
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 14 oktober 2004.
Talmannen.
   – Innan vi går vidare till föredragningslistan vill jag göra några påpekanden med anledning av att det var FN-dagen i går, och förra årets vinnare av Sacharovpriset – Kofi Annan – höll ett tal där han betonade att vi kan och måste göra mer för att uppnå målsättningarna fred, mänskliga rättigheter och utveckling som alla låg till grund för FN:s inrättande för 59 år sedan.
Eftersom vi firade FN:s tillkomst i går tycker jag det är lämpligt att parlamentet, när vi nu träffas igen, betonar behovet av ett FN som fungerar och som leder världen i den riktning den förtjänar. Jag vill framföra detta budskap till vår institution eftersom det är allas vårt ansvar att främja den mångsidighet som skapades i slutet av andra världskriget.
Som Europaparlamentet påpekade i januari är det Europeiska unionen och dess medlemsstater som står för mer än hälften av bidragen till FN:s system och till fredsbevarande uppdrag. Vi står för mer än 60 procent av biståndet. Vi har därför rätt till en framträdande roll i det framtida FN och i dess arbete och målsättningar.
Jag vill därför ta tillfället i akt i dag och uppmana medlemsstaterna att undvika offentliga gräl. Säkerhetsrådets framtid är en mycket viktig fråga och vi behöver alla samarbeta för att förbättra FN:s arbete.
Jag tycker därför att vi bör betona betydelsen av den här dagen. 
Talmannen.
   – Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några invändningar? 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag vill göra ett personligt uttalande i enlighet med artikel 122 i den tidigare arbetsordningen och artikel 145 i den nya.
Herr talman! Jag blev oerhört förvånad när jag för det första fick veta att ni gjorde mig en stor otjänst under presskonferensen där Leyla Zana deltog, för det andra att ni skrev en kommuniké där jag personligen attackerades den 14 oktober och för det tredje att ni hänvisade till ett fördömande från presidiet den 13 oktober, som återfinns i punkt 15 i presidiets sammanställning över beslut och där man uppmanar er att fördöma mina påstådda, jag citerar, ”revisionistiska uttalanden”. Herr talman! Jag har faktiskt inte gjort några sådana revisionistiska uttalanden på det sätt som jag tror ni uppfattade dem.
Den franska nyhetsbyrån AFP, som strejkade den dag jag höll min konferens men som företräddes av en journalist, korrigerade helt det intryck som gavs i en stympad, förvanskad och hämndlysten rapport. Redaktören för Lyons veckotidning Vox, Florent Dessus, som är en framstående journalist från Lyon och tidigare ordförande i det radikala partiet, konstant politisk motståndare och än en gång min rival i det senaste valet, deltog i konferensen och avhjälpte orättvisan genom följande ord: ”Alla dessa reaktioner, all denna uppståndelse skulle ha varit fullständigt begriplig om Bruno Gollnisch verkligen hade förnekat att gaskamrarna hade funnits, men så var det inte. Om han verkligen hade sagt de ord som tillskrivs honom skulle vi ha varit de första att fördöma dem, men det råkar vara så att vi inte kan förmå honom att säga motsatsen till vad han sade”. Han publicerade också min presskonferens i dess helhet.
Herr talman! Jag förstår att vissa individer har återgett, förstorat upp eller förvrängt en falsk, stympad och hämndlysten rapport. Jag tillstår emellertid – med respekt för er som person och er roll – att jag inte kan förstå hur ni som talman för kammaren – en välinformerad politiker och väktare av debattfriheten och parlamentsledamöternas rättigheter – och kammarens presidium, som aldrig slutar att ge råd till hela världen om mänskliga rättigheter, kunde döma mig utan att höra mig, eller ens försöka höra mig och utan att ens informera mig om ert fördömande, och detta efter ett förhastat fördömande från två eller tre av mina politiska motståndare. Genom att agera på detta sätt, herr talman, tycker jag att ni har brutit mot den kontradiktoriska principen, förklaringen om mänskliga rättigheter och de allmänna principerna i europeisk lagstiftning. Får jag i det sammanhanget påminna er om att även i stalinistiska sammanhang gav man åtminstone sken av att låta den anklagade framträda personligen. Herr talman! Jag vill därför be er om en intervju under detta sammanträde så att vi, om ni är beredd till det, tillsammans kan fundera ut hur jag kan få den moraliska upprättelse jag eftersträvar och har rätt till.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Gollnisch. Ni kommer att märka att vi skall justera protokollet från sammanträdet. I protokollet står det som det står, och det som står återspeglar vad som sagts. Ordförandeskapet – och hela parlamentet, det är jag säker på – kommer att bli mycket nöjda över att få veta att ni faktiskt inte sade det som ni anklagas för att ha sagt. Vi blir alla förtjusta om ni faktiskt inte sade – och ännu bättre, inte bara sade utan inte heller tänkte – de saker som fick parlamentets presidium att reagera och mig som talesman att agera. Det justerade protokollet återspeglar vad talmannen har sagt. I dagens protokoll kommer det ni har sagt att noteras, herr Gollnisch, och det kommer att tas till protokollet att ni har berättat för parlamentet att ni inte har sagt de saker ni anklagas för. Ingen kommer att bli gladare än jag om det är så – var så säker – och jag är övertygad om att hela parlamentet gläds åt att ingen ledamot av parlamentet har sagt det som ni påstås ha sagt.
Protokollet från föregående sammanträde har justerats. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den särskilda debatten om ämnen av större vikt. 
Tabajdi (PSE )
   . – Herr talman! Jag vill uppmärksamma er på den diskriminering som anställda från de nya medlemsstaterna som arbetar vid EU:s institutioner utsätts för. Anställda från de nya medlemsstaterna diskrimineras inom många områden. Det första området är ändringen av tjänsteföreskrifterna, lagstiftningen om offentliganställda. Det andra handlar om att nya kategorier har inrättats, och de lägre kategorierna tillämpas på delegater från de nya medlemsländerna. Det tredje området där det förekommer diskriminering är sekreterare från de nya medlemsstaterna som samtliga har anställts i den lägsta kategorin. Det fjärde området är att alla anställda från de tidigare medlemsstaterna plötsligt flyttades upp till en högre kategori före maj 2004. Det förekommer också diskriminering när det gäller förmåner och uttagningsprov på människors modersmål. Herr talman! Var vänlig och titta på frågan om diskriminering, för de som berörs av detta vill vända sig till EG-domstolen. Tack för er uppmärksamhet. 
Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under föregående mandatperiod röstade parlamentsledamöterna med en överväldigande majoritet för att EU skulle utse en aids-ambassadör.
EU fortsätter att göra mycket för att bekämpa spridningen av aids och för att erbjuda information om förebyggande hälsoprogram och stöd för tillgång till antivirusbehandling för alla. Emellertid krävs det en bättre samordning av EU-programmen för att se till att EU-initiativ mot aids ger bästa möjliga resultat. Jag anser att det skulle bidra till de internationella insatserna för att bekämpa spridningen av denna tragiska sjukdom om vi utsåg en EU-ambassadör på aids-området. Det totala antalet aidssjuka över hela världen uppgår nu till 40 miljoner, och fortsätter att öka. Det är klokt att ha en samordnad EU-politik under en enda aids-ambassadörs ansvar för att bekämpa aids, och jag uppmanar parlamentet och kommissionen att gå vidare med detta förslag och därmed ge fart åt ansträngningarna att placera aids högst på EU:s utvecklingsdagordning. 
Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmana Europeiska kommissionen att agera i en fråga som oroat medborgarna i Polen och i de övriga nya medlemsstaterna under de senaste månaderna, nämligen det tillfälliga upphävandet av livsmedelsexport till Ryssland. Polen och de övriga nio nya medlemsstaterna informerades om ändringen i reglerna för export till Ryssland i slutet av april i år. Rysslands beslut var därför direkt kopplat till vår anslutning till Europeiska unionen. Det finns ingen rim och reson i de kontroller som genomförs av de ryska inspektörerna. Producenter från de tidigare medlemsstaterna är medvetna om detta. Europeiska kommissionen måste inleda förhandlingar med Moskva i frågan, och vi måste gemensamt anstränga oss för att upprätta kriterier för kontrollerna så att de blir lättare att förstå. Om Europeiska kommissionen inte ger sitt stöd eller förhåller sig neutral i frågan innebär det att man diskriminerar de nya medlemsstaterna i EU:s interna förbindelser. Jag vill därför uppmana Europeiska kommissionen att bevara solidariteten inom EU i de interna förbindelserna och stödja de nya medlemsstaterna i den här frågan. 
Yañez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! Om ett och ett halvt år, den 18 juli 2006, har det gått 70 år sedan den fascistiska statskuppen som leddes av general Franco ägde rum. Det var upptakten till andra världskriget och början på ett grymt inbördeskrig och nära fyra decennier av diktatur.
Miljontals spanjorer drabbades direkt eller indirekt av de tragiska följderna. Hundratusentals mördades, fängslades eller internerades i över tvåhundra koncentrationsläger i hela Spanien, och det sista stängdes inte förrän 1962. Massterror, allmän hungersnöd och systematisk tortyr utgjorde den triangel som Paul Preston kallar det spanska folkmordet. De försvunnas kroppar har än i dag inte grävts fram och en av dem, kroppen efter poeten Federico García Lorca, har ännu inte hittats.
Parlamentet har helt riktigt uttalat sig emot extremismens och nazismens fasor. På denna dag har Europeiska unionen, som föddes ur fred, demokrati och motstånd mot diktatur, möjlighet att uttala sig mot början på en av Europas tragedier, med en fantastisk paroll: ”Aldrig mer! Aldrig mer!”. 
Chruszcz (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ha ett svar när det gäller konflikten mellan det statsägda företaget Polska Żegluga Morska (polska ångfartygsbolaget) och den polska finansministern mot bakgrund av de regler som gäller i hela Europeiska unionen. Finansministern har försökt att avskeda chefen för det statsägda företaget Polska Żegluga Morska, i strid mot de oberoende besluten i företagets självstyrande organ, och har också aviserat att alla statsägda företag i Polen skall bolagiseras. Dessutom förvägrades det statsägda företagets chef och självstyrande organ rätten att vända sig till en oberoende domstol för att få ministeriets beslut prövat. Innebär inte ministeriets åtgärder en överträdelse av principen om icke-diskriminering av olika former av ekonomisk verksamhet, i detta fall diskriminering av statsägda företag jämfört med andra tänkbara former av ekonomisk verksamhet? Innebar dessutom inte ministeriets vägran att låta det statsägda företagets chef och självstyrande organ vända sig till domstol en överträdelse av artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen och Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna från 1950? Tack så mycket. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman! En hetsig diskussion uppstod nyligen mellan Europeiska kommissionen och den tyska regeringen om den ”gyllene andelen” eller möjligheten för staten att bibehålla kontrollen över strategiskt viktiga företag. Den polska regeringen stödde den tyska regeringen i frågan som är mycket viktig, om inte annat så för att ett antal medlemsstater, däribland Frankrike, inte har givit upp något av sitt inflytande över nationella eller internationella ekonomier. Å andra sidan är det fullständigt möjligt att förstå logiken hos dem som med kraft förespråkar en fri marknad, och ser detta som ett försök att införa Lissabonstrategin och som en möjlighet att minska avståndet till Amerika i tid. Men å andra sidan är det uppenbart att ett antal regeringar och nationer vill skydda nationella ekonomiska intressen, även om de stöder den europeiska integrationen. Herr talman! Jag föreslår att vi håller en debatt i parlamentet om den här grundläggande frågan. Den får inte längre fungera som en boll i ett ping-pongspel mellan kommissionen och enskilda länder. 
Piotrowski (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Frankrike är ett vackert land och Strasbourg är en underbar stad med fantastiska människor, intressant arkitektur och vackra monument. Vi är förtjusta över att få möjlighet att tillbringa fyra dagar här varje månad. Jag tror emellertid att våra personliga känslor bör underordnas EU-medborgarnas intressen, de medborgare som har utsett oss till ledamöter här i kammaren. Inget av de hinder som nämnts kan motivera att parlamentets säte skall vara kvar i Strasbourg när all verksamhet bedrivs i Bryssel. Det finns faktiskt inga konkreta eller rationella skäl till det. Plenarsammanträdena i Strasbourg är helt enkelt en extravagans, en lyx som kostar miljontals euro varje år att arrangera. Det råder inga tvivel om att dessa pengar skulle kunna användas bättre, exempelvis genom att ge mer medel till Europeiska unionens fattigaste områden. Det är dags att sätta stopp för dessa dumheter. Vi måste avskaffa parlamentets säte i Strasbourg. 
Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den 15 oktober hölls ett möte i Aten med PPE-DE-gruppen i Regionkommittén på initiativ av Atens borgmästare Dora Bakogiannis. Temat var städers säkerhet och säkerhetspolitik. Den grekiska premiärministern Kostas Karamanlis hänvisade i sitt välkomsttal bland annat till behovet av att ytterligare främja Europeiska unionens civilskydd.
Mina damer och herrar! Det är ett grundläggande ansvar för oss ledamöter i Europaparlamentet, som är själva sinnebilden för demokrati, att se till att gemenskapens handlingsplan som löper ut i december 2004 verkligen får ett innehåll, eftersom institutionerna hittills har gjort obetydliga framsteg. Min uppmaning till ledamöterna här i parlamentet är att vi skall stärka och främja civilskyddet inom Europeiska unionen. 
Pęk (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill ta detta tillfälle i akt att hylla Rocco Buttiglione, som nyligen blev måltavla för en chauvinistisk attack från vänster här i kammaren och från alla vänsterextremister. Herr Buttiglione! Det finns fortfarande människor som instämmer i era förnuftiga åsikter. Jag vill be er att inte tappa tron och att vara uppriktig, eftersom sanningen inte kan undertryckas, särskilt inte i Europaparlamentet, som efter vad som sagts vill vara den ledande institutionen när det gäller att bygga upp en ordning med sanning, ärlighet, tillförlitlighet och mänskliga rättigheter. Jag vill därför fråga om det inte innebär en överträdelse av de mänskliga rättigheterna att fördöma någon för att han eller hon är ärlig och offentligt uttrycker åsikter som inte skadar någon? Herr Buttiglione! Många människor, och jag är säker på att det gäller majoriteten av ledamöterna här i kammaren, står på er sida. Våra hjärtan och själar säger oss att ni kommer att bli en framstående kommissionär. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under kommissionens frågestund under den senaste sammanträdesperioden ställdes 34 frågor av parlamentets ledamöter, men bara åtta besvarades, vilket är nytt rekord. Anledningen är att kommissionärerna tog nästan tio minuter i genomsnitt på sig för varje svar. Skulle ni vilja vara vänlig att be den tillträdande kommissionen – om det blir någon – att frivilligt underkasta sig de förnuftiga regler som finns här i kammaren, regler som mäter och begränsar talartiden? Det skulle göra det möjligt för ledamöterna att ställa fler frågor och, förhoppningsvis, få fler svar. 
Talmannen.
   – Jag skall göra det. Ni kan vara övertygad om att det blir en ny kommission. Förr eller senare blir det en ny kommission och er oro kommer att vidarebefordras i vederbörlig ordning. 
Schmitt, Pál (PPE-DE ).
   – 1957 skrev Albert Camus att det kuvade och fjättrade Ungern har gjort mer för frihet och rättvisa under de senaste 20 åren än något annat land i världen. Jag vill fästa talmannens och mina kollegers uppmärksamhet på att nuförtiden minns hela Ungern oktoberrevolutionen 1956, då ett litet land slogs emot förtrycket från det mäktiga Sovjetunionen. De okända men sedan dess erkända hjältarna målade med sitt blod orden ”frihet” och ”rättvisa” på Europas himmel. Det fanns hjältar och det fanns förrädare. Under den kommunistiska diktaturen och statssocialismen betalade nationen ett högt pris för sin längtan efter frihet. Tusentals ungrare avrättades eller dömdes till döden, hundratusentals försvann i Sovjetunionen och tiotusentals förvisades till arbetsläger och fängelser. Ytterligare tiotusentals förflyttades utanför Ungerns gränser och flera miljoner fråntogs sina tillgångar. Även efter 48 år är vi stolta över att vi ungrare var först med att trotsa den sovjetiska diktaturen och protestera mot det kommunistiska tyranniet och ockupationen. Att vi kan vara här med er som en fri och oberoende medlem av Europeiska unionens familj beror i stor utsträckning på att tusentals självuppoffrande hjältar under den ungerska revolutionen gav sitt liv för friheten. 
Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill protestera mot diskrimineringen av katolikerna. Enligt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna skall de rättigheter och friheter som anges i konventionen garanteras utan någon som helst diskriminering. Jag vill därför starkt protestera mot både José Manuel Barrosos inställning till katoliker och Europeiska kommissionens finansiering av den utställning som ägt rum i ett tält på Place Schuman i Bryssel. Tillsammans är dessa ett tydligt uttryck för diskriminering av katoliker, som inte bara är ett angrepp mot katolikernas känslor utan framför allt också innebär en fördärvande påverkan på unga människor genom att man stöder människor som saknar värderingar och som inte har några andra syften än att provocera och få ekonomisk vinning. Är placeringen av bilder på påven i djup bön sida vid sida med bilder av kopulerande människor tänkt att vara en symbol för Europas mångfald? Är det inte snarare ett tecken på avhumanisering och degradering och ett hot mot civilisationen? Vill Europeiska unionen och de som strävar efter de högsta posterna inom denna institution bygga upp en bättre framtid på ruinerna av allt som är heligt, och på så sätt beröva européerna godhet och skönhet? Bör inte sexuella kontakter vara …
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! För två år sedan, på natten mellan den 26 och 27 oktober, sjönk färjan ”Le Joola” utanför Senegals kust. Officiellt krävde olyckan 1 863 liv, och de flesta kropparna ligger fortfarande oidentifierade på havets botten. Överlevande släktingar, inklusive släktingar till de nederländska offren Roel och Lisette Arendshorts, har upprepade gånger vädjat till Senegals president Abdoulaye Wade och till europeiska politiker att de skall vidta åtgärder för att hämta upp offren från ”Le Joola”. I princip var president Abdoulaye Wade positiv till detta här i kammaren för ett år sedan. Vid flera tillfällen har vi här i kammaren uppmanat kommissionen att agera. Jag vill därför återigen vädja till kommissionen, rådet och Senegals president Abdoulaye Wade. Offrens släktingar har rätt att få ta farväl av sina älskade på ett värdigt sätt. De ber om en slutlig viloplats där de kan sörja, och de frågar också om möjligheten att identifiera offren. Herr talman! Jag vädjar direkt till er respekt för den europeiska konstitutionens värderingar. Respekt för mänsklig värdighet kräver stöd från Europeiska unionen … 
Lévai (PSE ).
   – Romerna är den största minoritetsbefolkningen i EU. Romerna drabbas av allvarlig diskriminering när det gäller mänskliga rättigheter: segregation i skolor och på arbetsmarknaden. Sorgligt nog har mycket allvarliga kränkningar av romernas mänskliga rättigheter rapporterats under de senaste åren i vissa delar av EU. Romerna har i ökad utsträckning hamnat i fokus för europeiska politiska beslutsfattares och lagstiftares uppmärksamhet, efter rapporter om social utslagning och allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter i hela Europa.
Det är dags att fortsätta i fotspåren efter de få som här i Europaparlamentet redan har insett att romerna befinner sig i kris. Idag måste vi bekämpa diskriminering genom att åstadkomma partiöverskridande överenskommelser för ett bättre Europas skull. Därför är jag oerhört fast besluten att kämpa för Romernas rättigheter och ta tag i social integration och mänskliga rättigheter för att säkra vårt folks grundläggande rättigheter och friheter. 
Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma parlamentet på en fråga. Det har gått nära sex månader sedan Europeiska unionen utvidgades till att omfatta tio nya medlemsländer. Sedan dess förmodas de nya och de tidigare medlemsstaterna utgöra ett enda gemensamt system. Integrationen antas vara ett faktum inom många nyckelområden, och ändå upplever vi att integrationen av de nya medlemsstaterna är påfallande försenad. Jag anser därför att man allvarligt bör överväga att se över övergångsperioderna, så att inte de nya medlemsstaternas utveckling hindras och så att de snabbare kan integreras fullständigt med de övriga medlemsstaterna. Detta gäller i första hand övergångsperioderna för den fria rörligheten för personer och tjänster. Dessa två områden är grundläggande för den europeiska integrationen och för att utveckla den företagsamhet som krävs för att stärka ländernas ekonomier. Vi kan inte bara se på när tjänsteleverantörer från de nya medlemsstaterna ställs inför sämre villkor och större svårigheter på den europeiska marknaden än tjänsteleverantörer från de tidigare medlemsstaterna. När det gäller fri rörlighet för personer är det också uppenbart att de länder som öppnade sin arbetsmarknad den 1 maj, exempelvis Förenade kungariket och Sverige, inte upplever …
Grech (PSE ).
   –Problemet med asylsökande och illegala invandrare i EU är akut, allvarligt och oroande. Få länder kan på egen hand tackla de stora och komplexa svårigheterna med den här kritiska situationen, särskilt ett litet land som Malta som får bära en börda som inte står i proportion till landets storlek och befolkning. Jag tror därför att en av lösningarna vore att dela på bördorna. Det är en gränsöverskridande fråga och den bör därför lösas internationellt, eventuellt genom en gemensam satsning av FN och EU. Vi kan inte förbli overksamma och skjuta upp den här frågan. Herr talman! Tror ni inte att det är dags för parlamentet att diskutera och debattera denna tragiska verklighet på ett holistiskt, effektivt och rättvist sätt som gagnar både de asylsökande och de länder som berörs? 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Det tillkännagavs just att vi kommer att genomföra en brådskande omröstning i morgon om ekonomiskt bistånd till Serbien och Montenegro.
Emellertid ägde en boklansering utöver det vanliga rum i Belgrad för en vecka sedan. Det handlar om Radovan Karadzic, bosnienserbernas tidigare president. Radovan Karadzic är efterlyst av FN:s krigsförbrytartribunal i Haag för två åtalspunkter gällande folkmord, och tillsammans med Ratko Mladic hålls han till ansvar för massakern i Srebrenica 1995 där 7 000 muslimska män och pojkar systematiskt mördades, samt för belägringen av Sarajevo som orsakade 12 000 dödsfall och ett fruktansvärt lidande.
Radovan Karadzics bok heter . Radovan Karadzic var inte närvarande vid boklanseringen, men det faktum att han har kunnat publicera en bok och undkomma Nato och den bosnienserbiska polisen, som förmodas söka efter honom, är i sig en nattens underbara krönika. Det inger inte förtroende för att dessa styrkor gör tillräckligt för att jaga honom och hans nätverk av lojala anhängare, så att han kan ställas inför rätta. Jag hoppas att parlamentet kan skicka ett budskap om att NATO och den bosnienserbiska polisen måste anstränga sig mer. 
Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! För kort tid sedan vägrades två parlamentsledamöter från mitt hemland Nederländerna inresa i Kuba. De deporterades från Kuba när de var på resa för att tala med aktivister som arbetar för mänskliga rättigheter, så kallade dissidenter. Det här är betecknande för vad som händer i Kuba, eftersom det passar in i ett systematiskt mönster. Dissidenter, däribland fackföreningsledare som för några år sedan fick tala med oss, döms nu ofta till långa fängelsestraff.
Situationen blir allt värre och kontakten med oss politiker påverkas också. Jag kan av egen erfarenhet berätta att innan detta hände förblev ambassadens dörr helt enkelt stängd vid mer än ett tillfälle och vi lyckades inte ens få till stånd ett möte. Jag säger detta eftersom vissa människor här yrkar på att vi skall närma oss Fidel Castro. Mitt svar på detta blir att allvarliga händelser av det här slaget bör förmå oss att fortsätta med den gemensamma politiken så som den ser ut för närvarande. 
Talmannen.
   – 22 personer har begärt ordet. Vi kommer definitivt inte att kunna tillfredsställa dem alla, för då skulle vi med råge överskrida den halvtimme som avsatts för detta. Jag kommer att låta ytterligare två personer tala i den ordning de har begärt ordet och jag ber de övriga 20 parlamentsledamöterna om ursäkt. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill påminna er om att Tunisien genomförde president- och parlamentsval den här helgen. När valresultatet blir det förväntade är det ingen stor nyhet. Precis som andra ledamöter här i parlamentet anser jag emellertid att jag har viss information av konstitutionellt slag. Vi minns den konstitutionella kupp som gjorde det möjligt för president Ben Ali att ställa upp en fjärde gång, men vi vet också att konstitutionen innehåller ett antal stränga restriktioner som förhindrar och begränsar hans möjlighet att ställa upp.
Vi har också följdriktig information om hur valen genomfördes, inte minst när det gäller mediernas tillträde, och det skedde med fullständig avsaknad av pluralism. En kandidat, den enda i presidentvalet som hade ett minimum av oberoende – mycket oberoende om man jämför honom med Ben Ali – tilläts inte att publicera och dela ut sitt officiella valmanifest. Vi vet också att det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter, ett organ som parlamentet litar på och gärna har att göra med, hindrades från att övervaka valen ordentligt.
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag har stor respekt för Spanien som är ett av mina favoritställen i Europa. Men det bekymrar mig att få höra av den brittiska hälsoskyddsmyndigheten att av 6 000 fall av salmonella i Förenade kungariket kan majoriteten spåras tillbaka till ägg från Spanien. Jag är inte säker på om er långa meritförteckning innehåller någon erfarenhet från äggindustrin, men jag undrar om jag genom er skulle kunna uppmana till att få till stånd ett samarbete mellan spanska myndigheter och kommissionen för att försöka finna en lösning på problemet. Detta för att undvika att folk kräver ett förbud mot import av spanska ägg. 
Jag skulle också vilja fråga er, herr talman, när systemet för den här stunden av enminutsuttalanden ändrades från ett system byggt på ögonkontakt till ett där ledamöterna måste anmäla sig i förväg. Tidigare kunde talmannen använda sitt eget omdöme. Ni, herr talman, kunde till exempel ha valt att begränsa antalet katoliker på högerkanten som ni valde att ge ordet, för att på så sätt skapa en bättre balans. När ändrades systemet från ett med ögonkontakt till ett med anmälan? 
Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tack. Jag har en personlig fråga till er. Lördagen den 16 oktober sände jag er ett brådskande meddelande om att Leyla Zanas make hade gripits när paret återvände hem från firandet under parlamentets sammanträde i Bryssel. Jag bad er kontakta de turkiska myndigheterna omedelbart för att fråga om gripandet, som jag och många andra ledamöter här i parlamentet såg som en öppen provokation, eftersom det var uppenbart för alla och envar att det var kopplat till Leyla Zanas framträdande i Europaparlamentet. Jag har hittills inte fått något svar på detta. Ni vet säkert att man i fredags inledde ett domstolsförfarande mot Leyla Zana och att det var tredje gången hon utsattes för det. Jag vill därför uppmana Europaparlamentet att precis som tidigare fästa nödvändig uppmärksamhet på detta och om möjligt sända en delegation för att övervaka förfarandet, för jag anser att detta är mycket viktigt i anslutning till den pågående diskussionen om anslutningsförhandlingar med Turkiet. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min oro över försvaret av EU:s arbetsspråk.
Jag har förstått att det nederländska ordförandeskapet just har lagt fram ett förslag för konferensen mellan organ för EG-frågor (COSAC) som syftar till att begränsa antalet arbetsspråk vid COSAC:s möten till endast sex. Jag är medveten om att det även här i parlamentet har hänt att vissa ledamöter av besparingsskäl haft svårigheter att använda sitt språk som arbetsspråk. I det förslag som det nederländska ordförandeskapet lagt fram garanteras bara sex arbetsspråk – nämligen språken i de sex största länderna. Portugisiska talas ju i ett land som inte är ett av de största och är därför i fara. Frågan är därför, herr talman, …
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman! 1993 antog Europaparlamentet en resolution för att hedra minnet av offren för nationalsocialismen. Förra året, tio året efter denna händelse, ordnades också en utställning på temat här i parlamentet. Även den tyska allmänheten är upprörd över de kommentarer som tillskrivs Bruno Gollnisch. Kanske bör vi uppmana honom och Nationella fronten att avstå från att påstå att han inte sagt dessa saker, och i stället göra ett uttalande där han tydligt tar avstånd från historisk nihilism och uttryckligen fördömer fascismen, där han medger att förintelsen ägt rum och att den historiska forskning som finns på området är saklig. Jag är absolut övertygad om att motståndet mot fascism, antisemitism och rasism alltid har varit en av parlamentets värderingar och en värdering som vi måste fortsätta att värna om även i framtiden.
Iturgaiz Angulo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag den 25 oktober firar vi i Baskien den 25:e årsdagen av författningen – Estatuto de Guernica. I dag för tjugofem år sedan gick vi basker till valurnorna i den spanska autonoma regionen för att genom majoritet stödja och godkänna denna författning som en rättslig och politisk ram som härstammar från den spanska konstitutionen, och det har givit oss basker den högsta grad av självstyre som vi någonsin haft i regionen.
Jag kan försäkra er att denna författning är den bästa utgångspunkten för att skapa förtroende, utveckling och frihet i Baskien. Och i motsats till dem som vill äventyra 25 år av demokratisk framgång anser vi att författningen måste ligga till grund för att även i fortsättningen skapa demokratisk samexistens för nästa generation basker. Det är därför i dag viktigare än någonsin att erkänna den, och i det sammanhanget vill jag uppmana ordförandeskapet och Europaparlamentet att sända våra gratulationer till det baskiska parlamentets ordförandeskap med anledning av denna årsdag. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I fredags offentliggjorde Internationella havsforskningsrådet resultatet av den årliga bedömningen av fiskebeståndet, som visade att beståndet av kolja i Nordsjön till och med överskrider förra årets rekordhöga siffror. I kontakterna med medierna inför offentliggörandet av rådets rekommendationer betonades dock bara torskbeståndet, och bristen på förbättring av det, i Nordsjön.
Det här påminner om förra årets situation då det efter offentliggörandet av vetenskapliga råd följde hot om fiskeförbud i hela Nordsjön. I slutänden lade kommissionen vid rådets möte i december förra året fram en återhämtningsplan med kvoter som snabbt visade sig ogenomförbar. Den gjorde inget för att skydda torsken och den hindrade skotska fiskare från att fånga sin tillåtna kvot av kolja. Om, och jag säger om, vi har en ny fiskerikommissionär i slutet av veckan, då uppmanar jag honom att verkligen involvera den nya regionala rådgivande nämnden för Nordsjön i arbetet med att fastställa kvoter inför rådets möte i december detta år, så att en vettig och funktionell plan för förfarandet av fastställande av kvoter kan komma till stånd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0014/2004) av Alain Lipietz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport för 2003 (2004/2144(INI)). 
Lipietz (Verts/ALE ),
   – Herr talman, herr ordförande i Europeiska centralbanken (ECB), mina damer och herrar! Jag vill hylla den höga kvaliteten och på vissa punkter innovativa utformningen hos ECB:s årsrapport för 2003, som lagts fram under ledning av Jean-Claude Trichet.
En period som 2003 kan analyseras ur två perspektiv: vad som exakt hände under 2003 och vad som beslutades under 2003. Dessa är två skilda saker, eftersom valutabeslut enligt ekonometrin påverkar den aktuella utvecklingen någonstans mellan 12 och 18 månader senare. Vi diskuterar därför här i dag i vissa avseenden politiken för 2002 och dess riktlinjer för 2003.
För det första var prisstabiliteten hög under 2003: lite över 2 procent i början av året och faktiskt lite lägre i slutet av året, trots att oljepriserna stigit. Tyvärr upplevde vi under 2003 också en omfattande nedgång i EU i förhållande till de största konkurrenterna – bland annat Förenta staterna, Japan och Kina.
Mot bakgrund av den här informationen måste vi därför analysera de riktlinjer som ECB gav 2003 och som var både praktiska och dogmatiska. Låt oss börja med de praktiska riktlinjerna: Under 2002 behöll ECB samma räntesats praktiskt taget till december, i motsats till den politik som fördes av våra grannländer, Bank of England och amerikanska Federal reserve. Från december 2002 fram till, låt oss säga, den första halvan av 2003 skedde en mycket kraftig sänkning av räntan i Europa, och vi har börjat se de positiva effekterna av detta under 2004.
Räntesänkningen illustrerades av det vi kallar ”8 maj-aviseringen”, som analyserades noggrant och förklarades på ett mycket intressant sätt i ECB:s rapport för 2003. Vi stöder fullständigt denna inriktning och hur den motiverades i 2003 års rapport. För det första får vi veta att för att kompensera risken för inflation är det viktigt att ha en inflation som ligger under men nära 2 procent, så att den faktiska räntan kan ändras till en negativ nivå. För det andra får vi veta att penningmängdsmåttet M3 är viktigt på lång sikt, men ännu inte när det gäller att fastställa valutapolitiken. Jag anser att båda dessa teorier är fullständigt motiverade. I vårt betänkande välkomnas denna huvudinriktning, och vi kommer att lägga fram ändringsförslagen igen för att välkomna den ännu tydligare.
Rapporten för 2003 innehåller ytterligare en punkt som är mycket viktig inför framtiden, något som är ett tydligt uttalande från ECB som en offentlig myndighet, att den är ansvarig inför allmänheten och att detta ansvar medför dialog med parlamentet. Jag anser att genom att framställa sig som ett verkställande organ, med hänsyn till att bankens förhållande till allmänheten innefattar samspel med parlamentet, utgör denna rapport från ECB ett stort steg framåt. Jag anser att nästa steg är att utveckla dialogen ytterligare, och i vårt betänkande lämnar vi förslag i den riktningen.
För det tredje tänker vi naturligtvis på de nya ländernas anslutning i våra förslag inför framtiden. Vi anser att dessa länder bör behandlas lika och enligt samma kriterier, när det gäller uppfyllandet av konvergenskriterierna, som de som hittills gällt för alla länder. Det är inte fråga om två olika måttstockar. Samma regler gäller för 2005, 2006 och 2007 som för 1997.
Avslutningsvis måste vi börja ta hänsyn till den nya generationen sedlar. Vi anser att vi måste behålla en- och tvåcentsmynten och många av oss tycker att vi bör införa en sedel på en euro. Det är enligt vår uppfattning grundläggande att sedlar och mynt för allmänheten närmare valutan. Det är dags att placera levande människor på våra sedlar som alla länder i världen gör. 

Trichet,
   –Herr talman! Herr Lipietz! Mina damer och herrar! Jag skulle först vilja betona, på både Europeiska centralbankens vägnar och som talesman för mina kolleger i ECB-rådet, att vi i hög grad delar er önskan att vidmakthålla de fruktbara relationer som våra institutioner har utvecklat under de senaste åren och till vilka föredraganden just hänvisat. Det gläder mig att kunna fortsätta dialogen från Europeiska centralbankens sida i denna anda av öppenhet och samarbete.
Som just har nämnts har jag äran att i dag framlägga årsrapporten för 2003. Den är ett av ECB:s viktigaste instrument för att presentera penningpolitiken och den verksamhet som faller inom bankens behörighet för Europeiska unionens medborgare och för er som företräder dem. 

 ECB fäster största vikt vid en fortlöpande dialog med allmänheten i Europeiska unionen och med dess valda företrädare. 

 Herr talman! ECB:s penningpolitik bedrevs under ganska osäkra och besvärliga förhållanden under 2003. Under första halvåret stagnerade den reala BNP-tillväxten till följd av avsevärd osäkerhet i samband med geopolitiska spänningar och turbulens i oljepriser och på finansmarknaderna. Efter att den ekonomiska och geopolitiska osäkerheten minskat något ljusnade framtidsutsikterna för ekonomisk verksamhet successivt efter sommaren 2003. Trots det ökade euroområdets sammantagna BNP endast med 0,5 procent under 2003.
Den årliga inflationstakten enligt HIKP saktade ned något under 2003, till 2,1 procent i genomsnitt från 2,3 procent i genomsnitt för både 2001 och 2002. Att inflationen låg kvar över 2 procent berodde huvudsakligen på ökningar i ett antal volatila komponenter i HIKP, i synnerhet oljepriser, och under andra halvåret 2003 livsmedelspriser. Höjningar av indirekta skatter och reglerade priser bidrog också till inflationen under 2003. På medellång sikt förväntar vi oss dock att prisutvecklingen kommer att ligga kvar i linje med prisstabiliteten, efter det att inverkan från dessa volatila komponenter i HIKP gradvis upphör.
Den förväntan som blev resultatet av vår ekonomiska analys låg i linje med vår monetära analys. En stor del av den monetära tillväxten i början av 2003 berodde på den betydande osäkerhet som då rådde på de ekonomiska och finansiella marknaderna, som orsakade förflyttningar av portföljer till säkrare, kortfristiga likvida tillgångar som ingår i M3. Inför en mattning av inflationstrycket på medellång sikt under första halvåret 2003, som Alain Lipietz påpekade, sänkte ECB sina styrräntor med 25 baspunkter i mars 2003 och med 50 baspunkter i juni samma år. Därmed nådde räntan två procent för de största refinansieringstransaktionerna i juni 2003. Sedan dess har denna räntesats förblivit oförändrad på denna historiskt mycket låga nivå. Samtidigt har det faktum att inflationsförväntningarna hållits kvar i linje med vår definition av prisstabilitet på ett mycket betydande sätt bidragit till den låga nivån på medellånga och långa nominal- och realräntor. Den resulterande avkastningskurvan har skapat mycket gynnsamma finansiella förutsättningar för ekonomisk återhämtning.
Den ekonomiska återhämtning som inleddes under andra halvåret 2003 har fortsatt i år. Vad årlig tillväxt beträffar uppnådde vi 2 procent under andra kvartalet i år. I stora drag låg produktionsökningen för de senaste 12 månaderna nära aktuella uppskattningar av den potentiella tillväxten i euroområdet.
Vi förväntar oss att denna tillväxttendens fortsätter under kommande kvartal. Världsekonomin har för närvarande den starkaste tillväxten på 30 år. En viss avmattning förväntas nästa år, men euroområdets export borde ändå kunna fortsätta att dra fördel av en gynnsam global efterfrågan under 2005.
Inom euroområdet borde investeringar normalt sett gynnas av de positiva globala förhållandena, de mycket fördelaktiga kreditvillkoren i euroområdet och förbättringen i företagens effektivitet. Det finns utrymme för en ökning av privatkonsumtionen i euroområdet som helhet, men där finns naturligtvis en viss osäkerhet i utsikterna. En av riskfaktorerna är utvecklingen på oljemarknaderna. Om oljepriserna skulle ligga kvar på en hög nivå, eller till och med stiga ytterligare, kan detta dämpa styrkan i återhämtningen, både inom och utom euroområdet, trots det faktum att oljeintensiteten i euroområdet är betydligt lägre än på 1970-talet. Vi måste också ha i åtanke att en del av oljeprisökningen beror på en stark global efterfrågan, något som inte var fallet under de första och andra oljechockerna, men det är fortfarande så att oljeprishöjningar innebär en negativ försörjningschock för euroområdets ekonomi som helhet. För att oljeprischocken skall kunna absorberas på ett så smidigt sätt som möjligt, får de politiska misstagen från det förflutna inte upprepas, och framför allt måste man undvika följdeffekter.
När det gäller konsumentpriserna har utvecklingen på oljemarknaderna haft en direkt påverkan på HIKP i euroområdet. Efter en årlig inflation på 1,7 procent för första kvartalet 2004 uppgick inflationen till 2,3 procent andra kvartalet och 2,2 procent tredje kvartalet.
Inflationstakten har under det senaste året också drivits upp av ovanligt kraftiga höjningar av indirekta skatter och reglerade priser i hela euroområdet. Emellertid, om man blickar framåt, så anser vi inte att den tillgängliga informationen tyder på att ett kraftigare underliggande inflationstryck håller på att byggas upp inom unionen ännu. Löneutvecklingen har legat kvar på en måttlig nivå sedan sista kvartalet 2003, och den tendensen bör fortsätta. Förutsatt att det inte inträffar ytterligare någon betydande prischock, borde den årliga inflationstakten sjunka under 2 procent under 2005.
Jag bör dock betona att vi under de senaste kvartalen har sett flera hot mot möjligheterna till prisstabilitet, och dessa hot kräver ständig vaksamhet. Detta hänger återigen samman med oljeprisutvecklingen och möjliga följdeffekter orsakade av löne- och prissättningsbeteenden. Andra farhågor rör långsiktiga inflationsförväntningar och även monetära tendenser. Det verkar faktiskt som om den nedåtgående tendensen i den årliga inflödesökningen, som har pågått sedan mitten av 2003, avstannade under sommaren i år och att den kortsiktiga dynamiken i inflödet har förstärkts. Detta återspeglar delvis det faktum att den historiskt låga räntenivån för euroområdet fortsätter att stöda monetär expansion.
Den låga räntenivån ger också bränsle till en ökad utlåning till den privata sektorn och vi har kunnat se en fortsatt stark ökning av lån till bostadsköp. På grund av den kraftiga M3-ökningen de senaste åren finns det för närvarande betydligt mer likviditet i euroområdet än vad som behövs för att finansiera en icke-inflatorisk tillväxt.
Nu vill jag ta upp andra aspekter som vi tittar på. En bra och trovärdig penningpolitik är förvisso en nödvändig förutsättning för hållbar tillväxt och för att skapa arbetstillfällen, men det är inte tillräckligt i sig. Andra villkor måste också uppfyllas, särskilt en sund finanspolitik och lämpliga strukturreformer. I det avseendet var förra året en besvikelse finanspolitiskt sett. Det genomsnittliga underskottet i de offentliga finanserna i euroområdet växte från 2,4 procent till 2,7 procent. Därutöver fortsatte det finansiella läget att vara bekymmersamt i länder som redan hade en betydande obalans under 2002.
Underskottet i de offentliga finanserna i förhållande till BNP för hela euroområdet förväntas inte förbättras under 2004, och den genomsnittliga offentliga skuldkvoten i förhållande till BNP förväntas försämras ytterligare. Detta är förvisso en källa till oro. Förra året stod finanspolitiken i EMU inför ett antal allvarliga utmaningar. Den 25:e november 2003 beslutade rådet att inte följa kommissionens rekommendation och man kom överens om att ge de berörda länderna anstånd med förfarandet vid alltför stora underskott. Samma dag gav ECB-rådet sitt stöd till kommissionens åsikt. Stabilitets- och tillväxtpakten är en hörnsten i EMU. Den är en nyckelfaktor för att ge en ekonomisk logisk grund för ett gemensamt valutaområde, som inte har någon federal regering, och för att säkra en makroekonomisk stabilitet på en hållbar grund. 
ECB-rådet anser att det krävs avsevärda förbättringar i genomförandet av pakten, särskilt med avseende på dess förebyggande del. Samtidigt är rådet inte för en ändring av fördragstexten eller av de förordningar som utgör grunden för pakten, och vi betonar vikten av att till fullo bevara det nominella ankaret på 3 procent i den korrigerande delen av pakten.
Jag vill också, precis som Ekofinrådet, betona den vitala betydelsen av en pålitlig och punktlig inrapportering av regeringarnas finansiella statistik, som inte i något avseende får påverkas av politisk inblandning eller valcykler. På den punkten är vi helt överens med Ekofinrådet.
En mer positiv aspekt är att man under både 2003 och 2004 har kunnat se vissa framsteg i genomförandet av strukturreformer i flera länder i euroområdet. Även om det inte alltid har varit så lätt att genomföra dessa reformer är jag övertygad om att vi kommer att kunna se deras positiva effekter under de kommande åren. Jag har tydligt sagt att ECB stöder de regeringar, parlament och arbetsmarknadsparter som satsar på dessa nödvändiga reformer i euroområdet. Vi har inte råd att vara självbelåtna. På många områden krävs ytterligare reformer. En kontinuerlig reformprocess är nödvändig för att förstärka euroområdets produktionspotential och för att säkra framtida tillväxt och arbetstillfällen.
År 2003 präglades också av de sista förberedelserna inför utvidgningen av EU med tio nya medlemsländer, med verkan från den första maj 2004. Ur ECB:s synvinkel genomfördes integrationen av de tio nya medlemsländernas centralbanker smidigt. Viktiga utmaningar kvarstår för dessa länder på vägen mot euron. Förra veckan offentliggjorde ECB, liksom kommissionen, den första konvergensrapporten som behandlar dessa länder samt Sverige. I rapporten anges flera prioriterade områden där enskilda länder kommer att behöva göra ytterligare ansträngningar innan de kan anta euron. Den bild som framträdde varierade påtagligt från land till land, men många länder har samma utmaningar när det gäller prisstabilitet, sunda offentliga finanser, en stabil valutakurs och räntekonvergens. Dessutom har man ännu inte uppnått institutionell konvergens i alla länder. Detta gäller särskilt centralbankernas oberoende. Jag kan inte nog betona hur viktigt detta är för en framgångsrik penningpolitik.
ECB uppskattade verkligen de välvilliga kommentarerna i Europaparlamentets förslag till resolution om ECB:s penningpolitiska strategi för 2003. Vi har alltid strävat efter att visa ett starkt engagemang för att nå vårt främsta mål, prisstabilitet. Inflationen har förblivit dämpad, trots en rad negativa störningar. Jag vill inte älta detta, men jag kommer att betona utmaningen när det gäller att säkert förankra inflationsförväntningarna på medellång och lång sikt, vilket är avgörande för att åstadkomma prisstabilitet och för att befästa en mycket god ränteutveckling, därför att på medellång till lång sikt så införlivas dessa förväntningar på inflationen i marknadsräntorna.
Jag har lagt märke till att i resolutionsförslaget återspeglar de åsikter som förs fram i de viktigaste frågorna i mångt och mycket ECB:s åsikter. Emellertid finns det ett antal frågor där vi har något annorlunda åsikter. Särskilt gäller detta resolutionsförslagets uppmaning om offentliggörande av protokollen från ECB-rådets möten, samtidigt som man underförstått tycks acceptera att man inte skulle offentliggöra hur de enskilda medlemmarna röstar. Vi skulle verkligen uppskatta om parlamentet kunde godta argumentet att offentliggörandet av hur enskilda medlemmar i ECB-rådet röstar skulle kunna ge upphov till nationella offentliga debatter om huruvida de nationella centralbankscheferna har tagit vederbörlig hänsyn till nationella intressen, samtidigt som det anges i fördraget att vi skall ägna oss åt euroområdet som helhet. Dylika offentliga debatter skulle få negativa följder för trovärdigheten och effektiviteten i ECB:s penningpolitik.
När det gäller protokollen betonar jag att ECB lägger fram och förklarar sina penningpolitiska beslut genom uttömmande offentliga uttalanden vid de presskonferenser som hålls omedelbart efter ECB-rådets möten. Genom att anta detta förfarande 1999 bidrog ECB till att höja ribban globalt för öppenhet och insyn i centralbankernas arbete. ECB blev den första centralbanken att offentliggöra en uttömmande analys där man förklarade penningpolitiska beslut omedelbart efter det att de fattats. Den information som ECB tillhandahåller på detta sätt liknar i grund och botten den som andra centralbanker offentliggör i protokollsammanfattningar, eftersom den på ett korrekt sätt återspeglar hela debatten i ECB-rådet. ECB är den enda större centralbank som möjliggör omedelbar interaktion med media. Som vi ser det är detta en egenskap som gör ECB till en av världens mest öppna centralbanker. 

 Herr talman! Får jag lov att som hastigast nämna det arbete som Europeiska centralbankssystemet (ECBS) och Europeiska värdepapperstillsynskommittén tillsammans utför för att utarbeta gemensamma regler och normer inom området clearing och avveckling, vilket också nämns i resolutionsförslaget. Dessa normer är ett mycket betydelsefullt bidrag till en tillförlitlig och integrerad infrastruktur för säkerheter. Vi fäster största vikt vid detta mål eftersom den rådande fragmenteringen av infrastrukturen har lett till för höga transaktions-kostnader, vilket i sin tur ger upphov till finansiell instabilitet.
Här måste jag dock påpeka att även om de normer vi kommit överens om med värdepapperstillsynskommittén beslutats helt i enlighet med nuvarande lagstiftning och gällande bestämmelser, vill vi under inga omständigheter förekomma beslut som kan komma att fattas i framtiden. Om ett nytt direktiv om clearing och avveckling skulle antas i vederbörlig ordning, granskar vi naturligtvis på nytt våra gemensamma regler och normer för att försäkra oss om att de fortfarande överensstämmer med bestämmelserna i det direktivet, givetvis återigen under förutsättning att ett sådant beslut fattas. 
Lauk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Europeiska centralbankens årsrapport för 2003 har en ny uppläggning som är tydligare och enklare att förstå, med fler detaljer och större öppenhet, bland annat när det gäller kritiska aspekter rörande den nuvarande politiken. Rapporten gör således ECB:s politik mer tillgänglig för läsarna, det vill säga allmänheten, så att vi kan se att ECB har gjort ett bra arbete.
Alain Lipietz ursprungliga betänkande innehåller en del kritik mot ECB och den instämmer vi inte i. Låt mig börja med räntepolitiken, där en generell kritik framförs som vi anser obefogad. Vi vet att räntepolitiken är en balansakt, men att 2003 som helhet var ett år då ECB fortsatte att hålla saker och ting på rätt köl. Ekonomin växer, euron är stabil och räntan är låg i reala termer.
Det finns en annan kritik som vi inte heller håller med om, eftersom vi anser att ECB:s ansvarsområden är klart och tydligt utformade, och dessa områden är i första hand prisstabilitet och måttliga inflationsnivåer. När det råder prisstabilitet och måttlig inflation har vi fått grundförutsättningarna för ekonomisk tillväxt och sysselsättning, och även om detta givetvis inte är tillräckligt bör vi inte göra ECB ansvarig för full sysselsättning eller ekonomisk tillväxt. Det skulle vara att lägga en alltför stor börda på banken. Det är frågor som de nationella regeringarna måste ta itu med. Jean-Claude Trichet påpekade att det är här som budgetpolitik är viktigt, och de nationella regeringarna har inte fullgjort sina skyldigheter i detta avseende. Vi kan inte avhjälpa detta genom att överbelasta ECB.
Vi delar också Jean-Claude Trichets uppfattning att hur enskilda ledamöter i ECB-rådet röstar inte bör offentliggöras. Det skulle politisera ECB och inte vara till gagn för Europas nuvarande ekonomiska utveckling. När vi har lyckats förverkliga Lissabonagendan är läget ett helt annat och vi kan diskutera saken igen.
Samtidigt som vi är för att ECB gör som den amerikanska centralbanken och publicerar en ”grey book” varje år, skulle vi också vilja se att protokollsammanfattningar utan enskilda röster publicerades vid lämpliga tidpunkter, och därefter bör saken få bero.
Sammanfattningsvis bör vi ge ECB frihet att handla så som fastställts i Fördraget om Europeiska unionen (Maastrichtfördraget). Lipietzbetänkandet skrevs med gott resultat om i och med att utskottet för ekonomi och valutafrågor antog de ändringsförslag som lagts fram om dessa punkter, och därför undrar vi fortfarande varför föredraganden inte har tagit avstånd från det. Vi anser att betänkandet som det nu föreligger är balanserat och bra och i denna form stöder vi det. Vi anser inte att det behöver ändras. 
Muscat (PSE ).
   – En debatt av det slag som vi har i dag är mycket viktig eftersom den påverkar miljontals människor över hela kontinenten. Ibland finner jag det komiskt att vi i parlamentet tycks göra tankefelet att hela debatten endast är till för oss ekonomer eller bankfolk. Emellanåt förfaller vi till att tala så tillkrånglat att jag faktiskt tror att det finns personer i den här kammaren som inte har en aning om vad vi pratar om, än mindre de som röstade på oss och som vi är ansvariga inför. Som jag sade påverkar de frågor som vi diskuterar i dag, och som är ämnet för centralbankens rapport, miljontals människors dagliga liv. Herr talman! Jag kommer själv från ett mycket litet samhälle med sammanlagt 800 invånare i den minsta av Europeiska unionens medlemsstater, Malta.
Ändå har det som vi debatterar i så högtravande ordalag lika stor betydelse för familjers tillvaro som för multinationella bolag, som har mycket mäktiga lobbyister här och i Bryssel. Dessa vanliga familjer, eller ”ordinary people” som de kallas på engelska, betalar skatt och är laglydiga. Det är mot dem som vi i första hand skall vara lojala i alla beslut vi fattar. Jag anser att huvuduppgiften för nya medlemsstater i Europeiska unionen i framtiden måste vara att lägga en fast grund för sina ekonomier. De måste göra detta varsamt för att inte slita sönder den sociala väv som i många länder, bland annat mitt eget, har tagit många år att åstadkomma. 
Det är i det perspektivet som vi bör överväga frågan om när euron skall antas. Enligt min mening vore det ett misstag om ett land i sin iver att snarast möjligt införa den gemensamma valutan genomförde artificiella men stränga åtgärder som drabbar medelklassen och lägre klasser, åtgärder som kanske leder till att konvergenskriterierna, vilka de än må vara, uppfylls men på bekostnad av de senaste årens sociala framsteg. Detta bör inte forceras fram utan planeras förnuftigt. Vår första prioritet bör vara vårt behov av att vara mer konkurrenskraftiga, både som enskilda länder och som kontinent. Europeiska unionens nya medlemsstater och Europeiska unionen som helhet har en hel del att lära av erfarenheterna i de medlemsstater som har antagit den gemensamma valutan. Det var en positiv erfarenhet för många länder. 
Men det förekom också klagomål om omotiverade prishöjningar som genomfördes så snart man gick över till euron. Klagomålen, särskilt från dem i vårt samhälle som minst av allt har råd med prishöjningar, var i många fall befogade. Förra året bad parlamentet central-banken att utreda de felfunktioner hos systemet som ledde till prishöjningar. Jag anser att vi i konsekvensens namn måste begära ännu en sådan utredning och därför lägger vi i Europa-parlamentets socialistgrupp fram ett ändringsförslag i detta syfte. Jag uppmanar mina parlamentskolleger från andra grupper att ännu en gång rösta för en utredning så att vi kan vara konsekventa. Till sist, det är en mycket svår tid, men vi får inte misströsta. Vad vi nu behöver är ledarskap och visioner. 
Klinz (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att varmt gratulera Jean-Claude Trichet till hur väl han fört vidare det arbete som hans företrädare Wim Duisenberg inlett. Herr Trichet! Er ämbetsutövning fram till i dag har bidragit till att garantera, för att inte säga förbättra, Europeiska centralbankens trovärdighet och oberoende. Genom årsrapporten för 2003 och den monetära dialog i vilken ni och ledamöterna i ert ECB-råd medverkar har ECB helt fullgjort sin skyldighet att redovisa till Europaparlamentet. Det som gör rapporten så övertygande är dess utformning, dess klarhet och den mängd av nyttig information som den innehåller.
Vi är glada att se att det i ECB:s årsrapport betonas att upprätthållandet av prisstabiliteten är bankens främsta mål och huvuduppgift. Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i Europaparlamentet inte bara instämmer i att detta är kärnpunkten i Europeiska centralbankens uppdrag utan understryker därtill att den har prioritet. Där är vi helt eniga med Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europa-demokrater. Vi är också medvetna om att Europeiska centralbanken är oberoende. Europeiska central-banken behöver inga predikningar om hur dess räntepolitik borde ha varit tidigare eller måste vara i framtiden. Euroområdets ekonomiska svaghet beror varken på bristande förtroende för euron eller enbart på bristande efterfrågan, som hade kunnat undvikas genom offensiva sänkningar av räntenivåerna. Den avgörande faktorn är i stället att allmänheten och näringslivet generellt saknar förtroende för sina egna länders ekonomiska politik samt att reformerna varit tröga, särskilt i de stora länderna i euroområdet.
Jag tänker då på de nödvändiga reformer av skattesystemet, arbetsmarknaden, de sociala trygghetssystemen och hälsosektorn som alltför länge har skjutits upp eller som man endast halvhjärtat tagit itu med. Herr Trichet! Ni har redan tagit upp detta i ert anförande.
Inte heller i år kommer Europaparlamentet, som den enda institution i Europeiska unionen som är direktvald och demokratiskt legitim, att svika sin roll som öppenhetens förkämpe. Herr Trichet! Jag vet att ni är av en annan uppfattning, men det är med detta i åtanke som vi föreslår att ECB skall offentliggöra fullständiga protokoll från sina sammanträden i ECB-rådet, inklusive omröstningsresultatet i dess helhet, dock utan redovisning av enskilda röster. Vi anser också att det vore förnuftigt att ta fram en årsbok om den ekonomiska utvecklingen liknande den amerikanska centralbankens ”beige book”, vilket Gruppen för Europeiska folkpartiet också har efterlyst. Det skulle ge allmänheten lättillgänglig förstahandsinformation om det ekonomiska läget i det egna landet och i alla länder i euroområdet. En sådan volym skulle bidra till större öppenhet och också kunna bygga upp allmänhetens känsla av samhörighet med Europeiska unionen.
Avslutningsvis vädjar jag till Europeiska centralbanken att fortsätta att kritiskt och uppmärksamt vaka över efterlevnaden av stabilitets- och tillväxtpakten och att tillsammans med Eurostat förmå länderna i euroområdet att skaffa fram tillförlitliga siffror. Det som hände med Grekland får inte tillåtas ske igen. Herr Trichet! Vi ser fram emot era synpunkter och ett fortsatt nära samarbete med er i framtiden. 
Wagenknecht (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns ekonomiska teorier som är häpnadsväckande motståndskraftiga mot verkligheten. En av dem är antagandet att en centralbank som strävar efter att hålla priserna stabila automatiskt också ger bästa möjliga bidrag till full sysselsättning och tillväxt. Att priserna i euroområdet har varit stabila i åratal är ingen tvistefråga. Om vi bortser från effekten av stigande oljepriser och indirekt beskattning ligger inflationen i euroområdet strax över 1 procent, vilket är på gränsen till deflation. Har det gett oss lägre arbetslöshet och större tillväxt? Krisen beror naturligtvis inte enbart på missriktad penningpolitik. Den beror framför allt på den så kallade reform-politik som gjort sig till slav under lönsamheten, som tillintetgör arbetstagarnas rättigheter, som främjar avfallsdumpning och privatiserar sociala trygghetsförmåner, och som därigenom medverkar till att strypa de breda lagrens köpkraft och öka fattigdomen i Europa.
Penningpolitiken bär dock sin del av ansvaret genom räntesänkningar som kommit för sent och varit otillräckliga. Det är en cynisk beskrivning att Europeiska centralbanken fullföljt målet om full sysselsättning när miljontals kvinnor och män har förlorat sina arbeten under de senaste åren – inte så få av dem på grund av de höga lånekostnader som fått småföretag att förblöda. En centralbank har faktiskt också till uppgift att slå larm när den ständigt ökande koncentrationen av ägandet ger den privata banksektorn större makt över marknaden och när sänkningar av viktiga räntenivåer främst tjänar syftet att öka finanshusens vinstmarginaler, i stället för att komma mindre företag och konsumenter till del. Också i detta avseende har ECB misslyckats. De som lögnaktigt utmålar den gemensamma europeiska valutans historia som en succé visar endast på nytt vilka egenintressen som färgar deras syn på de politiska händelserna i Europa: Det finns inget som mäter sig med en monetär union som framgångs-modell i den europeiska finansiella elitens ögon, vars uppmärksamhet är fixerad på konglomeratens guldkantade balansräkningar och ökande vinster. För ECB är de som ser världen ur den här vinkeln …
Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Genom att upprätta en valutaunion med gemensam valuta har tolv av EU:s medlemsländer tagit stora risker med sysselsättningen. EU-länderna utmärks av en svag förmåga att anpassa sig till olika strukturella förändringar och plågas därför av permanent höga arbetslöshetssiffror.
Riskerna med euron syns redan tydligt, framför allt i Tyskland. Detta land har kommit att underkastas en alldeles för stram penningpolitik under senare år, och hundratusentals tyska löntagare har därmed tvingats ut i arbetslöshet i onödan. Dessa problem kommer att växa när utflyttning av industriell verksamhet till Östeuropa och Asien slår olika hårt i euroländerna de närmaste fem åren.
Tyvärr har Europeiska centralbanken genom sin politik kommit att förvärra dessa arbetslöshetsproblem i flera medlemsländer. Liksom de flesta moderna centralbanker arbetar Europeiska centralbanken i huvudsak med ett inflationsmål. Detta är helt i enlighet med den ekonomiska teorin, men man har valt ett för lågt mål. Centralbankerna i Storbritannien, Sverige, Nya Zeeland och USA har högre inflationsmål. Modern forskning pekar på att inflationsmålet bör sättas till 2,5 eller kanske 3 procent i genomsnitt över en konjunkturcykel för att inte i onödan driva ut människor i arbetslöshet. ECB och dess huvudmän bör därför höja sitt inflationsmål till åtminstone 2,5 procent i genomsnitt och förtjänar skarp kritik för sin oförmåga att anpassa sin politik till den europeiska blandekonomins sätt att fungera. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Låt mig snabbt ställa en fråga till Jean-Claude Trichet som han inte behöver besvara, även om jag är intresserad av att veta hur han ser på saken. Herr Trichet! Hur kände ni er i morse när ni i läste Romani Prodis nedgörande omdöme om Lissabonstrategin, Romani Prodi som fortfarande är kommissionens ord-förande och som kanske kommer att fortsätta att vara det ännu en tid? Slogs ni också av frågan: Vad har vi i EU gjort för fel? Kan det inte ha något att göra med att vi i EU dessvärre företräds av talesmän, av vilka vi redan kunnat höra somliga här i dag, som har fått oss att fastna i en ideologisk kamp till döds om vad Europeiska centralbankens främsta syfte är tänkt att vara, i stället för att välja en mer pragmatiskt attityd?
Jag skulle vilja be min konservative vän Kurt Joachim Lauk att för sig själv läsa om det anförande han just hållit, men denna gång med amerikanska förhållanden i åtanke. Det skulle då förmodligen stå klart – även för honom – att prisstabilitet och ekonomisk tillväxt alltid är något som en centralbank inte får förlora ur sikte om dess åtgärder skall ha någon verkan.
Detta gäller givetvis också för den andra viktiga frågan om inflation som ni, den nye ordföranden, måste ställa er själv. Det framgick av ert anförande att det finns vissa områden där vi redan tycks röra oss bort från deflation mot inflation. Det konststycke som den grekiska regeringen lyckades genomföra med mer eller mindre aktivt stöd eller åtminstone försumlighet från Eurostats sida, kan kanske komma att bli ett problem i andra länder. Därför ber jag er verkligen att för alla dem inom euroområdet som tror på euron – och som österrikare räknar jag mig själv dit – vara mycket mer kritisk och mycket mer vaksam än er före-trädare. Om jag får nämna ett tredje område som jag är angelägen om att rikta er uppmärksamhet på, anser jag att vi både inom ert eget område och när det gäller insamling av uppgifter har verkligt allvarliga problem med öppenheten. Jag delar åsikten att större öppenhet vore bra. Ordföranden gav mig två minuter och trettio sekunder och jag vill utnyttja dem till fullo.
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka för det konstruktiva samarbetet och den ökade dialogen, för det orubbliga och framgångsrika förtroendeuppbyggandet och för ert försvar av stabilitets- och tillväxtpakten. Hans-Peter Martin har hittills bara suttit en kort tid i utskottet för ekonomi och valuta-frågor, och det är troligen därför som han ännu inte har insett att det finns ett samband mellan stabila priser, låg inflation, tillväxt och sysselsättning. Jag skulle också vilja gratulera er till att ha bidragit till att bereda en stadigvarande plats i konstitutionen åt prisstabilitet som ett europeiskt mål och inte bara som något som Europeiska centralbanken strävar efter, och till framgången för er politik att göra ECB mer oberoende och till en starkare och kommunikativ aktör.
Naturligtvis har vi också några saker att be om. En av dem har att göra med oberoendet och det är att ni bör motstå alla försök från finansministrarnas sida – och, det måste uppenbarligen sägas, från den ungerska regeringen – att öka deras politiska inflytande över ECB:s penning-politik och deras personliga inflytande över penningutgivande nationella banker. Jag skulle också vilja be er att i högre grad göra er till talesman för penningpolitikens betydelse för en stark euro, för låga inflationsnivåer, för stabila priser, för tillväxt och sysselsättning och för den samhällsekonomiska nyttan. Vi vet att euron är värd mer än vad allmänheten anser att den är.
Vi uppmanar er att förespråka avskaffandet av ett- och tvåcentsmynten och införandet av en- och tvåeurosedlar och att se till att öppenheten inte råkar i konflikt med oberoendet. 
Hamon (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bortsett från den osäkerhet som skapats av förskjutningar i priset på olja har Europeiska centralbanken (ECB) lyckats tämligen väl i sin strävan efter prisstabilitet. Är euroområdets ekonomi bortsett från detta vid god hälsa? Uppenbart inte. Resultaten är allt annat än lysande, tillväxten är svag, den inhemska efterfrågan håller på att tappa styrfarten och arbetslösheten är svår, samtidigt som ojämlikhet och fattigdom är på uppåtgående. Lamslaget av ECB:s oberoende, som trots sin absurditet omhuldas och snart kommer att befästas i konstitutionen, vanmäktigt i avsaknad av ekonomisk styrning, försvagat av en stabilitets- och tillväxtpakt som är både rigid och enfaldig har EU underordnat sig själv ECB:s beslut och betalar för prisstabiliteten i Europa med svag tillväxt och hög arbetslöshet.
Den avgående kommissionen föreslog en reform av stabilitets- och tillväxtpakten som byggde på sunt förnuft och ändå – genom sin ordförandes stämma – uttryckte ECB, helt hängiven sin monetaristiska dogm, sin oro för att reformen skulle bli mer än enbart kosmetisk, i synnerhet genom införandet av den gyllene regeln att stöd skulle göras tillgängligt för den investering som krävs för att uppfylla Lissabonmålen eller genom grundläggandet av en anticyklisk budgetpolitik som klarar att starta om maskineriet under nedgångsperioder.
Jag är personligen övertygad om att den dogmatiska ledningen av ECB är den naturliga konsekvensen av det för EU och dess medborgare ödesdigra valet att undanta alla former av ekonomisk styrning från politisk kontroll. Jag borde lägga till att valet haft till följd att de mest destruktiva strategier främjas. Betänkandet är således, vad författaren än må säga, symtomatiskt för detta fenomen. Kravet på strukturreformer stigmatiserar sociala system och pensions-ordningar. I betänkandet efterlyser man också en ökning av arbetstiden för Europeiska unionens arbetstagare. På detta stadium lyckas betänkandet således inte övertyga oss, inte minst därför att det har fördärvats av de ändringsförslag som lagts fram av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Följaktligen kommer vi under debattens gång att lägga fram flera ändringsförslag och om dessa ändringsförslag inte antas kommer vi att rösta mot. 
Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag gratulera Jean-Claude Trichet till framläggandet av hans första årsrapport på Europeiska centralbankens vägnar. Jag har läst rapporten med större intresse än vanligt. Som fördragande av årsrapporten för 2002 var jag framför allt intresserad av att se hur de förhoppningar som parlamentet uttryckte i en resolution i juli 2003 hade tagits till vara. Denna korta och kärnfulla resolution innehöll inte enbart politiska utan också praktiska önskemål. I det första stycket av fjolårets resolution om årsrapporten för 2003 bad parlamentet ECB att inrätta en arbetsgrupp som skulle undersöka behovet av att införa en-eurosedlar. Personligen kan jag inte se något behov av en sådan sedel, men jag skulle vilja att banken undersöker detta med hänsyn till förtroendet för valutan. På sidan 101 i er årsrapport anger ni att ECB-rådet kommer att ta upp frågan på nytt under hösten 2004. Herr Trichet! Min första fråga till er är varför ni inte i enlighet med parlamentets resolution har inrättat en arbetsgrupp. Och för övrigt är hösten 2004 här, och jag skulle mycket gärna vilja höra vilken uppfattning ECB-rådet har kommit fram till i fråga om en-eurosedeln. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle också vilja börja mitt anförande med att tacka Jean-Claude Trichet, och därigenom betona att för oss i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater står er institution nu för en stabil euro – inte enbart för låg inflation utan också för ett iakttagande av stabilitets- och tillväxtpakten.
Detta har i synnerhet blivit uppenbart i ljuset av de senaste månadernas händelser, då euro-problemet har legat hos finansministrarna och då vissa av oss i Europaparlamentet med stor sorg har sett hur kommissionen har underlåtit att ta ställning på det sätt och med den tydlighet ni har gjort i dag i kammaren till hur stabilitetspakten skall hanteras. Det är i själva verket ni som garanterar stabilitetspakten i euroområdet!
Här syftar jag i synnerhet på fallet Grekland, där Europeiska unionen behöver utöva hårdare kontroll, vilket jag tyvärr hör sägas alltför ofta även i dag. Jag kan till exempel föreställa mig en framtida omvändning av bevisbördan så att kommissionen och Eurostat blir skyldiga att kritiskt granska om siffrorna är trovärdiga, och om de inte är det skulle nya kunna begäras in. I annat fall skulle de betraktas som oredovisade.
Detta skulle vara ett första steg, och vi väntar oss vi att inom denna mandatperiod kommer att behöva diskutera och besluta om huruvida fler valutor skall läggas till. Låt mig ställa denna fråga, inte enbart till Eurostat och kommissionen, utan också till ECB: Arbetar ni enligt antagandet att de siffror som läggs fram för er är korrekta? Jag anser det oacceptabelt att det hittills inte har varit möjligt att ge ett svar på om de framlagda siffrorna är korrekta eller inte.
Låt mig helt kort gå över till vad ni hade att säga om Europeiska centralbankssystemet (ECBS). Felet med förfarandet är att myndigheterna på nationalstatsnivå redan ställer oss inför fullbordat faktum, och att det blir allt svårare för det rättsliga systemet att komma runt detta och åstadkomma förändringar. Vi ber er att se till att kontrollorganen inte saknar en rättslig grund att handla utifrån. 
Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman, herr Trichet, herr Almunia, mina damer och herrar! Jag vill varmt välkomna er alla till denna debatt, som visar det demokratiska elementet i Europeiska centralbankens oberoende representerat av parlamentarisk kontroll och ansvar.
Jag håller helt med om de aspekter i Lipietzbetänkandet som ger en positiv bedömning av Europeiska centralbankens reaktion under 2003: låga räntenivåer, klargörande av stabilitets-begreppet och utvidgning av euroområdet.
Bekymret är den låga ekonomiska aktiviteten under 2003, i synnerhet inom euroområdet, och de fortsatta riskerna för tillväxten. Unionen har utformats för att få till stånd både stabilitet och tillväxt, bara det ena av dem är inte tillräckligt.
Kommissionären Joaquín Almunias initiativ är därför mycket välbetänkt och kommer att kräva stöd. Med hänsyn till penningpolitikens obestridliga roll som främjare av investeringar och produktivitet inom systemet och konkurrenskraft utåt, bör det i betänkandets förslag till resolution läggas större tonvikt på nära samordning mellan Europeiska centralbanken och investerings- och tillväxtpolitiken.
Behovet av strukturella reformer får dock inte förvanskas av felaktiga signaler. Sambandet mellan svag ekonomisk aktivitet och kort arbetstid måste därför uteslutas ur resolutionsförslaget. Det är inte förenligt med vare sig kraven på flexibilitet i stället för rigiditet eller med produktivitetskriterierna. Det väsentliga är att skapa mer värde per tidsenhet snarare än fler tidsenheter. Kort sagt kommer en modell enligt principen uppifrån och ned att verka upp-splittrande och vad vi behöver är integrerad, intelligent och ambitiös ekonomisk styrning på det ekonomiska, sociala och miljörelaterade området. 
García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! I detta sista inlägg vill jag betona tre punkter. För det första har det påpekats att den ekonomiska och monetära unionens historia har varit framgångsrik och att detta beror på bankens arbete. Jag instämmer med fördragandens uttalande och jag vill uppmana den spanska centralbankschefen att fortsätta att fokusera på prisstabilitet som det viktigaste målet och inte lyssna till sirenernas sång från vänster som försöker locka honom mot andra mål.
För det andra vill jag be ordföranden att säga till kommissionären, som sitter bredvid honom, att hans förslag att göra pakten mer flexibel, att skapa en -pakt, utgör en verklig tidsinställd bomb för priserna, som skulle neutralisera centralbankens insatser för ränte-nivåerna och, följaktligen, för investeringar och sysselsättning, för framtida pensioner och för Lissabonreformer. För om pakten bryts eller görs mer flexibel kommer vi att behöva morgon-dagens skatter för att betala dagens åtaganden.
Varför växer vi inte? Inte därför att regeringarna disciplinerat har följt pakten, utan därför att de gjort raka motsatsen, och dessutom därför att de inte har fullgjort de skyldigheter som vi fastställde för dem i Lissabonpakten och som återkommer i de allmänna ekonomiska rikt-linjerna.
Jag vill uppmana er båda två, såväl ordföranden i ECB som kommissionären, att på samma sätt som vi fått till stånd en integrerad finansmarknad genom en handlingsplan för finansiella tjänster, lägga fram en ekonomisk handlingsplan som omfattar de reformer och mål vi måste uppnå, de hinder för tillväxt som därför måste avlägsnas, de åtgärder vi måste vidta och den tidtabell vi måste respektera.
Herr ordförande! Lyssna inte till de regeringar som ber er att titta åt andra hållet när skattemässiga beslut inte följs. Jag föreslår att ni i stället gör som Odysseus när ni hör sirenernas sång och binder fast er själv vid masten och fortsätter på den kurs som ger oss så mycket framgång, och att ni övertygar kommissionären om att detta är den kurs som måste följas. 
Talmannen.
   – Eftersom vi har dragit över tiden för den här debatten kan jag inte ge ordet till Jean-Claude Trichet för att besvara några av de mycket intressanta frågor som har ställts. Jag skulle vilja be er, herr Trichet, att ge skriftliga svar till de ledamöter som har ställt frågor, med kopia till parlamentets talman. 
Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Alain Lipietz för hans arbete som föredragande och alla ärade ledamöter av parlamentet som har talat och som har deltagit i diskussionen före dagens plenarsammanträde för deras bidrag, och jag vill naturligtvis också gratulera Europeiska centralbankens ordförande, Jean-Claude Trichet, för kvaliteten på den rapport vi debatterar i dag.
Det har funnits stor samstämmighet i diskussionen och detta återspeglas i betänkandet och har uttryckts av majoriteten av de ledamöter som har talat. För det första framgången för den ekonomiska och monetära unionen (EMU). År 2003 var EMU:s femte år och under dessa fem år har prisstabiliteten förbättrats betydligt, räntenivåerna har fallit och samhällsekonomins finansiella villkor är mycket mer stabila och tillfredsställande än de skulle ha varit om vi inte hade beslutat att ta det utomordentligt viktiga steget att skapa en ekonomisk och monetär union och att skapa en gemensam valuta med ett system som värnar om Europeiska centralbankens oberoende.
Jag instämmer också med dem som har hävdat att makroekonomisk stabilitet, sund makro-ekonomisk politik, prisstabilitet och låga räntenivåer är nödvändiga förutsättningar, men att de inte ensamma kan förklara Europeiska unionens tillväxtläge, särskilt under 2003, som är ämnet för den rapport vi diskuterar i dag, men också under 2004.
Makroekonomisk stabilitet, sund makroekonomisk politik och Europeiska centralbankens oberoende är nödvändiga, men inte tillräckliga, förutsättningar. Vi kommer naturligtvis att få tillfälle att diskutera detta från och med nästa vecka. Ett återupplivande av Lissabonstrategin och ny drivkraft i strukturreformerna i enlighet med de mål och riktlinjer som beslutades i mars 2000 är väsentligt i ett EU som inte bara måste växa, utan också måste göra detta under stabila förhållanden som främjar social sammanhållning och hållbarhet i vår tillväxt och vår tillväxtmodell.
Jag är också glad över den dialog mellan institutionerna som bland annat har kommit till uttryck i rapporten och i en del av era anföranden. Den debatt vi håller i dag är ett bra exempel på detta. Oberoende utesluter inte dialog. Respekt för de skilda roller som innehas av de institutioner som ingår i den ekonomiska och monetära unionen (EMU) bidrar till att göra dialogen fruktbar och garanterar att den äger rum under bästa möjliga förhållanden, vilket vi i dag ser ett bra exempel på.
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett par specifika kommentarer. För det första är stabilitets- och tillväxtpakten fortfarande i kraft fullt ut, och det finns vissa formuleringar i betänkandets motivering som skulle kunna ge intryck av att den politiska konflikten i rådet i november 2003 skjutit pakten i sank. Men som vi diskuterade här förra månaden är pakten i kraft. I Europeiska konstitutionen har stabilitetsmålen just ratificerats när det gäller underskott och skulder. Ramarna för ekonomisk styrning är fortfarande desamma som beslutades i EMU:s början. Vad vi behöver göra är, precis som Jean-Claude Trichet sade, att förbättra paktens tillämpning, och under alla omständigheter utifrån vår erfarenhet och tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten under de senaste åren diskutera om det går att förbättra tillämpningen, inte i syfte att ändra stabilitets- och tillväxtmålen utan för att förverkliga dem mer effektivt och konsekvent än vad vi hittills har lyckats göra.
För det andra skulle jag , som Jean-Claude Trichet skulle säga, vilja kommentera ett- och tvåcentsmynten. Sedlarna faller inom Europeiska centralbankens behörighet och Jean-Claude Trichet kommer att säga det han behöver säga på bankens vägnar. Euromynten och deras valörer faller inom rådets behörighet – som har beslutat vilka mynten skall vara i en förordning – och kommissionens – som skall se till att förordningar efterlevs. Vilka beslut som än har fattats, eller kommer att fattas, i vissa medlemsstater i euroområdet förblir ett- och tvåcentsmynten betalningsmedel, och detta är fastställt i förordningarna och det är kommissionens uppgift att se till att det förblir så även i framtiden.
Till sist en kommentar om det ekonomiska läge som nämndes av Jean-Claude Trichet. Efter sammanträdet i morgon med kommissionärskollegiet här i Strasbourg kommer jag att ha möjlighet att presentera kommissionens ekonomiska höstprognos för parlamentet och för allmänheten via media. En prognos som beaktar det som vi inom kort kommer att diskutera, nämligen den uppenbart inte positiva, utan i själva verket negativa, effekten av den höjning av oljepriserna vi erfarit under de senaste månaderna. 
Trichet,
    – Herr talman! Jag kommer inte att tala längre än en minut, och som ni begärde skall jag skriftligen besvara de ytterst angelägna frågor som har ställts.
Jag vill endast bekräfta att dialogen mellan parlamentet och Europeiska centralbanken är av en sådan natur att vi nyligen beslutat att offentliggöra våra kvartalsprognoser. Detta var ett av parlamentets förslag och vi tar därför ett viktigt steg i en riktning som flera talare hänvisat till.
Frågan om ändringar av den ungerska lagen restes också, och jag måste säga att vår pågående analys har avslöjat minst en aspekt av de förslag som väntar på det ungerska parlamentet avgörande som vi inte anser är acceptabel och som mycket väl kan behöva bli föremål för en debatt inom den närmaste framtiden. Det var därför som jag ansåg det viktigt att kunna svara er direkt. Avskedandet av två vice ordförande i valutapolitiska rådet, det organ som fastställer räntenivåerna, förefaller oss inte alls vara i linje med det oberoende som garanteras enligt Maastrichtfördraget. Herr talman! Det var allt jag hade att säga och jag har fogat mig efter er begäran. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30. 

Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Herr ordförande! Den näst sista talaren, som talade om tidigare procedurfrågor, högtidlighöll 25-årsdagen av godkännandet av författningen om Baskiens självständighet, och i åminnelse av denna årsdag föreslog han att parlamentet skulle gratulera det baskiska parlamentet på denna dag, den 25 oktober, 25 år efter författningens godkännande.
Jag skulle dock vilja påpeka att han glömde nämna att efter ett kvartssekel med denna författning är 37 överföringar fortfarande ofullbordade, och vi talar om bestämmelser i den spanska statens egen författning som inte fullt ut har iakttagits. 
García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera det baskiska parlamentet till ådragelsen för 25 år sedan, oavsett hur författningen än har utvecklats, en utveckling som enligt min mening har varit mycket tillfredsställande. Men Josu Ortuondo Larreas tal förefaller mig lätt absurt, eftersom det han föreslår skulle vara som att inte gratulera fransmännen till den franska revolutionen eftersom en del av de därefter stiftade lagarna inte har följts. 

Ryan (UEN ).
   – Jag skulle vilja koncentrera mig på en av punkterna i Lipietz betänkandet – det eventuella avskaffandet av en- och tvåcentsmynten. Frågan har vållat oro i de flesta medlemsstater. Irländska konsumentorganisationer är oroliga för den eventuella inflationsrisk det innebär att liksom andra medlemsstater minska användningen av dessa småmynt eller till och med avskaffa dem.
Lyssnar man på diskussionerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor är det oklart om denna oro är motiverad eller inte. Debatten har kretsat kring uttalanden av personlig karaktär, för eller emot sakfrågan, och man har använt Nederländerna och Finland som typexempel. Men det är fortfarande svårt att finna information från konsekvensbedömningar, konsumentundersökningar och så vidare.
Liksom i andra medlemsstater är den irländska centralbanken medveten om att kostnaden för att framställa och distribuera båda mynten är avsevärt högre än deras nominella värde. Det lindrar ju oron. Herr Trichet! Kan ni informera oss om de eventuella inflatoriska effekterna av att avskaffa en- och tvåcentsmynten? Slutligen, stöder ECB att dessa mynt avskaffas som en positiv åtgärd för framtiden? 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om omstruktureringar inom bilindustrin. Jag överlämnar ordet till Olli Rehn, som talar på kommissionens vägnar. 
Rehn,
    – Herr talman! Vi har alla hört de senaste nyheterna om de omfattande nedskärningar som en större biltillverkare tillkännagav för några dagar sedan. Kommissionen har full förståelse för oron och hyser medkänsla med arbetarna i Rüsselsheim, Bochum, Trollhättan och andra orter. Vi följer utvecklingen på nära håll och använder de av gemenskapens befogenheter som står till buds för att främja bättre förutsättningar för bilindustrin i Europa.
Svårigheterna inom sektorn beror delvis på de senaste årens allmänna ekonomiska nedgång. Den låga BNP-tillväxten i EU har även fått återverkningar på bilindustrin. Vi har därför sett en nedgång i försäljningen av motorfordon och en minskning av sysselsättningen inom fordonsindustrin. Det är därför också av stor vikt för efterfrågan och försäljningen av bilar att konsumentförtroendet och den ekonomiska utvecklingen stärks. Konkurrenskraft, ekonomisk reform och en ny industripolitik står nu högt på kommissionens politiska dagordning och den nya kommissionen kommer att fokusera ännu mer på dessa frågor. Vi kommer också snart att få ta del av Wim Koks förslag till hur man skall se över Lissabonstrategin för att lägga större vikt vid högre tillväxt och ökad sysselsättning.
För att bättre kunna bedöma konkurrenskraften inom bilindustrin har kommissionen inlett en undersökning som vi kommer att offentliggöra inom några veckor i samband med vår årliga rapport om konkurrenskraft. Undersökningen visar att bilindustrin bidrar till sex procent av sysselsättningen och sju procent av produktionen inom unionens tillverkningsindustri, vilket gör bilindustrin till en viktig drivkraft i europeisk ekonomi. Mervärdet och sysselsättningen inom bilindustrin minskade dock mellan 2000 och 2002. En liknande sysselsättningsutveckling ägde rum i Förenta staterna och Japan.
Vår analys av Europas starka sidor visar att tack vare den stora hemmamarknaden har den europeiska bilindustrin goda förutsättningar att utnyttja skalfördelar. Tack vare den sofistikerade efterfrågan får EU:s tillverkare dessutom tidigt feedback från sina kunder, vilket hjälper dem att förbättra produktkvaliteten. Vidare är innovationskapaciteten hög och utgifterna för forskning och utveckling inom den europeiska bilindustrin är åtminstone lika höga som, eller högre än, i Förenta staterna eller Japan.
När det gäller svagheter så är produktiviteten i EU fortfarande lägre än i Förenta staterna och Japan. Dessutom har den europeiska hemmamarknaden låg tillväxt, vilket innebär att eftersom andra marknader fortsätter att växa så kan fördelen med efterfrågan från den stora europeiska marknaden komma att minska över tiden.
Jämfört med den nuvarande produktiviteten i unionen utgör nivån för arbetskraftskostnader en verklig utmaning för bilindustrin i vissa medlemsstater. Kostnaderna för arbetskraft i Europeiska unionen är fortfarande något lägre än i Förenta staterna, men betydligt högre än i Japan och framför allt Korea. Vi kan konkurrera bäst genom att erbjuda bättre kvalitet, bättre teknik och bättre tjänster som medföljer bilen. Detta understryker hur viktigt det är med innovation. Som några tillverkare har visat är det också möjligt att träffa en överenskommelse med arbetstagarna som syftar till att minska kostnaderna.
För att detta skall ske måste ledningen och arbetstagarna enas om vilka mål som bör uppnås. Sådana överenskommelser är meningsfulla om de kan användas till att rädda arbetstillfällen, bibehålla produktionen på orterna och göra bilindustrin mer konkurrenskraftig.
Angående risker kan man i våra undersökningar se en risk för att europeiska bestämmelser inte stimulerar till viktiga innovationer. I framtida regelverk måste man därför ta hänsyn till bilindustrins långsiktiga konkurrenskraft och tillverkarnas behov av att kunna sälja sina produkter och liknande produkter i Europa och på hela världsmarknaden. Detta måste åtgärdas med hjälp av bättre lagstiftning, vilket är en stor utmaning för både kommissionen och parlamentet.
Kommissionen överväger för närvarande att tillsätta en högnivågrupp för att analysera de stora utmaningar som bilsektorn står inför och för att finna metoder att skapa bättre industriella villkor inom sektorn. Högnivågruppen skulle även fokusera på lagstiftningens sammantagna påverkan på sektorns konkurrenskraft.
Det är upp till den nya kommissionen att ta ställning till om en sådan grupp skall tillsättas. Kommissionsledamot Günter Verheugen, eller rättare sagt nominerad vice ordförande Günter Verheugen, sade vid utfrågningen inför er i Europaparlamentet att han överväger att tillsätta en sådan grupp. Jag kommer definitivt att stödja honom om han väljer att göra det.
Slutligen gör kommissionen sitt yttersta för att erbjuda bästa möjliga villkor, när det gäller såväl industri som innovation, för bilindustrin och den europeiska fordonsindustrin. Vi måste utveckla dialogen inom sektorn ytterligare och involvera huvudintressenterna. Dessutom måste vi se över Lissabonstrategin när det gäller tillväxt och sysselsättning för att vitalisera den ekonomiska utvecklingen och för att stärka konsumentefterfrågan på vår kontinent. Tillväxt och sysselsättning måste verkligen stå i centrum för all verksamhet inom unionen. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Har EU misslyckats när det gäller industrin? Amerikanska General Motors planerar att minska antalet anställda inom EU med upp till 12 000 personer för att spara 500 miljoner euro. Vår bilindustri är en nyckelindustri: två miljoner människor arbetar inom den och tio miljoner arbetar hos underleverantörer. Om denna industri nu håller på att hamna i en kris vill jag bara påpeka att hundra tusen nya arbetstillfällen har skapats i Tyskland inom denna sektor sedan 1990 – har då Tyskland misslyckats som industrination? Vid Opel i Rüsselsheim kommer 4 500 jobb att försvinna. De människor som berörs bor i min valkrets och jag har träffat dem. Oron ligger i luften.
De har trots allt redan arbetat i flera år med att minska kostnaderna för modellen Opel Olympia. Nu när förhandlingar pågår om att korta arbetstiden och avstå från lön, om att avskaffa nattskiften och skära ned på personal, måste man diskutera konsekvenserna för företagsledningen. Adam Opel AG har haft sex styrelseordförande på fem år, utvecklingstendenser har förbisetts, serier som inte är tillräckligt innovativa eller attraktiva har inte lyckats locka kunder och kvaliteten har offrats till förmån för kortsiktiga kostnadsbesparingar, vilket har satt företagets goda rykte på spel, och alla dessa åtgärder visar på grova felbedömningar från ledningen sida. Nu försöker man använda omstruktureringen inom bilindustrin som en förevändning för att förvandla medbestämmanderätten till ett tomt begrepp, och det kallar jag provocerande. Arbetstagarnas medbestämmande har, särskilt i svåra tider, lett till enighet, tryggat arbetsfreden och alltid gagnat båda parter. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kan bara hoppas att företagsledningen och arbetstagarrepresentanterna kan komma överens och nå en överenskommelse om sin framtid i Europa. Min erfarenhet är att arbetstagarna alltid är beredda att gå med på åtstramningar som tryggar deras arbeten på lång sikt. 
Bullmann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De socialdemokratiska ledamöterna i Europaparlamentet stöder kravet från personalen vid General Motors europeiska dotterbolag på att inga fabriker skall läggas ned och att inga uppsägningar skall tillåtas. Vad ligger då bakom denna kris? Den har orsakats av år, eller till och med årtionden, av vanskötsel på högsta nivå inom koncernen. Man hade ingen strategi för Europa och det största misstaget av alla var kanske att man inte hade någon strategi för Europas inre marknad, för de europeiska konsumenterna och för att tillvarata kunskapen, expertisen och kompetensen hos arbetstagarna inom dessa företag. Detta visar med all tydlighet att här krävs en kursändring. Det har med rätta sagts att industripolitiken måste föras upp på EU-institutionernas dagordning igen. Det skulle kunna uppnås genom att vi nu diskuterar hur General Motors dotterbolag kan anpassas till den europeiska marknaden, men vi uppmanar också kommissionen att engagera sig mer. Vi bör dessutom inleda en dialog om industripolitiken med samtliga sektorer, för att främja innovation inom de olika industrier som är viktiga för Europa.
Än har vi bara börjat att ta itu med framtiden för EU:s industripolitik. När kammaren för diskussioner med de europeiska företagsråden kommer vi att påminna er om vikten av att de anställda får yttra sig och vara delaktiga. Jag har ingen som helst förståelse för liberalerna och de konservativa, som har förhindrat att denna debatt utmynnar i en gemensam resolution. Ni, mina damer och herrar, har en hel del att lära!
Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Jag vill, både för egen del och på min grupps vägnar, uttrycka vår solidaritet med Opels anställda i hela Europa, men jag vill särskilt ge mitt stöd åt arbetstagarna i Bochum som gick ut i strejk. Vi menar att detta är en rimlig reaktion på ledningens föraktfulla attityd, för hur skall man beskriva det annat än som ett oerhört och djupt förakt, när ett företag planerar massuppsägningar, men inte anser det vara nödvändigt att informera personalen vid de högproduktiva anläggningarna, som i stället tvingas läsa om sitt öde i tidningen?
Mina kolleger har redan sagt det som behöver sägas om företagsledningens felbedömningar, så låt oss i stället tala om de insatser som måste göras på detta område i framtiden, även av kommissionen. Om kommissionen godkänns – vilket jag inte tror som läget är i dag – måste Günter Verheugen redan nästa vecka ta sig an uppgiften som en del av Lissabonstrategin. Jag vet inte om vi politiskt sett verkligen är redo för det som väntar Jag delar Udo Bullmanns farhågor. Min uppfattning är att vi har långt kvar till långsiktiga planer för bil- och fordonsindustrin, där många innovationsmöjligheter har gått förlorade under de senaste årtiondena. Olli Rehn talade om forsknings- och utvecklingspolitik. Jag hoppas att den pågående energikrisen verkligen kommer att föra EU:s forskningspolitik närmare möjligheten att, någon gång inom överskådlig framtid, ha enlitersbilar, dvs. framtidens bilar, byggda i tyska och andra europeiska fabriker. Det finns ledande marknader som kan öppnas upp och skapa många möjligheter, men bara om vi överger den illusion som vi hittills har haft om allt större och allt snabbare bilar till allt högre priser.
Eftersom jag själv kommer från Niedersachsen vill jag ta upp ett speciellt problem som drabbar bilindustrin där, och även i övriga Tyskland och Europa. Kommissionen, företrädd av kommissionär Frits Bolkestein, har upprepade gånger under de senaste åren angripit VW-akten, som Volkswagen verkar i enlighet med. Det råkar vara så att Volkswagen-koncernen är ett utmärkt exempel på en nyskapande företagskultur. Hur framtiden kommer att se ut för medbestämmanderätten kan vi – tack vare VW-akten – se hos Volkswagen som tillämpar arbetsdelning, avstående från lön och systemet med 5 000 gånger 5 000. Andra företag skulle kunna lära sig mycket av dessa idéer, men denna ständiga attack på VW-akten, som enligt oss inte bryter mot reglerna för den inre marknaden, är också en attack på denna föredömliga företagskultur. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag tror att jag är den enda bilarbetaren i detta parlament. Mitt tidigare arbete var på en bilfabrik, och därför berör denna debatt mig lite extra.
Det vi nu kan se är ett enormt omvandlingstryck i den europeiska bilindustrin. Fabrik ställs mot fabrik, arbetare mot arbetare. Det är metallarbetarna som får betala priset, genom ett högt tempo och ett utarmat arbetsinnehåll. Jag menar att det som sker till stora delar är oacceptabelt.
Det kan inte vara så enkelt att man bara säger upp tusentals arbetare. Vi måste begära att företagen tar sitt sociala ansvar. De har en social skyldighet gentemot dem som arbetar i fabrikerna. De måste gå i dialog med myndigheter och fackföreningar för att hitta andra lösningar, t.ex. arbetstidsförkortningar, i stället för att säga upp arbetskraften.
Det vi också ser är att regelverket inte räcker till. Det krävs starkare fackliga rättigheter och en förstärkning av det koncernfackliga samarbetet.
Jag tycker att det är bra att kommissionen nämnde efterfrågan i sin inledning. Det är riktigt att efterfrågan är för låg, men man måste också fråga: efterfrågan på vad? Med det höga oljepriset och de stora miljöproblemen är det alldeles uppenbart att det vi behöver mest idag är bilar som drivs med något annat än bensin, t.ex. etanol. Här kan vi se hur den europeiska bilindustrin faktiskt släpar långt efter konkurrenter i länder som USA och Brasilien, där de ligger långt framme i arbetet med att utveckla mer miljövänliga fordon. Det är en av de synder som har begåtts av ledningarna i den europeiska bilindustrin. 
Louis (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bilindustrin är mer än någon annan bransch beroende av de beslut som fattas på europeisk nivå.
Jag vill göra er uppmärksamma på två viktiga fakta och sedan lägga fram två förslag. För det första är förhållandena inom bilindustrin i det närmaste deflatoriska och dessutom utsätts branschen för en praktiskt taget obegränsad konkurrens. För det andra är bilindustrin en av stöttepelarna inom den europeiska industrin, och skapar två miljoner direkta och över åtta miljoner indirekta arbetstillfällen. Den står dessutom för 24 procent av all forskning och utveckling Denna industri tryggar EU:s ställning i världsekonomin, och ändå är den hotad. Snabba och beslutsamma åtgärder måste vidtas och mina förslag är följande:
Mot bakgrund av kommissionens uttalande bör det betonas att sedan utvidgningen kan endast tre av de 25 medlemsstaterna med rätta anses vara stora inom bilindustrin, nämligen Frankrike, Tyskland och Italien. Därför är det oerhört viktigt att de övriga medlemsstaterna och kommissionen förstår hur betydelsefull denna industrisektor är för hela EU. Europeiska unionen bör framför allt inte införa ytterligare restriktioner som inte står i direkt proportion till faktiska miljö- och säkerhetskrav. Vår främsta ambition bör vara att bibehålla den europeiska bilindustrins konkurrenskraft. Genom ett nära samarbete med denna industri måste vi nu satsa mindre på att minska förorenande utsläpp, ett mål som vi är nära att uppnå, och i stället prioritera en minskning av koldioxidutsläppen.
Kommissionens förslag om mönster och modeller ger också upphov till oro när det gäller vår bilindustris framtid och konkurrenskraft. Bilindustrin är ledande när det gäller resurser som avsätts till forskning och utveckling, eftersom det går att rättsligt skydda resultaten av denna forskning. De personer inom kommissionen som förordar en ohämmad liberalism bör därför övertalas att ta sitt förnuft till fånga, och vår industri måste få möjlighet att vidta moderniseringsåtgärder och öka konkurrenskraften utan att andra utnyttjar resultatet av dess arbete och därigenom sätter arbetstillfällen inom den europeiska industrin på spel. 
Belet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag tänker inte upprepa det som många andra av kammarens ledamöter, däribland Thomas Mann, redan har sagt om att bilindustrin är en av de viktigaste i Västeuropa och om hur betydelsefullt det är att den förblir det. Den sysselsätter 1,2 miljoner människor direkt men har, som kommissionären påpekade, ett enormt tryck på sig i form av växande konkurrens, inte bara från Asien utan också de tio nya medlemsstaterna. Händelserna i Bochum är inte en isolerad företeelse: Opels systerbolag i Antwerpen har också drabbats hårt och dessförinnan utsattes Flandern för andra omfattande effektiviseringsåtgärder. Ni är medvetna om vad som hände med Fordfabriken i Genk och nedläggningen av Renault i Vilvoorde. Det står klart att kommissionen snarast måste utarbeta en framtidsplan för bilindustrin.
Det gläder mig att ni talar om att tillsätta en högnivågrupp. Detta är givetvis fantastiska nyheter. Frågan är bara: När skall detta ske? Eftersom tid är av yttersta vikt, vad är tidsramen när det gäller detta? Herr kommissionär, jag tror att vi måste sätta upp mycket konkreta och ambitiösa målsättningar. Låt mig ge er ett exempel: År 2015 bör den europeiska bilen vara 100 procent ren, 100 procent säker, både för passagerarna och de oskyddade trafikanterna, och dessutom fungera i trafiken till synes automatiskt. Herr kommissionär! Lite önsketänkande då och då är inte fel. Det är enda sättet att undvika en konkurrensbetonad situation där de gamla delarna av EU, om jag får uttrycka det så, är fientligt inställda gentemot de nya.
Herr kommissionär! Avslutningsvis vill jag säga att vi inte får glömma bort att bilindustrin fortfarande lockar många ungdomar. En engagerande innovationsstrategi från kommissionen kommer att få elever och studenter att återigen välja teknikämnen, med förhoppningar om en karriär inom en högteknologisk industri med en ljus framtid, vilket vi alla säkert stöder. 
Kuhne (PSE ).
   – Herr talman! Vi socialdemokrater förordar en enhetlig strategi för alla GM:s anläggningar i Europa. I och med vårt engagemang för det sociala ansvaret riskerar vi alltid att trängas in i ett hörn, och ibland låter vi det hända, men det finns vissa aspekter av denna fråga som har med ekonomin, i ordets rätta bemärkelse, att göra.
Bortsett från det kan man konstatera att företagsledningen har begått ett antal misstag, misstag som arbetstagarrepresentanterna vid flera tillfällen hade varnat ledningen för. Ett sådant misstag var att Opel, till skillnad från Volkswagen och de japanska företagen, inte säljer sina bilar utanför Europa, till exempel i USA. Nu talar jag inte om de mest avancerade europeiska modellerna, som säljs där. Ett annat misstag var att man köpte in material billigt, vilket ledde till omkostnader för underhållsarbete på helgerna. Nya arbetssätt infördes plötsligt och koncernen blev övercentraliserad. Det är nödvändigt att uppmärksamma dessa problem, särskilt nu när – och här instämmer jag helt med Thomas Mann – företrädare för industriorganisationer och de visionärer som hålls tillbaka av dem snabbt håller på att avveckla det medbestämmande, som vi inom EU införde som en del av vår sociala modell, och döma ut det som olämpligt i ett modernt samhälle.
Därför håller jag med om mycket av det som ni sade, herr Mann, men varför vägrade er grupp, som har majoritet i denna kammare, att lägga fram en resolution? Den ville kanske inte att innebörden av det ni sade skulle antas i kammaren denna vecka. Detta är något som måste tas upp utan omsvep, för vi socialdemokrater instämmer i mycket av det som ni har sagt. Det är enbart pinsamt att era partikolleger i Bochum ifrågasatte om krisen kanske kunde ha lösts om de regionala eller lokala förespråkarna för handel och industri hade agerat annorlunda. De svaren är trångsynta – nu behöver vi något helt annat!
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är inget nytt: ledarna för globala företag bemöter alltid kriser genom att säga upp personal, men när det är företagsledningen som har begått misstagen är det de ansvariga där som måste ställas till svars! Om krisen beror på överproduktion och problem med marknadstillträde är det inte alls ekonomiskt försvarbart att ge efter för krav på lönesänkningar. Det är helt rätt att personalen vägrar att reduceras till schackpjäser i händerna på de globala spelare som inte längre anser att företag har några som helst skyldigheter gentemot samhället.
General Motors borde påminna sig Henry Fords uttalande om att ”bilar inte köper bilar”, varigenom han motiverade att han fördubblade arbetarnas löner för att stimulera efterfrågan. Därför behöver vi en ekonomisk politik som baseras på efterfrågan och dessutom en annorlunda strukturpolitik. EU har ett antal instrument till sitt förfogande, till exempel direktiven om kollektiva uppsägningar och om europeiska företagsråd som är mycket viktiga, men dessa är tyvärr utformade som korrigeringsåtgärder och löser inte själva problemen.
Vi behöver förebyggande åtgärder som inte överlåter allt åt marknaden, särskilt om vi skall kunna ta Göteborgsagendan på allvar och skapa hållbar utveckling. Av den anledningen välkomnar vi kommissionens förslag om att tillsätta en arbetsgrupp.
Man måste dock också inleda en diskussion om diversifieringen av tillverkning och tjänster, så att inte vissa orter blir beroende av en enda bransch, och ägna mer uppmärksamhet åt forskning och innovation för att kunna få fram nya produkter. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att svara Helmut Kuhne. Vi ville inte ha någon resolution om denna fråga av den anledningen att vi i en resolution skulle bli tvungna att skriva: ”Vi vill att alla européer genast byter in sina bilar och ser till att köpa nya Opel- och Volkswagenbilar.” Vi har inte planekonomi och kan inte organisera något sådant. Det som händer är helt enkelt att konsumenternas efterfrågan håller på att stagnera i vårt samhälle. Det finns inget förtroende för ekonomin, inte i Europa och definitivt inte i Tyskland. Därför säljs färre bilar, vilket i sin tur påverkar produktionen.
Produktionsenheterna försöker hur som helst minska produktionskostnaderna. De datoriserar, flyttar verksamheten och så vidare. Nedskärningarna inom Volkswagen och Opel visar på behovet av att slå in på en annan väg. Vilken är då denna andra väg? Jag delar er uppfattning om att vi måste uppmana löntagarna att vara mer flexibla så att även arbetsvillkoren kan förbättras, men dessa löntagare kan inte lösa problemet på egen hand. Vi måste visserligen återupprätta förtroendet för ekonomin, men löntagarna inom de berörda företagen bör också få uppbackning, inte bara från regeringarna utan också från arbetsmarknadens parter, så att problemen kan lösas gemensamt. Jag talar inte enbart om arbetskostnaderna, för vi har precis fått höra från kommissionären att arbetskostnaderna inom EU fortfarande är lägre än i Förenta staterna. Det är framför allt de indirekta arbetskostnaderna som ställer till med problem inom EU.
Därför måste vi – och detta är en av de frågor som måste lösas – försöka minska de indirekta arbetskostnaderna, och Lissabonprocessen kan bidra till detta. Vi kommer då enligt min uppfattning, tillsammans med högnivågruppen som jag ser mycket positivt på, att behöva tydliga resultat från de undersökningar som snart skall vara klara. Äras den som äras bör, herr kommissionär, och det säger jag även på vår grupps vägnar. 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Omstruktureringen i bilindustrin har pågått under lång tid. I mitt eget land, Sverige, där bilindustrin spelar en oerhört stor roll, har våra stora bilföretag blivit uppköpta av multinationella företag. Så är det i Trollhättan där GM numera äger Saab-fabriken.
För Trollhättan spelar detta en väldigt stor roll. 6 000 personer är anställda och lika många till är beroende av denna industri i en ort där det bor ungefär 50 000 människor. Låt mig slå fast: Det är inte löntagarna utan företaget som i detta fall under lång tid har gjort felbedömningar.
Låt mig också säga att jag är inte motståndare till omstruktureringar. Mitt parti har alltid varit öppet för omstruktureringar, men det är viktigt hur man sköter dem.
För det första måste man göra dem under socialt ansvar. Det är inte bara samhället som skall ta det sociala ansvaret, utan företagen också. Man måste involvera löntagarna. Det får inte vara så att man bara informerar dem om beslut som man har tagit, de måste vara involverade aktivt i omstruktureringsprocessen. Man skall inte, så som just nu sker, spela ut löntagare mot varandra i olika länder genom att säga: Ni måste acceptera sämre sociala villkor för att vi skall kunna bedriva produktion. Ett sådant spel deltar vi inte i.
En del i vårt land säger att vi inte behöver mer samarbete på europeisk nivå, men det är tvärtom: Vi behöver mer samarbete, dels mellan de fackliga organisationerna, där det finns ett gott samarbete mellan IG Metall och svenska metallindustriarbetarförbundet, dels mellan politiker och fackliga organisationer. Vi behöver också ett politiskt samarbete på europeisk nivå. Det är bra med en högnivågrupp som drar upp riktlinjerna för industripolitiken, men vi behöver också den andra sidan, nämligen en översyn av direktivet om Europeiska företagsråd och direktivet om kollektiva uppsägningar. Vi behöver stärka de direktiven, så att vi stärker löntagarnas position när det sker omstruktureringar. 
Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är intressant att notera att de socialdemokratiska företrädarna från Sverige och Tyskland, där bilindustrin har problem, nu överlåter till EU att ha lösningarna på det som i grunden är problem för den nationella ekonomins konkurrenskraft.
Ni borde inte fråga vad EU kan göra för nationell industripolitik, utan fråga vad era egna nationella regeringar kan göra för Europas konkurrenskraft. Detta är en larmsignal om den europeiska industrins förmåga att hävda sig i den globala konkurrensen överhuvudtaget.
Det är inte så att vi nu behöver en europeisk bilindustripolitik. Vi har erfarenheter från 70-talet när man förde en statlig varvspolitik i en lång rad olika europeiska länder. Det stoppade utvecklingen och det ledde inte till att man bevarade jobben, utan det förstörde kapital. Det som nu behövs är en politik som tillåter europeiska företag att utveckla sin konkurrenskraft. Det är befängt om vi inom Europeiska unionen skall ha en konkurrenspolitik som gör det svårt för europeiska företag att konkurrera globalt på en marknad där konkurrensen är global. Man kan inte bedöma konkurrensförutsättningarna utifrån nationella delmarknader när vi har att göra med en industri som kräver global konkurrensförmåga.
Vi måste nu se till att föra en politik som stärker konkurrenskraften. Inte ett av de förslag som har förts fram här i denna debatt skulle leda till att det såldes eller producerades fler bilar i Europa. De skapar däremot felaktiga förväntningar och de vrider bort koncentrationen från det som måste göras, nämligen bejaka förändringar och omstruktureringar. Framförallt behövs en Lissabonprocess som ger europeiska företag konkurrenskraft och som kan ge Europa fler företag. Det är det som Europa behöver, inte en europeisk bilindustripolitik. 
Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först uttrycka vårt starka engagemang för och solidaritet med personalen inom General Motors och dess dotterbolag som i dag är oroliga för sina arbeten och för sina familjers och orters framtid.
Vi i Europaparlamentet måste i dag återigen försäkra dem om att vi, som redan har sagts, motsätter oss tvångsuppsägningar och nedläggningar av produktionsanläggningar. Vi kräver också ännu en gång, vilket har upprepats flera gånger här, att arbetstagarnas rätt till information, överläggningar och medbestämmande stärks, både på nationell, europeisk och multinationell nivå.
Jag vet att personalen inom GM försöker delta i Europeiska kommittén och förekomma kriser genom att förutse tänkbara scenarion, men i det här fallet är det företagsledningen som har svikit och begått misstag.
Därför kräver vi återigen att företagen får ett ökat ansvar, även socialt, och att kommissionen inte bara beslutar att undersöka branschen, utan också vidtar åtgärder för att se till ansvaret gentemot arbetstagarna och de berörda orterna uppfylls. Vi efterfrågar dessutom mer omfattande åtgärder när det gäller öppenheten i beslutsfattandet, som vi inte anser vara tillräcklig i det här fallet.
När det gäller GM har dessa arbetstagare – och jag känner väl till detta, eftersom det rör anläggningen i Figueruelas i min hemregion Aragonien – nyligen skrivit på ett avtal som ger stort utrymme för förhandling, dialog, framsynthet och anpassning till flexibilitetskraven, i synnerhet när det gäller att förutse cykler, men trots det har ledningen – inte den i Aragonien, utan den europeiska ledningen – på nytt svikit dem.
Vi uppmanar därför både kommissionen och granskningsgruppen att vidta de nödvändiga sociala och ekonomiska åtgärder som parlamentet många gånger har föreslagit. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ett antal kolleger har sagt så är detta ingenting nytt. Bilindustrin är förmodligen en av de mest konkurrenskraftiga av de tillverkningsindustrier vi har att göra med. Det finns över tio stora tillverkare som producerar bilar i Europa och som satsar miljarder på forskning och utveckling. Det är en konkurrenskraftig marknad. Det kommer oundvikligen att ske förändringar. Jag vill påminna kollegerna om att för tre år sedan lades en av GM:s större fabriker ner i Förenade kungariket. Jag skall läsa en rubrik från dagens som jag fick på planet på väg hit i morse: ”Biltillverkningen nära rekordnivåer”. Troligtvis kommer vi i Förenade kungariket i år att producera ett rekordstort antal bilar. Förra gången rekordet slogs var 1972. Budskapet till alla som svävar i ovisshet i Rüsselsheim, Bochum och Trollhättan – och jag har besökt några av dessa fabriker – är att det finns ett liv efter omstruktureringarna. Det är därför som det går relativt bra för bilindustrin i Förenade kungariket. Det är inte skryt från min sida, utan ett faktum. Vi borde fundera på varför General Motors säger att de behöver spara 500 miljoner euro om året i kostnader för att bli konkurrenskraftiga. Jag är säker på att de kan motivera dessa siffror.
Vi måste arbeta tillsammans. Det är det budskapet som måste nå ut. Om inte ledningen arbetar tillsammans med arbetstagarna och återförsäljarna med kunderna skulle inte bilproduktionen nå rekordnivåer i Förenade kungariket där kvalitets- och produktivitetsnivåerna i många fabriker är de högsta i Europa. Som Olli Rehn nämnde i eftermiddags så måste vi uppmana kommissionen att undersöka konkurrensvillkoren.
Vi vill inte ha en industripolitik för bilindustrin. Vi vill inte att kommissionen eller politiker skall tala om för bilföretagen vad de skall göra. Det är en konkurrensutsatt marknad. Men de 500 miljonerna euro kommer att gå till miljövänligare och säkrare bilar som europeiska konsumenter vill ha. Det är den förändring som behövs. 
Duin (PSE ).
   – Herr talman! Företagsledningarnas felsatsningar har beskrivits tillräckligt och jag vill, hellre än att spinna vidare på detta ämne, tala om vad vi – kommissionen, rådet och även parlamentet – kan göra. Vi måste ägna mindre tid åt att stifta lagar om miljön – även om dessa är mycket omfattande – som följs av lagar om skydd och säkerhet för fotgängare och andra och därefter lagar om fri rörlighet, samtidigt som vi, liksom tidigare, struntar i att ta fram en sammanhängande och enhetlig strategi för denna sektor. Det är vad som verkligen behövs om vi inte skall förpassas till passiva åskådare medan arbetstillfällena inom EU:s industri försvinner.
Jag menar att vi kan få ett visst hopp av det som Olli Rehn och Günter Verheugen sade under utfrågningarna. Man kan inte annat än välkomna tillsättandet av en högnivågrupp av detta slag, men ”högnivå” betyder inte bara den eller den ordföranden för det eller det företagets styrelse, utan även arbetstagarrepresentanter, och inte bara kommissionen, utan också Europaparlamentet. Jag tror att vi kan se exempel på detta även inom varvsindustrin.
Jag vill bara tillägga en sak och det är att den avgående kommissionen inte bara har skördat lagrar när det gäller arbetstillfällena inom bilindustrin. Jag skulle kunna åberopa såväl Volkswagen-lagstiftningensom mönsterdirektivet som exempel på hur starkt behovet av ändringsförslag är. 
Rehn,
   . – Herr talman! Jag vill först korrigera Jonas Sjöstedt, som sade att han är den enda bilarbetaren här nu i huset. Det stämmer egentligen inte. Min kabinettsmedlem Maria Asenius är före detta löpandebandsarbetare vid en bilfabrik i Göteborg, och jag har arbetat som reservdelsförsäljare somrar och lördagar, vilket jag hoppas ger oss något slags praktisk erfarenhet av bilindustrifrågor. 

Jag skulle vilja tacka de ärade ledamöterna för deras stöd och medkänsla med arbetarna och för att de på det hela taget stöder kommissionens ståndpunkt. Jag har noterat de synpunkter som har framförts och jag kommer att framföra dem till den nuvarande kommissionen och till den nya.
Även om jag inte kan uttala mig om särskilda sektorer och företagsledningar så är det sant att vi inte kan lägga skulden enbart på de makroekonomiska förhållandena. Företagsledningarnas beslut har också bidragit till den nuvarande situationen inom den europeiska bilindustrin.
Vår slutsats, som jag tror är den allmänna uppfattningen i parlamentet och kommissionen, är att vi behöver en ny strategi för industripolitik. Det betyder inte att vi väljer ut vinnare som vi gjorde på 1970-talet, vilket ofta medförde att vi faktiskt stödde förlorarna, utan en dubbel politik som grundar sig på en övergripande syn på konkurrenskraft, utbildning, innovation, teknik, regionalpolitik och så vidare, förenat med en grundlig sektorsanalys som täcker ett antal olika sektorer, så att vi vet vilken kombination av politiska åtgärder som är bäst lämpad för varje sektor.
Därför uppskattar jag ert stöd för övervägandet av den högnivågrupp som enligt min åsikt skulle fungera på samma sätt som i textilsektorn. Jag har noterat att ni anser det brådskande och kommer att framföra detta till den nominerade vice ordföranden Günter Verheugen. Jag är säker på att han kommer att ta hänsyn till detta om våra utnämningar godkänns på onsdag.
Ivo Belet bad mig att drömma. Ja, jag drömmer om miljövänligare och säkrare bilar. Jag drömmer och förväntar mig att den europeiska bilindustrin, såväl som den offentliga sektorn, kommer att satsa mer pengar på forskning och innovation. Jag skulle vilja att arbetsmarknadsparterna och alla intressenter verkligen fokuserar på konkurrenskraften i denna nyckelsektor i europeisk ekonomi. Det är ett berömvärt fokus för högnivågruppen och jag är säker på att vi kommer att ha ett gott samarbete med Europaparlamentet när det gäller dessa frågor. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Vi är bestörta över de omstruktureringar som GM Europa nyligen aviserade, som syftar till att inom kort minska personalstyrkan med 12 000 personer i samtliga europeiska fabriker och minska strukturkostnaderna med cirka 600 miljoner dollar per år.
För ett par månader sedan uppgavs att General Motors-koncernen i Nordamerika planerar drastiska personalminskningar, bland annat i Opels, Vauxhalls och Saabs europeiska fabriker.
GM:s konsolideringsåtgärder får inte fortsätta att skada personalen, vilket fastställdes i det förslag som nyligen godkändes av arbetstagarna på Opel i Azambuja i Portugal. Arbetstagarna har uppfyllt villkoren i 2001 års ”Olympia-avtal”, medan GM Europas styrelse har skött sina förpliktelser osystematiskt och inkompetent, genom att göra affärer på ett sätt som leder till konfrontation och vittnar om förakt. Därigenom har de visat sin okunskap om den europeiska bilmarknaden.
GM Europas ekonomiska framgångar kan inte enbart vara ett resultat av importen av amerikanska varumärken och strategier. Det är absolut nödvändigt att tillverkningen blir kvar i de europeiska länderna.
Vi vill därför visa vår solidaritet med och stöd för fabriksarbetarna inom GM Europa i deras kamp mot nedskärningar, mot nedläggningen av fabriker och mot överträdelserna av kollektivavtalen. Deras rättigheter måste värnas. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om det höjda oljeprisets inverkan på Europas ekonomi, jordbruk och fiske.
Jag överlämnar ordet till Joaquín Almunia. 
Almunia,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Oljepriset har stigit avsevärt i år och har, i dollar räknat, nått historiska rekordnivåer i nominella termer. Dess påverkan på ekonomin beror till stor del på den markanta ökningen under de senaste månaderna, eftersom de nu gällande realpriserna, i euro, kan jämföras med nivån år 2000, om vi tar hänsyn till utvecklingen av euro/dollarkursen och inflationen.
På mycket kort sikt väntas priset per fat förbli högt eftersom efterfrågan har ökat mer än väntat, särskilt efterfrågan från de stora asiatiska länderna och då främst Kina, men även på grund av oförmåga att öka tillgången på kort sikt och globala och regionala politiska oroligheter, speciellt konflikten i Irak förstås.
Den uppåtgående trenden har dessutom förvärrats av vissa spekulativa rörelser, orsakade av den prisinstabilitet som de osäkerhetsfaktorer jag just nämnde har lett till. Denna ökning har utan tvivel en negativ inverkan på tillväxten under 2004 och på tillväxtprognosen för nästa år. Oljepriset i dollar är nu 60 procent högre än vad som förutspåddes för ett halvår sedan, när kommissionen offentliggjorde sin ekonomiska vårprognos. I morgon kommer kommissionen att lägga fram sin ekonomiska höstprognos, som innehåller en beräkning av oljepriset som givetvis är högre än för ett halvår sedan.
Om priset per fat stannar på 50 dollar – och i dag tror jag att fatpriset på Brentolja är över 51 dollar – skulle resultatet, enligt den ekonometriska simuleringsmodell som generaldirektoratet för ekonomi och finans tagit fram, bli en ackumulerad tillväxtförlust på nästan en procentandel av BNP under tre år, om fatpriset stannar på 50 dollar under hela den perioden. Den ekonomiska prognos som kommissionen lägger fram i morgon är faktiskt baserad på antagandet att oljepriset blir högre än i våras, även om vår prognos för oljeprisets utveckling för 2005 och 2006, med tanke på beräkningarna enligt den makroekonomiska modellen, är något mer optimistisk. Vi räknar därför inte med att denna nivå på 50 dollar kommer att hållas, utan vi väntar oss snarare att priset kommer att sjunka successivt.
Trots denna negativa påverkan befinner sig de europeiska ekonomierna ändå i en sådan position att de klarar av denna prisökning, särskilt tack vare två faktorer. Å ena sidan är realpriset på olja som sagt betydligt lägre än tidigare rekordnivåer. Det är inte bara lägre än 2000 års pris, utan också mycket lägre än den rekordnivå som uppnåddes i reala termer 1981 och är även märkbart lägre än 1973, för mer än 30 år sedan. De europeiska ekonomierna har under de senaste 30 åren dessutom ökat sin energieffektivitet betydligt och minskat sitt oljeberoende jämfört med åttiotalet, vilket gör oss mindre känsliga för höjda energipriser. Dessutom gör de betydande förändringarna av lönernas struktur i de europeiska ekonomierna, som nu inte är lika tätt sammankopplade med prisutvecklingen, att följdeffekterna av höjda energipriser eller ökad inflation minskar, vilket Europeiska centralbankens ordförande nämnde i eftermiddags. Till skillnad från under tidigare kriser förväntas inte inflationen öka trots det höjda oljepriset, åtminstone inte än så länge.
Med detta sagt måste vi inse, herr talman, att vissa sektorer drabbas särskilt hårt på grund av sina egenskaper och särskilda omständigheter och jag syftar, liksom debattens titel, givetvis på jordbruk och fiske. Kommissionen är fullt medveten om de särskilda svårigheter som uppstår inom dessa sektorer på grund av höjda bränslepriser. I båda fallen har producenterna inom jordbruk och fiske liten möjlighet att kompensera för ökade kostnader genom att höja sina priser. Därför finns det inget tvivel om behovet av särskilda åtgärder och kommissionen har, som svar på förra veckans begäran från eurogruppen, gått med på att lägga fram en rapport nästa månad inför eurogruppen och Ekofinrådet om vilka åtgärder medlemsländerna kan vidta i överensstämmelse med fördragets artiklar, utan att bryta mot den lagstiftning som gäller för statligt stöd och med hänsyn till den princip som vi anser vara grundläggande för Ekonomiska och monetära unionen, nämligen att individuella initiativ från medlemsstater måste samordnas för att förhindra snedvridning av konkurrensen.
Förutom att be kommissionen om denna rapport underströk finansministrarna återigen vikten av att inte genomföra unilaterala åtgärder och av att alla åtgärder som eventuellt kan påverka konkurrensen föregås av rådgivning och samordning.
Innan jag avslutar mitt första anförande vill jag med er tillåtelse framhålla två saker som har att göra med EU:s ekonomi i allmänhet. Först vill jag betona att lämpliga åtgärder för att säkerställa en stabil energitillgång genomförs korrekt och samordnas på både internationell, gemenskaps- och medlemsstatsnivå. Vi måste naturligtvis göra helt klart att det inte finns någon som helst anledning att befara problem med energitillgången i industriländerna, eftersom de strategiska oljereserver som nu finns, både i Förenta staterna och inom EU och andra OECD-länder, räcker för att vi skall kunna lösa eventuella problem med tillgång på råolja under lång tid.
Det är viktigt att hålla detta i minnet, eftersom den påstådda risken för en eventuell brist på råolja i framtiden bidrar till höga oljepriser, och jag tycker inte att denna oro är befogad med tanke på hur marknaden fungerar och hur läget är när det gäller de strategiska reserverna.
Om vi blickar framåt är det slutligen viktigt att fortsätta arbetet med de reformer som tidigare påbörjades inom EU med avsikt att förbättra vår energieffektivitet, för på så sätt ökar vi våra ekonomiers förmåga att klara av yttre ekonomiska störningar, som höjningen av oljepriset, och samtidigt kommer vi genom att vidta dessa energieffektivitetsåtgärder att öka den långsiktiga tillväxtpotentialen för EU:s ekonomier. 
Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att beklaga att kammaren idag har missat ett tillfälle att ge medborgarna ett paket av verkliga lösningar på den kris som oljepriset orsakar inom vissa sektorer, som fiskeriutskottet ursprungligen hade föreslagit.
Det är precis som kommissionären nämnde framför allt följderna för fiskerisektorn som är extremt allvarliga och varken gemenskapens institutioner eller vissa medlemsstater – tyvärr inte heller min egen – vidtar några åtgärder.
Vårt parlament har också beslutat att inte agera utan nöjer sig med ett uttalade från kommissionen i stället för att anta en resolution, som föreslagits av vår politiska grupp.
Dagens uttalande betyder lite eller ingenting för fisket eftersom vi redan känner till Franz Fischlers inställning, det vill säga att vi skall föra vidare prisökningarna till konsumenten. Problemet är att kommissionären – och jag är mycket glad att ni sagt det motsatta i dag, herr kommissionär – inte visste att denna lösning är omöjlig för fiskerisektorn eftersom den styrs av ett system med budgivning utan undre gräns.
Situationen är en helt annan, herr talman. Oljepriskriserna 1993, 1994, 2002 och 2004 visar att detta inte är ett problem som uppstått ur den aktuella situationen, utan ett cykliskt problem och vi måste arbeta utifrån förutsättningen att cyklerna kommer att bli allt kortare, eftersom vi talar om en icke förnybar energikälla.
Vi har alltså att göra med en strukturell brist som måste hanteras med strukturåtgärder. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater föreslår därför att ett gemenskapsinstrument skall införas som kan mobiliseras mer eller mindre automatiskt under sådana krisperioder. Dessutom behöver vi skyndsamma åtgärder för att stöda sektorn tills instrumentet är en del av gemenskapslagstiftningen, och vi föreslår att dessa åtgärder skall omfatta lån med låg eller ingen ränta och att ett högsta pris skall fastställas för att ge ersättning i nivå med det verkliga priset genom finansiella åtgärder och tillfälliga nedsättningar av skatter och sociala avgifter. 
Batzeli (PSE ).
   – Herr talman! Bortsett från att det självklart är ett bekymmer i alla ekonomier har det höga oljepriset och den globala ekonomins nuvarande oljeberoende börjat kväva både hushåll och företag ekonomiskt.
Den aktuella prisökningen verkar inte vara bara en kortvarig eller spekulativ höjning utan avspeglar tvärtom de strukturella förändringar som mycket väl kan leda till ett flertal omvärderingar av den globala ekonomin.
Tigerekonomiernas tillväxt och en rad geopolitiska faktorer bidrar till dagens oljerelaterade oro i ekonomin. Därför är det inte alls otroligt att oljepriserna kommer att stabilisera sig på mycket högre nivåer än vad vi tidigare har betraktat som normala. För EU:s del har kommissionen konstaterat att en oljeprisökning på 25 procent i år kommer att minska tillväxttakten med 0,17 procent.
På grund av denna negativa utveckling är det mycket viktigt att kommissionen och rådet vidtar omedelbara åtgärder och intervenerar på medellång sikt. I en period av ekonomisk konjunkturnedgång, inflationstryck och ett tryck på att utvärdera den finansiella politiken i stabilitets- och tillväxtpakten och effektiviteten i stödmekanismerna för Lissabonstrategin, kan vi inte, herr kommissionär, begränsa oss till deklarationer och uttalanden om att allt i grund och botten är bara bra. Europaparlamentet vill undersöka möjligheterna på nytt – det finns en ingående analys av återverkningarna av det redan höga oljepriset på den ekonomiska tillväxten i enskilda sektorer som transport, jordbruk, handel och sysselsättning.
För det första bör vi understryka att samtliga budgetar i medlemsstaterna har upprättats utifrån ett oljepris på 29 US-dollar. För det andra bör vi understryka behovet av att skapa en stabil och effektiv EU-ram för att hantera uppåtgående trender och plötsliga förändringar i oljepriset. För det tredje bör vi betona behovet av att utveckla och sjösätta en plan för att hantera krisen och skapa en effektiv ram för att förhindra kriser som skulle kunna påverka den nya stabilitetspakten. För det fjärde bör vi betona behovet av att undvika spekulativa marknadstrender. För det femte bör vi betona behovet av stöd till sårbara sociala grupper för att kompensera för deras minskade inkomster och förhindra social och ekonomisk marginalisering. Slutligen måste vi betona behovet av finansiellt stöd till jordbruk och företag som redan bär bördan av ökade produktionskostnader, som de verkligen inte kan föra vidare till konsumenterna.
Jag avslutar med att understryka att alla dröjsmål med att ta omedelbara initiativ kommer att bidra till att isolerade nationella åtgärder växer fram, något som vi har sett i rådet, och jag vill här betona att olika nationella ekonomiska och politiska angreppssätt inte får tillåtas påverka tillämpningen av en enhetlig gemenskapspolitik. 
Morillon (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Under de senaste månadernas ständiga höjningar av priset per fat har krisen för EU:s fiskerisektor fördjupats. Ökningarna har direkt påverkat besättningarnas löner och företagens lönsamhet. Som ni sade kan dessa företag nätt och jämt, eller inte alls, föra ökningen vidare till försäljningspriset på fisk, pga. denna marknads speciella karaktär.
Den förra krisen för tio år sedan hade en snöbollseffekt; den försvagade ledningsstrukturen och den finansiella strukturen inom sektorn och ledde till allvarliga risker för ekonomin i de berörda regionerna.
Dagens situation är jämförbar när det gäller den ekonomiska och sociala oro som den skapar. Medlemsstaternas regeringar försöker, eller kommer att försöka, hantera situationen genom att vidta åtgärder som är förenliga med gemenskapslagstiftningen, som ni sade. Men dessa åtgärder leder bara till att den nuvarande situationen bevaras och kan inte bidra till en effektiv och långvarig lösning på de ekonomiska problem som de höga bränslepriserna skapar.
Gemenskapens angreppssätt som nästan uteslutande är inriktat på hållbar förvaltning av fiskeresurser för att skydda kommande generationers intressen är inte längre trovärdigt i sin nuvarande utformning, eftersom det finns risk för att det kommer att leda till en situation där EU inte längre kan utnyttja dessa resurser på grund av brist på erfaren arbetskraft. Hur kan vi under dessa villkor arbeta mot det verkliga målet med vår gemensamma fiskeripolitik som, enligt mitt sätt att se det, är att verka jämsides med den gemensamma jordbrukspolitiken för att bevara vår kontinents förmåga att producera tillräckligt med livsmedel?
Herr Almunia! Min fråga har jag utarbetat tillsammans med mina kamrater i fiskeriutskottet: Kommer kommissionen att åta sig att agera på de svårast drabbade områdenas vägnar? Har kommissionen till exempel för avsikt att lägga fram förslag om att tillåta åtgärder inom ramen för den nuvarande Fonden för fiskets utveckling, eller inom ramen för den kommande Europeiska fiskerifonden, eller inom ramen för någon annan mekanism, för att förbättra det ekonomiska läget och därigenom rädda framtiden för de regioner som inte har något riktigt alternativ? 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Många samhällen och många familjer i Skottland är i hög grad beroende av fiskerisektorn, en industri som har utsatts för en mängd ekonomiska och sociala prövningar som en direkt följd av politiska beslut som fattats i Bryssel inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken.
De stigande bränslekostnaderna skulle kunna vara droppen för många företag – och en fiskebåt i Skottland är mycket ofta ett företag, ett familjeföretag – som i år tvingats att bara arbeta 15 dagar i månaden på grund av GFP.
En del EU-regeringar inser uppenbarligen att de höjda bränslepriserna sätter fiskerisektorn under exceptionell ekonomisk press. Nyligen var det Frankrike som, med stöd från åtminstone fyra andra medlemsstater, såg GFP som en långsiktig gemenskapsmekanism för att bevilja offentligt stöd till sektorn. Inte helt oväntat motsatte sig Förenade kungariket initiativet och hänvisade till behovet att respektera bestämmelserna om statligt stöd och konkurrensreglerna. Jag tror att den verkliga orsaken till att Förenade kungariket underlät att stödja förslaget som vanligt var att man inte ville ha ett prejudikat som skulle tvinga Förenade kungariket att bistå fiskeindustrin – vilket aldrig har hänt.
Tyvärr var också Franz Fischler oförstående och hävdade tydligen att fiskerisektorn, till skillnad från jordbrukssektorn, enkelt kunde bemöta höjda bränslepriser genom att höja priset på fisk. Det låter ju bra, men hur blir det för konsumenterna, och vilka blir följderna med tanke på att fiskeprodukter är relativt hälsosamma och rekommenderas av dietister?
Jordbrukssektorn i Skottland har också drabbats mycket hårt av de höga bränslekostnaderna, inte bara på grund av lantbrukens direkta användning av bränsle, utan även på grund av att det kostar orimligt mycket att transportera produkterna till avlägsna marknader, vilket utgör ett ekonomiskt tryck som det brittiska finansdepartementet också spär på genom orättfärdigt höga skattenivåer. Men det är människor och samhällen som drabbas, inte bara företag. Tidningen , som ges ut på Orkneyöarna, rapporterar att priset på bränsle har ökat med 67 procent, vilket har lett till att färjeföretaget Orkney Ferries går med förlust. På Orkneyöarna, Shetlandsöarna och Western Isles är det emellanåt normalt och faktiskt nödvändigt för människorna att ta två färjor för att komma till arbetet eller för att handla. Det här påverkar inte bara företag, det drabbar ett helt samhälle. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionär! Trots allvaret i situationen har vi inte hört annat från er än en blandning av lugnande allmänna ordalag, önskelistor och nyliberal doktrin. Konkurrensen måste bevaras till vilket pris som helst. Men de stigande oljepriserna lägger en börda på låginkomsttagarna och ger medlemsstaterna ökade skatteintäkter. Det finns medlemsstater som säger att vi bör återföra en del av våra ökade intäkter till låginkomsttagarna. Särskilt i Frankrike diskuteras återbetalning av skatter. I Grekland har det föreslagits att den statliga skatten skall sänkas för att minska trycket på låginkomsttagarna. Jordbrukare och fiskare nöjer sig inte med undersökningar, de vill ha specifika åtgärder. Därför vill jag att ni i ert svar skall tala om för oss varför majoriteten avvisar förslagen från Frankrike och Grekland och när ett beslut om specifika åtgärder för jordbrukare och fiskare kommer att fattas. 
Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Varför denna panik från Sverige till Grekland, från Portugal till Polen? Varför har kommissionen tagits på sängen? Varför har ni låtit saker och ting utvecklas så illa för EU:s hushåll, industrier och fiskeriföretag? Såg inte kommissionen hur mycket kartan hade ändrats under de senaste åren? Såg den inte Förenta staternas intervention? Förenta staterna har kontroll över Iraks olja genom sin invasion. Förenta staterna har kontroll över Saudiarabiens olja genom att ha kontroll över den kungliga familjen. Förenta staterna har kontroll över Libyens olja genom att hålla Muammar Khadaffi som gisslan. Förenta staterna kontrollerar Venezuelas olja genom att försöka destabilisera Hugo Chavez. Förenta staterna kontrollerar Rysslands olja genom sina kundrelationer med Vladimir Putin. Förenta staterna kontrollerar oljan och spelar spel med oljan, vilket skadar EU och Kina. Ett Kina som är i desperat behov av olja (ett av tolv producerade fat går dit) och ett EU som, med sin övervärderade valuta och med ett oljepris på 55 US-dollar, har extra dyra varor som inte längre ens kommer i närheten av butikshyllorna. Ni kommer snart att få se enorma problem. Chryslerbilar kommer att översvämma EU, det kommer att finnas färre Renaulter, färre Mercedesar, färre Fiatar. Resultatet kommer att bli fler amerikanska bilar och alla vet vad det innebär för ekonomin.
Vi måste så snabbt som möjligt ta oss ur denna fälla som de har gillrat för oss. Vi behöver kunna anpassa valutan och, framför allt, behöver vi kunna ta den olja som är vår, oljan i Rumänien och Egeiska havet, som blockeras av Turkiet. Om ni vill ha billig olja är det upp till er att rätta in Turkiet i ledet och därmed få billig olja i Europa så att Europas folk kan få sin ekonomi att gå ihop. 
Golik (NI ).
   – Herr talman! Detta är fakta: Sedan årets början har priset per fat ökat med 65 procent och gått över den magiska gränsen på 50 US-dollar per fat. Enligt vissa analytikers och ekonomers prognoser kan priset komma att stiga till 70 eller 80 US-dollar per fat. En sådan ökning skulle bland annat leda till en massiv kostnadsökning på alla områden, framför allt transport, jordbruk och de områden som redan har tagits upp i dag. Dessutom har ökningen lett till ytterligare inbromsning i den ekonomiska tillväxten. Detta går att beräkna med den här enkla formeln: Om priset per fat ökar med 5 US-dollar kommer den ekonomiska tillväxten att minska med 0,3 procent. Prisökningen har också stärkt dollarn gentemot euron och andra valutor i EU, skapat obalans i betalningsbalansen för de viktigaste importländerna och lett till att EU blivit mindre konkurrenskraftigt och avlägsnat sig ytterligare från målen i Lissabonstrategin. De polska jordbrukarna välkomnade de första utbetalningarna från EU. Tyvärr var de redan medvetna om att dessa utbetalningar inte kommer att användas för att utveckla jordbruket i första hand, utan för att täcka kostnaderna för de ökade bränsle- och gödningsmedelspriserna. Världen förutsåg inte dessa prisökningar och EU förutsåg dem inte heller när de långsiktiga programmen för att ersätta naturbränslena med alternativa och förnybara bränslen planerades. Skyndsamma åtgärder bör vidtas för att ändra och snabba på 2000-programmet på samma sätt som USA har gjort när det gäller biobränslen, där landet nu använder 10 procent biobränsle i bensinen och producerar 70 miljoner ton biobränsle per år. Ett annat exempel är den tyska ekonomin och elproduktionen. Produktion av biobränslen bör uppmuntras särskilt, eftersom det enklaste och snabbaste sättet att begränsa importen vore att öka den produktionen. Det skulle förbättra EU:s betalningsbalans genom att antalet arbetstillfällen på landsbygden skulle öka, utvecklingen av det hyllade multifunktionella jordbruket skulle skyndas på och jordbrukets lönsamhet skulle förbättras och det skulle bli oberoende av det kvävande stödsystemet med subventioner. Nu är det dags för oss att snabbt ändra vår politik så att vi blir oberoende av prisökningar, oljeimport och alltför höga utsläpp av växthusgaser. Nu är det dags för oss att slå in på miljöskyddets väg. 
Guellec (PPE-DE ).
   – Herr talman! De ökade bränslepriserna påverkar många sektorer inom den europeiska ekonomin, framför allt transportrelaterade sektorer. Ändå är det uppenbart att det är de primära produktionssektorerna, som jordbruk och fiske, som står inför de mest akuta problemen. Detta illustreras av den otillfredsställande debatt vi för, där vi har tagit oss vatten över huvudet. Därför bör vi koncentrera oss på dessa två ämnen.
Det är fiskerisektorn som har störst svårigheter och det finns ett eller ett par ytterst enkla orsaker till detta. På drygt ett år har fiskarna fått se en fördubbling av dieselpriserna, där det krävs ungefär en liter bränsle för att fånga att kilo fisk. Därför blev jag och andra ledamöter i kammaren bokstavligen chockade och förfärade över fiskerikommissionärens uttalanden, där han sade att man bara behöver överföra bränsleprisökningarna till fiskpriset för att lösa problemen. Det är förstås omöjligt och det är ett exempel på just den typen av felaktigt resonemang som kommer att få konsumenterna att avstå från att köpa fisk, just det livsmedel som vi vill främja.
Jag anser att en av de läxor vi lärde oss av krisen 1993–1994, som orsakade ett utbrett strukturellt sammanbrott, var att det krävs yttersta snabba åtgärder. De förslag vi nyss har hört, framför allt från Carmen Fraga och fiskeriutskottets ordförande Philippe Morillon, omfattar att sätta ett tak för dieselkostnaderna, minska de finansiella och sociala kostnaderna och skattekostnaderna och, framför allt, bevilja ekonomiska bidrag som motsvarar behoven hos de fiskare som har mycket stora svårigheter – och det finns redan många sådana. Därför väntar vi oss att kommissionen skall inta en ståndpunkt som både är lätt att förstå och som är utformad för att förebygga sammanbrott i strukturerna i de områden som är starkt beroende av fisket. Det finns med andra ord ett behov av åtgärder både på EU-nivå under krisperioder och nationella åtgärder som är anpassade efter den lokala situationen. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Det jag har lagt märke till i dag i kammaren är framför allt frånvaron av den kommissionär som har ansvar för de två sektorerna – jordbruk och fiske – och som borde ta initiativ till att föreslå åtgärder för att mildra de negativa effekterna av oljeprisökningarna för dessa båda sektorer som utan tvekan är hans ansvar. De är två strategiska sektorer när det gäller att bevara arbetstillfällen och EU:s livsmedelsförsörjning. Precis som kommissionär Almunia har medgett har båda sektorerna svårt att överföra prisökningarna till de egna priserna, något som Franz Fischler ännu inte tycks ha förstått.
Jag anser att det är vår plikt – och kommissionens plikt – att agera med omsorg i krissituationer. I det här sammanhanget vill jag säga till Joaquín Almunia att vi inte vill ha en återgång till scenariot 2000 då kommissionen förklarade att det statliga stöd som dessa yrkesgrupper mottagit var olagligt och krävde att det skulle återbetalas. En sådan situation skulle skada institutionernas trovärdighet, inte bara trovärdigheten hos gemenskapens institutioner utan även hos de nationella institutionerna. I detta avseende håller jag med kommissionären om att en mekanism måste antas för att kunna hantera situationen på gemenskapsnivå, eftersom den är ett hot mot två av våra känsligaste produktionssektorer. Jag anser inte att det är för mycket begärt att vänta en månad om det gör det möjligt för oss att skapa en lämplig gemenskapsram där det går att fastställa omfattningen av de åtgärder som EU eller de olika medlemsstaterna vidtar och hur länge de skall gälla. Vi anser att detta är enda sättet att förhindra eventuell snedvridning av konkurrensen, vilket skulle kunna uppstå om varje medlemsstat vidtar egna åtgärder. 
Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! Priset på bränsle till jordbrukssektorn har ökat med 40 procent sedan årets början. Om vi tittar på ett fall som jag känner väl till – Spanien – har ökningen lett till mycket stora förluster för producenterna och inga nationella åtgärder har vidtagits för att lindra problemen i god tid. De spanska jordbrukarna är djupt oroade över att den spanska regeringen inte har agerat i frågan.
Förra veckan lades ett resolutionsförslag fram i denna kammare för att stödja långsiktiga åtgärder för att minska jordbrukarnas dieselberoende.
Förslaget – det enda jag har sett i fråga om jordbruk – godkändes inte, något jag anser kan tolkas som brist på solidaritet med jordbrukarna från kammarens sida, samtidigt som denna sektor – tillsammans med fiskerisektorn – har det sämsta skyddet mot prisökningar, eftersom producenterna inte kan föra över dem till de egna priserna.
För att lösa problemet föreslår jag fem åtgärder: För det första bör medlemsstaterna samordna sina åtgärder för att förhindra snedvridning av konkurrensen mellan grannländer, för det andra bör Europeiska kommissionen vara så generös som möjligt när den godkänner nationella stöd, för det tredje bör EU en gång för alla moget överväga vilka resurser som finns tillgängliga för att hantera de kriser som uppstått under flera år – kom ihåg 1993–1994 och 2000 och att dessa år av oljeprisökningar har varit katastrofala för producenterna, för det fjärde föreslår jag, när det gäller den fråga som strandade hos talmanskonferensen förra veckan, att Europeiska unionen skall uppmanas att så snart som möjligt lägga fram den rapport som skall utarbetas om stöd till bränsleproduktion i syfte att revidera gemenskapslagstiftningen och minska jordbrukarnas och EU:s oljeberoende, och för det femte, som en sista åtgärd, föreslår jag att Europaparlamentets jordbruksutskott skall utarbeta ett betänkande för att ta fram hållbara långsiktiga lösningar. 
Kósáné Kovács (PSE ).
   – Jag vill kommentera ämnet sett från de länder som har ringa energikällor. Prisökningen på olja har lett till generella prisökningar även i vårt land. Som en följd har den ekonomiska tillväxten minskat, budgetsituationen har blivit osäker och konkurrenskraften inom jordbruket har försämrats eftersom jordbruk i länder med ringa energikällor tyvärr konsumerar mycket energi. Följaktligen äventyras sysselsättningen och de sociala insatserna. Levnadskostnaderna ökar och fattigdomen fördjupas. Det är en sorglig bild. Det orimligt höga oljepriset äventyrar den globala ekonomiska tillväxten. Jag kan bara understryka vad kommissionsledamot Joaquín Almunia sade om att vi måste ta itu med den främsta anledningen till prisökningar, nämligen internationell spekulation.
En samlad EU-ansträngning krävs. Inte bara för detta, utan även för att göra drömmen om ett välkomnande EU till verklighet, trots problemen. I en gemensam ansträngning måste därför EU:s institutioner hjälpa till att förebygga de kriser som prisökningarna orsakar. De måste öka andelen förnybar energi för att bli mindre beroende av oljemarknaden. Vidare måste de hjälpa till att skapa ett övervakningssystem som gör det möjligt att analysera rörelserna i oljepriset och bestämma den strategiska nivån för oljereserver. Allt detta är planerat för framtiden av den utnämnde kommissionsledamoten László Kovács, vars sakkunskap har ifrågasatts av en del här i parlamentet. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den ständiga höjningen av oljepriserna får oss återigen att inse vårt ekonomiska beroende av tredjeländer. Vi får aldrig glömma att råolja har varit, och fortfarande är, orsaken till många ekonomiska konflikter. För att inte tala om de skadliga effekter som utvinningen, förädlingen och användningen av olja har på miljön. Inte heller får vi glömma att vi har att göra med en ändlig resurs. Det är hög tid för EU att göra sig fri från ekonomiskt beroende av oljeimport.
Höga oljepriser har en negativ påverkan på jordbruket och innebär ansenliga inkomstbortfall för våra jordbrukare. En målmedveten användning av förnybara energikällor är nu mer nödvändig än någonsin tidigare. Användningen av återanvändbara råmaterial bidrar inte bara avsevärt till att skydda miljön, den ger även nya alternativa inkomstkällor för våra jordbrukare. Framförallt är detta det rätta sättet att bli självförsörjande av energi. Vi måste verka för att den frivilliga inblandningen av biobränsle, som är en halvhjärtad lösning, görs obligatorisk över hela EU. I direktivet har oljeindustrins intressen i stor utsträckning fått råda medan målen i Kyotoprotokollet, säkrare inkomster på landsbygden och möjligheten att skapa fler arbetstillfällen, även i de yttersta randområdena, gått förlorad. 
Vårt ansvar, herr kommissionär, för framtidens generationer kräver att vi trycker på för ett effektivare främjande och en obligatorisk inblandning av förnybara energikällor över hela EU. Om det inte är rätt tid att göra detta nu, när är det då rätt tid? Låt oss möta framtiden rustade med nya och smarta energikällor! 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Oljepriset är fortfarande lägre nu än vad det var i början av åttiotalet, men det har inte lärt oss att spara. Bränslepriserna tycks följa variationerna i växelkursen för US-dollarn, som för närvarande är valuta i ett land i krig. Varför noterar vi inte de här priserna i euro, som Hans Karlsson föreslog i sitt betänkande? Olyckligtvis stjälpte Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater betänkandet om beredskapslager i parlamentet för lite mindre än ett år sedan. Kanske har de nuvarande energiproblemen i Förenta staterna och Europa fått oss att vakna. Den instabila situationen i Afrika, Mellanöstern och Ryssland har lett till problem med oljeförsörjningen. Inte bara vi, utan även Förenta staterna, Japan, Kina och Indien konkurrerar om rysk olja. Vi måste se till att vi har en jämn oljeförsörjning.
Medlemsstaterna bör förbereda för långa perioder av höga priser genom att införa tillfälliga skattelösningar, lägga upp lager som vi behöver under utvecklingen av nya energikällor samt en minskad och effektivare konsumtion. När Hans Karlssons betänkande röstades ned uppmanade parlamentet kommissionen att utarbeta ett nytt förslag om denna fråga. När tänker kommissionen lägga fram detta förslag? Det är uppenbarligen nödvändigt för oss att minska vårt oljeberoende och utveckla nya energikällor. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Oljeprisökningarna har en obestridlig påverkan på EU:s ekonomi, jordbruk och fiske. Det är svårt att tänka sig ett mer aktuellt ämne. I dag har vi till exempel hört om jordbrukare som försvårar lagring och raffinering av olja i Frankrike. De begär där, på typiskt franskt manér, fullständig skattebefrielse för bränsle som används i jordbruket.
Aktuellt är även det kritiska läge som den industriella tvisten i den norska oljeindustrin har skapat och som har höjt priset på råolja i de nordiska länderna. Sett ur ett historiskt perspektiv överskrider det nuvarande oljepriset per fat, som är mer än 55 US-dollar, med lätthet den nivå på 40 US-dollar som man trodde avsevärt skulle bromsa den ekonomiska tillväxten. Om de nuvarande prisnivåerna bibehålls, kan prognoserna för den globala ekonomin komma att få justeras ned. Om situationen fortsätter under lång tid framöver kan det också komma att bli ett problem för oss.
Nu skall vi emellertid behålla vårt lugn. Ökningen av oljepriserna under lång tid är inte bara resultatet av den senaste tidens händelser, utan av stark ekonomisk tillväxt i Kina och länderna i Sydostasien, vilket i sig är positivt. Låga börsnivåer i Förenta staterna och politisk instabilitet i Mellanöstern har också påverkat. Dessutom, mot bakgrund av de amerikanska presidentvalen och många andra politiska faktorer, har sådana områden för spekulation nu bidragit till att pressa priserna, även om de inte direkt har samband med någon faktisk brist på olja. 
Det enda sätt som vi kan påverka oljepriset på, eller någon annan form av energi på lång sikt, är att se till att EU:s energipolitik är tillräckligt mångsidig. Vi måste i synnerhet stödja en mix av energikällor som innefattar alla de huvudsakliga formerna av energi, speciellt kärnkraft. Beroendet av olja är också en mycket svår fråga med hänsyn till relationerna med Ryssland, som bland andra Reino Paasilinna nyss sade. Ryssland säljer energi där priset är högst och här har Kina och Indien som storkonsumenter en fördel framför EU. Vi bör därför inte vara beroende av importerad energi. Vi måste istället se till att själva producera en större andel av vår energi i EU till en rimlig kostnad och på ett miljömässigt hållbart sätt. 
Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill ge några kommentarer som svar på de anföranden som hållits under debatten och påpeka att jag fullständigt håller med många av argumenten och åsikterna som yttrats.
För det första bedömningen av vad som händer och vad som kommer att hända med utvecklingen av oljepriserna och deras påverkan på EU:s ekonomi i allmänhet.
Jag menar att vi återigen måste insistera på behovet av att vara realistiska när vi bedömer denna påverkan. I fråga om krisen med oljeprisökningen, som är mycket betydande i US-dollar räknat, är EU:s ekonomier betydligt mindre påverkade än under tidigare kriser. Vi får därför inte överdriva den generella påverkan på ekonomin, trots de speciellt märkbara och socialt plågsamma följderna inom vissa specifika sektorer.
För det andra menar jag att vi måste vara försiktiga när vi bedömer en möjlig utveckling för oljepriset genom att göra uppskattningar om hur utvecklingen kommer att se ut. Det är sant att en del ekonomer talar om 60 eller 70 US-dollar, men det är också sant att de framtida marknaderna fungerar på basis av en minskning av den nuvarande nivån på 50 US-dollar per fat. Aktörerna på marknaden förväntar sig därför inte ytterligare ökningar av bensinpriset utan snarare en tendens att marknaden dämpas under de kommande två åren. Detta, som en del av er har sagt, med anledning av att andelen av oljeprisökningen de senaste månaderna varken beror på den objektiva situationen av tillgång och efterfrågan på marknaden eller andra geopolitiska faktorer som påverkar situationen, utan på spekulativa verksamheter som inte varaktigt kan bibehållas.
Vi måste därför vara försiktiga och realistiska när vi bedömer en situation som i varje fall inte är positiv och, som jag sade inledningsvis och som många av er har upprepat, har en negativ påverkan på tillväxten och prisutvecklingen.
För det tredje håller jag fullständigt med er som har betonat behovet av att fortsätta arbetet med vår energieffektivitet och med handlingsprogram för att minska vårt beroende av olja som energikälla. Jag anser att EU har gjort betydande framsteg här under de senaste tjugo eller tjugofem åren. Vi måste fortsätta framåt i denna riktning och intensifiera gemensamma åtgärder inom energipolitiken på EU-nivå där det behövs, något som jag menar är absolut nödvändigt i vissa avseenden. 
Jag skall ge ett exempel. Jag sade tidigare att om oljepriset per fat under de kommande två åren, fram till slutet av 2006, ligger kvar på 50 US-dollar, så kommer detta att påverka EU:s ekonomi med en minskning av tillväxten med ungefär en punkt. Men Förenta staternas ekonomi skulle påverkas mycket mer, eftersom landets beroende av olja som huvudsaklig energikälla är mycket större än EU-ländernas. Och naturligtvis är det uppenbart att vi, under förutsättning att oljepriset har en negativ påverkan som skiljer sig åt för de olika sektorerna i samhället eller de olika produktionssektorerna, som många av er har påpekat, måste omfördela våra insatser för att kunna hantera situationen i de sektorer som drabbats hårdast av ökningen. Majoriteten av er som har hänvisat till denna ojämna fördelning av insatser har helt rätt hänvisat till fiskerisektorn i första hand och även till jordbruket.
Enligt vilka regler och ramar skall vi ta itu med denna insatsfördelning eller den särskilda kompensationen till de sektorer som drabbats hårdast av oljeprisökningar? Jag vill upprepa tre kriterier.
För det första skall uppmärksamheten helt klart riktas mot samordningsprincipen. Det är inte till fördel för någon att anta ensidiga åtgärder på nationell nivå för frågor som skall avgöras på EU-nivå, antingen av Ekofinrådet eller av rådet (jordbruk). Den artonde började rådet (jordbruk) att analysera frågan och i den första diskussionen var medlemsstaterna inte eniga i sina ställningstaganden. Det stämmer därför att kommissionen måste utarbeta initiativ. Den nya kommissionen som jag hoppas blir godkänd på onsdag kommer, som de ärade ledamöterna är medvetna om, inte bara att få en ny jordbrukskommissionär utan även en särskild fiskekommissionär, Joe Borg, och, som den ärade ledamoten sade, en ny energikommissionär.
Förutom kommissionens initiativ måste emellertid samförstånd skapas inom rådet. Både samförstånd om samordning, som är Ekofinrådets ansvar när det gäller åtgärder av skattemässig natur, och samförstånd om andra åtgärder som kan antas inom produktionssektorn. Dessa behandlades under den första diskussionen den artonde. Det rådde inte fullständig enighet mellan medlemsstaterna.
Slutligen är vi alla medvetna om att vi kommer att behöva diskutera denna fråga vidare under de kommande månaderna, men jag skall upprepa vad jag sade inledningsvis. Vi måste göra det med vetskap om att oljemarknaden strukturellt sett aldrig kommer att bli vad den var för tio, tjugo eller tjugofem år sedan. Bland annat för att det nu finns nya energikonsumerande länder med en ekonomisk potential utöver det vanliga och med mycket hög tillväxt. Men EU:s energipolitik går i rätt riktning och vi får inte ändra kursen, utan snarare förbättra den. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Ribeiro (GUE/NGL ).
   – Oljepriset per fat har överskridit den psykologiska barriären på 50 US-dollar. Även om denna siffra varierar, tenderar den att stiga.
Ökningen är ett resultat av en komplicerad rad faktorer som invasionen av Irak, politisk och social instabilitet i några av de stora exportländerna, naturkatastrofer, ökad efterfrågan i länder med stor befolkning och stark ekonomisk tillväxt och även spekulation.
Enligt Internationella valutafonden innebär en ökning med 8 US-dollar per fat en minskning i ekonomisk tillväxt med en halv procent. Följaktligen är riskerna för världsekonomin och dess förutspådda uppgång oerhörda, även om nedgången inte är så allvarlig som under sjuttio- och åttiotalen.
De första sektorerna att påverkas av oljeprishöjningarna har varit transport, fiske och jordbruk. De här sektorerna, i synnerhet de sista två, befinner sig redan i en djup svacka.
Därför bör gemenskapens restriktioner för direkt offentligt stöd till de drabbade sektorerna tas bort. Vi bör sätta in åtgärder och ge praktiskt stöd på EU-nivå för att minimera den socioekonomiska påverkan som oljeprisökningarna har.
Den centrala frågan är emellertid mycket mer utbredd och mera strukturell. Den beror på att världsekonomin aldrig har löst problemet med att vara beroende av en resurs som är begränsad och utsatt för spekulation. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Ökningen av internationella och nationella oljepriser är resultatet av den allomfattande attacken av storföretagen i deras sökande efter större vinster och detta påverkar direkt inkomsten för familjerna på gräsrotsnivå. Följderna av ökningen kommer i synnerhet att kännas av i de fattiga hushållen under vintern, om inte direkta åtgärder sätts in för att ge dem ekonomiskt stöd för att klara av värmeräkningen.
Den upptrissade prisökningen på det ”svarta guldet” leder till en ny generell våg av prisökningar för många konsumtionsvaror, utöver de ständiga prisökningar som avsevärt har urholkat arbetstagarnas inkomster. Samtidigt multipliceras vinsterna i snabb takt hos de multinationella företagen inom sektorn. Koncentrationen och centraliseringen av kapital intensifieras till nackdel för i synnerhet små- och medelstora företag, och kapitalomstruktureringar förstärks.
Ökningen av energikonsumtionen i utvecklingsländerna, krigen och upptrappningarna som monopolföretagen själva skapar, är svepskäl för prisökningar. Det sanna skälet ligger i exploateringen av produktionsresurser för att gynna penningväldet och förstärka det i en anda av allmän privatisering.
Det enda som kan motverka höga priser är att arbetstagarna bekämpar detta barbari och kräver radikala förändringar och att energi och andra strategiskt viktiga sektorer skall bli folkets tillgångar och tillfredsställa arbetstagarnas nuvarande behov. 

(1) 

