpassade till den verkliga situationen. En ny politik måste inrättas där asylsökande utreds på den plats där de anländer till EU genom ett system för vidarebosättning som omfattar hela gemenskapen och genom förfaranden för skyddad inresa. Asyl och invandring är två skilda, men ändå intimt förbundna fenomen, som måste behandlas tillsammans.
Jag vill upprepa vårt krav att det ekonomiska biståndet till de områden där migrationsströmmarna har sitt ursprung skall höjas utan förbehåll, för att minska dessa flöden och för att främja solidariteten med de fattigaste länderna och med dem som är i störst behov av hjälp. Jag uppmanar därför EU att inrätta en policy för legal invandring, i vilken det enda sättet för ekonomiska invandrare att lagligt komma in i EU-området är att begära asyl, eftersom detta problem äventyrar systemets existens. Europa är asylens hemland, herr talman, och systemet måste skyddas om vi skall kunna bevara denna humanitära tradition. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill för det första tacka parlamentet för detta tillfälle att diskutera dessa viktiga frågor.
Som ni känner till fick kommissionen vid rådets möte i Thessaloniki även i uppdrag att undersöka alla parametrar för att erbjuda personer som behöver internationellt skydd i form av asyl mera ordnade och rimliga villkor vid inresa till EU och att undersöka olika sätt att förbättra ursprungsregionernas skyddsåtgärder och lägga fram en rapport till rådet före juni 2004.
Det finns naturligtvis tydliga kopplingar mellan de två meddelandena – det om asyl från 2003 och kommissionens nästa meddelande –, och ert betänkande och dagens debatter kommer att i hög grad stärka det arbete vi gör inom kommissionen och som vi kommer att presentera inom kort.
Jag vill börja med att säga att det gläder mig att betänkandet innehåller ett godkännande av analysen av bristerna i det skydd som erbjuds av det nuvarande asylsystemet. Dessa brister undergräver asylsystemets trovärdighet och integritet och allmänhetens stöd för det. I detta sammanhang är det viktigt att komma fram till en överenskommelse om direktivet om asylförfaranden. I själva verket är det det enda särskilda program som ännu inte är klart.
Jag vill ta detta tillfälle i akt för att betona att den nya strategi som vi utforskar i meddelandet, ämnet för ert betänkande, anger en ny inriktning: från vad vi kan göra för att minska antalet ansökningar till att i stället se till vad vi kan göra för att förbättra vårt arbete för att ge ett antal flyktingar – som vi tror kommer att vara större på global nivå – bättre skydd genom att försöka finna nya sätt att förbättra det internationella skyddsystemets tillgänglighet, rättvisa och administration. Det är därför även en fråga om bättre användning av de medel och den budget som står till vårt förfogande.
I detta sammanhang vill jag ta detta tillfälle i akt för att uppriktigt tacka föredraganden och Europaparlamentet för den mycket konstruktiva roll som de har spelat för att föra programmet Aeneas framåt. Detta program kommer att bidra med ekonomiskt och tekniskt stöd till mottagarländer så att de kan hantera det tryck de utsätts för när de tar emot flyktingar under långa perioder.
Men ekonomiskt och tekniskt stöd räcker inte. Europeiska unionen måste vara beredd att dela bördorna och ansvaret om den vill visa att den menar allvar med sin strävan efter ett rättvisare internationellt skydd. I detta sammanhang skulle vi kunna lätta lite på trycket på mottagarländerna genom att erbjuda platser för vidarebosättning till flyktingar inom Europeiska unionen.
Nästa meddelande kommer att presentera en balanserad analys och parametrarna för ett eventuellt program för vidarebosättning inom Europeiska unionen i större detalj, och det är uppenbart att sådana överväganden måste ses i ett globalt sammanhang i vilket UNHCR (FN:s flyktingkommissarie), med tanke på sambandet med de globala debatterna om en mer målinriktad användning av systemen för vidarebosättning, självklart kommer att ha en viktig roll.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar er för det för det betänkande som parlamentet har utarbetat, och naturligtvis – och detta säger jag speciellt till föredraganden – kommer det att finnas med i beräkningen i kommissionens nästa meddelande. 
Sauquillo Pérez del Arco (PSE ),
   . – Herr talman! När vi talar om asyl måste vi understryka att vi talar om en rättighet som gäller varje person som har befogade skäl att frukta förföljelse och att EU och dess medlemsstater enligt internationell rätt, gemenskapsrätt och nationella bestämmelser är skyldiga att respektera denna rättighet. Och det är mycket viktigt att asylrätten inte påverkas av den kris som för närvarande råder inom asylsystemet, kanske som en följd av att det har missbrukats.
Jag vill gratulera institutionerna eftersom vi, fem år efter Europeiska rådets möte i Tammerfors, äntligen tar itu med inrättandet av ett europeiskt asylsystem som måste inbegripa gemensamma normer för mottagande, behandling av ansökningar och stöd till asylsökande.
Europeiska unionen bör, för det första, anpassa de villkor som för närvarande gäller för mottagandet av asylsökande till Europas egna normer vad gäller individuella rättigheter och garantier, hälsovård och välfärd. För det andra bör vi gripa detta tillfälle att anpassa oss till den aktuella verkligheten och inkludera kvinnor och barn som hotas av könsstympning, barnsoldater och offren för nya former av slaveri bland dem som beviljas asyl.
Som föredragande för yttrandet för utskottet för utveckling och samarbete gläder det mig att förbättringarna av asylsystemen och det eventuella inrättandet av ett gemensamt europeiskt system inte genomförs utifrån polisiära synpunkter, utan genom att man även tar hänsyn till de politiska aspekter, utvecklingsproblem och problem med mänskliga rättigheter som är roten och upphovet till både asylansökningar och den ekonomiska invandring i massomfattning som ibland maskeras som asyl.
Kommissionens strategi bör inkludera åtgärder för att skapa system med rättigheter som respekterar mänskliga rättigheter i ursprungsländerna, och etablerandet av säkra förhållanden i grannländer. Detta skulle minska trycket från riktiga asylsökande vid Europas gränser.
För falska asylsökande gäller att vi bara kan sätta stopp för tendensen att ekonomiska invandrare använder asylrätten om vi finansierar samarbetsprojekt i ursprungsländerna som erbjuder möjligheter till utveckling. Den socialistiska gruppen har under lång tid stött gemensamma utvecklingsåtgärder, eller med andra ord konkret utveckling av de platser där migrationen har sitt ursprung, för att underlätta återvändande och motverka invandring eller missbruk av asylsystemet.
Jag hoppas att nästa parlament kommer att få tillfälle att yttra sig om det slutgiltiga inrättandet av ett gemensamt asylsystem. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Som föredraganden, Luís Marinho, framhöll har människor i sina försök att fly undan förföljelse, krig, kränkningar av de mänskliga rättigheterna eller helt enkelt fattigdom och arbetslöshet alltid sökt och fortsätter i ständigt växande antal att söka bättre möjligheter eller skydd utanför sina ursprungsländer.
I enlighet med Amsterdamfördraget och Nicefördraget och i överensstämmelse med slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors har vi infört olika rättsliga åtgärder och instrument för tre kategorier, nämligen asylsökande, tillfälligt fördrivna personer och ekonomiska invandrare. Medlemsstaterna står, som föredraganden har sagt, för närvarande inför en kris i asylsystemet som beror på att de olika förfarandena missbrukas och på ökningen av de blandade strömmarna, ett problem som ofta förvärras av den verksamhet som bedrivs av nätverken för människosmuggling. Detta fenomen har haft fruktansvärda konsekvenser, vilket har återspeglats i allmänhetens oro.
Det är därför viktigt att vi inrättar en policy som omfattar tre nyckelelement: för det första, tillämpning av Genèvekonventionen, för det andra tredjelandsmedborgares legitima strävanden att söka bättre levnadsförhållanden och för det tredje vilken möjlighet att ta emot flyktingar som varje medlemsstat och EU som helhet har. En sådan balanserad policy måste alltid bygga på en gemensam ram av åtgärder inrättade efter en ingående granskning av resultaten från Tammerfors. Vi måste även införa förfaranden som är harmoniserade, öppna, effektiva och snabba.
Kommissionen har utarbetat förslag och inhämtat yttranden från Europaparlamentet inom alla de områden av asylpolitiken som behandlas i slutsatserna från toppmötet i Tammerfors. Rådet har däremot missat de tidsfrister som fastställts vid Europeiska rådets möten i Tammerfors, Laeken, Sevilla och Thessaloniki, och efter fem år väntar vi fortfarande på dess beslut. Vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki påpekades att rådet så snart som möjligt måste anta de förslag till direktiv om miniminormer för asyl och invandring som ännu inte har antagits. Samtidigt uppmanade man kommissionen att undersöka alla de parametrar som gör det möjligt att garantera en mer välordnad och väladministrerad inresa i EU för personer som behöver internationellt skydd. Kommissionen uppmanades även att undersöka på vilket sätt ursprungsregionerna skulle kunna tillförsäkra dessa personer ett bättre skydd.
Dagens debatt handlar om betänkandet av Luís Marinho, som jag vill gratulera till ett enastående arbete. Betänkandet bygger på två meddelanden från kommissionen som visserligen har olika syften, men ändå båda berör de grundläggande förutsättningarna och målen för en möjlig ny strategi för ett mer tillgängligt, rättvist och väladministrerat asylsystem. I meddelandena utforskas nya vägar som kommer att komplettera den strategi i etapper som fastställdes i Tammerfors.
Herr talman! För att en enhetlig övergripande strategi för inrättandet av en gemensam asyl- och invandringspolitik för EU skall vara hållbar måste den enligt min mening innefatta följande nyckelelement: möjligheter till laglig invandring, integrationspolitik, gemensam förvaltning av migrationsströmmarna, skärpta kontroller vid de yttre gränserna, ett europeiskt asylsystem, förhandlingar om återtagandeavtal och en gemensam politik om återvändande, nödvändigheten att effektivt bekämpa människohandel och olaglig invandring och stöd till offren för sådana brott. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Det tycks mig som att Luís Marinho i sitt betänkande om asylsystem i Europa inte riktigt har förstått vad frågan handlar om. Vilken fråga var det som skulle besvaras? Det gällde i första hand hur man skulle reagera på den rapport med titeln som lades fram för Europeiska rådet av den brittiska regeringen. Denna rapport, som innehöll en hel del förnuftigt, ställde den stora frågan hur man skall återvinna kontrollen över ett asylsystem som för närvarande knakar i fogarna under trycket av ofantliga migrationsströmmar. Den följdes av ett meddelande från kommissionen där enkla frågor gjordes invecklade och problemet rördes till med titeln ”Mer tillgängliga, rättvisa och väladministrerade asylsystem”, som fullständigt förvränger innebörden av den brittiska rapporten. Det är anmärkningsvärt att det parlamentsbetänkande som vi granskar i dag ofta hänvisar till kommissionens meddelande, men inte ens nämner den brittiska regeringens rapport. Ett sådant förakt för en medlemsstat kan inte gärna tolereras, och jag skall därför basera mina anmärkningar på denna rapport.
I den säger man fyra saker: ett, det ekonomiska stödet till flyktingar är dåligt fördelat, två, det nuvarande asylsystemet är inte till fördel för den stora majoriteten flyktingar, de mest utsatta, som fortfarande befinner sig på platser med svagt skydd, tre, den överväldigande majoritet av asylsökande inom Europeiska unionen uppfyller inte kriterierna för att erhålla flyktingstatus eller ytterligare skydd, fyra, de som nekas asyl stannar vanligtvis kvar här illegalt och skickas inte tillbaka till sina ursprungsländer.
Inför dessa utmaningar begär man i den brittiska rapporten särskilt att skyddszoner skall skapas i ursprungsregionerna för att erbjuda tillgängliga tillflyktsorter och inrättandet av transithandläggningscentrum utanför EU, där de flyktingar som beviljas asyl kan erbjudas tillträde till de deltagande länderna och de andra skickas tillbaka till sina ursprungsländer. I det betänkande som läggs fram för oss här i dag är man på sin höjd svävande i sina svar på dessa frågor och förslag. Framför allt avvisas i punkt 16 förslaget om skyddszoner och transitcentrum utanför EU eftersom det inte anses erbjuda tillräckligt skydd och i punkt 8 föreslås, som svar på ökningen av falska asylansökningar, att möjligheterna till legal invandring skall utvidgas, vilket – som Luís Marinho nyss påpekade – i själva verket skulle vara en ännu sämre lösning.
På det hela taget, herr talman, tycks man i detta betänkande inte ta hänsyn till vare sig de dramatiska problem som våra samhällen står inför, och som nu hotar deras överlevnad, eller behovet av en genomgripande översyn av våra asylförfaranden och att prioritera våra ansträngningar inriktade på politisk stabilisering och ekonomisk utveckling av de länder varifrån dessa människor i sin förtvivlan drivs att utvandra. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0143/2004) av Michel-Ange Scarbonchi för utskottet för utveckling och samarbete om integreringen av Europeiska utvecklingsfonden i budgeten. 
Scarbonchi (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Den mellanstatliga fond för att finansiera samarbetet mellan EU och AVS-länderna som går under benämningen EUF (Europeiska utvecklingsfonden) omfattar som en del av Cotonouavtalet perioder på fem år och drivs sedan 1959 med bidrag från medlemsstaterna enligt en kostnadsfördelning. Frankrike och Tyskland står i dag för nästan 42 procent av den totala finansieringen. Kommissionen svarar för förvaltningen av fonden, som dock i stor utsträckning överlåts åt mottagarländerna.
För perioden 2003–2007 omfattar fonden över 15 miljarder euro avsedda för nya åtaganden och över 10 miljarder euro för utbetalningar. Man bör observera att ett överskott på 11 miljarder euro finns tillgängligt eftersom det inte har använts under den sjätte, sjunde och åttonde utvecklingsfonden, vilket är en skandal. Eftersom den nionde EUF löper ut 2007 när EU:s utvidgning redan kommer att vara ett faktum och eftersom diskussionen om den ekonomiska ramen efter 2006 har inletts ansåg kommissionen, efter flera fåfänga försök, att tiden var mogen för en ny debatt om att integrera Europeiska utvecklingsfonden i budgeten. Kommissionen ansluter sig således till den uppfattning som parlamentet i åratal har gett uttryck för, omsorg om budgetdisciplin, att resurser skall användas snabbt och effektivt och det medbeslutande som parlamentet skulle få genom att EUF införlivas i budgeten, under det att dess roll på detta område i dag är obefintlig och att det helt enkelt inte kan fullgöra sin uppgift att kontrollera budgeten.
Vilka fördelar skulle ett införlivande i budgeten erbjuda med hänsyn till de nuvarande bristerna? För det första skulle det, tack vare den parlamentariska kontrollen, ge finansieringen av EUF en demokratisk legitimitet. För det andra skulle det göra slut på de otympliga förfarandena genom att rationalisera och förenkla dem och föra dem närmare mottagarna; kontantutbetalningarna skulle ske i ett högre tempo och förbättra biståndets effektivitet. För det tredje skulle det ge bättre insyn. Det nuvarande systemet är så komplicerat att fondernas användning är höljd i dunkel. För det fjärde kan ett införlivande i budgeten leda till påtagliga förbättringar när det gäller det överskott som skall avvecklas, de 11 miljarder euro som jag nämnde tidigare. För det femte kan det garantera att alla medlemsstater bidrar. Det finns som ni vet en risk för att det samlade värdet av den tionde utvecklingsfonden skall begränsas av de låga bidragen från Europeiska unionens tio nya medlemsstater. Om EUF däremot integreras i budgeten skulle medlemsstaternas bidrag fastställas i enlighet med budgetbestämmelserna. För det sjätte skulle det förhindra att ikraftträdandet av EUF försenas på grund av kravet att medlemsstaterna och AVS-länderna skall ratificera det finansiella protokollet till Cotonouavtalet. Om EUF integreras i budgeten försvinner kravet på ratificering, vilket skulle ge en tidsvinst i användningen av EUF-medel.
Naturligtvis finns det risker, och AVS-länderna är, i likhet med vissa medlemsstater, särskilt känsliga för dessa risker. De risker man fruktar är att fastställda finansieringsnivåer skall leda till att de medel som är förbehållna AVS-länderna används för andra ändamål eller överförs till andra åtgärder, som vi såg för Irak eller Afghanistan och som vi såg för återuppbyggnaden av ett land. Denna oro är reell, och det bör noteras att budgeten innehåller tekniska åtgärder för att skydda medel som tilldelats EUF. I budgetplanerna inrättas tak för olika utgiftskategorier för en tid av flera år, och det skulle därför räcka att skapa en underkategori för att förhindra och begränsa denna risk, på samma sätt som för närvarande är fallet med utgiftskategorierna 1 och 7.
Sedan har vi hela problemet med flerårig planering. EUF omfattar fem år. Under fem år kan dessa medel användas eller överföras. AVS-länderna är rädda för att icke använda medel skulle gå förlorade efter ett år om de införlivas i budgeten. Det är anledningen till att vi i samförstånd med kommissionen begär att man skall utarbeta en förordning som fastställer EUF:s fleråriga karaktär och som gör det möjligt att använda medlen enligt tekniska kriterier som skall fastställas och som i praktiken redan finns i dag. Detta är viktigt, därför att det skulle göra det möjligt att lugna AVS-länderna som fruktar, inte bara att de totala EUF-medlen skall sjunka, utan även att de kommer att gå miste om en stor del av de medel som de tidigare tilldelades.
Därefter måste AVS-länderna involveras i förvaltningen av dessa Europeiska utvecklingsfonder, och detta är viktigt i psykologiskt, mänskligt, politiskt och tekniskt avseende. Hur? Vi föreslår i artikel 11 att Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen och AVS-länderna helt enkelt får befogenhet att ifrågasätta, kontrollera och protestera när det gäller användningen av dessa medel, vilket skulle ske under kontroll av Europaparlamentet och i samförstånd (medbeslutande) med kommissionen.
Här finns inslag som jag kortfattat vill presentera för er. Alla känner till detta ärende. Om det antas i morgon, och framför allt om det accepteras av medlemsstaterna i framtiden, vilket kommer att vara en svår uppgift, liksom att få det accepterat av AVS-länderna, skulle det vara en verklig revolution, eftersom det skulle innebära att den tredje EU-politiken som inte är integrerad i budgeten äntligen skulle införlivas i den, något som vi anser vara till fördel för oss, för AVS-länderna och framför allt för utvecklingspolitiken, som verkligen behöver det. 
De Palacio,
   . – Herr talman! Jag vill för det första säga att kommissionen uppskattar parlamentets betänkande, och jag vill tacka föredraganden, Michel-Ange Scarbonchi, för det utomordentliga arbete han har uträttat.
Jag skulle vilja säga att införlivandet av EUF i budgeten kan främja effektivitet och flexibilitet i vårt utvecklingsbistånd som ett bidrag till utrotandet av fattigdomen. Det kommer att göra slut på den märkliga situation där bistånd till dessa länder administreras genom två olika system, och vi kommer därigenom att kunna öka fondernas effektivitet. Vidare kommer vi att kunna införa en mer ”normal” politisk och budgetmässig behandling och förenkla och harmonisera förfarandena, vilket även gör det möjligt för oss att stärka det demokratiska ansvaret genom att fullt ut låta Europaparlamentet spela sin roll som budgetmyndighet på detta viktiga område.
Ett införlivande av EUF i budgeten äventyrar inte de kvalitativa framstegen i Cotonouavtalet. Trots det förstår vi AVS-ländernas farhågor om de risker som är förknippade med detta, i synnerhet när det gäller framtida stödnivåer.
Vi är fullständigt överens med parlamentet om att de medel som är avsedda för samarbete med AVS-länderna inte bör minskas, och i kommissionens meddelande sägs det tydligt att biståndet till dessa länder som ett minimikrav måste bibehållas på sin nuvarande nivå, och dessutom utvecklas i takt med hela utgiftskategorin och allra minst med Europeiska unionens bruttonationalprodukt.
Vi är även överens med parlamentet om att vi bör erbjuda AVS-länderna ett skydd som skall förhindra att de medel som ställts till deras förfogande används för andra syften. Vi anser att den bästa lösningen på detta problem är lagstiftning som beslutas gemensamt av parlamentet och rådet med en referenssumma för en ettårsperiod.
Kommissionens meddelande om införlivande av EUF i budgeten har gett upphov till en intensiv debatt, inom olika organ, med AVS-länderna, med medlemsstaterna, i parlamentet och i Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen och har fört fram samarbetet med dessa länder till förgrunden för den politiska debatten i en tid när budgetplanen för perioden debatteras.
Rådet har ännu inte definitivt tagit ställning i frågan, och valet mellan integrering i budgeten och den traditionella finansieringen av EUF förblir öppet. Men det är nödvändigt att komma fram till en gemenskapsståndpunkt under detta år, eftersom förhandlingarna om översyn av Cotonouavtalet planeras att hållas mellan maj 2004 och februari 2005.
Jag vill än en gång tacka föredraganden för hans arbete, och jag kan garantera att kommissionen anser att stödnivån för AVS-länder måste bibehållas och att om nytt stöd för andra länder skulle tillkomma, eller om kommissionens ansträngningar ökas i andra geografiska områden än AVS-länderna, får detta inte ske på AVS-ländernas bekostnad, utan helt enkelt genom att den samlade volymen medel avsedda för denna oerhört viktiga gemenskapspolitik ökas. 
Virrankoski (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag vill för det första tacka och gratulera föredraganden till ett utomordentligt betänkande och det faktum att de flesta av de ändringsförslag som lagts fram av budgetutskottet har inkluderats i det.
Europeiska utvecklingsfonden uppstod som ett resultat av medlemsstaternas önskan att hjälpa regioner i Asien, Västindien och Stillahavsområdet att utvecklas. För närvarande deltar EU:s samtliga medlemsstater i finansieringen, även om det sätt på vilket de gör detta skiljer sig något från de proportionella bidragen till Europeiska unionens budget. Förvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden är förvirrande. Avtalet om fonden måste ratificeras av alla EU-länder och två tredjedelar av mottagarländerna. Detta brukar ta flera år, vilket har lett till förseningar i genomförandet och till fluktuationer i finansieringsgraden. Medlen förvaltas av kommissionen, men det är myndigheterna i AVS-länderna som genomför projekten. Ett problem är mottagarländernas svaga administrativa kapacitet. Den parlamentariska kontrollen är bristfällig. Europaparlamentet beviljar ansvarsfrihet, men det är svårt att klargöra administrativa förfaranden och avsluta räkenskaperna. En konsekvens av detta röriga förvaltningssystem är ineffektivitet.
Eftersom det är meningen att varje utvecklingsfond skall användas i sin helhet är resultatet att det som blir över från tidigare fonder förs över till senare fonder. Samtidigt har utestående åtaganden ökat och uppgår nu till 11 miljarder euro. Samtidigt har samma länder beviljats utvecklingsbistånd från EU:s budgetmedel till ett belopp av inte mindre än ungefär 700 miljoner euro under 2002, till exempel. Dessa medel skall förvaltas i enlighet med EU:s budgetförordning. De blir disponibla under budgetförfarandet, kommissionen ansvarar för hur de används och boksluten skall granskas under förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet.
En förenkling och effektivisering av förvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden är viktig för EU:s utvecklingssamarbete och ligger i AVS-ländernas intresse. Därför är kommissionens initiativ för att integrera EUF i EU:s budget ett steg i rätt riktning. På så vis kan administrationen förenklas och effektiviseras, finansieringsförfarandet stabiliseras och framtida finansiering från EU harmoniseras som en enda process. Därför stöder budgetutskottet kommissionens förslag i denna fråga. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Det här är inte första gången som parlamentet kräver att Europeiska utvecklingsfonden skall integreras i EU:s budget. Det är en punkt som har återkommit på föredragningslistan med ett urverks precision under de gångna 25 åren. Men med tanke på var vi nu befinner oss varken kan eller får vi missa detta tillfälle. Det kommer i så fall inte att vara på grund av oss här i parlamentet. Om rådet följer parlamentets råd kommer Europeiska unionen att ta ännu ett steg mot en verkligt demokratisk och öppen politik.
Att EUF inte faller inom ramen för budgetmyndighetens befogenheter är en rest från det förflutna. Det är lika omodernt att parlamentet inte har något att säga till om när det gäller finansieringsnivåer, programplanering eller anslagen för de olika länderna, regionerna eller sektorerna. Vi talar när allt kommer omkring om hälften av EU:s totala budget för utvecklingsbistånd! För närvarande står EUF nästan fullständigt utanför vår parlamentariska kontroll, och denna brist på kontroll uppvägs inte på något sätt av den enda befogenhet som Europaparlamentet har över EUF – att bevilja ansvarsfrihet. 
Bortsett från detta demokratiska underskott finns det även en annan nackdel med att hålla EUF:s finansiering utanför budgeten, och det är det dubbelarbete som blir följden i gemenskapens och EUF:s årsbudgetar. Pengar till livsmedelsbistånd, humanitärt bistånd och tematisk verksamhet i AVS-länderna (i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet) kommer ofta från gemenskapsbudgeten. Denna dubblering innebär att två olika uppsättningar förfaranden används för att betala ut bistånd från samma givare till samma mottagare. Detta borde verkligen övertyga rådet. Det strider även mot de reformer i kommissionens externa förbindelser som inleddes för några år sedan.
En integrering av EUF i budgeten kräver stora förändringar av förvaltningsförfaranden och tänkesätt. Jag begär uttryckligen en garanti från Europeiska kommissionen och kommissionären att detta kommer att genomföras med försiktighet och att Cotonouavtalet kommer att förbli ramen för en budgeterad EUF så att vi inte går miste om någon av det nuvarande systemets fördelar, som AVS-ländernas och Europas ömsesidiga deltagande och budgetens fleråriga programplanering. Med tanke på fördelarna med att integrera EUF i budgeten får detta dock inte vara ett hinder för att gripa detta tillfälle.
Med avseende på innehållet skulle en integration av EUF i gemenskapens budget innebära att vi som parlament verkligen kan arbeta för att uppnå millennieutvecklingsmålen. Jag upprepar, hälften av vår hela budget ligger i EUF. Det måste stipuleras i AVS-ländernas budgetar att minst 35 procent av medlen skall gå till social välfärd, varav 20 procent till utbildning och hälsovård. Vi måste dock se till att särskilda anslag till länder och regioner även i fortsättningen skall utgöra grunden och att överföringar av investeringar endast görs i samråd med AVS-länderna.
Tills sist vill jag framhålla att vi strikt måste hålla fast vid principen om överensstämmelse när EUF integreras i EU:s budget så att bistånd och människor bidrar till att bekämpa fattigdomen. Herr talman, fru kommissionär, detta kommissionsförslag är synnerligen väl lämpat för att göra Europas insatser för de fattigaste länderna, AVS-länderna, ännu mycket mera effektiva, viktiga och med en starkare demokratisk kontroll. Jag hoppas att ni, med vårt stöd, kommer att ha framgång i rådet. Jag förväntar mig att alla länder skall inse de fördelar som jag har räknat upp. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Betänkandet av Michel-Ange Scarbonchi ställer en serie goda frågor. I flera år har vi, De gröna, kämpat för parlamentarisk kontroll och insyn, demokratins garantier. Det är bara normalt att tilldelning och användning av krediter skall kontrolleras av ett organ som är representativt och demokratiskt – egenskaper som EUF hittills sannerligen inte har gett prov på.
Att integrera EUF i budgeten är ett sätt att garantera kontroll över detta program. Men det ger emellertid upphov till nya problem. Hur skall vi förhindra att en utgiftskategori förs över till en annan om det inte finns bestämmelser om någon form av öronmärkning? Hur skall vi förena parlamentets uppdelning i årsbudgetar med EUF:s femårsbudget? Betänkandet erbjuder inte tillräckliga lösningar, vilket är synd eftersom bristerna kommer att påverka kontrollens kvalitet.
Dessutom kan vi inte nämna EUF utan att ta upp andra risker för vantolkningar. Hur skall vi till exempel förhindra att detta program, som står under exklusiv kontroll av europeiska institutioner, favoriserar europeiska företag i AVS-länderna? Hur skall vi förhindra att stora projekt som gynnar mäktiga stater får företräde framför initiativ av mindre inflytelserika stater eller mikroprojekt som ligger närmare befolkningens behov? Vad värre är, hur skall vi garantera att det inte kommer att användas som en omväg för att finansiera arméer under förevändning av att bevara freden? Allt detta skulle avleda EUF från dess syfte, som är utveckling.
Det skulle tvärtom vara förnuftigare att använda EUF för åtgärder som syftar till att förbättra till exempel folkhälsa eller miljöskydd. Om vi vill arbeta för utveckling skulle det i själva verket vara mera logiskt att delegera kontrollen till Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen. Det skulle verkligen vara ett framsteg som kan garantera en reell demokratisk kontroll. Vem har bättre förutsättningar för att besluta om tilldelning och användning av krediter än den gemensamma parlamentariska församlingen, i termer av både politisk legitimitet och förmåga? Den saknar dock fortfarande medel och ansvar. Samtliga ledamöter som har tagit till orda har sagt hur viktiga demokratiska principer är för dem. Det är för att försvara dessa principer som vi inte kan nöja oss med kontroll enbart av parlamentet. Vi skall, emellertid, stödja detta betänkande som en symbol för ett första steg, som är avgörande, men utan tvivel otillräckligt. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Jag beklagar att denna debatt äger rum nu, medan AVS-länderna fortfarande håller på att fastställa sin ståndpunkt om integrering i budgeten. Det ger fel signaler att besluta om integrering i budgeten utan ett fullständigt meningsutbyte med våra partner, särskilt som det inte är klargjort hur detta partnerskap skall upprätthållas när Europeiska utvecklingsfonden väl är integrerad i den allmänna budgeten. Det är avgörande att denna oro tas upp i en öppen, konstruktiv dialog med våra AVS-partner, och att alla möjligheter undersöks fullständigt innan vi når ett beslut. 
Michel-Ange Scarbonchi och kommissionen har redan nämnt de uppenbara fördelarna med integrering i budgeten för EU. Jag är inte lika säker som kommissionen på vinsterna för AVS-länderna när det gäller finansieringsnivån samt fondernas förutsägbarhet och flerårighet till exempel. Hur ser framtiden för partnerskapet AVS–EU ut inom ramen för integrering i budgeten?
Det har föreslagits flera sätt för att avgränsa utvecklingsfonden i EU:s budgetar. De kräver alla särskilda budgetförfaranden samt granskning av EU:s finansiella bestämmelser och av budgetprinciperna. Hur kan vi se till att de nödvändiga ändringarna av det lämpliga skyddet kommer att antas? Varför görs det inte någon tydlig analys i kommissionens meddelande av den inverkan som integrering i budgeten skulle kunna få på framtida åtagandenivåer eller utbetalningar?
Överlåtelse och omfördelning av resurser mellan utgiftskategori och underkategori är möjliga enligt artikel 274 i EG-fördraget. Kommer budgetmyndigheten att skydda Europeiska utvecklingsfonden när detta väl har inberäknats i budgeten, eller kommer den att ta upp nyuppkomna bekymmer för EU, som de nya målen som fastställs i den färska förklaringen om kampen mot terrorism?
Detta är några av de frågor som jag skulle vilja få besvarade innan jag kan bestämma mig i detta viktiga ärende. Som jag har sagt skulle jag vilja föra denna debatt med vetskap om AVS-ländernas ståndpunkt. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Mina gratulationer och tack till föredraganden. För det första borde ingen här i kväll hävda att integrering i budgeten är en patentlösning för AVS-länderna när det gäller utdelning från Europeiska utvecklingsfonden. Vi borde dock från början säga att integrering i budgeten skulle innebära att vi inte längre skulle stuva undan hundratals miljoner euro, som har skett enligt Europeiska utvecklingsfonden – pengar som var avsedda för länder som av olika anledningar inte var effektiva användare. Vi borde verkligen inte underskatta AVS-ländernas oro, som Ulla Sandbæk har sagt, men det är fel av henne att säga att det inte förs en dialog om budgeten. Det är på gång, AVS förbereder handlingar och det pågår tydliga diskussioner.
För några av de frågor som har tagits upp måste garantier tillhandahållas om att resursnivåer för AVS kommer att upprätthållas och ökas, och detta innebär att vi tillsammans med AVS måste besluta om en femårig ekonomisk ram. Vi kan på goda grunder anta att det måste vara avgränsat under en femårig ekonomisk ram nu när det finns ett avtal mellan parlamentet, kommissionen och AVS. Det förslag som jag lade fram för ett tag sedan, som gällde om vi borde ha en underkategori, har inte gillats. Vi kan fortfarande välja att driva igenom det med kommissionen, men avgränsning är med säkerhet något som är överenskommet.
Jag anser att som läget är kan AVS nu hålla i sin egen budget på grundval av att denna region inte på något sätt är den som presterar sämst bland de regioner vi har att göra med inom ramen för yttre förbindelser. Det är fullständigt nedlåtande att anta eller föreslå att AVS inte skulle kunna förvalta detta förhållande inom ramen för budgetarna.
Det har uttryckts oro när det gäller flerårig finansiering av projekt. För närvarande gäller den så kallade tidsfristsklausulen [sunset clause] inom ramen för budgeten, och det kommer utan tvivel att sättas press på AVS för att de skall avsluta inom ramen för en treårig tidsplan. Men personligen har jag inga svårigheter med en treårig tidsplan. Jag har många gånger varit mer oroad än jag velat påskina för projekt som har upphört att vara effektiva, som måste avslutas och läggas ned, så en treårsperiod är något som vi kan arbeta med på ett ganska enkelt sätt.
AVS oroar sig för hur samförvaltningen kommer att effektiviseras och för de nationella utanordnarnas roll. Det förefaller mig som om AVS’ viktigaste prioritering inte bara handlar om hur de upprätthåller förvaltningen av AVS-bidrag, utan hur de upprätthåller äganderätt till sina egna prioriteringar och utvecklingsstrategier. Det borde inte vara några grundläggande problem med att kommissionens delegation undertecknar kontrakt – varför skulle det vara något problem, för detta skulle verkligen påskynda processen? Jag har sett alltför många nationella utanordnare drunkna i anbud och kontrakt. Det är mycket bättre för dem att ha resurser för att ta itu med utvecklingsprioriteringar.
Avslutningsvis, principerna om partnerskap ligger till grund för Cotonouavtalet. Vi vill att AVS är mittpunkten i dialogen, och, som andra har påpekat, den gemensamma parlamentariska församlingen har en viktig roll att spela och bistår oss när det gäller att få kommissionen att uppmärksamma AVS’ och AVS-parlamentarikernas åsikter. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag ansluter mig med glädje till era gratulationer och tackar föredraganden för hans betänkande. För en integration av Europeiska utvecklingsfonden i budgeten är något som vi har önskat under lång tid, inte bara på grund av bristen på insyn, både i beslutsfattandet och i verkställigheten. Vi måste medge att förfarandena var synnerligen besvärliga, och vi har konstaterat att ohjälpliga förseningar har inträffat på grund av dem i en sådan omfattning att det har skapats en eftersläpning av medel med åtaganden för vilka utbetalningar ännu inte har gjorts som uppgår till 11 miljarder euro. Det är särskilt upprörande för den allmänna opinionen att upptäcka att fattigdomen i utvecklingsländerna hela tiden ökar och att det inte finns något effektivt sätt att kanalisera pengarna och stödja nödvändiga projekt direkt och effektivt.
Vi anser att denna integration i budgeten är ytterst önskvärd, även om vi är medvetna om att det inte är något trollspö. Hittills har det handlat om frivilliga bidrag, och vi undrar om vi kommer att kunna få garantier för att medlen bibehålls på samma nivå. Kommissionsledamoten har visserligen lovat oss att det kommer att bli så, men beslut om relevanta mekanismer har ännu inte fattats. Att trygga finansieringsnivån är en sak, men garantier för att vi nu verkligen skall få ha ett ord med i laget när det gäller att bedöma huruvida millenniemålen tas på allvar är en annan.
För mig handlar det inte alls om att reducera AVS-ländernas autonomi i detta avseende. Varje insats måste när allt kommer omkring göras på grundval av ett gemensamt överenskommet landstrategidokument och en handlingsplan på gemenskapsnivå i vilken AVS-ländernas deltagande måste tas på största allvar. Jag kan till en del förstå oron hos våra samarbetspartner inom AVS, men det skulle ändå vara en besvikelse om integrationen visade sig ge bättre insyn men inte resulterade i att medlen används mera effektivt. Jag hoppas därför att vi skall lyckas både att bibehålla nivån och förbättra effektiviteten och insynen. 
Junker (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har varit ledamot av denna kammare i femton år, och i femton år har min grupp krävt att EUF skall integreras i budgeten. Det är ohållbart att en fond med en totalbudget av denna storlek inte är underställd någon form av demokratisk parlamentarisk kontroll. Jag anser att det är viktigt att inrätta denna kontroll. Betänkandet av Michel-Ange Scarbonchi anger ett antal adekvata alternativ som kan garantera denna kontroll utan att skada AVS-länderna, eftersom vi otvivelaktigt måste ta särskilda hänsyn för att se till att inte något AVS-land försätts i ett ofördelaktigt läge.
Rådet har hittills hållit på med någon sorts pokerspel i denna fråga, vilket är anledningen till att ikraftträdandet av den nionde EUF försenades till 2003. Det är av avgörande betydelse att parlamentet får möjlighet att utöva sitt inflytande tillsammans med den gemensamma parlamentariska församlingen. Vi måste naturligtvis prioritera genomförandet av de mål som anges i Cotonouavtalet, men Europaparlamentet kan dessutom utkräva ansvar gentemot allmänheten, vilket inte har varit fallet tidigare.
Låt mig sammanfatta några av de oundgängliga krav som ställs i betänkandet: för det första att skydda principerna för partnerskap med AVS-länderna, vilket jag anser vara självklart, för det andra att skapa rättssäkerhet och förutsebarhet, i synnerhet för de fattigaste av de fattiga, med vilket menas de minst utvecklade länderna, som – med viss rätt – oroar sig för att de kanske måste gå tomhänta därifrån.
Uppgiften är att underlätta ekonomisk planering på medellång sikt och inte att klamra sig fast vid en årlig budget som skulle omöjliggöra långsiktigt utvecklingssamarbete. Framför allt måste naturligtvis, som flera talare har sagt, nivåerna för utvecklingsbistånd till AVS-länderna garanteras. Det är dock ännu viktigare att förhindra att dessa medel avleds för att tillgodose behov någon annanstans. I stället måste resurser verkligen vara bundna till och tillgängliga för AVS-länderna, och användningen av dem måste beslutas tillsammans med dem på grundval av partnerskap. Förutsatt att dessa kriterier är uppfyllda tror jag att vi även skall kunna komma tillrätta med eventuella förutfattade meningar och reservationer. Därför hoppas vi på stöd inte bara från kommissionen utan även, och framför allt, från rådet. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0125/2004) av Nelly Maes för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredje land som använder flygplatser i gemenskapen. 
Maes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi har nått fram till slutförandet av ett direktiv som har varit på gång under flera år och hela tiden har drivits framåt av katastrofer. Jag hoppas att detta inte kommer att gälla för framtiden och slutresultatet.
Det var 1996 som kommissionen för första gången presenterade ett förslag till direktiv avsett att förbättra flygsäkerheten i gemenskapen som även inkluderade luftfartyg från tredjeland. Vid den tiden gick det inte att föra förfarandet till ett framgångsrikt slut på grund av en tvist mellan Förenade kungariket och Spanien om Gibraltar. Därför dröjde det ända fram till katastrofen den 11 september 2001, då en kris bröt ut inom flyget, innan alla insåg att de nu var tvungna att ta itu med uppgiften att garantera säkerheten och lugna medborgarna.
Därefter arbetade vi så snabbt det över huvud taget var möjligt, och efter den första behandlingen i parlamentet den 3 september 2002 presenterade kommissionen ett ändrat förslag den 26 november, vilket inkluderade 13 av de 19 ändringsförslag som parlamentet hade godkänt. Det var inte illa. Rådet antog sin gemensamma ståndpunkt i denna fråga i juni, och parlamentet avslutade sin andra behandling den 9 oktober genom att anta fem ändringsförslag. De gällde till exempel kraven på en årsrapport, kommissionens befogenhet att införa åtgärder som införts av en medlemsstat, som att neka tillträde till territoriet eller att ange driftsvillkor för ett företag och utvidga dem till hela gemenskapen, samt påskyndande av genomförandeförfarandena.
Sedan inträffade ännu en katastrof, vilket fick till följd att saken påskyndades än mer. Den här gången var det den olycka som drabbade Flash Airlines i vilken 149 människor omkom vid Sharm el-Sheikh. Vi kunde då mycket snart hålla ett trepartssammanträde, vid vilket man i synnerhet diskuterade frågan om insyn, som nu diskuterades överallt och av den allmänna opinionen. Därefter antog vi ett kompromissförslag från rådet på villkor att man skulle göra ytterligare några ändringar. I början var rådet inte särskilt entusiastiskt för detta, men vi lyckades icke desto mindre att föra processen till ett framgångsrikt slut, och det är vi nöjda med.
Det kommer att finnas en årsrapport med sammanställda data, som skall innehålla all information. På enträgen begäran av parlamentet kommer rapporten även att vara tillgänglig för berörda parter. Den skall också vara enkel och lättbegriplig, och det måste tydligt framgå om det finns några problem som rör ökade säkerhetsrisker för resenärer. Vi gav starkt eftertryck åt denna känsliga punkt. Det gläder mig därför att kommissionen har fått väsentligt förstärkta befogenheter i förhållande till stater eller företag som underlåter att följa internationella säkerhetsnormer. Enligt den gemensamma ståndpunkten från rådet kan det dock endast bli fråga om rekommendationer. Vi har emellertid lyckats att väsentligt förstärka kommissionens befogenheter i detta avseende. Vi är nöjda med det använda förfarandet, eftersom det är just detta förfarande som garanterar att det kommer att vara möjligt att arbeta tydligt, öppet och i offentlighetens ljus.
Vi blundar naturligtvis inte för det faktum att hela processen långtifrån är avslutad. Jag skulle vilja påminna kommissionären om hennes egna ord i anslutning till charterbolag. Ofta vet vi inte vem som står för lufttransporter av resenärer som i andra avseenden har informerats om samtliga detaljer för deras resa. Här kommer det att krävas ännu ett nytt initiativ. Jag anser också att vi måste ta hänsyn till kommentarerna från de som för närvarande genomför förfarandet för säkerhetskontroll av utländska luftfartyg, SAFA. Jag har hittat dem i en rapport om luftfartsinspektioner enligt SAFA-förfarandena i Belgien. Det sägs i betänkandet att vi inte skall förvänta oss alltför mycket av dem, eftersom tiden faktiskt inte räcker till för att dessa inspektioner skall kunna utföras grundligt och regelbundet.
Jag anser därför att det fortsatta genomförandet av förfarandet och direktivet, och även det sätt på vilket allmänheten och berörda personer på flygplatserna informeras och kan spela en roll för att slå larm, kommer att resultera i ytterligare förbättringar av förfarandena. Jag hoppas att de andra direktiv som skall antas kommer att innehålla samma garantier, så att detta direktiv ger fullständiga garantier för att alla resenärer som går ombord på ett luftfartyg, oavsett om de kommer från ett tredjeland eller en medlemsstat, har samma garantier för sin säkerhet. För detta krävs det politisk vilja och, hoppas jag, inte nya katastrofer. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill för det första tacka Nelly Maes för det fantastiska arbete hon har uträttat under denna tid som föredragande för ett direktiv som ursprungligen presenterades 1997, men blockerades på grund av meningsskiljaktigheterna om Gibraltar mellan Förenade kungariket och Spanien.
Fru Maes! Förenta nationerna har mycket tydligt sagt att Gibraltar är en koloni. Det är faktiskt upprörande att det fortfarande finns en koloni i Europa, på europeiskt territorium, men det är icke desto mindre vad Förenta nationerna säger. Alltnog, vad jag vill säga är att vi måste förstå de underliggande problem som finns dolda bakom andra problem som vi någon gång kan ställas inför.
Det är inte på grund av händelserna i september 2001, utan snarare tack vare att Förenade kungariket och Spanien än en gång har skjutit denna fråga åt sidan och accepterat en formel som inte på förhand avgör någonting, vare sig till fördel för det ena eller det andra landet, utan helt enkelt fryser tvisten mellan de båda länderna, trots de framsteg som har gjorts inom Europeiska unionen och de andra länderna, inklusive dessa två – som vi har kunnat lösa upp blockeringen i denna fråga.
Detta är en fråga som inte bara berör det här förslaget, utan det handlar om en hel serie förslag med anknytning till luftsektorn. När jag tillträdde fann jag att det fanns nio eller tio, och dessutom allt det som gällde ett gemensamt luftrum, men i slutet av 2000 lyckades vi lösa upp blockeringarna, och vi har kunnat föra alltihop framåt.
Den 3 januari framträdde denna fråga än en gång på ett ytterst brutalt sätt efter tragedin med Flash Airlines som resulterade i många dödsfall.
Än en gång insåg vi att vi måste handla snabbare. Men till sist har vi gjort det. Vid den tidpunkten befann vi oss i förlikningsförfarandet; vi hade gjort stora framsteg, och det kan inte bestridas att det underlättade förlikningen, och jag vill tacka både Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén och rådet för det arbete de har uträttat och som har gjort det möjligt för oss att nå vad jag anser vara en god förlikning
Denna förlikning kommer att ge inspektörer, nationella myndigheter och kommissionen de resurser de behöver för att identifiera utländska transportörer som inte följer internationella säkerhetsbestämmelser och om så erfordras neka dem tillträde till flygplatser i gemenskapen och överflygning av europeiskt luftrum.
Jag skulle vilja säga att detta direktiv ger resultat redan innan det har antagits. Närmare bestämt inom SAFA-programmet, som nu finns inom ramen för ECAC. För några veckor sedan upptäckte ett av länderna i Europeiska unionen allvarliga brister i ett flygbolag från ett tredjeland och har nekat det tillträde till sina flygplatser.
Myndigheten och kommissionen har underrättats om denna åtgärd och vi har även underrättat medlemsstaterna och fyra länder har följt det här landet och beslutat att utestänga detta flygbolag från sitt territorium.
Jag skall svara Nelly Maes genom att säga att jag hoppas kunna presentera en ändring som klargör vilka bolag som utför charterflygningar och om möjligt eventuella förändringar som ger kunderna garantier och rättigheter innan mandattiden för denna kommissionen är över och jag lämnar ifrån mig mina plikter.
Jag tackar de ärade ledamöterna och rådet för det arbete de har uträttat, och jag hoppas att ni kan stödja resultatet av denna förlikning i morgon. Jag vidhåller att genomförandet av detta förslag är ytterst brådskande, inte bara en informell tillämpning som fallet är just nu, eftersom det redan sker, utan en fullständig tillämpning så det kan ha full verkan. 
Stockmann (PSE ).
   –Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skall börja med att tacka föredraganden för det goda samarbetet. Säkerhet är nyckelfrågan när det gäller flygresor – liksom även i andra sektorer, men det är i synnerhet så inom lufttransporter, inte bara sedan den tragiska olyckan vid Sharm el-Sheikh. Eftersom lufttransporterna är globala använder fler och fler luftfartyg från tredjeländer EU:s flygplatser. Det räcker med en syndare för att undergräva säkerheten. Det direktiv som vi skall anta i morgon är därför oerhört viktigt för transportpolitiken och, i sanning, även i den breda allmänhetens ögon.
Vi är äntligen i färd med att införa enhetliga förfaranden för säkerhetskontroller av luftfartyg från tredjeland inom hela EU för att kunna garantera en hög säkerhetsnivå. Jag anser att följande punkter är viktiga: för det första, genomförande av enhetliga kontroller av plattan för luftfartyg för vilka det finns konkreta misstankar, liksom flygande kontroller av luftfartyg för vilka man tidigare har konstaterat brister och på alla andra. För det andra, insamling och spridning av all information med betydelse för säkerheten, liksom även om konkreta incidenter och vidtagna åtgärder. Denna öppenhet kommer förr eller senare att leda till att det finns svarta eller vita listor. Jag skulle naturligtvis föredra vita listor, vilket är vad den franska regeringen en gång föreslog, som en sorts kvalitetsstämpel för de säkra flygbolagen och även för de som organiserar charterresor. Det skulle vara till fördel för samtliga passagerare och ge bättre insyn. För det tredje kan åtgärder som vidtas på nationell nivå, som flygförbud och så vidare, utsträckas till alla medlemsstater i överensstämmelse med tillämpliga förfaranden. Med tanke på lufttrafikens ständigt ökande volym anser jag att dessa ansträngningar för att åstadkomma harmonisering kommer i rätt tid. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om en andrabehandlingsrekommendation (A5-0217/2004) av Ulrich Stockmann från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 95/93 om gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser. 
Stockmann (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! EU:s transportministrar kom äntligen överens om en gemensam ståndpunkt om reformen av förordningen om ankomst- och avgångstider i slutet av förra året. Jag säger ”äntligen”, för parlamentet hade väntat i över ett och ett halvt år. Den gemensamma ståndpunkten tar åtminstone hänsyn till många, om än inte alla, av parlamentets ändringsförslag. Låt mig ge er några exempel.
För det första förblir samordnarens oberoende intakt. I detta sammanhang ansåg vi att det var viktigt att se till att det gjordes åtskillnad mellan samordnare och alla enskilda parter för att garantera samordnarnas ekonomiska oberoende och framför allt för att skydda samordnare från skadeanspråk. Rådet tog upp denna fråga. Samordnare skyddas mot skadeanspråk, med undantag för fall av grov försumlighet eller uppsåtligt tjänstefel. Detta garanterar deras oberoende och innebär att de inte är mottagliga för otillbörliga ekonomiska påtryckningar.
Samtidigt har samordnaren fått utvidgade befogenheter att tillämpa sanktioner om ankomst- och avgångstiderna missbrukas. Det viktigaste framsteget inför framtiden är naturligtvis att transportministrarna har erkänt den nya definitionen av ankomst- och avgångstider som nyttjanderätter. Jag anser att detta är en viktig förändring av systemet, även med tanke på den andra fasen i den framtida förordningen om ankomst- och avgångstider.
Rådet följde också vårt beslut och har bibehållit flexibilitet och en möjlighet till planering för flygbolagen. Så kommer det till exempel även framdeles att vara möjligt att lägga om hävdvunna rättigheter, antingen av driftsskäl eller om omläggning av en serie ankomst- och avgångstider innebär att operatörer kommer närmare de ankomst- och avgångstider som man ursprungligen ansökte om. Här anser vi att kommissionen har varit alltför restriktiv. Vidare har det tillkommit flera undantag till bestämmelsen att ankomst- och avgångstiderna går förlorade om de inte används. Nu leder inte oförutsebara händelser som den 11 september och oundvikliga omständigheter utanför lufttrafikföretagens kontroll till att en ankomst- eller avgångstid dras in.
Dessa få exempel visar att från parlamentets perspektiv – från vårt perspektiv – har vi uppnått en hel del. Vi ämnar därför, och bör, rösta för den gemensamma ståndpunkten utan ändringsförslag så att förordningen äntligen kan antas.
Det finns en punkt som är särskilt viktig för mig, och det är den beryktade artikel 8a i förordningen, som handlar om överföring av ankomst- och avgångstider. I det här fallet strök transportministrarna förbudet mot handel med ankomst- och avgångstider. Detta innebär att det fortfarande finns ett svart hål i förordningen där ankomst- och avgångstider försvinner. Det betyder att man kommer att fortsätta att handla med ankomst- och avgångstider på ett sätt som är dolt för insyn – inte bara vid Heathrow. Detta är en ohållbar situation för den inre marknaden. Jag uppmanar därför kommissionen att lägga fram ett nytt förslag före årets slut. Detta förslag måste innebära att tydliga och öppna bestämmelser för handel med ankomst- och avgångstider fastställs inom hela EU. Först då kommer reformen av systemet för tilldelning av ankomst- och avgångstider verkligen att vara fullbordad.
Jag vill tacka alla mina kolleger för gott samarbete. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att vi har gjort stora framsteg med förslaget för att granska de nuvarande gemenskapsreglerna för tilldelning av ankomst- och avgångstider på flygplatser. Jag vill också säga att jag tidigare har uttryckt min glädje över det pragmatiska sätt på vilket parlamentet hela tiden har behandlat denna fråga, och jag vill gratulera föredraganden, Ulrich Stockmann, till det utomordentliga arbete han har uträttat.
Jag är inte heller det minsta förtjust i innehållet i rådets gemensamma ståndpunkt – det vet den ärade ledamoten mycket väl –, och mera konkret tycker jag inte om det faktum att rådet inte har accepterat de förslag som hade införts i frågan om handel med ankomst- och avgångstider, vilka förtydligade den nuvarande situationen. Men om inte jag också gav prov på denna pragmatiska hållning så skulle vi tyvärr fortfarande befinna oss i ett dödläge.
Från teknisk utgångspunkt finns det, som den ärade ledamoten med rätta har sagt och som vi alla vet, många positiva element i dokumentet, och det är därför värt besväret att se till att det blir antaget. Det viktigaste är att vi äntligen vet vad ankomst- och avgångstider är, för ända tills nu kände vi inte till deras rättsliga karaktär. Vi var inte riktigt säkra på vad det var som hade ett så stort värde – och vi har sett det vid försäljning, förvärv eller konkurs av flygbolag. De kallas hävdvunna rättigheter, men vad är det för sorts rättigheter? Nu vet vi vilken sorts rättigheter vi talar om. Detta klargörande av ankomst- och avgångstidernas rättsliga karaktär kommer att göra det möjligt för oss att ta nästa steg, herr Stockmann, som jag hoppas kunna lägga fram före årets slut. I detta avseende gjorde jag ett uttalande för rådet när det antog den gemensamma ståndpunkten, som jag accepterade, med den innebörden att vi före årets slut kommer att lägga fram ett lagstiftningsförslag som föreskriver ett lämpligt klarläggande och en reglering av marknaden, av utbyte och försäljning av dessa rättigheter.
I dag skall vi godkänna dessa rättigheters karaktär. Med detta förslag kommer vi att kunna få till stånd, lika bra som det nuvarande systemet som i teorin inte tillåter någon form av försäljning av dessa rättigheter, ett klargörande av hur dessa rättigheter kan säljas inom ett system som är öppet för insyn, och med hänsyn till att det finns frågor om offentliga tjänster som är tydligt förbundna med hur dessa ankomst- och avgångstider används på olika flygplatser.
Vi har hur som helst redan påbörjat det förberedande arbetet för detta, och vi samråder med medlemsstaterna liksom med olika berörda parter. Det gjorde vi innan vi lade fram det här förslaget. De svar vi fick då var inte de mest välvalda. Jag hoppas att vi kommer att få de svaren nu och att vi skall kunna lägga fram dokumentet före årets slut, och hur som helst tror jag, herr Stockmann, att det steg framåt som vi tar i dag är oerhört viktigt och att det kommer att innebära en kraftfull förbättring av både de rättsliga och tekniska aspekterna. Vi säger äntligen vad avgångs- och ankomsttider är, och det är inte lite med tanke på deras nuvarande ekonomiska värde. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande, fru Maes, herr Stockmann, kommissionens personal, mina damer och herrar! Vi är verkligen en mysig samling experter.
Min grupp stöder föredragandens rekommendation att anta den gemensamma ståndpunkten. Vi vill även tacka föredraganden för hans arbete med rådet bakom kulisserna. Det är viktigt att föra denna fråga till ett slut. Fru vice ordförande, jag anser att vi måste vara överens om den nya definitionen av ankomst- och avgångstider som nyttjanderätter när vi reformerar förordningen om ankomst- och avgångstider. En ankomst- eller avgångstid ger bara flygbolaget rätt att använda flygplatsens faciliteter för starter och landningar på angivna dagar och tider. Dessa nyttjanderätter innebär inte någon sorts äganderätt vare sig för flygplatser eller för flygbolag. Ankomst- och avgångstider är ett allmänintresse. Det är nyckelfrågan.
Jag är er ytterst tacksam, fru vice ordförande, för att ni har sagt att ni kommer att sträva efter att lägga fram en reviderad version av den nya förordningen före november. Jag anser personligen – och här följer jag den linje som föredraganden antagit i sitt betänkande – att det måste göras fullständigt klart att ankomst- och avgångstider inte tillhör vare sig flygplatsen eller flygbolaget, vilket innebär att man inte kan handla med dem. Vi kan hitta på alla möjliga sorters handelsregler och ändringsförslag, men låt mig säga detta: British Airways ankomst- och avgångstider på Heathrow är inte något som tillhör British Airways och kan köpas och säljas för stora penningsummor. Ankomst- och avgångstider är ett allmänintresse – i Frankfurt, Paris eller på alla andra flygplatser. Jag är mycket tacksam för att rådet, parlamentet och kommissionen har kommit överens om att stärka samordnarens roll och oberoende, för samordnarens roll är att se till att flygplatser och luftrum används effektivt i det allmänna intresset, inte att skapa fördelar eller nackdelar för flygbolag eller flygplatser. Syftet måste vara att garantera att flygplatserna används på bästa möjliga sätt i ekonomiska och miljömässiga termer för flygbolag och passagerare. Därför är jag Ulrich Stockmann tacksam för att han framgångsrikt har avslutat denna fråga före slutet av denna valperiod. Vi bör alla rösta för hans betänkande i morgon. 
De Palacio,
   . – Herr talman, herr Jarzembowski! Vi är alla överens om att ankomst- och avgångstider är allmän egendom. Vi talar om systemet för att fördela en allmän egendom – vad vi i Spanien kallar en [koncession], en rätt att använda en allmän egendom som ges i vissa sammanhang och under vissa omständigheter. När vi väl har definierat vari den består kan vi kanske slå fast att innehavaren säljer denna allmänna egendom eller denna rättighet för en obestämd eller en begränsad period. Så ligger det till. I själva verket är det en praxis som för närvarande används på ett fördolt sätt på några europeiska flygplatser.
Syftet med nästa förslag är att göra detta utbyte, dessa försäljningar, öppet för insyn, samtidigt som deras status som allmän egendom hela tiden bevaras. Eftersom avgångs- och ankomsttider anses vara en allmän egendom har den offentliga myndigheten alltid privilegier som gäller i alla fall. Dessa privilegier innefattar befogenhet att reglera hur detta utbyte går till, på vilka villkor osv. Det måste vi lösa i nästa initiativ.
Om jag inte misstar mig tror jag att de här två initiativen som vi har diskuterat i dag – förlikningen om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredjeland och den andra behandlingen av förslaget till gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider – är de två sista initiativ om luftsektorn som kommer att antas under detta parlament.
Det är bara tre av kammarens vanliga arbetshästar som är här – när allt kommer omkring är det alltid samma människor som möts i dessa diskussioner –, men det är tre mycket viktiga personer med vilka jag har haft ett fantastiskt samarbete under de gångna åren och som har bidragit med en kolossal drivkraft till den europeiska luftsektorn, inklusive, bland annat, det gemensamma luftrummet, vissa säkerhetsfrågor, Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, passagerarnas rättigheter och ankomst- och avgångstider. Jag vill särskilt uttrycka min tacksamhet till dem.
Jag vill tacka dem för det arbete som vi har uträttat, för det positiva samarbetet under alla dessa år, och jag vill även använda mig av det här tillfället att tacka kommissionens avdelningar för deras fantastiska arbete, som har möjliggjort och underlättat detta samarbete och naturligtvis även rådet som har gjort det möjligt för oss att göra framsteg.
Under tiden är det möjligt att vi kommer att ha lite goda nyheter om förhandlingarna med Förenta staterna om den transatlantiska gemensamma flygzonen eller åtminstone när det gäller de första stegen före slutet av parlamentets mandatperiod. Jag vet att Norman Minetta, deras transportminister, skall framträda inför parlamentet, och jag tror att det också kan bidra till debatterna. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00.
Vi har kommit till slutet av föredragningslistan. Ordet är ert, herr Jarzembowski. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tillåt mig att med tanke på den tid som har sparats in göra två kommentarer: för det första, fru vice ordförande, ni har helt rätt. Det är viktigt att ta hänsyn till hävdvunna rättigheter när det gäller ankomst- och avgångstider, men detta får inte resultera i att man köper och säljer ankomst- och avgångstider.
För det andra gläder det oss att Norman Minetta skall komma hit och att det görs framsteg i samtalen om det gemensamma luftrummet, men jag vill påminna er om det berömda ordspråket: ”Lita inte på greker som kommer med gåvor!” Det gäller även för amerikaner. Som en av de ledamöter som har suttit längst i denna kammare vill jag säga att det har varit ett nöje att arbete med er under en så lång period, i synnerhet i frågan om lufttransporter. Många tack, fru vice ordförande. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Jarzembowski.
Nästa sammanträde kommer att äga rum i morgon, torsdag.(1)

