
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 16 februari 2006. 
Struan Stevenson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har begärt ordet i en fråga av politisk vikt enligt artikel 144 i arbetsordningen.
Jag läser med intresse era kommentarer om eventuella interna reformer av parlamentet och jag vill verkligen berömma er för er åsikt att ökad närvaro vid debatterna och större deltagande av ledamöterna är ett önskvärt mål. Men det gör mig något bestört att ni i er iver att få alla ledamöterna delaktiga i parlamentets arbete valde att helt förbigå dem och i stället först lämna ut ert förslag till pressen utan att dessförinnan ha samrått med de ledamöter som ni är så ivrig att hjälpa. 
Varför finns inte denna punkt på föredragningslistan? Det gör mig också bestört att er lösning av den omstridda frågan om parlamentsledamöternas deltagande är att rekommendera en fullständig centralisering av beslutsfattandet till talmanskonferensen som ni är ordförande för. Herr talman! Skulle ni kanske kunna förklara för mig och resten av parlamentet hur er stora vision om delaktighet och deltagande kan förverkligas genom centralisering och exkludering? För att uttrycka det med vår gruppordförande Hans-Gert Poetterings ord innebär detta en oklar administrativ manipulation inom parlamentet.
Talmannen.
   – Den artikel som ni åberopar utgör inte rätt grund för era kommentarer, herr Stevenson. Er tolkning av arbetsordningen är felaktig. Jag har låtit er tala utan att avbryta, eftersom jag inte ville att det skulle kunna misstolkas. Er ordningsfråga var opassande.
Ni har anklagat talmannen för att ha lämnat ut ett dokument som inte mindre än 30 personer hade tillgång till. Er tolkning av förfarandet är också helt felaktig. Förslaget har diskuterats och kommer att diskuteras ytterligare i talmanskonferensen, och i sinom tid kommer ni att informeras om de beslut som fattas.
Jag ber er att åberopa rätt artikel nästa gång ni vill ta upp en ordningsfråga, om ni inte gör detta kommer talmannen inte att ge er ordet. 
Martin Schulz,
   . – Herr talman! Jag vill kommentera det som Struan Stevenson just sa. Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet uppskattar att ni inleder en diskussion om dessa reformer, som vi stöder. I talmanskonferensen fick även jag uppfattningen att vi är eniga och att vi inledningsvis vill överväga detta inom respektive grupp.
Hans-Gert Poettering klargjorde att hans grupp behövde diskutera frågan. Jag sa detsamma om min grupp och det gjorde även flera andra ledamöter. Vi vill diskutera saken inom grupperna, och våra diskussioner kommer att vara omfattande och heltäckande. Jag vill dock göra klart – och jag ber tjänstemännen att föra rätt artikel till protokollet – att talmannen har den socialdemokratiska gruppens fulla förtroende i arbetet med att införa dessa reformer. 
Talmannen.
   – Herr Schulz! Vi ska leta upp rätt artikel, men detta är åtminstone inte än så länge ett yrkande på en förtroendeomröstning mot talmannen, så talmanskonferensen kommer att arbeta vidare, grupperna kommer att delta i debatten och gruppordförandena kommer att redogöra för gruppernas ståndpunkter. Jag är övertygad om att vi tillsammans kan ta fram förslag som förbättrar verksamheten i parlamentet.
Detta och ingenting mindre är allas vårt mål, även talmannens, herr Stevenson. 
Talmannen.
   – Jag vill nu göra ett uttalande om två nyligen inträffade händelser.
Den 8 mars firades Internationella kvinnodagen i hela världen och därför vill jag i dag ta tillfället i akt att, förhoppningsvis på samtliga ledamöters vägnar, inför parlamentet fördöma det våld som polisen i Teheran utövade mot en grupp kvinnor som fredligt demonstrerade för sina rättigheter.
Mot bakgrund av denna händelse, som parlamentet fördömer, vill jag uttrycka vår solidaritet med alla kvinnor i världen som demonstrerar och på ett fredligt sätt kräver att deras rättigheter ska respekteras.
Detta är ett viktigt tillfälle för oss att uppmärksamma problemet med ojämlikhet, inte bara den 8 mars utan alla årets dagar.
Jag vill också passa på att gratulera parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, som uppmärksammade denna dag på ett mycket viktigt och lämpligt sätt. Inför kommande fotbolls-VM organiserade utskottet ett mycket uppmärksammat seminarium om tvångsprostitution i samband med internationella idrottsevenemang.
Vi bör också komma ihåg att vi anordnade den andra europeiska dagen för terrorismens offer och att parlamentet även detta år, liksom förra året, uppmärksammade denna dag genom en ceremoni till minne av terrorismens offer.
600 elever från olika skolor i London och Bryssel var inbjudna och de uttryckte sina tankar om terrorism i en givande debatt som flera parlamentsledamöter deltog i och som leddes av Stavros Lambrinidis, vice ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag vill tacka honom för att han vikarierade för mig vid det tillfället.
Jag anser att vi måste minnas den tragiska terrorattacken i Spanien för två år sedan nu, som krävde 192 människors liv, och attacken i London i juli förra året.
Vi måste fortsätta att bekämpa alla former av terrorism och vårt parlament, som alltid har kämpat för människors värdighet, är djupt engagerat i denna kamp som inget europeiskt land kan vinna på egen hand. Endast tillsammans kan vi europeiska demokrater bemöta detta hot.
Jag ville påminna er om vad vi uträttade på detta område under helgen.
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 9 februari 2006 (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen) har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har begärt att omröstningen om Jean Louis Cottignys betänkande, som var planerad till i morgon, skjuts upp till onsdag.
Vill någon förklara denna begäran från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater? 
Ria Oomen-Ruijten,
   Herr talman! Skuggföredraganden behöver lite mer tid för att överlägga med de olika gruppernas skuggföredraganden och med föredraganden. Eftersom så många ändringsförslag har lagts fram och eftersom ett antal delade omröstningar måste genomföras, vill vi skjuta upp omröstningen till onsdag. 

Martin Schulz,
   . – Herr talman! Jag har ännu en begäran om den föreslagna arbetsplanen för onsdag. Såsom arbetsplanen ser ut nu anser jag att vi närmar oss gränsen för vad som är organisatoriskt möjligt när det gäller uttalandena av rådet och kommissionen om förberedelser av Europeiska rådets möte och Lissabonstrategin, och detsamma gäller för debatterna mellan klockan 15 och klockan 19 om rådets uttalande om utrikesministrarnas informella rådsmöte, om Brokbetänkandet och om andra betänkanden. Jag vill klargöra detta genom att hänvisa till några siffror för talartider.
Talartiderna för rådets uttalande om mötet och för både rådets och kommissionens uttalanden och den påföljande debatten delas ut enligt följande: rådet får 30 minuters talartid, kommissionen får 20 minuter och kammaren i sin helhet får 60. Det innebär att de två andra institutionerna har ungefär lika mycket talartid som samtliga ledamöter och grupper har tillsammans. I denna debatt blir resultatet att gruppen för Europeiska folkpartiet har 18 minuter till sitt förfogande, min egen grupp har 14, liberalerna har 7 och de gröna har 4,5. Jag har just sagt till min grupp att detta kommer att leda till osämja inom grupperna, eftersom jag om jag skulle låta alla mina sakkunniga uttala sig skulle behöva mer talartid än vad vi har blivit tilldelade. Det leder till att grupperna reducerar sina talartider så mycket att var och en bara kommer att få tala högst en minut var. Det kanske bidrar till att undvika bråk inom grupperna, men det försämrar kvaliteten på debatten i kammaren. Eftersom detta inte är vettigt fortsätter vi att uppmana er att arbeta för den reform ni har tagit fram. Vi behöver helt enkelt mer tid för sådana debatter.
Med tanke på de förhållanden som vi arbetar under skulle institutionerna också behöva minska sina talartider något och det ber vi dem att göra. Jag är ganska säker på att rådet och kommissionen är fullt kapabla att framföra sina viktigaste synpunkter till oss på mindre än 30 eller 20 minuter, för jag måste framföra mina på fem och hittills har jag inte känt att jag har lyckats med det. Det vore fantastiskt om vi hade 20 minuters talartid – inte bara för mig utan även för kammaren!
I nuläget uppmanar jag er och tjänstemännen att samråda med de två institutionerna före onsdag – det vill säga med den tjänstgörande rådsordföranden och den kommissionsordförande som är närvarande – och minska deras talartider för att frigöra tid för debatt i kammaren. Låt mig läsa upp siffrorna för eftermiddagen. Den eftermiddagen har rådet och kommissionen 50 minuter var för att kommentera betänkandena, medan föredraganden Elmar Brok får fem minuter, vilket absolut inte är tillräckligt med tanke på hur viktigt detta betänkande är. Alla ledamöterna får tillsammans dela på 90 minuter. Jag menar att detta inte är rimligt, herr talman. Därför vill jag be er att i första hand enas med de andra institutionerna om reducerade talartider på onsdag och på lång sikt uppmanar jag kammaren att upprätta arbetsplanerna på ett sådant sätt att vi har tillräckligt med tid för att diskutera viktiga frågor.
Talmannen.
   – Herr Schulz! Som ni vet finns det inga regler för de andra institutionernas talartider. Det står inget i arbetsordningen om hur länge de får tala och normalt får de fria tyglar, vilket innebär att de får tala så länge de vill. Detta gäller dock inte för parlamentsledamöterna, vars talartid är mycket begränsad.
Jag tror säkert att kommissionen och rådet har lyssnat till Martin Schulz begäran och kommer att agera därefter. Kom ihåg att denna punkt omfattar tre uttalanden och svar. Det handlar alltså om 50 minuter för de uttalandena och svaren. Med tanke på tidsbegränsningarna är jag övertygad om att institutionerna kommer att begränsa sig så att ledamöterna får tid att tala. 
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . – Herr talman! Jag förstår inte riktigt er reaktion, särskilt med tanke på applåderna som för en gångs skull kommer från alla håll i kammaren efter uttalandet från Martin Schulz, ordförande för den framstående socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet.
Vi ber er överväga att förkorta kommissionens och rådets anföranden om Lissabonstrategin. De har redan förklarat Lissabonstrategin för oss tre gånger: vi är bekanta med den. Därför kan de utan problem begränsa sig till 15 minuters talartid för att lägga fram sina åsikter om Lissabonstrategin och på så sätt frigöra tid för debatt. Man ska inte behandla människor som idioter. Vi är medvetna om problemen med Lissabonstrategin: José Manuel Barroso har redan brett ut sig över dem vid tre tillfällen här i kammaren, och det skulle förvåna mig om han hade något nytt att komma med den här gången. Jag anser därför att 15 minuters talartid för institutionerna och resten för parlamentet är lämpligt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Cohn-Bendit. Om jag har förstått Martin Schulz rätt så talade han om onsdag eftermiddag och ni talade om förmiddagen.
Vi ska hur som helst tala med kommissionen för att se till att den rättar sig efter den tid som finns tillgänglig.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt.
Jag måste förvarna er om att alla som har begärt ordet inte kommer att få tala i dag, för det skulle ta längre tid än de 30 minuter som står till förfogande. Jag kommer därför att prioritera de ledamöter som inte har gett enminutsanföranden vid tidigare sammanträden och jag ber samtliga att hålla sig till en minut så att så många ledamöter som möjligt hinner tala. Låt oss försöka se till att alla får ordet, och jag kommer som sagt att börja med de ledamöter som inte har fått tala vid tidigare sammanträden. 
Frederika Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmana kammaren att i dag ägna mer tid åt situationen för kurderna i Turkiet, på grund av att vi förra veckan nåddes av den förfärliga nyheten att de åldersstigna föräldrarna till ordföranden för kurdiska institutet i Bryssel hade blivit kallblodigt mördade i turkiska Kurdistan. Det finns anledning att tro att morden utfördes av turkiska dödspatruller. Detta är dessvärre inte en isolerad händelse, då vi varje vecka får rapporter om sådana brott mot kurder. Ni känner säkert till att den näst högsta befälhavaren inom den turkiska armén själv utpekades som ledaren för en kriminell liga som mördar kurdiska separatister.
Jag har därför skrivit till kommissionsledamot Olli Rehn och bett honom att förmå kommissionen att inleda en grundlig och oberoende utredning av omständigheterna kring dessa brutala mord, som måste bestraffas. Jag hoppas att parlamentsutskotten och den turkiska delegationen uppmärksammar dessa händelser på det sätt som de förtjänar. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman! Jag måste informera er om att företaget LG Philips i flera år har sagt upp anställda, inte bara i valkretsen i Dreux utan också i Aachen, Nederländerna och Ungern.
Detta är ingenting nytt. Man bör dock känna till att företaget startades 2001 för att förhindra att problemen på marknaden för katodstråleskärmar missgynnade holdingbolaget Philips. Ett sådant agerade är oerhört allvarligt eftersom det gör det möjligt för våra storföretag att slippa undan sina ekonomiska, sociala och industriella skyldigheter. Man gav löften till de anställda vid dessa tre fabriker, men hittills har dessa löften varit tomma. Denna avveckling kan liknas vid det som hände med HP i departementet Isère och är en påminnelse om att de stora koncernerna gör som de vill och successivt demonterar EU:s industripolitik. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar den åtgärd som kommissionen vidtog förra veckan, nämligen grönboken om energi, som enligt mig har utarbetats mycket lägligt. EU:s beroende av energikällor ökar allt mer och det är uppenbart att vi måste lösa energiproblemen gemensamt. Vi måste till exempel fullfölja avregleringen av den inre marknaden och arbeta tillsammans för att spara energi och utveckla alternativa energikällor, bland annat atomenergi. Vi måste också ta itu med frågan om energisäkerheten tillsammans. Jag har sagt förut att jag till fullo stöder denna grönbok och att den kommer att sätta i gång en debatt som bör leda till en genuin gemensam energipolitik inom EU. 
Diana Wallis (ALDE ).
   – Herr talman! Under eftermiddagen nämnde ni Internationella kvinnodagen. Förra veckan var också informationsveckan om endometrios. Siffrorna för denna kvinnosjukdom är i stort sett de samma som när jag tog upp denna fråga i parlamentet förra året: upp emot 14 miljoner kvinnor i EU är drabbade och kostnaderna för EU-ekonomin för förlorade arbetsdagar är upp emot 30 miljarder euro.
Endometrios är ett tillstånd som inte behandlas tillräckligt på grund av felaktiga diagnoser, okunnighet och missförstånd. Det tar upp till elva år från sjukdomens början till diagnos. Jag kan lova er, och jag säger det med glädje, att jag kommer att tala här i parlamentet vid varje lämpligt tillfälle ända tills alla kvinnor och all sjukvårdspersonal i EU är medvetna om denna sjukdom, dess symptom, följder och behandlingsalternativ. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tala om den andra europeiska dagen till minne av terrorismens offer, som ägde rum den 11 mars.
Herr talman! Jag vill tacka er för att ni informerade oss om hur parlamentet högtidlighöll denna dag. Jag vill dock även be er och tjänstemännen att tillsammans med rådet se till att denna minnesdag får mer uppmärksamhet och tyngd i samtliga EU-medlemsländer. Jag anser att detta är mycket viktigt. Jag anser också att de nationella parlamenten bör delta i den europeiska dagen för terrorismens offer, och att dagen bör synliggöras mer i framtiden. Detta är enligt min mening mycket viktigt med tanke på detta oerhört allvarliga hot. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som vi redan har hört blev föräldrarna till Derwich Ferho, ordförande för kurdiska institutet i Bryssel och politisk flykting i Belgien under de senaste 28 åren, kallblodigt mördade av förövare som enligt uppgift arbetar åt den turkiska staten. Detta är oerhört allvarligt. Förra veckan hölls en demonstration i Bryssel och den flamländska utrikesministern skickade ett brev till den turkiske ambassadören i Bryssel och krävde en förklaring.
Eftersom Turkiet söker medlemskap i EU och eftersom agerande av detta slag inte direkt är förenligt med den europeiska framtoning som landet gärna vill ge intryck av, bör även vår institution kräva en förklaring till detta fruktansvärda brott, så att inte EU-medborgarna tror att vi styrs av vissa intresseområden. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns nästan inget hopp kvar om att presidentvalet i Vitryssland på söndag kommer att vara fritt och rättvist. Stämningen under valrörelsen är hotfull. Rörelsen har präglats av att presidentkandidaten Aleksandr Kozulin har misshandlats svårt av säkerhetstjänstens män. Dessutom grips och hotas många aktivister för att de ska hindras från att stödja den demokratiske kandidaten Aleksandr Milinkievitj. 
I detta sammanhang gjorde några EU-tjänstemän uttalanden som gjorde mig besviken. Sedan det hade blivit känt att Europaparlamentet planerar att skicka en tillfällig delegation till Minsk sa kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner att medlemmarna i delegationen endast kommer att tala för sig själva. Herr talman! Jag vill i all vänlighet be er att påminna kommissionen om att Europaparlamentets ledamöter är de enda valda företrädarna för EU-medborgarna till skillnad från ledamöterna i Europeiska kommissionen. Europaparlamentets ledamöter har rätt att tala som företrädare för dem som har valt dem och inte bara för sig själva. 
Det är ytterst beklagligt att Europeiska kommissionen uttalar sig på ett bedrövligt sätt i stället för att åtminstone uttrycka sitt moraliska stöd till de ledamöter av Europaparlamentet som kommer att vara observatörer vid valet i Minsk och i stället för att säga att de är beredda att vidta åtgärder till försvar för parlamentsledamöterna om de utsätts för provokationer av Lukasjenko-regimen. 
Talmannen.
   – Fru Andrikienė! När våra kolleger deltar i en övervakningsdelegation gör de inte det för egen räkning. De företräder inte sig själva utan företräder i själva verket denna institution.
Det är möjligt att kommissionsledamoten har missuppfattat situationen, och jag är säker på att hon ser det på samma sätt. När tillfälle ges ska jag påminna henne om det, men jag tror inte att det behövs eftersom jag är övertygad om att kommissionsledamoten är fullt medveten om parlamentets roll. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Som socialdemokrat och människorättsaktivist, och helt enkelt som hängiven motståndare till dödsstraffet, vill jag inför er alla uttrycka mitt djupa medlidande med familjen till den spanske medborgaren Pablo Ibar, som 2000 dömdes av en domstol i Florida till döden för mord.
Den 2 februari hävde Floridas högsta domstol dödsstraffet för den utpekade medbrottslingen efter att ha bedömt att fel hade begåtts under den tidigare rättegången och att det inte fanns tillräckliga bevis mot de dömda männen.
De förhoppningar som då väcktes krossades dock den 9 mars, när samma domstol slog fast domen dödstraff för den europeiske medborgaren Pablo Ibar.
Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet uppmanar de behöriga myndigheterna i Förenta staterna att finna en lösning på denna orättvisa och omänskliga situation. Herr talman! Jag ber er och ordföranden för delegationen för förbindelserna med Förenta staterna att kontakta dessa myndigheter, dels för att upprepa vårt välkända fullständiga fördömande av dödsstraffet och dels för att kräva att rättvisa skipas i fallet Pablo Ibar, som blev orättvist dömd, vilket bevisas av frikännandet av den person som först dömdes som medbrottsling i samma påstådda brott. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU vidtar alla nödvändiga åtgärder för att bekämpa fågelinfluensan och det med rätta. Fågelinfluensan har dock orsakat stor panik hos konsumenterna med följden att konsumtionen av fjäderfä har sjunkit med hela 80 procent och konsumtionen av ägg med 45 procent.
Allt detta har lett till en svår situation för fjäderfäindustrin och EU vidtar inte rätt åtgärder för att bistå sektorn. Vi borde inte under några omständigheter tillåta detta. Jag kräver att lämpliga åtgärder vidtas för att stödja fjäderfäuppfödarna. Annars kommer vi nämligen inte att, när uppståndelsen har lagt sig, ha kvar några fjäderfägårdar i EU som kan tillgodose framtida efterfrågan, och fjäderfäprodukterna i EU håller utan tvekan högre kvalitet än de som vi kommer att bli tvungna att importera från tredjeländer. Därför anser jag att vi måste visa vår solidaritet med sektorn. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! När floden Tisza förorenades med cyanid för sex år sedan, orsakat av guldbrytning i Baia Mare i Rumänien, uppenbarades riskerna med guldbrytning i hjärtat av Europa för oss. Ungern var inte medlem i Europeiska unionen vid denna tid, men hela Europeiska unionen visade solidaritet med oss som drabbades av föroreningen av floden. 
Europeiska unionen har nyligen antagit ett direktiv om gruvavfall som kommer att stoppa all gruvdrift som är skadlig för naturen. Vi var mer än nöjda när den rumänska regeringen, till och med före landets medlemskap i Europeiska unionen, visade sin vilja att godkänna detta direktiv. Men enligt den senaste tidens oroväckande nyheter i vissa politiska kretsar och i affärskretsar kan det ännu en gång bli aktuellt att öppna en ny guldgruva där cyanidteknik används i Rumänien. Låt oss kraftfullt och beslutsamt säga nej till sådana riskabla satsningar. Låt oss be den rumänska regeringen att stå fast vid sina åtaganden. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill säga några ord om valen i Vitryssland och Ukraina.
Situationen i Vitryssland är glasklar och mycket svår. Valet kommer förmodligen inte att bli vare sig fritt eller demokratiskt. Förtrycket mot oppositionens ledare och kandidater är uppenbarligen mycket allvarligare än väntat.
Det är viktigt att komma ihåg att det samtidigt pågår en annan valkampanj. Det ska bli val i Ukraina också, ett land som redan har visat pro-europeiska tendenser.
Jag har själv varit i Lvov som företrädare för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet för att stödja valkampanjen för det ukrainska socialdemokratiska partiet. Jag måste säga att det jag såg var glädjande. Jag såg Ukraina och jag såg många pro-europeiska valsloganer. Jag vill dock ta upp en viktig och oroande fråga. Jag fick veta att vissa valregister, alltså listor över personer som har rösträtt, eventuellt inte har upprättats på ett korrekt sätt. Detta visar på den oerhörda betydelsen av vad våra företrädare från Europaparlamentet uträttar, inte bara i Vitryssland utan även i Ukraina. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! President Mahmoud Abbas, som kommer att tala till oss nu på onsdag, har hittills varit en besvikelse i sin roll som president för den palestinska myndigheten. Han har inte kunnat eller inte velat få bukt med de terroristiska självmordsbombarna, bland dem al-Aqsa-martyrbrigaden inom hans egen Fatahrörelse. Han har inte lyckats avväpna de militanta grupperna inom Hamas och Islamiska jihad och han verkar inte kunna göra slut på den våldsamma korruption som delvis ledde till Hamas seger. Även om EU opartiskt och kraftfullt måste stödja färdplanen för fred under Mellanösternkvartettens ledning, får vi inte ge bidrag till en palestinsk myndighet som leds av ett oreformerat Hamas, en organisation som EU har fördömt som terroristisk eftersom den kämpar för jihad och för ett kalifat med sharialagstiftning.
Först måste Hamas avstå från våld och erkänna Israels rätt att existera. Om detta betyder att den palestinska myndigheten får sina pengar från Iran och Saudiarabien så må det så vara. Detta kommer att innebära att Iran får mindre pengar till att bygga sina kärnvapen. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Fyra kommissionsledamöter – de med ansvar för företagande, miljö, konkurrens och energi – ledde den 28 februari i Bryssel det första sammanträdet med en högnivågrupp för att diskutera frågor som gäller energi, miljö och konkurrenskraft. Runt sammanträdesbordet fanns också fyra ministrar, tolv verkställande direktörer för energiproducenter och energikonsumenter, tre icke-statliga organisationer, ordföranden för Europeiska fackliga samorganisationen och tre justerare.
Men det fanns fyra tomma stolar vid detta synnerligen viktiga rådgivande möte, det första möte som kommer att göra upp en dagordning för två år. Kollegerna kanske blir förvånade när de får höra att dessa fyra stolar var avsedda för ledamöter av Europaparlamentet. Detta betraktar jag inte bara som en oartighet mot kommissionen, utan detta är synnerligen viktiga frågor, och om vi vill syssla med dessa frågor kanske ni skulle kunna förklara för mig och för parlamentet varför dessa stolar stod tomma. Jag ber er genomföra förfarandet för att nominera personer till dessa stolar, och om ni inte kan göra det själv, varför genomför vi inte nomineringar och val för att fylla dessa fyra tomma stolar? 
Talmannen.
   – Jag hoppas att jag inte tar fel när jag säger att stolarna var tomma för att talmanskonferensen hade beslutat att inte utse några parlamentsföreträdare för att fylla dem och att be kommissionen att redogöra för parlamentsföreträdarnas ställning, avsikt och roll i detta tekniska utskott. Eftersom vi inte hade fått någon sådan information beslöt talmanskonferensen att inte utse några företrädare för parlamentet. Det handlar alltså inte om att företrädarna inte närvarade, utan att det helt enkelt inte finns några utsedda företrädare. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar för er försäkran. Men jag tjänstgjorde under ett år som medlem av en tidigare arbetsgrupp på hög nivå som sysslade med bilindustrin. Direktiven var klart definierade, och jag anser att det var synnerligen viktigt att en ledamot av Europaparlamentet fanns med där från första början. Om ni hade bett om mitt råd skulle jag ha förklarat hur detta system fungerade.
Dessutom hade vi en utfrågning här i parlamentet om arbetsgruppen på hög nivå. Det är av helt avgörande betydelse att vi medverkar. Jag är bestört över att detta inte beslutades före det första sammanträdet eftersom denna grupp bara träffas var tredje månad och det mycket viktiga utformandet av dagordningen och planeringen av två års arbete nu kommer att ske utan att några ledamöter av parlamentet sitter med vid förhandlingsbordet. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Harbour. Jag vill understryka att talmanskonferensen beslöt att be José Manuel Barroso förklara varför ledamöter skulle närvara i dessa grupper, och han kommer att förklara detta för talmanskonferensen.
Det står er fritt att inte hålla med om det beslut som har fattats – jag informerar bara om det. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   –  Herr talman! Under de senaste dagarna har massarresteringar av oppositionsaktivister genomförts i Vitryssland. EU kan inte stillatigande se på medan man kränker de grundläggande rättigheter som alla civiliserade samhällen bygger på.
Jag vädjar till Europeiska kommissionen att omedelbart agera och upprätta en så lång svartlista som möjligt över den vitryska nomenklaturan. Alla medlemmar av diktator Alexander Lukasjenkos närmaste krets måste förbjudas inträde i EU. Ett sådant förbud bör gälla alla som ansvarar för beslutet att använda våld och för att styra de inhemska säkerhetsstyrkornas verksamhet. Det bör även gälla de grupper som sysslar med mediepropaganda. Att införa visumsanktioner mot dessa personer är ett effektivt sätt att försvaga den vitryska regeringens ställning, men samtidigt undvika att det vitryska samhället som helhet påverkas negativt. Det sänder också en tydlig signal till oppositionen att deras grannländer i väst inte är likgiltiga inför deras situation. De ansvariga för de senaste arresteringarna måste straffas.
Att offentliggöra planerna på en sådan svartlista kan mycket väl rädda livet på många människor och skydda dem mot förtryck. En förebyggande åtgärd av det slaget visar att vi inom EU är samstämmiga och står enade för att värna om de grundläggande mänskliga rättigheterna. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den tjeckiska regeringens försök att förbjuda den tjeckiska kommunistiska ungdomsrörelsen för att den för fram idéer om klasskamp, marxism och leninism är en skymf och har upprört tusentals demokrater i EU och resten av världen. Jag har kopierat ett meddelande och en petition till er och till de politiska gruppernas ordförande. Denna ståndpunkt är oacceptabel, eftersom det kommunistiska partiet i Böhmen och Mähren står för politisk handlingskraft och har ett stort inflytande och erkännande bland det tjeckiska folket och företräds av sex ledamöter i Europaparlamentet. Vad skulle vi egentligen tycka om legitimiteten hos vårt eget partis ungdomsrörelse ifrågasattes? 
Detta agerade sker inom ramen för den antikommunistiska strategin och bekämpas av en överväldigande majoritet av folken. Jag anser att vi bör fördöma detta och därigenom värna om demokratiska rättigheter och rätten till politisk handlingsfrihet och ideologisk yttrandefrihet genom att uppmana regeringen och myndigheterna i Tjeckien att omedelbart upphöra med den ideologiska och politiska förföljelsen av unga tjeckiska kommunister. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   –  Herr talman! Brevskrivningskonsten frodas verkligen. Det kommissionsledamöterna borde göra är att kavla upp ärmarna och arbeta hårt och ihärdigt med att stärka EU:s inflytande, som gradvis minskar. Tyvärr har kommissionsledamöterna i stället bestämt sig för att fördriva tiden med att skriva brev till enskilda medlemsstater och tala om vad de borde göra.
Jag vill ta upp exemplet med den nederländska kommissionsledamoten, som tillhör de mest kontroversiella. Kommissionsledamot Neelie Kroes granskas just nu av kammaren efter anklagelser om intressekonflikt och lobbyverksamhet. Hon skickade nyligen ett brev till den polska regeringen om sammanslagningen av två polska banker. Jag ansåg att det kunde ha varit lämpligt om kommissionsledamoten hade delat med sig av sitt eget lands erfarenheter av att förlora en omröstning om konstitutionen med den polska regeringen. I stället ansåg kommissionsledamoten det lämpligt att predika för den polska regeringen, trots att den nederländska banken ING hade varit mycket snabb med att köpa upp en av de största polska bankerna, Bank Śląski. Kommissionsledamotens stötande brev är extremt nedlåtande och typiskt för attityden hos unionens gamla länder gentemot de nya medlemsstaterna. Kommissionsledamoten borde kanske snarare ha predikat för den nederländska regeringen om hur man förhindrar etniska och rasistiska strömningar, som dessvärre snabbt blir allt vanligare i hennes hemland. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Ni bad att ledamöterna skulle visa ett större engagemang för Europaparlamentet. Detta är egentligen inte något parlament i den bemärkelse som britterna skulle förstå eller erkänna. Europaparlamentet liknar Högsta sovjet, bortsett från flaggorna. Det bedriver sin verksamhet på samma sätt som Högsta sovjet, och debatterna här är överhuvudtaget inte några debatter i ordets egentliga bemärkelse. 
Eftersom jag inte är minister har jag tur om jag får en minut, vilket avgörs av tjänstemän och inte av kunskap eller behov. Det förekommer ingen medling och inga eftergifter, och det finns inte heller någon möjlighet att ifrågasätta och testa de idéer som har förts fram. Detta är i själva verket en utstuderad demokratisk täckmantel och vi medverkar alla i en fars. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Avrättningen, det avskyvärda mordet på Jugoslaviens förra president Slobodan Milosevic i häktet vid den internationella krigsförbrytartribunalen i Haag, som planerades och utfördes av imperialisterna i Förenta staterna och EU som är skyldiga till kriget i och splittringen av Jugoslavien, är ytterligare ett i den långa rad av brott mot de människor som protesterade mot den imperialistiska grymheten.
De som planerade och genomförde bortförandet och fängslandet av samt rättegången mot Slobodan Milosevic i Haag, efter att ha vägrat att vidta åtgärder för att skydda hans liv trots hans allvarliga hälsoproblem, utförde denna avrättning. Förenta staterna och EU iscensatte en skenrättegång i Haag för att sona sina brott mot det jugoslaviska folket, som de bombade under 78 dagar 1999, helt enkelt för att Jugoslavien, som visserligen godkände det övergripande Rambouilletavtalet, vägrade att acceptera närvaron av Natos ockupationsstyrkor på sitt territorium. 
De imperialistiska attackerna på och ockupationen av Irak och Afghanistan som följde efter bombningarna av folket i Jugoslavien avslöjade ännu en gång sanningen om det fula ansiktet hos den enade amerikanska och europeiska imperialismen och dess ohyggliga brott mot människor och mänskligheten. 
Folken kommer att fortsätta att kämpa mot imperialismen och för rätten att forma sitt eget öde. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill åter igen uppmärksamma kammaren på de fem bulgariska sjuksköterskor och den palestinske läkare som sitter fängslade i Libyen. De anklagades 1999 för att avsiktligen ha smittat 400 barn med aidsvirus genom blodtransfusioner. De dömdes till döden 2004, men dessa domar var föremål för en rättslig tvist och har nu upphävts. Vi välkomnar högsta domstolens beslut och ser fram emot mer öppna förfaranden och en mer rättvis rättegång.
Dessa människor har utsatts för frihetsberövande och tortyr i sju år, och vi hoppas nu att deras rättegång inte utnyttjas och missbrukas för politiska ändamål. Tills de är försatta på fri fot är det vår uppgift som parlamentariker att uppmärksamma fallet och noggrant följa hur det utvecklar sig. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min glädje och lättnad inför kammaren över General Motors beslut den 15 februari att förlägga tillverkningen av den nya modellen Opel Meriva till Figueruelas-anläggningen i Zaragoza. Därmed eliminerade man äntligen risken för den förflyttning av verksamheten som företaget har planerat i månader och som hade drabbat 7 600 arbetstagare och många fler stödföretag.
Jag vill berömma de anställda för deras engagemang för produktiviteten, de spanska direktörerna och ingenjörerna för deras goda arbete och den regionala regeringen, ledd av president Marcelino Iglesias, för dess stöd.
Men detta räcker inte. Konkurrenten var Gliwice-anläggningen i Polen, vars enda fördel var lägre arbetskostnader. Våra förbindelser under de senaste månaderna har ökat vår förståelse för de polska arbetstagarnas frustration och därför stöder vi förslaget från European Workers Forum att Agila-modellen ska tillverkas i Gliwice.
Under tiden har den spanska regeringen som kompensation just öppnat för möjligheten till fri rörlighet för arbetstagare, men inte heller det är tillräckligt. Det som behövs är en europeisk industripolitik. 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att kommissionsledamot Franco Frattini är närvarande så att han kan höra mig tala om nästa ämne. I ett uttalande nyligen informerade den nederländska integrationsministern Rita Verdonk om en förändring i återvändandepolitiken för homosexuella och kristna asylsökande från Iran. Hon sa att eftersom homosexualitet och kristendom inte är olagligt i Iran, kan asylsökande helt enkelt återvända hem. Det är kanske sant i teorin, men homosexuella och kristna har all anledning att frukta för sin säkerhet. Det är ett välkänt faktum att homosexuella handlingar leder till dödsstraff.
Min fråga till kommissionsledamot Franco Frattini är om kommissionen avser att undersöka om den nederländska återvändandepolitiken är i linje med EU:s minimistandarder för asylsökande som fastställdes i det direktiv som ska börja tillämpas senast i oktober i år, och om den är i linje med internationella överenskommelser. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Digitalteve-eran är tänkt att präglas av ökad konkurrens och större valmöjlighet för konsumenterna mellan olika kvalitetstjänster. Övergången till digitalteve på Malta skapar dessvärre nya monopol som helt enkelt tvingar konsumenterna att betala för att se populära idrottsevenemang som tidigare har visats gratis. Dessutom bevittnar vi utvecklingen av en faktisk situation där det inte finns någon interoperabilitet mellan de olika systemen för digitalteve. Det innebär att det är mycket svårt att byta system, vilket leder till att konsumenternas valfrihet begränsas. Än värre är att konsumenterna måste betala privata operatörer för att få tillgång till nationella kanaler som de tidigare har kunnat se gratis, medan myndigheterna fortfarande kräver att de ska betala samma tv-licens. Syftet med den digitala eran är att information och underhållning ska vara tillgängligt för alla, inte för ett allt mer begränsat antal människor. 
Åsa Westlund (PSE ).
   – Herr talman! Jag hade äran att ta emot en deklaration från en grupp unga människor som kom till Europaparlamentet i torsdags. De var lite besvikna över att de inte fick träffa fler av oss och därför har jag lovat att delge er vad de ville säga. De kom från Second Chance School och deras budskap är detta: 
Detta tycker jag verkligen att vi skall ta med oss i vårt kommande politiska arbete som ett budskap från de skolor som vi slåss stenhårt för, nämligen de som garanterar ett livslångt lärande för alla.
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman! Chikungunyaepidemin som just nu drabbar Réunion försätter denna yttersta del av EU i en mycket oroande hälsomässig och ekonomisk kris, och omfattningen av de långsiktiga konsekvenserna är mycket svårbedömd.
Viruset, som överförs av myggor, har nu redan smittat 200 000 av de 760 000 invånarna på ön Réunion och tros direkt ha orsakat fem människors död.
Sjukdomen, som man inte förrän början av året insåg vidden av, är av en karaktär som gör att den direkt hotar några av de mest utsatta befolkningsgrupperna, däribland gamla, små barn, gravida kvinnor och patienter som redan bär på en sjukdom.
Vid en tidpunkt då EU redan, med rätta, arbetar med att bekämpa en annan hälsokris, som drabbar jordbrukssektorn men bara eventuellt hotar befolkningen, vore jag oerhört tacksam om ni från och med i dag kunde uttrycka er och parlamentets solidaritet med de unionsmedborgare som lever i fruktan för chikungunya. Jag tackar er på förhand som talesman för alla invånarna på Réunion. 
Sylwester Chruszcz (NI ).
   –  Herr talman! Jag vill ta upp två frågor som gäller den serbiska delen av Kosovo.
För det första finns det en överhängande risk för en allvarlig humanitär katastrof där under de kommande månaderna. Jag talar om en humanitär katastrof i de områden som bebos av serbiska flyktingar. Kom ihåg att i dessa områden har man bara tillgång till elektricitet under en timme per dag och terroristgrupper avkräver människor beskyddarpengar för att låta medicintransporter komma in i området. Det finns absolut ingen säkerhet där. Terroristgrupperna spränger också områdets ortodoxa kyrkor, som inte bara är gudstjänstlokaler utan också en del av vårt gemensamma europeiska arv. Jag anser att förstörelsen av dessa ortodoxa kyrkor är ett brott som kan jämställas med al-Qaidas förstörelse av Buddhastatyer i Afghanistan.
Herr talman! Det tycks tyvärr som om EU nu har vänt Kosovo och serberna ryggen. Unionen ignorerar människor som värdesätter demokrati och mänskliga rättigheter. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Chruszcz. Jag beklagar att femton ledamöter tyvärr inte får tala på grund av tidsbrist.
Denna punkt på föredragningslistan är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande muntliga frågor:
– O-0006/2006 – B6-0008/2006 till kommissionen av Anna Záborská för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om tvångsprostitution i samband med idrottsevenemang på världsnivå. 
– O-0011/2006 – B6-0011/2006 till kommissionen av Karin Riis-Jørgensen och Elizabeth Lynne för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om EU:s åtgärder mot människohandel och inrättandet av en dag mot människohandel. 
– O-0017/2006 – B6-0014/2006 till kommissionen av Hiltrud Breyer för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om EU:s åtgärder mot människohandel och inrättandet av en dag mot människohandel.
– O-0019/2006 – B6-0015/2006 till kommissionen av Lissy Gröner för Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet om EU:s åtgärder mot människohandel och inrättandet av en dag mot människohandel.
– O-0021/2006 – B6-0016/2006 till kommissionen av Eva-Britt Svensson, Sylvia-Yvonne Kaufmann, Kartika Tamara Liotard, Feleknas Uca, Ilda Figueiredo och Věra Flasarová för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om EU:s åtgärder mot människohandel och inrättandet av en dag mot människohandel. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag talar i dag som ordförande för parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. Jag talar även i egenskap av kvinna som stöder kvinnor som tvingas till prostitution.
Det är oacceptabelt att en kvinna tvingas till prostitution och det är oacceptabelt att hon säljer sin kropp. Faktum är, mina damer och herrar, att verkligheten aldrig har varit så dyster. I den tyska huvudstaden, i utkanten av Olympiastadion, har en 3 000 kvadratmeter stor ”megabordell” just slagit upp dörrarna för att ta emot 650 kunder samtidigt. Över 40 000 fattiga unga kvinnor kommer att ”importeras” från öst för att tillfredsställa åskådarnas behov efter matcherna i fotbolls-VM.
Kampen mot kvinnohandel och tvångsprostitution har högsta prioritet för kvinnliga politiska företrädare och säkert även för Angela Merkel. Låt oss uppmana henne att instämma med oss.
Som politiska företrädare från alla håll står kraftfulla medel till vårt förfogande. Låt oss fördöma detta exempel på förfall och göra vår röst hörd, inte bara här i Europaparlamentet utan också i våra medlemsstater, i Europarådet och i alla de forum där vi kan påverka. Låt oss uttrycka oss högt och tydligt. Detta är inte första gången som de olika FN-organen, Europarådet och EU-institutionerna har använt idrott som ett sätt att föra ut ett budskap om gott medborgarskap och framsteg.
De som har makten vill få oss att tro att denna situation är en olycklig tillfällighet. Advokaten som är anställd av koncernen som byggde detta ”palats för njutning” har dock sagt att ”fotboll och sex går hand i hand”. Hur kommer det sig att ingen inom fotbollens högsta styrande organ verkar särskilt chockade av detta uttalande?
Det verkar som om ingen chockas av att unga män uppmuntras att delta i brutala handlingar mot unga kvinnor och att ingen upprörs över misslyckandet med att förhindra dessa handlingar och skydda offren mot detta organiserade förfall. FIFA:s president Joseph Blatter skrev till utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och menade att hans organisation inte kan ta ansvar för vad som händer utanför arenan. Varken UEFA eller de nationella lagens stjärnor har sagt ett ord.
UEFA har tagit på sig uppgiften att marknadsföra fotbollen i Europa i en anda av fred och likabehandling. Fotbollsvärlden är en mansvärld: verkligheten på arenan visar detta. Det är män som utnyttjar prostituerade och som misshandlar kvinnor. Därför vänder jag mig också till män – mina manliga parlamentskolleger och alla dessa män i maktpositioner.
Mina damer och herrar! Jag vill avslutningsvis påpeka att vi redan kan räkna med det offentliga stödet från män i kampen mot kvinnohandel och tvångsprostitution.
Jag är tacksam mot vår kollega Christopher Heaton-Harris, som själv är professionell fotbollsdomare, för att han har gjort den tvärpolitiska gruppen för idrott till ett språkrör för att uttala sig mot kvinnohandel och tvångsprostitution. Jag är tacksam mot vår kollega Simon Coveney som, i egenskap av parlamentsledamot, övervakar det arbete som utförs av ”affärsmän mot kvinnohandel” och kampanjen ”Stoppa handeln”.
Slutligen uppmanar jag er att stödja det imponerande arbete som utförs av Europarådet, som utarbetade det första ”avtalet om kampen mot människohandel” i Warszawa den 16 maj 2005. Hittills har bara elva av våra medlemsstater skrivit under detta avtal och ingen av dem har ännu ratificerat det.
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Samtliga rättsliga instrument och alla tänkbara politiska åtgärder måste användas för att förhindra att kvinnor reduceras till handelsvaror, vars enda syfte är att fungera som sexarbetare, och inte bara i Berlin utan i hela världen. 

Elizabeth Lynne (ALDE ),
   . – Herr talman! Människohandelns gissel är ett tydligt exempel på ett område där EU kan och måste agera. Därför lade Karin Riis-Jørgensen och jag fram vår muntliga fråga. Vi vill ha svar i dag om det överhuvudtaget är möjligt. 
Denna vidriga handel får inte tillräcklig publicitet. I många fall betraktas offren som förövare. Detta måste vi ändra på. Jag är glad över den uppmärksamhet som ämnet under den senaste tiden har fått på EU-nivå. Parlamentets initiativbetänkande är på väg, rådet antog en handlingsplan i december och vi har Europarådets konvention, men fortfarande görs inte många framsteg. Det är ingen mening med att medlemsstaterna pratar om inte konkreta åtgärder vidtas omedelbart. 
Dessa kvinnor – och vi talar framför allt om kvinnor och flickor – har för närvarande inte något garanterat skydd. De behandlas som illegala invandrare och utvisas, och i många fall utsätts de för människohandel på nytt. Det finns åtgärder som kan vidtas. Dessa åtgärder beskrivs i Europeiska konventionen mot människohandel och i andra dokument. Vi behöver trygga fristäder, så att unga kvinnor och flickor kan få skydd. Vi behöver åtminstone det andrum på 30 dagar som krävs i Europeiska konventionen mot människohandel så att dessa kvinnor kan avgöra om de vill medverka i lagföringen av människosmugglarna. 
I Förenade kungariket finns det bara en trygg fristad med 25 platser. Det beräknas att över 1 000 personer om året smugglas in i Förenade kungariket för att utnyttjas sexuellt. Det är verkligen nödvändigt att ta itu med detta problem. Förenade kungariket och andra länder måste efterleva Europarådets konvention. 
Inför fotbolls-VM i Tyskland måste vi till sist göra mycket mer för att väcka människors medvetenhet. Det beräknas att tusentals kvinnor och barn kommer att utsättas för människohandel under denna tid och utnyttjas för tvångsprostitution. I den muntliga frågan och i debatten talar vi inte om den prostitution där de prostituerade vet vad de gör. Vi talar om en slavhandel i modern tid där kvinnorna och barnen inte kan välja om de vill arbeta som prostituerade eller inte. Det är detta dagens debatt handlar om, och vi får inte blanda ihop frågorna. Därför arbetar jag i kampanjen för att ge rött kort till tvångsprostitution, och jag hoppas att alla idrottsentusiaster, fotbollsspelare och idrottsorganisationer tillsammans med alla andra organisationer kommer att stödja kampen för att utplåna denna vidriga handel. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ),
   . – Fru talman! Jag hoppas att denna resolution kommer att bli en fullträff och på så sätt en gång för alla ta bort tabustämpeln på denna fråga och göra allmänheten medveten om den. Tvångsprostitution är något ingen vill tala om: de inblandade vill det inte och tyvärr inte heller dess offer. Vi måste också i mycket större utsträckning uppmärksamma kopplingen mellan migration och skapande av sysselsättning. 
Det tyska fotbollsförbundet ville ha kvar tabustämpeln på denna fråga och att vi tagit oss igenom deras försvarsmur är en enorm framgång. Som redan har sagts måste vi verkligen vara bestämda med att visa rött kort för människohandel och tvångsprostitution. Vi måste göra det mycket tydligt att rent spel inom sport inbegriper att bestämt säga nej till tvångsprostitution. Det kan under inga omständigheter tolereras. Jag måste dock tala om för kommissionsledamot Franco Frattini att vi inte bara måste hålla ögonen på brottslingarna, själva människosmugglarna – även om vi naturligtvis måste göra det – utan vi behöver också lösningar som inte bara brottsförklarar de inblandade kvinnorna, vilket är vad som händer i nuläget. Jag hoppas att ni tar upp denna fråga i ert tal. 
Min förhoppning är att vi gör mer än bara kräver visum, eftersom det då skulle bli kvinnorna som hamnade i skottgluggen när det som behövs i stället är förebyggande åtgärder, omsorg och stöd för kvinnorna. Hur mycket som än har gjorts i den italienska immigrationslagstiftningen måste vi garantera de kvinnor som inte vill vittna rätten att stanna kvar. Vi måste göra mer om kvinnor ska kunna fly tvångsprostitutionen. 
Lissy Gröner (PSE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Fotbolls-VM hålls i Tyskland med sloganen ”en tid att skaffa sig vänner”. Sportvärlden gör sig redo, men det gör även de organiserade smugglarligorna – de gör sig redo att skicka tusentals kvinnor till Tyskland och exploatera dem där. Dessa kvinnor kommer att lockas till Tyskland med falska löften och sedan tvingas till prostitution. Fattigdom är en av de största orsakerna till detta och det är där vi måste börja, men att välkomna människor till Tyskland måste också innebära att skydda kvinnor som behöver hjälp i stället för att blunda för deras svåra situation. 
Upp till 800 000 kvinnor i hela världen drabbas av människohandel och 100 000 av dem kommer från EU. Fastän ingen har en aning om hur många av dem som kommer att vara i Tyskland i sommar bör vi visa rött kort för människosmugglarna. Det jag förväntar mig att ni gör, kommissionsledamot Frattini, är att ta de förslag som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor lade fram i Pretsbetänkandet och i handlingsplanen mot kvinnohandel, och använda dem som grund för praktiska åtgärder. 
Om kvinnoorganisationens kampanj för flerspråkiga jourtelefoner ska stödjas behöver den finansiering. System för vittnesskydd måste upprättas. Hänvisningar har redan gjorts till att medlemsstaterna inte har varit mer än halvhjärtat engagerade i genomförandet av 2002 års asyldirektiv och man måste utöva påtryckningar på dem. Belgien har sagt att rätten att stanna kommer att beviljas de kvinnor som är villiga att vittna och som vill ta sig ur prostitutionen och att de kommer att få hjälp med att göra det. Det är alldeles utmärkt. 
Om dagens kvinnohandel ska kunna bekämpas effektivt måste Europol involveras i högre grad och det finns naturligtvis saker som idrottsorganisationerna kan göra: därför är vi beroende av deras samarbete för att vädja till supportrarna att hålla ögonen öppna och göra sin del, som de måste. Att kräva särskilda visum för kvinnor är att skjuta från höften, och jag är inte positiv till detta, så tänk noggrant efter vad ni föreslår att göra. 
Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Fru talman! Miljoner människor världen över gläder sig åt kommande fotbolls-VM, men hur många tusentals kvinnor skall offras för att män inte bara skall se på fotboll, utan också kunna köpa lättillgängliga sexuella tjänster? För att kunna erbjuda tillräckligt med sexuella tjänster skall alltså tiotusentals kvinnor, ofta med tvång, komplettera den redan stora, tyska gruppen av prostituerade kvinnor. Denna människohandel är ovärdig och djupt inhuman, och den visar på en förtryckande kvinnosyn och en nedvärdering också av alla de män som kommer för att se på fotboll.
För att stoppa våldet mot kvinnor och barn måste ansvaret för sexslavhandel och prostitution inte läggas på offren, utan på de som tar sig rätten att köpa och handla med kvinnors kroppar. Påtvingad prostitution kan tolkas som att det finns en motsats, alltså någon form av så kallad frivillig prostitution. Men det finns ingen frivillig prostitution; kvinnor väljer inte prostitution – de tvingas av olika skäl. Det kan vara genom att bli offer för organiserad brottslighet, men fattigdom och arbetslöshet är andra orsaker. Men framför allt finns det klara samband mellan prostitution och att kvinnan tidigare varit utsatt för fysiska, psykiska och sexuella övergrepp.
Sambanden mellan legaliseringen av prostitution och den ökande sexslavhandeln måste belysas. Vad betyder det till exempel för ökningen av antalet offer för sexslavhandeln i samband med fotbolls-VM att prostitutionen är laglig i Tyskland? Lagstiftning som tillåter prostitution måste utvärderas och jämföras med till exempel den svenska lagstiftningen som kriminaliserar kunden. Den svenska lagstiftningen har visat att man minskar efterfrågan och därmed även antalet offer för trafficking och prostitution. Ansvaret läggs på rätt plats, det läggs hos kunden. Det är de som måste ta ansvar för sin sexualitet utan att köpa kvinnors kroppar.
Accepterar vi att män tar sig rätten att köpa kvinnors kroppar följer också att vi tvingas acceptera att omkring fyra miljoner kvinnor och barn transporteras runt i, och mellan, länder för att utnyttjas sexuellt.
Att fördöma sexuell exploatering och prostitution betyder inte att man skuldbelägger kvinnor i prostitutionen. Tvärtom! Vi vill ge alla kvinnor deras rätt till sin sexualitet utan förtryck och på jämställda villkor. Kvinnor är ingen handelsvara. Kvinnor är inte till salu.
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! De frågor som Anna Záborská och de andra talarna har ställt kräver ett detaljerat svar från min sida: det är på sin plats att jag ger en del konkreta svar. Sexton olika punkter har tagits upp i de olika frågorna, och vissa mycket precisa krav har ställts, och jag kommer att försöka svara på dem. 
Mer i allmänhet finner jag det ofattbart att man kan utnyttja ett idrottsevenemang, som i princip borde vara en möjlighet att främja positiva värderingar, för att tolerera eller uppmuntra tvångsprostitution. I detta avseende har jag hört en mycket sorglig anspelning, nämligen att fotboll och sex går hand i hand, som om tvångsprostitution vore den oundvikliga konsekvensen av stora idrottsevenemang. Det är snarare motsatsen till idrottens mest sunda värderingar. 
Därför verkar det nödvändigt att börja med lagstiftning, och just med den relevanta europeiska lagstiftning som antagits i detta sammanhang, som möjliggör åtal mot dem som hjälper till att tvinga människor – huvudsakligen kvinnor och barn, men även män, måste tilläggas – till prostitution. 
Som ni vet finns det ett europeiskt rambeslut, och när det gäller Tyskland finns det för närvarande en nationell lag som trädde i kraft 2005 – den är, med andra ord, en fullt tillämplig lag. Vi kommer även att utarbeta en rapport till rådet och till parlamentet före sista april om tillämpningen av rambeslutet om människohandel och om de straffrättsliga åtgärderna för att se till att alla medlemsstater har antagit nationella lagar som införlivar detta rambeslut innan fotbolls-VM börjar. 
Bland de viktigaste bestämmelserna finns en som kräver att medlemsstaterna åtalar de ansvariga i deras ursprungsländer och inte i det land där de begick brottet. Rambeslutet föreskriver detta i syfte att se till att rättegångar faktiskt hålls och att straffrättsliga sanktioner utfärdas. 
Efter att rapporten har presenterats, från och med nu fram till slutet av april, kommer rådet – och även parlamentet om man anser det tjänligt – att noggrant kunna ta itu med frågan om de senaste åtgärderna som skulle kunna antas på EU-nivå, eller snarare på EU-lagstiftningsnivå. Jag anser att vi i samband med dessa åtgärder bör överväga – även om vi inte ger ett definitivt svar nu – om vi bör straffa dem som, i egenskap av kunder, utnyttjar människors tjänster när de vet att dessa människor har varit offer för tvång och till och med i vissa fall för en riktig smugglarverksamhet som har gjort dem till slavar. 
Det är uppenbart att man tar itu med frågan om prostitutionens lagenlighet på väldigt olika sätt i medlemsstaterna. Trots det anser jag att om kunden är medveten om att den person han talar med är ett offer för människohandel eller tvång måste han tänka till två gånger, inklusive ur perspektivet att det kan få straffrättsliga påföljder. 
Den roll som Europol och Eurojust har inom detta område måste utvecklas tydligt. Bland de prioriterade frågor som jag tog upp när jag mötte Eurojusts ordförande och Europols direktör var just att stärka Europols och Eurojusts förmåga när det gäller tillämpningen av handlingsplanen mot människohandel som vi presenterade, som parlamentet kommer ihåg, i slutet av förra året. Europol kan spela en mycket viktig roll i samordningen av EU-åtgärder för att bekämpa denna typ av fruktansvärda brott. Vi har redan på ett framgångsrikt sätt bekämpat pedofili, och vi lyckades tack vare Europols insatser för att avslöja ett pedofilnätverk i 13 europeiska länder – detta är ett annat område som måste följas upp. 
Sedan har vi den specifika frågan om fotbolls-VM i Tyskland: jag lovade parlamentet när denna fråga diskuterades för första gången att jag formellt skulle involvera Tysklands inrikesminister. Jag gjorde självklart det och minister Schäuble, som jag tog kontakt med, svarade mig för ett par dagar sedan och försäkrade mig formellt att gällande federal lag inte bara kommer att tillämpas strängt utan att den även kommer att åtföljas av förebyggande åtgärder på fältet i alla de tyska städer som arrangerar fotbollsmatcherna.
Jag kan därför med visshet säga att den tyska förbundsregeringen, och inrikesministern har gett sitt ord på det, inte bara försäkrar oss att den kommer att samarbeta fullt ut utan begär också att rådet för inrikesministrar som ska träffas i april granskar frågan i syfte att utveckla en operativ strategi. Det kommer att bli en icke lagstiftningsmässig strategi i detta fall men en verkligt operativ sådan när det gäller förebyggande åtgärder på fältet, med syftet att förhindra att idrottsevenemanget används i avsikt att förflytta ett mycket stort antal offer för denna fruktansvärda människohandel. 
Här vill jag ta upp två saker gällande de praktiska åtgärder som jag, i egenskap av företrädare för kommissionen, avser att presentera på inrikesministrarnas aprilmöte. När det gäller frågan om visum vill jag först och främst mycket tydligt klargöra speciellt för Lissy Gröner – men även för dem som skrev brev till mig efter seminariet den 8 mars – att jag aldrig avsett, velat eller planerat att införa visum för kvinnor. Visum införs inte för kategorier av personer; visum styrs av land och av nationalitet. Jag hade meddelat planen att utvärdera om vissa tredjeländer, som verkligen ligger i farozonen, för närvarande inte är underkastade visumkravet och om det således vore tillrådligt att tillfälligt utvidga visumkravet till att gälla ett land som är källan till en trolig människohandelsverksamhet: detta inkluderade självklart inte kvinnor. Jag ber om ursäkt om jag misstolkades på seminariet den 8 mars. 
Jag har studerat denna fråga och jag kan också ge er svaret: enligt polisens uppgifter är alla smugglade personer som kommer från länder utanför EU underkastade visumkravet. Det kommer därför inte att bli nödvändigt att ändra nuvarande visumsystem, helt enkelt på grund av att alla tredjeländer som enligt statistiken är i farozonen redan omfattas av visumkravet. Det var hur som helst aldrig fråga om att införa visumkrav för kvinnor, utan bara att vidta åtgärder för ökade kontroller av vissa länder. Det är inget problem, men det är självklart – och jag kommer att lämna ett förslag till rådet i linje med detta – att konsulaten måste göra fler kontroller när det gäller att ta reda på besöksgruppers verkliga syften med resan, eftersom det är tydligt att de som smugglar kvinnor i sexuella syften uppger, eller tvingar kvinnorna att uppge, falska skäl. 
Därför åligger det gränsvakterna och konsulaten att göra kontrollerna – vilket kräver samarbete mellan alla EU-länder – och det måste bli utökade kontroller för att ta reda på sanningshalten i de syften som uppgetts. Som ni vet uppger människor ofta att de besöker ett land enbart av turistskäl, vilket är en lögn. Noggranna kontroller är nödvändiga. 
Dessutom är det uppenbart att, som vissa av er har föreslagit, praktiska åtgärder för stöd till offren är ytterst viktiga. Jag stöder personligen idén att inrätta reserverade telefonlinjer, det vill säga telefonlinjer som med hjälp av en simultantolkningstjänst kan erbjuda omedelbar hjälp på så många främmande språk som möjligt. 
Detta gäller förstås både när fotbolls-VM utspelas och period därefter: denna typ av åtgärder kan inte upphöra i juli 2006. Dessa åtgärder, som ger ett omedelbart och operativt stöd, kan verkligen sägas ingå i EU:s handlingsplan, tack vare de projekt och den finansiering som EU kan tilldela denna typ av praktiska förslag. 
En annan åtgärd som jag anser nödvändig är en jämförande studie av alla medlemsstaters prostitutionslagstiftning och kopplingen mellan prostitution – där det är lagligt – och människohandel i sexuellt syfte. Det finns helt klart en koppling mellan den ökade efterfrågan och, låt oss säga, människosmugglarnas drivfjäder att utöva denna skamliga verksamhet. Det finns en studie som främjas av parlamentet som är just en studie av gränsöverskridande brottslighet. På grundval av denna studie tänker jag föreslå att en jämförande studie genomförs för att få en tydligare inblick i vad kopplingen mellan den ökade efterfrågan och den ökade människohandeln består av. 
Det kommer naturligtvis, fortfarande inom ramen för Daphne-programmen, att vara möjligt för EU att samfinansiera initiativ i denna fråga i syfte att informera allmänheten om behovet att minska efterfrågan på prostitution. Att minska efterfrågan på prostitution begränsar eller hjälper till att begränsa människohandel i sexuellt syfte. 
Ett annat förslag som kan göras avser närmare kontakt med lokala regeringar, regionala regeringar och stadsfullmäktige. Det är uppenbart att denna typ av fenomen existerar i hela EU och, som ni vet, finns det faktiskt ett europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet. Vi får se om detta europeiska nätverk eller andra system kan förmå lokala regeringar att bli mer involverade i, å ena sidan, förebyggande aktiviteter och, å andra sidan, att hjälpa människohandelns offer. 
När det gäller stöd till offren finns också tillämpningen av de bestämmelser som precis nämndes. De placerar kvinnliga offer och dem som i allmänhet är offer för människohandel eller för tvångsprostitution i en särskild kategori. I den ovannämnda europeiska lagstiftningen är det i synnerhet 2004 års europeiska direktiv som garanterar beviljandet av uppehållstillstånd, som någon nyss krävde, och ni är medvetna om att medlemsstaterna kan genomföra det europeiska direktivet fram till den 6 augusti 2006: lyckligtvis har vissa medlemsstater redan gjort det och för att ge lite uppmuntran till de medlemsstater som inte har gjort det till våren, med andra ord mycket tidigare än augusti, kommer jag att sammankalla till ett tekniskt möte med företrädarna för alla medlemsstater för att ta reda på vilka problem som till dags dato har förhindrat införlivandet av detta direktiv i den nationella lagstiftningen och för att formellt kräva, innan tidsfristen går ut, att alla medlemsstater, till augusti, garanterar offren för sexuellt utnyttjande och människohandel den förmånliga behandling som den europeiska lagstiftningen föreskriver. 
Andra viktiga frågor kvarstår, såsom behovet av verkliga statistiska uppgifter om företeelsen. Som jag redan nämnt avser vi att inleda en debatt, följd av ett lämpligt offentliggörande, om ett par veckor och vi kommer att presentera ett europeiskt meddelande med en typologi över EU:s brottsstatistik, med särskild hänvisning till denna typ av brottslighet, så att vi åtminstone kan vara säkra på att vi har pålitlig statistik om företeelsen, dess offer, de klagomål som framförts och straffpåföljderna. 
Detta är självklart inte ett initiativ som enbart gäller VM i Tyskland; det är ett nödvändigt initiativ på medellång sikt. Fru talman! Jag ska just avsluta och jag ber om ursäkt för att mitt tal var långt men det var 16 olika punkter och jag skulle inte vara nöjd om en av talarna senare sa att jag inte hade svarat på frågorna. 
Vi kommer att främja ett program för att informera om företeelsen på EU-nivå. Jag stöder personligen idén om en europeisk dag mot människohandel och tvångsprostitution, och om ett par veckor tänker jag anordna ett tekniskt seminarium – som naturligtvis kommer att vara öppet för alla – för att utbyta bästa praxis i syfte att förhindra denna företeelse. Tack. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionsledamot! Ert uppenbara engagemang gjorde det omöjligt för mig att avbryta er när er talartid på tio minuter tog slut. Det hade gjort mig ont att avbryta er. Men vår tid håller på att ta slut, och vi måste snabbt gå vidare. 
Nicole Fontaine,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Det har tagit den civiliserade världen tusentals år att utrota slavhandel, omänskliga arbetsförhållanden och kvinnlig underkastelse, för att inte tala om dödsstraff, även om denna kamp fortfarande inte är över. 
Under det århundrade som precis har tagit sin början måste denna nya typ av slaveri, som tvångsprostitution innebär och som varje år kräver tusentals offer bland kvinnor och barn, bannlysas. Detta är budskapet i de muntliga frågor som i dag har lagts fram av vårt utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. 
Europaparlamentet – och det gläder mig att påpeka det – ses faktiskt i hela EU och i omvärlden som en outtröttlig försvarare av de universella värderingarna för mänsklig värdighet. Genom att på ett överväldigande sätt rösta för Christa Prets betänkande den 16 januari har vi redan sänt en mycket kraftfull signal som ni, herr Frattini, inte var avogt inställd till, vilket bekräftades – om en bekräftelse behövs – av era kommentarer för en stund sedan.
Vår muntliga fråga i dag är en fortsättning på vår omröstning i januari och vårt agerande den 8 mars och den framhäver än en gång vår indignation. Vi är djupt chockerade över att förberedelser görs för kommande fotbolls-VM utan att uppmärksamma varken konstruktionen eller den kommersiella marknadsföringen av en plats som vissa till och med vågar skryta med kommer att bli den största bordellen i världen. Som ni faktiskt sa, herr Frattini, är det oacceptabelt att internationella idrottstävlingar på detta vis skulle ha blivit marknader för påtvingad och organiserad prostitution. 
Herr Frattini! Hur starka våra protester än må vara räcker de inte, och ni har förstått det. Vi är tacksamma för att ni har svarat på största delen av de frågor som vi ställde till er. Eftersom VM utspelas i Tyskland mycket snart är detta en brådskande fråga. Alla de initiativ som ni precis har nämnt är utmärkta men jag vill rikta er uppmärksamhet på att de måste vara på plats i god tid. Därför behöver vi en noggrann övervakning. Europaparlamentet kommer å sin sida att göra allt i sin makt för att hjälpa till med att uppnå detta. 
Christa Prets,
   . – Fru talman, kommissionsledamot! Det gläder mig att många av de förslag som vi införlivade i mitt betänkande har antagits. Det är viktigt att allmänheten får kännedom om denna debatt. Om detta ska kunna ske kommer siffror och statistik att vara avgörande och man måste komma fram till dem genom att använda gemensamma regler, inte bara inom EU utan även i tredjeländer, eftersom vi vet att vi kommer att få besökare därifrån. Då ska även dessa inkluderas. 
Hur mycket jag än välkomnar kommissionsledamotens avsikt att genomföra en studie av prostitutionens följder på människohandeln bör denna inte bara ta med laglig prostitution i beräkningen utan även de olagliga varianterna. Man måste också ställa frågor om situationen i de länder där prostitution är bannlyst. Och när det gäller rörligheten för de prostituerades kunder? Alla studier måste även ta hänsyn till detta.
Ni har redan förklarat vad er avsikt är när ni tänker införa visumkrav vid VM. Jag förmodar – och hoppas – att ni vill stärka kontrollerna för beviljande av visum snarare än att införa tillfälliga visum, för då skulle frågan om när man ska börja och när visumen ska upphöra att gälla uppstå. Anledningen till varför vi ser VM som en möjlighet är att allmänhetens intresse då möjliggör för oss att informera dessa personer om hur detta problem passar in i sammanhanget. Tvångsprostitution pågår dock även på kongresser, branschmässor och till och med här i Strasbourg när kammaren sammanträder. Det är detta som gör införandet av tillfälliga visumkrav så problematiskt. 
Jag ber er att bestämma vilka era prioriteringar kommer att vara på rådsmötet i april i Bryssel. Österrike måste förbereda sig för att handskas med detta om man ska stå värd för EM 2008. Därför är goda förslag ytterst viktiga – vi kan alla behöva dem. 
Även om ni underströk vikten av Europol betyder det i klarspråk att Europol inte bara ska ges mer personal utan även mer befogenheter, annars kommer det hela inte att vara genomförbart. Det finns mycket mer att säga om detta ämne men kanske andra ledamöter kommer att göra det. 
Maria Carlshamre,
   . – Fru talman! Vi står vid skiljevägen i kampen mot människohandel. I förra veckan, den 8 mars, meddelade kommissionsledamot Franco Frattini – och han upprepade det nu – att det i år kommer att inledas en omfattande undersökning av hur lagar om prostitution påverkar situationen i fråga om människohandel i de olika medlemsstaterna. Detta är verkligen goda nyheter. 
I september i fjol presenterade utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män en liknande, mindre undersökning av frågan. Den var den första i sitt slag. Denna undersökning gav oss starka belägg för att en kriminalisering av efterfrågan på sexuella tjänster får mycket stor effekt och att den leder till en påtaglig minskning av antalet flickor och unga kvinnor som utsätts för människohandel. En legalisering har däremot motsatt effekt. Den leder till ett ökat antal offer för människohandel. 
Siffrorna visar också tydligt att en legalisering inte bara leder till en ökning av den lagliga delen av verksamheten utan också till en ökning av den olagliga prostitutionen. Genom den undersökning som kommissionen kommer att genomföra kommer vi att få ett bättre faktaunderlag för åtgärder mot människohandel, särskilt genom en kriminalisering av efterfrågan. Detta är inte längre bara en fråga om olika åsikter. Det är en fråga om fakta. Jag välkomnar verkligen kommissionsledamot Franco Frattinis arbete med frågan. Vill vi verkligen bekämpa människohandeln? Det finns ett sätt. Har vi det mod som krävs? 
Margrete Auken,
   – Fru talman! Jag tycker personligen inte om uttrycket ”tvångsprostitution”, eftersom all prostitution mer eller mindre innebär ett tvång, men vår grupp stöder naturligtvis den framlagda resolutionen. Människohandel är slavhandel. Det är diskriminerande och skamligt, och ett avskyvärt brott. Det är ytterst viktigt att vi gör mer för att hjälpa denna extremt svaga och sårbara grupp av smugglade barn och kvinnor. 
För egen del välkomnar jag även att en ordentlig debatt om prostitution i allmänhet äger rum. Det är viktigt att vi gör oss av med myten om den lyckliga prostituerade. De flesta prostituerade lever eländiga liv och är utsatta för risker som till exempel överfall, våldtäkt och sexuellt överförbara sjukdomar. Inte inom något annat område i vårt samhälle accepteras att människors arbetsliv kan vålla dem en sådan enorm skada. Vem bland dem som är närvarande i kammaren skulle bli glad om hans eller hennes dotter prostituerade sig? Detta är en debatt som vi måste se till att få i gång. 
Vittorio Agnoletto,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! VM i Tyskland innebär ett tillfälle att ta itu med frågan om exploatering av människor. 
Jag anser att vi måste stödja de initiativ som kommissionen har lagt fram i fråga om kvinnors rättigheter. Jag stöder idén att lansera en informations- och utbildningskampanj avsedd att bekämpa sexuellt utnyttjande. 
Åtgärder måste vidtas på EU-nivå, inklusive genom användandet av internationella instrument såsom Europarådets konvention, men det är lika viktigt att göra en tydlig skillnad mellan tvångsprostitution och dem som frivilligt väljer att arbeta som prostituerade. Det finns organisationer för kvinnliga och manliga prostituerade; en av dessa organisationer kom hit till parlamentet för att kräva ett erkännande av deras yrke, med införandet av en stadga om rättigheter och en principdeklaration som en första början. 
Det borde, politiskt sett, finnas ett behov av att fastställa om en kvinna som inte tvingas prostituera sig bör eller inte bör få göra det. Att erkänna frivillig prostitution och de lagar som styr ett yrke betyder att man måste erkänna en rad rättigheter och skyldigheter; bland annat – för att nämna några – att leva fritt och i trygghet, att utföra sitt arbete utan slaveri och äktenskap, eftersom detta inte tillåts i vissa länder. 
Urszula Krupa,
   . – Fru talman! Dagens debatt om människohandel och tvångsprostitution i samband med internationella idrottsevenemang skildrar den tragiska situation som tusentals exploaterade kvinnor inom sexindustrin befinner sig i. Den skildrar också det absurda i en liberal tolkning av frihet, enligt vilken man är fri att göra vad helst man önskar. Denna typ av handlingsfrihet leder direkt till dödande, sjukdomsspridning, narkotikamissbruk, prostitution, pornografi och annat elände. 
Äkta frihet är begriplig när den står i sanningens och kärlekens tjänst. Detta betyder att våld, manipulering och bedrägeri måste ses som något destruktivt och oacceptabelt och att prostitution måste ses som exploatering av individen. Användandet av det så kallade röda kortet för att bekämpa tvångsprostitution och att ta itu med denna moderna form av slaveri verkar vara en ganska ineffektiv och osammanhängande strategi när det gäller liberal propaganda. Vi behöver rättsliga restriktioner. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Fru talman! Jag var i Belgien 1999 och blev vittne till den behandling som gavs en polsk kvinna som hade blivit våldtagen av en alban. Denna kvinna beordrades att lämna landet efter att hon hade lämnat in ett klagomål hos polisen. Våldtäktsmannens öde är okänt. Han kan mycket väl ha kommit undan ostraffad eftersom han var en dålig kandidat för politisk asyl. Men det stackars våldtäktsoffret fick ingen kompensation eller psykologiskt stöd, trots att man hade kunnat erbjuda henne det. Det var omöjligt att hjälpa offret, eftersom hon fick tre dagar på sig att lämna landet. 
Följaktligen är det viktigt att ge offren för våld, våldtäkt och tvångsprostitution en särskild ställning som beviljar dem tillfälligt uppehållstillstånd i det berörda landet och visst ekonomiskt stöd. 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Människohandel är helt klart en fundamental kränkning av de mänskliga rättigheterna och en av de mest bedrövliga företeelserna i dagens värld. Denna moderna form av slaveri som vi bevittnar bör inte existera i något civiliserat samhälle. Människohandeln sker i stor skala och utkräver sin tribut av hundratusentals offer i Europa. Man uppskattar att antalet sexuellt utnyttjade kvinnor och flickor uppgår till 85 procent av alla offer. 
I detta sammanhang vill jag ta upp två frågor. Europeiska konventionen mot människohandel tjänar som rättsligt instrument men Europarådets webbplats visar uppgifter som tyder på att tretton EU-medlemsstater inte har undertecknat konventionen och ingen av länderna har ratificerat den ännu. Inte ens Europeiska gemenskapen har undertecknat detta dokument. Hur ska Franco Frattini, den ansvarige kommissionsledamoten, ta itu med denna fråga? För det andra vill jag ifrågasätta hur vi effektivt kan bekämpa människohandeln om efterfrågan i huvudsak passerar obemärkt, förutom i vissa fall, och om man fortsätter att tolerera dessa tjänster. Enligt vissa analyser spenderar européerna miljarder euro på sådana tjänster och detta leder till att efterfrågan blir drivkraften i denna framgångsrika affärsverksamhet. 
Jag ser fram emot strategin och det utlovade meddelandet om handlingsplaner för att bekämpa människohandel som, enligt min åsikt, kommer att ge oss en lämplig ram för att fortsätta vår diskussion om dessa svåra frågor och för att uttrycka våra åsikter. 
Martine Roure (PSE ).
   – Fru talman! I många länder utnyttjas och tvingas tusentals kvinnor till prostitution och de som utsätts för denna tvångsprostitution är mestadels unga och sårbara. 
De svagaste kontrolleras av hallickar som håller uppsikt över dem och straffar dem fysiskt, ekonomiskt och mentalt; de hotas ofta till döden. Man kan därför undra varför dessa kvinnor inte anger sina hallickar. Ibland är de bundna av kärlek, men allra oftast av rädsla. Dessa hjälplösa kvinnor accepterar således denna mardröm, eftersom de inte har något val längre. 
För vissa finns det ett skede i prostitutionen som nästan är behagligt. Vi ser nu dock alltmer – men kan inte riktigt ta in det – denna nya typ av slaveri som rör sig fram och tillbaka på våra gator. Om flickan inte arbetar tillräckligt får hon utstå en stor mängd misshandel. Hallicken utövar konstanta påtryckningar på henne för att uppmuntra henne till att arbeta. Under de omständigheter där prostitution är laglig försvarar hallicken flickan, sätter henne i kontakt med dem som driver bordeller och tvingar henne att underkasta sig de krav som gäller i den miljö han tillhör. För att uppnå sina mål använder han förförelse, hot och våld. Offret tvingas lämna över sina förtjänster antingen direkt eller via en tredje part. 
Eftersom dessa unga flickor är utsatta för våld måste de betala stora skulder för att täcka sina resekostnader och identitetshandlingar. När de stannar olagligt i ett land, oftast berövade sina pengar, har de inte längre något hopp om att deras situation ska förbättras. När de står emot påtryckningarna från människosmugglarna hotas de, deras barn och deras familjer. Det finns ingen utväg ur denna situation, och den miljö de arbetar i gör ofta att de börjar missbruka narkotika. 
Ingen kan två sina händer från något så tragiskt som detta. Vi har en skyldighet: att bekämpa denna avskyvärda verksamhet, såsom andra har bekämpat slaveri, rasism och godtyckligt fängslande. Denna debatt gäller oss alla, i alla Europas länder. 
Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Det är mycket viktigt att frågan om hur man ska bekämpa människohandel, och kvinnohandel, debatteras innan fotbolls-VM sparkas i gång i Tyskland. Vi talar här i termer av tusentals extra prostituerade, varav de flesta kommer att arbeta mot sin vilja och som ett resultat av tvång. Mina många års erfarenhet av frivilligorganisationer som arbetar med barnprostitution vid gränserna mellan Tjeckien, Tyskland och Österrike gör att jag anser att man endast kan ta itu med dessa brott genom att förbättra lagarna, genom att öka de olika institutionernas och myndigheternas befogenheter och genom gränsöverskridande samarbete med Central- och Östeuropa. På längre sikt kommer det dock att bli nödvändigt att bekämpa fattigdom och dra i gång informationskampanjer för att sätta tvångsprostitutionen ur spel för alltid. Att inrätta en dag mot människohandel kommer att göra människor mer medvetna om detta problem. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Fru talman! De frågor som har lagts fram är lovvärda för det sätt på vilket de tar upp problemen med människohandel och prostitution. Jag godkänner särskilt – och helhjärtat – kravet på en granskning av förhållandet mellan dessa problem och dem som har att göra med situationen runt fotbolls-VM. Jag anser att Franco Frattinis svar var utmärkt. Det gläder mig att kommissionen är redo att genomföra en jämförande studie av det sätt på vilket medlemsstaterna behandlar prostitution i rättsliga och praktiska termer och av de följder som denna politik får. 
Jag vill be kommissionsledamot Franco Frattini att även beakta i vilken utsträckning prostitutionen är öppen för insyn och möjlig att kontrollera, omfattningen av tvångsprostitution, möjligheterna för prostituerade att lämna yrket och efterfrågan på prostitution. Jag är intresserad av att få veta något om hur prostitutionens negativa effekter kan kontrolleras på det mest effektiva sättet. Jag vill avsluta med att säga att tonen i denna debatt gläder mig. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! En vän till min 20-åriga dotter talade nyligen om för mig, skrattandes av glädje, att hon hade fått jobb som värdinna på VM. När jag frågade henne hur detta hade gått till sa hon – en sportig tjej – att hon hade fått jobbet genom att ansöka hos det tyska idrottsförbundet. 
I detta fall är jag säker på att det är ett anständigt jobberbjudande, men tänk er att ni lever i fattigdom och er dotter meddelar att hon i sommar har möjligheten att resa till Tyskland där ett kanonjobb väntar henne. Som mamma och pappa blir ni naturligtvis glada för varje möjlighet ert barn får, men vem tänker egentligen på de risker som är inblandade eller undersöker om erbjudandet är äkta? Detta är bara ett av de många möjliga sätt som detta kan ske på. 
Vi måste börja med att tillhandahålla information där människor befinner sig – kommissionen har hänvisat till de många undersökningar som har genomförts – men vi måste informera människor, både föräldrar och barn, om de faror som finns i varje sådant tvivelaktigt erbjudande. Vi vet att det sker en spektakulär ökning av efterfrågan på sexuella tjänster under större evenemang som detta och naturligtvis inom verkningsområdet för brottsliga aktiviteter, såsom människohandel och tvångsprostitution. 
Endast ett mycket litet antal kvinnor och barn arbetar utanför bordeller eller utan hallickar. Tusentals förs hit från Central- och Östeuropa, Afrika, Asien och Latinamerika. De lockas av falska uppgifter och pressas av de fattiga hemförhållandena och behovet att livnära sina familjer. De kommer hit och blir nedbrutna och utnyttjade på grymmaste sätt, så att de slutligen förlorar sin värdighet och självrespekt. 
Förutom att tillhandahålla information på fältet finns det saker vi måste göra i det land där evenemangen äger rum, såsom PR-arbete och en flerspråkig jourtelefonlinje som är öppen dygnet runt – alla dessa saker är under utredning och därför stöder vi dessa åtgärder. Särskilt nu när VM ska spelas måste vi visa rött kort. Låt oss tala om hur vi ska göra detta. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Fru talman! Smuggling och förflyttning av kvinnor är ett globalt problem som blir ännu mer akut när idrottsevenemang arrangeras. När det gäller detta problem kan man självklart inte göra någon skillnad mellan påtvingad och ”frivillig” prostitution för båda typerna har samma upphov: de orsakas av svår fattigdom och social utslagning, företeelser som leder kvinnor till exploateringens yttersta gränser. Men även ur rättslig synvinkel, hur kan man när offret ställs inför rätta skilja mellan tvångsprostitution och prostitution, och hur kan man besluta om sanktioner för den person som står bakom? 
Det är mycket viktigt att tydliggöra att vi alla måste se idrottsevenemang som riktlinjer för värderingar och kulturer. Allt som smutsar ner denna typ av kulturella sammankomster måste utplånas. Jag anser att de förslag ni just nämnde, herr Frattini, och Christa Prets förslag fastställer en viktig ram på europeisk och internationell nivå. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Franco Frattini för den uppmärksamhet han har gett frågan om människohandel. Detta är ett av de mest skrämmande uttrycken för internationell brottslighet. Det är ett allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna och mot immigrations- och arbetsrättslagarna och har en ytterst skadlig verkan på den nationella och internationella säkerheten. 
Denna typ av brott har ökat på ett alarmerande sätt och enligt FN:s uppgifter har det blivit den tredje mest lönsamma verksamheten inom den organiserade brottsligheten. Detta är en gränsöverskridande företeelse som är ett stort problem för väldigt många länder, vare sig de är ursprungs-, transit- eller destinationsländer. 
Det som behövs är därför en gränsöverskridande samordnad strategi som innefattar ökade insatser både på rättslig och på operativ nivå. På rättslig nivå var antagandet av 2002 års rambeslut, där man gjorde en uppskattning av medlemsstaternas brottsföreskrifter och tillämpliga straff samt möjliggjorde för domare från en medlemsstat att utfärda en europeisk arresteringsorder för brottslingar inblandade i människohandel, ett viktigt steg. 
Detta rambeslut skulle ha genomförts till augusti 2004. Vi väntar fortfarande på en rapport där man utvärderar de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit och om alla medlemsstater har genomfört det eller inte. 
På den operativa sidan anser jag att de främsta prioriteringarna är att stärka Europol, som i nuläget är underutnyttjat, att snabba och omfattande stödåtgärder införs för offren, genom vilka de kan erbjudas omedelbart stöd, samt att utbytet av information och statistiska uppgifter förbättras, vilket ni hänvisade till tidigare, herr kommissionsledamot. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Fru talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Människohandel är en plåga som måste bekämpas på alla de sätt som står till vårt förfogande. Varje år fångas mer än 700 000 kvinnor och barn upp av människosmugglarnas nätverk. Bara i Europa faller 100 000 kvinnor offer för människohandel varje år och utsätts för handlingar som inkräktar på deras fysiska integritet och mentala hälsa. 
Kvinno- och barnhandel är den snabbast ökande typen av brottslighet och man vet att problemet förvärras under större idrottsevenemang. Kvinnohandel är kopplat till olaglig invandring. Tusentals fattiga kvinnor lockas av löftet om ett anständigt och välbetalt arbete, bara för att sedan tvingas till prostitution. 
Mot bakgrund av det som redan har sagts ger fotbolls-VM kommissionen ett tillfälle att sätta ett värdefullt prejudikat när det gäller att bekämpa smuggling och sexuellt utnyttjande av kvinnor, med hjälp av program som syftar till social integration och rehabilitering av kvinnor tillsammans med rättsligt, medicinskt, psykologiskt och språkligt stöd. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Exploateringen av kvinnor och barn genom tvångsprostitution vid större idrottsevenemang är en av vår tids plågor. Vid en tidpunkt då jämställdhet, tankefrihet och mänskliga rättigheter är fokus för vårt intresse och våra tankar anser jag att de öppna gränserna i det fria och demokratiska EU, som erbjuder möjligheter och ger en fristad åt organiserad brottslighet i form av tvångsprostitution av kvinnor och barn, är en förolämpning. 
Antalet vid VM i Tyskland verkar helt osannolikt. Det är omöjligt att föreställa sig de fyrtio, femtio eller hundra tusen kvinnor och barn från hela världen som kommer att strömma in i det europeiska landet i en gemensam aktion, kvinnor och barn som på grund av fattigdom och världsopinionens oförmåga att ta itu med problemet kommer att offras som prostituerade på den kommersiella könshandelns altare. 
Herr kommissionsledamot! Att ge råd eller anta nationella lagar räcker inte för att bekämpa denna företeelse. Det räcker inte för att förhindra allvarliga sjukdomar, som till följd av könshandeln hotar hälsan, genom att förlita sig på gratisutdelningen av tusentals eller miljontals kondomer, som vi har sett under större idrottsevenemang. Det är vår skyldighet att inte i tysthet legalisera förödmjukelsen av kvinnor och barn som, med samhället, slängs i de kommersiella intressenas käftar genom kränkande prostitution. 
Herr kommissionsledamot! Jag vill avsluta med att nämna att ni föreslog den 25 mars som en internationell dag mot människohandel under ert besök i Aten nyligen. Jag vill be er att senarelägga detta med en dag eftersom den 25 mars är en nationell helgdag i Grekland och ett av de största firandena i vår historia. Vi respekterar kvinnor men vi respekterar också nationella helgdagar. Tack på förhand. 

Talmannen.
   – I enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen har jag mottagit ett förslag till resolution(1).
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Människohandeln, eller slaveriet som vi brukade säga, avskaffades av det brittiska imperiet med stöd av den brittiska flottan, men den är en tragisk verklighet i det nya Bryssel-imperiet. Denna avskyvärda handel gynnas på ett aningslöst sätt av en politisk dagordning som styrs av manshatande lesbiska kvinnor utan kunskaper eller insikter om den verkliga världen. Om ni tvivlar på detta kan ni klicka er fram till deras hemsida och bilda er en egen uppfattning. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är Alain Hutchinsons betänkande (A6-0013/2006), för utskottet för regional utveckling, om omlokalisering i ett regionalt utvecklingsperspektiv (2004/2254(INI)). 
Alain Hutchinson (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ämnet i mitt betänkande – omlokalisering av företag – är ett känsligt men icke desto mindre aktuellt ämne. Jag insåg genast att det var känsligt när jag lade fram mitt första förslag till betänkande i utskottet för regional utveckling. Jag har sällan varit med om – även om jag fortfarande är en ung ledamot – en så het debatt i ett utskott. Faktum kvarstår att insikt ofta har sitt ursprung i en konflikt mellan idéer och jag anser att vi har lyckats utarbeta en bra och väl avvägd text som uttrycker flera intressanta idéer och som gör det möjligt för oss att avmystifiera, tydliggöra och bättre förstå de komplexa mekanismerna i ett verkligt problem i vårt samhälle. Jag vill också utnyttja den tid jag fått till att tacka skuggföredragandena och alla mina kolleger som hjälpt till att utarbeta detta betänkande. 
Mina damer och herrar! Det är många av oss i kammaren – kanske inte i kväll, men i allmänhet – som kunde konstatera att omlokaliseringar oftast får avsevärda ekonomiska konsekvenser för de drabbade regionerna. Men en omlokalisering innebär också förlorade arbetstillfällen och tragedier för de familjer som drabbas och detta är något som påverkar oss. 
En första iakttagelse jag gjorde när jag utarbetade betänkandet var därtill att EU:s statistiska verktyg inom detta område är svagt. Jag lade också märke till att vår församling redan hade tagit itu med denna fråga i form av andra betänkanden. I en första resolution från den 13 mars 2003 om nedläggningen av företag i besittning av EU-stöd satte parlamentet fingret på den stora risk som omlokaliseringar innebär med avseende på regionalpolitikens huvudsakliga målsättning, nämligen ekonomisk och social sammanhållning. Sedan kom resolutionen av den 6 juli 2005, av vår kollega Konstantinos Hatzidakis, om reformerna av strukturfonderna. Vid det tillfället hade parlamentet upprättat flera förslag om omlokaliseringar. 
Jag tar i mitt betänkande givetvis upp idéerna från de resolutioner som Europaparlamentet tidigare röstat om. Jag har försökt återskapa de huvudsakliga delarna i dessa resolutioner. Efter att ha påpekat att den regionala utvecklingspolitiken syftar till att underlätta EU-regionernas utveckling och att statligt stöd inte ska användas för att uppmuntra omlokaliseringen av ekonomiska aktiviteter, övergår man i det betänkande som utskottet för regional utveckling röstat om till att föreslå att man vidtar åtgärder, både på EU-nivå och på nationell nivå, avsedda att förebygga, å ena sidan, de eventuella negativa konsekvenser som omlokaliseringarna kan få på den ekonomiska utvecklingen och, å andra sidan, de sociala tragedier som orsakas av dessa omlokaliseringar. 
Vi begär för det första att vi får tillgång till ett verktyg som ger oss mer exakt information. Därför föreslår vi att observationsorganet i Dublin får ansvar för att studera, utvärdera och övervaka företeelsen med omlokalisering för att ge uttryck åt dess sociala och ekonomiska följder och dess inverkan på politik som rör sammanhållning och regional utveckling. Som tillägg till detta verktyg, och i avsaknad av bättre samordning av våra nationella samhällssystem, anser utskottet för regional utveckling att det nu är ytterst viktigt att tillämpa en övergripande europeisk strategi för att hindra, förvalta och övervaka omlokaliseringen av företag både inom och utanför unionen. Vi föreslår ett antal åtgärder som vi tar upp i mycket praktiska termer i betänkandet. 
För det första uppmanar vi kommissionen att vidta alla nödvändiga åtgärder för att uppfylla det jag anser är ett av de viktigaste kraven i betänkandet: att förhindra att EU:s regionalpolitik blir ett incitament för företagen att omlokalisera. 
För det andra stöder vi kommissionens förslag som syftar till att straffa de företag som har fått EU-bidrag och som omlokaliserar sin verksamhet inom sju år. Vi kräver också att det inte längre i händelse av bristande efterlevnad av nationella och internationella lagar ska vara möjligt för samma företag att få statligt stöd som är avsett för deras nya produktionsplats. 
Vi uppmanar kommissionen att överväga åtgärderna med hänsyn till de omlokaliseringar som jag vill kalla omvända omlokaliseringar, det vill säga de som utan en omlokalisering av företagets verksamhet leder till sämre arbetsförhållanden. Vi anser att beviljandet, och ett fortsatt tillhandahållande, av statligt stöd till företag måste villkoras av exakta förpliktelser inom områdena för sysselsättning och lokal utveckling. Vi föreslår att kommissionen utvecklar ett system avsett att ge strängare straff åt företag som, efter att ha fått statligt stöd, omlokaliserar alla eller delar av sin verksamhet utanför EU. Vi uppmanar också kommissionen att inkludera sociala klausuler i de internationella avtalen och kräver att genomförandet av dessa sociala klausuler stöds av positiva åtgärder och incitament för att hjälpa de länder och företag som rättar sig efter dessa klausuler. Vi stöder kommissionens förslag som syftar till att skapa en globaliseringsfond avsedd att förhindra och hantera de ekonomiska och sociala kriser som orsakas av omstrukturering och omlokaliseringar. 
Utskottet för regional utveckling anser slutligen att konsekvenserna av de många omlokaliseringarna måste få oss att inta en öppen och konstruktiv hållning till frågan om att skapa ett verkligt europeiskt socialt område. I detta hänseende anser vi att den sociala dialogen har en viktig roll att spela när det gäller att förebygga omlokaliseringar och att hantera deras följder. 
Mina damer och herrar! Som vi alla vet och som har sagts ett antal gånger har EU genomgått en omfattande kris den senaste tiden. Det allvarliga med denna kris är att européerna utan tvivel har tappat förtroendet och intresset för detta fantastiska projekt vi kallar den europeiska integrationen. Vare sig det sker med hjälp av denna resolution om omlokaliseringar eller med hjälp av andra texter har vi, Europaparlamentets ledamöter som Europas invånare valt, en skyldighet att lyssna på denna oro. Jag anser att det betänkande som vi röstade om i utskottet innehåller en del intressanta områden att spinna vidare på och att det svarar på de befogade frågor som våra medborgare har ställt om detta ärende. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera och tacka föredraganden Alain Hutchinson och utskottet för regional utveckling för detta utmärkta betänkande som handlar om en känslig fråga som har varit föremål för utförliga debatter i de olika medlemsstaterna under de senaste månaderna. 
Utan att underskatta frågans känslighet vill jag påminna er om att rätten att etablera sig varsomhelst i gemenskapen är en grundläggande frihet och hörnsten i den inre marknaden. Det är skadligt att uppmuntra eller förbjuda investeringsbeslut. Specialisering och byte av plats där ekonomisk verksamhet utövas är en del av den ekonomiska utvecklingen och behövs om vi vill ha tillväxt och fler och bättre arbetstillfällen. 
Men kommissionen är fullt medveten om att omlokaliseringar av företag, som Alain Hutchinson underströk tidigare, och förlusten av arbetstillfällen inom unionen är en mycket oroväckande företeelse. Vi kan naturligtvis inte ingripa i företagens arbetsbeslut; men vi är fast beslutna att bekämpa de sociala följderna av sådana beslut. 
Strukturfondernas mål, under både nuvarande och kommande programperiod, är att skapa sysselsättning, tillväxt och ytterligare ekonomisk utveckling. Med fondernas hjälp kan man på ett flexibelt sätt fullt ut minska och begränsa de svårigheter som uppstår i regionerna och för medborgarna på grund av ett företags beslut att stänga och omlokalisera alla eller delar av sin ekonomiska verksamhet till en annan medlemsstat eller utanför EU. 
Både nuvarande och kommande förordningar som ännu inte har slutförts ser till att alla företag som finansierats genom EU:s strukturfonder och som omlokaliserar inom fem års tid från att de fått ett bidrag måste återbetala bidraget. Tack vare denna regel kommer företagen att sluta tillgripa bidragshoppande. 
Avslutningsvis vill jag försäkra er om att kommissionen noggrant kommer att granska varje enskilt förslag som parlamentet eventuellt lägger fram inom ramen för debatter om framtida förordningar. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om de fruktansvärda följderna av företagsomlokaliseringarna i de olika EU-länderna, nämligen ökad arbetslöshet, fattigdom och social utslagning. Utvecklingen över stora områden hämmas också, särskilt i länder med svaga ekonomier såsom Portugal som domineras av ”traditionella” textil- och konfektionsindustrier, sko- och kabeltillverkning.
Enligt yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor påverkar omlokaliseringar inte bara dessa ”traditionella” industrier, utan även ytterst kapitalintensiva industrier såsom ståltillverkning, flygteknik, maskinteknik och elektroniska komponenter, för att inte tala om stora delar av tjänstesektorn som till exempel mjukvaruutveckling, finansiella tjänster och logistik- och informationstjänster. 
Det innebär goda nyheter att utskottet för regional utveckling, via dess föredragande Alain Hutchinson, har välkomnat de flesta åsikter som utskottet för sysselsättning och sociala frågor har uttryckt, särskilt inkluderandet av de sociala klausulerna i de internationella avtalen grundade på internationella arbetsorganisationens konventioner, vilket gör att man kan se till att länder och företag rättar sig efter dem, även om jag personligen inte anser att dessa åtgärder är tillräckliga. Som vi sa under debatten och i omröstningen av parlamentets resolution från den 13 mars 2003, måste ändå kommissionen och medlemsstaterna vidta åtgärder för att sätta stopp för denna ekonomiska och sociala plåga som bara leder till större vinster för de multinationella företag och de ekonomiska grupper som inte visar något socialt ansvar. 
Denna debatt måste leda till konkreta resultat som säkrar arbetstagarnas rättigheter och ser till att de ekonomiska grupper som har omlokaliseringar och arbetslöshet bakom sig inte längre får bidrag i någon medlemsstat.
Kommissionen måste, tillsammans med medlemsstaterna, se det som ett brådskande ärende att ta sig an de europeiska företagsrådens yttranden, att upprätta och offentliggöra en svart lista över företag och ekonomiska och/eller finansiella grupper som har använt omlokaliseringar i syfte att öka sina vinster och att kräva att alla bidrag som beviljats återbetalas. Strängare krav måste också införas när det gäller att försvara sysselsättning och regional utveckling i kommande förordningar om gemenskapsmedel. 
László Surján,
   . – Herr talman! Utskottet för regional utveckling stödde detta betänkande med stor majoritet. Föredraganden var tvungen att jämka samman helt motsatta åsikter och förtjänar vårt tack. 
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har aldrig stöttat inskränkningar av friheterna, såsom, i vårt fall, den fria rörligheten för kapital. Vår kompromiss grundades på denna princip och vi måste även i framtiden fortsätta att vägra förvänta oss lösningar på de lokala problemen med inskränkningar av friheterna. Vi har tyvärr redan sett ett oroväckande exempel på detta för inte så länge sedan i samband med tjänstedirektivet. 
Protektionism som orsakas av själviskhet och rädsla kommer alltid att få oönskade konsekvenser. Man har sett en produktionsökning i de länder där arbetsmarknaden öppnades för arbetstagare från de nya medlemsstaterna och arbetslösheten har faktiskt sjunkit. I andra områden omlokaliserades vissa företag till regioner med lägre löner. Omlokaliseringar av företag leder till många bekymmer. Om företagsägarna bara är intresserade av vinsten kan de lyckas med att höja sina vinstnivåer men de skulle orsaka skada för andra. Att öka aktieägarnas avkastning är ingen tröst för de anställda som förlorar sina arbeten på grund av att deras företag omlokaliseras till utvecklingsländer, eller till och med bara till en annan region i EU. 
Därför måste vi fastställa de rätta metoderna för att verkställa det allmännas bästa men jag befarar att ingen lag någonsin kan ersätta känslan av ömsesidigt ansvar mellan ägare och anställd, för den andres välfärd. Förhållandet mellan ägare och anställd kommer endast att få ett mänskligt ansikte om det grundas på både ekonomiska och etiska överväganden. Därför är jag säker på att när vi letar efter nya vägar och nya lösningar kommer vi att vara tvungna att återvända till frågan om omlokaliseringar. 
Constanze Angela Krehl,
   – Herr talman! Det gläder mig att föredraganden – efter att det först var avsevärda splittringar i utskottet – har lyckats få till stånd en så bred kompromiss om detta betänkande. Det är en kompromiss som jag stöder mycket starkt. 
Det finns tre punkter som jag vill lyfta fram än en gång. För det första var det intressant att få veta att bara ett mycket litet antal företag som omlokaliserar faktiskt får EU-bidrag, det vill säga bidrag från EU:s skatteintäkter, och eftersom sammanhållnings- och strukturpolitiken grundas på solidaritet med mer sårbara regioner tror jag inte att någon här i kammaren kommer att underminera dem. 
För det andra måste vi ha ökad insyn när det gäller vilka företag som får vilket stöd, för att tydliggöra för vår väljarkår vad vi i EU faktiskt gör och vad vi stöder. Hursomhelst kommer vi inte att stå för något ”bidragshoppande”. 
För det tredje behöver vi, på de platser där omlokaliseringar leder till förlorade arbetstillfällen, ett instrument för att hjälpa de drabbade och det skulle globaliseringsfonden kunna användas till. 
Jean Marie Beaupuy,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig att se att vi, efter att vår kollega Alain Hutchinson lagt ned så många arbetstimmar på betänkandet, har nått, som mina två kolleger precis har sagt, om inte fullständig enighet så åtminstone en överenskommelse om de flesta momenten. 
För att återgå till det ursprungliga betänkandet och till det som iakttagits anser jag att vi naturligtvis måste ta hänsyn till det som motiverade Alain Hutchinson, nämligen den chock som en omlokalisering innebär för de anställda och för regionerna i fråga, eftersom alla omlokaliseringar av större arbetsstyrkor är en verkligt traumatisk upplevelse, både för de anställda och för regionen. 
Som föredraganden också sa är det inte acceptabelt om vissa företagsledare skulle använda sig av utpressning. Vi måste dock påpeka att det i en fri ekonomi, inom våra egna regioner – eftersom omlokaliseringar ibland äger rum inom våra egna länder – finns skillnader i lön och teknisk konkurrens som betyder att ett företag faktiskt kan föranledas att omlokalisera en del av sina produktionsanläggningar, vare sig det är varor eller tjänster de producerar. 
Låt oss slutligen inte glömma att vi, i enlighet med Europeiska enhetsakten från 1986, måste underlätta den fria rörligheten för varor, personer och tjänster i våra medlemsstater. Innan vi talar om omlokaliseringar måste vi ställa oss följande grundläggande fråga: om ett företag som måste möta konkurrensen och erbjuda sina kunder en tjänst inte omlokaliserar, vad ska det då göra? Jag talar inte om brottslingar nu. Jag talar om ett antal företag som har stått inför detta beslut. Många av dem har faktiskt klarat sig mycket bra genom att upprätta och utveckla en tjänst för forskning och utveckling, genom att skapa nya marknader och genom att lyckas omlokalisera delar av sin verksamhet. 
Avslutningsvis vill jag betona att det, som Constanze Angela Krehl sa, är viktigt att EU inte använder sina medel på ett felaktigt sätt för att stödja omlokaliseringar. Vi måste snarare använda de befintliga medlen för att stödja de arbetstagare och regioner som hamnar i svårigheter när sådana omlokaliseringar faktiskt äger rum. 
Elisabeth Schroedter,
   – Herr talman! Bidragshoppning är ett populärt utpressningsspel inom EU och det är uppenbart att det är skattebetalarna som betalar notan för det. Detta spel har inte spelats enbart efter de tio nya medlemsstaternas anslutning; tvärtom, så fort Sverige gick med lockades ett företag från Bremen till det nya svenska ”mål 2”-området, precis när det hade fått ett bidrag. Följden av detta blev att de statliga åtgärderna mot arbetslösheten i Bremen motverkades. 
Detta exempel visar vad det handlar om här. Det handlar inte om att inskränka etableringsfriheten utan snarare om behovet för de företag som får statligt stöd att åta sig att skapa sysselsättning i regionen, och att detta fastslås på ett bindande sätt. 
Kommissionen har föreslagit en period på fem år, vilket jag inte anser räcker. Det är bara symboliskt och helt ineffektivt. Med tanke på att företagens investeringar subventioneras med upp till 50 procent med statliga medel måste denna period vara längre – åtminstone sju år, vilket föregående kommission föreslog. Fem år innebär en betydlig minskning; en period på sju år är inte ens mycket i detta fall. Om vi verkligen vill begränsa bidragshoppningen är det den längre perioden vi behöver.
Jag anser att Alain Hutchinson i sitt betänkande tar itu med viktiga frågor och att det är ett viktigt betänkande. Jag förväntar mig att kommissionen på nytt överväger denna femårsperiod, som med denna mängd bidrag snedvrider konkurrensen, att man införlivar perioden på fem år, som kammaren rekommenderade, i förordningen om subventioner och att man dessutom noggrannare övervakar de företag som inlåter sig på denna typ av bidragshoppning och svartlistar dem på det sätt som föredraganden föreslog. 
Pedro Guerreiro,
   . – För exakt tre år sedan, efter att arbetarna länge hade kämpat för att försvara sina jobb och livskraften hos sådana företag som CG och Clark i Portugal, antog parlamentet den 13 mars 2003 en resolution med en rad rekommendationer som rörde stängning av företag som hade fått EU-stöd.
Det är tre år sedan, och vad har kommissionen gjort för att genomföra dessa rekommendationer? Vad har den gjort för att gemenskapsstödet ska göras avhängigt av långsiktiga avtal om sysselsättning och lokal utveckling? Har kommissionen publicerat listan på företag som har brutit kontraktet, har omlokaliserats och direkt eller indirekt dragit nytta av allmänna medel? Hur många gånger har kommissionen vägrat bevilja gemenskapsstöd till företag som har misslyckats med att uppfylla de kontrakt som de har undertecknat, eller begärt att stödet ska återbetalas? Vilka praktiska åtgärder har kommissionen vidtagit för att stödja arbetstagarna och den ekonomiska återhämtningen i de områden som påverkats av omlokaliseringar? Har kommissionen sammanställt de föreslagna praktiska föreskrifterna för att förhindra omlokaliseringar av företag?
Svaret på alla dessa frågor är tydligt för alla i det betänkande vi har här, som efter tre år endast tar upp samma rekommendationer till kommissionen. Företagen förefaller betrakta omlokalisering som en investering. Genom att de erhåller olika offentliga stimulansåtgärder och stöd och utnyttjar lågavlönade arbetstagare, som berövats sina rättigheter, söker företagen få ut maximal vinst på kortast möjliga tid. Detta sker tills företaget finner en mer kostnadseffektiv plats att flytta till, och på så vis struntar i alla sina åtaganden och de förfärliga sociala och ekonomiska skador som de lämnar efter sig.
Företagsflyttningar fungerar som en form av konstant utpressning riktad mot arbetstagarna, ett slags press på dem för att minska lönerna, öka arbetstiden, öka flexibiliteten på arbetsmarknaderna och minska arbetstagarnas rättigheter. Vi föreslår därför att vi antar en rättslig ram med föreskrifter för att bekämpa omlokalisering av företag, så att vi om ytterligare tre år inte kommer att föra samma debatt. 
Graham Booth,
   . – Herr talman! Jag vill koncentrera mig på begreppet direkt statsstöd som ett redskap för regional utveckling, vilket Alain Hutchinson talar om i sitt betänkande. Det är ett begrepp som hänger mycket nära samman med tanken på strukturfonder och regional sammanhållning, och mitt land Förenade kungariket betalar ett högt pris inom EU till följd av detta. 
Föredraganden krävde att de företag som har fått offentligt stöd och som sedan har omlokaliserats inom EU inte ska få statligt stöd eller strukturbidrag under sju år. Men hur blir det för de respektabla företag som har ansökt om statsstöd i vederbörlig ordning men inte har fått något svar från den brittiska regeringen därför att kommissionen inte har gett klartecken i tid och som sedan har omlokaliserats till en annan del av EU som överensstämmer bättre med Bryssels uppfattning om sammanhållning och som därför är fullkomligt fri från samma hinder? 
År 2002 bad Peugeot Europeiska kommissionen att godkänna ett statligt stödpaket för att bygga den nya 207-modellen i Ryton i West Midlands i England. Mer än två år senare, när det fortfarande inte hade kommit något svar från kommissionen, gav Peugeot upp och meddelade att 207-modellen skulle byggas i Frankrike och Slovakien. Utan tvivel såg Bryssel det som ett fullföljande av ett ekonomiskt uppdrag. Samtidigt står Ryton inför en osäker framtid. När man väl upphör med tillverkningen av 206-modellen – som hittills har tillverkats där så bra och på ett så konkurrenskraftigt sätt – om denna fabrik sedan stänger efter många års tillverkning under olika ägare, antar jag att man skulle kunna beskriva detta som ett slags omlokalisering, men det är knappast Peugeots fel. Kanske kommissionen i stället under sju år skulle förbjudas att uttala sig om statligt stöd och att överreglera affärssektorn. Detta skulle förvisso välkomnas i West Midlands i England där yrkesskickliga arbetstagare lider under EU:s ekonomiska politik. 
Nu har vi fått höra nyheten att Peugeot har slutit ett avtal med Kia Motors om att bygga 206-modellen i Indonesien och dessutom fått ta del av obekräftade uppgifter att även 207-modellen kommer att byggas där, vilket innebär att man gör det än värre för de Peugeot-anställda. Det finns ingenting som bättre skulle kunna illustrera EU-ekonomins inkompetens. Om vi vill öka sysselsättningen bör vi åstadkomma den rätta balansen mellan reglering och flexibilitet för företagen. Överreglering skapar konstlade arbetstillfällen som inte är ekonomiskt berättigade. 
Seán Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Jag välkomnar Hutchinsonbetänkandet om omlokalisering i ett regionalt utvecklingsperspektiv. I betänkandet framhålls betydelsen av EU:s sammanhållningspolitik som ett medel att avhjälpa den bristande jämlikheten i regioner som släpar efter. 
Jag kommer från ett land som har dragit nytta av EU:s strukturfonder. Därför välkomnar jag detta ur irländsk synvinkel men särskilt med tanke på min egen region – den västra och nordvästra delen av Irland. Eftersom denna till största delen är en landsbygdsregion – 70 procent av befolkningen bor i landsbygdsområden – är regionen mer sårbar än de flesta för effekterna av en omlokalisering. EU måste skydda sådana regioner som västra och nordvästra Irland, särskilt när det gäller bosättningsmönstret som bara kan vidmakthållas genom en välavvägd regional utveckling. EU måste insistera på att man avhjälper bristerna i infrastrukturen, i synnerhet på sådana områden som transport, energi och modern bredbandskommunikation. Dessa brister är ett hinder för den regionala konkurrensförmågan. 
I detta sammanhang välkomnar jag verkligen att Europeiska kommissionen i förra veckan godkände den irländska regeringens beslut att använda 170 miljoner euro för att bygga ut bredbandsnätet i över 70 städer runt om i landet. Åtgärder av detta slag kommer att bidra till regionernas konkurrensförmåga, dra till sig rörliga investeringar och förhoppningsvis motverka företagens tendenser att etablera sig på platser som redan är överbefolkade. Detta är det starkaste försvaret mot omlokalisering och för ett stärkande av de regioner som bäst behöver hjälp. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Herr talman! Jag vill naturligtvis inte att EU:s skattebetalare ska finansiera utvecklingen av företag som omlokaliseras utanför EU, eller som inte håller sig till reglerna. Men jag avvisar ändå fullständigt detta betänkande, eftersom jag anser att det tyder på en grav missuppfattning av den globala ekonomin om man fryser verksamheten för företagen i sju år, under vilken tid de inte kan omlokalisera driften.
Inte heller förstår jag varför ett företag i EU inte skulle få flytta till ett annat område, om det föreligger konkurrens mellan de olika typer av statligt stöd som ges av enskilda medlemsstater. Att besluta om hur företagen får flytta kommer inte att bidra till någon hållbar sysselsättning. Det kommer bara att överbelasta ett redan oflexibelt sysselsättnings- och högskattesystem med ytterligare orörlighet. Det kommer att åstadkomma ännu mer meningslös byråkrati och ytterligare sprida den orimliga strategin att kämpa mot företagens omlokaliseringar. Statstjänstemännen är engagerade i en fåfäng kamp för att slåss mot väderkvarnar med hjälp av EU:s skattebetalares pengar. Med andra ord leds kapitalet alltid dit där det ökar mest i värde, och följer inte de instruktioner som ges av parlamentet eller kommissionen. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europaparlamentet vill enligt Hutchinsonbetänkandet uppenbarligen inte förbjuda företag från att omlokaliseras till andra länder. Det skulle vara inskränkande och odemokratiskt. Vi, åtminstone gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, vet att ett företag måste vara konkurrenskraftigt för att överleva, och de enskilda medlemsstaterna måste ha en skattemässig och allmän ekonomisk miljö som drar till sig investeringar i medlemsstaterna.
Men det är ändå inte rätt om EU uppmuntrar till en ständig omlokalisering av företag med hjälp av stöd ur gemenskapens budget. Det är därför man i Hutchinsonbetänkandet än en gång föreslår att företag som har fått ekonomiskt stöd från EU och flyttar sin verksamhet inom sju år efter att stödet beviljats ska beläggas med böter. Man föreslår också att företag som fått statligt stöd, särskilt de som inte lyckats uppfylla alla de villkor som förknippats med sådant stöd, inte bör ha rätt till statligt stöd på den nya platsen, och bör avstängas från framtida stöd från strukturfonderna.
I Hutchinsonbetänkandet påpekas också att vi behöver bli ännu strängare mot företag som flyttar utanför EU. Jag anser att Europaparlamentets förslag är realistiska och på ett välavvägt sätt svarar mot det problem vi har. Jag vill också belysa förslaget i Hutchinsonbetänkandet som rör globaliseringsfonden. Vi välkomnar kommissionens förslag och menar att globaliseringsfonden snart kommer att bli en realitet för att påverka de negativa följderna av dagens situation, som erbjuder möjligheter åt var och en men också medför risker som måste tas itu med på ett effektivt sätt.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Herr talman! Tidigare föreföll det som om många ville utnyttja denna debatt för att skapa ytterligare en skiljelinje mellan EU:s gamla och nya medlemsstater. Det är vår uppgift att ta fram bestämmelser som kan bidra till ett bättre, säkrare och ett expanderande EU i varje medlemsstat och för varje medborgare. Om bestämmelserna inte är bra kan det hända att sammanhållningspolitiken, som grundar sig på solidaritet, en av våra viktigaste grundläggande värderingar, kommer att hjälpa de mest underutvecklade områdena, men leda till osäkerhet och sårbarhet i andra.
Betänkandets föredragande hade den svåra uppgiften att se till att frågan om omlokalisering av företag inte leder till ett större gap mellan öst och växt, utan till ett nytt steg i riktning mot ett enande av Europa. Föredragandens arbete har lett till mer välavvägda förslag, som oftast bidrar till att uppfylla regionalpolitikens mål, och de stärker den sociala och ekonomiska tryggheten för arbetstagare i alla de tjugofem medlemsstaterna. Jag gratulerar föredraganden. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också gratulera Alain Hutchinson till hans utmärkta arbete: det finns tydligen ett behov av att genomföra en effektiv politik som ska motverka skattemässig dumpning i de olika medlemsstaterna.
Beslutet att omlokalisera produktion inom unionen – om det är berättigat därför att ett område är mer konkurrenskraftigt än ett annat – kan ändå gynna gemenskapens ekonomi som helhet. Däremot är det en helt annan sak – och oroväckande – om omlokalisering sker till länder utanför unionen, vanligen som resultat av ganska släpphänt arbetslagstiftning i många länder utanför EU.
Det är klart att EU:s sociala modell är kostsam, och det är huvudsakligen våra företags konkurrenskraft som lider av det. Men det innebär inte att vi får acceptera kompromisser som medför lägre priser. För det första behöver vi stimulera EU:s produktion vad gäller kvalitet och specialisering. För det andra behöver vi införa åtgärder som syftar till att minska de sociala kostnaderna i samband med omlokaliseringar genom att främja arbetstagarnas utbildning och omskolning i de områden som drabbas av omstrukturering.
Vi tog upp en liknande fråga tidigare, när parlamentet diskuterade stålkrisen med särskild hänvisning till Thyssen/Krupp-affären i Terni i Italien. Jag samtycker till att man ålägger företagen höga skadestånd när de efter att ha fått gemenskapsstöd eller statligt stöd beslutar att omlokalisera en del av sin produktion utanför unionen.
Det är allt jag har att säga, herr talman. Jag vill bara ta upp förslaget att skapa ett varumärke för EU för varor som tillverkats helt inom EU: Jag anser att det är ett viktigt incitament för tillverkning inom EU. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Förra månaden uppgav kommissionsledamot Danuta Hübner vid en intervju med en fransk finanstidskrift att vi behöver underlätta omlokalisering inom EU. För kommissionsledamoten är detta en av de grundläggande principerna för den inre marknaden, och tillämpning av artificiella bestämmelser som ska begränsa omlokaliseringen kommer att påverka EU-företagens konkurrenskraft negativt.
Men om kommissionen vill utveckla en konkurrenskraftig ekonomi inom EU vore det bra om man såg till att man då inte förstörde EU:s sociala modell, inte raserar arbetstagarnas rättigheter eller åtminstone inte skapade en miljö som uppmuntrar företagen att kränka dem. En konkurrenskraftig ekonomi inom EU är inte en dålig utveckling för de europeiska arbetstagarna, men medlen för att uppnå detta mål och planeringsfilosofin har utan tvekan bara lett till problem för arbetstagarna.
Hutchinsonbetänkandet är utan tvivel ett positivt steg framåt. Jag välkomnar och stöder betänkandet, eftersom jag samtycker till större delen av innehållet, men jag vill också påpeka att det är ett av få betänkanden av en PSE-ledamot som jag har sett på senare tid, vilket åtminstone förefaller ha skrivits av en verklig socialist.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman! När jag tar till orda i denna debatt vill jag göra kammaren uppmärksam på två viktiga frågor.
Omlokalisering, eller förfarandet för att överföra ekonomisk verksamhet till utlandet, är en objektiv ekonomisk process. Det är en följd av behovet att reagera på en allt hårdare konkurrens som går hand i hand med behovet att minska tillverkningskostnaderna. Det är sant att omlokalisering leder till förlorade arbetstillfällen i vissa länder, men bara på kort sikt. Forskning har visat att nya arbetstillfällen skapas på lång sikt efter en omlokalisering.
Undersökningar som gjorts av konsultföretaget McKenzie bland 600 tyska företag har bekräftat att överföring av arbetstillfällen till Östeuropa främjar skapandet av nya jobb i Tyskland. För 40 procent av de undersökta företagen innebar skapandet av ett jobb i utlandet att tre nya jobb skapades i Tyskland vid samma tidpunkt. Samma sak gäller för brittiska och franska företag som investerar i utlandet.
Därför är det helt enkelt inte ekonomiskt meningsfullt att sätta upp administrativa hinder och belägga de företag som vill omlokalisera verksamheten med ekonomiska sanktioner, eller belägga lokala myndigheter med sanktioner när de ger offentligt stöd för att attrahera investerare. Jag kommer därför att rösta mot Hutchinsonbetänkandet. 
Carl Lang (NI ).
   – Herr talman! Som vald företrädare för den franska regionen Nord-Pas de Calais, där industrin – särskilt textilindustrin – förlorar tusentals arbetstillfällen varje år, tillstyrker jag självklart förslaget som syftar till att begära återbetalning av gemenskapsstöd som beviljats företag som omlokaliserar sin verksamhet.
Det är ett förnuftigt ekonomiskt och socialt förslag, som Front National lade fram under de regionala valen 2004 angående de bidrag som betalades av de regionala myndigheterna.
Denna åtgärd kommer emellertid, trots att den är sträng, inte att vara mer förnuftig än skapandet av en europeisk globaliseringsfond. I det här fallet reparerar kommissionen bara med sin ena – skenbart sociala – gren den skada som gjorts av dess andra, ultraliberala gren.
Omlokaliseringar är inte oundvikliga, men de är en följd av EU:s affärsideologi. Genom att ta bort ekonomiska gränser utsätter denna ideologi våra företag för konkurrens från grupper med extremt låga arbetskostnader. Denna sociala dumpning är inte bara fördelaktig för utomeuropeiska länder, utan äger också rum inom EU. Det finns alltså många EU-direktiv som faktiskt stöder omlokaliseringar mellan medlemsstater, och bidrar till en nedgradering av den sociala lagstiftningen.
För att vi ska kunna ha några förhoppningar om att kunna bevara våra jobb och vårt sätt att leva, måste vi återupprätta våra kommersiella gränser och införa en social mervärdesskatt på importerade varor. Vi måste faktiskt en dag välja mellan att återinföra en nationell och europeisk skyddspolitik och er politik med liberal fundamentalism, som leder till vidsträckt socialt förfall. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som vi vet inrättades fri rörlighet för personer, varor och kapital inom EU genom Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, och därför vore det knappast möjligt att helt och hållet förbjuda företag att fritt välja etableringsort, eftersom det skulle skada EU:s företag genom att göra dem orörliga. Men det som behövs är att man inför något som kan åtfölja principerna om fri rörlighet, som måste finnas kvar inom ramen för sammanhållningspolitiken, och reformerna av strukturfonderna och lagen om bidrag är möjligheter för att göra detta. Det betyder att det är brådskande för kommissionen att genom att tilldela stöd och finansiering från strukturfonderna se till att beviljandet av sådant stöd bör villkoras till medellånga garantier om varaktighet och sysselsättning. Detta är verkligen något som EU måste behandla.
Det som klargörs i Hutchinsonbetänkandet – även om det var utsatt för en livlig debatt i utskottet – är att de företag som får stöd är skyldiga att genomföra politiken med ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Klart uttryckt betyder det att det konsekventa sättet att lägga fram kommissionens förslag med hänvisning till strukturfonderna är att specificera att företag som inte uppfyller de villkor som är förbundna med offentligt stöd bör uppmanas att återbetala det, och inte under några förhållanden tillåtas erhålla offentligt stöd i den nya etableringsorten, samt undandras stöd från strukturfonder eller statligt stöd för en period om minst fem år – även om det vore bättre med sju år – från och med dagen för omlokaliseringen.
Betänkandet syftar till att betona behovet av att alla nödvändiga steg bör tas för att förhindra erbjudanden i enlighet med gemenskapens regionalpolitik om stimulanspaket för företagsomlokaliseringar som leder till förlorade arbetstillfällen. I sin nuvarande form är Hutchinsonbetänkandet ett opartiskt förslag, och det förtjänar att godkännas. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Under trycket av de franska och nederländska nej-rösterna till konstitutionen behandlar parlamentet slutligen omlokaliseringar. Jag kan bara godkänna de åtgärder som föreslagits. Det finns ett brådskande behov av att genomföra dessa åtgärder, eftersom varje dag som går leder till tusentals förlorade arbetstillfällen. Jag beklagar att vi på detta område bara har kommit så långt som att ge stöd i små doser, när det som behövs är en kraftigt verkande kur.
Ändå visar den relativt försiktiga hållningen i betänkandet den stora motsägelse som finns i unionens ekonomiska politik: konkurrensen kan aldrig vara både helt fri och utan snedvridning. Företagen använder sig av utpressning, hotar med omlokaliseringar för att tvinga de anställda att godta sociala förhållanden som är sämre än vad som krävs i det egna landets lagar. Denna sociala utpressning är kopplad till skattemässig utpressning. Hotet om omlokaliseringar används systematiskt för att erhålla skattelättnader.
Framgångsrik bekämpning av omlokaliseringar medför en snabb, uppåtgående harmonisering av skatter och social lagstiftning inom EU. Vidare måste vi få ett slut på Europeiska centralbankens oberoende, som alltid sätter offentliga låneintressen före arbetsmarknadens intressen. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (UEN ).
   – Herr talman! Polen stöder företagens omlokaliseringar inom EU. Enligt vår åsikt är det oskäligt restriktivt och oförsvarbart att man med ett förbud mot att erhålla EU-stöd under en sjuårsperiod straffar företag som har flyttat sin verksamhet. Det är svårt att förstå varför EU:s företag ska hindras från att reagera på marknadens behov, när detta ligger i både konsumenternas och producenternas intressen.
Vi motsätter oss att man sammanställer särskilda listor på företag som har genomfört omlokaliseringar, eftersom detta strider mot EU:s grundläggande principer. Vi uppmanar alla kammarens ledamöter att avvisa sådana orättvisa villkor. De kränker principerna för den fria marknaden och skadar särskilt de nya medlemsstaterna. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Omlokalisering av industrin till ekonomier med lägre löner leder till ekonomiska och sociala svårigheter som skapar klyftor mellan EU:s regioner i stället för att förena dem. Inom EU är omlokaliseringen naturligtvis delvis en följd av de fria rörligheter som garanteras i fördraget och den har aktualiserats som en mycket viktig fråga på grund av utvidgningens omfattning och det oerhört snabba genomförandet av den.
Med sammanhållningsbidrag som är inriktade mot de nya medlemsstaterna är det givet att läget kommer att förvärras. Detta kommer att leda till ett utvecklingsunderskott i andra europeiska regioner. En politik som underlättar omlokalisering är således skadlig för den sociala sammanhållningen. Det som nu är angeläget är en mer kraftfull politik som innebär att man säger nej till EU-bidrag och en möjlighet att hålla inne bidrag till varje företag som omlokaliserar sin tillverkning till en annan medlemsstat. 
Fem år är en alldeles för kort period. Det finns ingen framtid för att beröva de gamla medlemsstaterna arbetstillfällen för att utveckla de nya medlemsstaterna. EU-bidragen bör inte medverka till detta, och vi bör inte heller göra det lättare för företagen att suga åt sig bidrag och sedan flytta vidare. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Anledningen till att vi tar upp frågan om omlokaliseringar är ett förståeligt försök att å ena sidan balansera effekterna av den inre marknadens bestämmelser med, å andra sidan, stöd för sammanhållningspolitiken och garanterandet av jämlika villkor för EU:s regioner. Men låt oss inte glömma bort att vi inte skulle behöva bekymra oss om detta problem om alla EU:s principer upprätthölls, inklusive den fria rörligheten för tjänster och arbetskraft. Att i grunden bara den fria rörligheten för varor och kapital är möjlig i dag uppmuntrar mer eller mindre till omlokalisering av produktionen till områden där kostnaderna är lägre.
Regionalt stöd får faktiskt inte snedvrida den inre marknadens bestämmelser, och EU:s regionalpolitik får inte uppmuntra till omlokalisering av företag. Men det är där som EU:s ingripande i Europas ekonomi bör upphöra. Jag accepterar inte idén med att skydda oflexibla företag och arbetstagare. Enligt min åsikt är det ett brott mot den fria rörligheten att hindra företagens omlokaliseringar. Den fria rörligheten är en av de grundläggande friheterna i gemenskapen. Jag håller principiellt inte med Elisabeth Schroedter, och jag anser att en femårsperiod för att bibehålla sådan drift som stöds av strukturfonderna är tillräckligt lång och att det inte finns någon anledning att förlänga den. Denna period bör knytas till målet för den investering som resurserna har avsatts till, och bör inte överskrida projektets verkliga omfattning. Det är fel att hindra entreprenörer som vill flytta till en billigare och bättre utbildad, kanske mer kvalificerad arbetsstyrka. Det går inte heller att hindra nationella regeringar från att försöka dra till sig utländska investeringar, på samma sätt som det är omöjligt att diktera för medlemsstaterna vilken nivå de ska välja för att driva in direkt skatt.
Mina damer och herrar! Om vi försöker undertrycka denna utveckling kommer EU:s ekonomi att präglas av oföretagsamhet och slöseri. Det handlar om den fria marknaden, och principerna för den fria marknaden skulle sakta ersättas av de strängare bestämmelserna om företagsomlokaliseringar. När det gäller omlokaliseringar bör vi enligt min åsikt koncentrera oss på omlokaliseringar av företag utanför EU, som är det verkliga mardrömsscenariot. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Fler och fler entreprenörer lockas österut på grund av lägre lönekostnader och det som förefaller vara bättre produktionsförhållanden, och eftersom en sådan omlokalisering kostar en hel del är det förståeligt att de önskar att EU ska finansiera detta beslut.
Hittills har detta huvudsakligen berört de sektorer som är arbetskraftsintensiva och mindre teknikbetonade. Det har nu märkts en ökande tendens till att forsknings- och teknikföretag gör likadant, så nu kan vi naturligtvis inte längre bortse från ljudet av varningsklockorna. Till och med de mest optimistiska bland oss måste börja inse att de multinationella företagen inte bryr sig om huruvida de exploaterar miljön, tvingar små och medelstora företag att gå i konkurs, eller lämnar en massarbetslöshet efter sig. EU-medel och nationellt stöd kan lika lite ändra på detta faktum som garantier för sjuårig varaktighet, som knappast är värt det papper de trycks på.
Det handlar inte längre om huruvida medlemsstaterna ska vara solidariska med varandra eller konkurrera med varandra. Nu gäller det att få EU:s ekonomi att överleva. Denna består inte bara av stora företag, vars olika omlokaliseringar det är meningen att vi ska finansiera, utan också av små och medelstora företag, som också behöver stimulans och stöd, och som har väntat alltför länge på detta.
Jan Olbrycht (PPE-DE ).
   – Herr talman! Texten i den resolution vi ska rösta om har varit föremål för olika eftergifter och kompromisser. Jag vill ändå göra kammaren uppmärksam på ett par viktiga frågor som tagits upp under denna debatt.
För det första påpekas det med all rätt i texten att det finns risk för otillbörligt utnyttjande av EU-medel om de används för att flytta produktion, när medlen är knutna till områden med strukturingripande i en särskild region. På ett sätt är medlen därför knutna till denna region.
För det andra förespråkas ingripanden i texten, och den omfattar en rad förslag om förebyggande eller bestraffande åtgärder.
För det tredje uppfattas omlokalisering som ett verkligt hot i texten, även om hänvisningar görs enbart till potentiellt negativa följder. Endast i början av resolutionen uppges det att det kan finnas många anledningar till omlokaliseringar, och att dessa kan vara knutna till effektivitet och lönsamhet. I resten av texten fokuseras enbart på negativa mekanismer. Där nämns bara helt kort skillnaden mellan omlokaliseringar inom och utanför EU, och man uppmärksammar inte tillräckligt det främjande av positiva mekanismer som skulle uppmuntra investerare att stanna i EU. Man misslyckas också med att i texten skilja mellan mindre och större företag i de olika kategorierna, vilket gäller för statligt stöd. I framtiden bör texter av detta slag åtföljas av detaljerade ekonomiska analyser som belyser ekonomiska förhållanden och produktionscykelns varaktighet. 
Ambroise Guellec (PPE-DE ).
   – Herr talman! Omlokaliseringar är en företeelse som oroar EU som helhet, men särskilt de gamla medlemsstaterna. Vi vet dessutom varför, eftersom det har påpekats av våra kolleger: ekonomisk globalisering, snedvridning av konkurrensen både socialt och skattemässigt, och så vidare. Det är tydligt att denna fråga har haft en otvivelaktig effekt på den debatt vi nyligen hållit om konstitutionen, och vi, i vårt land – Frankrike – är medvetna om konsekvenserna.
Detta betänkande kommer därför i rätt tid, och jag för min del vill lovorda vår föredragandes arbete, och berömma de förbättringar som gjorts av utskottet för regional utveckling. Vi har nu en väl avvägd text. Innehållet kan verkligen förstärka de åtgärder som är avsedda att bekämpa omlokaliseringar och förhindra de negativa effekter som dessa kan ha.
Jag för min del vill särskilt betona en sak, och vi talar här uppenbarligen om regional utveckling: i betänkandet betonas vikten av att strukturfonderna utnyttjas på ett passande sätt för att på kort, medellång och lång sikt förhindra omlokaliseringar. Vi ägnar oss huvudsakligen åt det bistånd som beviljas direkt till de ekonomiska sektorer som behöver stöd, men det är tydligt att en mycket viktig bidragande faktor till att företag omlokaliseras hänger samman med produktionsenheternas isolerade belägenhet och att de är svåra att nå. Det är därför viktigt att den nya generationen strukturfonder med sikte på konkurrensförmåga och sysselsättning bland annat prioriterar tillgängligheten för områden som har en bristfällig sådan. Det skulle vara det bästa sättet att se till att dessa områden får behålla en ekonomisk verksamhet.
För min del hoppas jag att kommissionen, förutom att överväga önskemålen och rekommendationerna i betänkandet, också välkomnar denna särskilda vädjan, som helt säkert kommer att dyka upp när de nya regionala utvecklingsprogrammen sammanställs. 
Hynek Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill yttra en del kritik mot betänkandet om omlokalisering i samband med regional utveckling. I hela EU:s historia har man väl känt till företeelsen företagsomlokaliseringar. Vi ser det för närvarande, och det kommer säkert att ske igen i framtiden. Kort sagt letar människor och företag efter den bästa platsen för att förverkliga sina idéer, tjänster och produkter, och det är, det var och det kommer inte att vara fel att göra det. Det är i själva verket ett uttryck för rationellt beteende som finns i den europeiska civilisationens kärna. Att kämpa mot ekonomiskt förnuft leder till fattigdom i EU. Sedan EU grundades har det baserats på manöverutrymme när det gäller fri rörlighet för människor, varor, tjänster och kapital, och det inkluderar manöverutrymme för företag inom EU. Tack vare denna avregleringspolitik har västeuropeiska länder uppnått en mycket hög levnadsstandard. Inte genom att blockera sina marknader, utan just därför att de öppnade dem.
I detta betänkande föreslås den absoluta motsatsen, en politik som grundar sig på nya hinder för rörlighet för kapital, och det är något jag inte under några omständigheter kan godta. Vi har verkligen en tvistefråga om EU-stöd kontra fri rörlighet för kapital inom EU. Men lösningen är inte att strama åt villkoren för att bevilja stöd till företag eller knyta stöd till den plats där företaget bedriver sin verksamhet. Det vi i stället behöver är att sätta ett definitivt stopp för EU-stöd till företag. Sådana investeringar kan inte rättfärdigas ekonomiskt, och kommer bara att leda till en snedvridning av EU-marknaden. Om kommissionen anser att ”omlokalisering” utgör ett problem, bör den i mycket högre utsträckning ägna sig åt att förbättra villkoren för entreprenörer och företag. Kommissionen bör noga överväga om inte företagen drivs ut ur EU genom kommissionens egen överreglering. Enligt min åsikt är detta förvisso vad som sker för närvarande. EU:s lagstiftning är alltför omfattande, och den bör minskas så snart som möjligt. Vi kommer då att få se en flod av företag som kommer in i EU, och därmed ökad sysselsättning i EU. 
Markus Pieper (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ramvillkoren för EU:s strukturpolitik förändras dramatiskt. Globaliseringen påskyndar strukturförändringar och företagen utsätts för allt hårdare konkurrens. När den globala marknadsekonomin fortsätter sina triumferande framsteg ökar urvalet av möjliga produktionsplatser. Den logiska konsekvensen av detta är att platserna ändras allt snabbare, och då agerar industrin, med nya platser som öppnar nya marknader där man kan sälja sina produkter, och kostnadstrycket tvingar företagen att flytta till länder där kostnaderna är lägre – inte bara inom EU utan också till Asien eller till Ukraina.
Dessa omlokaliseringar av företag är en verklighet. De är ett normalt yttre tecken på strukturförändringar, och EU bör inte lägga något rättsligt hinder i vägen för det. Men det är lika klart att vi inte kan subventionera sådant som beslutades för länge sedan och då handlade om företagspolicy. Ingen entreprenör kommer att flytta till en annan plats bara för ett enstaka bidrags skull. Han gör det bara om de långsiktiga villkoren på den nya platsen är de rätta, och det är därför dessa omlokaliseringssubventioner resulterar i styreffekter, vilket är exakt vad vi måste förhindra i framtiden, för EU:s strukturfonder är alldeles för värdefulla för detta.
Det finns ett annat argument mot att hjälpa företag att omlokalisera sin verksamhet. Det påverkar människors syn på den europeiska idén, om arbetstagare på en ort som ett företag har flyttat ifrån ser att de skatter de betalar används för att flytta deras jobb någon annanstans.
Vi anser att det är beklagligt att både kommissionen och de tyska socialdemokraterna bestrider att detta slags omlokaliseringsstöd existerar. Det är naturligtvis så att EU:s regionalstöd stimulerar till dessa onödiga styreffekter. Den enkla anledningen till varför så få exempel är kända är att tröskeln för att de ska rapporteras har satts alltför högt. Vi uppmanar därför kommissionen att äntligen ta förslagen från parlamentet och från ministerrådet på allvar. Det vi kräver är en reglering som kan genomdrivas med hjälp av lagstiftning, och som en gång för alla skulle förhindra att EU-medel slösas bort på ett så meningslöst sätt. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill tacka både er och Europaparlamentets ledamöter för era mycket positiva påpekanden. Kommissionen erkänner och bekräftar det faktum att problemet med omlokalisering och förlusten av ifrågavarande arbetstillfällen är en källa till allvarlig oro. 
Kommissionen klargjorde tillsammans med medlemsstaterna vid det senaste toppmötet i Hampton Court att social trygghet och skyddet för arbetstagarnas rättigheter är en integrerad del av EU:s värderingar. I en global miljö fattar varje företag det slutliga beslutet att etablera eller omlokalisera sin drift på ett oberoende sätt. 
Detta slags beslut fattas utifrån flera faktorer. Enligt tillgänglig information förefaller det till exempel som om följande faktorer ofta är avgörande: tillgång till specialiserad arbetskraft, tillgång till olika slags infrastruktur, och den administrativa, byråkratiska strukturen. Om den inre marknaden fungerar som den ska, kan företagen anpassa sin produktionsprocess till de möjligheter som varje tillfälle bjuder. Denna dynamiska aspekt av den inre marknaden ger långsiktiga fördelar för alla regioner.
Som jag betonade i mitt inledningsanförande tidigare har kommissionen föreslagit och tillämpat åtgärder för att begränsa all användning av strukturfonderna för ändamål som inte är knutna till en hållbar utveckling i varje område. Dessutom föreslår kommissionen att en fond för anpassning till globaliseringen inrättas, ett förslag som Europeiska rådet stödde i december.
Slutligen vill jag betona att kommissionen uppmuntrar till bättre kollationering av relevant statistik när man gör ett utkast till ytterligare undersökningar om fördelarna med och kostnaden för omlokalisering.

 – Debatten är avslutad. Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Vi måste alltid komma ihåg målet med den regionala utvecklingspolitiken: ekonomisk, social och territoriell sammanhållning, full sysselsättning och sociala framsteg.
Inom unionen är den fria rörligheten för varor, kapital och personer inskriven i EG-fördraget, och det är därför svårt att stödja ett totalt förbud när det gäller var man ska etablera sin affärsverksamhet, än mer så eftersom ett sådant förbud skulle leda till en orörlighet som skulle skada EU:s ekonomi.
Den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken är mycket viktig för att garantera medborgarnas godkännande av och stöd för Europeiska unionen. Politiken grundar sig på den harmoniska och enhetliga utvecklingen av alla regioner i EU. Att åtgärda de ekonomiska och sociala utvecklingsgapen i vissa regioner genom att stödja metoder som skulle kunna försämra utvecklingen i andra regioner i EU, skulle därför strida mot ett sådant mål. Sådana omlokaliseringsförfaranden ökar inte investeringarna rent allmänt inom EU, utan innebär bara en upprepning av dessa investeringar för att vinna, som det sägs, en temporär kostnadsfördel. Av den anledningen bör företag med verksamhet i en medlemsstat, vilka beslutar att omlokalisera sin verksamhet till en annan medlemsstat, inte få dra fördel av anslag från strukturfonderna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0001/2006 – B6-0003/2006) till kommissionen från Roberto Musacchio för GUE/NGL-gruppen, Caroline Lucas och Alain Lipietz för Verts/ALE-gruppen, Glyn Ford, Giovanni Berlinguer och Béatrice Patrie för PSE-gruppen om det fjärde världsforumet för vatten i Mexico City (den 16–22 mars 2006). 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Världsforumet för vatten äger rum vid en mycket avgörande tidpunkt, eftersom över två miljarder av världens befolkning inte har tillgång till dricksvatten eller har tillräckligt med hushållsvatten, och över två miljoner människor dör varje år på grund av brist på vatten, en för livet grundläggande faktor.
Vattnet måste fördelas mer rättvist, men samtidigt minskar mängden färskvatten år för år på grund av klimatförändringar och förstörelse av ekosystemen, till exempel våtmarker, skogar, stränder och floder.
Vi måste agera med bestämda och praktiska åtgärder, med ekonomiska åtaganden, med ett världsvattenfördrag, och främja en bra vattenkultur. Vi behöver internationell lagstiftning som medger en mer effektiv hantering av vattnet.
Inom EU måste vi tillämpa ramdirektivet om vatten i allt vi gör, i vårt samarbete och i bilaterala avtal. Dessutom måste vi främja bra jordbruksseder. Vi måste tillämpa samma EU-lagstiftning när vi är utanför EU och vi måste se till att den kvantitet vatten som erhålls med komplexa medel, genom ekosystem och genom kampen mot klimatförändringar, bibehålls på medellång och lång sikt.
Det kan inte åstadkommas enbart genom konkreta eller omfattande byggnadsplaner, utan genom en sammansatt och integrerad politik. 
Roberto Musacchio (GUE/NGL ),
   . – Tack, herr talman, mina damer och herrar! Vatten måste vara en gemensam tillgång, en rättighet som garanteras mänskligheten, varje kvinna och man på alla kontinenter. Vi vill att dessa bindande ord ska godkännas på allvar av parlamentet och hävdas vid världsforumet för vatten i Mexico City om några dagar. Det är brådskande och nödvändiga ord inför en tragisk verklighet, där miljarder människor har berövats sin rätt till vatten och följaktligen till liv, i en sådan utsträckning att miljoner dör eller insjuknar på grund av följderna av det.
Krig och konflikter utkämpas för att få tillgång till vatten, och tillgången till denna grundläggande resurs äventyras på grund av den otillfredsställande politik som har minskat tillgången enormt, och på så sätt ändrat dess livscykel. Det finns utan tvekan de som vill privatisera vattnet och behandla det som en handelsvara, som bara ges till människor som kan betala för det. Det är samma sak som att privatisera luften, och bara låta människor andas om de har pengar.
Nu är det dags för några tuffa beslut som måste leda till att EU förespråkar en rättvis politik och inte tar del i de multinationella företagens angrepp. I Johannesburg ansågs det inte att vatten skulle noteras som en rättighet, utan bara som ett behov. I Mexico City, vid en konferens som vi vill att FN, hellre än andra organ, skulle vara mycket mer ansvarig för att övervaka direkt, måste denna rättighet på allvar skrivas in: de som begär rätt till vatten finner att de förnekas rätten till liv, på så många kontinenter, till att börja med den afrikanska kontinenten. Låt oss inte göra dem besvikna. Låt oss se till att parlamentet sänder ett hoppfullt budskap och vidtar konkreta åtgärder. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Världsforumet för vatten är en internationell plattform som ger tillfälle att utbyta åsikter och erfarenheter på bästa möjliga sätt för att hantera vatten och bekämpa problemet med vattenbrist. 
Det fjärde mötet i detta forum, som kommer att hållas i Mexico City i slutet av månaden, kommer att koncentreras på åtgärder som kan vidtas på lokal nivå för att möta den globala utmaningen med vattenbrist. Målet är att diskutera idéer för att bättre stödja lokala åtgärder på en global nivå. Resultatet av dessa diskussioner kommer att utgöra ett underlag för den speciella avdelningen med vatten- och sanitetsfrågor vid det sextonde mötet med FN:s kommission för hållbar utveckling 2008.
Inga nya politiska initiativ eller beslut förväntas vid det fjärde världsforumet för vatten. Kommissionen och medlemsstaterna kommer därför inte att uppmanas att anta nya ståndpunkter. Följaktligen behöver kommissionen inte något förhandlingsmandat för att delta i detta särskilda åsiktsutbyte. Även om företrädare för kommissionen och medlemsstaterna kommer att närvara i Mexico City, kommer ingen officiellt ackrediterad delegation från EU att bevista evenemanget.
Kommissionens mål vid det fjärde världsforumet för vatten är att belysa och främja politik och medel som överenskommits mellan EU och andra intresserade parter, till exempel EU:s vatteninitiativ, EU:s mekanism för vatteninvesteringar i AVS-staterna och flera aspekter i handlingsplanen Agenda 21.
Dessutom kommer kommissionen att lämna information om resultaten av den innovativa vattentekniken i gemenskapens ramprogram för forskning, och resultaten av granskningen av arbetet med integrerad vattenresurshantering.
När det gäller vattenhantering och den inre marknaden kan kommissionen, om det blir nödvändigt, förklara EU:s ståndpunkt, och då menar jag att EU:s nuvarande bestämmelser är neutrala när det gäller frågan om äganderätten till vatten och vattenföretag. 
Kommissionen anser att regelbunden tillgång till dricksvatten, som föredraganden tidigare sa, är ett grundläggande mänskligt behov, och att den politik som tillämpas för hållbar utveckling måste behandla problemet med rättvis och hållbar hantering av vattenresurser i hela samhällets intresse. Denna inställning återspeglas också i EU:s vatteninitiativ.
På det stadium vi nu befinner oss är frågan om huruvida det behövs ett internationellt avtal om garanti för konstant vattentillgång världen över fortfarande öppen. Världsforumet för vatten är i varje fall inte den lämpliga plattformen för detta.
Eija-Riitta Korhola,
   – Herr talman! Stöd från EU och medlemsstaterna för att förbättra världens vattensituation uppgår till 1,4 miljarder euro per år, vilket gör oss till den största enskilda bidragsgivaren. Med tanke på summans storlek är det tydligt att EU:s budskap också kommer att höras vid världsforumet för vatten som börjar denna vecka, och att unionens budskap därför inte är betydelselöst. Siffrorna är alarmerande: 3 900 barn dör varje dag på grund av bristen på rent vatten. En femtedel av världens befolkning, ungefär 1,1 miljarder människor, lider brist på rent vatten. Samtidigt saknar mer än 40 procent lämpliga vatten- och avloppssystem. Siffrorna är också en påminnelse om att talet om framtida strider om vattnet faktiskt måste tas på allvar. Det är inte bara en fråga om ohållbar utveckling: det handlar också om ett säkerhetshot.
I FN:s rapport ”Vatten – allas vårt ansvar”, som publicerades förra veckan, sägs det att den otillfredsställande vattensituationen i världen beror på bristfällig administration. Byråkrati och hierarkiskt beslutsfattande leder till att hjälpen kommer fram mycket långsammare. Beslut om hur och när vatten bör distribueras, och till vem, fattas inte bara på nationell nivå, utan också av lokala myndigheter, den privata sektorn och civilsamhället. Bistånd behövs särskilt för att rättvist öka regionalt beslutsfattande och samarbete. Det hela underlättas verkligen inte av att många av de länder som lider av allvarlig vattenbrist också har en omfattande korruption. Som exempel försvinner miljontals dollar varje år till politisk korruption inom den indiska vattensektorn, enligt webbsajten Hindu.com. Närmare en tredjedel av de indier som besvarade en enkät sa att de tvingats betala mutor för att få vatten- och avloppstjänster.
Jag vill också påminna alla om att förbättringar av den regionala vattensituationen inte kan separeras från andra områden i utvecklingspolitiken. Nyligen har undersökningar publicerats som visar att enbart en lösning på vattenproblemet till och med skulle kunna förvärra situationen som helhet, om resultatet blir att befolkningstillväxten accelererar, vilket skulle leda till livsmedelsbrist. Att bara bygga en brunn är därför inte tillräckligt. Vi måste se på frågorna i stort i samband med allt utvecklingsstöd, så att lösningen på ett problem inte leder till nya brister, vilket vi uppenbarligen inte vill. 
Pierre Schapira,
   – Herr talman! Världsforumet för vatten är ett unikt tillfälle att sammanföra alla grupper i världen som är engagerade i vattenfrågor, vare sig de är officiella organ, utvecklingsbanker, stater, yrkesorganisationer, icke-statliga organ eller lokala myndigheter.
Dessa möten gör det möjligt att fastställa en mer rättvis och enhetlig vattenpolitik i världen och att se till att människors rätt till vatten framöver anses utgöra en viktig del av människors värdighet.
Organisationerna har valt att styra debatterna i Mexico City genom att som huvudtema välja ”lokala åtgärder för en global utmaning”. Syftet är att lokala myndigheter ska bli centrala aktörer när det gäller vattenhantering. För att det ska ske måste utvecklingsländerna uppmanas att delegera budgetresurserna och hanteringen av vattenpolitiken till de lokala myndigheterna. Vattenpolitiken bör alltid utvecklas på grundval av terrängens särskilda egenskaper och genom att så långt som möjligt ta hänsyn till användarnas behov.
I parlamentets resolution uppmanas kommissionen att göra mer för att bekräfta och utnyttja den fantastiska nivå på mänskliga resurser och ekonomisk expertis som finns i EU:s lokala myndigheter. Med en hög grad av goda erfarenheter och teknisk kompetens i ryggen är städerna i norr ivriga att hjälpa sina motparter i utvecklingsländerna.
För att underlätta detta i stad för stad decentraliserade samarbete uppmanas kommissionen att uppmuntra och prioritera finansieringen av projekt som lagts fram av städerna i norr. När det gäller tilldelning av resurser från Europeiska vattenfonden kunde kommissionen i synnerhet begränsa möjligheten att erhålla dessa medel till de aktörer som är bäst lämpade att hjälpa myndigheterna i söder.
Resultaten av de första inbjudningarna till förslag från vattenfonden för AVS–EU visar att knappt 3 procent av de godkända projekten var sådana som lagts fram av lokala myndigheter. Det är mycket otillfredsställande med tanke på det mervärde som lokala myndigheter kan utgöra på detta område. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Jag vill säga några ord om hur den EU-mekanism för vatteninvesteringar i AVS-länderna fungerar som kommissionsledamoten har hänvisat till. Den har också nyligen diskuterats i den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingens utskott för sociala frågor och miljöfrågor.
Jag välkomnar AVS–EU-rådets beslut att 2004 anslå 500 miljoner euro till vatteninvesteringar, men besvikelsen har varit stor över den saktfärdighet som har präglat genomförandet av initiativet. Det har till och med påståtts att EU:s initiativ för AVS-länderna ännu inte har bidragit till att förse en enda människa med rent dricksvatten. Det är viktigt att vederbörlig hänsyn tas till att gängse rutiner följs och att höga krav ställs på att det administrativa förfarandet är oantastligt, särskilt när det handlar om belopp av denna storlek, men den slutliga utvärderingen av förslagen ägde rum i januari i år och resulterade i att 97 förslag valdes ut. Jag vill alltså veta om vi nu som planerat har inlett arbetet med att senast 2010 ge ytterligare tio miljoner människor tillgång till dricksvatten och om processen kommer att kunna påskyndas inför den andra förslagsomgången. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ).
   – Herr talman! 1,2 miljarder människor har inte tillgång till dricksvatten, och därför dör 15 människor i världen varje minut, och hälften av dem är barn. Vi deltar därför i en verklig kapplöpning mot klockan. Det är därför som världsforumet måste lägga fram tre slags förslag.
För det första frågan om rättigheter. Vatten tillhör hela mänskligheten, och att ha tillgång till vatten är en grundläggande rättighet för människorna. Denna rättighet måste fastslås i ett internationellt avtal.
Sedan gäller det frågan om resurser: att till 2015 halvera siffran för den andel av befolkningen som inte har tillgång till vatten är ett ambitiöst mål. 100 miljarder US-dollar måste skaffas fram varje år. För att detta ska bli verklighet behöver vi ta alla våra resurser i anspråk genom att öka det offentliga biståndet och de resurser som tilldelas den tionde europeiska utvecklingsfonden, och genom att erhålla stöd från innovativa partner i den offentliga och privata sektorn, eller från förfaranden som utformats för att kvitta skulder mot investeringar.
Till sist frågan om förvaltningen. Vattenpolitiken måste utvecklas så att den innebär demokrati och deltagande och omfattar användare, civila samhällen och kvinnornas roll, och som förvaltas på lokal nivå. En prispolitik måste genomföras som garanterar de mest underprivilegierade medborgarna tillgång till vatten till priser som de har råd med. Jag hoppas att kommissionen kommer att kämpa för dessa riktlinjer vid världsforumet i Mexico City. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni sa att inga nya ståndpunkter kommer att tas upp vid det fjärde världsforumet för vatten. Det som står klart är att ni kommer att ha mycket att göra. Ni beskrev rättigheten att ha tillgång till vatten som en mänsklig rättighet, men det är just vad som tvistades om vid det senaste världsforumet för vatten. Orsaken till konflikten var en tvist om huruvida tillgången till rent vatten var en mänsklig rättighet som måste garanteras av staten, eller ett behov som marknaden skulle uppfylla. Trots massiva protester från de närvarande förkämparna vägrade ministrarna vid forumet att säga något i sitt slutliga uttalande om att tillgång till vatten är en rättighet. Jag önskar er lycka till i Mexico City med att få vatten erkänt som en mänsklig rättighet.
När det gäller själva det förestående världsforumet för vatten måste vi också fundera över vilken demokratisk legitimitet det har. Det organiseras av Världsvattenrådet, som huvudsakligen domineras av den privata industrin. Eftersom dess ordförande är chef för ett dotterföretag till franska vattenbolag, måste vi naturligtvis fråga oss i vilken omfattning det påverkas av industrin, och hur användbara de lösningar är som det kan komma med. Det jag skulle vilja se – kanske vid ett kommande möte med FN, som skulle ha lämplig demokratisk legitimitet – är debatter som hålls utan massiv påverkan från företag som berikar sig själva genom vattenförsörjning och sanitära åtgärder i många länder i hela världen.
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Debatten har visat att vi i flera hänseenden har samma syn på världsforumet för vatten, och jag hoppas att kommissionen kommer att dra fördel av att delta i diskussionerna. Som jag tidigare nämnde väntar vi oss inte att beslut kommer att fattas, vare sig de behövs eller inte. Även om vi inte förväntar oss några beslut kommer det naturligtvis att hållas en seriös diskussion och ske ett utbyte av åsikter från hela världen om dessa mycket viktiga frågor, vars betydelse ni också betonade.
Vi kommer i synnerhet, hoppas jag, att ta upp frågan om lokala åtgärder, som det fjärde världsforumet för vatten kretsar kring, och vi förväntar oss att intressanta idéer om vattenhantering läggs fram. Jag vill nämna att vi under detta år har kommit i gång med finansieringen av de första planerna, och att vi i juni kommer att inleda finansieringens andra etapp. Vi hoppas och strävar efter att 10 miljoner människor därigenom ska ha tillgång till dricksvatten år 2010 och att 5 miljoner människor ska ha tillgång till sanitetstjänster.
Jag vill tacka så mycket för ert visade och uttryckta intresse, och jag hoppas att vi tillsammans – i nära samarbete – ska kunna främja gemensamma insatser när det gäller denna för mänskligheten så viktiga fråga.
Talmannen.
   Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingetts i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0027/2006) av Dimitrios Papadimoulis för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till rådets förordning om inrättande av ett snabbinsats- och beredskapsinstrument för allvarliga olyckshändelser (KOM(2005)0113 – C6-0181/2005 – 2005/0052(CNS)).
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet, och i huvudsak utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet samt föredraganden Dimitrios Papadimoulis, för det synnerligen utomordentliga betänkande som vi i dag debatterar.
Målet med kommissionens förslag om att inrätta ett snabbinsats- och beredskapsinstrument för allvarliga olyckshändelser är att garantera en gemensam finansieringsram för räddningstjänståtgärder. Dessa snabbinsatser och beredskapsåtgärder täcks för närvarande av olika finansieringsinstrument, såsom handlingsprogrammet eller gemenskapens räddningstjänstmekanism. 
Vad som emellertid är ännu viktigare är att man i förslaget till finansieringsinstrument har tagit hänsyn till kraven från Europaparlamentet och rådet att förstärka insatskapaciteten inom EU:s räddningstjänstsektor. För att ytterligare kunna utveckla samarbetet inom räddningstjänstsektorn krävs att man förstärker det arbete som redan har genomförts och att nya åtgärder inleds.
I detta sammanhang bör två förnyelser framhållas: för det första föreslår vi en finansiering av kostnaderna för hjälptransporter inom ramen för räddningstjänsten. Vid ett flertal tillfällen står vi inför situationer där hjälp finns att tillgå men medel saknas för att hjälpen ska nå olycksplatsen. Detta leder till att hjälpen antingen inte kommer fram överhuvudtaget eller att den kommer fram för sent. Därför föreslår vi att kommissionen ska få möjlighet att hyra de nödvändiga transportmedlen, antingen från tredjeländer eller från privata företag.
Det förekommer ett liknande problem när det gäller räddningstjänstens utrustning: vid nödsituationer som drabbar flera europeiska länder samtidigt, såsom skogsbränder under sommaren eller översvämningar under våren, eller till och med samtidiga terrorhot över hela EU, kan medlemsstaterna stå inför svårigheter när det gäller att tillhandahålla hjälp till en annan medlemsstat eftersom de är tvungna att inrikta sig på de egna behoven. I sådana fall bör gemenskapen kunna hjälpa de berörda medlemsstaterna. Följaktligen föreslår kommissionen att ett nätverk för kompletterande finansiering inrättas på gemenskapsnivå, vilket gör det möjligt att hyra extra utrustning. 
Ambitiösa men nödvändiga reformer, såsom de vi i dag diskuterar, kräver definitivt betydande ekonomiska resurser och, för att citera Demosthenes: ”Pengar är roten till allt.” 
Kommissionen är förvissad om att Europaparlamentet förstår betydelsen av den nytta som följer av dessa reformer, vilket också framgår av det betänkande som vi i dag diskuterar. Ett förstärkt samarbete inom räddningstjänstsektorn kommer att leda till bättre skydd för EU:s medborgare och för befolkningarna i tredjeländer. Detta är det enda sättet att se till att gemenskapen kan tillhandahålla en mer samordnad, effektiv och omedelbar hjälp till det land som berörs av en omfattande kritisk situation.
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag håller med Stavros Dimas om att vi behöver göra mer för att förstärka och effektivisera EU:s åtgärder när det gäller att hantera omfattande naturkatastrofer, både sådana som berör själva EU, såsom översvämningar, torka eller bränder, och andra naturkatastrofer utanför EU:s gränser, såsom tsunamin eller orkanen i Mississippi och Louisiana. Vi vill därför att vi tillsammans vidtar fler och bättre åtgärder. Om vi lyckas bemöta EU-medborgarnas krav på ökad säkerhet och livskvalitet kan vi också uppnå omfattande besparingar, eftersom en effektivare EU-mekanism kan leda till sparade resurser inom varje enskild medlemsstat.
Jag vill framhålla att den utmaning som ligger framför oss innebär ett upprättande av en effektiv räddningstjänstmekanism. Om vi ska lyckas med detta behöver vi, förutom det som Demosthenes helt riktigt talade om för omkring 2 500 år sedan, även rådets instämmande. Rådet måste öka de tillgängliga resurserna. Kommissionen och rådet är överens om att vi också behöver hitta sätt för att förstärka våra hjälpinsatser till krissituationer utanför EU:s gränser. Följaktligen måste vi också finansiera dessa resurser, och om vi gör fler och mer djupgående satsningar på att förstärka vårt samarbete redan nu kan vi också undvika otaliga dödsfall och svåra skador på egendom, som skulle bli mycket mer kostsamt för unionens budget att hantera i ett senare skede.
Jag vill tacka skuggföredragandena från samtliga politiska grupper för det utmärkta samarbete som vi har haft inom ramen för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och som har lett till att mitt betänkande och vissa ändringar i kommissionens ursprungliga förslag har antagits nära nog enhälligt, med 49 röster för och endast 1 röst mot.
Mina ändringsförslag, som antogs av miljöutskottet och som finns med i betänkandet, är inriktade på fyra huvudpunkter. 
Den första punkten gäller en ändring av den rättsliga grunden, vilket skulle göra det möjligt för Europaparlamentet att sätta saker och ting i sitt rätta sammanhang och, vad viktigare är, att inte enbart inskränka sig till att ha en rådgivande roll utan att delta i medbeslutandeförfarandet. Därigenom skulle denna institution, som står närmare EU:s medborgare, också kunna utöva större inflytande på beslutsfattandet.
Den andra förändringen är att utvidga instrumentets tillämpningsområde till att omfatta förebyggande åtgärder. Det är underförstått att en integrerad hantering av situationer som har vållats av naturkatastrofer måste omfatta satsningar på förebyggande åtgärder, förutom snabbinsatser och beredskapsåtgärder. De förebyggande åtgärderna är en av förutsättningarna för att ta itu med problemet, och det gläder mig att vi i denna fråga har samma uppfattning som både kommissionen och rådet. 
Detta gäller också den tredje punkten, det vill säga behovet av att utvidga instrumentet och dess åtgärder till länder utanför EU, eftersom naturkatastrofer inte känner några gränser.
Det fjärde ändringsförslaget är att utvidga instrumentets tillämpningsområde till att omfatta folkhälsan, vilket är särskilt viktigt vid en tidpunkt då det finns en allvarlig risk för en fågelinfluensapandemi.
Avslutningsvis vill jag att vi, med samma enhällighet som i miljöutskottet, utnyttjar morgondagens omröstning till att sända ett tydligt budskap både till EU:s medborgare och till rådet, på samma sätt som vi även tidigare har gjort med en rad förslag om naturkatastrofer och olyckor orsakade av mänsklig verksamhet. Budskapet är nödvändigt eftersom det kommer att hjälpa oss att åstadkomma ett samarbete mellan de tre institutionerna så att vi snabbt kan uppnå ett positivt resultat.
Marcello Vernola,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Till följd av det som Dimitrios Papadimoulis sa beträffande de tillägg som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har gjort till kommissionens förslag, genom principen att utvidga förordningens tillämpningsområde till att omfatta marina föroreningar, vill jag tillägga att det för närvarande inte finns några andra specifika instrument som är utformade för att hantera följderna efter en katastrof till havs.
Efter att ha uttryckt ett nästan enhälligt stöd för Dimitrios Papadimoulis arbete godkände utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet vissa andra specifika ändringsförslag som jag lade fram, däribland miljöfrågornas centrala karaktär när det gäller hanteringen av katastrofer. Kommissionen har uppmanats att, inom räckvidden för gemenskapens olika instrument och mekanismer på räddningstjänstens område, se till att fästa större uppmärksamhet vid dessa regioner som är isolerade och mer avlägsna till följd av dess geografiska, territoriella och socioekonomiska egenskaper. Kommissionen har också uppmanats att integrera räddningstjänstens insatser i undervisningsmoduler och i kommunikations- och informationskampanjer, i syfte att öka kunskapen om behovet av att förebygga, förbereda för och snabbt hantera allvarliga olyckshändelser, samt att garantera att det civila samhället görs delaktigt i de förebyggande åtgärderna och i beredskapsåtgärderna. Vi behöver med andra ord inrikta oss på de unga och på utbildningen i skolorna.
Ett sista viktigt ändringsförslag godkändes av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, nämligen det som hade utformats för att höja volontärarbetets profil, vare sig detta utförs av grupper eller av enskilda medborgare. Volontärerna kan tillhandahålla livsnödvändiga tjänster i frånvaron av den räddningstjänst som skulle kunna vara fördröjd efter en större katastrof. Jag anser att man i förordningen, i och med dessa förslag, antar ett vidare perspektiv när det gäller hanteringen av allvarliga nödsituationer. 
Åsa Westlund,
   . – Herr talman! Tack Papadimoulis för ditt omfattande arbete med detta betänkande.
Vi lever i en tid då katastrofer tycks bli allt vanligare. För några år sedan drabbades Iran av en fruktansvärd jordbävningskatastrof. Jag minns det väldigt tydligt eftersom jag varje dag kunde se på tv att de inte fick någon hjälp med att gräva fram de levande som låg under ruinerna. För drygt ett år sedan drabbades Sydostasien av en flodvågskatastrof som också slog hårt mot mitt eget land. Det finns berättelser från denna katastrof om hur vissa av EU:s medlemsländer räddade sina egna medborgare men lämnade andra människor sittande bredvid åt sitt öde.
Klart är i alla fall att räddningsinsatserna hade fungerat bättre om EU-samarbetet hade fungerat bättre. Det är också sant att hjälpen också hade kunnat fungera bättre vid de tillfällen som EU:s medlemsstater har drabbats av stora översvämningar, skogsbränder osv. Denna typ av katastrofer kommer dessutom antagligen att bli vanligare i takt med att klimatförändringarna ökar. Därför är detta instrument extremt viktigt.
Vi socialdemokrater har lagt särskild tonvikt på att detta instrument måste fungera både inom och utanför EU. Delvis med hänsyn till att våra egna medborgare ofta befinner sig utanför unionen, men framförallt av solidaritet med andra människor. Vi tycker också att det är väldigt viktigt att EU här samarbetar även med FN, som då är den naturliga organisationen.
Vi har också lagt ett eget ändringsförslag om budgeten för detta instrument, som vi hoppas att alla kan stödja eftersom det säger det självklara att budgeten är beroende av förhandlingarna om budgetplanen. Vi stödjer också föredraganden när det gäller rättslig grund och när det gäller att utvidga instrumentet till att även gälla katastrofer som berör folkhälsan.
Om vi behöver prioritera i det fortsatta budgetarbetet så är det de direkta insatserna och deras förberedelser såväl inom som utanför EU som kommer vara det viktigaste för oss socialdemokrater. 
Sajjad Karim,
   . – Herr talman! Den tragiska tsunamikatastrofen i Sydasien bidrog till att allmänheten för första gången fick upp ögonen för att liknande mycket ovanliga händelser kunde utgöra ett möjligt hot mot våra hem och försörjningsmöjligheter. Bara några veckor senare och om än i mindre skala gav en kraftig storm i Carlisle, en stad i min valkrets, i förening med orkanvindar och höga tidvattenstånd, upphov till ovanligt häftiga regn som ledde till att fördämningar raserades och att 3 000 hem och hundratals företag översvämmades. Två äldre damer drunknade i sina sängar, och tusentals människor tvingades att lämna sina hem, några i flera månader.
Jag berördes lika djupt av förödelsen i Carlisle som av efterspelet till tsunamin och jordbävningen i Sydasien några månader senare. EU drabbades i samtliga fall av personliga tragedier, eftersom semesterfirare från våra länder i Sri Lanka och Thailand spolades bort, och släkt och vänner i Pakistan och Kashmir försvann i spillrorna.
En positiv sak i det hela var att vi stärktes i vår kollektiva tro på styrkan i den globala gemenskapen genom att enorma hjälpinsatser och bevis på välvilja kom från såväl regeringar som enskilda människor. Olyckan tog fram det bästa hos människan. Även de mest välvilliga drabbas emellertid av utmattning, och i november, när invånarna i Kashmir ställdes inför en andra våg av dödsfall och svåra lidanden, blev det uppenbart att givarsamfundet inte kan förväntas reagera beslutsamt när den politiska viljan saknas.
EU:s snabbinsats- och beredskapsinstrument måste bidra till att täppa till denna lucka och på nära håll samarbeta med motsvarande system inom FN i syfte att dra fördel av de samordnade resurserna och se till att vi kommer till undsättning när våra vänner behöver oss. Mot bakgrund av klimatförändringens konsekvenser måste vi inse att mycket allvarliga och ovanliga olyckor kommer att inträffa allt oftare framöver.
I Carlisle har vi infört en ny strategi för att hantera översvämningar, som innebär att vi bereder plats för vattnet och initierar integrerade pilotprojekt för vattenavlopp i städerna för att på så sätt undersöka hur vi på ett bättre sätt kan hantera översvämningshotet. Det viktigaste är det förebyggande arbetet, och miljöfrågorna, exempelvis en sund förvaltning av naturresurser som skogar och våtmarker, intar en central ställning för att undvika katastrofer och lindra konsekvenserna för människor, hem och försörjningsmöjligheter.
Vilka förebyggande åtgärder som än vidtas och hur stora belopp som än satsas är det orealistiskt att tro att katastrofer helt kan undvikas. Vi måste dra lärdom av dem. Avsevärda belopp måste satsas på varningssystem, kartläggning av risker och kampanjer riktade mot allmänheten i syfte att göra medborgarna medvetna om riskerna.
Vi måste se till att såväl de förebyggande insatserna som vattenmagasinen och varningssystemen för naturkatastrofer i Europa och övriga världen är rejäla och pålitliga, och ge alla medborgare, från Carlisle till Kashmir, de bästa förutsättningarna för att förebygga, skaffa sig beredskap inför och hantera katastrofer.
Parlamentet har genom betänkandet avsevärt förbättrat kommissionens förslag, och jag kan oförbehållsamt tillstyrka att kammaren antar det. 
Satu Hassi,
   . – Mina damer och herrar! Jag vill tacka Dimitrios Papadimoulis för hans utmärkta arbete. När vi talar om EU:s möjligheter att hantera katastrofer bör vi komma ihåg att antalet väderrelaterade katastrofer under det senaste decenniet har ökat, och att de väntas öka ytterligare till följd av klimatförändringen. Följaktligen är minskade utsläpp av växthusgaser den viktigaste åtgärden för att minska antalet förödande översvämningar och stormar i framtiden.
Sedan 1990 har det varje år inträffat minst tjugo väderrelaterade händelser som har rubricerats som större katastrofer, en siffra som endast har förekommit under tre av de tjugo åren dessförinnan. Sedan 1990 har, enligt försäkringsbolagens statistik, de årliga skadorna till följd av väderrelaterade katastrofer mer än fördubblats och de utbetalade ersättningarna fyrdubblats. Enligt forskare blir stormar och översvämningar inte bara allt vanligare, utan ökar också i omfattning. Världsnaturfonden publicerade nyligen en undersökning som visar att klimatförändringen bidrar till antalet stormar i Europa, främst runt Nordsjön, på Brittiska öarna, i Nederländerna och i Frankrike. De högsta vindstyrkorna skulle kunna öka med så mycket som 15 procent före århundradets slut. Erfarenheter visar att i Förenade kungariket skulle en sådan stigande vindstyrka kunna öka skadorna till följd av oväder med 50 procent, och i Nederländerna skulle en sexprocentig ökning av vindstyrkan leda till fem gånger så stora skador, på grund av landets benägenhet för översvämningar. Mina damer och herrar! Vi måste med andra ord förstå att klimatskyddet är en avgörande faktor för att kunna minska antalet väderrelaterade katastrofer i framtiden. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Mina damer och herrar! Även jag vill ansluta mig till dem som har tackat vår kollega, ledamot Dimitrios Papadimoulis, och uttrycka min uppskattning för hans insatser i utarbetandet av detta betänkande. EU har nyligen upplevt ett ökat antal naturkatastrofer samt teknik- och industrirelaterade katastrofer. Jag samtycker till, och stöder fullständigt, idén om kombinerade insatser för att förhindra dessa katastrofer och för att säkerställa snabba insatser efter en inträffad katastrof. Båda åtgärderna är i själva verket oskiljaktiga, men vi kan bara tala om förebyggandet av en potentiell katastrof om den verkligen går att identifiera innan den inträffar. Många katastrofer är omöjliga att förutsäga, och som sådana kan de inte förhindras. Följaktligen kan vi bara ta itu med följderna av en katastrof.
Det gläder mig att mina ändringsförslag till betänkandet har antagits. Förordningens huvudsakliga syfte är att skydda människor, men det är också nödvändigt att specificera hur skyddet är utformat, i synnerhet skyddet av folkhälsa och säkerhet. Av samma skäl skulle det vara lämpligt att i enlighet med solidaritetsprincipen ta med tredjeländer i denna process. Vi måste inse att naturkatastrofer samt teknik- och industrirelaterade katastrofer och terrorattacker inte känner några gränser. 
Jag vill framhålla att det också är nödvändigt att skydda gemenskapens ekonomiska intressen, och därför rekommenderar jag att artikel 12 i förslaget ändras enligt följande: ”Om en mottagare av ekonomiskt stöd inte kan dokumentera på ett tillfredsställande sätt hur biståndet har använts, och om mottagaren efter begäran inte kan visa att biståndet har använts i enlighet med förordningen så bör en återvinningsåtgärd vidtas. Kommissionen måste, snarare än kan, avbryta det ekonomiska biståndet och kräva att det utbetalade stödet återbetalas.” 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag vill tacka föredraganden för hans utomordentliga arbete. Det framgår tydligt av omröstningens resultat att han har samarbetat med samtliga grupper och talat som företrädare för hela parlamentet. 
Jag vill också tacka kommissionen för sin helhetssyn på insatser i samband med kriser och på hanteringen av naturkatastrofer. Det instrument för snabba insatser i samband med kriser som behandlas är trots allt bara en del av den övergripande ram inom vilken EU försöker få bukt med katastrofer eller hitta vägar för att hantera dem. Apropå detta kan jag också nämna att även jag kommer från en region som har drabbats av översvämningar, och att kommissionen i fredags utlovade en ansenlig summa pengar för att mildra konsekvenserna av katastrofen. Så låt mig ta tillfället i akt och uttrycka min tacksamhet över den europeiska solidariteten.
Det är mycket viktigt att vi följer föredragandens rekommendation och förändrar den rättsliga grunden. Jag anser också att artikel 175 är lämplig att använda som redskap för att skapa en passande rättslig grund till detta instrument. Jag tycker också att det är viktigt att tillämpningsområdet utvidgas till att omfatta förebyggande åtgärder, räddningstjänst i tredjeländer samt förorening av havet.
Generellt sett ger detta oss en möjlighet att bemöta EU-medborgarnas farhågor och problem genom att tillhandahålla bistånd snabbt och utan byråkrati. Här kan gemenskapen verkligen bli synlig, och instrumentet bör användas i detta syfte. Det gagnar inte någon att EU förväntar sig att allmänheten ska gå igenom komplicerade byråkratiska förfaranden eller vända sig till kommittéer som ännu inte har sammanträtt, när den egentligen behöver snabb och obyråkratisk hjälp. Med sådan hjälp skulle EU kunna uppnå mycket mer än med kostsamma informationskampanjer som bara leder till att man skjuter över målet.
Jag vill avsluta med att påpeka att den franske statsmannen Charles Maurice de Talleyrands uttalande om behovet av en inte alltför stor iver är ytterst olämpligt i detta sammanhang; man kan inte bli nog ivrig när det gäller att mildra konsekvenserna av naturkatastrofer. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill också börja med att gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande.
Som tidigare talare nämnt har antalet naturkatastrofer ökat under de senaste åren, bland annat på grund av klimatförändringen, skador på miljön och avsaknad av fysisk planering. För att snabbt och effektivt kunna hantera allvarliga olyckshändelser har EU en rad instrument till sitt förfogande, såsom denna förordning, som fortfarande utarbetas.
De fruktansvärda naturkatastrofer som inträffade under sommaren 2005 – kraftiga översvämningar i Centraleuropa, svår torka i Sydeuropa och bränder som förstörde tusentals hektar skog i mitt hemland Portugal och i Spanien – kräver lämpliga och snabba förebyggande åtgärder och snabba insatser på räddningstjänstens område.
Under de arbetsmöten med lokala, regionala och nationella myndigheter i de sex länder som drabbades av naturkatastrofer, och som jag besökte i egenskap av föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för initiativbetänkandet om naturkatastrofer, framfördes alltid krav på förenklingar och flexibilitet. För att kunna hjälpa berörda samhällen måste gemenskapens instrument för katastrofinsatser förenklas och tillämpningsreglerna bli mer flexibla. En förstärkt samordning på EU-nivå och, givetvis, ett ökat ekonomiskt stöd rekommenderades också. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Jag tackar Europaparlamentets ledamöter för deras mycket konstruktiva inlägg. Ni har lagt fram en rad mycket viktiga ändringsförslag som har utformats för att stärka räddningstjänstens möjligheter på EU-nivå och som gäller förebyggande åtgärder, behovet av att skydda finansieringen av räddningstjänstens insatser i tredjeländer samt ett effektivt system för tidig varning. Kommissionen stöder majoriteten av de föreslagna ändringarna. 
Jag vill särskilt kommentera de förebyggande åtgärderna. Det är värt att notera att särskilda aspekter av de förebyggande åtgärderna, såsom förhindrande av skogsbränder eller översvämningar, redan täcks av gemenskapens särskilda finansieringsinstrument. Kommissionen vill undvika en överlappning med redan befintliga finansieringsinstrument. Inte desto mindre erkänner vi behovet av att stärka förebyggandets allmänna aspekter inom ramen för räddningstjänsten, och därför tar vi gärna med de föreslagna ändringarna i förslaget till finansieringsinstrument. 
Även om kommissionen emellertid kan godkänna de flesta av ändringsförslagen, finns det några som vållar problem och som inte kan godkännas i sin nuvarande form. 
För det första anser kommissionen att det inte är nödvändigt att ersätta den rättsliga grunden med artikel 175.1 i fördraget för ett finansieringsinstrument för räddningstjänsten. Eftersom fördraget inte omfattar någon särskild rättslig grund för räddningstjänsten har artikel 308 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen alltid använts i detta syfte. De befintliga finansieringsinstrumenten för räddningstjänsten, handlingsprogrammet och gemenskapens räddningstjänstmekanism grundar sig på denna artikel. Den föreslagna rättsliga grunden avser dessutom miljöskydd och folkhälsa, medan räddningstjänstens verksamhet också bör omfatta skyddet av människor och egendom, däribland kulturarvet.
När det gäller att integrera insatser vid nödsituationer utanför EU i finansieringsinstrumentet är kommissionen enig med Europaparlamentet om behovet av att skydda denna typ av finansiella åtgärder.
Kommissionen har beslutat att skilja finansieringen av interna gemenskapsåtgärder från externa åtgärder genom att anta separata rättsliga instrument. Härigenom täcks de räddningstjänståtgärder som vidtas i de länder som deltar i räddningstjänstmekanismen av finansieringsinstrumentet för snabba insatser, medan räddningstjänstens insatser i tredjeländer kommer att finansieras genom stabilitetsinstrumentet.
I alla händelser, för att stabilitetsinstrumentet ska utgöra en tydlig grund för finansieringen av denna typ av insatser utanför EU är det nödvändigt att insatserna omfattar en uttrycklig hänvisning till räddningstjänsten. 
Detta är den fråga där kommissionens ståndpunkt avviker från Europaparlamentets betänkande. Jag vill emellertid betona att dessa meningsskiljaktigheter inte får överskugga vårt gemensamma mål, som är mycket, mycket viktigt. Vi instämmer helhjärtat i Europaparlamentets strävan att utveckla en starkare EU-mekanism för räddningstjänstinsatser, både inom och utanför Europeiska unionen, och vi instämmer i behovet av en ökad finansiering. På denna punkt vill jag verkligen tacka för ert stöd.
Jag vill emellertid framhålla att räddningstjänsten och den mekanism vi har i kommissionen, med dess befintliga instrument, resurser och kompetens, hanterade förra årets kriser mycket bra. De kriser som jag syftar på var bland annat olika bränder i till exempel Portugal, samt översvämningar i länder såsom Bulgarien och Rumänien. Vi genomförde tretton sådana insatser, och under de två mycket allvarliga kriserna i Sydostasien i samband med tsunamin var Europeiska unionen, genom räddningstjänstmekanismen, först med att skicka representanter till området. EU reagerade också på den förödelse som vållades av orkanen Katrina genom att ge de behöriga myndigheterna i Förenta staterna det bistånd som unionen tre dagar tidigare hade föreslagit. Det var givetvis därför vi fick det betydelsefulla positiva omnämnandet från Europeiska rådet. Det kan också vara bra att vi erinrar oss och framhåller vissa omständigheter som har inträffat under de – och jag betonar – befintliga mekanismerna. Naturligtvis bör vi, vilket framgår av Dimitrios Papadimoulis betänkande, stärka räddningstjänsten.
Jag vill gärna lämna in den fullständiga förteckningen över kommissionens ståndpunkter när det gäller ändringsförslagen till parlamentets sekretariat(1). Jag vill också återigen tacka föredraganden och alla ledamöter för deras förslag.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Véronique Mathieu (PPE-DE ). –
   Den senaste tidens våldsamma naturkatastrofer påminner oss om hur sårbara våra samhällen är för risker i naturen: under 20 år har 1,5 miljoner människor i världen dött till följd av naturkatastrofer. För att hanteringen av detta problem ska bli så effektiv som möjligt måste vi agera förutseende genom riskbedömningar, förebyggande åtgärder, utbildning och information till allmänheten.
EU gav högsta prioritet åt förebyggande åtgärder och katastrofbistånd genom att upprätta ECHO 1992, Dipecho-programmet 1996 och EU:s solidaritetsfond 2002. EU beslutade dessutom 2005 att skapa en europeisk samordningsstruktur genom vilken man skulle kunna anlita en europeisk frivilligkår för humanitärt bistånd.
Kommissionen föreslår att upprätta en ny snabbinsats- och beredskapsmekanism för allvarliga olyckshändelser för perioden 2007–2013, och vi gläder oss givetvis åt detta. Den rättsliga grunden för denna mekanism bör emellertid ändras till att gälla artikel 174, som omfattar medbeslutande. Vidare bör de förebyggande åtgärderna utvidgas till att omfatta räddningstjänst i tredjeländer och föroreningar till havs. Slutligen måste budgeten för denna mekanism garantera att katastrofbiståndet blir så effektivt som möjligt när det gäller både flexibilitet och engagemang, och gemenskapens solidaritet måste synas bättre både inom och utanför EU. 

Jag konstaterar med tillfredsställelse att kommissionen kan godta 52 ändringsförslag helt, delvis eller i princip. Det gäller ändringsförslagen 1, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 43, 44, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 66, 67, 68, 69, 70, 73 och 75.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslagen 2, 3, 4, 13, 14, 15, 19, 20, 21, 22, 26, 27, 35, 42, 46, 53, 54, 63, 64, 65, 71, 72 och 74. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på dagordningen är ett betänkande (A6-0044/2006) av Marios Matsakis för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om gemenskapens kvicksilverstrategi (2005/2050(INI)). 
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka samtliga skuggföredraganden för det mycket konstruktiva samarbete som jag fått del av vid utarbetandet av betänkandet. Jag tackar också alla som lade fram ändringsförslag och som bidrar till debatten om innehållet i strategidokumentet.
Kvicksilver och kvicksilverföreningar är mycket giftiga för människor och vilda djur. När kvicksilver i miljön ändrar form till metylkvicksilver, som är den giftigaste formen, tar det sig lätt genom blod-hjärnbarriären och kan orsaka svåra neurologiska skador. Det tar sig även snabbt in i moderkakan och kan därmed påverka hjärnans utveckling hos fostret. Kvicksilver utgör ett globalt hot, eftersom det färdas långa sträckor genom atmosfären, tar sig över nationsgränserna och förorenar såväl europeisk som global livsmedelsförsörjning i en omfattning som gör det till en betydande risk för folkhälsan.
Eftersom Europeiska unionen är världens största exportör av kvicksilver är det helt klart en ekonomisk, politisk och moralisk plikt för EU att inta en ledande roll när det gäller att hantera globala kvicksilverproblem. Åtgärder från EU:s sida, liksom ett internationellt engagemang, är nödvändiga för att skydda miljön och människors hälsa. Gemenskapens kvicksilverstrategi med dess integrerade synsätt är därför ett viktigt bidrag i kampen mot detta globala hot.
Kommissionens meddelande mottas i huvudsak positivt i betänkandet, och den övergripande inriktningen understryks, som syftar till att minska och slutligen fasa ut utsläppen av, samt tillgången och efterfrågan på, kvicksilver på EU-nivå samt att hantera kvicksilveröverskotten och skydda mot exponering.
I strategin behandlas framför allt frågor som gäller införandet av ett effektivt exportförbud och säker förvaring, gränsvärden för kvicksilverutsläpp från förbränningsanläggningar och annan därmed sammanhängande verksamhet, förbud mot kvicksilver i mät- och kontrollutrustning där så är möjligt, insamling och hantering av kvicksilveravfall, tillhandahållandet av tillräcklig information och övervakning av utsatta befolkningsgrupper samt stöd och främjande av samordnade internationella insatser för att hantera kvicksilverhotet.
Rekommendationen att införa förbud mot kvicksilver vid framställning av vaccin när lämpliga och säkrare alternativ finns bör uppmärksammas. Lägg också märke till att instrument av historisk betydelse är undantagna från strategin.
När det gäller de tretton slutliga ändringsförslag som har förelagts er stöder jag ändringsförslagen 3, 4, 7, 9, 10, 11 och 12. Av särskild betydelse är enligt min uppfattning ändringsförslag 10, där min ursprungliga artikel 17 om dentalt amalgam i princip återinförs. I denna fråga vill jag framföra följande.
I artikel 17 ombeds kommissionen i huvudsak att senast i slutet av 2007 lägga fram förslag om att minska – inte omedelbart förbjuda – kvicksilveranvändning i dentalt amalgam. Skälet är att det enligt min uppfattning är helt oacceptabelt att fortsätta att använda detta potentiellt giftiga ämne i människors mun när det finns säkrare alternativ. Många tandläkare, däribland min egen, har faktiskt sedan länge upphört att använda kvicksilverhaltigt amalgam, eftersom de modernare alternativen – vita kompositfyllningar – är säkrare, mer estetiskt tilltalande och kostar lika mycket. Jag uppmanar er alltså att rösta för ändringsförslag 10.
Jag vill än en gång tacka alla som har bidragit till arbetet med betänkandet.

Stavros Dimas,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka min tacksamhet för det mycket goda arbete som har utförts i det betänkande som vi i dag diskuterar. Jag vill i synnerhet tacka Marios Matsakis för hans utomordentligt konstruktiva och betydelsefulla bidrag. 
Jag vill kortfattat kommentera det grundläggande syftet och målen med kvicksilverstrategin. Strategins grundläggande syfte är att minska kvicksilvernivåerna i miljön och minska människans exponering för kvicksilver, särskilt metylkvicksilver som finns i fisk. Kvicksilver och kvicksilverföreningar är mycket giftiga för människor, ekosystem och vilda fåglar. Höga doser kan få dödlig utgång för människan, och till och med relativt begränsade doser kan medföra allvarliga återverkningar på människors hälsa.
Strategin innehåller följande sex mål: att minska koldioxidutsläppen, att minska de tillgängliga mängderna kvicksilver genom att reducera den relativa tillgången och efterfrågan, att lösa det långsiktiga problemet när det gäller att begränsa överskott och ansamlingar av kvicksilver i produkter som fortfarande används eller som under de senaste åren har lagrats, att skydda från exponering för kvicksilver, att förbättra förståelsen för de problem som orsakas av kvicksilver och dess oundvikliga användning, samt att stödja och främja internationella åtgärder för att ta itu med kvicksilverfrågan.
Under de senaste decennierna har åtskilliga åtgärder vidtagits på gemenskapsnivå för att ta itu med kvicksilverproblemet och minska utsläppen och användningen av, samt exponeringen för, kvicksilver. Samtidigt är detta och allt det som vi hittills har gjort inte tillräckligt. Mycket mer behöver göras. Under strategins förberedelseskede ägnade kommissionen särskild uppmärksamhet åt att fastställa de viktigaste aspekterna av det kvicksilverproblem som finns kvar samt de sektorer där det skulle vara möjligt för EU att vidta ytterligare åtgärder.
De huvudsektorer som undersöktes och inom vilka man har föreslagit att vidta åtgärder på kort sikt är följande: tillförseln av kvicksilver till marknaden och kvicksilverexport, överskottskvicksilver från kloralkaliindustrin, användningen av kvicksilver i mät- och kontrollutrustning och kvicksilverutsläpp från kolförbränning. Vi får inte glömma bort att det kommer att krävas tiotals år för att helt och hållet utplåna problemet med kvicksilver. Dagens nivåer beror på tidigare kvicksilverutsläpp och det kommer att ta tid innan dessa nivåer stabiliseras, även om det inte förekommer några nya kvicksilverutsläpp.
Jag vill också betona betydelsen av gemensamma internationella åtgärder, givetvis till följd av initiativ som tas på EU-nivå. Kvicksilver är ett globalt förorenande ämne, och kommissionen avser att anordna en internationell konferens i Bryssel den 26–27 oktober i år för att stärka den drivkraft som finns på det internationella området när det gäller att ta itu med denna fråga.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka Marios Matsakis och parlamentet som helhet för deras arbete, och jag upprepar mitt löfte om att hjälpa till att utforma en ännu strängare EU-politik för att bättre skydda hälsan och miljön. 
Martin Callanan,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Marios Matsakis för det omfattande arbete han har lagt ned på betänkandet. Resultatet av omröstningarna i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har utmynnat i ett betänkande som är ett första steg mot en konsekvent kvicksilverstrategi och en slutlig minskning av kvicksilverhalterna i miljön. Detta är ett erkännande av det arbete som Marios Matsakis har utfört.
PPE-DE-gruppen har lagt fram två ändringsförslag till det betänkande som antogs i utskottet. Ett av ändringsförslagen, som rör traditionella mätinstrument som barometrar, innebär att de ytterligt få människor inom EU som reparerar, underhåller och återvinner barometrar tillåts fortsätta med sin verksamhet under mycket strängt kontrollerade former. Ett förbud skulle innebära slutet för den tradition av tillverkning av barometrar och den hantverkstradition som inleddes för mer än 400 år sedan i samband med att de första kvicksilverbarometrarna började användas. Om företagen tvingas att upphöra med sin verksamhet kommer människor inte att kunna få sina barometrar fackmässigt reparerade, och de kommer antagligen att slänga dem direkt i hushållsavfallet, vilket inte ligger i någons intresse.
Jag är emellertid odelat positiv till lagstiftning som syftar till att skydda allmänheten från ett så utpräglat giftigt ämne som kvicksilver, men den strategi som vi bör tillämpa i miljöfrågor måste vara rimlig och balanserad.
Ett totalförbud skulle enligt min uppfattning te sig orimligt. Barometertillverkningen sköts av ett mycket begränsat antal människor i Europa, och dessa hantverkare som är mycket väl insatta i de risker som är förknippade med arbetet med kvicksilver och måna om säkerheten, är de som är bäst skickade att arbeta för att föroreningarna minskas. Adekvata varningstexter på produkterna och licensiering av lämpliga företag skulle möjliggöra kontroll och övervakning av kvicksilveranvändningen, och därmed låta människor fortsätta att använda sina barometrar som de har gjort i århundraden utan risk för miljö och hälsa.
Det andra ändringsförslaget gäller kvicksilvercellbaserade kloralkalianläggningar. Jag antar att mina kolleger kommer att tala om detta längre fram. 
María Sornosa Martínez,
   . – Herr talman! Vi delar era mål, herr Matsakis! Både när det gäller att eliminera kvicksilverutsläppen på EU-nivå och att förbjuda kvicksilverexporten. Kvicksilver är i likhet med kvicksilverföreningar ytterst giftigt för människor och miljö, vilket andra talare påpekat.
Trots att EU är världens största kvicksilverexportör och att förbudet mot denna export kommer att bidra väsentligt till att hindra handeln med och minska världens överskott av denna metall, vill jag vädja till rådet att se till att EU fortsätter att delta i internationella forum och internationell verksamhet, att det fortsätter att göra bilaterala åtaganden och att genomföra projekt i samverkan med tredjeländer, särskilt inom området för tekniköverföring, för att hantera problemet med kvicksilverföroreningar. I detta sammanhang borde bindande rättsliga åtgärder vidtas på internationell nivå.
Jag vill också uppmana kommissionen att öka människors kunskap, att anordna informationskampanjer om hälsoriskerna vid exponering för kvicksilver och de miljörelaterade problem som det orsakar, för jag är rädd att medborgarna ännu inte är tillräckligt medvetna om kvicksilvrets toxicitet.
En annan fråga som oroar mig särskilt är användningen av kvicksilver i form av tiomersal i vacciner, eftersom detta skulle kunna vara skadligt för människors hälsa. Vi borde därför beakta att länder som Danmark inte har använt tiomersal i vacciner till barn sedan 1992.
Det gläder mig att man i rådets slutsatser erkänner de miljömässiga och sociala problem som följer av nedläggningen av de kvicksilvergruvor i Almadén som har varit i drift under en lång tid, samt möjligheten att använda dessa gruvor i Almadén för säker förvaring av befintliga lager av kvicksilver i metallisk form eller kvicksilver som produceras i andra hand av industrier över hela Europa, men inte av deras avfall, för att på detta sätt kunna utnyttja de infrastrukturer, den lokala arbetskraft och den tekniska expertis som redan finns.
För mig återstår det bara att tacka föredraganden och alla skuggföredragande, för de har verkligen utfört ett utomordentligt arbete. 
Carl Schlyter,
   . – Jag vill tacka Matsakis för ett föredömligt föredragandearbete.
Redan 1990 i Parcom-överenskommelsen kom man överens om att kloralkaliindustrin skulle fasa ut kvicksilver till 2010. Nu måste vi få till stånd ett exportförbud som träder i kraft innan dess, annars kommer den att exportera enorma mängder kvicksilver. De största lagren i Europa finns just där. Det är viktigt med ett exportförbud innan dess.
Vi talar om säkra deponier, men den näst största användningen idag är 10 centimeter från våra hjärnor. Jag fick min första amalgamfria tandfyllning för 21 år sedan. Den håller än. Det är fantastiskt bra kvalitet på den. Bara 0,05 procent av tandfyllningarna hos barn och ungdomar i Sverige idag innehåller amalgam, medan motsvarande siffra för vuxna är två procent, och det minskar stadigt. Kemikalieinspektionen i Sverige har visat att miljö och hälsa är de främsta skälen varför vi måste bli av med detta, och det finns bra alternativ. Amalgamfyllningarna står för den allra största delen av utsläppen till avloppen – ni ser här att tre fjärdelar kommer från amalgam och att den stora biten här kommer från tandläkarkliniker – så rösta för mitt ändringsförslag 10 för att slippa denna problematik. Tack ännu en gång Matsakis för ett bra jobb. 
Adamos Adamou,
   – Herr talman! Först och främst vill jag uttrycka mina gratulationer och min tacksamhet till Marios Matsakis för hans betänkande; han har gjort stora insatser för att införliva samtliga ledamöters ståndpunkter i förslaget till resolution.
Trots dokumentets positiva faktorer anser vi att gemenskapens kvicksilverstrategi kunde och borde ha förstärkts ytterligare. Vi anser att ett förbud mot kvicksilverexport från EU:s länder borde träda i kraft senast 2008 och inte 2010, vilket stöddes av en majoritet i utskottet.
Samtidigt vill vi betona betydelsen av att fastställa striktare bestämmelser när det gäller undantag från det förutnämnda förbudet. Undantag bör endast beviljas om det inte finns någon lämplig alternativ lösning. 
Slutligen stöder vi det faktum att EU, genom att erbjuda såväl tekniskt som ekonomiskt stöd, också ska hjälpa utvecklingsländerna att avlägsna kvicksilvret. 
Kathy Sinnott,
   – Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska kommissionen till beslutet att förbjuda kvicksilver. Beslutet borde ha fattats för länge sedan. Vi har länge känt till att kvicksilver är farligt. Jag vill lyckönska Marios Matsakis till ett utmärkt betänkande som är mer långtgående än kommissionens meddelande, framför allt genom att fästa kommissionens uppmärksamhet på ett av de farligaste användningssätten för kvicksilver i dag, nämligen i form av timerosal som ingår som en beståndsdel i mycket vanliga läkemedel, exempelvis influensavaccin. Sedan kvicksilver togs bort ur de vacciner som används inom barnhälsovården i Kalifornien har autismfallen kontinuerligt minskat. För första gången på mer än 20 år har emellertid minskningen mattats av betydligt. Herr kommissionsledamot! Jag ber er att se till att ett eventuellt vaccin mot fågelinfluensa kommer att vara fritt från kvicksilver.
Det finns ytterligare en kvicksilverkälla som jag vill be er att förbjuda. Regeringen i Irland förorenar det irländska vattenförrådet med hexafluorkiselsyra, en avfallsprodukt från konstgödselindustrin som förutom kvicksilver också innehåller andra giftiga ämnen som bly, arsenik, beryllium, vanadin, kadmium, radionuklider och silikon. Jag ber er att ta itu med detta. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att rikta mitt varma tack till Marios Matsakis för hans positiva, konstruktiva och öppna samarbete kring detta betänkande, som håller på att förberedas för lagstiftning. Härigenom kan vi peka på vägen framåt utan att ännu fatta några slutliga beslut. Lagstiftningsåtgärderna måste komma senare. 
Vid det här laget är det allmänt känt att kvicksilver är ytterst giftigt, och detta är naturligtvis ett tillräckligt skäl för att det bör avlägsnas från marknaden. Genom att sträva efter ett exportförbud från och med 2010 och en säker förvaring av det kvicksilver som har avlägsnats från marknaden ger vi de första avgörande fingervisningarna om vilken riktning vi bör gå. Det är redan uppenbart att utbytesprincipen gäller här, och detta har blivit så mycket viktigare till följd av att kvicksilver inte är biologiskt nedbrytbart. Det är således ständigt i omlopp; varje mikrogram av kvicksilvret kommer att fortsätta att komma tillbaka till människor genom livsmedelskedjan. Människor som bor vid havet och som ofta äter fisk har redan nu en kvicksilverkoncentration i sina vävnader som överskrider de tillåtna tröskelvärdena. Det är dock olyckligt att ingenting för närvarande kan göras åt detta, och att det inte heller leder till några direkta konsekvenser visar på behovet av ett absolut förbud när det gäller miljömedicin.
I dagsläget är jag också allt annat än nöjd över formuleringen som gäller amalgam i tandfyllningar, som fortfarande misstänks spela en roll för en rad tillstånd, där jag till exempel kan nämna immunsjukdomar, kronisk tyreoidit, Alzheimers sjukdom, multipel skleros, ALS, och fosterskador i livmodern. Även om experterna ännu inte har kommit fram till någon slutlig bedömning om detta anser jag att tendensen och riskerna är otvivelaktiga. Följaktligen krävs det framför allt förebyggande och vårdande insatser innan vi överväger experiment på människor. Jag kommer inte att rekommendera amalgam och kvicksilverprodukter till de personer och patienter som överlämnar sig i min vård, och jag kommer att göra mitt yttersta för att se till att kvicksilver avlägsnas från marknaden – i så stor utsträckning som möjligt och inom kortast möjliga tid. 
Gyula Hegyi (PSE )
   . – Herr talman! Jag är i huvudsak enig med Marios Matsakis och stöder hans utmärkta betänkande. Alla mina ändringsförslag godkändes av utskottet. Jag vill kort lyfta fram innehållet i dem.
Information till allmänheten är oerhört betydelsefull i ett fall som detta. Alla måste vara införstådda med kvicksilvrets risker för miljö och hälsa. Föroreningarna gör inte halt vid nationsgränserna, och vi måste därför också uppmana våra grannländer att införa samma stränga kvicksilverpolitik som vi. Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet (ENPI) är ett grundläggande redskap när det gäller att uppmuntra länderna att vidta adekvata åtgärder på miljöområdet. Detsamma gäller märkning av det guld som har brutits utan användning av kvicksilver såväl inom som utanför EU.
Sist men inte minst uppmanar jag EU att se upp med dentalt amalgam. Den mest påtagliga risken bör undanröjas, men vi måste ägna mer tid åt forskning och beakta de vetenskapliga rönen. Jag anser att ett totalförbud vid denna tidpunkt skulle vara ett alltför drastiskt steg. 
María del Pilar Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först och främst gratulera Marios Matsakis och skuggföredragandena till deras utmärkta arbete.
Kvicksilver är ett gift som har negativa effekter på hälsan, och kommissionen föreslår därför att det förvaras säkert, samtidigt som dess användning ska minska och handeln upphöra, men såsom det med rätta anges i punkt 9 i meddelandet finns det många brister i vår kunskap om kvicksilvrets effekter på människors hälsa, om hur det sprids och ackumuleras i miljön, om dess toxicitet och om ekosystemens mottaglighet.
Jag anser att det är viktigt och att det bör prioriteras att alla dessa frågor undersöks samt att beslut fattas på vetenskapliga grunder och inte enbart på hypotetiska grunder, som ibland sprider panik och överdrivs av medierna.
Dessutom, herr kommissionsledamot, är Almadén den enda regionen i EU där kvicksilver produceras, även om gruvorna redan har lagts ned. Denna region var mycket välmående, tack vare det kvicksilver som alltsedan romartiden har utvunnits ur gruvorna, men numera är den krisdrabbad, också till följd av kvicksilvret. Regionen bör därför kompenseras genom särskilt stöd, särskilda åtgärder och infrastruktur, som delvis kan mildra effekterna av de vidtagna åtgärderna. Det är där som bland annat den säkra förvaringen av det flytande kvicksilver som kommer att avlägsnas från marknaden bör äga rum.
Kloralkaliindustrin har undertecknat ett avtal om att helt och hållet upphöra med användningen av kvicksilver senast 2020. Detta avtal måste respekteras och dess infriande övervakas.
Av intresse vill jag bara nämna att jag har bott i Almadén-regionen och att jag vid ett flertal tillfällen har hållit kvicksilver i mina händer. Jag har dessutom haft amalgam i tandfyllningar, vilket jag inte längre har av estetiska skäl, och jag kan försäkra er om att jag inte har haft några problem med hälsan, och det har inte heller de människor som lever där, än mindre djuren eller växterna, för såsom toxikologerna med rätta avgör dosen giftigheten. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill gratulera Marios Matsakis till hans betänkande och till det förslag till resolution som han har lagt fram för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag vill också tacka utskottets ledamöter för deras bidrag, som har förbättrat den text som vi för närvarande debatterar.
I mer än 22 år var jag parlamentsledamot i Spanien för provinsen Ciudad Real, där Almadén och dess gruvor är belägna och där majoriteten av det kvicksilver som utvinns i Europa och i världen har producerats under tvåtusen år.
Denna region, som har gått igenom en fullständig förändringsprocess, kommer än en gång att beröras av de förbud som föreskrivs i gemenskapens kvicksilverstrategi när det gäller produktion och export av denna metall.
Utarbetandet av Marios Matsakis betänkande har följts med intresse i och omkring Almadén, och i den resolutionstext som vi i morgon kommer att godkänna bemöts förväntningarna hos mina landsmän med rekommendationer om att de bör få en betydande kompensation från EU för att säkerställa ett socialt och ekonomiskt återställande av dessa territorier.
De har också varit positivt inställda till den idé som flera gånger har nämnts här om att det planerade förvaret av kvicksilver i metallisk form som anges i gemenskapens strategi bör ligga i Almadén, eftersom det är där erfarenheten, tekniken och arbetsstyrkan finns för att med vederbörliga garantier hantera ett sådant förvar.
Jag vill ta tillfället i akt och inbjuda er, herr kommissionsledamot, att tillsammans med Marios Matsakis och mig själv åka till Almadén för att uppleva det vackra landskapet såväl som invånarnas hjärtlighet och deras EU-entusiasm för att gå vidare.
Mina damer och herrar! Tack för er förståelse och er solidaritet. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Naturligtvis är er inbjudan välkommen. Först och främst vill jag tacka er alla för de mycket konstruktiva kommentarerna. Europaparlamentets bidrag är mycket viktigt och det är bara i nära samarbete med institutionerna som vi kommer att kunna garantera ett effektivt sätt för EU att ta itu med kvicksilvrets negativa effekter på människors hälsa och på miljön. Därför välkomnar jag det stöd som ni har uttryckt i betänkandet och i inläggen om strategin. 
Jag noterar med särskild tillfredsställelse att parlamentet delar våra ståndpunkter när det gäller de huvudsakliga åtgärderna i kvicksilverstrategin. Detta utgör en mycket stark grund för att anta specifika nya åtgärder för genomförandet av strategin. Dessa åtgärder håller redan på att förberedas.
Jag vill, för att inte ta upp alltför mycket tid, säga ett par ord om de punkter som Martin Callanan tog upp. Kvicksilvrets effekter på miljön är fortfarande betydande och det finns lämpliga alternativa lösningar. Likaledes är en ändamålsenlig omställning inget problem för mindre producenter, och därför har också kommissionen föreslagit ett förbud mot användningen av kvicksilver i dessa mätinstrument. När det gäller frågan om amalgam i tandfyllningar tänker kommissionen uppmana den berörda medicinska arbetsgruppen att undersöka nya åtgärder, samt efterlysa ett yttrande från den vetenskapliga kommittén om faran för människors hälsa och för miljön.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka parlamentet och särskilt Marios Matsakis för hans synnerligen positiva inställning till strategin. Kommissionen hoppas få fortsätta detta utmärkta samarbete med parlamentet om denna särskilt viktiga fråga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan – och den sista för dagen – är en debatt om den muntliga frågan (O-0013/2006 – B6-0012/2006) till kommissionen från István Szent-Iványi, Graham Watson och Ignasi Guardans Cambó för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om fri rörlighet för arbetstagare och övergångsperioder. 
István Szent-Iványi (ALDE ),
   . – Herr talman! År 2006 har utsetts till Europeiska året för arbetstagares rörlighet. Senast den 30 april måste alla medlemsstater besluta om de ska öppna sin arbetsmarknad eller inte. Detta beslut kommer att avgöra om 2006 faktiskt blir året för arbetstagares rörlighet eller en parodi på det. Vi kan inte tolerera en situation där arbetstagare från nya medlemsstater fortsätter att vara andra klassens – och i vissa hänseenden till och med tredje klassens – aktörer på arbetsmarknaden.
Den fria rörligheten för personer är en av de fyra grundläggande friheterna och en bärande tanke för Europeiska unionen. Under marstoppmötet kommer EU:s stats- och regeringschefer att diskutera Lissabonprocessen. Lissabonprocessen kommer att misslyckas om vi inte skapar en enhetlig och flexibel arbetsmarknad. Och detta kan inte uppnås utan en liberaliserad och fri arbetsmarknad.
Kommissionen har nyligen offentliggjort en utvärdering som mycket tydligt visar att den rädsla och ängslan som lever kvar i de gamla medlemsstaterna saknar grund. Det har under lång tid funnits en rädsla för en massiv tillströmning av arbetskraft till Storbritannien, Irland och Sverige – de tre länder som har öppnat sina arbetsmarknader. Detta har inte hänt. Arbetslösheten har inte ökat i dessa länder, mot alla förväntningar.
Däremot har ”svartarbetet” minskat, statsinkomsterna ökat och företagens konkurrenskrafts förbättrats. Olagliga anställningar är fortfarande ett betydande problem i de länder som fortsätter att inskränka sin arbetsmarknad. Detta har lett kommissionen till den otvetydiga slutsatsen att vinnarna i denna process har varit de länder som haft en liberal syn på rörligheten för arbetskraft från nya medlemsstater.
Jag har hittills talat om att medborgarna i de nya medlemsstaterna är andra klassens medborgare på arbetsmarknaden. Sedan den 23 januari har de dock i ett visst hänseende faktiskt varit tredje klassens medborgare, eftersom det var dagen för ikraftträdande för det direktiv som fastslår att Europeiska unionen ska bevilja tredjelandsmedborgare som har varit lagligen bosatta inom Europeiska unionens territorium i minst fem år arbets- och uppehållstillstånd. Vi har inget emot detta. Men det betyder att även dessa medborgare är i ett mer fördelaktigt läge än arbetstagarna från nya medlemsstater.
Jag undrar därför hur kommissionsledamoten tänker rätta till detta problem och hur man kan se till att arbetstagare från nya medlemsstater inte känner sig som tredje klassens medborgare på arbetsmarknaden. Och jag vill här välkomna Finlands, Spaniens och Portugals beslut. Dessa beslut är mycket positiva för arbetskraftens liberalisering, men vi väntar på att Frankrike, Nederländerna och Belgien ska följa efter och liberalisera sina arbetsmarknader, eftersom detta ligger i allas intresse. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Jag vill inledningsvis konstatera att det i anslutningsfördraget anges en nyanserad strategi och tydliga lösningar som medger att såväl direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare som övergångsbestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare tillämpas i full rättslig överensstämmelse. Låt mig klargöra detta mer i detalj.
Först och främst gäller det frågan om det första inträdet på arbetsmarknaden. I detta fall, och närhelst en gammal medlemsstat tillämpar övergångsbestämmelser, föreskrivs i anslutningsfördraget att medlemsstaten måste ge företräde till medborgare från de nya medlemsstaterna framför tredjelandsmedborgare när det gäller tillträde till arbetsmarknaden.
Det andra fallet gäller medborgare från de nya medlemsstaterna som redan är bosatta i en gammal medlemsstat. Även i detta fall föreskrivs i anslutningsfördraget att medborgare från nya medlemsstater som redan är bosatta och arbetar i en medlemsstat som tillämpar övergångsbestämmelser inte får behandlas mer restriktivt än tredjelandsmedborgare som också är bosatta och arbetar i medlemsstaten. Detta betyder att när en tredjelandsmedborgare enligt direktivet har beviljats varaktig bosättning fungerar anslutningsfördraget på så sätt att de gamla medlemsstaterna åläggs att behandla de medborgare från nya medlemsstater som redan lagligen bor och arbetar i länderna minst enligt de normer som garanteras i direktivet, vilket alltså innefattar rätten till fritt tillträde till arbetsmarknaden.
Samma resonemang gäller också för det tredje fallet som tas upp i direktivet, nämligen möjligheten för varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare att flytta mellan medlemsländerna. Här gäller regeln att arbetstagare från tredje land, som är varaktigt bosatta i en ny medlemsstat, inte får behandlas mer förmånligt än statens egna medborgare. När det gäller fri rörlighet till en andra medlemsstat kan en gammal medlemsstat alltså inte ge varaktigt bosatta medborgare från tredjeland fritt tillträde till arbetsmarknaden om samma fria tillträde inte kan ges till medborgare från en ny medlemsstat. Detsamma gäller i motsvarande situationer där två gamla medlemsstater berörs. I fråga om rörlighet mellan medlemsstater gäller i båda fallen att om såväl en medborgare från en ny medlemsstat som en varaktigt bosatt tredjelandsmedborgare omfattas av nationella bestämmelser, exempelvis arbetstillstånd, innebär gemenskapsföreträdet att medborgaren från den nya medlemsstaten, som är medborgare i EU, ges företräde.
Av det ovanstående kan slutsatsen dras att de rättigheter som föreskrivs i direktivet kan förenas med bestämmelserna i anslutningsfördraget. Det är ingen idé att lägga fram förslag om ändring av bestämmelserna, eftersom det omöjligen kan bli aktuellt med en mindre förmånlig behandling av medborgare från de nya medlemsstaterna i EU.
Kommissionen håller emellertid med om att medlemsstaterna behöver få tydligare information om dessa frågor, och jag tänker därför skicka brev till samtliga medlemsstater, där jag klart och tydligt redogör för gällande bestämmelser. 
Csaba Őry,
   . – Herr talman! En muntlig fråga ställs till kommissionen. Frågan gäller den fria rörligheten för arbetstagare från nya medlemsstater, och man söker svar på om vissa grupper tredjelandsmedborgare, med de nuvarande regelverken, åtnjuter betydligt fler fördelar än medborgare i nya medlemsstater när det gäller möjligheten att flytta mellan medlemsstater i anställningssyfte. Om detta var sant, skulle situationen självklart vara felaktig, och vi skulle behöva rätta till den för att undvika att kränka preferensprincipen enligt ”status quo”-klausulen i anslutningsfördraget.
I artikel 21 i direktiv 2003/109/EG föreskrivs dock att tredjelandsmedborgare som har fått uppehållstillstånd för längre tid i en andra medlemsstat ska ha tillträde till arbetsmarknaden. Uttrycket ”skall ha” måste tolkas som att det inte går att vägra att utfärda ett arbetstillstånd om de berörda personerna redan har fått rätt till varaktig bosättning.
Följaktligen innefattar ett uppehållstillstånd för längre tid som har utfärdats i den andra medlemsstaten i praktiken ett arbetstillstånd. Detta betyder att tillträdet till arbetsmarknaden för tredjelandsmedborgare som kommer från andra medlemsstater är automatiskt och omöjligt att inskränka, om företagen i målstaten är beredda att ta emot dem, medan tillträdet för medborgare från nya medlemsstater otvetydigt är inskränkt och möjligt att inskränka.
Vi måste självklart välkomna målsättningen att uppnå större rörlighet och en mer flexibel och mer enhetlig arbetsmarknad. Detta är också det självklara syftet med direktiv 2003/109/EG, men uppmärksamhet måste ägnas åt ordningsföljden. Jag välkomnar personligen den argumentation som jag även har hört från kommissionsledamoten, men vill göra honom uppmärksam på att det behövs mer än bara en skrivelse. Det behövs något slags förfarandeförordning som klargör exakt vad som måste göras när en tredjelandsmedborgare och en EU-medborgare är i en konkurrenssituation. Jag menar att det behövs en mer exakt och detaljerad vägledning, vilket jag förväntar mig av Europeiska kommissionen. 
Alejandro Cercas,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Oaktat svaren på det som sker och de olika tolkningarna av direktivet anser jag att detta även är ett bra tillfälle att höja våra röster, och jag vill instämma med dem som anser att problemet inte kommer att lösas förrän vi slutligen avskaffar övergångsperioden. Låt oss hoppas att den avskaffas snarast möjligt, så att alla EU-medborgare blir jämställda och så att vi kan göra arbetskraftens rörlighet till ett viktigt instrument för vår konkurrenskraft, vår sysselsättning och byggandet av Europeiska unionen.
Jag vill därför ansluta mig till dem som efterlyser en politik med öppna dörrar, och ju förr en sådan politik blir verklighet, desto bättre. I detta hänseende anser jag – och som spanjor är jag glad över detta – att den spanska regeringens tillkännagivande om att restriktionerna under övergångsperioden ska hävas är mycket viktigt.
Vi gör detta, herr kommissionsledamot, eftersom vi har viss erfarenhet som invandrar- och utvandrarland. Vidare har vi under dessa två år återigen tydligt sett att de restriktioner som EU-15 har infört för länderna i Central- och Östeuropa måste hävas av rättvise- och solidaritetsskäl, men även av förnuftsskäl – i dag mer än någonsin, detta år för rörlighet.
Vi måste först betrakta saken från rättvise- och solidaritetssynpunkt. Vi spanjorer har också en sjuårig övergångsperiod bakom oss, och vi kände oss förödmjukade och orättvist behandlade i en situation som var oberättigad, eftersom många av de främlingsfientliga och rasistiska argumenten visade sig felaktiga. Det blev aldrig någon lavin av arbetstagare. Spanska arbetstagare skapade aldrig problem i värdländerna – tvärtom.
Under de senaste två åren har vi sett samma sak hända med arbetstagarna från de nya medlemsstaterna. De har inte skapat problem, utan löser i själva verket arbetskraftsbristerna. De förbättrar sin kompetens och förhöjer det globala begreppet EU.
Jag hoppas därför att den undersökning som Europeiska unionen har genomfört kommer att bidra till att fler länder häver restriktionerna och att den dagen kommer då EU verkligen är ett EU där alla EU-medborgare och EU-arbetstagare har samma rättigheter, eftersom detta skulle vara konsekvent, eftersom detta skulle vara utmärkt för rörligheten och eftersom EU behöver rörlighet för att vinna produktivitets- och konkurrenskraftsstriden med Förenta staterna.
Vi måste skapa denna stora marknad för fria medborgare på vilken det inte finns några problem och som, vidare, gör det möjligt för oss att förbättra vår konkurrenskraft, vår förmåga och våra medborgares liv, så att vi, förutom att lösa konkreta problem, kan skapa något av en framtidsvision om att undanröja dessa hinder. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman! Jag kan instämma helt i vad den föregående talaren sa, och vill även önska kommissionsledamot Franco Frattini god kväll för tredje gången i dag. Det finns ingen anledning att förklara varför medborgare från de nya länderna bör få tillträde till arbetsmarknaden – tvärtom, faktiskt. Det är de länder som fortsätter att skydda sina marknader som måste förklara varför de fortsätter att förvägra fullt betalande EU-medborgare deras grundläggande rättigheter. Naturligtvis är det även ekonomiskt förnuftigt att häva restriktionerna.
EU-ekonomin och arbetsmarknaden behöver folk. Om vi i Europeiska unionen och på den inre marknaden vill konkurrera med stora marknader utanför Europa, kommer det att behövas dynamiska, unga, välutbildade människor som också är rörliga. Detta är något som vi alltid har strävat efter inom EU-ekonomin, så det är inte det minsta förnuftigt att behålla arbetsmarknaderna stängda. Dessutom är det en illusion att dessa restriktioner hindrar östeuropeiska arbetstagare från att komma hit, för de har varit här länge, även om de utnyttjas av mindre nogräknade arbetsgivare och lever under förnedrande omständigheter i våra länder – något som jag betraktar som en skam.
Av hänsyn till de medborgerliga rättigheterna, ekonomin och solidariteten måste restriktionerna därför hävas. Det gläder mig alltså att man i mitt hemland, Nederländerna, antagligen kommer att göra det – i alla fall tycks en majoritet vara för det – och jag vill uppmana alla medlemsstater att, under året för rörlighet, göra detsamma. 
Elisabeth Schroedter,
   – Herr talman! I de länder som vill behålla övergångsreglerna pågår inget annat än en skendebatt, och Tyskland är naturligtvis ett av de länderna. Faktum är att ett sätt att bli populär är att säga folk saker som inte är sanna, särskilt om du säger dem att övergångsreglerna kan skydda arbetsmarknaden. Likväl är fallet det motsatta. Övergångsreglerna håller inte de migrerande arbetstagarna borta. Eftersom de inte kan anställas lagligt, blir i stället den svarta ekonomin det enda alternativ som återstår för dem.
I Östtysklands gränsregioner, som jag kommer ifrån, spirar den svarta marknaden, och det falska egenföretagandet har ökat kolossalt, helt enkelt därför att övergångsreglerna uppmuntrar detta. Som en följd hamnar de högre lönerna under ännu större tryck. Till skillnad från lagliga anställningar kan olagliga anställningar inte kontrolleras och övervakas, vilket leder till att arbetstagare utnyttjas och diskrimineras.
Vad som behövs i EU är en välordnad arbetsmarknad styrd av miniminormer och underbyggd av principen om samma lön för samma arbete på samma plats. Övergångsreglerna innebär helt enkelt att dessa ytterst angelägna reformer och insatser skjuts upp till en annan dag. Dessutom ger de populisterna på högerkanten material till deras tal. Och framför allt undergräver de EU:s ideal. Låt mig alltså som tysk vädja om att övergångsreglerna avskaffas, att marknaden öppnas även i Tyskland och att anständiga villkor får gälla även där. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! Den grundläggande svagheten i det europeiska bygget är att medlemsstaterna kommer att sätta sina egna intressen främst när de uppfattar att nationella intressen hotas. Så fungerar politiken, och glömda är då alla löften om solidaritet och skyldigheter enligt fördraget.
Det aktuella klagomålet gäller att vi inte behandlar arbetstagare från tredjeländer lika överallt inom EU, men vi har inte heller en fri marknad för tjänster eller något som tillnärmelsevis liknar en enhetlig tillämpning av Europeiska unionens lagstiftning. Det kanske mest flagranta exemplet på lagbrott utgörs av stabilitetspakten, och om budgetdisciplinen åsidosätts kommer eurovalutans dagar snart att vara räknade.
När stater uppträder olämpligt ber vi kommissionen att vidta åtgärder, men kommissionen kan inte göra särskilt mycket, och jag tvivlar på att Franco Frattinis informationskampanj kommer att göra någon skillnad. Om kommissionen kräver likabehandling av arbetstagare kommer vissa nationer ändå att säga nej, och om de övertalas att säga ja kommer de bara att hitta nya sätt att sätta sig på tvären. 
Adam Jerzy Bielan,
   . – Herr talman! Den situation som råder sedan den 1 januari i år är paradoxal. Å ena sidan är länderna i det så kallade EU-15 skyldiga att se till att varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare behandlas på samma sätt som de egna medborgarna när det gäller tillträde till arbetsmarknaden. Å andra sidan utnyttjar många av just dessa länder bestämmelserna i anslutningsfördraget och upprätthåller förbudet mot fri rörlighet för arbetstagare när dessa kommer från de tio nya medlemsländerna. Detta förhållande strider mot bestämmelserna i det ovannämnda anslutningsfördraget, enligt vilket Europeiska unionens medborgare ska prioriteras och ges tillträde till arbetsmarknaden framför tredjelandsmedborgare. Man kunde ha löst problemet genom att slopa övergångsperioderna för anställning av medborgare från de nya medlemsstaterna på arbetsmarknaden i den gamla unionen. Tyvärr har endast tre medlemsstater, nämligen Irland, Sverige och Förenade kungariket, haft öppna arbetsmarknader sedan den 1 maj 2004. Två andra medlemsstater – Spanien och Portugal – har förklarat att de kommer att ha det från och med den 1 maj i år. Tråkigt nog har, i de flesta andra medlemsstater, rädslan för en förväntad tillströmning av billig utländsk arbetskraft och en påföljande förlust av arbetstillfällen segrat. Elisabeth Schroedter nämnde detta i fallet med Tyskland. En sådan rädsla är fullständigt grundlös. Europeiska kommissionens statistik visar att antalet anställda medborgare från de nya medlemsstaterna i de flesta länder har förblivit tämligen stabilt, om man jämför siffrorna före och efter utvidgningen. Med undantag för Österrike har siffran över anställda arbetstagare från de tio nya medlemsstaterna inte överstigit 1 procent av den ekonomiskt aktiva befolkningen. Inte i någon medlemsstat i unionen har tillströmningen av arbetstagare från de nya medlemsstaterna lett till att lokala arbetstagare har förlorat sina arbeten. De nyanlända har tagit helt nya arbeten eller anställningar som inte varit tillsatta.
Vi måste inse att den amerikanska ekonomin kommer att fortsätta att överträffa vår sett till konkurrenskraften, om vi inte ökar arbetskraftens rörlighet i EU. Arbetslösheten i EU ligger för närvarande på över 8 procent, men likväl råder det brist på arbetstagare i vissa områden. Samtidigt kan inte alla EU-medborgare röra sig fritt i sökandet efter arbete. Tyvärr kommer större delen av unionens arbetsmarknad med största sannolikhet att förbli stängd för de nya medlemsstaternas medborgare i ytterligare fem år. Europeiska kommissionen måste därför vidta åtgärder för att undanröja motsägelserna i unionens lagstiftning och utvidga den fria rörligheten för arbetstagare. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kommer ihåg hur jag för i dag nästan två år sedan, några dagar efter Europeiska unionens historiska utvidgning, tog till orda här i kammaren och uppmanade regeringarna i den så kallade gamla unionen att vara modiga och överge övergångsperioderna. Jag uppmanade dem att öppna sina arbetsmarknader för de nya medlemsstaternas medborgare. Tyvärr var bara tre medlemsstater modiga nog att göra det den gången. Jag syftar på Förenade kungariket, Irland och Sverige. De återstående tolv medlemsstaterna gav efter för farhågorna, eller kanske även för den inhemska folkopinionen och medborgarna, och barrikaderade sig mot en tillströmning av arbetstagare från de nya medlemsstaterna, särskilt från Central- och Östeuropa. Vilka slutsatser kan man dra efter dessa två år? Jo, att det helt klart är just de tre länder som vågade öppna sina arbetsmarknader som har vunnit mest.
Av det meddelande som Europeiska kommissionen offentliggjorde för ungefär en månad sedan – i februari, om jag inte misstar mig – framgår det mycket tydligt att arbetslösheten inte har ökat i de länder som beslutade sig för att öppna sina arbetsmarknader. Det har inte heller de sociala problemen gjort. Vad som har hänt är raka motsatsen. Ekonomin har fått ytterligare fart och skatteinkomsterna har ökat. Sådana vinster ger den praktiska tillämpningen av en av de grundläggande principerna i fördraget. Principen skulle till och med kunna anses vara den mest grundläggande av dem alla. Den är en del av den grund som unionen bygger på, och vi bör sträva efter att tillämpa den i alla de 25 nuvarande EU-medlemsstaterna.
Strax före den första övergångsperioden löper ut gläder det mig att ytterligare ett par regeringar överväger att öppna sina arbetsmarknader. Det måste dock påpekas att de i dagsläget ändå utgör en minoritet av det gamla EU-15. Detta är ett allvarligt problem, och jag vill vädja om följande. När vi var och en i en nära framtid tar till orda för att debattera parlamentets resolution, bör vi rikta en tydlig uppmaning till regeringarna i medlemsstaterna om att de inte bara ska överväga att öppna sina arbetsmarknader. Vi bör vädja till dem om att gå vidare och öppna dem helt, för att medge fri rörlighet för arbetstagare. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka min kollega István Szent-Iványi för att han har fört upp denna fråga på föredragningslistan ännu en gång. Den är viktig inte bara för medlemsstaterna, utan för hela EU. Jag vill även tacka kommissionsledamot Vladimír pidla. Han har utarbetat en utmärkt sammanfattande rapport, som ger en exakt och tillförlitlig bild av arbetsmarknadsprocessen under den gångna perioden.
Målet för Ungern och de andra nya medlemsstaterna är att alla rättsliga och administrativa hinder som för närvarande står i vägen för den fria rörligheten för arbetstagare i Europeiska unionen ska försvinna. Vi vill vara jämställda EU-medborgare. Att öppna arbetsmarknaden och säkra den fria rörligheten för arbetstagare är ingen gåva eller tjänst, utan det enda förnuftiga beslutet av de nio gamla medlemsstaterna, ett beslut som skulle gynna alla EU:s medborgare.
Europeiska unionens konkurrenskraft står på spel. Jag hoppas att de nio återstående gamla medlemsstaterna kommer att inse detta och att de i april 2006, i slutet av den tvååriga övergångsperioden, även kommer att fatta ett positivt beslut och följa Finland, Spanien och Portugal, som nu öppnar sina marknader.
Vi måste tacka Förenade kungariket, Irland och Sverige, som var de första länderna som öppnade sin marknad. Detta steg har gett dessa länder en betydande fördel. I Irland har arbetslösheten sjunkit under de senaste två åren, delvis tack vare den positiva inverkan som arbetstagare från nya medlemsstater har haft. I Förenade kungariket har tillströmningen av arbetstagare bidragit till den ekonomiska tillväxten och en förbättrad konkurrenskraft. Följaktligen är anklagelserna om och farhågorna för massinvandring och social dumpning helt enkelt ogrundade.
Ett stort tack till Finland, Spanien och Portugal, som har tillkännagett att även de öppnar arbetsmarknaden.
Det är ett stort hyckleri att de nio gamla medlemsstaterna, som inte häver sina restriktioner, låter arbetskraft från länder utanför Europeiska unionen komma in i landet men vägrar att låta arbetstagare från de nya medlemsstaterna göra det. I denna sena timme är jag tvungen att säga emot kommissionsledamot Franco Frattini. Vad han har sagt är sant bara i de länder som har öppnat sin arbetsmarknad. I dessa länder är det verkligen möjligt att ge arbetstagare från nya medlemsstater företräde framför arbetstagare från tredjeland. I de länder som inte har öppnat sin arbetsmarknad blir denna fråga aldrig ens aktuell. Att öppna arbetsmarknaderna handlar därför om principer, om konkurrenskraft, om diskriminering som måste undanröjas och om jämställdhet mellan de femton gamla och de tio nya medlemsstaterna. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   – Vad mer kan jag tillägga till det som alla kolleger som talat före mig sagt? Den fria rörligheten för personer är en av de grundläggande friheterna, som garanteras av – men hittills bara uttalas i – EG-lagstiftningen. De nya medlemsstaterna förväntar sig att Europeiska unionens gamla medlemsländer snarast möjligt öppnar sina arbetsmarknader för nykomlingarna, och anser att de gamla medlemsländerna bara kommer att vinna på detta, även om det står var och en av de gamla medlemsstaterna helt fritt att göra detta innan det faktiskt blir obligatoriskt. Enligt Europeiska kommissionens statistik blev tillströmningen av arbetskraft från de nya länderna inte så stor som befarat. Förenade kungariket, Irland och Sverige, som släppt in arbetstagare från de nya medlemsländerna, har bara vunnit på det. Vi måste gratulera flera stater till deras beslut att från och med maj öppna sin arbetsmarknad för Europeiska unionens nya medlemmar. Den fria rörligheten för arbetskraft, liberaliseringen av tjänstemarknaden med flera åtgärder skulle bidra till Europeiska unionens konkurrenskraft och skulle dessutom öka medborgarnas förtroende för EU-medlemskapet. En komplicerad situations klarhet eller tvetydighet minskar förtroendet för Europeiska unionen. Enligt min mening måste Europeiska unionens medlemmar vidta åtgärder för att omedelbart avskaffa de diskriminerande restriktionerna på lagliga anställningar för medborgarna i Litauen och andra nya medlemsstater. Då skulle människor verkligen kunna utnyttja sina rättigheter, och de skulle kunna betala skatter lagligt. Det är dags att bryta det gamla, stereotypa sättet att tänka och inse att frihet och sund konkurrens är motorn för framsteg i EU. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Herr talman! Den enkla och obekväma sanningen är att de gamla medlemsstaterna mer än gärna öppnade sina marknader i de fall då de hade en konkurrensfördel, nämligen på det fria kapitalflödets område. Jag vill påpeka att marknaderna förblev stängda när de nya medlemsstaterna hade en konkurrensfördel. Ett exempel är tjänstemarknaden, och arbetsmarknaden kan tjäna som ett annat.
Efter den 23 januari, efter det slutliga genomförandet av direktivet om fast bosatta, kan situationen när det gäller tredjelandsmedborgares tillträde till arbetsmarknaden rentav vara bättre än situationen för medborgare från de länder som nyligen anslöt sig till unionen. Jag fann era förklaringar intressanta, herr kommissionsledamot, men de övertygade mig inte. Jag anser att vi här i kammaren behöver höra mer i saken. Det hela strider klart och tydligt mot bestämmelserna i anslutningsfördraget. Det är värt att åter betona för kammaren att man inte i ett enda av de länder som öppnade sin arbetsmarknad har kunnat konstatera någon ökning av arbetslösheten eller andra sociala problem, såsom bidragsbedrägeri. Tvärtom har den billigare arbetskraften från de nya medlemsstaterna gett ekonomin ny fart. Två år senare kan vi kategoriskt slå fast att dessa restriktioner saknar ekonomiskt berättigande.
Enligt kommissionens planer är det i år Europeiska året för arbetstagares rörlighet. Det bör betonas att den låga rörligheten bland arbetstagare även hänger samman med de stängda arbetsmarknaderna i de flesta medlemsstaterna. Om medlemsstaterna insisterar på att omotiverat behålla arbetsmarknaderna stängda, kan 2006 mycket väl bli Europeiska hyckleriåret i stället för Europeiska året för arbetstagares rörlighet. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är glad att vi har denna debatt, eftersom jag inte hör till dem som vill avgöra frågan genom att utse vinnare och förlorare eller genom att spela ut det gamla mot det nya. Vi lever i en gemenskap.
Det är mycket viktigt att vi gör fullständigt klart att de fyra friheterna hör till de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen, och en av principerna i Europeiska unionen är diskrimineringsförbudet. De fyra friheterna är centrala för den inre marknaden, som om dessa friheter tillämpas blir en hemmamarknad. Dessa EU-principer – de politiska målen – är tydliga och förenar oss. Vi måste tillämpa dem snarast möjligt. Skälet till att vi ännu inte har gjort det är att våra strategier är föremål för olika ramvillkor, för olika sociallagstiftningar, olika löner, olika skattelagstiftningar och olika arbetsrätter. Med 19 miljoner arbetslösa har vi tillväxttakter som skiljer sig åt och som – gudskelov – är högre i de nya medlemsstaterna än i de gamla. Följden av detta är rädsla och oro bland allmänheten. Inte minst i mitt eget land, som har den längsta yttre gränsen mot de nya medlemsstaterna, ingår allt fler medborgare från de nya medlemsstaterna i arbetsstyrkan.
Men vi måste leta i fördragen och gemenskapslagstiftningen efter sätt att beakta allmänhetens oro och rädsla. I stället för att stå i vägen söker vi godtagbara övergångsordningar, men övergångsordningar är inte vårt mål. Vi försöker förverkliga de fyra friheterna, undanröja rädsla och tillsammans söka gemensamma lösningar. I stället för att fördela skulden måste vi kompromissa.
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Även om den ömsesidiga förståelsen ibland försvåras avsevärt av våra språkliga skillnader, är det faktiskt rimligt att det är parlamentets behöriga utskott som går igenom kommissionens rapporter, bedömer och debatterar dem. Tanken är att utskottet för sysselsättning och sociala frågor ska behandla detta ärende, men denna debatt, liksom den aktuella frågan, föregriper utskottets överläggningar, och jag anser verkligen att vi kan klara oss utan detta. Det kan finnas skäl till att det har blivit så, men jag anser att vi kan klara oss utan det.
Låt mig börja med att säga att jag anser att kommissionens meddelande, som är tänkt att bidra till att övergångsperioderna för den fria rörligheten för arbetstagare avskaffas, fortfarande är bristfälligt innehållsmässigt sett och att det – i den form som det har förelagts oss – ännu inte är vattentätt ekonomiskt sett. Inte heller ser de två förslagsställarna saker och ting ur rätt synvinkel när de talar om att medborgarna i de tio nya medlemsstaterna försätts i ett ofördelaktigt läge i förhållande till tredjelandsmedborgarna. I Tyskland är sannolikheten 3 procent större att personer från de tio nya medlemsstaterna har arbete än personer från tredjestater. I Österrike är skillnaden så stor som 6 procent. Den fördel som de tio nya medlemsstaterna åtnjuter är ännu mer uttalad i Storbritannien och Irland. Dessutom kan uppgifter som avser bara ett enda år efter anslutningen inte tjäna som tillförlitlig grundval för en prognos om arbetsmarknadsförändringar på medellång och lång sikt av det slag som kommissionen lägger fram. 
När man betänker vilken period utvärderingen hänför sig till är den slutsats som dras i meddelandet, nämligen att en öppnad arbetsmarknad inverkar positivt på den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen, helt enkelt felaktig. Under 2005 var den ekonomiska tillväxten i EU-25 markant lägre än vad den var 2004. Detta var fallet särskilt i Förenade kungariket, där nedgången var 1,4 procent och invandringen var tio gånger högre än vad den brittiska regeringen hade förutsagt. I motsats till de föregående åren minskade därtill arbetslösheten knappt alls, så jag uppmanar kommissionen att snarast möjligt beställa en undersökning av arbetstagarmigrationen och av alla de effekter som hänger samman med företeelsen och att göra detta förutsättningslöst.
Det kommer att gynna inte bara kommissionen, utan även en fortsatt rationell dialog. Samtidigt som även jag vill se en snabb minskning av övergångsperioderna, vill jag tillägga att detta kommer att kräva goda, kompletterande åtgärder inom en lämplig ram samt en översyn av direktivet om utstationering av arbetstagare. Detta skulle gynna alla berörda parter, genom att dämpa den ena sidans rädsla och oro och ge båda sidor bättre möjligheter att föra en dialog, men den sorts debatt som vi har i dag betraktar jag helt enkelt som felaktig. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Två år har gått sedan det senaste utvidgningsskedet inleddes, och den första delen av den sjuåriga övergångsperioden närmar sig sitt slut. De gamla medlemsstaterna måste besluta om de ska förlänga eller avskaffa övergångsperioden. Förenade kungariket, Irland och Sverige öppnade sina marknader omedelbart och har vunnit på det. Samtidigt har de uppmuntrat de nya medlemsstaterna att betrakta sin arbetskraft i ett något annorlunda ljus och att utvärdera den bättre. Arbetsmarknaden i EU-15 har inte översvämmats av arbetskraft från de nya staterna. Expansionen har främjat en legalisering av tidigare olagliga arbeten. Inga övergångsperioder hejdar en person som vill ge sig i väg. En persons fria rörlighet är grundvärderingen i Europeiska gemenskapen. Den 26 januari trädde ett rådsdirektiv i kraft som ger tredjelandsmedborgare som har bott i EU i fem år rätt att röra sig fritt, studera, arbeta eller helt enkelt bo i vilket EU-land som helst. Varför antog rådet ett direktiv som är diskriminerande mot de nya länderna? Varför finns det ett så väldigt motstånd mot att återställa rättvisa? Det är goda nyheter att Finland, Spanien och Portugal planerar att överge övergångsperioden. Österrike och Tyskland låg bakom införandet av övergångsperioderna. Resultaten av de två åren har visat att de nya staterna inte utgör något hot. Jag uppmanar Österrike och de andra återstående staterna att överge den diskriminerande övergångsperioden och denna diskriminerande syn på de nya medlemsstaterna. 
Toomas Hendrik Ilves (PSE ).
   – Jag vill ställa en mer allmän fråga, nämligen varför de nya medlemsstaterna anser att det finns en växande klyfta mellan dem själva och de gamla medlemsstaterna.
Jag ska börja med att tala om tjänstedirektivet. Det fanns en rädsla för att de nya medlemsstaterna skulle börja erbjuda tjänster av en bättre kvalitet än tjänsterna i de gamla medlemsstaterna, vilket ledde till att genomförandet av en av EU:s grundläggande rättigheter, som i femtio år bara hade funnits på papper, blockerades. Det talades kränkande om att rörligheten för tjänster utgjorde ”social dumpning”, och den mytiska polske rörmokaren frammanades för att skrämma medborgarna i de gamla medlemsstaterna. Denna retorik var förödmjukande för de nya medlemsstaterna och gav deras medborgare intrycket att de inte var människor. Konflikten stod dock inte mellan vänster- och högerkrafter, och de gamla medlemsstaterna nådde snabbt en kompromiss mellan sig: några försvarade sina storföretag, medan andra skyddade sina fackföreningar. Men Östeuropa öppnade sin marknad långt före anslutningen till Europeiska unionen, med följden att storföretag från de gamla medlemsstaterna i åratal helt enkelt har köpt upp företag i Östeuropa utan något tjänstedirektivs restriktioner. De kom till vår marknad och köpte den, men när det blev vår tur var dörren stängd. Det är småföretagen och medborgarna i de nya medlemsstaterna, liksom konsumenterna i de gamla medlemsstaterna, som blir lidande till följd av detta.
För det andra gör inskränkningen i den fria rörligheten för arbetskraft de nya EU-medborgarna till andra klassens medborgare. Några medborgare i EU är berättigade att röra sig fritt, medan andra inte är det – på grund av sitt medborgarskap. Nyprotektionismen i EU begränsar de medborgerliga rättigheterna för de nya medlemsstaternas medborgare, ofta genom främlingsfientlig retorik, som vi märkte i samband med debatten om tjänstedirektivet. Även om arbetsmarknaden är stängd, har de gamla medlemsstaterna i åratal gladeligen plockat ut de arbetstagare som de saknat – till exempel läkare, sjuksystrar och IT-specialister. Det skulle aldrig falla dem in att förolämpa dessa arbetstagare genom att tala om ”dumpning”, eftersom deras rekryteringar ofta till och med finansieras genom statsbidrag.
För det tredje har nu ett direktiv genomförts som föreskriver att tredjelandsmedborgare som har bott i en EU-medlemsstat i fem år är berättigade till fri rörlighet, en rättighet som medborgarna i de nya medlemsstaterna saknar. Vilken slutsats kan man dra av detta? Jo, att medborgarna i de nya medlemsstaterna inte bara är andra klassens, utan till och med tredje klassens medborgare.
Jag undrar därför vilka åtgärder EU planerar att vidta för att se till att denna oacceptabla protektionism och uppenbara diskriminering inte splittrar det nyligen återförenade Europa. 
Vladimír Maňka (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har med intresse läst kommissionens rapport från den 8 februari, av vilken det tydligt framgår att arbetskraftens rörlighet inom Europeiska unionen har haft positiva effekter. Migrerande arbetstagare har bidragit till att avhjälpa brister på arbetsmarknaden. De har ökat utbudet av yrkesutbildad arbetskraft i EU, minskat utrymmet för olagliga anställningar och på det hela taget bidragit till bättre effektivitet i EU.
För en månad sedan debatterade vi och godkände vi i första behandlingen ett betänkande om att öppna tjänstemarknaden i Europeiska unionen. Jag nämner tjänstedirektivet, eftersom det kan komma en punkt när direktivet kommer att beröra den fria rörligheten för arbetstagare. En kritisk situation skulle kunna uppstå om å ena sidan tjänstedirektivet träder i kraft och å andra sidan ett land fortfarande väljer att hindra den fria rörligheten för arbetstagare. Detta skulle begränsa arbetstagarnas möjligheter att byta arbetsgivare, även om inte bara de själva, utan även bestämmelselandet, skulle vinna på en sådan förändring. Ett land kan undanröja denna risk genom att upphäva övergångsperioden.
Den fria rörligheten för arbetstagare är i sig själv naturligtvis ingen lösning för att upprätthålla den sociala modellen i en bestämd stat. Ineffektiva modeller kan inte upprätthållas inför de allt större underskott i de offentliga finanserna som är följden av globalisering, tekniska förändringar och åldrande befolkningar. Den fria rörligheten för arbetstagare är dock definitivt inte – och kan inte vara – källan till dessa problem. Man kan inte i EU:s lagstiftning diktera för medlemsstaterna om de bör eller inte bör upphäva övergångsperioder. Dessa stater bör dock vidta alla tänkbara åtgärder för att angripa de verkliga orsakerna till sina ekonomiska problem. De kommer då att betrakta den fria rörligheten för arbetstagare som en fördel, inte som ett hot. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Jules Maaten (ALDE ).
   – Europaparlamentets ledamöter från Folkpartiet för frihet och demokrati (VVD) anser att de ”gamla” medlemsstaterna bör häva restriktionerna för arbetstagare från de nya medlemsstaterna. Alla EU-länder vinner ekonomiskt på att öppna sina gränser. I Nederländerna, till exempel, råder det brist på arbetskraft i metall-, trädgårds-, jordbruks- samt hälso- och sjukvårdsnäringarna. Strategin med öppna gränser i Förenade kungariket, Irland och Sverige har visat sig vara framgångsrik. Om vi låser upp ytterdörren kan vi åtminstone välja vem vi ska släppa in, i stället för att desperat försöka hålla dem som olagligt försöker ta sig in borta från köksingången. Detta har visat sig omöjligt, eftersom vi varje år noterar att säsongsarbete i synnerhet utförs av olagliga arbetstagare. 

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session 2005–2006 avbruten. 
