Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Jag finns inte med på närvarolistan från gårdagens sammanträde vilket säkert är mitt eget fel. Det kan bekräftas att jag deltog i samtliga omröstningar med namnupprop på förmiddagen och på eftermiddagen hade jag förmånen att få sitta ordförande under en del av sammanträdet. Därför ber jag, för att protokollet ska bli korrekt, att man rättar till denna felaktighet som - jag upprepar det än en gång - säkert beror på ett misstag från min sida. Förmodligen glömde jag att skriva under då man skulle göra det.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Gutiérrez. Ändringen kommer att införas.
(Protokollet justerades.)

Ordföranden
Bloch von Blottnitz begär ordet.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Som ni alla vet debatterade vi i natt kommissionens uttalande om transporter av kärnavfall. Den närvarande kommissionären, som utan tvivel var mycket intresserad och artig, hade dock inga kunskaper i ämnet, eftersom han är ansvarig för frågor som rör öppenhet. Den debatten hade vi kunnat vara utan. Inte på en enda av frågorna kunde ha ge ett svar.
Inte nog med det - han läste också upp ett uttalande av kommissionen som bevisligen var felaktigt. I uttalandet stod det att kommissionen inte kände till kontamineringen genom Castor-behållare förrän den 23 april i år. Jag kunde dock helt säkert bevisa att kommissionen redan den 3 april 1996 nämnt detta i ett meddelande. På denna fråga kunde kommissionären naturligtvis inte svara - självklart, då det inte är hans ansvarsområde.
Alltså uppmanar jag kommissionen att skicka någon som verkligen har förmåga att delta i debatten; annars är det ingen idé att ha sådana här debatter, för det här var bara slöseri med tid!
(Livliga applåder)

Ordföranden
Fru Bloch von Blottnitz, jag vill ändå påminna er om att man var medveten om att Bjerregaard var tvungen att delta i ett viktigt rådsmöte när frågan togs med på föredragningslistan och att det därför inte var säkert att hon skulle hinna i tid. Ordförandekonferensen valde att ta risken, trots att man visste att hypotesen kunde vara riktig, vilket den tyvärr också visade sig vara. Sammanträdet drog ut på tiden och den ansvariga kommissionären kunde därför inte vara här. Men den här gången tog vi den risken.

Europeiska rådets möte i Cardiff - Det brittiska ordförandeskapets verksamhetsperiod
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
rapporten från rådet och uttalandet av kommissionen om Europeiska rådets möte i Cardiff den 15-16 juni 1998-uttalandet av rådets ordförande om det brittiska ordförandeskapets verksamhetsperiodRådets ordförande är nu på väg hit och vi överlämnar ordet till honom så snart han är redo.
Malone begär ordet.

Malone
Herr ordförande! Jag undrar om ledamöterna har förstått att sammanträdet börjar så här dags. Det verkar finnas en hel del tomma platser. Kanske borde vi ringa i klockorna.

Ordföranden
Fru Malone, jag tror att ert inlägg nu får betraktas som avslutat, eftersom rådets ordförande har infunnit sig i talarstolen. Härmed överlämnar jag ordet till honom så att han kan göra sitt uttalande om det brittiska ordförandeskapets verksamhetsperiod, samt avge rådets rapport om Europeiska rådets möte i Cardiff.
Blair har ordet.
(Applåder)

Blair
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det är en stor glädje för mig att göra mitt första besök i Europaparlamentet som brittisk premiärminister och rapportera för er om Förenade kungarikets ordförandeskap och om Europeiska rådet i Cardiff. Om jag får skulle jag vilja börja med att till protokollet föra vårt tack till er för det samarbete som har kännetecknat förhållandet mellan rådet och parlamentet under vårt ordförandeskap. För vår del har vi arbetat hårt för att se till att de brittiska ministrarna regelbundet och utförligt rapporterat till er om de viktigaste ärendena och gjort allt vi kan för att ta till oss parlamentets synpunkter. Jag skulle vilja framföra ett särskilt tack till José María Gil-Robles för hans vänlighet, stöd och samarbete under vår tid som ordförande för Europeiska unionen.
(Applåder) Min rapport har två sidor: först och främst ordförandeskapets praktiska resultat och landvinningar; för det andra en beskrivning av stämningen och riktningen som vi ser den i Europeiska unionen i dag. Vårt ordförandeskap kännetecknades självfallet av sjösättandet av två historiska händelser: valutaunionen och utvidgningen. En gemensam valuta i Europa har potentialen att skapa en kraft för stabilitet i världen. Men ingen får underskatta de utmaningar den ställer var och en av oss inför.
Det finns de som talar som om skapandet av den gemensamma valutan i sig själv räcker för att skapa ekonomiskt välstånd. Det gör den inte. För att fungera måste den gemensamma valutan åtföljas av två saker: Europeiska centralbankens politik måste vara trovärdig; valutapolitiken måste vara disciplinerad och därför måste euron vara stark och inte svag. Dessutom måste det genomföras ekonomiska reformer i Europeiska unionen. Den gemensamma valutan medför enorma ekonomiska och strukturella förändringar, en förändring som ibland är fördelaktig - till och med nödvändig. Men vi måste vara ärliga mot våra medborgare om att det kommer att bli förändring och att vi måste förbereda oss inför den.
Europeiska centralbanken har nu ett starkt ledarskap för åtminstone en tolvårsperiod. På toppmötet i Cardiff lades en dagordning för ekonomiska reformer fram. Det finns fyra beståndsdelar i detta program för ekonomisk reform. Först och främst, sysselsättning. Jobben måste fortsätta ha högsta prioritet i Europeiska unionen under den kommande tidsperioden.
(Applåder från vänster) 18 miljoner arbetslösa i Europa är alldeles för mycket. Vid toppmötet om jobben i november kom vi överens om riktlinjer för att främja en kunnig, utbildad och anpassningsbar arbetskraft och en flexibel arbetsmarknad som reagerar på ekonomiska förändringar. Alla femton medlemsstater har lagt fram nationella handlingsplaner för jobben. I Cardiff kom vi överens om att föra det arbetet vidare för att lägga särskild vikt vid arbetet med livslångt lärande, stärka jämställdheten, granska skatteoch bidragssystemen för att förbättra incitamenten till arbete och utveckla en företagandekultur. Det finns nu ett samförstånd om behovet av ett flexibelt, dynamiskt angreppssätt för att svara upp till globaliseringens utmaningar.
För det andra uttalade vi i Cardiff vårt stöd till ett stadigt engagemang för att fullfölja strukturella ekonomiska reformer i Europa. Vi har utvecklat breda ekonomiska riktlinjer så väl som en klok makroekonomisk politik. Medlemsstaterna har kommit överens om att reformera arbets-, varu- och kapitalmarknaderna och att minska näringslivets regleringsbörda. De kom också överens om att lägga fram årsrapporter om sina framsteg med detta. Dessa förändringar är livsnödvändiga om Europa skall fortsätta vara konkurrenskraftigt.
För det tredje, den inre marknaden. Med hjälp från detta parlament har Europeiska unionen gjort goda framsteg under de senaste sex månaderna: nya åtgärder beträffande finansiella tjänster och biotekniska patent, ny konkurrens på telemarknaden, en nytt ramprogram för forskningen för att främja högteknologisk forskning och utveckling, och åtgärder för att garantera den fria rörligheten för varor. Jag hoppas att parlamentet kommer att ge sitt formella godkännande till de två senare åtgärderna så snart som möjligt.
Sedan december förra året visar den så kallade resultattavlan för den inre marknaden att den andel åtgärder som har genomförts i alla medlemsstater har ökat från 73 till 82 procent, men vi måste gå vidare och fortare fram. I Cardiff kom vi överens om att utvidga resultattavlan för att skapa bättre indikatorer på effektiv integration på marknaden och i synnerhet prioriteringar för den framtid vi enats om: finansiella tjänster, ett förbättrat genomdrivande av den inre marknadens lagstiftning och åtgärder mot obefogade prisskillnader i Europa.
Den tredje beståndsdelen i de ekonomiska reformerna var bistånd till de små företagen, till dem som är egna företagare. Många av dessa kommer att generera tillväxt och arbete i framtiden i Europeiska unionen. Det är vår uppgift att ge dem det stöd de behöver för att utvecklas och växa från små företag till medelstora och sedan till stora företag.
(Applåder) De behöver bättre tillgång till kapital, mindre byråkrati och en kultur som stöder dem. Nya initiativ på alla dessa områden fick åter stöd på toppmötet i Cardiff. Detta är början på reformprocessen. Det innebär en rörelse bort från gårdagens politik - och detta med all rätt.
Dessutom, vad gäller utvidgningen, inom loppet av tjugo dagar i mars och, än en gång, med hjälp från detta parlament, öppnade vi den Europeiska konferensen, vi inledde anslutningsprocessen och vi började anslutningsförhandlingarna för utvidgningen. Vi har äntligen startat en process som kommer att utplåna ärren från en delad kontinent och medföra stora framsteg för välståndet och säkerheten i hela Europa.
Vi har inlett dessa förhandlingar med sex länder. Gallringsprocessen har kommit i gång. Sju kapitel av trettioen har nu klarats av. Inledandet av verkliga förhandlingar kommer att bli nästa steg. Vi har inte heller försummat de kandidater som ännu inte befinner sig i formella förhandlingar. Vi vill att de börjar så snart de är redo. Vi kommer att fortsätta att eftersträva ett närmare samarbete med alla kandidater. Jag hoppas särskilt att besluten som fattades i Cardiff betyder att vi kan inleda ett nytt och mer produktivt kapitel i relationerna mellan EU och Turkiet, inklusive en resolution om dödläget beträffande finansieringen.
En framgångsrik utvidgning kräver emellertid också en modernisering av unionens egen politik. Under de senaste månaderna har ett detaljerat arbete med kommissionens förslag om Agenda 2000 inletts. Dessa innefattar nyckelfrågor för alla medlemsstater: budgetens storlek och fördelning, en rättvis reformering av strukturfonderna, en modernisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi har emellertid också ett ansvar gentemot de nya medlemsstaterna, ett ansvar att så snart som möjligt utsträcka fördelarna med den inre marknaden så att de skall tillåtas delta i en genomförbar, konkurrenskraftig gemensam jordbrukspolitik, så att de skall kunna få sin beskärda del av strukturfonderna.
Förhandlingarna om Agenda 2000 kommer i likhet med utvidgningsförhandlingarna att bli tuffa - det är sådana förhandlingar alltid. Men vi, de nuvarande medlemmarna i Europeiska unionen, kan inte å ena sidan säga att vi stöder utvidgningen och sedan misslyckas med att skaffa fram resurser för att åstadkomma utvidgningen.
(Applåder från vänster) I synnerhet kan vi inte låta enskilda särintressen stå i vägen för vår historiska förpliktelse gentemot de före detta kommunistiska staterna i Östeuropa. De gav sig, när allt kommer omkring, modigt in på demokratins väg. Vi måste hjälpa dem på vägen mot välstånd.
(Applåder) Rådet kom överens om att besluten om Agenda 2000 kommer att fattas under det tyska ordförandeskapet under första halvan av nästa år. Det är en ambitiös tidsplan. Vi har arbetat med parlamentet för att försäkra er om ett fullständigt deltagande i denna komplexa och viktiga process, och vi har förbundit oss att få till stånd en framgångsrik förhandling om ett nytt interinstitutionellt avtal under detta parlaments mandatperiod.
Under tiden har vi också arbetat mycket nära med er med den mycket viktiga uppgiften att färdigställa budgeten för 1999 och förbättra den finansiella förvaltningen och dra nytta av revisionsrättens arbete. Detta slags samarbete kommer att bli livsviktigt när vi skall fastställa de finansiella ramarna för början på nästa århundrade, och jag hoppas att det kommer att fortsätta under de följande ordförandeskapen.
Låt mig ta upp en fråga som jag vet att många av er bekymrar sig för: konsekvenserna av EG-domstolens dom. Kommissionens utgifter för vissa program hade inte tillräckligt rättsligt stöd. Enligt rådets mening var det nödvändigt med rättslig visshet och öppenhet i en budgetprocess som innefattar skattebetalarnas pengar. Det ligger i alla institutioners intresse. Låt mig göra det fullständigt klart att domen handlar om de lagar vi alla måste följa när vi kommer överens om utgiftsprogram; det är inte en dom över programmen i sig. Vi behöver nu agera gemensamt för att lösa dessa svårigheter skyndsamt. EG-domstolens förhandsavgörande medger att kommissionen fortfarande kan godkänna utgifter utan någon särskild rättslig grund under vissa omständigheter och ingångna kontrakt kommer att respekteras.
På min begäran kommer dock representanter för ordförandeskapet nu att träffa representanter för kommissionen för att fastställa en tidig och tillfredsställande lösning på detta problem så att det kan lösas.
(Applåder) Vi har arbetat för att skapa en mer sammanhängande och kraftfull europeisk röst i frågor utanför våra gränser. Förra månaden lade Robin Cook för er fram vilka praktiska åtgärder Europeiska unionen vidtagit sedan januari för att uppnå detta mål. Våra ansträngningar har koncentrerats på flera nyckelområden, låt mig beskriva dessa för er i all korthet.
Krisen i Kosovo ställer Europa inför en farlig utmaning, att skapa en rättvis lösning för ett autonomt Kosovo inom den Federala Republiken och samtidigt undvika en upprepning av Bosnien. Den här gången har åtminstone Europeiska unionen agerat snabbt för att vidta åtgärder för att förmå Belgrad att inte fortsätta med våldet i Kosovo. Jag har diskuterat våra föresatser att agera med var och en av våra regeringschefskolleger. Efter vårt uttalande i Cardiff skall ingen betvivla vad unionen kommer förvänta sig av våra föresatser att agera tillsammans med våra allierade i det större internationella samfundet, om våra krav inte uppfylls.
Jag skall säga er - även om det är kontroversiellt i vissa kretsar - att den militära planeringen i Nato är långt framskriden, med fullt stöd från Europeiska unionens medlemsstater, i fall diplomatin skulle misslyckas. Vi kan dock inte tillåta att stabiliteten förfaller, med kaos som resultat, i denna del av världen: det skulle drabba oss alla.
(Applåder) Under de senaste månaderna har Europeiska unionen säkrat en framträdande roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Vi stöder de amerikanska ansträngningarna där, men vi har nu en tydlig och särskild ställning även för Europeiska unionen i att hjälpa till med att föra processen framåt. Unionen och dess medlemmar har likaledes svarat snabbt och effektivt på andra internationella problem, till exempel den asiatiska ekonomiska krisen, Indonesien och de indiska och pakistanska kärnvapenproven.
Självfallet kan inte Europa lösa alla dessa kriser, men vi har snabbt kunnat artikulera en tydlig europeisk ståndpunkt för att ge uttryck åt ett samförstånd när sådant finns och agera effektivt i samklang med våra internationella partner. Vi kunde lösa det långvariga dispyten mellan USA och EU om USA: s exterritoriella lagstiftning på ett sätt som till fullo värnar om europeiska ekonomiska intressen och vårt principiella motstånd mot lagstiftning av detta slag.
Vi har upprätthållit den europeiska rollen på andra ställen av långvarigt intresse: i Bosnien agerade vi snabbt för att upprätthålla slagkraften i de nya Dayton-vänliga regeringarna i Republika Srpska och Montenegro.
Vi har kommit överens om en ny uppförandekodex för Europeiska unionen om vapenexporten. Jag hoppas att medlemsstaterna, som ett resultat av detta, inte längre kommer att bestämma sig för att gå vidare med en vapenaffär bara för att de tror att om det inte gör det, så kommer någon annan att göra det.
(Applåder från vänster) Vi har aktivt ägnat oss åt de mänskliga rättigheterna genom ett positivt engagemang med berörda parter. Till exempel finns det nu en mer konstruktiv dialog med kineserna om de mänskliga rättigheterna, utan att vi ger avkall på våra principer, men med siktet inställt på hur vi kan uppnå verkliga praktiska framsteg; och det första toppmötet någonsin mellan EU och Kina visade på fördelarna med det angreppssättet.
Hemmavid har ordförandeskapet prioriterat de frågor som ligger vanligt folk nära om hjärtat. Vad gäller miljön enades unionen på miljörådets möte i går om hur Europeiska unionen skall genomföra de åtaganden om växthusgaser man kom överens om på toppmötet i Kyoto. Det är ett viktigt steg framåt. Vi har kommit överens om vidare åtgärder för att skära ned på de atmosfäriska föroreningarna, förbättra vattenkvaliteten och få ett slut på drivgarnsfisket. Vi har kommit överens om ett nytt direktiv på områden som rör djurens välbefinnande, som i zoon. Vi har också utarbetat ett arbetsprogram med de kommande tre ordförandeskapen för att garantera kontinuiteten och verklig handling. På det hela taget anser jag att unionen har skapat och åstadkommit en hel del när det gäller att styra mot ett renare Europa under dessa sex månader. Jag skulle vilja framföra min särskilda hyllning till min kollega, min egen vice premiärminister, John Prescott, för hans arbete både i Kyoto och i går på miljörådets möte.
(Applåder) Unionen har dessutom gjort goda framsteg i kampen mot brottsligheten: en ny pakt med ansökarländerna om samarbete mot organiserad brottslighet, en rörelse mot närmare samarbete mellan medlemsstaterna i brottsfrågor, kärnelementen i Europeiska unionens narkotikastrategi efter 1999, ett paket med åtgärder för att garantera bättre samordning mellan polismakten och de rättsliga myndigheterna för att angripa den gränsöverskridande brottsligheten, och en överenskommelse för att arbeta för ömsesidigt erkännande av domstolsutslag.
Detta parlament fäster med rätta stor vikt vid större öppenhet. Vi har arbetat hårt för att göra rådet mer öppet: de öppna debatterna i år har haft en högre närvaro än någonsin tidigare, och medlemsstaterna har nu kommit överens om hur man skall upprätta ett offentligt register över rådets dokument. Jag är dock väl medveten om att det återstår en lång väg att gå.
Jag är tacksam för ert stöd. Ni stödde oss i det första toppmötet någonsin för vanligt folk, vilket sammanförde icke-statliga organisationer från hela Europa för att debattera vår dagordning.
I Cardiff välkomnade vi också kommissionens och rådets initiativ för att höja sin effektivitet. Vi kom överens om att så snart Amsterdamfördraget ratificerats - ett steg Storbritannien tog tidigare denna vecka - kommer vi vara tvungna att ta itu med de institutionella frågor som inte löstes i Amsterdam.
Mitt ordförandeskap, och sannerligen varje ordförandeskap, får emellertid inte bara bli känt för en katalog med resultat, utan också för det lokalsinne och den känsla för Europeiska unionen som det representerar. Jag hoppas att Storbritannien har kommit långt under det gångna året i sina relationer med resten av Europeiska unionen. Nötköttskrigets dagar - fjorton mot en - då regeringens ställningstaganden härjades av stridande fraktioner inom det regerande partiet, är, gläder det mig att säga, över.
(Applåder från vänster) Jag skulle, mycket diplomatiskt, helt enkelt vilja säga till de brittiska konservativa parlamentarikerna här, som har organiserat motstånd mot ordförandeskapet i Europaparlamentet: Tack för ert intresse, men vi minns då ert parti hade makten och vi vill inte ha den tiden tillbaka.
(Applåder från vänster) Vi undertecknade också det sociala kapitlet med stolthet, vi förhandlade Amsterdamfördraget lätt och ledigt, och vi har under vårt ordförandeskap arbetat med våra kolleger som partner.
Avslutningsvis vill jag emellertid tala uppriktigt med er och Europas medborgare. Det finns alltid två motståndsriktningar mot Europa i Storbritannien och dessa riktningar återspeglas över hela Europa, de är inte begränsade till Storbritannien. En motsätter sig Europa helt och hållet, vad som än händer, på enkla nationalistiska grunder. Här måste man helt enkelt vinna diskussionen för en modern syn på hur nationalstater fungerar. Den andra riktningen är dock annorlunda: de kan ge sitt stöd till Europeiska unionen, men bekymrar sig för dess inriktning och agerande. Denna opinionsriktning måste vi ge oss i strid med. Vi måste förstå vad den oroar sig för: den fruktar att Europa är för centraliserat, för avlägset och att dess ekonomiska politik är alltför upptagen med regleringar. Enligt min åsikt så kan inte en sådan oro rättfärdiga ett motstånd mot Europa, men den förtjänar att tas upp av oss, ärligt och uppriktigt.
Jag är för Europa - utan någon som helst tvekan - men jag är emot status quo. Vi behöver ekonomiska och politiska reformer. I ekonomiskt hänseende behöver vi ett öppet, konkurrenskraftigt Europa som har makroekonomisk stabilitet och dynamik och innovation på tillgångssidan. Jag anser att utbildning, inte överdrivet tyngande regleringar, är nyckeln för vår arbetskraft i framtiden. Den inre europeiska marknaden måste genomdrivas. Jag förkastar laissez-faire och statlig kontroll av näringslivet. Den tredje vägen är helt visst att erkänna att staten har en viktig roll att spela, men en roll som ger möjligheter och makt till vårt folk och näringslivet att blomstra på en ny global marknad.
Den europeiska sociala modellen borde inte, och skall inte, överges.
(Applåder) Den borde dock reformeras för att sörja för solidariteten i dagens värld av internationella finansiella marknader, industriell omvandling och teknisk revolution.
Vid sidan av ekonomiska reformer behöver vi politiska reformer. Vi behöver en vision för Europa som gör det möjligt för folk att känna sig trygga i sin nationella identitet, samtidigt som de närmar sig och omfattar det europeiska partnerskapet. På en del områden måste vi integrera mer, på andra kan mer göras på nationell, regional och lokal nivå. Jag anser att detta är den kommande debatten i Europa. Vi inledde den i Cardiff, vi skall föra den framåt på det informella toppmötet i Österrike i oktober, och det är en debatt vi måste engagera alla Europas institutioner i, inklusive parlamentet.
Herr ordförande! Det finns som ni vet fortfarande beslut att fatta om Europa i Storbritannien. Långt om länge, nu deltar Storbritannien: det är konstruktivt, vi vet att vi har något att ge och något att lära. För Europa, för reformer - det är det jag står för, det är det Europeiska rådet står för och det är det våra väljare och vårt folk står för. Jag tror på det europeiska idealet. Jag vill att det åter skall leva i nästa generations hjärtan. När man ser tillbaka på det, hoppas jag att vårt ordförandeskap kommer anses ha utvecklat några argument på lägre sikt som kan bidra till vitaliseringen av detta ideal.
Herr ordförande! Det har varit en ära att vara ordförande för Europeiska unionen. Jag ser det som ett privilegium. Jag har glatt mig åt att arbeta med er och parlamentets ledamöter, och jag tackar er för att ni har lyssnat på mig i dag.
(Livliga och ihållande applåder)
Ordföranden
Tack, herr premiärminister. Detta ordförandeskap har genom sina ministrar och tjänstemän motsvarat er egen önskan att utveckla goda relationer med parlamentet och dess ordförande i en samarbetsvillig och vänlig anda. Jag tackar er så mycket för detta.

Santer
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Rådets ordförande, premiärminister Tony Blair, har just gjort en sammanfattning av det brittiska ordförandeskapet. Vad mig beträffar skulle jag bara vilja utveckla några synpunkter om toppmötet som nyligen ägde rum i Cardiff.
Premiärministern gjorde ett närmande till medborgarna till ett tema för det brittiska ordförandeskapet. Det ledmotivet har han eftersträvat med den övertygelse och entusiasm vi känner honom för. Cardiff var inte en mötesplats för konkreta eller precisa beslut. De har fattats under de gångna månaderna. Jag tänker självklart på beslutet om euron och om starten av utvidgningsprocessen. Man kan inte fatta historiska beslut en gång i kvartalet. Cardiff var dock ändå ett viktigt och positivt möte. Det utspelades under allmänt sett bättre omständigheter, vilket vittnar om att förtroendet har återhämtat sig i Europa.
Europa är på väg tillbaka. Europa är på gång. Euron är på väg. Tillväxten har verkligen ökat, den ligger på 3, 2 procent för 1998 års första kvartal. Arbetslösheten sjunker, äntligen. Vi är tillbaka på 1993 års arbetslöshetsnivå. Det är mycket uppmuntrande, även om vi har en lång väg kvar att gå. Stats- och regeringscheferna betonade detta bestämt under diskussionerna om de nationella handlingsplanerna för sysselsättningen. Europeiska rådets möte utnyttjades för att med beslutsamhet rikta blickarna mot framtiden. Tack vare den senaste tidens historiska framsteg har stats- och regeringscheferna i lugn och ro kunnat dra i gång en verklig debatt om Europas framtid. Det är jag särskilt glad över. Inom kommissionen har vi just inlett ett omfattande reflexionsarbete av det slaget, med särskild tonvikt vid vår egen institution.
Efter dessa inledande ord skulle jag, herr ordförande, snabbt vilja gå igenom de stora frågorna som behandlades på Europeiska rådets möte.
Först den ekonomiska reformen. Som ni vet har kommissionen satt i gång ett ambitiöst projekt om den makroekonomiska politikens allmänna riktlinjer, och för att vara ärlig var dokumentet inte särskilt trevligt gentemot en och annan av medlemsstaterna. Det är nu nämligen dags att lämna allmänna besvärjelser och fromma önskningar bakom sig, och verkligen ta itu med en ekonomisk samordning om man vill att euron skall bli en varaktig framgång.
(Applåder) Ekofin-rådet, som fortfarande sitter fast i gamla vanor, gjorde tyvärr vårt projekt urvattnat, eftersom alla ministrar försöker få sitt eget land att framstå i bästa dager. Det anser jag vara en ungdomssynd. Man skulle behöva växa upp snabbt. Jag tog upp den frågan med stats- och regeringscheferna, och till min stora glädje fick jag ett mycket positivt gensvar på våra synpunkter, vilka, herr Herman, för övrigt delades av parlamentet. Mina kolleger i Europeiska rådet ville förvisso inte ändra riktlinjerna för det här året, men i sina slutsatser har de givit ett mycket tydligt politiskt budskap, om behovet av att riktlinjerna skall tillämpas bättre i framtiden och att de blir ett verkligt instrument för samordning.
När det gäller sysselsättningen tror jag att vi rättmätigt kan vara nöjda med vad som har åstadkommits under det senaste året. Den metod med riktlinjer och nationella handlingsplaner, som fastställdes i Luxemburg, har redan blivit allmänt accepterad. Jag vill verkligen gratulera medlemsstaterna till deras sätt att agera. Diskussionen om sysselsättningen i Cardiff var mycket bra. I Wien kommer vi att göra en första utvärdering av hur handlingsplanerna har genomförts. Jag är övertygad om att den kommer att vara positiv. Jag slås av att stats- och regeringscheferna insisterar på att göra sysselsättningsstrategin till en långsiktig framgång.
Sysselsättningen är en del av vår integrerade strategi. Redan då jag tillträdde, 1995, gjorde jag ett verkligt genomförande av den inre marknaden till en av mina prioriteringar. Också här, det har vi just hört, är resultatet uppmuntrande. Införlivandet av direktiv förbättras ständigt, och stats- och regeringscheferna har uttryckligen betonat kommissionens viktiga roll för att få den inre marknadens regler att respekteras, det gläder mig. Jag kan också konstatera att avregleringen, t.ex. i fråga om telekommunikationer, har skapat en tillväxttakt på mer än 8 procent per år inom de här sektorerna. Det är det som skapar arbetstillfällen. Inom lufttransportområdet kan vi se att biljettpriserna sjunker avsevärt, och de senaste besluten om en avreglering av gas- och elmarknaderna har redan förändrat Europas energikarta.
I Cardiff studerade vi också på vilket sätt vi bäst kan stärka företagarandan i Europa. Som ett exempel kan jag nämna den så viktiga tillgången till riskkapital och, allmänt sett, att systematiskt främja våra små och medelstora företag.
Den ekonomiska reformen är nödvändig, men medborgarna kräver mycket mer av Europa. I det avseendet tror jag att det var mycket bra att Europeiska rådet antog våra förslag om att skyddet av miljön på ett bättre sätt skall integreras i unionens politikområden. Det räcker inte med att skriva in den principen i fördraget, man måste också genomföra den på ett konkret sätt, och det i våra dagliga handlingar.
Ett annat ämne som direkt oroar våra medborgare är rättsliga och inrikes frågor. Steg för steg bygger unionen upp solida och effektiva åtgärder på det här området. Jag gläder mig åt att Europeiska rådet uttryckligen har bett kommissionen och rådet att utarbeta en handlingsplan inför mötet i Wien, om genomförandet av Amsterdamfördragets bestämmelser för ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Som väntat ledde diskussionen om Agenda 2000 i Cardiff inte till märkbara framsteg. De olika delegationerna höll alltför fast vid sina ståndpunkter, för att inte försvaga sitt förhandlingsläge. Man ägnade alltså alltför mycket tid åt att hitta passande formuleringar för att förklara att man ännu inte är överens. Det är inte så allvarligt på det här stadiet. Men hädanefter, under det österrikiska ordförandeskapet, behöver man driva upp tempot. Det kommer inte längre att räcka med att säga att allt hänger samman, för att undvika att behöva ta ett steg framåt. Man måste förhandla. Det viktiga i Cardiff var enligt min mening att få Europeiska rådet att åta sig tydliga förpliktelser i fråga om tidsplanen. Det åtagandet erhöll vi. Jag litar på att stats- och regeringscheferna respekterar det och att de lägger en sista hand vid paketet - för det handlar faktiskt om ett paket - i mars 1999. Genom att redan nu planera ett möte som skall ägnas åt den här frågan den 25 och 26 mars har de givit en tydlig signal.
Om det fanns en fråga som stod i centrum för alla diskussioner under dagarna innan mötet, så var det frågan om Europas framtid. Det förekom många spekulationer om vars och ens verkliga eller inbillade avsikter. Jag kan konstatera att debatten i Cardiff var öppen, konstruktiv och inte på något sätt fientlig. Stats- och regeringscheferna vet att gemenskapsmetoden, rätten och existensen av starka institutioner - bl.a. en stark kommission i allas tjänst - är nödvändiga faktorer för att Europa skall kunna framskrida.
(Applåder) Vi tog upp tre frågor: först de institutionella frågorna, och apropå dem är den främsta prioriteringen självklart att Amsterdamfördraget skall ratificeras. Alla har dock medgivit att det krävs en ny institutionell reform innan den första utvidgningen. Jag vet att parlamentet fäster stor vikt vid detta, och vi kommer att få tillfälle att tala om det igen. Sedan handlade det om institutionernas funktion och struktur. Jag tror att alla institutioner bör ta itu med en självrannsakan och granska sina egna strukturer och deras sätt att fungera, mot bakgrund av nya behov. Jag har refererat till det arbete som kommissionen redan har inlett, om hur kommissionen kommer att se ut i framtiden.
Den tredje frågan, demokratisk legitimitet och subsidiaritet. Jag gläder mig åt att det finns en debatt om detta, självklart under förutsättning att den förs i en sann gemenskapsanda och med en samvetsgrann respekt för gemenskapsrätten, och också under förutsättning att man erkänner att medborgarna ibland kommer att irriteras av alltför mycket Europa, men mycket oftare ändå, att de kommer att kräva mer Europa. Jag själv gjorde en beskrivning av subsidiaritetens egenskaper, och framför allt av nödvändigheten av att klargöra ansvarsförhållanden. Som jag sade i Cardiff, bara alla börjar med att sopa rent framför egen dörr. Jag är beredd att göra det, men jag kräver att medborgarna får veta vem som gör vad. Jag vill än en gång säga, att statsoch regeringscheferna tog upp alla de här frågorna med en positiv inställning, genom att blicka framåt. De insisterade mycket på nödvändigheten av att personligen delta i den här debatten, och det är i det sammanhanget som jag välkomnar att man har beslutat att ägna det här ämnet ett informellt sammanträde med stats- och regeringscheferna under det österrikiska ordförandeskapet.
Jag kan konstatera att vi steg för steg är på väg att förverkliga, en efter en, de allmänna mål som vi satte upp 1995. Det är för övrigt tack vare de framstegen som vi nu verkligen kan blicka framåt. Det brittiska ordförandeskapet, under Tony Blairs ledning, har gjort ett utmärkt arbete och har gjort det möjligt för unionen att göra framsteg på de flesta av de här områdena. Jag skulle här vilja uttrycka min tillfredsställelse över det klimat av förståelse och konstruktivt samarbete som har varit rådande i relationerna mellan det här ordförandeskapet och kommissionen under de gångna sex månaderna. Jag gläds åt att den brittiska regeringens officiella attityd gentemot Europa har förändrats. Jag är säker på att det kommer att få positiva konsekvenser för bilden av Europa i Förenade kungariket. Det är viktigt för Europa och för Förenade kungariket.
(Applåder)
Green
Herr ordförande! För socialistgruppens räkning i denna kammare skulle jag vilja börja med att välkomna premiärminister Blair till Europaparlamentet. Det är ett stort nöje att vara den första Europaparlamentarikern att tala i denna debatt och varmt välkomna den förste brittiske premiärministern från labour till Europas parlament. Du är mycket välkommen, Tony.
Det är en extra personlig glädje för mig att kunna välkomna honom som min partiledare och jag välkomnar honom i högsta grad.
De senaste sex månaderna har varit viktiga månader i Storbritanniens politiska liv och i dess förhållande till Europeiska unionen. Det är alldeles omöjligt att överskatta betydelsen av den attitydförändring som nu gör sig gällande i Storbritannien och som åskådliggjorts genom täta besök av era ministrar till detta parlament under ordförandeskapet. Vi här minns alla alltför väl till exempel den arroganta brist på respekt tidigare konservativa ministrar visade Europaparlamentet, och i synnerhet den dåvarande jordbruksministern Douglas Hoggs vägran att acceptera inbjudan och komma och förklara sin hantering av BSE-krisen...
(Applåder från vänster) ...som har haft och fortsätter ha så katastrofala konsekvenser i Storbritannien och överallt i övriga Europa.
Jack Cunningham, er jordbruksminister, avlade däremot i tisdags denna vecka sitt sjätte besök i Europaparlamentet. Han gjorde en hel del för att förklara, diskutera och skapa tilltro till att, trots de komplexa problemen och den formidabla kostnaden för Storbritannien, er regering skulle agera hederligt för att eliminera BSE från den brittiska nöttköttsindustrin. Hans angreppssätt har belyst förändringen i sinnesstämningen, tonen, attityden och substansen i er regering för Europa. Denna förändring har haft en tydlig effekt på attityden i Storbritannien och bidragit till att skapa en mer balanserad syn på Europeiska unionen.
Samtidigt som detta parlament självklart kommer att ha meningsskiljaktigheter med Europeiska rådet, oavsett hur oklanderligt ordförandeskapet än är, så betvivlar ingen den brittiska regeringens avsikter och engagemang för att spela en fullständig roll i Europeiska unionens liv, även om detta ibland skulle bli kontroversiellt. För detta, framför allt annat, herr premiärminister, gratulerar och tackar detta parlament er.
När man granskar det brittiska ordförandeskapets landvinningar är det omöjligt att bara se till resultatet av toppmötet i Cardiff. Detta ordförandeskap utmärker sig för de två enastående händelser som inträffade i mars och maj. Inledandet av utvidgningsprocessen i mars markerade början på en ny epok i utvecklingen av Europeiska unionen. Vi från vår sida i kammaren stöder utvidgningen för att garantera fred och stabilitet på vår större kontinent. Vi vill ha ett välmående och dynamiskt Europa, och vet att detta inte kan byggas i ett Europa där intolerans, extrem nationalism och konflikter råder eller puttrar alldeles under ytan. Europeiska unionen är en superb modell för konfliktlösning. Och om det inte funnes något annat skäl till utvidgningen så skulle vi i socialistgruppen stödja den av det skälet framför alla andra. Den framgångsrika inledningen av Europeiska konferensen och de bilaterala förhandlingarna med sex av de elva ansökarländerna förtjänar vårt uppriktiga erkännande.
Ni får förlåta mig, herr premiärminister, om jag säger att sjösättningen av den gemensamma valutan den 2 och 3 mars inte riktigt var en så smidig process, även om vi alla är fullt medvetna om att ni försökte försona till synes oförsonliga ställningstaganden, något som vi i denna kammare brottas med mycket ofta.
Min grupp har i många år varit kritisk mot det sätt på vilket rådet handskas med utnämningarna till de viktigaste politiska, och nu ekonomiska, befattningarna i unionen. Även om vi inser att sjösättandet av den gemensamma valutan ur marknadssynpunkt var en odelad framgång, tack och lov, så kände man verkligen bestörtning över käbblet mellan stats- och regeringscheferna, vilket alla såg. Jag misstänker att ni, som stod mitt i det hela, delar en del av den bestörtningen. Vi är tacksamma för att ni lyckades föra processen mot ett lyckligt slut och att euron har blivit verklighet. Kanske skulle vi kunna be er att leta efter en mer tillfredsställande metod för att utverka högre befattningar i framtiden, när ni ger er in i era informella diskussioner med andra stats- och regeringschefer i Österrike i oktober för att undersöka olika sätt att göra unionen mer begriplig för sitt folk.
Euron har sjösatts. Jag måste säga att vi var mycket nöjda med den roll parlamentet spelade i den processen. Min grupp är nu ännu mer fast besluten att vi skall göra vårt förhållande med beslutsfattarna om euron till ett förhållande av stor seriositet och stränghet. Det är vårt ansvar att fylla den funktionen effektivt och se till att våra nationella parlament hänger med i den ansvarighet vi utövar gentemot centralbanken, dess ordförande och styrelse.
I Cardiff skedde den första utvärderingen av den nationella handlingsplanerna för sysselsättning som varje regering utarbetat. Vi tackar er för att ha fört dagordningen framåt. Uppriktigt talat har vi här, under de senaste fem åren, blivit ganska trötta på det ymniga talet om behovet av att hjälpa de mer än 18 miljonerna arbetslösa i Europeiska unionen. Vi har hört mycket av detta prat här. Vi har faktiskt varit upphovet till mycket av det.
Valet av er i maj förra året och av Jospin i Frankrike en månad senare skapade en progressiv majoritet i rådet vilket gjorde det möjligt för oss att faktiskt skrida framåt från ord till handling genom skapandet av kapitlet om sysselsättning i Amsterdamfördraget, det särskilda toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen och fastställandet av några verkliga gemensamma mål för sysselsättningsskapande åtgärder.
I Cardiff stärktes jämlikhetskriterierna för sysselsättningspolitiken: stöd till kvinnor, handikappade, medborgare från etniska minoriteter och, så klart, de långtidsarbetslösa. Medan vissa nationella handlingsplaner utan tvivel är bättre än andra så har vi dem åtminstone. Vi noterar att den brittiska regeringen var den första att lägga fram en sådan plan och detta har verkat som en katalysator för det snabba och seriösa framläggandet av andra.
Herr premiärminister! Jag vill å hela denna kammares vägnar välkomna det ni nyss sade om den fråga som har skapat ett stort problem för medborgare och icke-statliga organisationer över hela Europeiska unionen. Jag syftar på domen i EG-domstolen förra månaden om medel som har använts av Europeiska kommissionen utan uttrycklig rättslig grund för sådana utgifter. Som ett resultat av domen har, som ni vet, Europeiska kommissionen fattat beslutet att, som man kunde vänta sig, stoppa alla utgifter under de berörda budgetposterna. Detta innebär bland annat, budgetposterna för social utslagning, de äldre, idrotten i Europa, kampen mot rasismen, stödet till de handikappade, folkhälsan, truppminor och, förstås, de icke-statliga organisationernas arbete i utvecklingsländerna. Vi kan alla med det samma se att alla dessa små, men betydelsefulla budgetposter är sådana som har en betydelsefull inverkan på livet för många av de mest behövande medborgarna i vår union och de som vi försöker hjälpa utanför våra gränser. Vi delar alla synen att Europeiska unionens finanser skall vara djupt förankrade i lagstiftningen. Denna tryggas med rätta av denna dom. Det gläder mig att ni har utfäst er att verka för att säkerställa en rättslig grund för dessa utgifter, vilka ni har förklarat att ni inte har för avsikt att skada.
Under de återstående dagarna av ert ordförandeskap förväntar vi oss att ni ser till att orden " ett folkets Europa" får någon verklig och varaktig genklang med denna åtgärd.
Jag vill avsluta med det problem som togs upp i Cardiff beträffande legitimiteten för Europeiska unionens institutioner och önskan från rådets deltagare att föra Europa närmare sina medborgare - något som vi här i högsta grad stöder. Det återstår fortfarande en del arbete med att se till att unionen är redo för en utvidgning under de kommande åren. I Amsterdam lyckades man inte avsluta detta arbete och i den mån den debatt ni inledde kommer att ta itu med dessa saker, välkomnar vi det mycket. Jag har emellertid förstått att rådet ville att denna debatt - det var faktiskt det ni sade - skulle vara mycket mer omfattande än denna uppgift som inte slutförts. Jag har också förstått att rådet vill undersöka hur själva unionens institutioner är beskaffade, subsidiariteten och den demokratiska legitimiteten. Detta är komplexa och känsliga frågor som måste tas upp. Jag betvivlar inte att Europaparlamentet kommer att göra sina åsikter kända för stats- och regeringscheferna vid det informella mötet i oktober. Jag måste också säga att för första gången man kan minnas i detta parlament har Europeiska rådet faktiskt gått med på vår enträgna bön att ta itu med de allmänna villkoren som styr fullgörandet av ledamöternas plikter i Europaparlamentet.
Under sin mandatperiod har denna kammare ansatts av ständiga anklagelser om missbruk av ledamöternas utlägg och traktamenten. Jag noterar att de brittiska tidningarna uppges ha sagt att samtidigt som ni, helt riktigt, kommer att kräva att detta reds ut, tillstår ni att det överväldigande antalet ledamöter i Europaparlamentet är ärliga, hårt arbetande människor som följer både andan och ordalydelsen i våra bestämmelser. Vi tackar er för detta erkännande och försäkrar er om vår beslutsamhet i denna fråga. Enligt fördraget måste rådet vara enhälligt om dessa frågor skall kunna lösas. Vi är angelägna om att lösa dem. Vi vill att parlamentet under nästa mandatperiod skall vara klart och tydligt när det gäller ledamöternas gemensamma mandat, deras rättigheter och skyldigheter, deras privilegier och immuniteter. Det är ingen lätt uppgift att sammanföra den parlamentariska och politiska kulturen i femton olika länder och skapa en enda gemensam europeisk kultur i detta avseende. Men om vi, de 626 ledamöterna i Europaparlamentet inte kan göra detta, då borde vi ge upp med försöken att utveckla en gemensam vision av framtiden för unionens 370 miljoner invånare.
(Applåder) Vi vill se till att det parlament som tar över efter oss i juni nästa år bestämt kan lägga denna fråga bakom sig och vi välkomnar era utfästelser att samarbeta med oss för att reda ut detta.
Herr premiärminister! Jag förstår kanske mer än en del andra här exakt hur mycket ni har stött en pro-europeisk politik i vårt parti hemma och en pro-europeisk konstruktiv politik för Storbritannien och i Europeiska unionen. Jag tackar er, som min partiledare, som Storbritanniens premiärminister och som rådets ordförande i Europeiska unionen.
(Applåder)
Martens
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Herr rådsordförande, jag hälsar er å min politiska grupps vägnar välkommen till ert första framträdande här, och jag tackar er för det arbete ni har utfört under ert ordförandeskap.
Ert ordförandeskap kännetecknas av två beslut som kommer att stå inristade i den europeiska integrationen. Inledandet av förhandlingarna med de centraleuropeiska länderna och det beslut som fattades den 2 maj av elva medlemsstater om att tillsammans skapa den gemensamma valutan. Unionen står nu inför en verklig utmaning. Valutaunionen, en kraftig hävstång i den federala integrationen, måste fullbordas. Utvidgningen till 25 medlemsstater kommer att öka skillnaderna i ekonomiska prestationer och de kulturella och politiska skillnaderna. Vem kan påstå att en sådan utvidgad union kan fungera utan majoritetsbeslut? Europeiska rådet har under er ledning ställt några grundläggande frågor. Hur kan vi förstärka Europas identitet i världen? Hur kan vi försäkra dess legitimitet hos befolkningen? Hur kan vi fördela befogenheterna i det nya Europa och därvid sammanföra demokrati, ansvar och effektivitet med varandra? Cardiff ger absolut inga svar på de frågorna. Emellertid är vi glada över att ett informellt Europeiskt råd i oktober skall arbeta med institutionernas framtid. Det vore otänkbart att kommissionen, som är fördragens väktare, inte skulle vara engagerad i reflexionerna om hur man får institutionerna att fungera bättre.
Har vi inte kommit i närheten av det mål som unionens grundare hade för ett halvt sekel sedan? Är det inte dags att lägga grunden till ett konstitutionellt bygge som skall slå fast hållbara och tydliga befogenhetsnivåer inom unionen? Vi samlar oss bakom Cardiffs budskap om att föra Europa närmare medborgarna. Europa måste därför få ett ansikte. Utrikespolitiken, herr rådsordförande, var inte tillräckligt igenkännlig. Vi anser att ert ordförandeskap var för återhållsamt i Kosovokrisen, i spänningen mellan Indien och Pakistan och i återupprättandet efter trojkans misslyckande i Algeriet. Vi måste vara förespråkare för en mer äkta europeisk utrikespolitik, även om det innebär att Europa med mer kraft måste visa var det står i förhållande till USA.
Herr ordförande! De europeiska institutionernas legitimitet och subsidiariteten var själva kärnan i diskussionerna i Cardiff. Jag motstår den enkla frestelsen att göra gemenskapens institutioner, särskilt Europeiska kommissionen, till syndabockar. Vi måste mycket riktigt få slut på regleringsivern. Vi måste emellertid även erkänna att kommissionen ställt kravet om subsidiaritet på sig själv och fullbordat sina förslag. Vi måste även tillstå att den inre marknaden aldrig skulle ha lyckats utan initiativen från Europeiska kommissionen. Det är mycket enkelt att på nationell nivå ge den europeiska solidariteten äran för framgångarna. Det är mycket lättare än att erkänna att institutionerna gjort ett bra jobb. Det handlar alltså ofta om mycket orättmätiga beskyllningar. Vi måste i stället övertyga våra medborgare om att de har mycket i sitt dagliga liv att tacka den europeiska politiken för, med avseende på skyddet av miljön, förstärkningen av den inre säkerheten, samarbetet mellan polis och rättsväsende.
Herr rådsordförande! Vår världsdel har återfunnit den sunda ekonomins dynamik. Den ekonomiska konvergensen måste förstärkas ytterligare, de gemensamma åtgärderna mot arbetslösheten, era egna ord, era åtgärder stöder vi. De måste skapa nya jobb, den europeiska sociala modellen måste upprätthållas. Jag hoppas att ni skall kunna ta initiativ för att rätta till de oönskade och negativa följderna av utslaget i EG-domstolen nyligen. Jämfört med den ekonomiska krisen i Sydostasien, svårigheterna i Ryssland och Japan, är det europeiska samarbetet och införandet av euron ett rejält trumfkort för våra ekonomier. Det är alltså hög tid att färglägga det stora europeiska projektet med gladare färger och se framtiden an med en tydligare optimism för att hos allmänheten betona de jättelika chanser vi har genom att vi lever i en världsdel med varaktig fred, med en stark demokrati och med en av de högsta kulturella och materiella levnadsnivåerna på vår planet. Låt oss därför sluta ta avstånd från och visa misstroende mot Europeiska unionen.
Herr rådsordförande! Jag tror inte det är bra om inre stridigheter tas upp här i kammaren, i Europaparlamentet. Det är bland annat därför som jag i dag säger att det är er förtjänst att ni ändrat ert lands hållning. Europa är tillbaka. Låt oss fortsätta samarbeta för att tillsammans fullborda detta civilisationens mästerverk som är det europeiska idealet och jag tackar er även å min politiska grupps vägnar för det arbete som ni har utfört i det avseendet.
(Applåder)

de Vries
Herr ordförande! Å de europeiska liberalernas vägnar ber jag att få välkomna Förenade kungarikets nya syn på Europa, som premiärministern så vältaligt redogjorde för alldeles nyss: för Europa och därför för reformer. Enligt vår uppfattning har det viktigaste resultatet av de senaste sex månaderna varit normaliseringen av relationerna mellan Förenade kungariket och oss andra. Detta är viktigt, för Europeiska unionen behöver Förenade kungariket lika mycket som Förenade kungariket behöver unionen. Välkommen tillbaka, Förenade kungariket!
(Applåder) Jag framför också min hyllning till de personliga insatser premiärminister Blair har gjort för att få till stånd en varaktigt fred i Nordirland.
(Applåder)
Herr ordförande! Jag oroar mig inte över Förenade kungariket. Däremot oroar jag mig allt mer över ett annat viktigt europeiskt land: Tyskland. Toppmötet i Cardiff gick i de kommande tyska valens tecken. Vid val i en demokrati kommer både de bästa och de sämsta sidorna upp till ytan. På det viset blev toppmötet i Cardiff ett populistiskt toppmöte. Kritiken från förbundskansler Kohl och andra mot de europeiska institutionerna är lika skenhelig som opassande. Vilken är Europeiska kommissionens huvuduppgift? Det är att uppträda som fördragets väktare. Det är just när Europeiska kommissionen erinrar även de mäktigaste medlemsstaterna om spelreglerna som den handlar i enlighet med fördragets ordalydelse och anda. I stället för att kritisera Karel Van Mierts politik borde Tyskland hellre avveckla sitt konkurrensvidriga stöd till kolindustrin.Kritiken mot EG-domstolen är lika sanningslös. Domstolen beslöt nyligen att två luxemburgare som hade köpt glasögon i Belgien respektive ville få tandläkarbehandling i Tyskland hade rätt till ersättning för dessa kostnader. Därmed satte sig domstolen allra minst i lagstiftarens säte som den danska statsministern och den tyska premiärministern påstår. I brist på harmoniseringslagstiftning, som inom detta område, skall fördragets grundprinciper tillämpas. I fortsättningen gäller den fria rörligheten för personer inte bara friska européer utan även sjuka. Är inte just det medborgarnas Europa?
(Applåder) Vi är emot en europeisk superstat sade president Chirac och förbundskansler Kohl. Alla är emot det. Vem kritiserade de då? Vad kritiserade de? Det var väl ändå inte Maastricht- och Amsterdamfördragen som de själva varit med om att få till stånd? Den här typen av publikfrieri skadar unionens anseende. Unionen kan bara föras närmare medborgarna om ledande nationella politiker tar ansvar för unionens agerande.
Hur kan unionens demokratiska legitimitet ökas? Jag ser tre möjligheter. För det första: införande av ett enhetligt valsystem på grundval av jämbördig representation till nästa val till Europaparlamentet. För det andra: reformering av Europaparlamentets alla interna ersättningar så att endast verkliga kostnader ersätts och införande av en gemensam stadga för ledamöterna. För det tredje: införande, som Jacques Delors och andra förespråkar, av en typ av rådgivande folkomröstning om Europeiska kommissionens nya ordförande. Om socialdemokrater, kristdemokrater, liberaler och gröna ställer upp en kandidat var till posten som ordförande för kommissionen kan det ge de europeiska valen en ny dynamik. Det ger den europeiska medborgaren mer makt. Det ger kommissionen mer legitimitet.
I Cardiff talades det mycket om medborgarnas Europa. Det välkomnar jag. Må det snart följas av handling.
(Applåder)
Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag välkomnar varmt den brittiske premiärministern till Europaparlamentet. Jag vill tacka honom och hans kolleger för ett mycket effektivt och skickligt ordförandeskap i EU. Jag skulle vilja att det fördes till protokollet att detta parlament och dess ledamöter alltid bemöttes med allt tänkbart tillmötesgående och bistånd på politisk och officiell nivå. Jag vill säga hur tacksamma ledamöterna är för detta. Jag vill tacka premiärministern för hans inlägg här i förmiddags. Jag vill också tacka kommissionens ordförande för hans inlägg och säga att min grupp kommer att ge sitt starka stöd till huvuddelen av det som kommissionens ordförande sade här i dag.
Toppmötet i Cardiff var mer en ett bokslut än ett möte där viktiga beslut fattades. Icke desto mindre har en ambitiös tidsplan fastställts för att träffa större överenskommelser om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, regional- och strukturfonderna samt budgeten. De representerar politiska fält som är Europeiska unionens själva kärna. Besluten kommer att ha direkta och omedelbara effekter för unionens medborgare, vare sig det handlar om våra jordbrukssamhällen och fiskesamhällen, dem i näringslivet - stora och små, landsbygdsbefolkningen och stadsbefolkningen och dem som bor i de mindre utvecklade regionerna och öarna. Dessa beslut får inte hållas som tillfällig gisslan i valkampanjernas hetta.
Det Europa som vi bygger måste främja ett samhälle som engagerar och visar omtanke, i vilket allas intressen måste respekteras. Men med 18 miljoner människor i unionen som drabbats av arbetslöshet, inklusive de unga och långtidsarbetslösa, har inte detta mål nåtts. Att angripa arbetslösheten genom ett brett urval av åtgärder måste fortsätta vara vår högsta prioritet på det sociala området. Ett misslyckande med detta kommer att leda till bibehållandet av ett tudelat samhälle med dem som får vara med och dem som stängs ute. Jag beklagar att det inte skett någon diskussion om att inrätta ett nytt program för att bekämpa social utslagning och åtgärder till förmån för de äldre. Jag uppmanar rådets ordförande och den tillträdande ordföranden i rådet att försäkra kammaren om att alla nödvändiga nya initiativ kommer att tas.
Slutsatserna om arbetslösheten som skisseras i del 3 i ordförandeskapets dokument är mer en överblick över vad som görs för närvarande än en ny serie initiativ. Bara tiden kommer att utvisa om de blir framgångsrika. Om vi instämmer med ordförandeskapets slutsatser står de femton handlingsplanerna för sysselsättningen som medlemsstaterna lagt fram för en verklig insats för att förbättra ungdomens, de långtidsarbetslösas och kvinnornas möjligheter att få anställning. Det betyder att de krav vi har framställt för att främja yrkesskickligheten och det livslånga lärandet, förbättra villkoren för de små och medelstora företagen och de egna företagarna, håller på att förverkligas. Detta skall verkligen välkomnas. Vad vi nu behöver se är ett praktiskt och skyndsamt genomförande av dessa handlingsplaner. En serie riktlinjer för arbete och sysselsättning i framtiden skisseras i slutsatserna. Tråkigt nog är den vag i detaljerna, till exempel vad beträffar barnomsorgsprogrammen.
Vi fäster stor vikt vid ett framgångsrikt införande av euron. Det är nödvändigt att de återstående lagstiftande och praktiska stegen fullbordas skyndsamt. Förhandlingarna om Agenda 2000, som har inletts är bland de viktigaste någonsin som unionen åtagit sig. Ett val av vilken nyckelpolitik som skall föras måste göras, vilket kommer att ha stora långsiktiga konsekvenser för vart och ett av våra länder. Agenda 2000 är sannerligen av grundläggande betydelse för unionens framtida utveckling. Det har inte bara konsekvenser för de nuvarande medlemsstaterna, utan också för hela utvidgningsprocessen. Under inga omständigheter får sammanhållningsprocessen för de nuvarande mindre utvecklade länderna äventyras, inte heller får det finnas någon koppling mellan deltagande i EMU och berättigande till hjälp från Sammanhållningsfonden. Hela frågan om övergångsåtgärder är av högsta vikt. De måste, till exempel, i mitt eget lands fall, vara tillfredsställande vad beträffar nivån och varaktigheten på medlen för att kunna motsvara våra bestående betydande utvecklingsbehov.
Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är mycket kontroversiell. Jordbruket är en av våra viktigaste tillgångar. Agenda 2000 måste stärka och inte förstöra den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är av avgörande betydelse för bibehållande av våra familjejordbruk och livet på landsbygden. Jag anser inte att de nuvarande förslagen utgör en förnuftig grund för förhandlingar.
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera er personligen för era egna och min premiärminister Bertie Aherns insatser beträffande fredsöverenskommelsen i Nordirland den 10 april. Jag vill också erkänna och uppriktigt tacka ledamöterna i denna kammare för deras stöd till fredsprocessen. Min grupp uppskattar helhjärtat Europeiska rådets vidare stöd till detta historiska avtal och dess förnyade löfte att unionen skall fortsätta spela en aktiv del i främjandet av varaktig fred och välstånd i Nordirland. Vi välkomnar särskilt rådets inbjudan till kommissionen att lägga fram förslag om hur man kan finna nya och kreativa sätt att stödja de nya möjligheter som fredsöverenskommelsen kommer att medföra.
Slutligen anser jag att det är beklagligt att Europeiska kommissionen åter har utsatts för angrepp inom ramen för det europeiska toppmötet. Kommissionen har alltid företagit sig de uppdrag och ansvar som den anförtrotts på ett opartiskt och rättvist sätt. Kommissionen har konsekvent fullgjort sin uppgift som de europeiska fördragens väktare på ett exemplariskt sätt. Ordförande Santer och hans team av kommissionärer har konsekvent rapporterat om sin verksamhet till detta parlament och har inte enligt min uppfattning överskridit de befogenheter den har fått av rådet och jag hoppas att kommissionen inte kommer att göras till syndabock i de nationella valkampanjerna i våra medlemsstater.
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande! Å gruppen Europeiska enade vänsterns vägnar vill jag gratulera labourregeringen och framför allt premiärministern för den skicklighet och det mod de visat i sina försök att lösa konflikten i Nordirland.
Parlamentet och allmänheten i hela Europa följer med spänning försöken att uppnå fred och demokrati i denna europeiska region.
Vi är också tacksamma mot det brittiska ordförandeskapet för den europeiska anda som präglat dess mandatperiod, något som hade varit fullständigt otänkbart med Storbritanniens tidigare regeringar.
Kanske har detta utgjort det brittiska ordförandeskapets viktigaste bidrag, för uppriktigt sagt väcker ordförandeskapets ledning under denna period, trots succén med eurons tillkomst och framgångarna i Cardiff, ingen större entusiasm eller överdriven optimism i en fas som är så avgörande för det europeiska bygget.
Dels har man skjutit upp nästan alla viktiga beslut tills efter valen i Tyskland, dels har det uppstått tvivel och risker vad gäller solidaritetens framtid inom Europeiska unionen.
Vi är positiva till den påbörjade samordningen av de nationella sysselsättningsplanerna som förmodligen är gemenskapspolitikens första försök till en samordning av de ekonomiska och de sociala frågorna. Europeiska rådet har emellertid inte analyserat huruvida de nationella planerna är genomförbara, och det saknas i många fall en tydlig målsättning i planen samt information om hur den ska finansieras.
Vi hoppas att Europeiska rådet i Wien får en större avgörande betydelse och att man där tar fasta på erfarenheterna från Frankrike och Italien med förkortad arbetsvecka utan lönesänkningar, samt andra socio-ekonomiska åtgärder som borde spridas till övriga Europa.
Vi är mycket bekymrade över bristen på ett helhetsperspektiv i diskussionerna kring Agenda 2000, liksom ifrågasättandet av strukturfonderna och sammanhållningsfonderna. Om vi vill bevara den nuvarande solidariteten inom unionen och finansiera en utvidgning måste vi överskrida taket på 1, 27 procent av BNP och behålla nivån på stödet från de länder som har störst framgång och som är de som gynnas mest av en utvidgning.
Vad det internationella samarbetet beträffar, stöder vi initiativen till att återuppta förhandlingarna mellan israelerna och palestinierna och vi anser att man även bör utöva påtryckningar på Netanyahus regering så att den respekterar Oslo-avtalen och Förenta nationernas resolutioner.
Vi uppskattar försöken att skapa en europeisk identitet inom den internationella politiken, men Blair får ursäkta om jag säger att det brittiska ordförandeskapet ibland snarare har framstått som en kompanjon till Förenta staterna än som en samordnare av den europeiska utrikespolitiken.
När det gäller den institutionella reformen bör vi dra lärdom av misslyckandet i Amsterdam. Det är skandalöst eftersom det är bråttom med en sådan reform med tanke på utvidgningen och behovet av en nyorientering av det europeiska bygget med institutioner som motsvarar medborgarnas förväntningar.
Slutligen vill jag påpeka, herr Blair, att vi inom en stor del av den europeiska vänstern som företräder över tolv miljoner väljare, inte kan tillåta att den monetära ideologi som kommer till uttryck i konvergenskraven och i stabilitetspakten i samband med eurons tillkomst hotar den ekonomiska och sociala sammanhållningen och den europeiska samhällsmodell som är kännetecknet på vår demokrati, precis som ni själv har medgivit, trots att det ni talade om var en utvärdering och modernisering av denna.
Vi bör ta tag i de här problemen på allvar. För att vi ska kunna göra det och bygga upp ett solidariskt Europa kommer det utan tvivel att krävas gemensamma insatser från en pluralistisk vänster på samma sätt som i vissa länder inom Europeiska unionen.

Aelvoet
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kolleger! Som väntat blåste premiärminister Blair i början av det brittiska ordförandeskapet upp ett helt knippe ballonger med tydlig känsla för stil och för public relation, glada och löftesrika ballonger. Ett medborgarnas Europa, demokratiskt och öppet, ett Europa för sysselsättning som skulle prioriteras, ett Europa som på ett trovärdigt sätt skulle engagera sig för en sund miljö, som enkelt skulle promenera in i eurozonen - tja, enkelt - och med en mänskligare utrikespolitik, försedd med en betydelsefull uppförandekodex för vapenexport.
Mot slutet av perioden seglade många ballonger i väg i en blue skies discussion for the future och på grund av mindre påtagliga resultat än man hoppats på. En viktig förändring är i alla fall den brittiska regeringens positiva hållning gentemot Europa. De konservativas eurofobi är över. Men när frågan om åt vilket håll Europa måste utvecklas tas upp är vi ändå besvikna över att ni, ordförande Blair, i er presskonferens fäste så mycket vikt vid initiativet från herrarna Chirac och Kohl, som tillsammans satte subsidiariteten på den europeiska dagordningen. Vilken gåva till ordförandeskapet, den brittiska skepticismen gentemot euron är förbi, men nu hänger the continentals sig fast vid Storbritanniens avvisande av en centraliserad byråkratisk eurostat.
Vi betraktar initiativet från Kohl och Chirac som ett attentat mot ett framtidsinriktat europeiskt politiskt projekt. Skamlöst missbrukas begreppen subsidiaritet och decentralisering för att utestänga oönskad inblandning på det egna området. Om medlemsstaterna en gång uttalat sig för en gemensam marknad med gemensamma spelregler så behöver de inte efteråt komma och beklaga sig över att kommissionen vakar över den konkreta tillämpningen. Vår kollega Klaus Hänsch har för övrigt helt rätt när han säger att Kohls kärlek till subsidiariteten är lika stor som hans avsky mot förbudet för Kirsch och Bertelsmann att gå ihop. Jag kan alltså inte bli av med intrycket att det egentligen handlar om: Vi, de nationella regeringarna, står närmare befolkningen än vad Europa får komma.
De gröna har alltid hållit fast vid att befogenheterna måste hamna på en nivå som ligger så nära människorna som möjligt, men att å andra sidan en politisk motkraft måste kunna bildas mot internationellt organiserade ekonomiska aktörer. Egentligen förs då alltså en falsk maktkamp mellan kommissionen och medlemsstaterna medan samma medlemsstater inte alls ser något fel i att genomföra en jättelik och ljudlös maktöverföring till multinationella organisationer som exempelvis Världshandelsorganisationen. Demokratins urholkning tas inte upp, medan vår unions politiska beslut, till exempel vårt ställningstagande för kött utan hormoner, den särskilda bananordningen för AVS-länderna, tillintetgörs och vi står maktlösa. Vi vill alltså mycket riktigt ett Europa som står medborgaren nära och det betyder för oss en enkel beslutsprocess och att det demokratiska underskottet ordnas upp. Hos medborgarna ökar inte bara avståndstagandet från Europa, utan även ett avståndstagande från politiken. Därför måste vi börja med att göra något åt det, på nationell och europeisk nivå.
Efter sju magra år tas miljön äntligen upp på ett europeiskt toppmöte igen och det är vi mycket glada över. Det finns det också alla skäl till, eftersom åtta av de grundläggande miljöfrågorna har varit med om en nedgång. Det är för oss en mycket viktig framgång för det brittiska ordförandeskapet. Vi är också glada över att minister Blair tagit upp frågan om ersättningarna och en gemensam stadga för Europaparlamentets ledamöter. Det börjar bli dags att det kommer en lösning på det nu och jag tror, kolleger, att det är mycket viktigt för oss att snabbt få den här punkten från dagordningen.
Slutligen vill jag tacka Henderson och Clare Short för att de ville ge Europaparlamentet samrådsbefogenhet med avseende på bland annat utvidgningen och på Lomé. Att försvara förstärkningen av parlamentet är ju att försvara förstärkningen av demokratin och närheten till medborgarna.

Macartney
Herr ordförande! Det här är viktiga händelser under detta parlaments mandatperiod och vi får inte förbise det faktum att ordförande Santer är här, så väl som rådets ordförande, och jag välkomnar dem båda. Jag skulle vilja tacka kommissionens ordförande för hans mycket skickliga och diplomatiska anförande. Emellertid är vi huvudsakligen här för att diskutera Förenade kungarikets ordförandeskap.
Vi måste tillstå att det fick börja med en hel del välvilja. Regeringsbytet hälsades med glädje över hela Europa, inte minst i Skottland där de konservativa helt utplånades i de allmänna valen. Jag måste dock säga till rådets ordförande att han får inte förväxla suckar av lättnad med flämtningar i pur beundran. Labourregeringens främsta tillgång är att den inte är den gamla konservativa regeringen.
Jag säger inte detta för att jag vill vara missunnsam. Vi välkomnar det förändrade tonläget. Parlamentet uppskattar det faktum att vi har haft ministrar som Robin Cook, Clare Short och många andra här i parlamentet för att hålla anföranden och närvara vid utskottsmötena. Det är verkligen värt besväret. Vi minns alla den där handväskan som Thatcher svingade när hon slog i bordet och sade: " Jag vill ha mina pengar tillbaka." Nåja, handväskan är borta, men avdraget och kravet på avdrag kvarstår från Förenade kungariket, och från Tyskland.
När vi försöker bedöma insatserna från Förenade kungarikets ordförandeskap måste vi jämföra retoriken med det som åstadkommits och fråga oss själva vad vi kommer att minnas Förenade kungarikets ordförandeskap för. Det avreste, möjligen med en olycklig symbolik, från Waterloos station för sex månader sedan. Det har skett två viktiga saker under de senaste sex månaderna. Den första inträffade den 2 och 3 maj när vi samlades för att välkomna sjösättandet av den gemensamma valutan för elva medlemsstaters räkning. Det var ytterst ironiskt att den brittiske finansministern Gordon Brown, som var ordförande för det i Bryssel inte kunde vara lagledaren, utan fick spela i längst ute till vänster, eftersom han inte deltog i den.
Vi har i dag väntat förgäves på någon antydan till ett engagemang för den gemensamma valutans sak, vilket jag och de flesta av oss anser vara den viktigaste sidan av den europeiska integrationen. En kollega, Puerta, nämnde också den alltför nära anknytningen till Förenta staterna. Under Irakkrisen var den heta linjen till Vita huset i gång långt innan man kom på tanken att ringa till Elyséepalatset eller någon annanstans. Denna clintonisering av politiken är beklaglig, och jag måste nämna skandalen med den hemliga importen av kärnavfall från Georgia till Skottland. Europas medborgare fick ingen information förrän det hade anlänt.
Det var också en del beslut som aldrig fattades. Vad hände med kvotplankningen som det var meningen att man skulle ta itu med under det brittiska ordförandeskapet? Vad hände med kompensationen till de jordbrukare som är förtvivlade över det starka pundet och som väntar sig att få kompensation?
Men låt oss se framåt mot Europavisionen. Det är vad premiärminister Blair talar om och vi är alla engagerade i den. Vad skall vi göra med frasen " ett Europa av nationalstater" ? Var detta en allvarlig faux pas ? Med det menar jag en av John Majors fadäser. När John Major talade om nationalstater och subsidiaritet menade han att den slutade vid Dover. Han tänkte sig aldrig något som kunde gälla under den nivån. Det vore orättvis av oss att anklaga premiärminister Blair för detta. Han har erkänt Storbritanniens historiska nationer. Skottland, Wales och Nordirland skall alla få sin egen parlamentariska demokrati. Det är en förändring i klass med Gorbatjovs förändringar på hans tid.
Jag slutar med att dra en parallell till Världsmästerskapen som nu finns på alla våra TV-skärmar. De skotska fotbollsfansen har gjort rätt för sig. De hälsas med glädje över hela Europa för sitt positiva bidrag. Det är samma fans som röstade för självstyre i Skottland i folkomröstningen förra året. Det välkomnades då. Deras uppträdande välkomnas nu. Jag skulle vilja be premiärminister Blair att beslutsamt vända ryggen åt motsvarigheten till Les Hooligans - tabloidpressen på Fleet street med sina oupphörliga attacker på Bryssel - och följa den skotskrutiga arméns exempel, vars vision, i likhet med min, är att delta, finnas där och skapa ett folkens Europa.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle också vilja hälsa rådets ordförande välkommen till vårt parlament. Ni är mycket välkommen som vår premiärminister. Jag anser att Förenade kungarikets ordförandeskap i det långa loppet kommer att bedömas utifrån vad som har uträttats.
Jag känner att vi börjar hamna i en situation inom Europeiska unionen, att varje gång ett nytt ordförandeskap tillträder försöker det att överträffa det förra, det försöker vara mer utåtriktat och föra fram stora nya idéer. När allt kommer omkring lyckas vi tråkigt nog många gånger inte med det vi föresatt oss. Sex månaders ordförandeskap är ungefär lika långt som ett två minuters anförande i detta parlament. Det är mycket svårt att säga allt man vill säga eller göra allt det man vill göra.
Jag anser bestämt att skapandet av arbetstillfällen och utveckling av ekonomisk tillväxt i hela Europeiska unionen måste vara vår högsta prioritet. Trots de fina ord vi många gånger hör i denna kammare har vi inte haft några framsteg på detta område. Vi måste lyckas så att Europas folk inte skall stötas bort ytterligare av Brysselbyråkratin.
Jag anser att den mest positiva vägen framåt för att åstadkomma detta är att, som ni sade här i morse, utveckla de små och medelstora företagen. Det finns kolossala möjligheter här för att utveckla dem och låta dem växa.
Jag noterar det ni sade om att få ett slut på förhandlingarna om Agenda 2000 till i mars nästa år. Jag hoppas att rådet och kommissionen ser till att detta parlament och dess utskott engageras fullt ut och informeras om hela läget. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att vädja till er om att ta itu med de verkliga problem jordbruket står inför i hela Europa, och förvisso i Förenade kungariket, och problemet med det starka brittiska pundet i sitt förhållande till det gröna pundet.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att hjärtligt gratulera er, herr ordförande, till den tid och energi ni lade ned på att uppnå ett positivt utfall i folkomröstningen i min valkrets i Nordirland. Jag vill tacka er offentligt här i dag eftersom jag inte tror att det skulle ha uppnåtts om det inte vore för all den tid och energi ni besitter.
(Applåder) Som den enda företrädaren för Nordirland här i dag vill jag att ni tar med det er hem.
Jag blev bedrövad när jag i pressen läste om Broks uttalande från PPE-gruppen som sade att de högre ministrarna i Förenade kungariket var så upptagna med Nordirland att de inte kunde koncentrera sig på Europeiska unionen. Jag är övertygad om att ni kommer att ta tillfället i akt och avvisa detta i dag. Jag anser att det var ett mycket olyckligt uttalande av Brok.
Jag skulle också vilja säga, beträffande situationen i Nordirland, att ni avlade ett personligt löfte till Nordirlands folk. Jag hoppas att ni kommer att kunna hålla ert ord med detta löfte, herr premiärminister.
Jag vill också att den roll min partiledare spelade i hela saken förs till protokollet i denna kammare. Hans roll har förbisetts i mycket hög utsträckning. Det var extremt viktigt med det mycket modiga ställningstagande även han intog, när han riskerade sin egen politiska framtid för garantera att mitt folk i Nordirland skulle kunna få fred.
Slutligen vill jag uppmana rådet och kommissionen att tillsammans med oss verka för att finna sätt på vilka vi kan stödja den nya församling, som valet på torsdag nästa vecka förhoppningsvis kommer att inrätta i Nordirland.
(Applåder)
Le Gallou
Herr ordförande! Ordförande Blair har, liksom sina föregångare vid rådets ordförandeskap, uttalat sig inför oss: " Sysselsättningen måste förbli Europas främsta prioritet: 18 miljoner arbetslösa är för många!" . Detta är ord, det är vackra ord som vi redan har hört och som vi kommer att få höra igen.
Verkligheten, det är att Europeiska unionen når rekordnivåer när det gäller arbetslöshet i den industrialiserade världen. Vi räknar med mellan 10 och 11 procent arbetslösa i Europeiska unionen, mot mindre än 5 procent i Förenta staterna och mindre än 4 procent i Japan.
Visst handlar det om olika kontinenter. På den europeiska kontinenten finns det dock två länder som har mycket lägre arbetslöshetssiffror, jag talar om Schweiz, med mindre än 4 procent arbetslösa, och Norge, med mindre än 3 procent. Detta är två länder, två stater, vars folk i folkomröstningar har vägrat att gå in i Europeiska unionen.
Bevisningen är alltså tydlig. Det system som Europeiska unionen har inrättat är ett ineffektivt och dåligt system för folken, i varje fall när det gäller sysselsättning.
Orsakerna känner vi till. Först och främst den frenetiska normalisering som Europeiska unionen hänger sig åt. Sedan är det det vilda ekonomiska frihandelssystemet, som leder till att gränser försvagas och avskaffas. Det är till sist Ekonomiska och monetära unionen som har höjts till skyarna under ert ordförandeskap, ordförande Blair. Kort sagt, orsaken till arbetslösheten i Europa, det är det gemensamma oket, som framtvingas av den gemensamma marknaden, de gemensamma normerna och den gemensamma valutan.
Europa, Europeiska unionen, kan åter höja sysselsättningsnivån, på villkor att det ändrar sina grundprinciper, att det inte längre gör anspråk på att utvidga sig till hela världen, att det verkligen respekterar subsidiaritetsprincipen och regionernas och nationernas mångfald, och till sist, på villkor att det lagstiftar mindre och också föreskriver mindre. På så sätt skulle Europeiska unionen kunna återfinna vägen som leder till sysselsättning.

Ordföranden
Jag har tagit emot 7 resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 12.00.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det brittiska ordförandeskapet hade och har mottot " Peoples' Europe " , alltså ett medborgarnas Europa. Med tiden har det dock tillkommit ytterligare slagord, som subsidiaritet, decentralisering och åternationalisering. Dessa kan om de läggs ihop med mottot utgöra en farligt explosiv blandning. Från Le Gallou fick vi just ett exempel på vad man kan göra av i grunden goda principer om man kombinerar dem på fel sätt och späder på med en del extrem nationalism.
Herr rådsordförande, jag vill klart och tydligt säga följande: Vi behöver reformer! För en kort tid sedan sysselsatte vi oss i parlamentet med - för att ge ett exempel - vilka färger påskrifter i bussar över hela Europa skall ha. Till och med när det handlar om den viktiga frågan om handikappanpassade bussar, är det inte något som skall styras centralt. Vi behöver reformer, avbyråkratisering, decentralisering och öppenhet. Vi behöver, som ni redan nämnt i dag, också rörelsefrihet för medborgarna i ordets sannaste bemärkelse, men på alla nivåer över hela den nationella skalan, i hela Europa, på nationell och på regional nivå.
Sedan vill jag peka på en sak, och kanske starkare än vi redan har gjort i dag: Medborgarnas intresse i detta Europa är att få fler jobb. Därför behöver vi mer samordning av den ekonomiska politiken, större säkerhet, färre krig och färre kriser. Därför behöver vi en verkligt gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik och en bättre och sundare miljö. Därför behöver vi åtminstone en europeisk miljöpolitik och mer demokrati. Därför behöver vi åtminstone större befogenheter för detta parlament, dvs. mer majoritetsbeslut på europeisk nivå. Jag hoppas att det nuvarande samt även det kommande österrikiska ordförandeskapet inte faller till föga när det gäller att förmå regeringscheferna att fatta dessa viktiga beslut.
Mottot är det rätta. Det är rätt att behålla mottot också under det österrikiska ordförandeskapet. Samtidigt säger jag ja till reformer, så att vi får ett starkt Europa på de områden vi behöver det, nämligen där medborgarna har sina intressen.
(Applåder)

McMillan-Scott
Herr ordförande! Jag beklagar verkligen att de historiska möjligheter som yppade sig under ordförandeskapet i hög grad gick förlorade, vilket förstärkte bilden av ett byråkratiskt snarare än ett folkens Europa. Det var inte bara konservativa och kristdemokrater, utan även liberaler, gröna, radikaler och kommunister som röstade ned en resolution som lovsjöng ordförandeskapet. Jag hoppas att Blair blir nöjd med den uppmjukade resolution som Europaparlamentet kommer att anta senare i dag.
Det är inte passade när Blair låter sin lejda hund skälla på Europaparlamentet för slöseri när han själv förestår en byggnad för parlamentsledamöterna i Westminster för en miljon pund per kontor och då hans kronjurist har tapeter som kostar 60 000 pund. Kanske borde Blair erinra sig att Europaparlamentet har haft en socialistisk majoritet i tio år, att det till större delen bemannas av socialister och att tolv av de femton regeringar i Europeiska unionen som håller oss kvar i Strasbourg är socialister de med. Blair har försökt snygga upp sitt ordförandeskap, men som med hans anförande i dag var det mycket väsen för lite ull.
Vad finns det egentligen att tala om och fira? Den skrattretande och olägliga kampen mellan Frankrike och de andra om vem som skulle bli den förste ordföranden i Europeiska centralbanken kunde ha undvikits. Nattmanglingen gjorde sjösättandet av euron mer till en fars än en historisk händelse. På eurorådets öppningsmöte fick Gordon Brown utstå förödmjukelsen att, trots sin ställning som del i Förenade kungarikets ordförandeskap, tvingas lämna rummet efter att ha hållit ett kort anförande till de församlande ministrarna. Det var inte precis att leda Europa. Jag beklagar om ni inte gillar detta, men jag citerar faktiskt direkt från en artikel ur House Magazine förra veckan, som skrivits av lord Peter Shore, labourpartiets före detta talesman i utrikesfrågor.
EU-fördragen är uttryckliga i sitt budskap om behovet av en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Trots detta, i stället för att Europeiska unionen vidtog några seriösa åtgärder för att tvinga Saddam Hussein från att ge vika under krisen med vapeninspektionerna, sammankallade det brittiska ordförandeskapet inte ett enda ministermöte. Storbritanniens politik genomfördes fullständigt bilateralt med Förenta staterna. Än en gång befann sig Förenade kungariket någon annanstans än i Europas hjärta. Men med vederbörlig respekt för Förenade kungarikets ordförandeskap och dess hårt arbetande utrikesdepartement och andra tjänstemän, så skulle denna utveckling eller något mycket liknande ha inträffat vare sig Förenade kungarikets ordförandeskap hade letts av ministrar från labour eller de konservativa. I jämförelse med Förenade kungarikets förra ordförandeskap, en Rolls Royce körd av Douglas Hurd, ...
...har Blair förlitat sig på Robin Cook under sitt svaga ordförandeskap. Han har varit beroende av Robin Cook. Det har varit ett Robin-beroende ordförandeskap.
(Skratt)
Teverson
Herr ordförande! Får jag först lämna det jag tänkte säga och i högsta grad stödja det ni sade, herr premiärminister, med avseende på utvidgningen och de svåra och besvärliga beslut som måste fattas för att garantera säkerheten för vår kontinent under nästa århundrade.
I ett större sammanhang har detta ordförandeskap hört till de paradoxala. Det var positivt, då ordförandeskapet var ett då Storbritannien slutligen och officiellt kom in från kylan och förenade sig med huvudfåran. Det var negativt, då det var ett ordförandeskap där Storbritannien, efter att ha hunnit i fatt den övriga flocken, flyttades ned och skickades till division två när den monetära unionen blev den nya realiteten. Och ändå, trots det historiska faktum den monetära unionen utgör, så nämns det ingenstans i kommunikén från Cardiff något om att fullborda projektet genom att arbeta positivt för att få in Sverige, Danmark, Grekland och Storbritannien, förstås, inom eurolands gränser. Det borde nu bli en politisk prioritering.
Alldeles för många åtaganden skickas bara vidare till framtida ordförandeskap, men ett av löftena från Cardiff, som jag välkomnar hjärtligt, är löftet att lösa Agenda 2000-frågorna i vår nästa år. Bara det är ett jättejobb. Framstegen i nyckelfrågorna har varit ynkligt långsamma. Låt oss vara klara och tydliga. Om tidsfristen våren 1999 missas, i synnerhet på området med strukturfonderna, så kommer vi att ställas inför ett avbrott i de livsviktiga regionala programmen över hela Europa. Redan nu kan inte livsviktiga sociala utbildnings- och fortbildningsprogram, som skall avslutas före slutet på nästa år, göra upp några planer för sin framtid. Om pengarna hålls inne den 1 januari 2000 för att rådet är oförmöget att fatta beslut i tid, vem är det då som stöter ifrån sig Europas medborgare? Tidsschemat för de tyska valen får inte oavbrutet användas som en lätt ursäkt för att skjuta upp någon meningsfull diskussion inom rådet.
Vi välkomnar Cardiffs maning till större öppenhet i Europa. Absolut nödvändigt, men, som jag tror att ni själv antydde, vilken ironi att det fortfarande är rådet som är den mest slutna och hemlighetsfulla delen av Europeiska unionen. När rådet i förtäckta ordalag kritiserar detta parlament, med all rätt på vissa områden, så är det samma ministerråd som tynger ned de europeiska skattebetalarna med runt 150 miljoner ecu om året genom att insistera på att vi sammanträder här i Strasbourg så väl som i Bryssel varje månad. Detta är verkligen oacceptabelt. Hjälp oss komma ur denna politiska karusell.
Jag var mycket intresserad av och välkomnar er utläggning om en tredje väg - en som både förkastar laissez-faire och statlig kontroll. Denna väg har redan stakats ut - den är väl ingången och kallas liberal demokrati.
Låt mig avsluta med att säga något positivt. Jag välkomnar i synnerhet det faktum att detta ordförandeskap har ansträngt sig för att bemöta enskilda ledamöter i detta parlament konstruktivt. Jag tackar Doug Henderson i synnerhet. Jag har redan tagit emot flera ministrar under de senaste sex månaderna i min strävan att uppnå mål 1 status för Cornwall. Jag välkomnar på det hela taget denna tillgänglighet.
Slutligen är inget ordförandeskap perfekt och alldeles för mycket har skjutits på framtiden, men tanken på vad detta ordförandeskap skulle kunnat vara under den tidigare brittiska regimen tål inte närmare begrundan.
(Applåder)

Coates
Herr ordförande! Jag tycker att detta avgående ordförandeskap borde döpas till ordförandeskapet Blair för att hedra en mycket stor engelsman. Naturligtvis syftar jag på Eric Blair, mera känd som George Orwell. Orwell beskrev hur Europa år 1984 styrdes av ett sanningsministerium i vilket nyhetsfrisörer beskrev hur kriget, som fredsministeriet förde, alltid gick väl. Språket i denna värld kallades nyspråk. New Labour behärskar detta språk till fulländning. När de läser om nya åtgärder mot fattigdomen gömmer våra fattiga sina portmonnäer. När vi får höra om Storbritanniens nya ledarskap i Europa anar vi en nya våg av främlingsfientlighet, som möjligen mildras något av amerikanska råd.
Det är ganska passande att det sista Blairs ordförandeskap åstadkom var att upphäva Poverty 4-programmet. Jag är extremt glad över att höra premiärministern förklara att det upphävandet nu skall upphävas. Det är tydligt att det fortfarande finns något svängrum i vårt Europa där den allmänna opinionen kan göra sig gällande. Nu kommer ordföranden vara fri att hålla sig egen kurs och jag förstår att han leder ett lag i jakten på en tredje väg. De söker en väg mellan sanning och lögn, mellan rätt och fel. Om Europa fortsätter längs denna väg kommer det att vidga klyftan både vertikalt och horisontellt, och jag hoppas verkligen att vi skall tänka oss för noga innan vi ger oss in på denna väg.

Kerr
Herr ordförande! Jag är det andra spöket på det brittiska ordförandeskapets festmåltid.
Detta spöke vill säga ett par saker om ordförandeskapet. För det första är den allmänna uppfattning som råder bland den välunderrättade opinionen i Bryssel att det brittiska ordförandeskapet har varit något av ett platt fall: det lovade mycket men åstadkom litet, och toppmötet i Cardiff sammanfattades av Financial Times som " stort i orden, men bristande i handling" .
Jag vill uppmärksamma två saker. För det första vill jag skärpa kritiken mot det sätt på vilket ert första misslyckande som rådsordförande i Europeiska unionen var att omedelbart ställa sig på Clintons sida, utan att ens rådfråga Europeiska unionen om frågan om hotet från Bagdad och hotet att bomba Bagdad. Det vare ett misstag och gav upphov till mycket bestörtning i denna kammare.
För det andra är det faktum att vi har varit åskådare i frågan om den gemensamma valutan ett stort strategifel från er regerings sida. Jag måste ber er att kommentera det er ständige sekreterare, sir Terence Burns, sade i Bryssel förra veckan, när han på frågan varför Storbritannien inte anslöt sig till den gemensamma valutan, svarade med två ord: " Rupert Murdoch" . När kommer ni att trotsa the Sun , herr Blair, och faktiskt säga när er regering ansluter sig till den gemensamma valutan?
Jag måste säga att era omsorger om att bygga ett folkens Europa är något vi alla skulle kunna stödja. Men varför har ni då satt er emot viktigare sociala program, som förlängningen av direktivet om reducering av arbetstiden, medbestämmandedirektivet, och varför har er regering stått i spetsen för en betydande försvagning av direktivet om förvärvade rättigheter, som antogs med överväldigande majoritet i denna kammare för två veckor sedan, som allvarligt hotar många arbetare över hela Europa? Om ni kunde ge oss försäkringar om dessa saker, så skulle vi kanske tro på era omsorger för ett folkens Europa.

Ordföranden
Vi tackar Europas mest välgödda spöken.

Berthu
Herrar ordförande! Slutsatserna från toppmötet i Cardiff förblir medvetet vaga om de europeiska institutionernas framtid efter utvidgningen. Det enda man kan utläsa är att det kommer att bli nödvändigt att - jag citerar - " stärka unionens demokratiska legitimitet och omsätta subsidiaritetsprincipen i praktiken" , principer som blir väldigt tvetydiga när de formuleras på det sättet, för de kan antingen innebära en förstärkt superstat eller inrättandet av ett nationernas Europa.
Om en större demokratisk legitimitet skulle innebära att man gav företräde åt en mer avlägsen europeisk demokrati, som därmed är mindre livskraftig än de nationella demokratierna; om en praktisk tillämpning av subsidiaritetsprincipen skulle innebära att man gav kommissionen kungliga befogenheter och lämnade små smulor av makt åt nationerna, då skulle medborgarna självklart inte förstå sig på det sättet att gå tillväga. Om en större demokratisk legitimitet däremot i stället skulle innebära att de nationella parlamentens roll uppvärderades; att EG-domstolens beslut underställdes en appellationsrätt inför folken, eller om det fanns en bättre kontroll av kommissionen - t.ex. att denna skulle hindras att fatta beslut om utgifter utan någon rättslig grund, något som vi talade om alldeles nyss; om en tillämpning av subsidiaritetsprincipen skulle innebära att nationernas kontroll av Europa återupprättades och att man gjorde Bryssel till ett fogligt tjänsteföretag, då tror jag att Europeiska unionen skulle ha uppnått mogen ålder.
Herr rådsordförande! Toppmötet i Cardiff gjorde inget officiellt uttalande om förbundskansler Kohls och president Chiracs gemensamma skrivelse om subsidiariteten. Det gjorde man rätt i, för metoden som består i att omedelbart avisera att man måste undvika alla former av återgång till det nationella, för att subsidiariteten skall kunna tillämpas på ett bra sätt, den skulle inte leda särskilt långt.
Eftersom ni lyfte fram rådets resolutioner i fråga om öppenhet, är vi emellertid förvånade över att vi aldrig har hört talas om den skrivelse som kansler Kohl skickade till er, herr Blair, om hans tolkning av Amsterdamfördragets nya artikel 63, om att invandringspolitiken skall överföras till den gemensamma pelaren.
Vad finns det i den skrivelsen? Tysklands partner skulle gärna vilja veta det innan fördraget skall ratificeras. Kommer rådets öppenhet att gå så långt som att offentliggöra den här skrivelsen, herr ordförande?

Amadeo
Herr ordförande! I Luxemburg för tio dagar sedan upphävde finansministrarna i Europeiska unionen i realiteten de utfästelser om en omfattande ekonomisk sanering som begärdes av kommissionen och dessutom urvattnades Waigelplanen, som godkändes för en månad sedan vid toppmötet i Bryssel, och tömdes på allt innehåll.
Ett steg tillbaka, till och med ett felsteg, som kan bli mycket dyrbart för ett Europa med gemensam valuta. Kort sagt, den ekonomiska och sociala politiken glömdes bort. Till och med fördömandet av minskningen av arbetstiden till 35 timmar per vecka gjordes mer aptitlig genom klausulen, ganska frivillig, att de 35 timmarna kan tillämpas så länge det inte innebär att de genomsnittliga lönenivåerna ökar. Cardiff är ett toppmöte utan ambitioner, som endast försöker definiera problemen utan att föreslå lösningar. Kohls och Chiracs initiativ har därefter på nytt lett till att man tagit upp gamla tvistefrågor, som till exempel decentraliseringen av gemenskapens beslutsprocess eller de institutionella reformerna.
Den gemensamma skrivelsen från förbundskanslern och den franske presidenten innebär i själva verket att man på nytt tar upp diskussionen om subsidiariteten, om de institutionella problemen och om målet med den europeiska konstruktionen, till vilket även förslaget från rådets ordförande att skapa en grupp på hög nivå för att undersöka det framtida Europas profil verkar foga sig. Vi tycker det verkar paradoxalt att, i det ögonblick när euron börjar spela en viktig roll i integrationsarbetet och Europaparlamentets roll verkar stärkas, många stater vill ha en paus för eftertanke och varnar för en överdriven beslutscentralisering.
Alleanza Nazionale kräver ett Europa som befinner sig närmare medborgarna, ett Europa som beslutsamt tar upp problemet med reformen. Ett Europa som består av 25 eller 30 stater kräver dock en politisk mekanism, jag upprepar, en politisk mekanism, som är mycket stark för att motverka effekterna av det stora antalet komponenter och deras mycket heterogena karaktär, eftersom ju större territoriet blir, desto mer krävs det en politiskt enhetlig ledning. Vi har fått bevittna ett ordförandeskap utan ljuspunkter, om vi tänker på de mål som har uppnåtts enbart inom ramprogrammet för forskning och utveckling eller avregleringen av gas- och elmarknaderna. Det är verkligen ett ordförandeskap i skuggan, som har beslutat att stiga åt sidan när det gällde det viktiga ögonblicket att föra det europeiska konstruktionsarbetet vidare genom en gemensam valuta, som visserligen har uttalat sitt stöd, men som bekvämt förbereder sig att gå med först när samtliga konsekvenser är kända.

David
Herr ordförande! För inte så länge sedan befann sig Storbritannien i den Europeiska unionens politiska utkant, ofta förbigången, många gånger betraktad som irrelevant, klagade och gnällde alltid, och var aldrig konstruktivt. Det gläder mig att vi nu har allt detta långt bakom oss. Nu har vi en brittisk regering som helt riktigt anser att Storbritanniens framtid är i Europa.
Under det brittiska ordförandeskapet har vi sett regeringens nya synsätt nå praktiska resultat: ömsesidig respekt, verkligt partnerskap, konstruktiv dialog. Allt detta har varit kännetecknande för de senaste sex månaderna.
Under det brittiska ordförandeskapet framträder, vilket många redan har påpekat, två bedrifter av kolossal betydelse: överenskommelsen att sjösätta den gemensamma europeiska valutan och inledandet av förhandlingar för att utvidga Europeiska unionen. Den gemensamma valutan har upprättats på en fast grund. Jag hyser inga tvivel om att euron kommer att utvecklas till en säker och stabil valuta.
Utvidgningen är likaså av oerhörd betydelse. Europeiska unionen har aldrig varit inåtvänd och kortsiktig. Jag hälsar med glädje erkännandet att utvidgningen är nödvändigt för välfärden, stabiliteten och välståndet för alla i Europa, både öst och väst. Under det brittiska ordförandeskapet har skapandet av arbetstillfällen helt riktigt funnits där, alldeles högst upp på dagordningen. Ordförandeskapet har erkänt att om vi verkligen menar allvar med att åstadkomma fler arbetstillfällen så måste vi anamma förändringar. Detta innebär inte att vi underminerar den europeiska sociala modellen. Det innebär att vi ser till att modellen blir relevant för dagens behov.
Kvaliteten på vår europeiska arbetskraft kommer att vara den viktigaste enskilda faktorn som avgör vår framtida konkurrenskraft och därmed vårt framtida välstånd.
Nu när det brittiska ordförandeskapet avslutas har vi alla ett ansvar för att se till att frågor som anställningsbarhet, anpassbarhet, jämställdhet, livslångt lärande och företagande förs framåt och blir föremål för åtgärder i alla medlemsstater.
Slutligen gladde det mig att toppmötet i Cardiff blev en positiv avslutning av det brittiska ordförandeskapet. Toppmötet bekräftade de verkliga framstegen under de senaste sex månaderna och visade vägen för ett nytt slags europeiskt partnerskap. Jag gladde mig storligen att ett sådant lyckat toppmöte kunde hållas i Cardiff, huvudstaden i Wales och den stad som ligger alldeles mitt i min valkrets. Förra veckan i Cardiff var en milstolpe i Europas utveckling, viktig för Europa, viktig för Storbritannien och viktig även för Wales.
Nästa år kommer Wales ha sin eget nationella parlament. Det parlamentet kommer att garantera att Wales, såväl som Storbritannien, kommer att spela en fullständig roll i våra folks Europa.

Böge
Herr rådsordförande! Med tanke på hur det har varit tidigare vill jag berömma ordförandeskapet för viljan att på allvar föra en dialog med Europaparlamentet. För mig var en av höjdpunkterna i det brittiska ordförandeskapet Gordon Browns uttalande den 2 maj inför Europaparlamentet. Jag vill dock tillägga att bara en sak fattades i den förträffliga motiveringen till de historiska besluten: Storbritanniens omedelbara inträde i valutaunionen.
Jag vill uttryckligen betona att jag beklagar kommissionens beslut att upphäva exportförbudet för hela Storbritannien. Det är inte förenligt med den exakta lydelsen i Florens-överenskommelserna. Och jag vill tillägga att jag för två dagar sedan fick en försenad inspektionsrapport från EU-inspektörerna i handen. Där står följande, jag citerar: " The level of noncompliance is rather high. The official authorities do not check in the credible way, contrary to the instructions." Jag skulle kunna fortsätta.
Mot bakgrund av detta, och även med tanke på ett besök av Europaparlamentet, måste jag säga att det man då visade upp var en show, men inte några lösningar i praktiken. Till de Vries och Santer vill jag tydligt säga följande: Det som den tyska förbundskanslern har inlett en diskussion om gällande subsidiaritet och nödvändigheten av ett rättvisare utgifts- och inkomstsystem, stöds av en övervägande majoritet av den tyska befolkningen och numer även av de tyska förbundsstaternas ministerpresidentkonferens. Därför, herr ordförande Santer, kan vi vad gäller diskussionen om dagordningen notera att kommissionen inte bara är integrationens motor, utan också på sätt och vis part i den här frågan. Om vi under det tyska ordförandeskapet vill hålla tidsplanen måste två förutsättningar uppfyllas. Kommissionen måste med kunskap om den aktuella diskussionen, även den som förs i parlamentet, lägga fram förslagen till dagordning i höst i reviderad form. För det andra behöver vi då ett ordförandeskap under den fasta ledningen av förbundskansler Helmut Kohl, om detta skall kunna genomföras framgångsrikt. Den här saken får vi inte överlåta till amatörerna.

Fayot
Herr ordförande! Jag skulle vilja koncentrera mig på den institutionella debatten, som inleddes plötsligt innan toppmötet i Cardiff, genom Chiracs och Kohls skrivelse.
Jag skulle vilja säga till Böge, att varenda gång som det uppstår inrikespolitiska problem i en medlemsstat - i det här fallet de tyska valen - så plockar man fram subsidiariteten. Allra oftast är den bara ett illa dolt försök att återföra element i den europeiska politiken till nationell nivå, och på så sätt tillfredsställa missnöjda väljare. Man söker också efter syndabockar. Det är än kommissionen, än Europaparlamentet, det är dock aldrig rådet! Men om det finns en institution som har misslyckats på sista tiden, så är det just rådet, där en del ministrar och regeringschefer föredrar att ägna sig åt parlamentarikernas ersättningar snarare än verkliga europeiska problem.
Vi vet också att den institutionella fantasin inte känner några gränser. Det uppstår alltså gamla idéer som har diskuterats tusen gånger förr. Jag får höra att vissa tänker på den gamla deus ex machina , med en senat bestående av nationella parlamentsledamöter, med syftet att råda bot på det demokratiska underskottet. Detta institutionella yrande är inte ägnat att lugna medborgarna, som inte längre känner igen sig. Jag välkomnar därför klokheten hos Europeiska rådet i Cardiff, som understryker att den främsta prioriteringen är ratificeringen av Amsterdamfördraget.
Det är dock uppenbart att Europeiska unionen verkligen har problem med den politiska synligheten. Medborgarna uppfattar inte Europapolitiken, men detta, det är inte ett institutionsproblem, det är ett politiskt problem, det är ett problem som hänger samman med politiken. Om t.ex. kommissionens ordförande, det eminenta politiska ansvaret i Europa, utnämns av Europeiska rådet med en hemlig konklav som förebild, på grundval av en komplex alkemi och utan offentlig debatt, hur vill ni att medborgarna skall känna sig involverade? Härav idén som vi har presenterat för flera - bl.a. Jacques Delors - om att öppna debatten och låta de europeiska medborgarna delta genom europeiska val. Att ge valkampanjen en personlig prägel, det är också att politisera den. Den här metoden skulle också leda till en större sammanhållning för de politiska krafterna, till en mer seriös reflexion vad gäller kommissionens framtida politiska program, till en verkligt politisk dimension för Europa.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Det är sant att vi står inför slutet på ett ordförandeskap utan några uppseendeväckande resultat. Inte heller har det funnits någon anledning till sådana.
Amsterdamfördraget och det extra toppmötet i Luxemburg har satt upp vissa mål och handlingsnormer och det tar tid att debattera dessa och utvärdera resultaten. I utrikespolitiken - herr ordförande - måste man beklaga misslyckandet med troika -uppdraget i Algeriet, ett land som ligger strax utanför unionens södra gräns och som förtjänar särskild uppmärksamhet, precis som hela Medelhavsområdet. Vi välkomnar de avtal som uppnåddes på det transatlantiska toppmötet, särskilt avtalet om lagar med exteritoriella effekter som i fallet med Helms-Burton-lagen som är underställd den amerikanska kongressens ändringar av avdelning IV i nämnda lag, naturligtvis utan att avtalet för den skull gör att Europeiska unionen ändrar sin uppfattning om lagens karaktär och omfattning.
Sysselsättningen är en viktig fråga som behandlades ingående på det extra toppmötet i Luxemburg med Junker som ordförande. Länder som Spanien, herr ordförande, hade lagt fram handlingsplaner som åberopades för sin korrekta utformning och sina målsättningar av själva kommissionen. För första gången har konkreta åtgärder och konkreta datum föreslagits. Det är inte dags för en utvärdering än, och det är förståeligt att rådets behandling av planerna är av allmän karaktär, men jag skulle ändå vilja rikta uppmärksamheten mot två frågor som har blivit föremål för diskussion här i parlamentet: behovet av att samordna datumen för handlingsplanernas framställning med de budgetprognoser som medlemsstaterna gör varje år och behovet av tillförlitliga och erkända socio-ekonomiska indikatorer som medger en detaljerad uppföljning av utvärderingen och resultaten.
Som den spanske regeringschefen José María Aznar sade i deputeradekammaren i går, mot arbetslösheten finns det inget bättre botemedel än en stabilisering av priserna, en sanering av den offentliga sektorns finanser och en löneutveckling som följer inflationen och produktionsökningen. Om man därtill lägger företagens ansträngningar att återinvestera sina vinster och med dialogens hjälp få till stånd en anpassning av organisationen av arbetet och marknadsbehoven kan det leda till att medborgarna upptäcker att politikerna följer den rätta vägen.
Till slut, herr ordförande och herr rådsordförande, finns det ingen reell konvergens utan sysselsättning och ingen ekonomisk och social sammanhållning utan solidaritet och kollektiva ekonomiska och sociala insatser. Vi eftersträvar en Europeisk union, inte i kommersiell bemärkelse utan i form av en fri och konkurrenskraftig inre marknad där våra ungdomar och kvinnor och alla som vill arbeta kan röra sig fritt inom ett gemensamt ekonomiskt och socialt område.

Görlach
Herr ordförande! Jag vill först och främst som tysk ledamot tacka rådets ordförande i hans egenskap av brittisk premiärminister för hans stora insatser i fredspolitiken för Nordirland. Det gör jag som tysk ledamot, framför allt för att jag tycker så mycket om Irland och för att det är ett av mina käraste semesterländer. För det andra vill jag tacka ordförandeskapet - i synnerhet som det är brittiskt - för dess medverkan i de sista stegen mot valutaunionen och säger som tysk ledamot: We want Britain inside of the currency union! Därför tackar jag speciellt för den insatsen, även om inträdet skulle dröja en tid.
För det tredje: Med Amsterdamfördraget har en historisk epok gått till ända, eftersom det europeiska enandet hittills varit starkt präglat av den klassiska diplomatin. Men enandet har gått vidare, och nu är det en uppgift för den parlamentariskt kontrollerade politiken fortsätta med det. I samband med det måste framför allt Europaparlamentet och medlemsländernas parlament bevaka sina rättigheter. Rätten måste utvecklas ytterligare. Varje nytt integrationssteg efter Amsterdamfördraget skall även förbättra fördragsbestämmelserna för att de europeiska politiska partierna ska kunna utvecklas vidare. Så stärks det parlamentariska systemet.
Och den fjärde punkten: Agenda 2000. Det överraskar väl ingen - jag är helt överens med kollega Böges yttrande i sakfrågan - att vi har en mycket späckad dagordning att gå igenom. Under det tyska ordförandeskapet måste detta slutföras. Skillnaden ligger i att det kommer att bli en socialdemokratisk ministerpresident - läs förbundskansler - som kommer att inneha ordförandeskapet - annars är jag av samma åsikt som Böge.

Herman
Herr rådsordförande! Hur är det möjligt att inte stämma in i ert tal från i förmiddags. Det innehöll såpass många kristligt-sociala betoningar och så få socialistiska, åtminstone om jag refererar till de historiska socialister som vi lyssnar till här dagarna i ända.
Det är sant, det brittiska ordförandeskapet har gjort ett bra jobb. Det har mer än andra förblivit uppmärksam på parlamentets önskningar, tack vare de många kontakter som era ministrar har haft med våra utskott, det kan jag personligen vittna om.
Jag skulle vilja återkomma till parlamentets och kommissionens oro när det gäller samordningen av den ekonomiska politiken. Man kan inte å ena sidan hävda - som ni gjorde i era slutsatser - betydelsen av en sådan samordning, och å andra sidan låta den monetära kommittén hyvla till allt som i det här sammanhanget är lämpligt och funktionsdugligt i kommissionens rekommendation.
Ni sade er vilja - och vi stöder er - stärka medborgarnas uppslutning kring Europa. Här är tre enkla råd som jag tillåter mig att tillägga till de som Gijs de Vries gav. Använd inte ett dubbelt språkbruk, låt ord gå hand i hand med handling. Om ni säger att samordning är nödvändigt, uppmuntra den. Sedan, effektivisera Europa, det är vad medborgarna väntar sig av Europa. Hur göra det mer effektivt? Gör majoritetsomröstningarna allmänna. Ni vill till sist att medborgarna skall ha något att säga till om. Också mycket enkelt: vidga medbeslutandet till att gälla all lagstiftning. Om ni gör detta, kommer ni mycket snabbt att få stöd från alla europeiska medborgare för ett öppet, demokratiskt och solidariskt Europa, såsom vi alla vill se det.
(Applåder)

Lööw
Herr ordförande! Jag vill gratulera Storbritannien till ett väl genomfört ordförandeskap som också skall ses i ljuset av att man har genomfört en EMU-start samt ett starkt och framgångsrikt engagemang för freden i Nordirland.
Jag vill också tacka för det tydliga besked som vi fick i dag när det gäller frågan om den rättsliga grunden för vissa utgifter med stark social inriktning. Det är ju sådana utgifter som mer än någonting annat kan förknippas med just begreppet " medborgarnas Europa" som har varit temat för det brittiska ordförandeskapet. Jag är glad att jag nu kan förmedla det besked som vi har fått i dag till de enskilda organisationer som har hört av sig till mig från Sverige, inte minst handikapporganisationerna - vi har fått oroliga telefonsamtal. Jag kan nu säga att de med tillförsikt kan se fram emot nästa vecka; förhoppningsvis så ordnar Tony Blair detta.
Vad gäller Cardiff uppskattar jag mest att det finns en tydlig vilja och ambition även från detta möte att gå vidare starkt i kampen mot arbetslösheten. Vi vet alla att det inte är lätt att göra något på europeisk nivå, eftersom detta är något som förutsätts föregå både nationellt och gemensamt. Det finns ingen absolut sanning, det finns inga tydliga modeller för hur vi skall gå vidare. Vi måste emellertid " hålla grytan kokande" och får inte ge upp denna kamp. Jag vill påpeka att de som kritiserar unionen för att den inte åstadkommer någonting, t.ex. när det gäller sysselsättningen, är ju ofta de som inte heller är beredda att skapa några gemensamma instrument för att komma vidare, utan hela tiden genast ropar med skräck i rösten: " Federation!" .
Tillåt mig till sist också att tacka för det löfte som vi har fått om att rådet skall gå vidare när det gäller offentliga dokument.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Rådets ordförande inledde sin framställning med konstaterandet att modellen fjorton mot en inte längre gäller. Det har han rätt i, och det är utan tvivel ett framsteg för Europa. Förutom det historiska beslutet om en gemensam valuta i början av maj har det gjorts framsteg på andra områden. Exempelvis finns det nu ratificerade Europolavtal.
Samarbetet på området rättsliga och inrikes frågor har kommit några steg på vägen. Handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten håller på att sättas i verket. Dock finns det även brister. Varför, herr rådsordförande, påbörjade inte Europol sitt arbete den 1 juli? Varför är det omöjligt för en tysk domstol att ta omedelbar kontakt med brittiska domstolar? Det sker ju för de rättssökandes skull. Det hela handlar om att vi kommit fram till ett skede av högstämda vänskapsbetygelser. De väcker stora förväntningar, men verkligheten har hamnat på efterkälken.
Man hävdar begreppet " nationell suveränitet" mot oss, ett begrepp som inte skulle tillåta allt sådant. Då frågar jag, herr rådsordförande, hur den nationella suveräniteten kan rikta sig mot medborgarnas säkerhet? Varför är framsteg inte möjligt på ett europeiskt område där medborgarna skulle välkomna det med jubel, i motsats till vissa andra utvecklingar, där de snarare strävar emot? Medborgarna önskar att Europol påbörjar sitt arbete mot den organiserade brottsligheten. Jag anser att det skulle vara möjligt med betydligt mera framsteg på detta område.
Ni har yttrat er avsikt - något jag välkomnar - att förbättra relationerna till Turkiet och också att låta tullunionsavtalets finansiella stadgar börja gälla. Låt mig göra er uppmärksam på att det också vore ett steg att bekämpa den organiserade brottsligheten och narkotikahandeln i Europa. För det är mycket som når Europa via Turkiet. Utan ett bättre samarbete kan vi inte bekämpa den med framgång. Därför kan jag bara uppmana er att fortsätta på denna väg!
(Applåder)

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr rådsordförande! I likhet med vad flera av de föregående talarna redan har sagt måste också jag tyvärr karaktärisera toppmötet i Cardiff som en viss besvikelse. Det passar in i den sammanlagda bilden av det brittiska ordförandeskapet, som utan tvivel började starkt, men som sedan tyvärr försvagades. Detta betyder naturligtvis att den arbetsinsats som krävs av det österrikiska ordförandeskapet kommer att vara betydande. Inte minst måste det informella särskilda toppmötet om öppenhet och subsidiaritet i Melk i oktober i år bidra till att ett ofta använt och nästan lika ofta missuppfattat begrepp som subsidiaritet slutligen får sitt rätta innehåll.
Subsidiaritet handlar varken om hjälp till självhjälp eller om ett exklusivt förhållande mellan Europeiska unionen och medlemsländerna, däremot om den politiska principen att en högre myndighet aldrig får påta sig kompetens som kan skötas på ett tillfredsställande sätt på en lägre nivå. Detta innebär dock också att vissa politiska områden, t.ex. utrikes- och säkerhetspolitiken, måste läggas på europeisk nivå, för att de inte ska leda till ineffektiv splittring. Exemplet Kosovo har vi väl klart för ögonen, där mer eller mindre samma fel begicks som i början av inbördeskriget i Jugoslavien.
Det i många glättiga broschyrer förkunnade temat om avreglering och avbyråkratisering har tyvärr också lett till föga framsteg under den brittiska ledningen. När jag läser ordförandeskapets slutsatser om en union nära sina medborgare frågar jag mig varför toppmötet i Cardiff inte i möjligaste mån har omsatt Europaparlamentets betänkande om informationspolitik från maj i år i praktiken. Där efterlystes t.ex. en öppen informationspolitik genom gemensamma EU-byråer i stället för kommissionens och parlamentets hittills delade kontor.
I parlamentet måste vi i motsvarande mån trycka på för att de ouppnådda men viktiga punkterna förverkligas under det österrikiska ordförandeskapet. Kollega Nassauer gick tidigare särskilt in på säkerhetspolitiken, som har en så stor betydelse eftersom just säkerhetspolitiken måste anses vara en av hela EU-projektets väsentligaste frågor. Om säkerhetspolitiken inte fungerar, om den enskilda medborgarens säkerhet inte kan tryggas, kan inte heller övriga politikområden såsom de ekonomiska och sociala områdena få en fast grund.

Moorhouse
Herr ordförande! Jag förenar mig med mina kolleger och välkomnar Blair till parlamentet i dag. Det enda jag beklagar är att han inte kom hit redan vid början av ordförandeskapet, eftersom han är medveten om, vet jag, den avgörande betydelse av nära samarbete med kollegerna i Europeiska gemenskapen och unionen och medlemsstaterna. Det är bara genom ett mycket nära samarbete vi verkligen kan uppnå de resultat vi vill ha.
Under de två minuter jag har kommer jag bara att koncentrera mig på ett par saker, en om Turkiet och den andra om de mänskliga rättigheterna. I en mindre utsträckning hyser jag en annan uppfattning än Nassauer, men jag skulle vilja rikta Blairs uppmärksamhet mot situationen i Turkiet självt. Självfallet måste Turkiet ha all rätt att driva sin egen politik inom Turkiet och på en bilateral grund med andra länder. När vi talar om möjligheten av att Turkiet skulle bli medlem i Europeiska unionen så är vi dock förpliktigade att ägna ett mycket närmare intresse åt det sätt på vilket det sköter sina angelägenheter. Vi förväntar oss av Turkiet att det uppfyller de kriterier som vi, som Europeiska unionen, fastslagit för ett medlemskap. Blair är väl medveten om att det finns många brister i Turkiet för närvarande och att det har varit så i många år.
Det gäller hela frågan om de mänskliga rättigheterna, till exempel, och tortyren som pågår. Det råder brist på yttrandefrihet och Turkiet har faktiskt en regering som sitter där med arméns vänliga tillåtelse. En hel del saker saknas alltså. Jag tror inte att vi skall räkna med att amerikanerna kommer att påverka vår politik i det hänseendet.
Vad beträffar de mänskliga rättigheterna gjorde han en kort hänvisning - och det var inte mycket tid - till framstegen som har skett med Kina och jag framför min hyllning till detta. Jag beklagar emellertid det krypskytte som verkar har pågått från utrikesministerns sida, mot Europaparlamentet vad gäller de många resolutioner vi har antagit, vilka vi anser ha en ordentlig grund i de mänskliga rättigheterna. Jag skulle vilja se en större förståelse mellan det brittiska utrikesdepartementet och oss själva. Det är alltför lätt att ge läpparnas bekännelse till de mänskliga rättigheterna. Jag har en artikel här från Financial Times om en internationell rapport från Amnesty International, i vilken det står att alldeles för litet uppmärksamhet ägnas åt frågan om mänskliga rättigheter i de 142 länder som Amnesty intresserar sig för. Jag anser att vi verkligen måste ge detta en högre plats på dagordningen.

Blair
För och främst vi jag framföra mina gratulationer till dem som har hållit ut under vår debatt denna förmiddag, som jag funnit stort nöje i att lyssna till. Jag kommer att svara så kortfattat och fullständigt jag kan under den tid som står till mitt förfogande.
Jag tackar alla för det som på det hela taget varit mycket snälla och positiva påpekanden. Faktiskt kommer de flesta av de negativa påpekandena från en del brittiska företrädare, kanske finns det en del brittiska traditioner som aldrig förändras.
Jag skulle också vilja säga ett ord till tack för allas kommentarer om Nordirland. Jag skulle vilja framföra mitt tack till alla de politiska ledarna för de större politiska partierna i Nordirland och även den politiska ledningen i Irland för deras arbete för att åstadkomma åtminstone något hopp om framtida välstånd och fred för folket i Nordirland.
(Applåder) Jag skulle vilja framföra ett personligt tack till Jacques Santer, Europeiska kommissionens ordförande. Han vet att en av de egendomliga aspekterna i vår debatt i Cardiff om Europas framtid var mitt envisa hävdande att jag, även om jag fullt och fast tror på subsidiaritetsprincipen, vilket jag gav uttryck för i mitt anförande, anser att betydande förändringar behövs i Europeiska unionen för att föra den närmare folket. Vi får aldrig glömma att det finns goda och dåliga skäl att vara för subsidiariteten. Det goda skälet är att de beslut som kan fattas närmare folket skall fattas nära folket. Det dåliga skälet är när kommissionen gör det arbete som det faktiskt är meningen att kommissionen skall göra: att, till exempel se till att den inre europeiska marknaden genomdrivs och att framsteg och förändringar sker i Europa.
Jag skulle vilja framföra mitt personliga tack till Jacques Santer för samarbetet och arbetet med honom och hans kolleger under hela vårt sex månader långa ordförandeskap. Vi kunnat glädja oss över mycket nära arbetsrelationer. Jag har personligen kunnat glädja mig över en fantastisk och god relation med honom.
Jag skall ta upp de kommentarer som gjordes om EG-domstolen. Jag har antytt hur vi avser att föra denna process framåt och fastställa en rättslig grund efter EG-domstolens dom. Jag skulle också vilja välkomna det Green sade om villkoren för ledamöterna i Europaparlamentet. Denna vilja att acceptera att det ligger i allas intresse att klara ut dessa frågor är något som är bra för Europeiska unionen i sin helhet.
Jag skulle vilja ta upp de kommentarer flera ledamöter framförde. Det förekom en del kritik här som jag skall försöka bemöta så diplomatiskt jag kan: kritiken att det brittiska ordförandeskapet har varit alldeles för nära Förenta staterna i våra utrikespolitiska överväganden. Jag vill verkligen säga till er mycket tydligt - jag är medveten om att detta kanske inte kommer att vinna fullständigt bifall - att det är viktigt att Europeiska unionen åtnjuter goda och starka relationer med Amerikas förenta stater. Det är till vår ömsesidiga fördel och intresse.
(Applåder) Jag ber er att förstå att det finns krafter inom Förenta staterna som vill ha en isolationistisk amerikansk politik, som vill att USA drar sig undan från sina internationella förpliktelser. Det ligger inte alls i något av våra intressen. Jag skulle helt enkelt vilja påpeka - vilket jag faktiskt gjorde när jag höll mitt anförande för socialistgruppen tidigare i dag - att när det gäller Irak stämmer det helt enkelt inte att vi inte tog kontakt, vare sig kollektivt eller individuellt, med andra medlemsstater i Europeiska unionen. Vi gjorde det. Vi tog kontakt med dem till fullo, faktiskt. Jag befarar emellertid att det var betydligt värre än att Storbritannien helt enkelt följde Förenta staternas linje. Vi följde den faktiskt inte. Vi höll med om den och hjälpte till med att få ihop den. Jag är själv övertygad om att vi inte skulle ha sett framstegen i FN: s inspektioner i Irak om det inte hade varit för det fasta diplomatiska ställningstagande som, om nödvändigt, hade understötts av bruk av våld. Vi anser att detta var en riktigt politik.
Jag tackar de Vries och andra för deras vänliga kommentarer om normaliseringen av relationerna mellan Förenade kungariket och Europa och säger att jag håller verkligen med dem om att vi skall försöka fullborda reformprogrammet för att göra Europa mer konkurrenskraftigt och, i synnerhet, se till att dess inre marknad kommer till stånd.
Jag skulle också vilja ta upp något som ett antal kolleger sade om att de nationella handlingsplanerna och riktlinjerna för sysselsättningen ännu inte har gett tillräckliga resultat för folk. Låt oss säga en sak alldeles klart: dessa nationella handlingsprogram är första gången då regeringarna faktiskt har sammanställt sysselsättningsprogram - åtgärder för att ta itu med social utslagning och arbetslöshet - och kommit överens om en process varigenom de skall ses över, utvärderas och steg sedan skall tas. Vi befinner oss i början av denna process, men det är en lång väg från den gamla tiden då man sade att detta inte är frågor som Europeiska unionen behöver befatta sig med - detta är bara för medlemsstaterna. Sysselsättning är ett område där vi kan lära oss av varandra och där handling är nödvändigt för att ta itu med de grundläggande problemen med social utslagning och långtidsarbetslöshet i våra länder i dag.
Får jag säga till vår kollega från det gröna partiet, som i dag sade en del snälla saker, men kritiserade oss för miljön, våra insatser i miljörådet, som avslutades i går, utgör ett viktigt steg framåt. De flesta trodde att Kyoto aldrig skulle äga rum. Sedan trodde många att det inte skulle bli möjligt att komma överens om Kyoto. Europeiska unionen har för det första visat att den kan vara konstruktiv i sitt godkännande av Kyoto, och för den andra att den faktiskt har enats om en plan för att föra det framåt. Vi strävar aldrig efter perfektion, men det är ett framsteg.
(Applåder) Får jag säga milt till vår kollega från Skotska nationalistpartiet att jag stöder självstyre i Skottland och decentralisering inom Förenade kungariket å det bestämdaste. Från mitt eget politiska perspektiv, och jag hoppas att han förstår var vi skiljer oss i detta, stöder jag självstyre, men kommer alltid att motsätta mig trångsynt nationalism. Jag anser inte att detta är vägen att gå.
(Applåder) Jag skulle vilja tacka i synnerhet Edward McMillan-Scott för hans inlägg. Det är viktigt att påminna folk om vad de missat och jag kan bara säga, så vänligt jag kan för honom, att jag tycker att hans problem är att han stöder min ståndpunkt om Europa mycket mer än han stöder sitt eget partis ståndpunkt.
(Applåder) Slutligen, utan att göra detta till en alldeles för inåtvänd brittisk summering, så skulle jag vilja svara mina tidigare kolleger, Coates och Kerr. Jag tror att Coates sade att den brittiska regeringen var odemokratisk. Jag skulle vilja svara med att säga att de valdes som labourmedlemmar på labours röstsedlar. De lämnade labourpartiet. De sitter fortfarande som ledamöter i parlamentet utan något demokratiskt mandat för detta över huvud taget. Det är inte min uppfattning om demokrati.
(Applåder) Slutligen skulle jag vilja ta upp det som sades om Agenda 2000, så väl som flera av de andra specifika frågorna. Låt oss vara mycket tydliga och ärliga mot oss själva när det gäller Agenda 2000, det finns en hel del kvar att göra. Vi har enats om en tidsplan. Jordbruksrådet i maj enades om förändringar av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är svårt och kommer ta tid. Jag skall vara helt öppen för er - jag hade föredragit att mer framsteg gjorts i frågan under vårt ordförandeskap. Genom att enas om tidsplanen, som jag tror ordförande Santer sade för en stund sedan, har vi samlat folks uppmärksamhet och förändringar måste komma nu. Det kanske blir så att, under de kommande sex månaderna, så snart vissa frågor undanröjts, kan vi återgå till att ta itu med substansen.
Jag skulle vilja säga - som svar till några av dem som frågade om ordförandeskapet hade tillräckligt med substans - att det jag finner konstigt i detta är att vi inledde valutaunionen och utvidgningsprocessen. Detta är antagligen två av de mest betydelsefulla stegen har Europa tagit på senare tid. Det är värt att påpeka, även om det kan skylas över som bedrifter vi kunde tagit för givna, att för dem som var mer nära inblandade och som gick i land med det, så var det ofta betydligt svårare.
Med hänsyn till sjösättningen av euron och utnämningen av ordföranden för Europeiska centralbanken - ja, det var en extremt svår förhandling, men jag anser att det var viktigt att säkra ett utfall som var i fullständig överensstämmelse med fördraget, vilket man hade kommit överens om. Jag anser att det slutgiltiga prövningen är att vi har sjösatt euron i lugn och stillhet, med folk som förstår att det kommer att bli stabilitet i eurozonen. Det vore en katastrof om vi sjösatt den utan en ordentlig kandidat och under omständigheter då det inte funnits någon ordentlig kontroll eller stabilitet.
Får jag slutligen säga till kollegerna att vad gäller de övriga områdena - beträffande den europeiska sociala modellen, och reform och förändring i Europa - hoppas och tror jag att i slutänden är det tre viktiga saker som vi har försökt göra och uppnå. Det första är, som jag sade, att ha inlett valutaunionen och utvidgningen. Det andra är att vi har inlett processen med en ny debatt om ekonomiska och sociala reformer i Europa - mycket viktigt för Europas framtid. Den tredje landvinningen under vårt ordförandeskap har varit den dramatiska förändringen av mitt eget lands relationer med Europeiska unionen.
Jag hoppas att dessa tre landvinningar kännetecknar ett betydande resultat för det brittiska ordförandeskapet. Men jag hoppas mer än så: att vi kan ta oss an debatterna som vi har utvecklat under de senaste månaderna med tillförsikt inför framtiden. Ordförande Santer sade i sitt anförande - och jag tror Martens sade samma sak - att vi måste vara försiktiga så att inte gör att folk blir pessimistiska om Europa. Jag är faktiskt optimistisk om Europa. Jag är förhoppningsfull inför Europeiska unionens framtid. Det är hopp och tillförsikt som ger oss möjlighet att ta itu med reformuppgiften. Vi behöver inte vara rädda för reformer. Vi borde välkomna och omfatta dem. Det är rätt och det är det sätt på vilket vi kommer att övertyga en ny generation människor - ungdomar, som satt där uppe vid början på vår debatt och lyssnade till vad som hände i detta Europaparlament.
Detta är den nya generation som inte var med om andra världskriget, som inte känner till det kalla kriget i Europa och som har växt upp under en annan uppsättning av politiska och sociala omständigheter. Vi måste övertyga dem om att Europa betyder något för dem. Vi måste övertyga dem om att Europa ger dem en bättre framtid. Vi måste övertyga dessa ungdomar om att de ideal våra förfäder slogs för när de bildade Europeiska unionen är levande och friska i dag i tjugohundratalets Europeiska union. Lyckas vi med det kommer vi sannerligen att lämna kvar ett arv över vi kan vara stolta över.
(Livliga och ihållande applåder)
McMillan-Scott
Herr ordförande! Alldeles innan rådets ordförande lämnar kammaren. Han frågade om min ståndpunkt beträffande Europa och huruvida jag var ense med Hague. Det gör jag helt bestämt. De konservativa vill finnas i Europa, men inte styras av Europa, och i synnerhet inte styras av socialister.

Omröstning
Schroedter
Herr ordförande! Jag utgår ifrån att vi bara måste rösta en gång om ändringsförslaget till punkt 18 och att parlamentet kommer överens om ett ändringsförslag. Alla tre ändringsförslagen är identiska, de har lämnats in av socialistgruppen, av Arias Cañete med 29 underskrifter samt av gruppen Europeiska radikala alliansen. Jag anser att endast en omröstning bör hållas, eftersom samstämmigheten i parlamentet på denna mycket känsliga punkt är mycket viktig.

Ordföranden
Jag håller med er. En omröstning räcker.

McCarthy
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja säga att jag instämmer med föredraganden om nödvändigheten av en enda omröstning om ändringsförslag 5, 6 och 14. Skulle vi kunna ta omröstningen om ändringsförslaget från min grupp först? Vi gjorde oss besväret att nå samstämmighet i vår grupp - det är gruppens ståndpunkt - och det är vänsterns ståndpunkt i denna kammare, Arias Cañetes ändringsförslag 5 (punkt 18) är bara är ett individuellt ändringsförslag, som stöds av 29 namnunderskrifter, och han har inte stöd från sin egen politiska grupp.

Ordföranden
Jag har uppfattat det ni säger, men jag kan inte göra så. Det vedertagna förfarandet i denna kammare är att ändringsförslaget med det lägsta numret tas först. Då de är identiska kommer jag att ta ändringsförslag 5 först och ändringsförslag 6 och 14 kommer att falla. De har samma målsättning ändå.
Om punkt 18

Schroedter
Herr ordförande! På grund av omröstningen i utskottet och de flertal av olika omröstningar som gjorts har ett misstag skett när det gäller punkt 18 - meningen är helt ologisk. För att få den rätt igen föreslår jag följande ändringsförslag, som jag läser upp på tyska: " Betonar övervakningskommittéernas betydelse för en balanserad övervakning, men även för frågor om revision och anpassning, och förväntar sig en sammansättning av övervakningskommittéerna som motsvarar de nya kraven i EU: s regionalpolitik, och att deras auktoritet och beslutskompetens säkras."
Här handlar det främst om övervakningskommittéernas kompetens. Det är det som är det avgörande. Alla övriga texter är också felaktiga, vilket vi för klarhets skull redan informerat om. Det handlar alltså inte om EU: s beslutskompetens, utan om övervakningskommittéernas. Det är detta som det muntliga ändringsförslaget handlar om.
(Parlamentet antog det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Roth
Herr ordförande! I den framlagda kompromissen om Cardiff har vi faktiskt ett problem med förfarandet, som jag nu framför högst vänligt. Följande har hänt: Man lade fram en kompromiss för oss med en försäkran, som bekräftades fram till kl. 21.00 av tjänstemännen, att i den presenterade kompromissen om Cardiff skulle avsnitten om Kosovo och Mellanöstern inte tas med, eftersom det fanns särskilda beslut om dem. Vi har såväl ett särskilt Kosovo-beslut som ett särskilt beslut om Mellanöstern. Tjänstemännen meddelade oss att dessa inte är förenliga, och därför skrev vi under en kompromisstext där punkterna 16 och 17 inte förekommer. Detta bekräftades fram till kl. 21.00 för oss. I dag på morgonen får vi nu höra att man efter 21.00 lade till något, vem som gjorde det vet jag inte - låt mig nu få förklara detta - men enligt uppgift i alla de gruppers namn som skrivit under kompromissen. Vi blev aldrig tillfrågade! Alltså kan jag inte heller ha anslutit mig till detta tillägg. För övrigt har vi inte givit någon blanko-underskrift, som man plockar fram när man känner för det.

Ordföranden
Detta är en verklig ordningsfråga och jag tycker att vi skall lyssna till den hövligt.

Roth
Herr ordförande! Tidsfristen för inlämnande var kl. 21.00. Av den anledningen frågar jag mig hur det över huvud taget kan förekomma att man gjorde tillägg efter kl. 21.00! Föreställ er att vi gröna hade gjort detta. Då hade man börjat vifta med arbetsordningen eller något annat och sagt att detta går inte för sig! Därför ber jag er att hålla er till reglerna och avlägsna punkterna 16 och 17. Jag blev aldrig tillfrågad, och jag är inte beredd att skriva under på något som i verkligheten ser annorlunda ut än det jag fått se.
(Applåder)

Ordföranden
Vi kan inte dra tillbaka dessa punkter. Som en kompromiss från presidiet skulle jag vilja erbjuda en separat omröstning om punkt 16 och 17 om det vore till någon hjälp.

Puerta
Herr ordförande! Roth har uttryckt sig så tydligt och med ett sådant eftertryck att jag inte behöver upprepa samma sak. Vi har samma problem. Jag begär inte att man stryker punkterna i fråga om det nte är möjligt, och vill inte heller skuldbelägga någon, men underteckna dem kan vi inte. I vilket fall som helst vill vi rösta om dem separat. Ni skall veta att vi inte skriver under på dessa punkter i resolutionen.

Green
Herr ordförande! Jag satt som ordförande vid förlikningsförhandlingen som utarbetade kompromisstexten. Låt oss vara på det klara med att på det mötet, där de berörda grupperna närvarade, hade vi en diskussion om huruvida dessa två punkter om Kosovo och Mellanöstern var acceptabla. Som ni vet har vi två separata resolutioner om dessa frågor. Tidsfristerna för de resolutioner som handlar särskilt om Kosovo och Mellanöstern hade gått ut innan vi hade slutsatserna från toppmötet i Cardiff. Båda frågorna togs upp vid toppmötet i Cardiff. På sammanträdet kom vi tillsammans överens om att det skulle finnas en särskild hänvisning i en kort punkt till eventuella nyheter i slutsatserna från Cardiff om Mellanöstern och Kosovo. Utifrån den utgångspunkten undertecknades texten. Det måste sägas att jag som var där, och alla grupper som var där, höll med om detta.
Det var först senare som, måste jag säga med full respekt för denna kammares tjänstemän, de förvirrade allting fullständigt genom att säga att dessa två punkter inte kunde tas med och tog bort dem mot de politiska gruppernas vilja. Detta gav upphov till förvirring, vilket fick några grupper att tro att de inte var med i de slutgiltiga texten. Den diskussionen genomfördes och det finns andra ledamöter som kan bekräfta det. Jag beklagar förvirringen och det faktum att vi blev indragna i byråkratiskt manövrerande när det var tydligt att det fanns nya frågor om Kosovo och Mellanöstern i slutsatserna från Cardiff som borde tas upp och, helt riktigt, tas upp i denna resolution.
Jag hoppas därför att ledamöterna instämmer med ert förslag om att ha separata omröstningar om dessa två punkter. Jag hoppas att ledamöterna förstår varför de lades till och anledningen till att de lades till.

Ordföranden
Andra kolleger begär nu ordet och detta är den sortens fråga som vi kan ägna hela nästa timme åt att debattera. Jag skulle vilja hävda att det helt klart har skett ett missförstånd. Jag tror inte det är fråga om illvilja. Som ett sätt att försöka rätta till missförståndet kommer vi att ha separata omröstningar om punkt 16 och 17.

Wolf
Herr ordförande! Eftersom det var jag som förde kompromissförhandlingarna för vår grupp måste jag klargöra ett och annat: Det stämmer - och det har vi redan verifierat - fru Green, att de andra ledamöterna och jag inte var närvarande under en lång stund, utan medarbetarna diskuterade sinsemellan vad som var tänkbart, och så beskrevs det också där. När jag sedan fick se resolutionen försäkrade mig tjänstemännen att det bara var ett alternativ. Antingen skulle punkterna finnas med, eller så skulle det bli en resolution, det betyder alltså att resolutionen skulle strykas. Jag sade bara muntligen, och det måste jag självkritiskt anmärka, att jag skriver under det här, och utgick då från att dessa båda punkter inte skulle finnas med. Därför har jag också personligen dragit tillbaka min underskrift. Detta betyder inte att gruppen drar tillbaka sin underskrift, då det finns en tredje underskrift under. Med min bakgrund kan jag inte svara för den gjorda formuleringen i Tyskland.

Ordföranden
Eftersom 99 procent av oss inte var närvarande vid detta sammanträde kan vi inte avgöra vad som skedde och det är inte vår mening att göra det. Det har skett en missförstånd. Låt oss acceptera detta och gå vidare.

De Vries
Herr ordförande! Bara för ett klargörande. Jag har förstått att resolutionen om Kosovo och resolutionen om Mellanöstern fortfarande kvarstår och att vi kommer att röstas om i detalj senare. De kommer inte att falla som ett resultat av antagandet av dessa två punkter. Jag vill vara säker på det.

Ordföranden
Detta är helt riktigt. Man kommer fortfarande att rösta om dem.

Killilea
Herr ordförande! Min ordningsfråga handlar om en annan sak. Jag missade den första omröstningen med namnupprop av det enkla skälet att jag gick till bortre änden av salen och Oomen-Ruijten tog ut mitt kort. Hon är en mycket upptagen kvinna som går runt för att rätta in sina pojkar i ledet. Jag missade alltså omröstningen, men jag var närvarande.

Ordföranden
Jag lovar att inte tala om för era väljare att ni jagade Oomen-Ruijten runt i salen.
Om ändringsförslag 7

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Skulle det inte vara möjligt att beakta de två meningarna i ändringsförslag 7 som åtskilda?
Den första är en uppmaning till rådet, som gäller stadgan, och den andra en uppmaning till oss själva, eftersom vi åtar oss att inrätta ett annat system när det gäller våra ersättningar.
Jag vet att min begäran innebär att jag begär en delad omröstning, men jag vill påpeka att artikel 125 i arbetsordningen föreskriver att när det finns två skilda bestämmelser i ett ändringsförslag, föranleder detta normalt sett två olika ändringsförslag. Jag tror alltså att det skulle vara logiskt att genomföra två omröstningar efter varandra.
Jag vill till sist tillägga att det uppenbarligen är brukligt att acceptera omröstningar genom namnupprop efter det att tidsfristen har gått ut. Ni skulle alltså eventuellt kunna acceptera denna begäran om delad omröstning, även om fristen har gått ut.

Ordföranden
Det ligger något i det ni säger, herr Fabre-Aubrespy. Jag godtar er begäran om en delad omröstning.
Om ändringsförslag 8

Watson
Herr ordförande! Detta gäller kommissionens befogenheter att utreda fördragsbrott. I Cardiff kritiserades kommissionen för påståenden om diskriminering mot fotbollssupportrar utanför Frankrike vid försäljningen av biljetter till VM. I tisdags kväll bekräftade kommissionär Van Miert för kammaren att han skulle vidta åtgärder mot brott mot Europeiska unionens lagar och detta ändringsförslag vill ge honom sitt stöd.
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)

Tomlinson
Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga kommissionen om dess ståndpunkt om ändringsförslagen.

Cresson
Herr ordförande! Kommissionen tvingas, av juridiska och institutionella skäl, avslå alla ändringsförslag till Tomlinsons betänkande. Men, som vice ordförande Marin klargjorde i går: kommissionen kommer ändå att integrera innebörden i de här ändringsförslagen i sin andra ändring av förordningen, som förutses för oktober 1998.

Tomlinson
Herr ordförande! Med anledning av att kommissionen godtar våra ändringsförslag i teorin, men förkastar dem i praktiken, vilket är en förolämpning mot denna kammare, får jag yrka på att ärendet, i enlighet med artikel 60.2 i arbetsordningen, återförvisas till utskottet?
(Parlamentet beslutade att ärendet skulle återförvisas till utskottet.)

Striby
Jag gläder mig åt att den här kompromissen har tagit med förslagen från Gruppen Nationernas Europa, med syftet att föreskriva tolv sammanträdesperioder under året, som dock undantagsvis har minskats till elva på grund av valen.
För att fullt ut respektera Edinburghavtalet, förslaget till Amsterdamfördraget och EG-domstolens beslut, skulle emellertid den här sammanträdeskalendern inte ha inkluderat minisammanträden i Bryssel.
Det hör faktiskt inte till ordningen att man på förhand föreskriver extra sammanträdesperioder, som endast bör arrangeras i fall föredragningslistan i Strasbourg visar sig vara övertecknad.
För övrigt vänder jag mig mot att de extra minisammanträden äger rum i Bryssel, då de naturligt sett borde organiseras i Strasbourg.
Det är därför jag har röstat mot den här sammanträdeskalendern.
Betänkande: Cunha

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich och Wibe
Detta betänkande innehåller många bra synpunkter, men i grunden yttrar det dock en ovilja till reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. I förslaget till betänkande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling motsätter man sig exempelvis att interventionssystemen för nötkött och olivolja avskaffas.
Vår åsikt är att en ordentlig reformering och avreglering av den gemensamma jordbrukspolitiken måste ske 1999. Vi lägger ned våra röster vid slutomröstningen om detta betänkande, då vi anser att denna viljeyttring inte framgår tillräckligt klart.

Caudron
Jordbrukspolitikens budget är Europeiska unionens största. Det är följaktligen riktigt och önskvärt att Europaparlamentet kan ge sitt bidrag när det gäller den politikens allmänna riktlinjer. Jag vill gratulera vår kollega Cunha till hans arbete om detta synnerligen känsliga och svåra ämne.
Det handlar inte om att tillfälligt uppförstora de problem som har konstaterats efter genomförandet av reformen från 1992, utan om att skapa en sammanhängande och tydlig ram när det gäller Europas inriktning i jordbruksfrågor, och detta inom ramen för Agenda 2000.
Man har också rätt att förvånas över att en del av kommissionens praktiska bestämmelser har fjärmat sig från de avsikter och allmänna mål som kommissionen själv har fastställt. Vi skall självklart se till så att gemenskapens jordbruk blir konkurrenskraftigt, skall man samtidigt offra allt för denna enbart kvantitativa aspekt? Vårt jordbruk består av olikheter, och det är också en mycket viktig fördel, inte bara gentemot den externa konkurrensen, utan än mer för skyddet av en tryggad och balanserad miljö.
Det är viktigt att man tar hänsyn till den sistnämnda dimensionen i gemenskapens framtida finansieringssystem. Vi måste, för kommande generationers skull, få två typer av jordbruk att kunna leva sida vid sida, och det krävs att kommissionen tar hänsyn till landsbygdens två olika dimensioner när den utformar bestämmelser.
Jag tror att en del ilska gentemot de europeiska institutionerna närs mindre av att bidrag bedöms vara otillräckliga, än av att normer föreskrivs på ett likriktat sätt. Om man i det avseendet effektivt skall kunna parera hälsorisker, måste man inse att de, i ett krisläge, ofta är ett resultat av en allt mer obarmhärtig konkurrens på världsmarknaderna.
Alla önskar att man skulle kunna definiera en europeisk modell för jordbruket. Det bör vi glädjas åt. Samtidigt kan man inte anta allmänna generösa principer i all oändlighet, och som så ofta, inte mer än så. Det konstaterandet kan verka pessimistiskt, men för att medborgarna skall återfå förtroendet för Europa, är det upp till politikerna att säga vad man gör och göra det man säger.

Cushnahan
Jag skulle vilja ge uttryck för mitt totala motstånd mot de förslag i Agenda 2000 som berör reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Som de nu är utformade skulle de bli katastrofala för det irländska jordbruket och städerna och byarna på landsbygden i Irland.
Det var en besvikelse att Irland inte fick en tillbörlig del av den extra mjölkkvoten, trots de utfästelser Irland fick 1993.
Dessutom skulle de föreslagna prissänkningarna utan fullständigt kompensation få en katastrofala konsekvenser för det irländska jordbruket i synnerhet och den irländska ekonomin i allmänhet. Bara för nötkött skulle priserna faktiskt falla under produktionspriset.
Dessa förslag måste förändras väsentligt innan de blir acceptabla.
Icke desto mindre välkomnar jag föredragandens stöd till principerna om gemenskapspreferens, finansiell solidaritet och en gemensam marknad och hans varningar för prissänkningar. Jag hoppas att hans uppfattning, som fått parlamentets stöd, beaktas och avspeglas i den fullständiga versionen av Agenda 2000-förslagen.

Krarup, Bonde och Sandbæk
Vi kan inte stödja Cunhas betänkande, eftersom det innebär att den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken även kommer att tillämpas i framtiden. Vi är helt oeniga på många områden. Vår röst baseras på följande principer:
Jordbrukspriserna i EU måste och skall närma sig världsmarknadspriserna. Det är inte naturligt att man genom stöd skruvar upp priserna på en bestämd produktkategori för att säkra en näringsgren. Vi vill hellre säkra inkomsten direkt.-Det ekologiska jordbruket måste få långt bättre villkor än hittills om det skall ha en chans att överleva.-Produktionen av jordbruksprodukter får inte hamna i överskottslager. Ekonomiskt stödd produktion av till exempel korn, som till sist hamnar i överskottslager är en absurd tanke som måste upphöra.
Souchet
Vår grupp har ingivit 25 av de 58 ändringsförslag som vi skall rösta om i samband med Cunhas betänkande, som ingår i en bred debatt om den ytterst viktiga frågan om den gemensamma jordbrukspolitikens framtid. Betänkandet, i den form som vi skall behandla det i dag - till följd av omröstningen i jordbruksutskottet - utmärks inte av någon större logik.
Ett första paket med ändringsförslag som vår grupp ingav erinrar alltså om att kommissionens förslag, som finns i rapporten Agenda 2000, inte är godtagbart, inte bara på grund av att en generell prissänkning är oacceptabel, utan också på grund av de risker för en snedvriden konkurrens som dels skulle uppstå till följd av en smygnationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket många medlemsstater eftersträvar, och dels till följd av ett självmordsliknande föregripande av resultaten från WTO: s framtida förhandlingar, som kommer att inledas i december 1999, på inrådan av Förenta staterna och Cairnsgruppen.
I övrigt påkallar de uttalade målen med en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, så som kommissionen har lagt fram dem, inte någon särskild kritik, men man förvånas över att de konkreta förslag som läggs fram är raka motsatsen till motiveringen av dem. Motiveringen dikteras i själva verket bara av budgetära krav, och av en vilja att i förväg böja sig för de första krav som våra partner i WTO har formulerat, i synnerhet Förenta staterna. Genom att gå tillväga på det här sättet gör kommissionen ett allvarligt bedömningsfel; för man förhandlar bara om det som återstår att förhandla om, de medgivanden som man redan ensidigt har gjort utesluts, eftersom de betraktas som avgjorda och alltså undantas från förhandlingsfältet. Varför har kommissionen antagit en sådan strategi, som främst kommer att leda till en ytterligare försvagning av gemenskapspreferensen?
En verklig gemensam jordbrukspolitik borde syfta till att bevara den europeiska jordbruksmodellen, som är en garant för den regionala jämvikten i unionens olika medlemsstater. Kommissionens förslag verkar emellertid tvärtom helt sakna logik. Å ena sidan sänker de jordbrukarnas inkomster, vilket på så sätt tvingar dessa till att öka produktiviteten genom en intensifiering eller en utvidgning av jordbruksföretaget, och å andra sidan sätter de en övre gräns för bidragen, och begränsar därmed en sådan utveckling.
Våra andra ändringsförslag erinrar om att jordbruket har en ekonomisk funktion att fylla, och att det utgör det nav kring vilket livet på landsbygden organiseras. Vi måste till varje pris sätta oss över sidospår och önskedrömmar hos de som projekterar en landsbygd där jordbruket bara skulle ha en marginell roll. Det är därför som det är nödvändigt att öka värdet på produkter inom produktionsregionerna, för att trygga den ekonomiska aktiviteten i våra regioner. En allmän sänkning av jordbruksproduktionen skulle de facto leda till en minskad aktivitet i leden före och efter jordbruksverksamheterna. Den här typen av aktiviteter bör kunna vara lönsamma. Men hur skall de kunna bestå om vi förespråkar en allmänt sänkt aktivitetsnivå?
Cunhas betänkande ställer alltså en rad bra frågor när det gäller ett nödvändigt nytt rättfärdigande av den gemensamma jordbrukspolitiken. Men man måste hävda, mycket tydligare än vad det gör, att den gemensamma jordbrukspolitiken inte får gå upp i en gemensam jordbruks- och landsbygdspolitik, som en del drömmer om och som skulle leda till en marginalisering av vårt jordbruks ekonomiska dimension, till förmån för en allmän landsbygdspolitik.

Titley
Det gläder mig att se att det brittiska ordförandeskapets argument för en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken genljuder i dessa förslag från kommissionen.
Medan jag fortfarande bekymrar mig för de enorma belopp av skattebetalarnas pengar som läggs ned på att finansiera jordbruket välkomnar jag förändringen, från subventioner för att hålla konsumentpriserna artificiellt höga, till stöd för de jordbrukare som kan ha särskilda svårigheter. De skall också uppmuntras till en miljömässig skötsel av vår landsbygd, vilket är ytterligare välkommet steg. Den nya idéerna i landsbygdspolitiken som följer med detta förslag är ett steg i denna gröna riktning. Både jordbrukare och konsumenter kommer att välkomna den nya tonvikten på livsmedlens kvalitet. Detta synsätt är helt i linje med min egen regerings synsätt, som varit tvungen att ge sig i kast med BSE-problemet den ärvde och som nyligen börjat få framgång med att häva förbudet mot export av nötkött.
Jag är förvissad om att regeringarna på Europeiska unionens möte i Cardiff denna vecka kommer att stödja det brittiska ordförandeskapets åtgärder för att få igång denna reform.
Den skattebetalande allmänheten förtjänar en bättre jordbrukspolitik från Europa i framtiden - en som hjälper att hålla konsumentpriserna nere och som riktar eventuella subventioner mot de jordbrukare som verkligen behöver stöd för att hålla sig kvar på gården och sköta den till gagn för framtida generationer.

Trizza
Jag anser det vara av fundamental betydelse att ta fram strategier för utveckling och uppmuntran när det gäller den europeiska jordbrukssektorn enligt en modell som kan förena de rent ekonomiska intressena med behovet av miljöskydd, med utvecklingens sociala konsekvenser och med betydelsen av att skydda den regionala jordbruksproduktionen.
Man måste emellertid utesluta möjligheten av att det europeiska jordbruksstödet fördelas efter den regionala produktiviteten, så att den relativa betydelsen av jordbrukssektorn inom den lokala ekonomin är det enda kriteriet när det gäller att styra stödet.
Det är med andra ord viktigt att det europeiska stödet i första hand syftar till att skydda landsbygdens tillgångar och motverka tendenserna, som blivit alltför vanliga, att överge jordbruket i många regioner.
Den politik som syftar till prissänkningar och som syftar till att stimulera konkurrenskraften och utöka exporten samt säkra en högre grad av deltagande för det europeiska jordbruket i utvecklingen av den globala marknaden, måste kompenseras av en ökning av det direkta stödet för att skydda producenternas avkastning.
Den väntade ökningen av den globala efterfrågan på livsmedelsprodukter kan faktiskt, om den utnyttjas rätt, leda till att de europeiska regioner som har den största andelen sysselsatta inom jordbruket - detta gäller framför allt södra Europa - ökar sina möjligheter att kontrollera den interna och den externa marknaden, med betydande effekter på sysselsättningen.
Det är av grundläggande betydelse att skapa en mer decentraliserad modell som tillåter medlemsstaterna och, i förekommande fall, även de lokala myndigheterna att självständigt lösa huvuddelen av sina problem, mot bakgrund av de lokala egenheter som utmärker det europeiska jordbruket. Den större frihet som ges till de enskilda medlemsstaterna och deras lokala myndigheter måste utvecklas parallellt med en skärpning av motsvarande kontrollmekanismer.
De europeiska böndernas framtid och skyddet av deras intressen beror på den exekutiva viljan att utveckla ett lantbruk som tar hänsyn till olika produkter, miljökrav och landskapstyper och som garanterar en fortsatt existens för livskraftiga och aktiva landsbygdskommuner, där man kan skapa en hållbar sysselsättning i samklang med det aktuella områdets behov.
Betänkande: Schroedter

Cushnahan
Tyvärr försökte Berends ändringsförslag till Cañetes betänkande upprätta en koppling mellan deltagande i EMU och berättigande till Sammanhållningsfonden. Omröstningen om detta ändringsförslag omgavs av en hel del förvirring som presidiet delvis gav upphov till. Som ett resultat skapades helt felaktigt intrycket att jag tillsammans med andra stödde denna koppling.
Jag är därför glad att jag har möjlighet att rätta till detta felaktiga intryck. Jag anser inte att något land skall nekas medel från Sammanhållningsfonden bara för att det lyckats uppnå EMU-kriterierna. Detta vore obefogat och orättvist. Av dessa skäl har jag stött ändringsförslag 5, 6, 14 och 25. Jag skulle också vilja klargöra att när jag stöder dessa ändringsförslag så röstar jag för de ursprungliga ändringsförslagen på spanska som talade om bruttonationalinkomst. På engelska har detta felaktigt översatts till bruttonationalprodukt. Det är hänvisningen till bruttonationalinkomst som är den korrekta.
Vidare är referensåret eller -åren som används för att bedöma kriteriet av avgörande betydelse. Jag anser att ett genomsnitt för ett antal år vore lämpligare än siffran för ett år.

Darras
Schroedters betänkande ger en framtidsvision om de utmaningar som Europeiska unionen konfronteras med vid det här sekelskiftet. I den bemärkelsen godtar jag föredragandens avsikt bakom viljan att införliva fördragens mål i strukturfondsreformen (hållbar utveckling, sysselsättning, uppmärksamhet för små och medelstora företag, innovation, användande av ny teknik, socialt skydd, lika möjligheter, miljö). Strukturfonderna bör förbli ett europeiskt mervärde i förhållande till medlemsstaterna.
Det jag däremot inte kan acceptera, det är hennes idé att dela upp mål 2 i två delmål: (industriellt eftersatta områden/stadsområden samt landsbygdsområden/områden som är beroende av fiske). På det här stadiet i beslutsgången anser jag att den typen av förslag bör införlivas i rapporten om ramförordningen för reformen av fonderna, vilken vår grupp har fått uppdraget att utarbeta.
I övrigt stöder jag föredraganden och kompromissändringsförslagen som gjorde att betänkandet kunde antas enhälligt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och jag vill erinra om att parlamentet redan har uttalat sig om den ekonomiska och sociala sammanhållningen inom ramen för Agenda 2000, då betänkandet av vår kollega Izquierdo antogs.
Låt oss alltså rösta för det här betänkandet (med ovanstående klargöranden) och låt oss invänta diskussionen om ramförordningen för att kunna gå längre i våra ståndpunkter.

Decourrière
Jag röstar för det betänkande som Schroedter lägger fram, vilket gör det möjligt för oss att uttala oss om strukturfondsreformens allmänna principer.
Jag delar särskilt betänkandets slutsatser som rör bevarandet av de prioriterade tillskotten till mål 1-områden, uppdelningen av mål 2 i en stadsområde/industriell kategori och en landsbygds- och fiskekategori; att tidsperioden för avveckling, som förutses för mål 1 och mål 2, skall utsträckas till att även gälla mål 5b, och slutligen de reservationer som framförs vad gäller tillförlitligheten hos systemet med en reserv på 10 procent.
Jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att ta till sig vår önskan om att, vid sidan av kriteriet BNP per capita, ta stor hänsyn till arbetslöshetsnivån.
Till sist är jag glad över att Europaparlamentet, både under den här mandatperioden och i det här betänkandet, har erinrat om betydelsen av regionernas roll i utarbetandet, förvaltningen och genomförandet av strukturfonderna. Som ledamöter i Europaparlamentet bör vi också erhålla möjligheten att delta mer aktivt i genomförandet av strukturfonderna i våra regioner (t.ex. genom ett obligatoriskt deltagande i utvärderingskommittéerna och i de framtida förvaltningskommittéerna som skall bestå av ledamöter i Europaparlamentet). Jag har röstat för det här betänkandet.

Delcroix
Strukturfonderna kommer att organiseras kring tre mål, enligt planeringen för perioden 2000-2006. De två första målen skiljer sig mycket från det tredje. Deras åtgärder kommer att koncentreras till mindre områden, vilkas ekonomiska och sociala utveckling är klart svagare än genomsnittet för Europas övriga områden, antingen för att de är missgynnade eller för att de är i behov av en omställning.
Den typen av regioner släpar antingen efter i utvecklingen eller har en industriell tillbakagång, eller så består de av landsbygds- eller stadsområden som konfronteras med svåra problem. En massiv och riktad finansiell intervention skall försöka göra det möjligt för de här regionerna att kompensera de negativa bieffekter som en öppen och mer och mer avreglerad marknad för med sig. De här regionernas storlek bör vara tillräckligt begränsad för att effekterna skall bli synliga.
Mål 3 är något helt annat. Det handlar inte längre om att eftersträva punkteffekter, utan om att framkalla en rörelse i hela samhället, genom utvecklingen av mänskliga resurser; att investera i människan snarare än i infrastrukturer. Uppenbarligen stöder mål 3 de beslut som fattades vid toppmötena i Luxemburg och Cardiff (nationella planer).
Utvecklingen av mänskliga resurser bör spela en central roll i de europeiska och nationella strategierna för sysselsättning. Man kan glädja sig åt att man samordnar ett generellt tvärgående mål, vid sidan av de vertikala mål som riktas till områden liksom plåster på såren. Vad man i stället kommer att behöva fundera över, det är om det finns disponibla medel för ett såpass ambitiöst mål.

Ephremidis
Agenda 2000 är en mycket omfattande plan som kommissionen föreslår och som Europeiska rådet faktiskt ännu inte har fattat beslut om, främst på grund av avvägningsproblemen beträffande finansieringen, eftersom medel måste anslås, dels med sikte på målet om sammanhållning, dels för utvidgningen, både före och efter de nya staternas inträde i unionen.
Verkligheten är obeveklig och lika känslokall är EU: s politik, som har lett till en allt större klyfta mellan rika och fattiga länder, mellan rika och fattiga områden inom unionen.
De olika utvecklingsnivåerna inom unionen skulle för övrigt inte kunna utjämnas genom de ytterst begränsade anslag som utgår på grund av den hårda budgetdisciplin som Maastrichtpolitiken medför både för gemenskapen och för medlemsstaterna. Den nyliberala, reaktionära politik som förs av de konservativa och socialdemokratiska regeringarna skulle inte heller kunna medföra en höjning av löntagarnas levnadsstandard, och EMU-politiken, som dessa regeringar stöder, leder till en återvändsgränd för folken och för löntagarna.
Kommissionens förslag ger intryck av att eftersträva förenkling och större effektivitet, men i själva verket innebär de stöd för uppfattningen att de regionala organen skall bedriva sin verksamhet enligt företagsmässiga principer och inte fungera som folkvalda organ med uppgift att förbättra invånarnas levnadsvillkor. Denna strävan från kommissionens sida framträder särskilt tydligt genom inrättandet av en reserv, som kommer att ges till de områden som har lättast för att suga till sig bidrag, dvs. deområden som kommer att anpassa sig bäst till kommissionens politik och kanske har förhållandevis mindre behov än andra områden.
Omdefinieringen av målen och begränsningen av dem från 7 till 3 är helt enkelt ett försök att dölja att anslagen minskar och att man får möjlighet att dra bort resurser från de områden som drabbas mest av EU: s politik och som har speciella utvecklingsproblem.
Mål 1 är ett typiskt exempel. Till mål 1 förs nu områden som tidigare hört till mål 6, liksom även unionens mest avlägset belägna områden. Å andra sidan fastställs det att befolkningen i ett sådant område skall ha minskat från 51 procent av EU-genomsnittet till 35-40 procent.
Vi står i dag inför planeringen för nästa decennium, det nya seklets första decennium, och denna planering bygger tyvärr inte på den negativa erfarenheten av otillräckliga gemenskapsanslag under tidigare år. I planeringen tar man ingen hänsyn till medlemsstaternas budgetnedskärningar, som dikteras av Maastrichtkriterierna och stabilitetspakten. Man drar heller inte de nödvändiga lärdomarna av att gemenskapens regleringspolitik så uppenbart har misslyckats med försöken att åstadkomma ekonomisk utveckling och verklig ekonomisk konvergens.
Agenda 2000 svarar tyvärr inte mot de europeiska folkens krav på utveckling, full sysselsättning, höjd levnadsstandard och verklig konvergens. Dess primära syfte är att underlätta monopolkapitalets verksamhet. Agenda 2000 ignorerar de verkliga problemen och försöker i stället skapa de nödvändiga förutsättningarna för monopolkapitalets intressen.
Men folken i Europa, såväl i EU: s medlemsländer som i ansökarländerna, kommer förvisso att göra motstånd och förkasta dessa planer.

Gallagher
Förhandlingar pågår mellan de nationella regeringarna och Europeiska kommissionen vad gäller fördelningen av nästa omgång av EU: s strukturfonder under perioden 2000-2006.
Som Europaparlamentariker för valkretsen Connacht/Ulster skulle jag vilja upprepa min ståndpunkt här i dag, att gränsgrevskapen i Irland och västra Irland måste beviljas mål 1-status för att garantera att ett maximalt belopp strukturfonder från EU riktas till dessa respektive regioner för perioden efter 1999.
Irland är ett land som kommer att förlora sin mål 1-status inom kort, men det får inte betyda att grevskapen vid gränsen och västra Irland förlorar denna status. Jag skulle faktiskt vilja gå ännu längre och säga att det vore fullständigt orättfärdigt om Irlands östkust skulle föras under samma klassificeringskategori som gränsgrevskapsregionen och västra Irland för nästa tilldelning av EU-medel.
Siffror som publicerats av Statistiska centralbyrån har bekräftat de argument jag i dag använder, då dessa siffror klart visar att den genomsnittliga levnadsstandarden i gränsgrevskapsregionen och västra Irland ligger under 75 procent av EU: s genomsnitt.
Mål 1-status berättigar regionerna till maximala belopp ur EU: s regionala, jordbruks- och fiskerifonder och de spelar en mycket konstruktiv och positiv roll för att få bukt med de regionala obalanserna och garanterar att det ekonomiska utfallet ökar inom de regioner i EU som släpar efter resten av Europa vad beträffar levnadsstandarden.
Det är ett välkänt faktum att en del regioner i vissa länder lyckades säkra mål 1-status för perioden 1994-1999, även om själva medlemslandet inte tilldelades samma status. Till exempel, östra Tyskland, Merseyside, Skotska högländerna och Flevoland utanför Amsterdam kategoriserades samtliga som mål 1-regioner, trots att Tyskland, England, Skottland och Nederländerna denna gång fick en annan klassificering med syfte att tilldela strukturfonder. Ingenting hindrar att gränsgrevskapsregionen och västra Irland beviljas mål 1-status efter 1999 och att Irlands östkust får en annan kategorisering.
Tuffa beslut kommer att behöva fattas av den irländska regeringen och Europeiska kommissionen i denna fråga, men allt folket i gränsgrevskapsregionen och västra Irland förväntar sig är rent spel och jämlik tillgång. Om EU menar allvar med att främja principen om ekonomisk och social sammanhållning inom EU då måste gränsgrevskapsregionen och västra Irland få mål 1-status efter 1999.

Gillis
Jag välkomnar huvuddragen i Schroedters betänkande om ekonomisk och social sammanhållning inom ramen för förslagen beträffande Agenda 2000.
Strukturfonderna har varit en av Europeiska unionens framgångssagor. Mitt eget land har dragit väsentlig nytta av anslag från strukturfonden, men vi har, förstås, ett enormt behov av att vidareutveckla vår grundläggande infrastruktur, som vägar, järnvägar och telenätet.
Jag välkomnar verkligen kommissionärens förslag att förlänga åtnjutandet av Sammanhållningsfonden för de fyra länder - Spanien, Portugal, Grekland och Irland - som för närvarande åtnjuter dessa resurser. Det har framkastats att länder som deltar i den gemensamma valutan inte skall få komma i åtnjutande av strukturfonden. Jag intar en motsatt uppfattning. Länder som mitt eget behöver varje möjlig hjälp och uppmuntran för att kunna fortsätta befordra sin utveckling och ekonomiska konvergens tillsammans med de mer välmående medlemsstaterna. Ett förlängt åtnjutande av Sammanhållningsfonden är livsviktig för Irland och de andra sammanhållningsländerna i strävan efter detta mål.
Slutligen hoppas jag att kommissionen snart lägger fram sina detaljerade förslag om översynen över strukturfonderna.

Girão Pereira
Schroedters betänkande, som vi stöder, är ett av de första deltagandena i ramen för de utmaningar som Europa kommer att möta under nästa decennium, av vilka den ekonomiska och sociala sammanhållningen och utvidgningen utmärker sig.
Det är två grundläggande mål för Europeiska unionen som inte får vara motstridiga eller skada varandra. Utvidgningen införlivar historiskt sett europeiska folk och stärker Europeiska unionens ställning i världen, men om den ekonomiska och sociala sammanhållningen tillintetgörs kan det framkalla en brytning som sätter det europeiska bygget på spel. Strukturfonderna för sammanhållningsländerna är inte bara ett uttryck för filantropi, de representerar också de rika ländernas intressen.
I Portugal återförs, enligt några studier, nära 60 procent av strukturfonderna till de rikaste länderna i Europa, i form av tjänster, teknik och utrustning. Det reservationslösa öppnandet av den portugisiska marknaden, mot den inre marknaden, medförde ett negativt saldo i den portugisiska handelsbalansen med Europa som överstiger det totala belopp som Portugal tagit emot.
Några länder har på senare tid uttryckt avsikten att inte bevilja bidrag från Sammanhållningsfonden till de länder som skall delta i eurosamarbetet. Det vore orättvist, enligt vår mening, att länderna i mål 1 som uppfyller konvergenskriterierna skulle straffas för de enorma ansträngningar de har gjort.
Det är viktigt att minnas att dessa länder långt ifrån har uppnått den verkliga konvergensen, realkonvergensen.

Krarup, Bonde och Sandbæk
Vi har avstått från att rösta om betänkandet om den ekonomiska och sociala samhörigheten i anknytning till Agenda 2000. Vår klara uppfattning är att underutvecklade regioner i hela Europa bör stödjas i sina strävanden att utvecklas på det sätt de anser vara bäst. Men varför skall det ställas politiska villkor som ökad integration och säkrande av det europeiska mervärdet för att komma ifråga för ekonomiskt stöd? Vi anser att det bör ges stöd till behövande regioner, men det skall ske utan politiska undertoner och som klumpvisa bidrag, där det är regionerna själva som bestämmer.

Lindqvist
En reformering av strukturfonderna är nödvändig. Minskningen av målen från sju till tre är bra, liksom minskningen av gemenskapsinitiativen. Införandet av mål 6 i mål 1 och införandet av mål 5b i mål 2 medför stora oklarheter om vilka regler som skall gälla för dessa områden i framtiden. Detta måste snarast preciseras. Utfasningen av stödet för bl.a. delar av dessa regioner är oroande och oklar. Vissa stadsregioner, särskilt i förorter, är i behov av stöd. Detta får dock inte betyda att landsbygden förfördelas. Stödet till ansökarländerna är viktigt. Reformeringen av stödet till nuvarande medlemsländer får inte innebära en sänkt ambition för ansökarländerna i Öst- och Centraleuropa.

Nicholson
Detta betänkande har förbättrats avsevärt genom ändringsförslagen i utskottet även om jag fortfarande anser att det kunde ha förbättrats ytterligare innan det kom upp i plenum. Icke desto mindre är det ett förnuftigt bidrag till EU: s arbete för att se till att alla regioner får potentialen att utvecklas socialt och ekonomiskt.
Vi vill alla att skillnaderna mellan regionerna skall minskas så mycket som möjligt. Ett viktigt bidrag till detta har varit programmet med strukturfonderna. Beklagligt nog föreslår kommissionen att vissa områden, som fortfarande behöver så mycket hjälp som möjligt för att hinna ikapp andra regioner, skall förlora sina medel under mål 1. Det blir svårt att tala om för väljarna i Nordirland, till exempel, att EU är fast besluten att föra upp alla regioner till samma nivå, samtidigt som man måste förklara att kommissionen också anser att en grundläggande del av det finansiella biståndet för att uppnå detta skall dras in. Jag vädjar åter om en omprövning av det stela kriteriet på 75 procent av bruttonationalprodukten.
Jag hälsar med glädje åtagandet i detta betänkande att söka efter sätt att minska arbetslösheten. Det fortsätter att vara Europeiska unionens största sociala och ekonomiska problem och jag ger mitt erkännande till att föredraganden har använt betänkandet till att försöka ta itu med detta.

Novo
Vi anser att det är, minst sagt, inkonsekvent att fortsätta att tala om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, antingen för Europeiska unionen med 15 medlemsstater eller för en utvidgad union, utan att först vara medveten om kraven att ur gemenskapsbudgeten få nödvändiga och tillräckliga ekonomiska medel tilldelade, för att helt och hållet tillfredsställa ambitionerna om en verklig realkonvergens, det vill säga, för att verkligen kunna bidra till den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Därför anser vi det grundläggande, med ingivandet av vissa ändringsförslag som syftar till att förläna betänkandets kapitel om den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Agenda 2000, den konsistens som krävs i några av förslagen till förmån för sammanhållningen, vilka, utan detta nödvändiga klargörande och en ekonomisk ram, riskerar att bli enbart retoriska figurer.
Därav det ändringsförslag som syftar till att åter befästa Europaparlamentets ståndpunkt med blicken mot behovet av att konsolidera EU: s ansträngning till förmån för sammanhållningsinstrumenten, genom att (minst) fram till utvidgningen, upprätthålla den anslagsnivå till kategori 2 i budgetplanen som den borde uppnå 1999 (0, 46 procent av BNP). Ett ändringsförslag som avslogs, framför allt av ledamöter i europeiska socialdemokratiska gruppen och Europeiska folkpartiets grupp.
Därav, likaledes, det ändringsförslag som syftade till att få Europaparlamentet att samtycka till kommissionens ståndpunkt, föreslagen i Agenda 2000, angående Sammanhållningsfonden efter 1999 (kanske en av de få positiva aspekterna i detta dokument). Ett ändringsförslag som även det, röstades ned, med majoritet, av samma politiska grupper och anspråksfullt ersatt av en text som, i verkligheten, inte säger något nytt eller konkret om upprätthållandet av denna fond för de länder som kommer att ansluta sig till euron och fortfarande har en BNP lägre än 90 procent av gemenskapens genomsnitt. En text som insisterar på formuleringar som strävar mer bakåt, än de som används i Agenda 2000, som än en gång trycker på formuleringar som uppskjuter besluten och undviker diskussion och klargöranden (i en ren underordning av Europaparlamentet i förhållande till det nuvarande och det framtida tyska parlamentets vilja), som insisterar på formuleringar som, objektivt sett, bara tjänar dem som inte vill renovera Sammanhållningsfonden i dess nuvarande form utan som, tvärtom, försöker förpassa den ekonomiska och sociala sammanhållningen i ännu högre grad till en andrahandsroll, helt underordnad de dominerande ekonomiska intressena.

Novo Belenguer
Framtidens ekonomiska och sociala sammanhållning mellan Europeiska unionens regioner och stater kan bero på hur vi vill att Sammanhållningsfondens framtid ska se ut.
Vi får inte glömma att det verkliga valbarhetskriteriet för att få dra nytta av Sammanhållningsfonden är det som tydligt framgår av själva fördraget, i protokollet över den ekonomiska och sociala sammanhållningen, det vill säga, att bruttonationalprodukten per invånare är lägre än 90 procent av gemenskapens medeltal, vilket framgår av det ändringsförslag jag har lagt fram.
Därför stöder vi i likhet med Europeiska kommissionen bevarandet av Sammanhållningsfonden för de länder som uppfyller kraven i fördraget och ingår i Ekonomiska och monetära unionen.
Att utesluta eurostaterna ur Sammanhållningsfonden år 2000 skulle inte annat än annulera eller förstöra de insatser och framsteg som gjorts under många år, på grund av en konvergens som inte bara är nominell utan även reell och det skulle riskera pakten för stabilitet och tillväxt.
Jag tror att de skälen är tillräckliga för att vi ska fortsätta värna om solidariteten, bevara fördragets anda och främja bevarandet av den Sammanhållningsfond som är till stor gemensam nytta för hela Europeiska unionen.

Porto
Jag stöder Schroedters betänkande, som det kommer från utskottet för regionalpolitik, eftersom det syftar till att bibehålla en europeisk politisk ram som garanterar den ekonomiska och sociala sammanhållningen för medlemsstaternas olika regioner.
Avskaffandet av de ekonomiska gränserna och genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen är inte förenliga med ett bibehållande av nuvarande utvecklingsskillnader, varför inkluderandet av nya politiska mål, som utvidgningen, inte får ske på bekostnad av en reducering av de politiska strukturerna, vilket för övrigt är delvis föreslaget i kommissionens text om Agenda 2000.
Därför uttrycker jag min reservation i oro inför försöken att minska budgetutrymmet för strukturpolitiken i den nuvarande Europeiska unionens sammanhang med femton medlemsstater, och inför innovationerna vad gäller förslag till nya förordningar som kan resultera i ökade svårigheter att fullt ut genomföra ramarna för gemenskapsstödet.

Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har i slutändan röstat emot betänkandet av Schroedter. Vi anser inte att kommissionens bedömningar av hur strukturfondsstöden och Sammanhållningsfonden skall reformeras är tillräckligt realistiska för att man skall klara östutvidgningen. Till exempel anser vi kommissionens prognos som förutspår en årlig tillväxttakt på cirka 2, 5 procent vara alltför optimistisk. Risken är uppenbar att medlemsländerna tvingas öka budgetutgifterna. Denna motsättning visade sig också i öppen dager under toppmötet i Cardiff.
Edinburghavtalen om Sammanhållningsfonden var ett tillfälligt stöd för att vissa länder skulle klara EMU: s konvergenskriterier. I och med att dessa kriterier har uppfyllts borde stöden avbrytas. EU borde ha insett att nuvarande strukturfondsstöd vid sidan om EMU och den gemensamma jordbrukspolitiken är ett av de verkliga hindren för att östutvidgningen skall kunna lyckas. Lösningen ligger i att man överför besluten om regional- och strukturpolitik till i huvudsak den nationella nivån.

Titley
Jag stöder kommissionens målsättningar i planeringen av regionalt stöd efter det att EU tagit in nya medlemsländer från öst. Att bättre rikta in sig på de fattigaste regionerna, skära ned på byråkratin som lokala myndigheter ställs inför när de söker om europeiska medel och fatta mer beslut på nationell och regional nivå är samtliga välkomna reformer.
Jag kommer emellertid att observera denna fråga nära under månaderna framöver för att se till att brittiska regioner som min egen i nordvästra England får sin beskärda del av framtida EU-medel. Det sätt på vilket vi mäter vilka områden som förtjänar medel måste vara rättvist för alla - samtidigt som jag hälsar minskningen av arbetslösheten hemmavid med glädje, är det fortfarande sant att många människor skulle kunna få hjälp genom EU-projekt. Varför inte ta hänsyn till det relativa välståndet per invånare i en region till exempel? Regioner som sådana är varken rika eller fattiga - enskilda människor och lokala område är det och människornas behov skall vara grunden för stödet.
Jag välkomnar således den mycket välbehövliga reformeringen av EU: s regionala medel, men i likhet med människorna i min hemregion kommer jag att vara vaksam för att se till att vi får en rättvis behandling av Europa i framtiden.
Europeiska rådets möte i Cardiff

Ahlqvist, Theorin och Wibe
I punkt 3 uttalas det att gemenskapen skall föras närmare medborgarna. Vi instämmer helt och fullt i detta. Enligt resolutionen skall detta närmande emellertid ske genom att man skall " stärka integrationen" i utrikes- och säkerhetspolitiken samt i rättsliga och inrikes frågor. Detta är, med förlov sagt, rent befängt. Det är ju den överdrivna integrationen, den ständigt pågående överföringen av makt från medlemsstaterna till unionen som är själva grundorsaken till det ökande avståndet till människorna i unionen. Detta och de överdrivna förmåner som har beviljats parlamentariker och tjänstemän är grundorsaken. En ökad integration kommer att öka avståndet till folket, inte minska det.
Vi vill i stället med tillfredsställelse hälsa Tony Blairs och Göran Perssons uttalande mot ett federalt Europa samt Helmut Kohls och Jacques Chiracs utspel om att politiska frågor måste återföras till medlemsstatsnivå.
Inget i förslaget till kompromissresolution tar upp Europaparlamentarikernas löner och ersättningar, en fråga som behandlats i media i flera medlemsstater. Det finns bara en bra lösning på frågan om Europaparlamentarikernas löner och ersättningar: Överför dessa frågor helt och hållet till att bestämmas av medlemsstaterna, så får varje land ge löner och andra ersättningar i enlighet med de bestämmelser och sedvänjor som finns i respektive land.

Berthu
Den gemensamma fransk-tyska skrivelsen som riktades till ordföranden i Europeiska rådet strax innan toppmötet i Cardiff, med syftet att ta upp problemet med subsidiariteten inför en kommande reform av de europeiska institutionerna, framställs ofta på den federalistiska sidan som en effekt av kansler Kohls valretorik. Om så var fallet, skulle vi bara bli än mer bekymrade, för oberoende av omständigheterna vittnar det här dokumentet om en extrem försiktighet, som inte bådar gott när det gäller de berördas förmåga att lösa Europas verkliga problem: när till och med Jacques Chirac och Helmut Kohl vill attackera Europeiska kommissionen, lyckas de inte - så fångade är de själva av det federalistiska tankemönstret.
Vad är subsidiaritet enligt den här skrivelsen? Det är, för att sammanfatta, en organisationsprincip som gör det möjligt att överlåta ansvaret för de stora besluten till Europa och ansvaret för de små till nationerna. Denna princip skulle avvärja risken för ett Europa " med en centraliserad organisation" och skulle göra det möjligt att " vid beslutsfattandet hålla lokala, regionala och nationella speciella egenskaper i minnet" . AFP-kommunikén den 15 juni, som rapporterade om den franska delegationens förslag i Cardiff, sammanfattar väl situationen, genom att förklara att subsidiariteten är en princip för decentralisering.
Detta är inte vår ståndpunkt. Visst finns det ett intresse av att inte ha en centraliserad superstat i Europa, men det skulle vara ännu bättre att inte ha någon superstat alls. På samma sätt uppskattar vi att de europeiska institutionerna är välvilliga nog att ta hänsyn till våra " lokala, regionala och nationella speciella egenskaper" när de fattar beslut, men vi skulle vara ännu lyckligare om vi själva kunde fatta besluten, direkt eller inom våra nationella representationer. Kort sagt, vi noterar stats- och regeringschefernas vilja att lämna de små besluten till oss, men vi vill också ha de stora.
Med andra ord, för oss är subsidiariteten inte vilken decentralisering som helst, som fråntar Bryssel en del makt, samtidigt som det får legitimiteten för den mest avgörande makten. Subsidiariteten är tvärtom ett erkännande av det faktum att den huvudsakliga legitimiteten tillfaller nationen, för den utgör den representativa demokrati som är den mest livskraftiga, och som står medborgaren närmast.
Det är alltså nationen som eventuellt delegerar maktbefogenheter till Bryssel och som övervakar verkställandet av dem. I vårt begrepp är det absolut inte Bryssel som " decentraliserar" makt till nationernas fördel.
Alla försök att låta fundamentala beslut fattas på den mest avlägsna nivån, dvs. i Bryssel, innebär faktiskt att man fråntar den nära och levande demokratin dess befogenheter, för att överföra dem till en artificiell och avlägsen demokrati. Detta är vad våra stats- och regeringschefer vågar förse det vackra namnet subsidiaritet med, uppenbarligen med avsikten att lättare få oss att acceptera manövern. I realiteten är detta ett attentat mot demokratin.

Blokland
Om toppmötet i Cardiff kan det konstateras att det var ett toppmöte utan nyheter. Toppmötet kom för sent eftersom det viktigaste temat, nämligen EMU, behandlades redan i maj. Å andra sidan kom toppmötet för tidigt eftersom inga beslut skall fattas om de institutionella frågorna förrän vid ett senare minitoppmöte. Avtal om fördelningen av bördan mellan medlemsstaterna måste vänta tills val har hållits i Tyskland, eftersom man annars inte kan lita på att avtalen med Tyskland kan hållas.
Av skrivelsen från Kohl och Chirac framgår att den europeiska kärntruppen inte vill röra sig ur fläcken: inga ytterligare steg mot ett federalt Europa. Dessutom måste Europeiska kommissionens makt minskas för att avståndet mellan EU och medborgarna skall minska. Vi är glada över att Europas vidare utveckling kommer att diskuteras i oktober. Det är dock konstigt att de ämnen som inte kunde regleras i Amsterdamfördraget måste tas upp igen, fastän fördraget fortfarande måste ratificeras av flera länder.
Slutligen något om det brittiska ordförandeskapet. Ovannämnda utveckling visar att det Blair strävade efter från ordförandeskapets början, nämligen att ge Europa tillbaka till folket, misslyckats. Trots denna strävan står Europa fortfarande lika långt från medborgarna i Europa. Ändå röstade vi för den gemensamma resolutionen eftersom vi inte hade många skäl att rösta emot det lilla som stod i den.

Caudron
Jag skall inte dölja min besvikelse över det här rådsmötet bakom långrandiga lyriska och diplomatiska utflykter, ett möte som i stort sett saknade intresse. Vad blev det av de aviserade debatterna? Låt oss erkänna det - inte mycket.
Så försvann t.ex. frågan om arbetslösheten nästan helt och hållet, och i brist på en vilja att diskutera, lyckades våra ledare bara komma överens om det som redan har uppnåtts. Man har rätt att vänta sig mer av dessa män som har uppdraget att skissera konturerna för 2000-talets Europa.
Tyvärr hade vi framför allt rätt till att höra den eviga visan om eurobanaliteter, Asienkrisen och det faktum att Europa bör vara en modell i världens ögon. Kort sagt, ingenting nytt, och utan att vilja rikta någon särskild kritik mot vem det än vara må, finner jag detta mycket beklagansvärt.
Med igångsättandet av en institutionell reform finns det lyckligtvis ett skäl till att hoppas. Det finns dock anledning att vara vaksam, eftersom en sådan inte bara kan sammanfattas - om detta skall behöva klargöras - med summan av de bidrag som medlemsstaterna ger.
Även om jag beklagar det, måste jag erkänna att vissa personers uttalanden inte ökar optimismen hos anhängarna, vilka jag tillhör, av ett starkt politiskt Europa som gör sig gällande. Man kan också fundera över riskerna med en utvidgning under nuvarande omständigheter och över de första steg som har tagits i den riktningen. Ingen har intresse av att den framtida utvidgningen och dess institutionella logiska konsekvenser genomförs på grundval av haltande kompromisser, som riskerar att destabilisera den ekonomiska och monetära unionen på ett farligt sätt.
Det enda känslofyllda ögonblicket skall tillerkännas Nelson Mandela, som tillkännagav sitt kommande politiska tillbakadragande. Denna levande symbol för kampen för frihet och mänskliga rättigheter, som har haft förmågan att påverka sitt eget och ett helt folks öde, kan inte glömmas av den afrikanska kontinenten, och inte heller av Europa. Trots tyngden av åren som gått, förkroppsligar han fortfarande ett hopp om försoning mellan folk, ett hopp om tolerans och ett hopp om mänsklighet.
Jag kan inte säga tack till våra stats- och regeringschefer, men, efter toppmötet i Cardiff, skulle jag alltså kunna säga tack, herr Mandela.

Cushnahan
I likhet med alla ordförandeskap har Förenade kungarikets ordförandeskap haft sina framgångar och bakslag. Jag tänker emellertid inte räkna upp dem heller.
För mig är den mest betydelsefulla landvinningen att Förenade kungariket nu är tillbaka i Europas centrum och spelar en positiv roll i uppbygget av det. Förenade kungariket behöver Europeiska unionen och Europeiska unionen behöver Förenade kungariket.
Dessutom är det av avgörande betydelse för de anglo-irländska förbindelserna att både Irland och Förenade kungariket strävar efter gemensamma europeiska målsättningar. Många av oss hoppades att Europa skulle utgöra ramen för en försoning mellan Irlands båda delar. Det nuvarande brittiska avhoppet från den gemensamma valutan orsakar filosofiska, politiska och ekonomiska problem för förhållandet mellan Irlands båda delar och mellan Förenade kungariket och Irland.
Jag litar till och hoppas att Förenade kungarikets regering kommer att fullfölja sin positiva europeiska inställning och att detta problem, också, kommer att få sin lösning snarare förr än senare.
Slutligen skulle jag också vilja protokollföra mitt stöd för ändringsförslag 7, som framlagts av ELDR.

Holm
Stora delar av denna antagna resolution är för mig oacceptabla. Jag har därför röstat nej i slutomröstningen. Anledningen till detta är att jag inte tycker att inriktningen är den rätta.
De fina orden som flera EU-ledare uttalade på Cardiff-mötet om att närma EU till folket har inte fått några konkreta förslag från toppmötet utan har närmast gått i motsatt riktning. Menar man allvar med dessa ord, måste EU stanna upp i byggandet av " Europas Förenta stater" och i stället arbeta för att återföra makten till de nationella parlamenten, så att EU bara sysslar med de klart gränsöverskridande problemen.
Jag anser att Europaparlamentet med folkvalda parlamentariker borde ha anammat dessa fina ord från EU-ledarna i sin resolution. Som resolutionen nu ser ut går man emellertid i stället i motsatt riktning, bl.a. genom att återigen kräva fortsatt harmonisering och samordning av den ekonomiska politiken, försvars- och säkerhetspolitiken samt inom de rättsliga och inrikes frågorna. Detta är inga krav som gör att EU närmar sig folket.
Jag har röstat mot ändringsförslaget om en gemensam stadga för ledamöterna av Europaparlamentet. Inom vissa delar kan detta möjligtvis vara befogat, men samtidigt är en av de stora drivkrafterna för en gemensam stadga att ledamöterna skall få en enhetlig lön, vilket jag inte tycker är en särskilt bra idé, i synnerhet inte som det i korridorerna pratas om en enhetlig lön på uppemot 100 000 kr i månaden. Detta förslag är stötande.

Lukas
FPÖ röstar mot punkt 1, eftersom ett snabbt utvidgande av unionen i nuvarande förberedelsestadium inte verkar ändamålsenligt.
Därför är vi också mot punkt 2 och lägger ned vår röst för punkterna 2 till 4, som det ska hållas gemensam omröstning om, eftersom vi i princip välkomnar punkt 3 och 4.

Macartney
Vad beträffar ändringsförslag 7 (ny punkt 19a), förordar detta ändringsförslag den riktiga idén, den väsentliga idén att göra slut på diskriminering på grund av nationalitet. Det tas med i den första delen av ändringsförslaget. Jag stöder det till fullo. Till exempel är ledamöter i Europaparlamentet från Förenade kungariket, till skillnad från de flesta andra medlemsstater, inte berättigade till fria resor till, från och inom sina valkretsar. Det är bara ett exempel på oegentligheterna. Ordalydelsen i ändringsförslaget är dock bristfällig i det att den innebär att oavsett framstegen med en gemensam stadga för att undanröja diskriminering så skall Europaparlamentet vidta vissa särskilda åtgärder. Detta kommer inte att lösa problemet med diskriminering på grund av nationalitet. Att finna en övergripande lösning borde vara den huvuduppgift som både parlamentet och rådet skall ta sig an tillsammans.

Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för ändringsförslag 7 från liberalerna, eftersom det kräver att ersättningarna till ledamöter av Europaparlamentet skall stramas åt och endast täcka verkliga kostnader. Vi vill dock understryka att vi är bestämda motståndare till ändringsförslaget andra del om att upprätta en gemensam stadga för parlamentarikerna.

Souchet
Om jag för en stund sedan tillät mig att här häftigt angripa den brittiske premiärministern, Tony Blair, så är det för att det är helt oacceptabelt att höra en rådsordförande i Europeiska unionen framställa det som ett positivt beslut att våra fiskare fråntas sitt arbetsredskap: drivgarnet, vars utveckling Europeiska gemenskapen för några år sedan uppmuntrade.
Är det inte synnerligen skandalöst att se en oansvarig och godtycklig åtgärd kallas ett lyckligt resultat - något som skall tillskrivas unionens ordförandeskap - en åtgärd som gör hela kustbefolkningar förtvivlade?
Blair kom för att inför parlamentarikerna göra en sammanfattning av unionens ordförandeskap under det gångna halvåret, men han tvekade inte att framhålla förbudet mot drivgarn som ett av det brittiska ordförandeskapets hjältedåd på miljöområdet. Är det så att han försummar alla de förödande ekonomiska och sociala konsekvenser som ett sådant beslut kommer att orsaka i en hel rad sjö-, kust- och öregioner i Europa? Hur kan han skryta med att stå bakom ett såpass ödesdigert beslut?
Men faktum är, att inom det europeiska systemet på det sätt det fungerar i dag, så betyder verkliga omständigheter i grunden inte mycket: drivkraften för detta europeiska beslut är, än en gång, helt och hållet ideologisk. Den brittiska regeringen, som utan tvivel tror sig göra en fin medie-ekologisk kupp, begränsade sig till att ta hänsyn till kommissionens återupplivade tvångsföreställningar och påhitten från pseudo-ekologiska, manipulerande och mäktigt organiserade, lobbyister.
Jag säger detta högtidligen till den brittiske premiärministern: ert ordförandeskap kommer att präglas av en svart fläck. Genom att byta läger, genom att slå omkull den traditionella brittiska ståndpunkten, genom att förråda era egna fiskare och de i andra medlemsstater (med undantag för en enda), genom att göra er delaktig i monopolets vilja, genom att håna den gemensamma fiskeripolitikens principer, genom att håna all rättvisa, så har ni skött er illa och tagit på er ett historiskt ansvar. Genom att placera er i lägret för orättvisa och diskriminering, genom att driva med den gemensamma fiskeripolitikens vetenskapliga grunder har ni givit våra kustbefolkningar bilden av att Europeiska unionen är avlägsen och nonchalant, likgiltig och föraktfull. Tro mig, de kommer att minnas det.
Visst är problemet med drivgarn inte centralt för Europas framtid. Det sätt det har behandlats på avslöjar emellertid ett visst sätt att uppfatta och bygga upp Europa: ett sätt som våra medborgare inte längre vill ha, för den består i att utforma Europa mot européerna.

Thyssen
Jag röstade med övertygelse för ändringsförslag 7 och kan med nöje fastställa att det fick stöd av en majoritet i kammaren. På det sättet kan vi klargöra att den sedan länge väntade gemensamma stadgan för alla parlamentsledamöter inte måste inväntas för att nödvändiga ändringar och förbättringar i ersättningssystemet skall kunna genomföras.
Alla förbättringar som kan genomföras redan nu måste bli av. Det gäller bland annat varje form av oegentlig användning av ersättningen för omkostnader. Oegentlig användning ligger väldigt nära missbruk och det måste förhindras med alla medel vi har att tillgå. Jag litar på Europaparlamentet nu snabbt gör något åt det.
Betänkande: Pompidou

Blokland
Med det föreslagna direktivet siktar man på att möjliggöra fri handel med medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik i Europeiska unionens medlemsstater. I samband med det tas även folkhälsan upp.
I den första behandlingen yrkade Europaparlamentet, på uppmaning av föredraganden, kollega Pompidou, på ett starkare skydd av folkhälsan. Uppmärksamheten riktades med rätta mot de medicinska riskerna. Det som gjorde mig besviken då - och nu igen - är den ringa uppmärksamheten för de etiska aspekter som hänger samman med tekniken för in vitro-diagnostik. Det gäller i första hand de produkter som tillverkas av vävnader eller celler av mänskligt ursprung. I andra hand vill jag ta upp den prenatala diagnostiken. Följderna av en ståndpunkt som inte tar hänsyn till etiska aspekter i samband med användning av dessa medicinska produkter och tekniker, är oöverskådliga. Särskilt när man tänker på att kommersialiseringens intressen på europeisk nivå har företräde framför skyddet av folkhälsan i kroppslig och andlig mening.
Av ovannämnda skäl röstade jag emot ändringsförslag 2.

Hautala
Det är viktigt att man utarbetar etiska regler för användning av kliniska testutrustningar där man utgår från den testade personens integritetsskydd och att testerna inte leder till diskriminering på grund av arvsanlagen.
Den godkända ändringen i punkt 6 är en politisk signal till kommissionen om att överväga behovet av en separat lagstiftning för att säkra ovannämnda saker.
Betänkande: Camisón Asensio

Caudron
Jag gläder mig åt den snabba reaktionen från de europeiska institutionerna i en fråga av " högt strategiskt värde" . Samtidigt vill jag vittna om det utmärkta arbete som vår kollega Camisón Asensio har utfört.
GSM-nätet har uppnått framgångar utan motstycke, tack vare att man på förhand tog hänsyn till den nya kommunikationstekniken. Det är följaktligen logiskt och önskvärt att unionen redan nu förser sig med gemensamma normer och regler. Man kan med goda skäl tro att det framtida UMTS-nätet kommer att bli en framgång.
Utöver det viktiga tekniska stödet, är det rimligt att kammaren tar itu med problem som har med täckning att göra. Det säger sig självt att jag stöder de ändringsförslag som dels tar hänsyn till de mest glesbefolkade regionerna, dels den fullständiga kompatibiliteten mellan GSM och UMTS.
Mobiltelefonen möter framgångar utan motstycke. Europa står inte i tacksamhetsskuld. Samtidigt anser jag att vi ännu har mycket att göra för att förbättra vår ställning inom området för den nya informationstekniken, och mer särskilt när det gäller en verkligt allmän uppkoppling till Internet.
Till sist framhåller den här texten, att så fort det existerar en vilja är det möjligt att få en fråga att gå snabbt framåt. Det skulle alltså vara önskvärt om vi kunde " mobilisera" oss på samma sätt i andra frågor.
Vi har i dag skäl till att vara optimistiska.

Cushnahan
Framgången för mobiltelefonsystemet GSM under de senaste åren kan delvis tillskrivas Europas snabba gensvar med att genomföra en tidig standardiseringspolitik. Genom att agera på ett liknande sätt med den tredje generationens mobiltelefoner kan främjandet av gemensamma bestämmelser och normer åter garantera en snabb utveckling av näten och tjänsterna inom det nya UMTS-systemet.
Eftersom UMTS-systemet inte kommer att vara lätt tillgängligt förrän vid början på nästa århundrade kan planering i förväg och en Europavid samordning av politiken, som licencieringsförfaranden, hjälpa till att bana vägen för en övergång från GSM-systemet till denna nya teknik. Förutom att erbjuda samma tjänster som GSM-systemet, kommer UMTS att erbjuda sina användare snabb tillgång till Internet tillsammans med andra multimediatjänster. Detta slags tjänster är för närvarande inte tillgängliga i mobilformat. Kommunikations- och informationsteknikens snabba utveckling under den senare delen av detta århundrade har emellertid bidragit till en omvandling av individernas tekniska behov inom Europa och i resten av världen.
Ett snabbt, effektivt och lätt tillgängligt mobilnät, som erbjuder tjänster som tillförlitlig Internetuppkoppling, kan bidra till att tillfredsställa behoven för individer, företag och andra organisationer under de kommande åren. Genom att handla tidigt och skapa gemensamma ramar över hela Europa för det slutliga utnyttjandet av UMTS-systemet kan vi hjälpa till att hålla Europa kvar i främsta ledet av de tekniska framstegen under tjugohundratalet.

Lindqvist
Kommissionens förslag och betänkandet är i huvudsak bra. Utvecklingen på telekommunikationsområdet är oerhört snabb. Regleringar riskerar därför att också snabbt bli gamla och förlegade. EU-regleringar bör vara ett minimum. EU borde också ta initiativ till globala samtal med andra marknader för att undvika att olika system byggs upp i olika världsdelar. Det nya systemet, UMTS, måste få en bättre täckning på landsbygden.
Tilldelning av licenser måste ske på ett mer seriöst sätt än " auktioner till högstbjudande" . Sociala krav samt krav på täckning i glesbygder och ytterområden måste kunna uppfyllas.
Betänkande: Watson

Cushnahan
Jag skulle vilja ge mitt stöd till föredragandens slutsatser. Dubbelbeskattning är orättfärdigt och orättvist.
Jag skulle också hoppas att kommissionen i framtiden också tar itu med de betydande skillnaderna i bilpriserna mellan de olika medlemsstaterna. Jag är fullt medveten om att en årsrapport finns tillgänglig som uppmärksammar detta problem och att åtgärder har vidtagits gentemot vissa tillverkare för uppgjorda priser. Mer behöver dock göras.
Om det skall finnas en gemensam marknad så skall konsumenterna betala exakt samma pris för samma bil (inklusive skatter) oavsett vilket lan de lever i.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat emot betänkandet av Watson. Betänkandet innebär ingen ändring av de centrala delarna av kommissionens förslag, som enligt vår mening är högst problematiska.
Vi är emot kommissionens förslag av följande skäl:
Kommissionens förslag innebär bl.a. att en person som är medborgare i ett medlemsland, men som har bott i ett annat medlemsland i mer än sex månader, kan ta hem ett fordon utan att denne behöver betala registreringsavgift i sitt hemland, om han eller hon har betalat den registreringsavgift som läggs på fordonet i det land det förvärvats. Förslaget kommer att innebära ett stort tryck på de länder i EU som har registreringsavgift.
Dessutom fastställer förslaget inte någon siffra för hur många fordon en person kan föra in. Man kan då föreställa sig en omfattande spekulation i införsel av fordon för vidareförsäljning från länder utan registreringsavgift till länder med registreringsavgift.
Förslaget kommer att undergräva avgiftspolitiken i de elva länder som i dag har registreringsavgift på fordon, och kan öppna upp för ett omfattande missbruk. Kommissionens förslag är en inblandning i nationell suveränitet på beskattningsområdet. Ändringsförslagen i Watsons betänkande gör ingen skillnad i detta avseende.

Thors
Parlamentet röstade i dag om ett förslag till direktiv om skattebehandling av privata motorfordon vid permanent införsel till en annan medlemsstat i samband med byte av hemvist eller vid tillfälligt bruk i en annan medlemsstat än den där de är registrerade. Detta förslag är särskilt viktigt med tanke på Finland och Danmark, två länder som har höga avgifter för att bilar skall få tas i bruk. På många punkter kommer förslaget att göra reglerna klarare, även om det inte ännu löser alla problem.
Finland tvingar återflyttare att betala oskäliga importskatter på fordon när ägarna återvänt för att åter slå sig ned i hemlandet. Därför har kommissionen överlämnat ett officiellt klagomål till Finland som bryter mot artikel 95 i grundfördraget, vilket i sista hand kan leda till att Finland dras inför EG-domstolen.
Tyvärr lär det finnas en risk för att Finland skall stoppa detta goda förslag - kanske tillsammans med Danmark. Frågan är nu vilken roll Finland vill ha. Vill man stoppa ett förslag som skulle vara till stor praktisk nytta för många medborgare i Europa, speciellt när det skulle finnas idéer om hur man kan införa en vettigare bilbeskattning i Finland som skulle ta hänsyn till miljöaspekter och också kunde främja trafiksäkerheten?

Titley
Eftersom jag har förfärats över fall av dubbelbeskattning, vilket mina egna väljare som kör bil i andra medlemsstater i EU utsatts för, är jag glad över att kunna ge mitt stöd till detta betänkande i dag.
Det är oacceptabelt att människor är fria att på den gemensamma marknaden röra sig mellan länderna för att söka arbete, men att de ofta krävs på extra skatter när de vill ta bilen med sig! Jag vet att folk tidigare uppmuntrades att sätta sig på cykeln och leta efter arbete, men om man letar efter arbete i ett annat land, så skall man kunna köra sitt eget motorfordon där utan att bli beskattad en andra gång.
Det är hoppingivande att kommissionens förslag för att få ett slut på dubbelbeskattning av bilar för människor som rör sig runt i EU har lett till ett antal framställningar till detta Europaparlament. Detta visar att folkets valda företrädare kan ha en verklig inverkan på de problem som folk möter i sina dagliga liv.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.27 och återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0604/98 av Bertens m.fl. för ELDR-gruppen om Indiens och Pakistans kärnladdningsprov, -B4-0619/98 av Swoboda m.fl. för PSE-gruppen om Indiens och Pakistans kärnladdningsprov, -B4-0638/98 av McKenna m.fl. för V-gruppen om Indiens och Pakistans kärnladdningsprov, -B4-0647/98 av Hory för ARE-gruppen om Indiens och Pakistans kärnladdningsprov, -B4-0657/98 av Oostlander m.fl. för PPE-gruppen om kärnladdningsprov - den indiska subkontinenten, -B4-0663/98 av Wurtz m.fl. för GUE/NGL-gruppen om Indiens och Pakistans kärnladdningsprov.
Bertens
Herr ordförande! Jag antar att kommissionärens medarbetare för vidare det som jag har att säga här.
Den liberala gruppen stöder kammarens omfattande fördömande av Indiens och Pakistans provsprängningar. Det är klart. I båda länderna minskar den regionala stabiliteten och det kan inte vara bra, för något av de två länderna. Kostnaderna för budgeten, som redan är så liten, är jättelika. Indien har ofrivilligt placerat Kashmir på den internationella dagordningen igen och det internationella klimatet för nedrustning har försämrats avsevärt. Vår reaktion får inte ha samma Pavlov-innehåll. Sanktioner är nämligen inte någon lösning.
Det enorma inhemska politiska stödet för provsprängningarna i båda länderna visar att folkets vilja är svår att förändra. Vi måste i högre grad se till de djupare problemen. Det borde anordnas en internationell konferens om det regionala säkerhetsläget och de bilaterala problemen mellan länderna. Vi måste hitta en lämplig medlare.
Slutligen måste den internationella gemenskapen göra en allvarlig insats för att komma fram till en verklig kärnvapennedrustning. NPT och CTBT måste efterlevas på alla punkter. Det betyder också verklig icke-spridning.
Nu när jag ändå talar om sanktioner vore det väl ändå bra om unionen kunde binda sig vid ett förbud mot vapenexport till båda länderna. De har redan vapen så det räcker.

Truscott
Herr ordförande! På uppdrag av min grupp skulle jag vilja säga att kärnvapenproven som genomförts av Indien och Pakistan i maj är ett allvarligt hot mot den regionala och globala säkerheten. Förutom att öka spänningarna på den indiska subkontinenten så har proverna utvidgat den internationella kärnvapenklubben och brutit mot principen om icke-spridning. Andra länder kan känna sig hågade att fullfölja målet att skaffa sig kärnvapen.
Samtidigt som mer behöver göras av de existerande kärnvapenstaterna för att genomföra Fördraget om förhindrande av spridning av kärnvapen, kan ytterligare kärnvapenprov bara leda till global osäkerhet och risk för kärnvapenkrig. Det är därför som Indien och Pakistan måste ansluta sig till icke-spridningsfördraget och provstoppsfördraget omedelbart och ovillkorligen.
Europeiska unionen och Förenta staterna har helt riktigt tillgripit politiska och begränsade ekonomiska sanktioner mot Indien och Pakistan. Ända tills dess att de deltar i det internationella samfundets satsning för att minska och slutligen avskaffa kärnvapnen från jordklotet är det riktigt att dessa sanktioner skall bibehållas.
Inte heller får Indien och Pakistan exportera kärnvapenteknik eller fortsätta att utveckla och utplacera kärnvapen. EU: s medlemsländer skall se till att inget av det båda ländernas kärnvapenprogram får någon hjälp av europeisk utrustning och kunnande.
Sedan har vi också frågan om Jammu och Kashmir. Detta problem har varat alldeles för länge och är själva kärnan till fientligheten och misstänksamheten mellan New Delhi och Islamabad. Det är på tiden att EU stöder en medling i den tragiska delningen av Kashmir som har orsakat två krig mellan Indien och Pakistan och kostat tusentals liv. Konflikten har fortgått till denna dag, men det är på tiden att den löstes till gagn för hela folket i Jammu och Kashmir, och med deras samtycke.
Det finns ett överhängande behov av förtroendeskapande åtgärder mellan Indien och Pakistan och av vanligt käbbel, inte vapenskrammel.

McKenna
Herr ordförande! Vi måste alla fördöma både Indiens och Pakistans kärnvapenprov helt och hållet, men vi måste också se till oss själva - det ansvar Europeiska unionen har och det faktum att Frankrike för inte så länge sedan genomförde sina kärnvapenprov trots motstånd från hela världen.
Samtliga permanenta medlemmar i Förenta nationernas säkerhetsråd måste erkänna sitt ansvar för den nuvarande situationen. De fem kärnvapenmakterna förhindrade enighet om till och med mindre åtgärder för kärnvapennedrustning på den förberedande kommitténs möte om icke-spridningsfördraget i Genève. Med tanke på att vår egen irländske minister, David Andrews, har startat en kampanj för en kärnvapenfri värld, med stöd från en annan medlemsstat i Europeiska unionen, är det dessutom också viktigt att andra medlemsstater i Europeiska unionen stöder David Andrews i hans initiativ för att bli av med kärnvapnen helt och hållet.
Redan FN: s generalförsamlings sammanträde i januari 1946 krävde enhälligt i sin första resolution en kommission som skulle lägga förslag för avskaffandet av nationella kärnvapenarsenaler och alla större massförstörelsevapen. Atomvapnen finns fortfarande. Inte nog med att de inte har avskaffats, utan det förekommer en massiv spridning. Två medlemsstater i Europeiska unionen - Storbritannien och Frankrike - bär en mycket stor del av ansvaret för det. De måste acceptera det. Det är på tiden att de, tillsammans med andra länder i världen, gjorde sig av med sina kärnvapenarsenaler.

Ordföranden
Jag har nöjet att välkomna Cresson, som äntligen har kommit. Jag hoppas att hennes medarbetare ger henne en sammanfattning av allt högintressant som har sagts i hennes frånvaro. Ni skall vara välkommen!
Herr Dell'Alba, ni har verkligen tur, ni har en kommissionär!

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag var just på väg att säga det. Jag blev dock något förlägen av det faktum att vi inte är särskilt många, inte vi heller, det skall sägas. Jag lämnade därför inte in något förslag om förfarande, och jag gläder mig med er åt att vi har en samtalspartner här.
Jag skulle helt enkelt vilja säga att vi skriver under på den här resolutionen, inte motvilligt, men sannerligen inte heller med odelad glädje; den femtielfte resolutionen i raden som inte säger särskilt mycket. Vi skulle ha kunnat vara något mer beslutsamma. Jag anser att kärnvapenproven i Indien och Pakistan är en ytterst allvarlig fråga, att vi tar alltför lätt på den, med lite för mycket diplomati. Enligt min mening skulle vi ha skärpt tonen. Då GUSP nätt och jämnt har förmågan att hindra Europaparlamentets ledamöter från att närvara med en delegation vid internationella konferenser, eftersom det är helt funktionsodugligt i utrikes- och säkerhetspolitiskt hänseende, låt oss då nöja oss med den här texten och med spänning vänta på vilket svar kommissionen kommer att ge oss i det här ärendet.

Elmalan
Fru kommissionär, herr ordförande! Pakistan dröjde inte länge med att svara på Indiens kärnvapenprov, och därmed återuppväcka atomkrigets spöke. Farorna är sannolikt stora för Asien, men också för världens säkerhet i allmänhet. De här proven, som vår grupp omedelbart fördömde, riskerar att ge ny fart åt utbredningen och spridningen av kärnvapen i världen.
För att undvika att andra stater - med kapacitet att göra så - följer de här staternas exempel, är det nödvändigt att vidta brådskande åtgärder för ett totalt och definitivt förbud mot provsprängningar - även mot försök i laboratorier som en del kärnvapenmakter fortfarande genomför - samt för en eliminering av alla kärn- och massförstörelsevapen.
Vi måste få ett slut på detta fruktansvärda hot, vilket föreslås av det internationella nätverket " Abolition 2000" , som just nu samlar mer än ett tusental organisationer i världen. Det här nätverket har ställt upp målet att till år 2000 lyckas åstadkomma en konvention om eliminering av kärnvapen, vilket skulle göra det möjligt att utnyttja de medel som man just nu slösar på militära utgifter, till förmån för miljö, hälsa, utbildning och utveckling.
För att bidra till att den här kampanjen lyckas stöder jag den japanska regeringens förslag om att skapa ett internationellt forum, som, visserligen på ett symboliskt sätt, skulle hålla sitt första möte i Hiroshima, och vars syfte skulle vara att fastställa metoder som kan få planeten att bli av med alla kärnvapen för alltid.

Malone
Herr ordförande! Jag vill säga till kommissionen att enligt min uppfattning vore allt tal om att lägga sanktioner på folken på den indiska subkontinenten som ett svar på kärnvapenproven nyligen, fel. Det är ett mycket förenklat svar som inte innebär mycket mer än att man straffar de maktlösa för de mäktigas skenbara synder. En sådan utveckling skulle också vända upp och ned på dessa länders insatser för att sörja för grundläggande hälso- och utbildningshjälp, vilket har givit så stora bidrag till deras folks välbefinnande.
Jag beklagar givetvis det inträffade, men vi i Europa måste ta itu med verkligheten och fortsätta våra utvecklingsinsatser för att hjälpa de en miljon fattiga på den indiska subkontinenten. Till detta ändamål har jag föreslagit en muntlig fråga till kommissionen till vilken jag önskar få ett svar vid något tillfälle: håller den inte med om att vapenkapplöpningen avleder resurser från utveckling och reduktionen av fattigdom till det militär-industriella komplexet och håller den inte med om att införandet av sanktioner under dessa omständigheter inte kommer att leda till något annat än att man straffar de maktlösa för de mäktigas synder?

Mann, Thomas
Herr ordförande, fru kommissionär! Fem underjordiska kärnprovsprängningar av indierna i Rajastan har besvarats med sex kärnprovsprängningar av pakistanierna i Belutsjistan. Väst reagerar med indignation och avsky, medan reaktionen i Asien är översvallande entusiasm. Vem som kommer att vinna den befarade kapprustningen är osäkert. Miljontals människor kommer att bli förlorare. De strävar inte efter makt eller nationell prestige, utan efter möjligheter att komma undan fattigdom och förvägrad utbildning.
Indiernas kärnprovsprängningar utgör ett svar på Kinas agerande, som rustar för fullt sedan år tillbaka. Var är de västliga protesterna? Till och med i Tibet lagras atomvapen, och Kina bistår Pakistan med vapenkunskaper och raketer. Kommer det muslimska Pakistan och världens största demokrati, Indien, att vara beredda att sluta internationella avtal om kärnkraften, om de erkänns som förhandlingspartners av industrinationerna? Om man kan lita på kärnvapenstaternas övervakningskommittéer och om säkerhet med kärnvapen äntligen kan garanteras blir det lättare att skriva under icke-spridningsavtalet av kärnvapen liksom avtalet om stopp för provsprängningar, som också till slut måste ratificeras av den amerikanska kongressen.

André-Léonard
Herr ordförande! Under den förra sammanträdesperioden var vi många som gjorde hetsiga inlägg i debatten för att fördöma Indiens kärnvapenprov. Fortsättningen, den känner vi till, några dagar senare efterapade Islamabad New Delhi, trots rådets, Förenta nationernas och Förenta staternas försök att avråda det från detta. Efter flera decennier av svåra förbindelser är Kashmir fortfarande ett tvistefrö mellan dessa två länder. Vi förväntar oss att Indien skall göra en gest, som visar att den inte vill att problemet skall internationaliseras, och som därmed lugnar de 30 000 personer som lever i ständig skräck på båda sidor gränsen.
Den frenetiska kapprustningen måste upphöra - vilken framför allt beror på en bitter nationalism på båda sidor - den kommer oundvikligen att leda till en upptrappning och till en regional och internationell instabilitet. Indien, som är världens största demokrati, måste ge prov på klokhet och få ett slut på kärnvapenspridningens infernaliska spiral. Även Kina måste inta en mer försonande attityd i denna särskilt sårbara region. Allt måste göras för att dialogen skall återupptas, och det är i den strävan som jag välkomnar rådets initiativ att organisera ett regionalt toppmöte om säkerheten i Asien. Unionen kräver omedelbart att Indien och Pakistan skall underteckna och villkorslöst ratificera det fullständiga provstoppsavtalet samt icke-spridningsavtalet.

Holm
Herr ordförande! Det är inte mer än att man kan beklaga det ofattbara i att det nu har sprängts elva kärnvapenprover i Indien och Pakistan. Det gör ju att vi måste ta ett stort ansvar. Jag beklagar att vi inte kan vara villiga att ta itu med vapenexporten och exporten av delar till vapen till både Indien och Pakistan. Mitt eget land exporterar tyvärr delar till vapen till Indien.
I södra Indien har de militära utgifterna ökat med 25 procent under de senaste tio åren. Indiens regering satsar mer än en fjärdedel av landets statliga forskningsmedel på militär forskning, medel som skulle kunna användas på ett mycket, mycket bättre sätt för alla fattiga i denna region. Den nya regeringen i Indien har nu dessutom i sin budget föreslagit en hundraprocentig ökning av utgifterna de närmaste fem åren.
Den bakomliggande krisen till detta är naturligtvis Kashmir. Det är beklagligt att Indien och Pakistan inte har lyckats nå en lösning på detta problem på diplomatiska vägar. Vi måste genom FN agera för att finna en diplomatisk lösning genom regionala konferenser och uppmuntran innan det går för långt.

Caligaris
Herr ordförande! När det gäller de kärnvapenprov som utförts av Indien och Pakistan har omvärldens reaktion blivit att vi kanske har gått tillbaka till avskräckningsstrategin, med hotet om ömsesidig utrotande, man har talat om en vilja att uppnå kärnvapenstatus och även om möjligheten till ett konventionellt krig som kunde eskalera till en kärnvapenkonflikt.
Jag tycker emellertid att samtliga dessa krigsscenarier är gamla, inaktuella, de hör till det kalla kriget. Med den diagnosen kommer vi verkligen inte att kunna minska riskerna för kärnvapenspridning. Verkligheten är mycket annorlunda och mer komplicerad, mer blygsam, men också mer riskabel. Det handlar om att använda kärnvapen för att skrämmas, för att hindra politiska åtgärder från andra länder och om utpressning. I går återgav Herald Tribune nyheten att Korea hotade att exportera missiler om man inte fick omfattande ekonomiskt stöd. Detta är en teknik som redan utnyttjats och som, förmodligen, man på nytt kan använda sig av. Det handlar om nationell stolthet - den pakistanske statsministern sade att han varit tvungen att ge efter för den allmänna opinionen - och det är dessutom, kanske, en fråga om övertalning.
Om man förstår detta och om man formulerar en bra diagnos kanske man kan bota sjukdomen, annars inte!

Oostlander
Herr ordförande! Indiens och Pakistans kärnvapenprov har ställt oss inför det faktum att vi egentligen lever i ett läge där vi inte bara kan kritisera dessa länder utan också borde vara lite självkritiska. Egentligen är det naturligtvis en skandal att kärnvapenmakterna inte har gjort tillräckligt för att minska sin egen vapenproduktion och sina egna vapenförråd. Det leder till att även andra länder tycker att kärnvapen ändå ökar landets status ordentligt. Om det sedan är så på den indiska subkontinenten att det ena landet genomför lyckade provsprängningar och utvecklar kärnvapen så känner sig det andra landet naturligtvis tvingat att göra samma sak eftersom man inte har något garanterat skydd mot motpartens anfall med kärnvapen.
Därför är det mycket viktigt att även västvärlden och Ryssland och Kina nu inser att de måste göra allvar av en genomgående nedrustning på kärnvapenområdet. Nyligen hade vi det omöjliga problemet med Frankrike som själv började genomföra provsprängningar i Mururoa. Jag är därför en mycket ivrig förespråkare för att åtminstone inte döma de två länderna, Indien och Pakistan, hårdare än vi dömde Frankrike, då det egentligen var mycket värre att det landet genomförde kärnvapenprov. För övrigt hoppas jag att våra åtgärder kan bidra till att icke-spridningsavtalet snabbt undertecknas av de båda nya kärnvapenmakterna och att den ständiga spiralen med upprustning, upprustning och upprustning kan stoppas på ett tidigt stadium.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Kärnvapenupptrappningen i Sydasien får väldigt stora politiska och geostrategiska konsekvenser, vilket många av er för övrigt har framhållit. Det handlar om ett ifrågasättande av icke-spridningssystemet, och om risken för att det smittar av sig på andra länder.
Europeiska unionens mål är först och främst att återupprätta icke-spridningssystemets trovärdighet, att få Indien och Pakistan att ratificera icke-spridningsavtalet och CTBT, Complete Test Ban Treaty , att återuppliva en verklig dialog mellan Indien och Pakistan, och framför allt att hitta en acceptabel lösning på problemet med Kashmir, den oroshärd som är avgörande för rivaliteten mellan Indien och Pakistan. Indien som fram till i dag hade lyckats med att inte sprida konflikten till andra länder, har på den här punkten begått ett allvarligt misstag. Det skulle vara bra att utnyttja denna nya möjlighet.
Sedan måste vi ge vårt stöd till inrättandet av regionala säkerhetsmekanismer, som det till skillnad från andra regioner i världen, bl.a. ASEAN, verkligen finns en brist på här. Det är viktigt att skapa en positiv dynamik, som kan hjälpa de här länderna, men också världssamfundet, att bryta dödläget. Ur den synvinkeln, med hänsyn till den osäkerhet som just nu råder i Indien och i Pakistan, verkar det inte särskilt klokt att slå in på en väg som skulle kunna leda till att vår dialog med de här länderna avbryts - jag säger detta för ett antal talare som ville att vi skulle gå längre, ja att vi till och med skulle vidta motåtgärder. Vi anser att dialogen med de här länderna måste upprätthållas. Det är viktigt att få dem att verkligen förstå, att kärnvapenomställningen bara kan skada dem. I det sammanhanget har Europeiska unionen förklarat sig beredd att vidta nödvändiga åtgärder, genom att behandla Indien och Pakistan likvärdigt. Ett sådant förhållningssätt bör emellertid inte stänga dörren för en dialog.
Europeiska kommissionen är beredd att delta i världssamfundets insatser för att försöka nå fram till och genomföra initiativ, som syftar till att få den regionala stabiliteten att öka och att bromsa kärnvapenspridningen.

Malone
Herr ordförande! Har jag förstått saken rätt att det inte är fråga om att vidta sanktioner för närvarande?

Cresson
Nej, jag sade just att det inte är tal om sanktioner, utan att man tvärtom måste upprätthålla dialogen med de här länderna på ett så effektivt sätt som möjligt.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0605/98 av Fassa m.fl. för ELDR-gruppen om kriget mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0620/98 av Vecchi för PSE-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0631/98 av Pasty m.fl. för UPE-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0637/98 av Günther m.fl. för PPE-gruppen om territoriallkonflikten mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0644/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0649/98 av Hory och Macartney för ARE-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea, -B4-0664/98 av Vinci m.fl. för GUE/NGL-gruppen om konflikten mellan Etiopien och Eritrea.
Bertens
Herr ordförande! Kriget mellan Etiopien och Eritrea om ett markområde på 400 km² är återigen ett ovanligt bra exempel på den förintande kraften i felaktiga överläggningar, i krig, i meningslöst våld, där förebyggande diplomati kanske skulle ha kunnat göra något. Tyvärr kan dessa utfattiga länder, som var goda grannar tills för ungefär tre månader sedan, inte skydda sig själva mot denna förintelse.
Varje gränstvist kan lika lite lösas genom medling, med att ge och ta. Parterna måste uppmuntras att acceptera ett vapenstillestånd och jag välkomnar därför också de insatser och den beredvillighet som Rwandas regering och Egyptens president visat.
Unionen måste vara villig att ge all den hjälp som behövs och speciellt nödhjälp till flyktingar. Dessa fattiga länder måste fås att inse att en militär lösning för den här typen av små eller stora konflikter aldrig kan leda till verkliga lösningar. En militär lösning kan inte vara en hållbar lösning.

Cunningham
Herr ordförande! Jag var i Etiopien och Eritrea för bara ett par veckor sedan och jag träffade både Etiopiens premiärminister och Eritreas president, samt många andra politiker och människor. Jag tycker att det är helt otroligt att dessa två länder befinner sig i just denna gränskonflikt. Historien är full av en hel rad meningslösa krig, men just detta krig måste vara ett av de mest meningslösa krigen på hundratals år. Detta är två länder, vars ledare faktiskt kämpade tillsammans för att försöka bli av med den ondskefulla Dergue-regimen, den kommunistiska regimen i Etiopien. När man tänker på det, på att bland de 175 länder i världen som finns med på FN: s index över mänsklig utveckling så finns både Etiopien och Eritrea bland de fem sista, och att denna konflikt kommer att leda till inte bara ännu värre fattigdom i båda länder, utan till ännu större instabilitet i hela regionen, måste vi uppmana båda länderna att dra sig tillbaka från krigets rand och ge sig in i samtal.
Jag kommer att lägga fram ett muntligt ändringsförslag som försöker att uppdatera denna resolution, då det för närvarande råder vapenvila under medling från Rwanda, Afrikanska enhetsorganisationen och Förenta staterna. Vi måste göra allt som står i vår makt för att se till att denna vapenvila består.
Jag vädjar till båda sidor - etiopierna och eritreanerna - att dra sig tillbaka från randen av vad som skulle kunna bli en enorm tragedi och ge sig in i medling. Jag vädjar till Europeiska unionen att gör allt som står i dess makt för att se till att söka en fredlig lösning till det som jag beskrivit som en både tragisk och meningslös konflikt.

Robles Piquer
Herr ordförande, fru kommissionär! Eritreas president yttrade nyligen, som svar på frågan hur det som inträffat kunde inträffa, något så simpelt som: " Det är mycket svårt att ge ett enkelt svar på det" . Etiopiens president sade i samband med händelserna: " Jag blev förvånad, upprörd och förvirrad" .
Som ni förstår verkar det som vi européer var de som blev mest förvånade och förvirrade, för trots att vissa av Europeiska unionens medlemsländer har en stark historisk anknytning till denna världsdel, råder det ingen tvekan om att ingen här visste något. Det understryks också i en av punkterna i vårt resolutionsförslag att rådet nöjde sig med att uttala några vackra fördömande fraser och inte ens deltog i försöken att få förhandlingar till stånd som kunde sätta stopp för fientligheterna. Som vi alla vet var det USA, Rwanda och Afrikanska enhetsorganisationen som ingrep.
Rådets passiva attityd i frågan är ett skamligt bevis på att vi saknar en gemensam utrikespolitik, liksom även det faktum att två länder som är grannar - inte bara geografiska utan även ideologiska, historiska och fram till nyligen grannar som stod på samma sida i striden - håller på att inleda - fastän det just nu verkar som att man lyckats åstadkomma ett eldupphör - ett av dessa krig vid världens ände, för att använda ett uttryck i den peruansk-spanske författaren Vargas Llosas enastående roman som ni säkert har läst och som i Brasilien har titeln " De gamlas krig" , en mästerlig skildring av ett fruktansvärt krig.
Hur som helst tror jag inte att vi i framtiden och förmodligen inte heller i dag, kan nöja oss med att uttala vackra fraser och erbjuda ett generöst humanitärt bistånd, utan vi måste dra lärdom av denna läxa, herr ordförande - för det har i slutänden varit en liten läxa - och upphöra med vårt oengagemang och vår passivitet.

Telkämper
Herr ordförande! Konflikten mellan Etiopien och Eritrea har överraskat oss och gjort oss alla bestörta. Vi är bekymrade över att regionen blir ännu oroligare. Vi är bekymrade över att det ska behöva komma till en tragedi. Offren är i första hand de enskilda människorna i regionen. Redan genom att regionen är en av de fattigaste i världen är de drabbade, nu läggs kriget till deras situation. Gränskonflikter av detta slag är ofta en följd av inrikespolitiska motsättningar och olikheter, såväl i Etiopien som i Eritrea. Vi menar att denna konflikt inte får eskalera ytterligare. Europeiska unionen måste stödja alla diplomatiska försök. Vi välkomnar OAU: s, USA: s och Rwandas ansträngningar.
Rådet har i sitt senaste uttalande från toppmötet i Cardiff uttryckt sitt fördömande av konflikten, sitt stöd för en diplomatisk lösning och sin beredskap, ifall man inleder förhandlingar, att bidra med materiell hjälp. Vi som parlament bör stödja detta, och även ni, fru kommissionär, bör i kommissionens namn göra det. Vi måste försöka att finna en diplomatisk lösning och att omedelbart hjälpa människorna i regionen med materiella medel.

Macartney
Herr ordförande! Får jag tala i egenskap av den person som satt som ordförande för det sammanträde som utarbetade den sammansatta texten? Jag vill stödja det Cunningham sade, men vi blev rätt så omsprungna av händelsernas snabba gång. Vi gjorde ingen uttrycklig hänvisning till Rwandas och Förenta staternas insatser och fredsplanen som antogs av Afrikanska enhetsorganisationen i Ouagadougou den 4-5 juni. Jag tycker att det skulle stärka denna resolution enormt om vi kunde göra någon hänvisning till detta och jag skulle stödja Cunningham om han är villig att göra ett utkast till något.
Den resolution vi har antagit gör tre hänvisningar som skulle kunna tillämpas för detta. Vi talar om fredsplaner i punkt 1, vi talar om Afrikanska enhetsorganisationen och denna unions råd i punkt 3 och i punkt 5 uppdrar vi att resolutionen vidarebefordras till Rwanda och Förenta staterna. De skarpsynta bland er kanske undrar: varför dessa två länder? Jag har just förklarat skälet till detta, men jag ber om ursäkt om vi har varit allt annat än uttryckliga. Jag anser att vi borde rätta till detta eftersom vi alla vill se ett slut på konflikten. Parterna har också accepterat medlingen som dessa två länder föreslagit och som Afrikanska enhetsorganisationen givit sitt samtycke till, och jag tycker att denna kammare borde stödja detta för ett snabbt slut på konflikten.

Speciale
Herr ordförande! Den här konflikten är allvarlig, som redan påpekats, inte bara på grund av de militära och civila offren och förstörelsen av redan fattiga länder, utan därför att den har förstört ett klimat av samarbete och vänskap mellan två stater som verkade solitt och det har försvagat det som skulle kunnat bli en afrikansk modell för stabilitet och samarbete utan fanatism.
I det här skedet har förmodligen vanan att kriga och de politiska systemens demokratiska ömtålighet, de politiska system som nyss sluppit ur diktaturens grepp och vunnit oberoende, fått ta överhanden. Det är viktigt att Eritrea och Etiopien har accepterat - låt mig förtydliga, på initiativ av USA och Italien - att upphöra med bombningarna. Nu måste Europeiska unionen, tillsammans med det internationella samfundet, göra kraftiga ansträngningar för att hjälpa den drabbade befolkningen och flyktingarna, för att hitta en fredlig lösning på konflikten och skapa villkor för en verkliga fredsplan. Europeiska unionen måste även i det här fallet visa att man vill spela en internationell roll och att man vill ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.

Ford
Herr ordförande! Tillsammans med Tony Cunningham fick jag nyligen tillfälle att besöka båda dessa länder. Jag måste säga att medan jag var där fanns det vissa tecken på spänning. Sedan det nationella befrielsekrig som skapade Eritrea har de haft tvister med både Jemen om Hanish-öarna och med Etiopien om just det landområde vi talar om nu. Det förefaller som om just detta krig inte utlöstes av landtvisten, utan mer av ekonomin. Separationen mellan de två valutorna nyligen har givit upphov till stora rubbningar i handeln och detta har lett till stigande priser på båda sidor om gränsen eftersom det nu har blivit brist på de varor som brukade handlas mellan de två länderna. Det är en av anledningarna till de etiopiska styrkornas framstöt mot Assab-hamnen under slutet på kriget.
Vi har inte råd att låta denna situation fortgå. Vi måste använda de påtryckningsmedel vi har för att se till att den vapenvila som nu råder håller. Jag hoppas att vi kan ändra resolutionen muntligt för att uppdatera den och se till att rådet och kommissionen fortsätter att utöva påtryckningar på de två potentiella kombattanterna.

Cresson
Herr ordförande, ärade ledamöter! Kommissionen är ytterst oroad över de militära sammanstötningar som nyligen ägde rum vid gränsen mellan Eritrea och Etiopien. Den beklagar de här incidenterna mellan två grannländer och delar den ängslan man ger uttryck för.
Kommissionen uppmanar med bestämdhet de båda länderna att inte tillgripa våld, att upphöra med alla fientligheter och att återuppta förhandlingarna. Den insisterar på att konflikten skall lösas på fredlig väg. Den välkomnar och uppmuntrar Förenta staternas, Rwandas, Italiens och alla nationella och regionala organisationers insatser, som syftar till att lugna situationen och att ombesörja en medling, med målsättningen att finna en fredlig lösning på den aktuella krisen. Den hoppas uppriktigt att de här länderna och organisationerna kommer att lyckas i sitt företag och är beredd att hjälpa dem.
Kommissionen är beredd att tillhandahålla humanitär hjälp, om behov finns. Den undersöker redan nu möjligheterna till att bemöta den etiopiska förfrågan om hjälp till de folk som har flytt till norra Tigré.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Moratorium vad gäller dödsstraff -B4-0595/98 av Dupuis m.fl. för ARE-gruppen om frågan om dödsstraff och införandet av ett allmänt moratorium för avrättningar, -B4-0615/98 av Cars och Frischenschlager för ELDR-gruppen om ett generellt moratorium vad gäller dödsstraff, -B4-0621/98 av Imbeni för PSE-gruppen om frågan om dödsstraff och införandet av ett generellt moratorium vad gäller avrättningar, -B4-0642/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen om frågan om dödsstraff och ett generellt moratorium vad gäller avrättningar, -B4-0658/98 av Habsburg-Lothringen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om frågan om dödsstraff och inrättandet av ett generellt moratorium vad gäller avrättningar, -B4-0665/98 av Manisco m.fl. för GUE/NGL-gruppen om frågan om dödsstraff och inrättandet av ett generellt moratorium vad gäller avrättningar,
Ekvatorialguinea -B4-0600/98 av Ferrer m.fl. för PPE-gruppen om dödsstraff som utdömts mot 15 personer i Ekvatorialguinea, -B4-0618/98 av Gasòliba I Böhm m.fl. för ELDR-gruppen om Ekvatorialguinea, -B4-0622/98 av Sauquillo Pérez del Arco och Pons Grau för PSE-gruppen om dödsstraff utdömda i Ekvatorialguinea, -B4-0632/98 av Pasty och van Bladel för UPE-gruppen om dödsdomarna mot 15 personer i Ekvatorialguinea, -B4-0655/98 avHory för ARE-gruppen om dödsdomar mot 15 personer i Ekvatorialguinea, -B4-0667/98 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen om de mänskliga rättigheterna: dödsstraff i Ekvatorialguinea, 
Indonesien - Östtimor -B4-0624/98 av Marinho m.fl. för PSE-gruppen om situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Indonesien och Östtimor, -B4-0635/98 av Pasty m.fl. för UPE-gruppen om Östtimor, -B4-0662/98 av Cunha m.fl. för PPE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Indonesien och Östtimor, -B4-0668/98 av Ribeiro m.fl. för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Indonesien och Östtimor, 
Tchad -B4-0623/98 av Rocard för PSE-gruppen om upphävande av den parlamentariska immuniteten för Ngarlejv Yorongars, -B4-0636/98 av Maij-Weggen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om brott mot de mänskliga rättigheter i Tchad, -B4-0646/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om Tchad, -B4-0651/98 av Macartney och Saint-Pierre för ARE-gruppen om situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Tchad, 
Pakistan -B4-0614/98 av Blokland och van Dam för I-EDN-gruppen om mänskliga rättigheter i Pakistan, -B4-0659/98 av Lenz m.fl. för PPE-gruppen om hädelselagen i Pakistan, 
Guinea-Bissau -B4-0654/98 av Hory m.fl. för ARE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau, -B4-0675/98 av Cunha för PPE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau.
Moratorium vad gäller dödsstraff
Dupuis
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Först och främst skulle jag vilja tacka alla de andra grupperna, utan undantag, som har stött den här resolutionen, som inte är en i raden av alla resolutioner om dödsstraffet, vilket jag tycker är viktigt att framhålla. Den här resolutionen kräver något mycket precist: den uppmanar rådet att ge det framtida ordförandeskapet i uppdrag - det österrikiska ordförandeskapet - att samordna unionens initiativ inom Förenta nationernas generalförsamling, för att frågan om ett moratorium äntligen skall föras upp på dagordningen, inför utsikten att nå en framgång.
Det är alltså en uppmaning som vi riktar till Schüssel, utrikesminister, och till Ferrero-Waldner, statssekreterare vid utrikesdepartementet, med förhoppningen om att de kommer att kunna ge oss några fingervisningar redan på onsdagen under nästa sammanträdesperiod, här i Strasbourg. Vi hoppas att de kommer att kunna tala om för oss att de har fått ett sådant mandat från rådet.
Jag anser att det är viktigt. Det här handlar om ett konkret initiativ. Det är inte bara ord. Det syftar till att internationell rätt skall innefatta ett mål som många ledamöter i Europaparlamentet delar sedan länge, nämligen avskaffandet av dödsstraffet, och under alla omständigheter, ett första steg mot ett definitivt avskaffande av dödsstraffet.
Detta är, tycker jag, ett mycket konkret sätt att fira, att högtidlighålla 50-årsdagen för den universella stadgan om de mänskliga rättigheterna. Det finns en majoritet inom världssamfundet. Omkring 90 stater har redan yttrat sig för ett ja till ett moratorium, genom omröstningar i rådet, i kommissionen för mänskliga rättigheter förra året, och även det här året i Genève. Det handlar alltså om att få en redan existerande majoritet att komma till uttryck.
Jag tror att parlamentet, genom sin såpass konkreta uppmaning till rådet och kommissionen att engagera sig i den här kampen, än en gång kan ge den lilla knuffen framåt som skulle kunna vara avgörande.
(Applåder)

Cars
Herr ordförande! Jag vill först säga att jag instämmer med Dupuis. Så länge Storbritannien styrdes av de konservativa ville man inte att kampen mot dödsstraffet skulle bli en gemensam angelägenhet för Europeiska unionen. Det har ändrats nu. I dag står Europa mer enat än någonsin i den kampen. Vi är faktiskt den starkaste kraften i världen för att driva frågan mot dödsstraffet, vilket vi också har en stor heder av.
Denna resolution syftar, precis som Dupuis sade, till att få FN att nu införa ett moratorium i hela världen. Det är viktigt, eftersom det finns ett antal länder, t.ex. Kina, Förenta staterna, Iran och Irak, som alltjämt avrättar sina medborgare i ett stort antal. Det är en skam att så sker! Faktum är, herr ordförande, att Europas kamp mot dödsstraffet är ett uttryck för den humanism och den kultursyn som numera präglar vår världsdel, till oss och till vår egen stora heder.

Ullmann
Herr ordförande, fru kommissionär! Den europeiska konventionen för mänskliga rättigheter med protokollet som avskaffar dödsstraffet hör till Europeiska unionens rättsliga grunder. Den är därför förpliktigad att höja sin röst i det internationella samtalet för att avskaffa detta straff. Jag är överens med de föregående talarna om att parlamentet enhälligt bör ställa sig bakom och godkänna de föreslagna konkreta åtgärderna. Vi måste göra allt för att dödsstraffet, som är en arkaisk kvarleva från sakralrättens tid, försvinner från vår rättsordning, som grundar sig på de mänskliga rättigheterna och därför inte kan tillåta en form av straff som eliminerar människan som rättssubjekt.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, i sin bok " Demokratins kris och framtid" säger den store schweiziske nationalekonomen Felix Somari följande: " Att tillämpa dödsstraffet på en återfallsmördare innebär att bara det första mordet blir bestraffat. De övriga morden är straffria." Detta var ett av hans många argument mot dödsstraffet. Det finns en sak som för mig blir helt klar: Förutom alla motiverade moraliska invändningar mot dödsstraffet innebär dödsstraffet egentligen bara ett bagatelliserande av det brott som är det som oftast får detta straff. Ett verkligt livstids fängelsestraff är i de flesta fall säkerligen en humanare lösning, men också en tyngre bestraffning. Av de anledningen är jag mycket belåten över att denna resolution i dag förhoppningsvis kommer att antas i Europaparlamentet utan att några hinder kommer emellan.
Detta är också i överensstämmelse med parlamentets agerande, även om jag skulle bli speciellt glad om vi äntligen med ett klart formulerat moratorium kunde behandla frågan om dödsstraffet utan att vackla så som ofta är fallet. Det är nämligen så, att om ett land är oviktigt, så fördöms det snabbt, men är landet betydelsefullare så sitter fördömandet längre in. Jag tänker t.ex. på det fall när vi en gång försökte behandla frågan om handel med organ hos dödsdömda i Kina.
Det är en sak till jag vill ta upp. När vi väl talar om det egentliga dödsstraffet bör vi också rikta blicken mot det dödsstraff som är det vanligaste hos oss, nämligen det dödsstraff som riktas mot det ofödda livet. Detta borde vi äntligen kunna betrakta med andra ögon, eftersom det hos oss i de flesta fall tyvärr verkställs utan rättegång.

González Álvarez
Herr ordförande, fru kommissionär! Europaparlamentet uppmanar än en gång rådet, medlemsstaterna och det nya österrikiska ordförandeskapet att se till att man på Förenta nationernas nästa generalförsamling tar upp detta moratorium för dödsstraffet på dagordningen, och att det då är ett allomfattande moratorium som avses, och att det även ska finnas en resolution med denna uppmaning.
Om det så bara funnits en enda oskyldig person som skulle bli avrättad, skulle detta motivera ett allomfattande moratorium och ett upphävande av dödsstraffet. Men det är tiotals oskyldiga individer som har blivit avrättade och därför är det oacceptabelt att dödsstraffet fortfarande inte har upphävts i slutet av detta århundrade.
Längre fram kommer vi att tala om Guinea, om 15 personer som har dömts till döden utan de ringaste möjligheter till ett godtagbart försvar.
Därför ställer vi oss bakom vår kollega Maniscos ställningstagande att avgå från delegationen för förbindelserna med Förenta staterna, eftersom nästa möte kommer att äga rum i Texas, en stat som har den tvivelaktiga äran att ha avrättat tio personer sedan i mars månad.

Vanhecke
Herr ordförande! Först vill jag tydligt och klart säga att jag personligen av många mycket olika skäl är principiell motståndare till dödsstraffet och att jag dessutom, liksom alla här i parlamentet, är chockad över den brutalitet som man behandlar människoliv med i länder som Kina och Pakistan, för att nu bara nämna två i den långa raden. Ändå kommer jag inte att rösta för resolutionen, och jag kommer att lägga ned min röst. Jag vill nämligen inte ge någon felaktig signal till mitt eget land eller till och med till min egen världsdel. I vår världsdel, Europa, är ju inte dödsstraffet problemet utan just dess motpol. Det är det släpphänta och till och med mycket lättsinniga sätt som grova brottslingar behandlas på. För två år sedan avskaffades dödsstraffet även officiellt i Belgien. Tyvärr skedde det inte samtidigt ett införande av oavkortbara straff som till exempel verkligt livstidsstraff för de allra grövsta brottslingarna, tvärtom.
På det viset befinner vi oss just nu i ett läge som innebär att i till exempel Belgien dömda sadistiska pedofiler, människor som våldtar barn och barnamördare redan efter några år systematiskt släpps lösa i samhället. Jag betonar att det läget tyvärr inte bara gäller i mitt land utan tillämpas i flera europeiska länder, vilket nyligen visade sig i dramatiska rättsfall, i Tyskland och i Frankrike. Dessutom har det ökända Dutroux-fallet lärt oss att barnamördare och människor som våldtar barn inte bara släpps fria utan att de då kan räkna med bidrag från det sociala. I fallet Marc Dutroux var det ett understöd på 80 000 franc netto per månad, ett belopp som skötsamma hjälpsökande som aldrig gjort någon något ont bara kan drömma om. I visst avseende skulle man lite polemiskt men mycket berättigat kunna säga att dödsstraff för sådana monster som ständigt återfaller i brottslighet skulle ha kunnat rädda flera barnaliv.
Den dag som jag på heder och samvete kan säga att barn och oskyldiga medborgare i mitt land, och det gäller för alla länder i Europa, åtnjuter ett fullgott skydd och att de grövsta brottslingarna får tillräckliga straff, den dagen kan jag med övertygelse rösta för vilken resolution mot dödsstraffet det än vara månde, men i dag är det tyvärr inte möjligt.
Ekvatorialguinea

Ferrer
Herr ordförande! Parlamentet bör enhälligt fördöma och rikta skarp kritik mot det förtryck som bubifolket i Ekvatorialguinea drabbats av till följd av de kaotiska händelser som utspelades på ön Bioko i januari, den tortyr som 117 bubier blivit utsatta för efter anklagelser om terrorism, utbrytning och förräderi, de långa fängelsestraff som utdömts och dödsdomarna mot 15 personer efter en mycket summarisk rättegång utan de minimala rättigheter som är en förutsättning för att rättvisa ska kunna skipas.
Vi får emellertid inte nöja oss med ett passivt fördömande, utan bör inta en aktiv attityd inför dessa händelser och framför allt inför dödsdomarna.
Därför bör vi bestämt kräva att dödsstraffen omvandlas och att domen som ligger till grund för dem tas upp till ny prövning på rättvisa grunder. Samtidigt bör dock parlamentet, eftersom vi anser att Ekvatorialguineas befolkning har rätt att leva i en demokrati där respekten för de mänskliga rättigheterna garanteras, förutom att beklaga att demokratiseringen av Ekvatorialguinea inte har framskridit - något som president Obiang faktiskt lovade att den skulle göra under sitt besök hos kommissionens ordförande Santer förra hösten - bestämt kräva att kommissionen upphör med sina samarbetsprogram i detta land bortsett från det humanitära biståndet, det vill säga, så länge inga påtagliga framsteg görs på vägen mot en demokratisering.
För endast på det viset, endast genom ett kraftfullt bemötande av regeringen i Ekvatorialguinea, kan vi hjälpa landets befolkning att återvinna sin frihet och värdighet och hjälpa Europeiska unionen att återvinna sin trovärdighet inför omvärlden.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär! Händelserna i Ekvatorialguinea utgör ett led i en lång historia av galenskaper i en tidigare spansk koloni. Nu är situationen särskilt allvarlig i och med att 15 personer har dömts till döden och ett stort antal personer till över 20 års fängelse.
Den här gången riktar man även anklagelser mot medlemmar av bubifolket som är bosatta i en del av Ekvatorialguinea. Under rättegången i Ekvatorialguinea har det inte funnits några minimala rättigheter, och ett bevis på detta är att västerländska journalister blev utvisade, förmodligen på grund av att de styrande i landet ogillade deras rapportering.
Därför ställer jag mig bakom det Ferrer sade: att det är nödvändigt att Europeiska unionen ställer upp villkor för biståndet till en demokratisering av landet också som ett sätt att vinna respekt från de afrikanska länderna och i synnerhet då från Ekvatorialguinea.

Pons Grau
Herr ordförande! Tyvärr är det inte första gången parlamentet måste uttala sig om händelserna i Ekvatorialguinea.
För inte så länge sedan fördömde parlamentet en liknande situation med brist på demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och upphävde Europeiska unionens samarbete med Ekvatorialguinea.
Det är emellertid också sant att regimen i Malabo är snabb att avlägga falska löften och att den många gånger har övertygat de västerländska instanserna med sina lögner. Regimen lyckades övertyga den franska regeringen om sin demokratiska vilja och fick dessutom kommissionär Pinheiro och kommissionens ordförande Santer att visa förståelse genom att släppa på de sanktioner som parlamentet hade infört.
Nu ser vi att kommissionärens och kommissionens ordförandes agerande var något förhastat, eftersom de inte hade fått parlamentets godkännande. Nu befinner vi oss i en absurd och komplicerad situation där 15 personer har dömts till döden - lyckligtvis har inte domen verkställts ännu utan de dömda har blivit regimens gisslan.
Vår första åtgärd borde därför vara att utöva påtryckningar så att man omvandlar dessa dödsdomar och granskar den skenrättegång där man enligt internationella organisationer begick alla tänkbara brott mot den rättsliga neutraliteten. Och för att återgå till utgångspunkten, herr ordförande, att vi utan att tveka på nytt kräver en frysning av samarbetsbiståndet till detta land - förutom katastrofhjälp och humanitärt bistånd - till dess att man en gång för alla har tagit avgörande steg i riktning mot en demokrati.

Hory
Herr ordförande! Strax efter vårt krav på ett moratorium vad gäller dödsstraff, får vi ett nytt och olyckligt tillfälle till att beklaga bruket av dödsstraffet, med de 15 domar som just har avkunnats i Ekvatorialguinea.
Men vid närmare eftertanke: räcker det med att beklaga utifrån ett slags moralisk hållning, eller att t.o.m. häva ett bistånd som inte är särskilt betydelsefullt när det gäller det här landet? Radikalerna anser att den här typen av barbari bör bestraffas omedelbart, i första hand genom ett avbrott för alla internationella relationer. För att tillgripa en sådan sanktion krävs det dock att unionen förfogar över en diplomati, och att dess förbindelser med Afrika inte bara är den minsta gemensamma nämnaren mellan de forna kolonialmakternas bilaterala diplomatier.
I det här fallet måste vi absolut rösta för kompromissresolutionen, för att med stor beslutsamhet kunna pressa myndigheterna i Ekvatorialguinea till att mildra de avkunnade domarna, och till att inte återknyta till ett förflutet av blodigt våld och totalitarism, som det här landet gick igenom för tjugo år sedan.
För övrigt kommer unionens stöd till förslaget om ett moratorium i alla händelser att vara det bästa stöd vi kan ge offren för allt slags godtycke.

Marset Campos
Herr ordförande! Befolkningen i Ekvatorialguinea har lidit under diktaturer de senaste 30 åren. Europeiska unionen har infört demokratiklausulen som ett viktigt medel i sina förbindelser med olika länder för att visa andra makthavare att vi har en stark vilja att bidra till en annorlunda världsordning.
Omständigheterna kring den farsartade rättegång som har ägt rum verkar onekligen misstänkta och man vet inte säkert hur själva tilltaget uppstod eller hur det utvecklades. Därför anser vi att de domar som har avkunnats saknar giltighet.
Nu förlitar sig den demokratiska oppositionen i Ekvatorialguinea helt på Europeiska unionen, för bland landets befolkning råder en stark misstro mot den så kallade demokratiska vägen med påtryckningar och krav på återställandet av demokratin och nu pågår riskabla försök, som är förståeliga, att tillgripa våld om inte en radikal förändring i Ekvatorialguinea med ett införande av demokrati kommer till stånd.
Därför anser jag att Europeiska unionen här har en unik möjlighet att inom en snar framtid, med demokratiklausulen som villkor, liksom kravet på en tydlig kommunikation med diktatorn - och med de förestående valen efter sommaren i sikte - se till att demokratin återinförs, frånsett att straffen omvandlas, så att det äntligen finns hopp om de mänskliga rättigheterna och demokratin på denna sargade kontinent.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Vi talade om dödsstraffet för en stund sedan. 15 personer har blivit dömda till döden i en farsartad rättegång i Ekvatorialguinea och ytterligare 117 personer har dömts till olika straff, förutom att ha blivit torterade.
Det är resultatet av en rättegång som genomfördes utan några garantier och som visar de begränsade demokratiska rättigheter som landets befolkning har, och i synnerhet bubifolket på ön Bioko, det folk som de dömda tillhör och som även de har rätt till demokrati och sin kultur samt har politiska rättigheter.
Europeiska unionen kan fortfarande vidta åtgärder för att rädda livet på dessa personer och bidra till införandet av en demokratisk regim i Ekvatorialguinea. Vi har ett medel för detta till vårt förfogande: indragandet av Europeiska unionens samarbetsbistånd till Ekvatorialguinea, så länge inte demokratiklausulen efterlevs, med bibehållande av det humanitära katastrofbiståndet.
Därför uppmanar jag er som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp att ni stöder resolutionen som kommer att bidra till att rädda dessa liv och att införa demokratin i Ekvatorialguinea.

Carnero González
Herr ordförande! Alla vet vi att Ekvatorialguinea är en diktatur där de mänskliga rättigheterna inte respekteras och där 15 personer nyligen har dömts till döden, men frågan är hur vi kan förhindra att detta upprepas.
Varför tog kommissionens ordförande Santer emot Obiang förra hösten? Vilka regeringar hade uppmanat honom till det? Varför tillämpas inte Lomékonventionens artikel 5 på regimen i Ekvatorialguinea? Det är frågor som kräver omedelbara svar och uppriktiga sådana. Samarbetet bör upphöra genast. Ekvatorialguinea kan inte anses följa Lomékonventionen. Det finns dock regeringar som borde vidta kraftåtgärder för att stoppa de multinationella ekonomiska intressena i Ekvatorialguinea vilka för närvarande säkrar presidenten och diktatorn Teodoro Obiangs ställning.
Därför måste vi uppmana två regeringar att ge tydliga besked: den spanska och den franska regeringen.
Är dessa regeringar beredda att ta sitt historiska ansvar och agera till förmån för demokratin i Ekvatorialguinea? Det kräver vi av dem att de gör.

Marinho
Fru ordförande! I mer än tio år, som en månadsvis rytm, har detta parlament följt den politiska situationen i Indonesien, och särskilt den dramatiska situationen för det förtryckta och tyranniserade folket i Östtimor, ett område som vi inte får glömma, enligt FN: s rätt, och formellt ett område som står under portugisisk administration.
Därför har detta parlament, i dess aktiva historia, en odiskutabel legitimitet att än en gång, peka på och för det europeiska politiska medvetandet framföra nyheter om vad som händer på Östtimor och ställa krav på nödvändiga och oavvisliga lösningar. För vi är övertygade om att vår ihärdighet och kontinuitet i att vägra låta försvaret av ett av de längsta och hårdaste fallen för demokratin och de mänskliga rättigheterna falla i glömska, utgör en politisk grund för en odiskutabel internationell solidaritet för att möjliggöra en fredlig lösning på Östtimorproblemet.
Jag skulle också vilja tillägga att, med en ovanligt balanserad politisk känsla och gott omdöme, lyckades trycket från indonesernas folkrörelse och dess motstånd, efter diktatorn Suhartos fall, framtvinga en rad uttalanden från den nya makten vilka, trots att de är motsägelsefulla, ger hopp om ett ljus i slutet av tunneln.
Därför kräver alla undertecknarna av förslagen, eftersom allt ännu kan lösas på ett demokratiskt sätt och utan mer meningslöst våld, som ett första villkor för att lösa problemet, ett frisläppande av den historiske timorledaren Xanana Gusmão. Vi är övertygade om att ingen undkommer historien och att de nya indonesiska myndigheterna förr eller senare obönhörligen måste befria honom.

Girão Pereira
Fru ordförande, ärade kolleger! Än en gång kommer Timorproblemet upp här i kammaren. Denna gång ser det ut som om det sker inom en mer öppen och mer förhoppningsfull politisk ram. Indonesiens nye president började med att frige politiska fångar och, för första gången, medger Indonesien en lösning för Timor inom en ram och en författning som respekterar Timors intressen.
Det internationella samfundet, huvudsakligen USA, har Timor på sin politiska agenda och Europeiska rådet i Cardiff - och jag gratulerar till detta - tog upp Timorproblemet genom att ta ställning och slå fast att det var nödvändigt att finna en rättvis och internationellt acceptabel lösning för Timor. Vi gratulerar till detta och hoppas att man således kan finna en lösning på problemen.
Det är emellertid viktigt att Xanana Gusmão släpps fri. Det skulle vara en politisk signal och jag anser att Europeiska unionen skulle kunna spela en viktig politisk roll i denna fråga, eftersom Xanana inte är fängslad för ett vanligt brott. Vanliga förbrytare är de som dödade försvarslösa ungdomar utan vapen på en kyrkogård i Dili, vanliga förbrytare är de som fortsätter att döda unga demonstranter som slåss för en rättvis sak. Xanana Gusmão är en politisk fånge som måste friges och hans frigivande skulle vara en viktig politisk signal.

de Melo
Fru ordförande, ärade ledamöter! Portugal och de portugisiska ledamöterna i Europaparlamentet har i denna instans i Europeiska unionen, på grund av historiska och nutida skäl, den politiska och moraliska skyldigheten att insistera på ett fullständigt uppfyllande av FN: s resolutioner, på iakttagande av internationell rätt och på respekten för mänskliga rättigheter på Östtimor. Fram till nu har inte den nya regeringen i Indonesien tagit något steg mot befrielsen av Östtimors befolkning och dess politiske ledare Xanana Gusmão, och det våldsamma förtrycket, mot de fredliga och legitima demonstrationerna från en befolkning som slåss för sin frihet, fortsätter.
Jag gratulerar till den ståndpunkt som rådet i Cardiff intagit i förhållande till Östtimorproblemet, och vi begär att Europaparlamentet bekräftar denna kritiska inställning gentemot den nuvarande indonesiska regeringen.

Ribeiro
Fru ordförande! Det heroiska motståndet från Östtimors folk mot den militära ockupationen förenade sig med Indonesiens folk i kampen mot diktaturen. Diktatorn föll. Det är nödvändigt att diktaturen faller och att den militära ockupationen upphör för att göra det möjligt att konkretisera den oöverlåtliga rätten för Timors befolkning till självstyre.
För vår del måste vi bara behålla trycket som har tvingat Europaparlamentet att pressa på. Vi var ensamma, eller nästan ensamma, men det östtimorska folkets vägran att ge upp, trots folkmordet, gjorde att vi nu har sällskap. I Europaparlamentet, i Europeiska rådet, i USA och på andra ställen. Vi måste bara framhärda. Också för att frågan om Indonesien/Östtimor inte skall reduceras till, eller sluta i ett, ekonomiskt-finansiellt problem där Europeiska unionen, eller IMF och andra instanser, försöker ge sådant stöd som hjälper dem själva. Det är respekten för den internationella rätten och rätten till självstyre som är, och fortsätter att vara, den centrala frågan.

Newens
Fru ordförande! Förmodligen ingen annanstans i världen sedan 1965 har en större del av befolkningen dödats eller drabbats av uppenbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna från myndigheternas sida än i några av de territorier som är under indonesiskt styre.
På Östtimor har uppskattningsvis en tredjedel av befolkningen dött sedan den indonesiska invasionen 1975. Nu när det ekonomiska sammanbrottet har tvingat president Suharto att avgå finns det äntligen hopp om grundläggande förändringar. President Habibie har utlovat reformer och armén, som är demoraliserad och splittrad som ett resultat av krisen, har börjat visa en viss återhållsamhet i uppträdandet mot oppositionella demonstrationer. En del rapporter pekar på möjligheten av en allvarlig livsmedelsbrist, vilket skulle kunna leda till stora våldsvågor. Det är livsviktigt för presidenten att vidta omedelbara åtgärder för att lösa de problem som skulle kunna utlösa sammanstötningar, kanske riktade mot kineserna som redan har drabbats. Detta innebär ett omedelbart frisläppande av alla politiska fångar, särskilt Xanana Gusmão på Östtimor, och ett erkännande av Östtimors folks rätt till självbestämmande.
Trots den återhållsamhet trupperna visat ökade spänningen tidigare denna vecka i Dili efter rapporter om att en civil hade skjutits på en annan plats. I själva Indonesien kommer folket att kräva verkligt fria val och, med så många människor under trettio, kan fullständigt nya krafter uppstå för att delta i en långtgående förändring, som vi måste hoppas blir fredlig.
I den förfärliga ekonomiska krisen är farorna med en förskräcklig katastrof betydande, men utan omfattande politiska förändringar kommer dessa att bli ännu större. Europeiska unionen måste stödja förändringar och ett fullständigt slut på all repression. Den måste vara beredd på att ge garantier att betydande ekonomiskt bistånd kommer att användas för att underlätta övergången. Jag uppmanar kammaren att stödja denna resolution.

Bertens
Fru ordförande! Äntligen finns det en möjlighet till förnyelse och demokratisering i Indonesien. Den indonesiska militärledningens ursäkt i går för dödandet av en 21-årig pojke är kännetecknande för förändringarna. Frigivandet, redan nu, av 15 politiska fångar från Östtimor är en annan positiv signal. Men det behövs naturligtvis mer.
Vi har nu möjligheten att komma fram till en hållbar lösning på denna utdragna konflikt i Östtimor. För att det skall lyckas behövs dock ett fortsatt internationellt tryck. Den nya presidenten Habibes löften om en särskild status för Östtimor är bra, men de är inte tillräckligt långtgående. Rätten till självbestämmande måste garanteras, politiska fångar måste friges och skändningar av de mänskliga rättigheterna måste undersökas. Det är den enda grunden för en hållbar lösning på tvisten.
Den indonesiska presidenten får inte vara för nöjd med sig själv, det är bara genom djupgående reformer som grunden kan läggas för allmänhetens och investerarnas förtroende och en sund ekonomi och välfärd för medborgarna. Men gå försiktigt fram.

Ainardi
Fru ordförande! De indonesiska demokratiska krafterna har lyckats jaga iväg diktatorn Suharto. De har tvingat den nya regeringen till att genomföra de första politiska och ekonomiska reformerna. Detta är öppningar som de demokratiska krafterna kommer att försöka utvidga. Det järngrepp som förbjöd all yttrande-, informations- och föreningsfrihet är på väg att lossna. Fackföreningsledare och politiska motståndare har frigivits. Denna politiska öppning är dock begränsad och frigivningen av de politiska fångarna är relativ, eftersom den undantar de kommunistiska fångar som dömdes till döden av Suharto 1965 och de som har dömts för sitt motstånd mot ockupationen av Östtimor.
Vår grupp ger sitt odelade stöd till de demokratiska krafterna, i deras kamp för en verklig ekonomisk och politisk förändring som krossar klanen Suhartos ekonomiska och finansiella makt och som bemöter folkets behov. Vi kräver också att fria och demokratiska val skall anordnas, liksom att alla politiska fångar skall friges, utan undantag, bland annat de som sitter i dödsceller sedan 32 år tillbaka och som kommer från Östtimor, som t.ex. Gusmão.
Jag gläder mig åt att förslaget från vår grupp togs med i den gemensamma resolutionen, och att Europeiska rådet tog fasta på det i Cardiff den 15 och 16 juni och krävde en frigivning av alla politiska fångar.

Hautala
Fru ordförande! Befolkningen i Östtimor har haft Europaparlamentets reservationslösa stöd. Nu om någonsin måste vi också agera med tyngd. Just nu skulle det vara den rätta tidpunkten att skicka en delegation från Europaparlamentet till Östtimor. Om man inte nu heller lyckas sända en officiell delegation, så kan den lika gärna vara inofficiell, men det är viktigt att man beger sig dit. Vi måste beslutsamt se till att de medel som i Europeiska unionens budget anslagits åt Östtimor verkligen används till de ändamål som de är avsedda för, oavsett om det handlar om utvecklingssamarbete eller humanitär hjälp. Det är också rimligt att kräva att Europeiska unionen stöder demokratirörelsen i Indonesien och Östtimor. Tyvärr tycks det inom kommissionen finnas några motsättningar kring användningen av dessa budgetmedel. Jag är rädd för att detta är ett tecken på att man snarare har velat sörja för relationerna till Indonesien, men just nu har vi all anledning att tro att man nu måste agera mycket djärvt och resolut.

McKenna
Fru ordförande! Det är tydligt att det verkliga syftet här är avlägsnandet av indonesierna från de ockuperade området Östtimor samt folkets rätt till självbestämmande. Vi måste välkomna några av de positiva tecken som synts den senaste tiden. Som Berthu till exempel nämnde var det historiskt att få en ursäkt för det att en 21-årig student skjöts ihjäl. Det visar att sakerna förändras i en viss utsträckning. Emellertid sitter de motståndsledarna i Östtimor fortfarande i fängelse. Vi måste få ett ovillkorligt frigivande av Gusmão. Jag anser också att alla politiska fångar måste friges. Det är helt klart att de fängslades orätt från första början: de kämpade för självbestämmande, deras mänskliga rättigheter har kränkts om och om igen, de måste verkligen friges för de har suttit i fängelse en lång tid för ingen verklig anledning annan än att de hävdat rätten till självbestämmande.
Jag skulle också vilja uppmärksamma en annan sak som måste undersökas, vilket är våldtäkterna på många kinesiska kvinnor i Jakarta under upproret. Detta måste också undersökas. Det är en förskräcklig situation.
Tchad:

Maij-Weggen
Fru ordförande! Det är dåligt ställt med flera av länderna i Afrika. För några år sedan kunde man ännu få intrycket av att stabilitet och demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och för minoritetsgrupper skulle tränga igenom i den allra största delen av Afrika, men nu ser vi allt oftare att vi återigen måste göra kritiska anteckningar i marginalen för ett ökande antal afrikanska länder. I dag upptas även Tchad i den gruppen.
Min politiska grupp vill inte på förhand ta avstånd från de tre berörda oljebolagens planer på att anlägga en oljeledning i Tchad och Kamerun. Om alla sociala och miljömässiga villkor kan uppfyllas under Världsbankens ledning får man naturligtvis inte frånta länderna den ekonomiska vinst och fördel som ett sådant projekt innebär, medan många andra länder också kan dra nytta av oljeproduktionen.
Emellertid ser vi att det uppstått väldigt stora problem i vissa områden i Tchad eftersom hela byar tydligen måste flyttas för projektet och människor förlorar sina boplatser och sin hemvist. Dessutom ser vi att politiker som Yorongar arresteras för att de försvarar dessa människors intressen. När det dessutom rör sig om minoriteter, som i alla fall står under tryck i Tchad, och vi ser att förtrycket ökar, kan man inte undgå att göra jämförelser med problemet i Nigeria, med Okoniland, med Ken Saro Wiwas fängslande och död. I Tchad hotar samma sak att hända i liten skala som hände i stor skala i Nigeria.
Med resolutionen vill vi ännu inte komma med ett kraftigt fördömande, men ändå med en tydlig signal till regeringen i Tchad och de berörda oljebolagen att inte följa Nigerias väg, att visa respekt för demokrati och mänskliga rättigheter och att, och då talar jag naturligtvis främst till regeringen, omedelbart frige Yorongar och även att tala med alla andra aktivister som är oroliga för de minoritetsgrupper som drabbas och att ge dem en chans att föra fram vad de vill ha sagt i parlamentet och att inte välja förtryckets väg med arresteringar och värre saker än så. Det är syftet med den här resolutionen. Därför ber vi kommissionen och rådet om handling. Jag hoppas innerligt att vi i Tchad på ett tidigt stadium kan förhindra något som annars kanske riskerar att gå helt galet.

Telkämper
Fru ordförande! Vi har ett flertal gånger diskuterat brott mot de mänskliga rättigheterna i Tchad. När presidenten efter brotten mot de mänskliga rättigheterna i oktober 1997 försäkrat att det inte skulle ske några fler övergrepp, hoppades vi att situationen skulle ändras. Men i mars i år massakrerades 100 civilister eller byäldstar av militären.
I samband med en sammankomst - det andra P7-toppmötet, Poorest Seven - i Bryssel i förra veckan som arrangerades av Europaparlamentet, kunde vi konstatera det senaste fallet av brott mot de mänskliga rättigheterna. På fredagen kl. 09.30 skulle en ledamot av det tchadiska parlamentet tala om ett oljeprojekt i Dobabäckenet. Denna kollega från Tchad vid namn Yorongar var kallad till rättegång och dömdes till förlängt fängelsestraff. Han sitter inspärrad sedan den 3 juni för att ha kritiserat just detta projekt. I projektet planeras 300 oljeborrhål i södra Tchad, en 170 km lång pipeline i Tchad samt en 700 km lång pipeline i Kamerun. Vi menar att man inte har undersökt tillräckligt noggrant om detta accepteras av befolkningen och om befolkningen ens blivit tillfrågad. Lika bristfälliga åtgärder har vidtagits för att skona miljön. Vi är inte principiellt emot projektet, men en demokratisk utveckling, ett visst deltagande av befolkningen och uppfyllande av miljökrav, något som Världsbanken själv fordrar, måste garanteras.
Enligt Världsbankens beräkningar skall Tchad få 55 miljoner dollar, Kamerun 58 miljoner, och därutöver skall åtskilliga arbetstillfällen skapas. Men 4 000 arbetsplatser i en region där 28 000 människor lever på självhushållning kan inte vara några arbetsplatser för regionen. Om 8 000 liter olja läcker ut i miljön varje dag kan kontrollen av belastningen på miljön inte vara tillräcklig.
Vi ber därför Världsbanken liksom EU, Shell, Exxon och Elf att överväga projektet ännu en gång, och inte gå vidare med det förrän en människovärdig situation har säkrats.

Hory
Fru ordförande! Sedan dess självständighet har Tchad tyvärr hamnat i en ond cirkel av statskupper, maktövertaganden samt ett inbördeskrig som visserligen inte gör skäl för namnet, eftersom det bara är ytterst små militära grupperingar som strider. Man trodde och man sade att den här tragiska situationen berodde på den extrema fattigdomen i Tchad, ett av de minst utvecklade länderna på jorden. Och då utbryter nya våldsamheter, massakrer på civila, arresteringar av oppositionella, journalister, människorättsaktivister, och diverse övergrepp.
Den här gången är orsaken en annan. Omvälvningarna i Tchad skulle bero på dess potentiella rikedom. Man säger att den tchadiska jorden luktar olja. Amerikanska och europeiska bolag leder tillsammans ett projekt för oljeutvinning och myndigheterna i Tchad förbjuder alla att motsätta sig detta.
Som Maij-Weggen sade handlar det inte om att vi skall göra kategoriska fördömanden, utan om att vi skall utfärda en bestämd varning. Yorongar, oppositionsledamot, som skulle ha kommit för att upplysa oss om befolkningens reservationer i förhållande till det här projektet, har arresterats, och det kan vi inte tolerera. Vi måste utnyttja Lomékonventionens verktyg, alla påtryckningsmedel som kommissionen har, men också parlamentets internationella publik, för att kräva att den tchadiska regeringen friger fängslade personer och för att få de inblandade bolagen att underställa sina projekt en verkligt demokratisk kontroll.

André-Léonard
Fru ordförande! Det är nu mer än ett år sedan jag uttalade mig här för att påtala den skriande bristen på respekt för mänskliga rättigheter i Tchad, ett land som präglas av trettio års krig och våldsamheter. Trots löften från de tchadiska ledarna om att respektera de mänskliga rättigheterna, har situationen bara förvärrats och är särskilt oroande i dag. Journalister åtalas för förtal och kastas i fängelse för att ha kritiserat den förskingring av allmänna medel som de ansvariga politikerna har gjort sig skyldiga till. Ledamoten Yorongar har arresterats av samma skäl.
Den tchadiska regeringen måste få veta att den inte obestraffat kan fortsätta bedriva den här repressiva politiken. Den borde dessutom sätta stopp för de militära aktiviteterna i den sydliga regionen. Om den för övrigt vill fullfölja projektet med oljeutvinning, kan den bara göra det om de mänskliga rättigheterna respekteras, liksom även miljöskyddsreglerna. I annat fall måste sanktioner vidtas, för unionen kan inte hur länge som helst blunda för de grymheter som begås i ett land som är anslutet till Lomékonventionen.

Van Bladel
Fru ordförande! För drygt tio år sedan tog jag på tidningsredaktionen varje dag emot nyhetsmeddelanden om titankampen mellan Hussein Habré och Debry, med växlande stöd från Libyen och ibland från Frankrike, för i Auso-remsan låg mineralerna klara att exploateras. Den senaste tiden har landet fått uppleva viss stabilitet under Debrys ledning men tyvärr, fru ordförande, ligger landet fortfarande på femte plats i listan över världens fattigaste länder. Det är förståeligt att ett sådant land vill utnyttja sina resurser. Därför har ett internationellt konsortium i samråd med berörda organisationer lagt fram ett förslag som Världsbanken till sist måste ge sitt stöd. Man har försäkrat mig om att ultramodern teknik skall användas i det här projektet så att inte samma sak kan hända som i Nigeria. Jag kan dock inte bli av med intrycket av att opinionen ändå tagit åt sig av det dåliga inflytandet från det nigerianska dramat. Jag anser att det faktum att Världsbanken är inblandad är en garanti för att projektet genomförs på ett bra sätt.
Fru ordförande! Jag har också från tillförlitliga källor hört att de två fängslade journalisterna nu är på fri fot. Naturligtvis yrkar jag också för frigivandet av vår kollega parlamentsledamot. Det skulle dock vara bra om kontakten med landet kunde ske via AVS. Vad är egentligen AVS-delegationens uppgift om inte just att vid rätt tillfälle föra rätt dialog? För övrigt, fru ordförande, tycker jag inte att resolutionen är underbyggd från båda håll och jag kan inte rösta för den.
Pakistan:

Van Dam
Fru ordförande! Sokrates fick dricka ur giftbägaren för att han hade förolämpat gudarna. En sådan beskyllning var på den tiden ett beprövat medel för att få sina ovänner dömda. Hädelse av gudarna medförde dödsstraff. Även om Sokrates levde i antikens Grekland finns det än i dag liknande lagar. I Pakistan missbrukar man regelbundet Islams lagar för att avgöra personliga fejder. På grundval av en enda beskyllning om hädelse av Mohammed kan dödsstraff utdömas. Naturligtvis strider sådana religionslagar mot vår rättskänsla och vi skulle helst vilja att de avskaffades. Vi måste i alla fall vända oss mot en oegentlig användning av dessa lagar, genom vilka oskyldiga medborgare kan dömas till döden.
Pakistan vill gärna bli respekterat som en modern nation, men tar inte åt sig någonting av grundläggande rättsregler. Ett land som vill vara en del av folkens gemenskap borde åtminstone visa respekt för de minoriteter som bor på dess mark, bland annat religiösa minoriteter. År 1991 infördes religionslagar i Pakistan som i praktiken utgör ett allvarligt hot mot de religiösa minoriteterna i landet. De senaste åren har många kristna satts i fängelse på grund av beskyllningar om missbruk av namnet Mohammed. Några av dem mördades redan i fängelset av fanatiska muslimer. Det är dock inte bara för kristna som lagen utgör ett hot. Även andra icke-muslimer och till och med muslimer som utövar sin tro på ett annat sätt än en Ahmady lever i ständig ängslan över att lockas i fällan av religionslagarna.
I praktiken visar sig dessa beskyllningar precis som i antiken vara användbara för att avgöra personliga fejder. Människor som en gång blivit beskyllda har knappast någon chans att komma undan en fällande dom. Ett aktuellt exempel är Ayub-Massih som av sin granne beskylldes för hädelse. Grannen hade under flera år legat i konflikt med honom om ett stycke mark. Efter en tid i fängelse dömdes han nyligen i första instans till döden. Han har överklagat till högre instans, men tyvärr är även domarna i högre instanser ofta rädda för att fria någon som dömts för hädelse. En domare som gjorde det förra året mördades kort därefter, antagligen av den anledningen.
Den här veckan blev det känt att den kristne Shafik Massih i slutet av maj åtalades för hädelse efter ett gräl om en elektricitetsanslutning. Visserligen finns det även i Pakistan mycket motstånd mot hädelselagarna. Konstigt nog kunde de muslimer som demonstrerade mot lagen i lugn och ro fortsätta medan de kristna som protesterade hårdhänt togs om hand av kravallpolisen.
I den resolution som förhoppningsvis får ett stort stöd i Europaparlamentet vill vi uppmana Pakistans regering att avskaffa hädelselagen eller åtminstone göra den lite mer måttlig. I varje fall måste Pakistans regering se till att alla medborgare i landet får en rättvis behandling.
I det samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Pakistan, som Europeiska kommissionen just nu håller på att utarbeta, talas det om respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska principer som grund för avtalet. Vi ber Europeiska kommissionen att vid slutandet av samarbetsavtalet med eftertryck uppmärksamma denna skändning av rättigheterna och efteråt noggrant bevaka det hela.
Om Pakistan uppfyller villkoren kan samarbetet mellan Europeiska unionen och Pakistan fortsätta. Om Pakistan oförmodat inte skulle gå in på detta måste det få konsekvenser för handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och Pakistan. Det får inte vara så att Europeiska kommissionen upprätthåller goda förbindelser med ett land där religiösa minoriteter systematiskt förtrycks och blir tillbakasatta.

Lenz
Fru ordförande! Jag tar gärna vid på den här punkten. Det är inte kärnkraftsförsöken som vi skänker uppmärksamhet, utan ett ont som ofta smyger sig in långsamt och listigt, som ibland tycks harmlöst i början men ofta slutar illa, nämligen diskrimineringen av religiösa minoriteter. Det onda uppkommer inte bara vid statsreligioner, utan även när man missuppfattar fundamentalismen, som t.ex. vid för sträng tillämpning av hädelselagar osv. I Pakistan har det onda blivit akut och tydligt med den katolske biskopen John Josephs död, men situationen i Pakistan var också ämnet för en arbetsgrupp på den tyska katolikdagen i förra veckan, utan att man då hade en aning om vad som skulle hända.
Minoriteter utmärker sig ofta genom olika särdrag; de har olika etnisk tillhörighet, religion, språk eller kultur. Dessa utnyttjas ständigt för andra syften. Religionen missbrukas för att undertrycka yttrande- och informationsfrihet, utöva inflytande över domstolar och rättsväsende och via polisen och olika fanatiska grupper utöva våld. Vi vill till den pakistanska regeringen ge uttryck för vår starka oro, nu redan innan Europaparlamentets något uppskjutna, men förestående konsultation kring samarbetsavtalet. Vi vill understödja alla strävanden att skapa en lagstiftning som garanterar mänskliga rättigheter, demokratiska strävanden och rättsstatliga principer, samt att religionsfrihet råder för alla som vill leva i fred i sitt land.
Jag har fått höra att den pakistanska regeringen vidtar motsvarande åtgärder. Säkert är att man för tillfället har upphört med dödsstraff. Om det är så vill vi att vår resolution skall ses som ett understöd för de människor som i ett avgjort svårt politiskt läge försöker göra Pakistan till en modern stat. Men jag ber er, utan atombomb! Här kan jag också påminna om att grundaren av staten Pakistan, Mohammed Ali Jinnah, var en företrädare för tanken om alla religioners jämställdhet. Jag får hoppas att den moderna staten Pakistan tar till sig denna tanke!

Hallam
Fru ordförande! Å socialistgruppens vägnar skulle jag vilja välkomna denna resolution. Jag vet att min kollega Anita Pollack, under delegationen för förbindelserna med Sydostasiens beskydd, har tagit upp denna fråga vid en rad tillfällen under besök och delegationsmöten med tjänstemän från och i Pakistan.
Förra året begav jag mig för att träffa Pakistans ambassadör till Europeiska unionen och tog upp en rad fall med honom. Hans svar då var: " Hör på nu! Vi har denna väldiga befolkning, flera miljoner människor, och ni kan inte komma med fler än sex fall." Under de senaste 12 månaderna har det dock framstått med all klarhet att sektion 295.c den pakistanska brottsbalken, som stadgar om dödsstraff, missbrukas: ofta för att avgöra familjefejder, ofta på mycket tvivelaktiga rättsliga grunder med bara fyra vittnen och den används ofta för att förfölja inte bara de kristna utan även andra minoritetsgrupper i Pakistan.
En del av rapporterna om vad som händer när dessa fall kommer inför domstol är riktigt förskräckliga. Till en domstol infann sig en grupp ortsbor och började bygga en galge utanför rättssalen för att göra det fullständigt klart att oavsett vad som verkligen skedde i rätten så skulle människorna lynchas efteråt. Vi har alltså att göra med en allvarlig situation.
Jag vill dock klargöra detta. Nästa månad kommer vi att diskutera Bergers betänkande om kulter och sekter. Nästa månad kommer vi att behandla Oostlanders betänkande om muslimsk fundamentalism. Jag vill hoppas att, när detta parlament behandlar dessa två betänkanden, så skall vi uppföra oss känsligt och försäkra oss om att vi inte antar någon resolution eller proklamation som kan användas som tecken på att här, i Europeiska unionen, är vi något annat än ett föredöme, en strålande ledstjärna i en värld av religiös tolerans.

Mann, Thomas
Fru ordförande! Alltsedan hädelselagen infördes 1986 har de medborgerliga rättigheterna för religiösa minoriteter - de kristna och amadi-muslimerna - kränkts i Pakistan. Enligt lagen medför missbruk av profeten Mohammeds namn dödsstraff eller livstids fängelse, och lagen utnyttjas skoningslöst för att förfölja religiösa minoriteter.
Sharia-lagen från 1991, som endast gäller för muslimer, leder till övergrepp på oliktänkande och på kvinnor. Speciellt hårt drabbade av den fundamentalistiska politiken är icke-muslimska kvinnor, vilka isoleras fullständigt från resten av samhället. Ännu en del av diskrimineringen utgörs av det delade valsystemet. Som vice ordförande i Europaparlamentets SAARC-delegation har jag fått vissa upplysningar. Enligt systemet får muslimer endast välja muslimska kandidater, minoriteterna får bara välja företrädare ur de egna leden, och detta innebär att det i kristna byar fattas gator, el och vatten - det finns inte någon tillgång till rent vatten. Hädelselagen bör inte bara mildras, utan helt och hållet avskaffas. Vi förväntar oss av Pakistan att man finner tillbaka till grundaren Mohammed Ali Jinnahs vision och äntligen förverkligar de mänskliga rättigheterna i sin stat.
Guinea-Bissau:

Taubira-Delannon
Fru ordförande! Den här konflikten har nu pågått i tio dagar, och ingen vet hur många döda den har orsakat, på bägge sidor.
Konflikten stagnerar, med ett följe av hopplöst förutsägbara konsekvenser: epidemier som kommer att drabba städerna, folkströmmar som kommer att skrämma upp grannländerna, regional instabilitet, vars återverkningar bara kan ge anledning till oro.
Konflikten utspelar sig också mot en tragiskt välkänd bakgrund, präglad av fattigdom, dålig tillgång till utbildning, vård och annan offentlig service.
Men fattigdomen har precis som Janus två ansikten. Den gynnar en kultur av uppfinningsrikedom och nya solidariteter, men samtidigt banar den vägen för alla slags skumraskaffärer. Visst är det så att anständiga levnadsvillkor inte helt och hållet eliminerar smugglingen (det räcker med att titta på hur droghandeln och andra svarta marknader blomstrar i Europa), men åtminstone rensar de delvis upp i de träsk där den sprider sig.
En av de stora svårigheterna, och även en av de stora risker som den här konflikten utsätter stabiliteten för, det är att den livnär sig på uråldriga etniska solidariteter, medan de afrikanska nationerna är yngre än 40 år, samt att den främsta orsaken till dessa hårdnackade solidariteter är den avkoloniseringspolitik som tillämpades vid slutet av den europeiska krigiska expansionismen, en politik som framför allt bestod i att rita upp geostrategiska linjer på kartan, snarare än att ta hänsyn till mänskliga realiteter. Bland orsaker av senare datum finner man också en stagnation för utvecklingspolitiken.
Under alla omständigheter har de här ländernas gränser upprättats och erkänts på internationella grunder, och vi kan inte anse att konflikten och fredens återkomst i Guinea-Bissau bara beror på de demokratiskt valda statschefernas och den senegalesiske statschefens ansvar samt den gambianske statschefens medling.
Det är parlamentets sak att stödja sig på sin moraliska auktoritet och sin politiska tyngd, för att se till att en regional institution, som t.ex. Afrikanska enhetsorganisationen, skall kunna ingripa i konflikten, garantera ett eldupphör och upprätthålla freden.

Mendes Bota
Fru ordförande! Guinea-Bissau hörde redan till den fattigaste gruppen länder i världen och utgjorde därför ibland ett idealiskt argument i dokumentärfilmerna om misären i tredje världen. Guinea-Bissau har sedan tolv dagar tillbaka, till ljudet av rockets och maskingevär, från ett militäruppror motarbetat av den konstitutionella makten och dess allierade i grannländerna, i Senegal och Guinea-Conakry, varit förstasidesstoff i hela världspressen.
Resultatet kunde inte vara mer ödeläggande: landets huvudstad på väg mot fysisk förstörelse, befolkningen i massflykt till grannländerna, uppgifter om 6 000 flyktingar i Dakar; och Lissabon och Kap Verde fortsätter att ta emot flyktingar, en dramatisk brist på livsmedel och mediciner, hundratals civila döda och ett okänt antal militära förluster.
Förlängningen av den väpnade kampen indikerar också att återtagandet, trots framstegen, har varit svårt, vilket kan betyda en icke föraktlig styrkebalans. Det gäller att snabbt få till stånd ett ömsesidigt vapenstillestånd som villkor innan förhandlingar, men att man undviker en överdrift eller en fördubbling av medlingsstyrkorna som i detta ögonblick utformas. I området finns en grupp från Gambia; OCP-LP erbjöd sig att medla i konflikten; i denna resolution från Europaparlamentet begär vi att Europeiska unionen och FN skall ingripa. En konflikt mellan afrikaner borde dock lösas av afrikaner, därför finns OAU där som en välplacerad enhet för att göra det.
Guinea-Bissau har sedan några år varit en demokrati, trots vissa brister. Stabiliteten i Östafrika kräver ett återställande av den konstitutionella ordningen, vilken finner sin huvudsakliga referens i President Nino Vieira. Men på honom faller det politiska ansvaret att, till varje pris, förhindra en förvandling av en reguljär militär konflikt till en gammal, välkänd och oändlig gerillakamp som erfarenheterna från kolonialtiden borde ha lämnat bakom sig som en historisk läxa. Bara vapenförsäljarna vinner, bara folket förlorar.

Apolinário
Fru ordförande, ärade ledamöter, fru kommissionär! Situationen i Guinea-Bissau är komplex, flytande, och underställd ständiga politiska förändringar. Därför måste denna resolution läsas med omdömet hos den som återigen hävdar principerna och strävar efter framför allt fred.
En oumbärlig fred för att konkretisera stödet till de tusentals flyktingarna, först nu kan vi förutse att den första humanitära hjälpen kommer fram, genom Bafatá, tack vare strävan och generositeten hos de portugisiska styrkorna, Röda korset och de religiösa och de sociala solidaritetsinstitutionerna, med ett aktivt stöd av Europeiska unionen. En fred som rådet redan har vädjat om, framför allt som ett resultat av engagemanget från Portugal, Frankrike, ordförandeskapet och övriga medlemsstater i unionen; en fred som Hans helighet Påven och olika internationella organisationer vädjat om, en fred som det portugistalande samfundet, som i går samlades i Lissabon, mobiliserats för, en fred för vilken Gambias utrikesminister har förflyttat sig till Bissau i ett medlingsförsök.
Europaparlamentet kräver ett återupprättande av den konstitutionella ordningen, en nedläggning av vapnen och en fredlig lösning på en allvarlig intern och regional konflikt, samt fastställandet av den konstitutionella och demokratiska ordningen inom ramen för de politiska institutionerna i Guinea-Bissau, med respekt för landets självständigheten och territoriella integritet. Därav den hänvisning till OAU: s och FN: s roll som görs i resolutionen.
Slutligen vill jag vid detta tillfälle ta upp den omedelbara beredskapen till humanitärt stöd från kommissionens sida och understryka Portugals roll, i samarbete med Senegal och Kap Verde, i hemsändandet av flyktingar, varav majoriteten härstammar från unionens medlemsstater. Flyktingar och en befolkning som i slutändan är ett huvudskäl för oss att engagera oss.

von Habsburg
Fru ordförande! Den som kände till Guinea-Bissau förr vet vilka orsakerna till dagens kris är. Ännu för några decennier sedan kunde befolkningen leva relativt gott, den var kanske inte särskilt rik och utvecklingen skedde inte så fort, men ändå lyckades portugiserna riktigt väl där, något de bör vara stolta över. Sedan förföll landet genom korruption och internationell intervention. Jag tror att vi måste medge att exempelvis miljöskyddet i dag inte alls fungerar.
När jag var där - det är länge sedan nu - kunde människorna på öarna, t.ex. Bijagós, verkligen leva. De hade mat för dagen, men nu är allt förstört av miljöförstöringen. Det är priset för en samvetslös regering - den nuvarande är betydligt bättre men har ända tills nu måst betala räkningen. Vi bör göra allt för att hjälpa detta mycket trevliga folk i Guinea-Bissau att återfinna sin väg.

Girão Pereira
Fru ordförande, kolleger! Jag börjar med att tacka för Otto von Habsburgs ord om portugisernas arbete i Guinea-Bissau. Jag vill inte uttala mig om de interna politiska problemen i Guinea-Bissau, inte heller kommentera inblandningen från Senegals och Guinea-Conakrys arméer i denna konflikt, varken deras legitimitet eller möjliga territoriella begär i Guinea-Bissau.
Det viktiga är att den institutionella ordningen, i ett allt fattigare land så som har nämnts, återinstalleras så att demokratin kan överleva, och att oppositionspartierna verkligen har förutsättningar för att förverkliga det demokratiska spelet, i likhet med det parti som sitter vid makten, en sak som faktiskt inte har skett.
Men vad som också är viktigt är att Europeiska unionen ger stöd i denna kris. Jag skulle här vilja påminna om den snabbhet Europeiska unionen har visat genom att bevilja anslag till flyktingarna, och begära att Europeiska unionen fortsättningsvis skulle uppmärksamma problemet, inte bara ur ett politiskt perspektiv, utan också ett humanitärt. Tusentals flyktingar fortsätter att fly Guinea-Bissau, och installera sig i grannländerna, och komma till europeiska länder, huvudsakligen, och dessa förtjänar vårt stöd och kommissionens stöd.

Novo
Fru ordförande, fru kommissionär! Även om uppgifterna, som skulle göra en djup och objektiv analys av situationen i Guinea-Bissau möjlig, ännu inte är tillräckligt kända i hela sin vidd, vill vi ändå redan nu beklaga de allvarliga händelser som har inträffat i detta land, och speciellt det höga antalet offer för dessa.
Vi vill likaledes uttrycka vår önskan om att guineanerna - och inte andra parter, inom en demokratisk ram, snabbt finner en långvarig lösning på den nuvarande konflikten, genom politiska medel och utan mer blodspillan.
Vi gratulerar dock till det faktum att det har varit möjligt, och i rätt tid, att genomföra hemsändandet av många utländska medborgare, huvudsakligen portugiser, vars liv var i fara. Vi är inte samtidigt ovetande om den dramatiska situation som många guineaner befinner sig i, varför det är nödvändigt och bråttom att Europeiska unionen solidariserar sig med dessa, genom att förstärka de humanitära insatserna och speciellt livsmedelshjälpen.

Cresson
Ärade ledamöter! Jag skall försöka svara på era frågor.
Först när det gäller den allvarliga frågan om dödsstraff. Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter antog en ny resolution om dödsstraffet vid 1998 års sammanträde, den stöddes gemensamt av alla medlemsstater i unionen. Resolutionen uppmanar bl.a. alla stater som ännu inte har avskaffat dödsstraffet att - jag citerar - " successivt begränsa antalet brott som medför detta straff, att inrätta ett moratorium vad gäller avrättningar i syfte att definitivt avskaffa dödsstraffet samt att offentliggöra information om tillämpningen av det här straffet" .
Unionen, som anser att avskaffandet av dödsstraffet utgör en viktig beståndsdel av sin politik för mänskliga rättigheter, fullföljer just nu sitt arbete för att kunna anta allmänna riktlinjer om vilka uppvaktningar som skall göras i tredje land.
Jag kommer nu till den andra frågan, som rör Ekvatorialguinea. Kommissionen är mycket oroad över utvecklingen av situationen i landet. Till följd av ett väpnat angrepp mot flera militära anläggningar på Bioko-ön i Ekvatorialguinea, den 21 januari 1998, häktades 117 personer, anklagade för uppror och dömda av en militärdomstol, som sammanträdde den 25 till 29 maj i Malabo. Militärdomstolen avkunnade sin dom den 1 juni. Den dömde 15 av de anklagade personerna till döden, vilket ni själva har framhållit, och flera andra till mellan 6 och 26 års fängelsestraff.
Kommissionen kommer även i fortsättningen att på nära håll följa situationens utveckling, i nära förbindelse med de medlemsstater som finns på plats, och kommer att upprätthålla dialogen med de nationella myndigheterna, i syfte att hindra kränkningar av mänskliga rättigheter, och att få landets bräckliga demokratiska process att framskrida och befästas.
Kommissionen håller fast vid de villkor som har fastställts för att samarbetet med Ekvatorialguinea successivt skall kunna återupptas, bl.a. för att medlen i det sjunde EUF skall kunna utnyttjas. Dessa villkor är påtagliga framsteg vad beträffar mänskliga rättigheter, demokratiska principer samt rättstatens principer, i enlighet med artikel 5 i den fjärde Lomékonventionen.
Nu kommer jag till problemet med Indonesien och Östtimor. Kommissionen gläder sig åt president Habibies beslut, som syftar till att reformera Indonesiens politiska karta och att anordna val 1999. Samtidigt anser den att det är nödvändigt att skynda på reformtakten, för att säkerställa en snabb nytändning för den indonesiska ekonomin.
Jag fäster ett särskilt värde vid den öppning som den indonesiska regeringen verkar ge prov på i frågan om Östtimor. Jag hoppas att denna öppningsgest snart kommer att ta sig uttryck i en rättvis, allmän och internationellt acceptabel lösning.
Kommissionen har alltid till fullo deltagit i GUSP: s arbete, i syfte att finna en lösning på frågan om Östtimor. Den har bland annat stött insatserna som Förenta nationernas generalsekreterare och hans specielle utsände, ambassadör Marker, har gjort.
Kommissionen har också givit sitt stöd till uppmaningen från rådet för allmänna frågor av den 8 och 9 juni, som begärde att Xanana Gusmäo och alla andra politiska fångar skall friges, att EU: s ledartrojka skall få besöka Östtimor samt att diskussionerna under Förenta nationernas ledning omedelbart skall återupptas.
Jag kommer nu fram till frågan som ställdes om Tchad. Kommissionen följer bekymrat utvecklingen av situationen vad gäller mänskliga rättigheter i det landet. Arresteringen av Yorongar och bland annat en del journalister, har följts på nära håll. En rådgivare från delegationen närvarar i rättssalen där rättegången äger rum. Enligt de senaste uppgifterna har två åtalade journalister frigivits, och Yorongars läge granskas nu mot bakgrund av anmärkningar som hans advokater har formulerat, om det regelvidriga i att hans parlamentariska immunitet har hävts. På ett mer allmänt plan granskar kommissionen möjligheten att fastställa och vidta konkreta åtgärder till förmån för respekten för mänskliga rättigheter i det här landet.
När det för övrigt gäller oron för säkerhetsproblemen i södra delen av landet, så finns det inte, enligt den information vi har fått efter att parterna slöt ett avtal i början av maj i år, allvarliga omständigheter att meddela om. Det verkar alltså som om de militära aktiviteterna just nu har avbrutits, under det att förhandlingarna fortsätter.
Nu kommer jag fram till Pakistan. Kommissionen är medveten om att anhängare av andra trosbekännelser ständigt låter trakassera bl.a. kristna religiösa minoriteter. Genom sin delegation i Islamabad följer kommissionen, liksom de medlemsstater som är representerade i Pakistan, på nära håll de här frågorna och undersöker enskilda händelser med de berörda myndigheterna i landet.
Religionsfriheten garanteras av artikel 20 i den pakistanska konstitutionen och av artikel 1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Pakistan, som undertecknades den 22 april 1998, en artikel som lyder som följer: " Respekten för demokratiska principer och mänskliga rättigheter, så som de definieras av den universella deklarationen om de mänskliga rättigheterna, besjälar gemenskapens och den islamiska republiken Pakistans interna och externa politik och utgör en mycket viktig beståndsdel i föreliggande avtal" .
Kommissionen kommer att förbli vaksam när det gäller alla frågor som rör mänskliga rättigheter. Genom sina utvecklingshjälpsprogram skall den se till att den kan hjälpa de fattigaste och minst gynnade människorna i Pakistan.
Jag kommer nu till den sista frågan, om Guinea-Bissau. Europeiska kommissionen delar de synpunkter som finns i Europaparlamentets resolutionsförslag. Kommissionen följer uppmärksamt utvecklingen av situationen i Guinea-Bissau, och den är medveten om de svårigheter som den civila befolkningen just nu går igenom, bland annat till följd av brist på livsmedel, medicin och vatten.
Kommissionen och dess humanitära kontor skall ta emot information från olika humanitära organisationer som befinner sig ute på fältet, innan den kan ge en effektiv och snabb humanitär hjälp till de folk som har flytt.
Europeiska kommissionen stöder de medlingsinsatser som har inletts av olika medlemsstater och regionala ledare, och den manar alla stridande parter till att förhandla fram ett definitivt eldupphör.
Europeiska kommissionen är beredd att återuppta samarbetet med Guinea-Bissau, så snart det landet är tillbaka på vägen mot demokrati.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Cresson!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sex resolutionsförslag:
B4-0599/98 av Oostlander och Lenz för PPE-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen, -B4-0606/98 av de Vries för ELDR-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen, -B4-0625/98 av Swoboda m.fl. för PSE-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen, -B4-0639/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen, -B4-0648/98 av Dell'Alba m.fl. för ARE-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen, -B4-0673/98 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen om den internationella brottmålsdomstolen.
Oostlander
Fru ordförande! Varje gång ett initiativ som det här tas upp måste vi tänka tillbaka på att alltihop började med att vissa medlemsstater inte tog sitt ansvar när Jugoslavienfrågan var aktuell. Då föreslogs som en sorts window dressing en internationell domstol för Jugoslavien, och ingen trodde att det skulle bli något, förutom vår bortgångne kollega Alexander Langer som då lade fram ett utmärkt betänkande om den. Nu har vi kommit så långt att vi tack vare insatserna av inblandade domare och offentliga åklagare, som var med redan vid Jugoslaviendomstolen, har nått längre och till och med förbereder en internationell allmän krigsförbrytardomstol. Det är mycket mer än vad någon hade väntat sig tror jag. Att det kommit så långt är ett slag i ansiktet för varje enfaldig realpolitik som anser att moral och rätt inte är relevant för en utrikespolitik. Av den anledningen befinner sig också hela området utrikespolitik så långt bort från medborgarna som upplever rätt och moral som en daglig verklighet.
Denna domstol gjorde oss uppmärksamma på att gränsen mellan att föra realpolitik och krigsförbrytelser ofta överskrids med lätthet. Inrättandet av denna domstol är en fantastisk förebyggande åtgärd så att regeringsledare och ministrar förstår att inte heller de kan gå för långt utifrån det där realpolitiska motivet och att de kan bli dömda om de fortsätter på det spåret.
Det är därför utmärkt att domstolens självständighet skall kunna garanteras. Därigenom blir det inte så att till exempel de som har vetorätt i säkerhetsrådet definitionsmässigt hålls strafflösa. I det avseendet är Amsterdamfördraget ett bra exempel, som föreskriver att varje medlemsstat måste upprätthålla rättsordningen, annars kan de förvänta sig sanktioner.
Den nederländska regeringens erbjudande om att inrätta krigsförbrytardomstolen i Haag är naturligtvis utmärkt. Det är också praktiskt på grund av närvaron av andra internationella domstolar. Jag hoppas dock att det skall ge Nederländernas regering anledning att inse att erbjudandet även förpliktar landet att inte längre fortsätta på en väg som leder till mer navelskåderi, utan att man verkligen måste se sig som en bärare av traditionen från Hugo de Groot och även själv med mer tydlighet tänka på sitt internationella ansvar.
Därför kommer min politiska grupp gärna att stödja resolutionen, inbegripet de båda kompletteringarna från De Vries.

Cars
Fru ordförande! Europas liberaler är starkt engagerade för att få till stånd en permanent internationell krigsförbrytardomstol. Vi är glada att ärendet har kommit så långt som det har.
På två punkter förstår vi inte varför majoriteten i denna kammare inte vill dela vår åsikt. Vi tycker att alla krigsförbrytelser skall bedömas lika, oavsett om de har begåtts i ett inbördeskrig eller i en konflikt mellan två stater. Varför vill inte kammaren ställa sig bakom det? Vi tycker att åklagaren skall ha en självklar rätt att själv få bestämma om åtal skall väckas. Om han har samma material och vet att han har en brottsling framför sig, så är det den åklagarens skyldighet i all normal juridisk praxis att väcka åtal. Varför vill inte denna kammares majoritet ställa sig bakom det kravet från liberalerna? Det skulle jag vilja att ni som nu har ordet efter mig ger ett tillfredsställande svar på.

Dell'Alba
Fru ordförande, fru kommissionär! Jag har här ett kort som tillåter mig, i egenskap av ledamot av Senegaldelegationen, att få tillträde till FAO: s byggnader, där den diplomatiska konferensen för ett upprättande av domstolen hålls. Jag vill hedra Jacques Baudin, justitieminister och chef för Senegaldelegationen, för att ha gjort mig en sådan ära och en sådan tjänst.
Däremot har varken kommissionen eller rådet accepterat att observatörer från parlamentet närvarar vid den här konferensen. Det är en ytterst allvarlig händelse som jag vill framhålla för alla mina kolleger, för alla eventualiteter. Uppenbarligen, enligt vad jag har fått höra, skulle ministerrådet, på kommissionens inrådan, ha vägrat att låta oss sammanträda under tre dagar i Rom, för att vittna om det engagemang som parlamentet alltid har visat till förmån för domstolen: vi antog för tre månader sedan en resolution; det finns en grupp som har döpts till Amici Curiae , som samlar mer än 60 ledamöter; vi har inrättat budgetposter; vi har alltid stött kommissionens och rådets ansträngningar. Och så kan vi inte åka till Rom, huvudstaden i en medlemsstat, eftersom det är de andra och tredje pelarna som berörs!
Jag inser verkligen allvaret i den här situationen. Jag hoppas att parlamentet kommer att göra detta gällande vid trepartssamtalet och vid alla interinstitutionella förhandlingar och kontakter, eftersom det är en mycket, mycket allvarlig händelse som, verkar det som, kommissionen är inblandad i.
Detta om formen, som jag tycker är viktig. När det gäller innehållet måste man självklart stödja den här resolutionen. Domstolen måste upprättas i Rom. Man bör stödja ändringsförslagen från den liberala gruppen, i synnerhet det som behandlar domstolens befogenhet i interna konflikter och som är mycket omtvistad av arabländerna och vissa asiatiska länder, som skulle vilja motsätta sig detta, samtidigt som den typen av konflikter är en viktig del av Genèvekonventionen och bör utgöra en del av domstolens jurisdiktion. Att domstolen skall bli oberoende och effektiv: det är uppdraget, det är unionens förpliktelse. Ärligt talat, den där tabben, den hade man kunnat bespara sig.

Sauquillo Pérez del Arco
Fru ordförande! I ingressen till den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som antogs för 50 år sedan, står bland annat att ignorerandet och föraktandet av de mänskliga rättigheterna har givit upphov till kränkande handlingar som vilar på mänsklighetens samvete.
Nu har diplomatkonferensen i Rom äntligen inletts i syfte att inrätta en internationell brottsdomstol av permanent karaktär. Inför denna historiska möjlighet att inrätta en institution där de kränkande handlingar som ständigt begås kan bestraffas, är det med förskräckelse jag läser i tidningen att OSSE misstänker att vi håller på att bygga koncentrationsläger i Europa.
Det internationella samfundet har antagit utmaningen att komplettera sitt rättssystem genom att upprätta en institutionell kanal för det allomfattande samvetet för de mänskliga rättigheterna.
Det är en svår uppgift eftersom det inte finns något godkänt textunderlag. Det finns inte ens en internationell överenskommelse som reglerar den framtida domstolens allomfattande behörighet, och därför är Kinas konservativa hållning, återigen under förevändning att landet utgör ett kulturellt undantag, högst oroväckande. Detta kräver nämligen en fast övertygelse hos så många stater som möjligt inte bara i västvärlden, fast man vet förresten inte ännu om alla där är övertygade.
Det är svårt, eftersom världshistoriens illdåd har gjort listan längre över de brott som bör ingå i domstolens behörighet, sexuella övergrepp på kvinnor i krigstid, rekrytering av minderåriga, bruk av vissa vapen, etnisk utrensning, etc., och ur juridisk synvinkel är det komplicerat, eftersom stadgan måste utgöra en effektiv kombination av den romansk-germanska och den angloamerikanska rättsordningen.
Alla dessa svårigheter kan leda till ändlösa debatter i en konferens som blir misslyckad och aldrig vill ta slut, men vissa saker hjälper oss att hantera dessa svårigheter:
För det första de tidigare misslyckade försöken som visar hur viktigt det är att gå riktigt tillväga den här gången. Resultaten från domstolarna ad hoc i Rwanda och i f.d. Jugoslavien är inte särskilt tillfredsställande. Det som hände i Kambodja, Argentina och Chile till exempel, och det som nu håller på att hända i Kosovo visar tydligt behovet av en permanent och effektiv rättsskipning där man övervinner de misstag som begåtts i det förgångna.
För det andra samhällets uppbackning av projektet. De icke-statliga organisationernas engagemang innebar att domstolsprojektet flyttades från den internationella rättskommissionen ned till medborgarnas nivå och förvandlades till ett ofrånkomligt krav. De 800 icke-statliga organisationer som finns representerade i Rom håller lågan brinnande för det civila samhället och påminner med sin blotta närvaro de styrande om att de med hjälp av populism och demagogi försvarar en i vissa fall förlegad idé om nationell suveränitet som inte har någon förankring hos medborgarna.
Vi socialister, som inte tror på fred utan rättvisa, anser därför att man har en skyldighet att lyckas på konferensen i Rom, och vi stöder resolutionen och de båda ändringsförslag som har lagts fram.

Ullmann
Fru ordförande, fru kommissionär! Sedan Nürnberg-tribunalen påbörjade sitt arbete har det stått klart att det i den nya internationella rättsordningen som måste upprättas efter de båda världskrigen måste finnas en domstol, i vilken staters brott kan åtalas, processas och i förekommande fall bestraffas. Men först nu har vi nått fram till ett läge, där denna domstol skall omvandlas från ett ad hoc -initiativ till en permanent institution. Det gläder mig djupt och är mycket tillfredsställande att i resolutionstexterna och framför allt i det gemensamma resolutionsförslaget kunna konstatera att parlamentet är enigt på tre centrala punkter.
Först och främst gäller det åklagarens oberoende ställning från såväl FN: s säkerhetsråd som från nationella domstolar, som uttrycks i definitionen av den nya internationella straffrättens sakförhållanden och i underställandet av denna internationella domstol under Förenta nationerna. Detta innebär självklart inte ett underställande under säkerhetsrådet. Låt oss hoppas att detta initiativ från detta parlament kommer att bidra till att detta århundrade kommer att betraktas inte bara som statskriminalitetens århundrade och som ett århundrade av rättsförstörelse, organiserad och utförd av statsapparaten i statens namn, utan att det även kommer att ses som ett rättsförnyelsens århundrade.

Carnero González
Fru ordförande! Jag anser att parlamentet i första hand bör stödja den internationella koalitionen av 800 icke-statliga organisationer som med hjälp av verklig medborgerlig diplomati har fått regeringarna att slå sig ned för att förhandla om inrättandet av en internationell brottmålsdomstol.
En internationell brottmålsdomstol som kommer att utöva diplomati i förebyggande syfte, för det första eftersom den är helt oberoende av Förenta staternas säkerhetsråd; för det andra för att den har en åklagare som kan inleda förundersökningar på eget initiativ och för det tredje för att den har en självskriven och allomfattande rättslig behörighet.
Det är beklagligt att vissa länder, såsom Förenta staterna koncentrerar sig på att förstöra resultaten under diplomatkonferensen som just nu pågår i Rom. Ännu mer beklagligt är emellertid att vissa av Europeiska unionens medlemsstater, utan hänsyn till den allmänna opinionen, har slutit upp bakom den amerikanska administrationen. Det är en nackdel att inte unionen, i enlighet med fördraget, har intagit en gemensam ståndpunkt inför diplomatkonferensen. Parlamentet borde ha deltagit i konferensen, precis som Dell'Alba påpekade.
Slutligen vill jag säga till Cars att vi stöder de ändringsförslag han har lagt fram eftersom de syftar till att den internationella brottmålsdomstolen blir en realitet.

Ferrer
Fru ordförande! Vi har redan sagt det vid många tillfällen förut: Vår värld behöver en internationell brottmålsdomstol som kan sätta stopp för straffriheten hos dem som utsätter civilbefolkningen för lidande och använder tortyr och massvåldtäkter som krigsvapen; en domstol som med rättskipningens hjälp kan skapa försoning nationerna emellan.
Därför hoppas vi på konferensen i Rom. Vi vet att det fortfarande finns många hinder i vägen för att man ska kunna uppnå en överenskommelse, framför när det gäller oberoendet och rättsordningen. Därför skulle det vara bra om parlamentet än en gång gjorde sin röst hörd genom en uppmaning till Europeiska unionens medlemsstater och kommissionen att anamma de idéer som parlamentet vid upprepade tillfällen har försvarat.
Emellertid är det också bra att parlamentet gör sin röst hörd - och det måste den göra - för att precis som de föregående talarna protestera mot och beklaga det faktum att inte parlamentet deltar i konferensen, när vi redan från första stund bad om att få hitta en lösning som skulle tillåta oss att delta och inta den plats vi förtjänat genom den ihärdighet vi visat under årens lopp till förmån för en sådan domstol, till förmån för en internationell fredsrätt.

Musumeci
Herr ordförande! Gruppen från Alleanza Nazionale kommer att rösta för förslaget om en gemensam resolution om att inrätta en internationell brottmålsdomstol. Det rör sig om ett historiskt tillfälle, men det är ett beslut som kommer sent och det räcker verkligen inte för att råda bot på den senfärdighet som Europa visat när man hittills har vägrat att ta några som helst konkreta initiativ, inte bara för att förhindra att man genomför folkmord inom det egna territoriet, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, utan också för att klart fördöma och straffa de direkta och indirekta förövarna av dessa brott.
Egendomligt nog verkar det som om Europa ville stoppa historiens klockor efter Nürnberg, som om, från och med då och till och med våra föräldrar, den europeiska jorden inte skulle ha fått suga upp det oskyldiga blodet från hundratusentals offer - kvinnor, barn, civila - medan många av de skyldiga fortsätter att gå fria och ostraffade, och kanske till och med får motta hedersbetygelser och respekt, även av det officiella Europa som hittills har inskränkt sig till att göra lämpliga fördömande uttalande.
Låt oss hoppas att den diplomatiska konferensen i Rom, som sammankallats för att inrätta en internationell brottmålsdomstol, skall kunna utgöra det sista steget i riktning mot denna nödvändiga, om än försenade, reform. Man måste med andra ord neutralisera och bekämpa eventuella försök till obstruktion från dem som har intresse av att allt förblir vid det gamla, även om man måste fördöma frånvaron av Europaparlamentet, som hade kunnat spela en viktig roll, en avgörande roll, i sammanhanget. Vi hoppas också att inrättandet av brottmålsdomstolen, trots om den skall kunna effektivt integreras med de nationella juridiska systemen, även skall komma att ingå i ett nytt politiskt sammanhang, ett sammanhang som innebär att Europa äntligen får en egen utrikes-, försvars- och säkerhetspolitik. Om detta prioriterade mål hade eftersträvats med samma uthållighet som den gemensamma valutan, så hade Europa utan tvekan, ett stenkast från där vi är nu, haft betydligt färre offer under de senaste åren. Och jag tänker då på de oskyldiga offer som av detta Europaparlament nu kräver, inte hämnd, men rättvisa.

Cresson
Ärade ledamöter! Den diplomatiska konferensen i Rom skall fullbordas och godkänna en konvention som syftar till att upprätta den internationella brottmålsdomstolen. Sedan konferensen inleddes, för bara tre dagar sedan, är det svårt att kommentera eventuella resultat. Den diplomatiska konferensen kommer att vara, som ni vet, till den 17 juli. Medlemsstaterna i Europeiska unionen deltar aktivt i förhandlingarna, så att man skall kunna anta en konvention som upprättar en oberoende och effektiv domstol.
Kommissionen är representerad vid konferensen i Rom genom en observatör. Den har upprepade gånger uttalat sig för ett upprättande av en oberoende och effektiv internationell brottmålsdomstol. I ett tal inför Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter den 17 mars, betonade kommissionen genom Bonino vikten av att fatta beslut i Rom, och att inte nöja sig med formella procedurer.
Jag tror att man kan säga att det första steg som har tagits, tack vare att ett mycket stort antal icke-statliga organisationer insisterade på det - något som har framhållits - är ett viktigt steg. Självklart är det en situation som fortfarande är ömtålig och som vi måste försöka stärka. Jag hörde vad Dell'Alba sade och jag skall meddela det till den behörige kommissionären, men det är sant att vi utan tvekan skulle kunna tänka oss förfaranden, inom ramen för vilka en bättre information och en större öppenhet skulle kunna organiseras.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Cresson.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om resolutionsförslag (B4-0609/98) av Bertens och André-Léonard för ELDR-gruppen om Kambodja.

Goerens
Fru ordförande! Att bevara status quo i Kambodja ligger inte i någons intresse. Europaparlamentet kräver att Kambodja skall respektera Parisavtalen, det vill säga de villkor som landet självt har skrivit under på, varken mer eller mindre.
Bland dessa villkor förekommer anordnande av fria val i år, upprättande av ett valregister, möjlighet för politiska partier att delta i den demokratiska processen, och inte att de skall uteslutas. Genom att säga detta upprepar jag bara de yttranden som jag gjorde i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som gav mig uppdraget att vara föredragande av yttrande om den nya generationens avtal mellan Europeiska unionen och Kambodja. Vi har redan avbrutit arbetet med det här avtalet, tills Kambodja är berett att respektera den princip det självt har skrivit under på i Parisavtalen. Man begär inget omöjligt av det här landet. Man bara erinrar om de villkor som, bara för ett litet tag sedan, öppnade upp löftesrika perspektiv.
Det är alltså upp till Kambodja att lösa situationen. Samma påpekande gäller för stödet till demokratiseringsprocessen, dvs. de fria val som planeras till i år. Kommissionen uppmanas att blockera utbetalningar så länge man inte uppfyller villkoren om fria val värdiga sitt namn.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Jag har utsetts till EU: s särskilda sändebud till de förestående kambodjanska valen. Detta är inte bara en ära för mig, utan också för Europaparlamentet.
Jag är naturligtvis angelägen om att dessa val kommer att bli en konstruktivt steg mot demokrati i detta land och att de verkligen inte blir en meningslös gest från Hun Sen-regimens sida. Det är inte troligt att jag kommer att vara självbelåten, eftersom jag slutligen har ansvaret för att avge EU: s omdöme om valet.
Det vi måste komma ihåg är dock att oavsett den nuvarande politiska situationen i Kambodja, är det här det första valet som sammankallas av Kambodja: det är inte ett initiativ som underbyggts internationellt, utan ett som kom från Kambodja självt. Det är en faktor som vi i denna kammare måste erkänna och vi, som en del av det internationella samfundet - Europeiska unionen - har blivit tillfrågade att ge det livsviktiga stöd som valet behöver.
Vi kommer att vara där för att garantera en effektiv registeringsprocess, för att övervaka röstningen rigoröst och ge alla politiska partier tillgång till media. 80 procent av valmanskåren har redan registrerat sig och femton långtidsobservatörer är redan där. 80 korttidsobservatörer från EU och 85 bilaterala från medlemsstaterna kommer att placeras ut i hela Kambodja. Ytterligare observatörer som ger tekniskt bistånd kommer att komma från andra stater. UNDP kommer att samordna det tekniska biståndet och FN: s sekretariat för valbistånd kommer att samordna observatörsgruppen. Vi har redan förhandlat om tillgång till media och mediaexperter från EU finns på plats för att se till att detta sker.
Detta är vad som åstadkommits. Jag är dock mycket medveten om att vi har en lång väg att gå. EU övervakar inte dessa val för att godkänna processen utan vidare: vi är där för att se till att det blir ett fritt och rättvist val. Om detta inte blir fallet, så kommer det att vara vår plikt att säga det och jag kommer inte att tveka att göra just detta.
Som Derek Fatchett, biträdande utrikesminister, sade förra veckan i Förenade kungarikets parlament: det vi skall göra kommer att bli en fin bedömning och en som EU måste vara beredd att göra. Jag för min del kommer att vara beredd att göra den bedömningen och jag har för avsikt att leda en grupp observatörer som bundit sig för att se till att Europeiska unionen intar en självständig och rättvis ståndpunkt beträffande dessa val.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Fru kommissionär Cresson, jag tror att vi på grund av debatten om aktuella och brådskande frågor här har vår sista möjlighet att ännu en gång tänka över om det är vettigt att Europeiska unionen ger finansiellt stöd till valen i Kambodja. Detta uppgår trots allt till nästan tio miljoner euro, och vi bör också undersöka hur pengarna kan komma att användas.
Om jag t.ex. tittar på listan över investeringarna, ser jag att en betydande del är avsatt för stöd till och utbildning av journalister i Kambodja-regionen och även inom landet, då måste jag - som någorlunda insatt i situationen - säga att det är ytterst tveksamt, eftersom de kvarvarande oppositionella journalisterna mördades vid den senaste statskuppen och det för närvarande bara finns regeringstrogna journalister kvar.
Det gläder mig att Kinnock säger att vi har specialister där som försöker att sätta medierna på plats. Ändå hyser jag vissa tvivel, och vi bör noga tänka över vårt engagemang i det här området. Ytterligare en fråga bör vi ta i beaktande, nämligen samarbetet med Förenta staterna, som har intagit en tydlig och mycket distanserad ställning till sitt engagemang kring valen i Kambodja. De likaväl som vi är intresserade av en äkta demokratiseringsprocess, och jag tycker att vi borde söka kontakt med dem och försöka komma fram till en gemensam hållning.

Bertens
Fru ordförande! Unionen är beredd att ge ett stort bidrag, Habsburg har redan sagt det, inte bara till valen utan även till demokratin i Kambodja. Det gällde också för valen år 1993 då jag själv hörde till de européer som åkte dit under ledning av Cheysson. Emellertid gäller det nu också och jag säger på förhand till Glenys Kinnock: good luck, see you in the headlines , hoppas jag.
Men för det får vi också begära något av ledarna i Kambodja, valen är naturligtvis endast meningsfulla om de ger en trovärdig makthavare. Unionen borde endast få stödja valen om de uppfyller villkoren för verkligt demokratiska val. I Kambodja har dessa villkor ännu inte uppfyllts och det beror inte på några praktiska problem i landet. Omöjligheten att hålla demokratiska val orsakas tillsvidare av Hun Sens oginhet, som inte efterlever avtalen från Paris. Goerens har tagit upp det.
Unionen måste vara mycket tydlig. Valen den 26 juni kan endast erkännas om ett minimum av villkor uppfylls. Kommissionen får inte bidra till falska val. Annars skulle Hun Sen få orättfärdig legitimitet och när vi skickar en delegation med observatörer och till och med 10 000 ecu betyder inte det att vi därmed sanktionerar valresultatet. Ändå hoppas jag att det skall bli ett bra resultat.

Cresson
Ärade ledamöter! Europeiska unionen har fördömt tvångsutmanövreringen av premiärministern, prins Ranariddh, samt de våldsdåd som begicks i juli 1997. Åtgärden för att stödja valprocessen, som kommissionen och medlemsstaterna gemensamt fattade beslut om, och som uppgår till 10, 4 miljoner ecu, syftar till - med förbehåll för strikta villkor - att ge den kambodjanska regeringen nödvändiga medel för att kunna genomföra valet, som den här gången kommer att äga rum uteslutande under kambodjanernas ansvar, och tack vare världssamfundets stöd.
Om de nödvändiga frihets- och rättvisevillkoren inte respekteras, förbehåller sig Europeiska kommissionen rätten att dra tillbaka sitt stöd, efter samråd med medlemsstaterna, på grundval av finansieringskonventionens klausuler som undertecknades i Phnom Penh den 16 januari 1998. Europeiska unionens diplomatiska verksamhet - som har bedrivits parallellt med insatser från gruppen av länder som är " Kambodjas vänner" , från ASEAN: s trojka samt från Förenta nationerna, bl.a. vad gäller respekten för mänskliga rättigheter - kommer att fortsätta att koncentreras på de mest lämpliga bestämmelserna för ett pluralistiskt deltagande i valen.
I det sammanhanget kommer Europeiska unionen att förbli särskilt vaksam på frågor som rör förfarande, registrering av partier och det konstitutionella rådet, som har uppdraget att se till valens kontroll och regelmässighet, och på riskerna för ett ökat antal våldshandlingar mot oppositionsledamöter. De senaste dagarnas händelser, till följd av kritiken från prins Ranariddh och kung Sihanouks medgivande om ursäkt, är alltså ytterst viktiga steg för att man skall kunna bedöma utvecklingen av den politiska situationen, och för att göra det möjligt för världssamfundet och de europeiska institutionerna att besluta om lämpliga riktlinjer inför de kommande valen.
För det ändamålet bör nästa sammanträde för " Kambodjas vänner" , som kommer att äga rum kring mitten av juni 1998 i Phnom Penh, ge nödvändig information för att världssamfundet skall kunna avgöra om valförberedelserna uppfyller de nödvändiga villkoren, så att alla de politiska krafter som deltar fritt skall kunna yttra sig i valkampanjens avgörande skede. Kinnock talade alldeles nyss om valstödsbestämmelsen. Jag skall inte ta upp den punkten igen. En kortsiktig och en långsiktig observation ombesörjs genom 95 observatörer. Medlemsstaterna kommer att på bilateral väg utse fler observatörer, som förenas under Europeiska unionens observationsbestämmelser. En nära samordning med Förenta nationerna under hela valprocessen kommer att ombesörjas ute på fältet av europeiska experter, enligt anvisningar från kommissionens tjänster.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Cresson.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.25 och återupptogs kl. 17.30.)

Omröstning (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på omröstningen från i förmiddags.
Betänkande (A4-0207/98) av Rothe för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande " Energi för framtiden: Förnybara energikällor - Vitbok för en gemenskapsstrategi och handlingsplan (KOM(97)0599 - C4-0047/98)
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)

Carnero González
Fru ordförande! Efter överläggningar med de olika grupperna i parlamentet vill jag - om ni inte har något emot det - muntligen föreslå att vi i första hand röstar om ändringsförslag 3 till punkt 3 i den gemensamma resolutionen som ett tillägg till denna punkt och sedan att vi bara röstar om den från dess begynnelse som lyder: " uppmanar regeringarna i Libanon, Syrien och Israel" etc. fram dit där Mellanöstern omnämns för första gången; det vill säga att vi röstar om följande del av ändringsförslaget som ett tillägg: " uppmanar regeringarna i Libanon, Syrien och Israel att återuppta fredsförhandlingarna i det skede där de avbröts och i enlighet med resolutionerna från FN: s säkerhetsråd och de principer som fastställdes under Mellanösternkonferensen i Madrid" . Resten av texten är enligt oss av underordnad betydelse.
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)

Sakellariou
Fru ordförande! Jag vill fråga om parlamentets arbetsordning tillåter att man definierar nya gränser i Europa, för det är detta som görs i denna punkt. Parlamentet har i sin oändliga vishet definierat nya gränser i Europa.

Ordföranden
Herr Sakellariou, det var ett diskussionsinlägg, och diskussionen är redan avslutad!
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)

Ahlqvist och Wibe
I likhet med Helmut Kohl och Jacques Chirac anser vi att alltför många beslut som kunde ha tagits på nationell nivå nu har förts över till EU-nivå. Vi anser, precis som de två ovannämnda, att närhetsprincipen måste få ett verkligt innehåll.
Detta betänkande behandlar utvecklandet av förnybara energikällor på ett alltför detaljerat sätt. Det blir litet absurt när det föreslås i betänkandet att exempelvis märket " guldsolen" skall delas ut till olika semesterområden och dylikt för att uppmuntra användningen av förnybara energikällor. Skall EU verkligen syssla med sådant?
Vi anser att beslut som rör energipolitiken skall fattas på nationell nivå. Det finns inget att vinna på att energipolitiken görs överstatlig. Vi röstar därför mot detta betänkande.

Apolinário
Min röst för Rothes betänkande om förnybara energikällor har en regional och nationell referensram som jag vill passa på att understryka.
Det är faktiskt bara möjligt att uppfylla målen om minskning av koldioxidutsläpp som fastställdes på toppmötet i Rio och de skyldigheter som fastställdes om varje medlemsstat fullföljer en rationell energihantering och gynnar energiproduktion från förnybara energikällor, vilka i Europeiska unionen endast utgör 1, 3 procent av den totala energiproduktionen (5, 3 procent, om vi lägger till vattenkraften), med uppgifter för Portugal på 6 respektive 15, 7 procent (med vattenkraft).
Europeiska unionen föresätter sig att gå från en total procentandel för förnybar energi, inklusive vattenkraft, på 5, 3 procent till 15 procent år 2010. Denna inriktning kan bara uppnås med nya stödmekanismer till de förnybara energikällorna solenergi, vindenergi, biomassa, solceller - och därför är stödfonden, som begärs från majoriteten av Europaparlamentets ledamöter, så viktig.
I Algarveregionen, med en solinstrålning på mellan 1782 kwh/m2 (Sagres) och 1896 kwh/m2 (Taivra) och med mellan 2800 och 3100 soltimmar per år, ett privilegierat område för vindenergi - mellan Rogil och Sagres - och en enorm potential för produktion av biomassa, särskilt i samband med svinskötsel och skogsbruk, som i Monchique, utgör de förnybara energikällorna ett politiskt val att beakta. Därför är initiativen med denna inriktning, från Europeiska unionen, från regeringen, från de lokala samhällena och samhället i stort så betydelsefulla.

Caudron
Jag vill först gratulera vår kollega Mechtild Rothe till hennes gedigna arbete och till hennes realism. Jag vill också klargöra innebörden i min positiva röst.
Jag hör till de som välkomnade Kyoto-toppmötets avsikter. Det handlar nu om att vidta åtgärder för att göra konferensens uttalade goda avsikter trovärdiga.
I likhet med Rothe anser jag att kommissionens mål för de förnybara energikällorna är ett minimum, och att det är nödvändigt att få medlemsstaterna att precisera sina planer och strategier, och framför allt att ta reda på hur villiga de är att anpassa sig till kommissionens krav.
Jag delar också min kollegas bekymmer vad gäller de insatser som bör göras på området för solenergi och alternativ energi från jordbruksprodukter. När det gäller de sistnämnda måste man kontrollera om de är bättre för miljön, vilket, låt oss våga säga det, de inte alltid är det.
Inför detta akuta läge, såväl i miljöhänseende som när det gäller den ökande bristen på förnybara energikällor på medellång och lång sikt, måste vi utforma incitament för de offentliga och privata aktörerna inom denna mycket viktiga och vitala sektor.
Till sist vill jag avsluta mitt inlägg med några ord om det här förslagets politiska karaktär, genom att peka på att Europeiska unionen på det miljöpolitiska området också bör hävda sig som en modell för resten av världen. Det handlar inte om att vara den som lär upp andra, utan om att visa att Europa uttalar sig för och agerar till allas fördel, och att det försöker ge ett svar till kommande generationer.
Jag är inte långt ifrån att tro att vår överlevnad är beroende av det.

Cushnahan
Under de senaste åren har det blivit tydligt att de icke-förnybara energikällorna inte ensamma kan tillgodose våra framtida behov på ett tillfredsställande sätt. Både medlemsstaternas regeringar och andra grupper inom EU har tagit upp frågor beträffande den fortsatta tillgängligheten av fossila bränslen och den begränsade beskaffenheten på tillgången av resurser som olja. Dessutom kan okontrollerad användning av icke-förnybar energi direkt och indirekt leda till miljöproblem som global uppvärmning, luftföroreningar och andra potentiellt katastrofala scenarion.
Av dessa skäl stöder jag utvecklingen av förnybara energikällor inom ramarna för EU. Förslaget att fördubbla den totala energikonsumtionen av förnybara källor senast år 2010 kan ha en betydande inverkan på den framtida inriktningen på EU: s energipolitik. Ju mer vårt beroende av icke-förnybara energikällor som fossila bränslen minskar, desto närmare kommer vi skapandet av ett hållbart och miljövänligt energiprogram. Jag välkomnar därför detta förslag att öka våra investeringar på förnybar energi.

Deprez
Nödvändigheten av att styra in den ekonomiska utvecklingen på en väg som inte medför risker för framtida generationer gör sig mer och mer gällande som en uppenbar sanning i allas ögon. Vitboken som vi skall yttra oss om i dag är ett ytterligare bevis för det.
Fossila energikällor, som ligger bakom de senaste 150 årens extraordinära ekonomiska och industriella utveckling av våra samhällen, uppvisar nu erkända risker för mänskligheten, eftersom en obegränsad användning av den och en produktion som släpper ut koldioxid avsevärt kan förändra klimatet under kommande decennier. Därav vikten av att främja förnybara energikällor, genom att ge det stöd som krävs för att de skall kunna få ett genombrott på marknaden, inom ramen för vad vitboken kallar för en " startkampanj" .
Ur den synpunkten är det glädjande att idén om ett tredubblat utnyttjande av energi från biomassa - trots att det inte är förenligt med förslaget till en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken i Agenda 2000 - kan ge ett svar till de europeiska jordbrukare som tvivlar på sin framtid och som i dag funderar på en eventuell omställning. När det gäller ett möjligt utnyttjande av biomassa, finns det säkert ett spår som man måste undersöka närmare, för det ligger i linje med flera prioriterade angelägenheter inom Europeiska unionen: hållbar utveckling, gemensam jordbrukspolitik och utvidgning.
Samtidigt har föredraganden klokt nog framhållit nödvändigheten av att icke förnybar energi skall beskattas på gemenskapsnivå, något som vi har talat för här många gånger. Koldioxidskatten måste en dag få se dagens ljus!
För att avsluta skulle jag vilja uttrycka min övertygelse, om att uppkomsten av förnybara energikällor och en expansion för en verkligt hållbar utveckling i sig kommer att skapa en rik förekomst på arbetstillfällen av alla typer och på alla nivåer.
Jag stöder alltså vitboken utan förbehåll, med de ändringar som det här resolutionsförslaget inför.

Hyland
Jag kräver att Europeiska kommissionen och Europeiska rådet samordnar sina ansträngningar på en strukturerat och rationellt sätt så att en långsiktig energipolitik kan utformas, som stärker den irländska och europeiska jordbrukspolitiken och politiken för landsbygdens utveckling. Detta måste ha förverkligats när förhandlingar genomförs mellan de nationella regeringarna och EU om framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken efter år 2000.
Det är tydligt att förnybara energikällor fortsätter att spela en mer direkt roll i många företag och näringar i vårt samhälle. Vi borde erkänna att användandet av förnybar energi som en utveckling av jordbruket också har en stor potential. Om förnybara energikällor används i utvecklingen av jordbruket och landsbygden på en miljövänligt sätt så finns en stor potential för skapande av hållbar sysselsättning som en direkt följd av maximeringen i användningen av våra landtillgångar.
Vi kan inte förneka att alternativa energiprogram som bygger på ett riktigt användande av den förnybara energin ger jordbrukarna nyskapande sätt att tjäna pengar på sin mark. Detta borde ske då den oundvikliga reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken belyser vikten av att producera grödor som inte används till livsmedel. Om vi menar allvar med att förbättra åtgärderna för att förbättra utvecklingen på landsbygden och slå vakt om maximalt antal familjejordbruk på vår mark så måste vi skapa en samordnad förnybar energipolitik som kommer att bistå stärkandet av det irländska jordbruket och skapa sysselsättning i områden på landsbygden.
Det har slagits fast att en positiv konsekvens av att införa allsidiga program för förnybara energikällor är en minskning av koldioxidutsläppen, vilka skulle falla med 402 miljoner ton per år. Inom EU står de förnybara resurserna för närvarande för 6 procent av den totala energikonsumtionen. Denna siffra är helt enkelt alldeles för låg och betydande investeringar kommer att behövas om en storskalig expansion i denna sektor skall kunna äga rum.

Krarup
Rothebetänkandet är i många avseenden sympatiskt. Förslagen inrymmer emellertid flera problem. Först och främst dess bristande realism i förhållande till EU: s inre marknad för energi. Betänkandets lösningsmodell i förhållande till inre marknaden är energibeskattning på EU-nivå. Jag kan inte ansluta mig till denna lösning. Förutom det faktum att jag är motståndare av EU-beskattning, kommer en energirelaterad beskattning knappast att ha stora möjligheter att genomföras på EU-nivå, eftersom industrin kommer att hänvisa till att den inte har råd med sådana ökade utgifter. I bästa fall kommer det sistnämnda förhållandet betyda att ifrågavarande energisektor kommer att få ökade skattefinansierade EUoch nationella tillskott. Samtidigt kommer de stora energiköparna att kunna fortsätta att köpa billig kol- och kärnenergi på den EU-liberaliserade energimarknaden. Därmed kommer deras incitament till att genomföra energibesparande åtgärder att vara begränsade.
Den enda möjligheten att genomföra de positiva avsikter som finns i Rothebetänkandet på energi-miljöområdet går via medlemsstaternas möjligheter att besluta och genomföra nationella målsättningar för energiområdet. Det är inte bra att ett EU-land kan ålägga sina energiproducenter att producera en viss mängd energi via ifrågavarande energi, medan de största energiköparna i landet fritt kan importera billig energi från utlandet - i verkligheten undergräver detta de nationella producenternas ekonomi.
Därför kan jag inte stödja Rothebetänkandet.

Lindqvist
Betänkandet innehåller bra förslag om en övergripande handlingsplan för att fördubbla den förnybara energins andel av energiförbrukningen. Bioenergi, solenergi och vindkraft måste vara stommen i detta. Kärnkraften måste utfasas.
Det är bra med övergripande mål på EU-nivå och andra nivåer, t.ex. FN, men energipolitiken är och skall vara en i huvudsak nationell fråga. Det är viktigt att Sverige har kontroll över sina egna naturresurser och inte säljer ut energi- och naturresurser som kan styra den svenska utvecklingen utifrån.

Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för betänkandet, eftersom vi delar dess positiva syn på alternativa och förnybara energikällor. Det finns dock också delar av betänkandet som vi motsätter oss. Dit hör kraven på gemensam skattepolitik, gemensam politik på skogsområdet samt kravet på att energi skall ges ett speciellt kapitel i fördraget.
Fredsprocessen i Mellanöstern

Díez de Rivera Icaza
Det råder ingen tvekan om att det är flera konfliktfrågor i Medelhavsområdet som kräver en omedelbar fredlig lösning: Algeriet, Palestina, Israel, etc. Att man stöder, uppmuntrar och värnar om fredsprocessens framskridande i Mellanöstern är inte tillräckliga argument för att styra händelseutvecklingen och dra nytta av omständigheterna för egen del. En del av oss bör ta sig en funderare över den väg man följt, orsakerna bakom tillbakagången och de uppenbara meningsskiljaktigheterna och autismen bland de nuvarande politikerna. Likaså bör man fundera över det konkreta resultatet av det ekonomiska stödet från Europeiska unionen, Palestinas status och den demokratiska kontrollen av dess institutioner samt hur det erhållna biståndet har använts.
Man bör diskutera med Jordanien; finna en lösning på den europeiska inkompetensen i Algeriet; öka förståelsen för islam; främja en direkt kommunikation med folket och kanske även inleda successionsprocesser. Jag nämnde detta redan under president Rabins besök i Bryssel. Det får inte vara så att tragedin har inträffat förgäves, och vi kan inte tillåta att de europeiska medlen inte kommer folket till godo. Att den sociala och ekonomiska situation på Västbanken och i Gaza förblivit oförändrad ter sig obegripligt och bekymmersamt. Därför vill jag avsluta med att säga att vi alla bör fundera över detta igen.

Wolf
Jag skulle vilja utnyttja tillfället i denna debatt för att peka på en gammal tanke som förtjänar att aktualiseras med tanke på den kritiska utvecklingen i Mellanöstern. Det är tanken om en " Helsingfors-process" för Medelhavsområdet och Mellanöstern.
Jag vill peka på några tänkbara huvudelement i en sådan process:
1.Det omfattande temat (säkerhet, mänskliga rättigheter, ekonomiskt samarbete och gemensam utveckling), 2.inbegripandet av alla tänkbara konfliktparter och intresserade krafter, utan någon diskriminering, 3.ett parallellt utvecklande av civila former för dialogen, vid sidan av de officiella förhandlingarna, 4.den flexibla tidsramen, som även kan justeras på medellång sikt, 5.förekomsten av högkvalificerad och engagerad diplomatisk medling. Vi européer skulle kunna inleda en dialog med de andra stater (däribland USA och Japan) som kan vara aktuella i den här frågan om hur dessa element ska kunna tillämpas på problematiken i Medelhavsområdet och Mellanöstern.WTO: s konferens

Lukas
Vi i FPÖ anser att avtalet om handel med jordbruksprodukter måste förberedas omsorgsfullt, men att en utvidgning österut för närvarande på grund av bristande förberedelser inte är aktuell.
Av den anledningen lägger FPÖ ned sin röst gällande punkt 10.
Betänkande: Secchi

Souchet
Vad gäller den gemensamma resolutionen om WTO som just har antagits, noterar jag att kammaren, som var så otvetydigt och allmänt entusiastisk när Marrakechavtalet undertecknades, steg för steg blir varse avtalets mycket tunga negativa konsekvenser för de europeiska länderna, och att vi bara var några få som kritiserade det när det undertecknades.
Så har Rocard själv, vid AVS-EU: s gemensamma församlings senaste session, distanserat sig när det gäller Marrakechavtalet, genom att tala om ett illa framförhandlat avtal, att det slöts alltför hastigt och att det uppvisar allvarliga brister, och att man åtminstone måste omförhandla delar av det.
Denna senkomna klarsynthet, som gör det svårt att förbättra ett avtal som har antagits av de flesta av världssamfundets medlemmar, återfinner vi i föreliggande resolution, som markerar en klart ändrad ton från kammarens sida, eftersom denna verkar upptäcka att WTO-bestämmelsen systematiskt ifrågasätter de huvudsakliga bestämmelserna i den nuvarande yttre handelspolitiken.
Hur bevara det europeiska kulturella undantaget gentemot WTO: s mekanismer? Hur bevara de europeiska ländernas utvecklingspolitik? Hur förhindra att en ohejdad internationell konkurrens systematiskt gynnar de producenter som visar minst respekt för nödvändiga sociala normer och miljönormer? De första skiljedomsförfarandena som har avgjorts av WTO: s paneler kan inte lugna oss i det avseendet. Det vi ser fungera, det är den brutala logiken i ett system, som kommissionen har anslutit sig till i Marrakech och som den har bidragit till att färdigställa.
Vår grupp har stött flertalet av de ändringsförslag som insisterar på kravet på ett försvar av regionala gemenskapspreferenser, i egenskap av utvecklingsinstrument. WTO vill få dem att försvinna, under förevändning att de skulle utgöra oacceptabla kränkningar av principen om kommersiell icke-diskriminering och att de skulle skapa snedvridningar i konkurrensen. Erfarenheten av de fyra Lomékonventionerna motsäger den bedömningen.
Vår grupp har också stött de olika ändringsförslag som ifrågasätter den släpphänta politik som förs av gemenskapens institutioner inom WTO, de gör allt fler medgivanden utan att få något betydelsefullt i gengäld.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Lika angeläget som det är att lika principer för beskattningen gäller på en inre marknad, är det att inta en klar ställning mot den dominerande tendensen i länderna inom EU att smygande höja skatterna. Det tjänar ju t.ex. föga till att avveckla skattekryphål, som det så vackert heter, i unionen, när det i resten av världen finns tillräckligt med attraktiva finansorter.
Det verkligt rörliga spekulationskapitalet kommer då att lämna Europa, och hederliga och strävsamma medborgares besparingar pungslås ytterligare. Den enorma tillväxten av spekulationskapital kommer sig bland annat av den alltför stränga beskattningen av de pengar som ingår i produktionen. Det är inte de s.k. skatteparadisen som snedvrider den inre marknaden, utan de alltför höga företags- och konsumtionsskatterna. Jag har vänt mig mot delar av betänkandet, eftersom det förbigår denna viktiga problemställning.
I EU finns i dag länder där skattetrycket närmar sig 50-procentstrecket. Ett klart mål måste för oss vara att avsevärt få ned denna nivå. Detta görs med hänvisning till subsidiaritetsprincipen, att staten inte har rätt att först höja skattetrycket och sedan via omvägen över en kostsam byråkrati ge tillbaka pengarna till medborgarna.
I samband med detta hänvisar jag till den amerikanske nationalekonomen Arthur Laffer, som har bevisat att från och med en skattebelastning på 25 procent ökar benägenheten att inte redovisa inkomster. En skuggekonomi är en logisk följd av detta.

McKenna
Fru ordförande! Jag skulle vilja påpeka att detta betänkande i grunden godtar hela idén med globalisering, den inre marknaden, fullständigt fri handel och fri rörlighet för kapital. Vi försöker arbeta med de problem allt detta ger upphov till. Vi behöver införa någon form av kapitalkontroll och inte göra oss själva till något alldeles öppet fält för multinationella företag, vilket är vad Europa håller på att bli.
Med skapandet av den inre marknaden kommer det numera an på Bryssel att kontrollera allting: indirekta skatter, nationella budgetar, räntenivåer och företagsbeskattning. Jag har stora problem med allt detta och jag tycker att vi har intagit en felaktig hållning.

Bonde och Sandbæk
Vi kan inte stödja Secchis betänkande, eftersom det innebär en harmonisering av skattesatserna, som kommer att flytta skattekronor från Danmark. Vi menar däremot att det är förnuftigt att samordna skattesatserna mellan medlemsstaterna, men det skall vara en minimiregler och inte harmonisering.

Cassidy
Det finns inget som heter skadlig skattekonkurrens inom EU. Idén bakom den inre marknaden var att främja konkurrensen genom att undanröja hindren mot den fria rörligheten för varor, tjänster, kapital och människor. Resultaten har helt klart varit fördelaktiga. Om fri konkurrens således är fördelaktig på dessa andra områden, varför skulle det vara skadligt på skatteområdet?
Europeiska kommissionens meddelande om " Ett åtgärdspaket för att angripa skadlig skattekonkurrens i Europeiska unionen" är fel beskrivning på en icke-existerande sjukdom. En del medlemsstater klagar på den låga irländska företagsskatten, på avsaknaden av en källskatt i Luxemburg och på de obefintliga sociala avgifterna (skatt på arbete) i Danmark. En del klagar till och med på orättvisan med en ganska låg nivå på inkomstskatten i Förenade kungariket (de bortser från det ökade skattetrycket på Förenade kungarikets medborgare sedan valet av en labourregering). Man hör aldrig britterna klaga på de låga accisavgifterna i Frankrike, Spanien, Italien och Portugal även om man skulle kunna hävda att låga skatter på alkohol och tobak är skadliga - huvudsakligen för våra landsmän.
För mig är den korrekta analysen av skattekonkurrensen inte att en del länder har för låga skatter. Den är att de länder som klagar mest högljutt, anmärkningsvärt nog Frankrike och Tyskland, har alldeles för höga skatter. Som brittisk ledamot av Europaparlamentet skulle jag vilja se att skattetrycket i dessa länder minskas till brittiska nivåer. Höga skatter och " sociala avgifter" förstör arbetstillfällen.
Även om jag uppskattar föredragandens arbete kommer jag och mina kolleger i den brittiska avdelningen av PPE-gruppen att rösta mot betänkandet.

Delcroix
En konkurrens som är skadlig för medlemsstaternas ekonomiska utveckling, det är motsatsen till en europeisk solidaritet och sammanhållning.
En konkurrenskraft som grundas på prisskillnader som uppnås genom sänkta lönekostnader, det är raka motsatsen till en konkurrenskraft som grundas på produkters och tjänsters kvalitet. Denna positiva konkurrenskraft kan bara uppnås genom mer forskning, med syftet att utveckla produkter och processer som är mer energisnåla och som hushåller bättre med råvaror, och genom en större kompetens hos de anställda, genom fler mänskliga investeringar.
Den stora europeiska marknaden har stimulerat konkurrensen och genererat många negativa bieffekter, illojal konkurrens, bedrägerier, konkurrerande devalveringar och strävan efter färre hinder på skatte-, social- och miljöområdet.
Det onda är redan gjort och kapitalets fria rörlighet har med full kraft spelat mot arbetsinkomster och anställdas livskvalitet. Det har skett en överföring från den ena till den andra, genom ökade lönekostnader.
De åtgärder som föreslås - källbeskattning av icke-residenta personers kapitalinkomster samt avskaffande av dubbelbeskattning för företag - är otillräckliga för att reparera de skador som hittills har orsakats.
Med facit i hand kan vi se att den stora marknaden och dess fyra friheter - fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital - skulle ha åtföljts av nödvändiga verktyg för att upprätthålla en ekonomisk och social jämvikt: gemensam valuta, skatteharmonisering och social harmonisering.
I vårt samhälle har de mest utsatta medborgarna blivit de första offren för förseningar och begångna misstag. Europa skulle växa genom att erkänna detta och genom att göra nödvändiga korrigeringar.

Deprez
Resolutionsförslaget som vi nu skall yttra oss om ställer en fundamental fråga för den inre marknadens framtid, och mer generellt, för den Europeiska unionens framtid. När euron träder i kraft i elva medlemsstater den 1 januari 1999, kommer det att krävas en större samordning av politiken, bl.a. på skatteområdet. Det handlar i själva verket om en förpliktande övergång för alla som - efter att verkligen ha funderat över arbetslöshet och sysselsättning i Europa - anser det nödvändigt att lätta de skatter som tynger arbetet.
Liksom de flesta av oss anser jag att frånvaron av en skatteharmonisering mellan medlemsstaterna har dragit in dessa i en skattekonkurrens som är skadlig för alla, eftersom den har orsakat stora skattebortfall för statsmakterna, som i övrigt är upptagna med att balansera sina budgetar, och det till priset av stundtals svåra uppoffringar för folken.
Det var alltså med tillfredsställelse som vi noterade att rådet har antagit en resolution om en uppförandekod i företagsskattefrågor, och som vi tog del av den serie förslag som kommissionen har formulerat med avseende på skatteharmonisering.
För en belgisk politiker som jag själv, är det i förbigående sagt särskilt glädjande att se kommissionens förslag, samt avtalet inom Ekofin-rådet om en gemensam lösning som ordnar frågan om beskattning av inkomster på sparande, vilka betalas ut av medlemsstaterna till enskilda personer som bor i en annan stat.
Alla dessa åtgärder bör i våra ögon betraktas som ett första steg, som bör åtföljas av fler. Bland annat inom området för indirekt beskattning, men också i fråga om beskattning av icke förnybara energikällor, eller skattedefinitioner.
Det står klart att skatteharmoniseringen måste vara en av de främsta målen för alla som önskar framskrida på vägen mot ett federalt, ekonomiskt blomstrande och socialt rättvist Europa. Även om de är långt i från fullständiga, går dagens förslag i rätt riktning. Det är därför som jag kommer att ge mitt stöd till den föreslagna resolutionen.

Fourçans
Harmoniseringen av skattesystemen på europeisk nivå är nyckeln till en fördjupning av den inre marknaden. Kommissionens och förslagen i Secchis betänkande syftar till att avlägsna hindren för en väl fungerande inre marknad.
Betänkandet anser - i mina ögon med rätta - att det är viktigt att harmonisera en del beståndsdelar i våra skattesystem. Två argument talar för en närmare samordning av våra skattesystem: för det första de snedvridande effekter som skattesystemen kan orsaka när det är fråga om en optimal avkastning på kapital och investeringar på europeiskt område, vare sig de är finansiella eller produktiva; för det andra ett visst skattebortfall, vilket skulle kunna ställa till med mycket allvarliga budgetproblem för vissa medlemsstater.
En viss skattekonkurrens bör upprätthållas - den är bra för att disciplinera staterna - men den bör hållas inom ramen för spelreglerna på skatteområdet, bl.a. vad gäller beskattning av kapitalinkomster och gränsöverskridande beskattning. Det är synvinkeln i Secchis betänkande, varför jag bara kan godkänna den. Man kan emellertid beklaga att kommissionen och Secchis betänkande inte verkar ge några förslag när det gäller delar av den direkta företagsbeskattningen, som t.ex. beräkningsprinciper för bolagsbeskattning.
Utöver denna reservation gläder jag mig åt förslagen om en uppförandekod och en minimigräns för källskatter, när det gäller kapitalskatt för de personer som inte har sin hemvist i den berörda medlemsstaten. Denna källskatt får emellertid inte vara alltför hög, och därmed avråda från sparande eller förorsaka utlokaliseringar utanför det europeiska området.
Jag gläder mig också åt åtgärderna för att avlägsna källskatt på gränsöverskridande ränte- och royaltybetalningar mellan företag, vilken medför skadliga snedvridande effekter för tillväxten och sysselsättningen. När det gäller förbindelserna inom en grupp av bolag, är det lämpligt att gå längre, bl.a. mot en harmonisering på EU-nivå vad gäller beräkningsprinciper för bolagsskatter.
Av alla ovannämnda skäl kommer jag att rösta för Secchis betänkande.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Secchis betänkande, vilket handlar om bekämpning av skadlig skattekonkurrens i EU. Vi har valt att rösta för betänkandet, eftersom:
det betonar det positiva i att rådet har antagit en uppförandekod för bolagsbeskattning och tillsatt en arbetsgrupp för en uppförandekod om utvärdering av nationella skatteåtgärder som är skadliga för gemenskapens intressen.-det hänvisar till att skillnader i skattesystem och skattenivå som bygger på sociala hänsyn eller på hänsyn vad gäller områdena miljö, hälso- och sjukvård och konsumentskydd är OK.-det anser det nödvändigt att föreslå en gemensam minimibeskattning inom de områden där skattekonkurrensen har en skadlig inverkan.-det betonar nödvändigheten av att uppförandekoden för bolagsbeskattningen följs noggrant.De danska socialdemokraterna håller emellertid inte med om den del av betänkandet som handlar om skatteharmonisering. Medlemsstaternas skattestrukturer är mycket olika och har olika inverkan på deras medborgare. Skatteharmonisering är därför oacceptabelt. Vi kan emellertid acceptera gemensamma miniminivåer, bl.a. vad gäller bolagsbeskattning och kapitalavkastning.

Reding
Vid det senaste toppmötet i Luxemburg kom stats- och regeringscheferna överens om en uppförandekod i fråga om skattekonkurrens, som syftar till att successivt avlägsna skadliga förhållanden på det här området. Vid det tillfället insisterade Luxemburg på att en åtgärd som avser beskattning av kapitalinkomster rimligen borde åtföljas av en åtgärd för företagsbeskattning. Luxemburg anser att den sistnämnda bör vara tvingande i form av ett EU-direktiv: skattedumpingen kan bara vara skadlig för europeiska företag och framkalla snedvridande effekter på den gemensamma marknaden.
När det gäller skillnader mellan medlemsstaternas skattesystem, finns det ingen anledning till att göra något åt dem nu. Skattekonkurrensen kan faktiskt vara positiv när den sker mellan skattesystem, en del är mer effektiva och tillåter lägre skattesatser, medan andra måste kompensera en sämre effektivitet med högre satser.
Kommissionens förslag om företagsbeskattning markerar ett första positivt steg mot en bättre samordning av skattepolitiken. Formen är acceptabel, eftersom det handlar om ett åtgärdspaket, och inte om enstaka förslag. Tillämpningsområdet är fortfarande omfattande, och mycket måste ännu göras för att beskattningen inte längre skall utgöra ett hinder mot de fyra friheterna.
Secchis betänkande uppmuntrar medlemsstaterna till att arbeta för att avskaffa skatteparadisen inom unionen. Luxemburg nämns inte specifikt, men åsyftas säkert, samtidigt som alla medlemsstater försöker att attrahera företag med lockande skattelättnader och drar till sig privata investerare med skattebestämmelser som gynnar personer som inte är bosatta i det berörda landet, och samtidigt som vissa medlemsstater hyser verkliga oaser, som är fullständigt avreglerade.
Det är alltså missvisande att endast syfta på Luxemburg, vars affärsvärld är underställd strikta bestämmelser (t.ex. om tvätt av pengar som kommer från droghandel) och vars effektiva skattesystem tillåter det att ha relativt låga skattesatser. En eventuell harmonisering av skattepolitiken bör alltså omfatta alla medlemsstater och alla deras besittningar, liksom ett mycket brett spektrum av skatteområden.
Med hänsyn till de här synpunkterna har jag röstat för Secchis betänkande, medveten om att det bara handlar om ett yttrande från parlamentet, och att de slutliga besluten skall fattas enhälligt av medlemsstaternas regeringar.

Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för de avsnitt i betänkandet som rör bankers informationsskyldighet, uppförandekod, miniminivå på företagsskatter och åtgärder mot de s.k. skatteparadisen.
Betänkandet tar emellertid även upp en storskalig harmonisering av skatter. Detta är ett ingrepp i nationella parlaments prerogativ och i medborgarnas rätt att via val bestämma sitt lands skattepolitik. Det hotar dessutom ländernas statsfinansiella stabilitet.
Vi har därför röstat mot betänkandet i slutomröstningen.
Detta utgör även en markering mot de i debatten återkommande kraven på avskaffande av konsensus i skattefrågor.
Enligt vår mening strider en sådan åtgärd mot fördraget.

Trizza
Precis som föredraganden Secchi sagt, måste skattesamordningen inom Europeiska unionen accelerera i enlighet med det löfte som avgivits av ministerrådet.
Jag är faktiskt fast övertygad om att den nuvarande bristen på jämvikt och den bristande enhetligheten i skattesystemen skulle kunna omintetgöra de ansträngningar som görs för att uppnå den ekonomiska och monetära unionen och eliminera de fördelar och potentiella möjligheter som en inre marknad kan erbjuda när det gäller ekonomisk utveckling och en gradvis minskning av den nuvarande strukturella arbetslösheten.
Det nuvarande systemet riskerar i själva verket att leda till en progressiv förlust av de enskilda medlemsstaternas makt och suveränitet på skatteområdet.
Jag stöder dessutom åtgärdspaketet för att komma till rätta med den skadliga skattekonkurrensen, ett paket som är ett effektivt sätt att i första hand programmera och sedan verkställa hela strategin. Jag gratulerar föredraganden och instämmer med andra ord fullständigt i hans betänkande.
Situationen i Kosovo

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi finner det angeläget att EU inte bara fördömer Serbiens agerande i Kosovo, utan också använder de ekonomiska, politiska och diplomatiska metoder som unionen har i sin hand. Vi vänder oss dock mot förberedelser för en militär intervention. Ett militärt agerande kan endast ske efter beslut i FN: s säkerhetsråd.

Hory
Än en gång antar vårt parlament en resolution om Kosovo.
Först och främst skall det sägas att anhopningen av den typen av resolutioner inte verkar ha medfört minskade politiska spänningar i den regionen, nej snarare tvärtom.
Det finns dessutom anledning att betona att den här resolutionen, liksom de föregående, karakteriseras av en absurd manikeism, en demonisering av den jugoslaviska federationen och den serbiska republiken, en total frånvaro av historiskt djup i analysen av Kosovos situation och en allvarlig oansvarighet när det gäller de lokala, regionala och internationella konsekvenserna av de uppmuntranden som ödslas på Kosovos självständighetsivrare.
Utan att på något sätt underskatta de demokratiska bristerna i det f.d. och i det nuvarande Jugoslavien, eller de olika överdrivna nationalkänslor som drabbar samman i den här regionen, eller lidandet för civilbefolkningen, som denna nationalism har tagit som gisslan, tvingas man beklaga det ytliga och det partiska i Europaparlamentets ståndpunkter.
Enligt den amerikanska diplomatins diktamen, under inflytande av två medlemsstater i unionen och under påtryckningar av en mäktig parlamentarisk lobbygrupp, som längtar tillbaka till forna politiska organisationsformer på Balkan, har Europaparlamentet sedan åtta år deklarerat ett slags politiskt och rättsligt krig mot en av de stater som har undertecknat FN-stadgan, som skulle ha garanterat dess gränser.
I total motsägelse med den garantin har man uppmuntrat den federala republiken Jugoslaviens sönderfall, man har uppmuntrat federerade " vänrepubliker" att individuellt närma sig Europeiska unionen, man har inlett Sloveniens anslutningsförfarande, och därmed belönat dess ledares egoism, man har upphöjt alla de som stod bakom Jugoslaviens delning till Europeiska unionens allierade och till " demokrater" , i bland i strid med fakta, man har mångfaldigat sanktioner, blockader, embargon och militära hot mot republiken Serbien, som anklagas för allt ont i den här regionens händelser.
Då detta enorma förstörelsearbete uppenbarligen inte är tillräckligt, är det Serbiens själva territoriella integritet - som har formats av geografin och historien - som man just nu angriper genom att uppmuntra, innan ens kriget i Bosnien tog slut, separatistiska Kosovoalbaner. Dessa uppmuntranden har varit så överdrivna och intelligensbefriade, att de har lett till en marginalisering av Kosovos moderata ledare, som eftersträvade en balanserad lösning inom den jugoslaviska federationen, något som har varit till fördel för UKC-extremisterna, som med vapen i hand i dag kämpar för Kosovos oberoende, och i morgon, för dess införlivning med Albanien.
Europeiska unionen uppmuntrade den kroatiska självständigheten, en självständighet som alla Kroatiens gemenskaper har betalat för i Vukovar eller i Knin. EU " garanterade" Bosniens självständighet, men åstadkom en delning av regionen samt massakrerna i Mostar, Ilidza och Srebrenica. Man göt olja på den eld som pyrde i Kosovo, och framkallade en separatistisk terrorism och dess repression, som var oundviklig och som troligen fick orimliga proportioner. I morgon kommer unionens och Förenta staternas blindhet och partiskhet att orsaka, det kan vi inte tvivla på, allmänt spridda strider om regionens gränser - bland annat Albaniens och Makedoniens gränser - och allvarliga oroligheter i Vojvodina eller i Sandjak.
Den jugoslaviska federationen grundades på en klassisk subjektiv uppfattning om nationalitet, densamma som ligger till grund för den europeiska integrationsprocessen. I stället för att gynna den nationalitetsvisionen, så har man löst politiska problem - visserligen verkliga problem - som fanns inom den jugoslaviska federationen, genom att tillämpa ett annat nationalitetsbegrepp, ett romantiskt och objektivt begrepp, som gynnar etnicismen, och som redan två gånger under det här seklet har satt Europa i brand.
Genom sina samlade misstag har Europeiska unionen nonchalerat sin egen historia, förnekat sin kultur och förolämpat sin framtid. Vi har fortfarande tid att avstå från att göra det som är omöjligt att reparera och att återintegrera det serbiska folket i Europeiska gemenskapen, som i stor utsträckning har bidragit till en frihet för den här regionens alla folk. Det är skälet till att jag inte kommer att rösta för den föreslagna resolutionen.
Transport av kärnavfall

Ewing, Macartney
Vi lägger vår röst på kompromissresolutionen. När kärnavfall transporteras utsätts hela befolkningen i de påverkade områdena för allvarliga risker. Alla lokala och regionala myndigheter i sådana områden skall ha rätt till fullständig information då ansvaret för att ta itu med nödsituationer kommer att vila på dem.
Vi protesterar mot de risker som tas i samband med transporten till Dounreay av följande skäl:
1) Kvaliteten på faten som transporterades av flygplanen från USA var undermålig,
2) Anläggningen i Dounreay planeras stänga på grund av säkerhetsbrister som ligger under internationella säkerhetsnormer,
3) Förenade kungariket bröt mot kraven att all upparbetning skall återgå till ursprungslandet,
4) Förenade kungariket omkullkastade kärninspektionens förbud mot att transportera kärnmaterial till Dounreay.

Pinel
Transporter av farligt avfall är ett besvärligt problem, som man inte bör behandla lättvindigt. I det avseendet innehåller den gemensamma resolutionen som vi skall yttra oss om mycket bra beståndsdelar, som jag ställer mig helt positiv till. Man skulle förresten ha kunnat gå ännu längre. Flera kritiska påpekanden har dock relativiserat de förtjänstfulla punkterna.
På ett organiskt plan är vi emot att överstatliga strukturer blandar sig i miljöpolitiken. Visst är det så att det krävs allt fler förebyggande och kontrollerande åtgärder i medlemsstaterna. Det är emellertid i första hand de nationella politiska myndigheterna som bör ta sitt ansvar, och låta saker och ting gå i rätt riktning.
Om sedan en del länder uppvisar svagheter eller förseningar på miljöskyddsområdet, så är det de normala mekanismerna, diplomati och internationella avtal, som skall råda bot på eventuell bristfällighet.
När det gäller ändringsförslaget som ingavs i PSE: s namn, är det förvånande att se det komma från personer som påstår sig vara från vänstern och som förhäver sig över att försvara de svaga. Att vilja att kärnavfall inte transporteras genom tätbefolkade områden, det är att acceptera det för glesbefolkade områden. Den tanken är skandalös. Befolkade områden måste undvikas. En punkt räcker.
Sist men inte minst: vi kan inte acceptera ett ifrågasättande av EDF, på det sätt som det lyser igenom i det här resolutionsförslaget. Också här är det så att om något inte fungerar, är det de nationella interna mekanismerna som skall rätta till det.
Vi har alltså röstat emot hela den här resolutionen.

Sill och strömming som landas för industriändamål - Bevarande av fiskeriresurserna i Östersjön, Bälten och Öresund - Industrifiske
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0142/98 av Langenhagen för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om att fastställa villkor enligt vilka sill och strömming får landas för andra industriändamål än för mänsklig konsumtion (KOM(97)0694/98-97/0353(CNS)), -A4-0139/98 av Kofoed för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (EG) om ändring för sjunde gången av förordning (EEG) nr 1866/86 om fastställande av vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeriresurserna i Östersjön, Bälten och Öresund (KOM(97)0675 - C4-0017/98-97/0354(CNS)), -A4-0201/98 av Kindermann för fiskeriutskottet om industrifiske.
Langenhagen
Fru ordförande! Mitt betänkande behandlar ett ämne som är mycket omtvistat i den offentliga debatten. Min förhoppning är att vi i dag kan klargöra skälen till vårt beslut för offentligheten. Bakom den något svårbegripliga rubriceringen döljer sig en önskan att tillåta sill- och strömmingsfiske i Östersjön. Hittills har det varit förbjudet på gemenskapsvatten.
Industrifisket är en betydelsefull industrigren. Över 30 miljoner ton fisk, vilket motsvarar 30 procent av världens totala fångst, till ett värde av 3 miljarder ecu, tas i anspråk av denna gren. Av detta gör man 6, 5 miljoner ton fiskmjöl och 1, 3 miljoner ton fiskolja. Båda dessa är högkvalitativa produkter. Fiskmjöl används främst som djurfoder för nyttodjur och pälsdjur, medan oljan används inom vattenbruket. Den återfinns även i margarin och bakfett. Att upphöra med det verkar inte aktuellt, då det inte finns någon likvärdig ersättningsvara.
Industrifisket utsätts av flera anledningar för kritik. Dels ställer man sig den grundläggande frågan om det riktiga i det indirekta utnyttjandet av levande organismer för mänsklig konsumtion. Dels är det utan tvivel så att näringsunderlaget för andra rovfiskar minskas genom fisket för industriella ändamål, t.ex. för torsken. Samma gäller för sjöfåglar och havslevande däggdjur.
Ännu mer betänkligt är dock problemet med bifångsterna. Detta är särskilt kritiskt vid den industriella fångsten av skarpsill, eftersom denna fisk ofta blandar sig med sillstimmen. Trots alla betänkligheter har vi i fiskeriutskottet kommit fram till att industrifisket ändå bör accepteras, förutsatt att det är måttfullt, reglerat och genomförs på ett kontrollerat sätt - vi vill ju inte avstå från produkterna från denna verksamhet. Vi har också fått upprepat stöd från vetenskapsmännens håll.
Det vi diskuterar i dag är en konsekvens av utvidgningen av Europeiska unionen 1995. I anslutningsfördragen fick Finland och Sverige rätt att landa sill och strömming för industriändamål, då detta görs av tradition i dessa länder. Utan dagens betänkande skulle båda länderna vara tvungna att avbryta verksamheten. Förslaget innefattar å ena sidan tillåtelse att fortsätta med industrifisket på sill och strömming i Östersjön, å andra sidan kommer det att även framledes vara förbjudet i alla andra gemenskapsvatten.
Dessa två grundprinciper accepterar jag. På det här sättet har vi funnit en väg för de båda berörda länderna att behålla sin traditionella fångstmetod utan nackdelar, något jag varmt välkomnar. Förbudet mot sillfångst för industriändamål i andra gemenskapsvatten, framför allt i Nordsjön, har så stor betydelse på grund av att sillbeståndet där är hotat. I mitten av 1996 hade detta lett till halverade fångstkvoter på sill, och 1997 fortsatte denna för de verksamma fiskarna drastiska åtgärd.
Eftersom bestånden redan utnyttjas kraftigt för mänsklig konsumtion, borde sill- och strömmingbestånden inte ytterligare belastas av industrifisket. I Östersjön ser emellertid situationen annorlunda ut. Strömmingbeståndet befinner sig här - enligt vetenskapsmännen - i mycket gott skick. 1997 utnyttjades dessutom bara 50 procent av den totala tillåtna fångstmängden. Tyskland utnyttjade exempelvis bara 13 procent av sina fångstmöjligheter. För att undvika en liknande nedgång i Östersjön som den för Nordsjösillen på sin tid, och eftersom även Tyskland och Danmark teoretiskt sett kan bedriva industrifiske, måste en del områden i förslaget till förordning skärpas. Det har jag föreslagit.
Förordningen får inte heller, som planerat, vara giltigt på obegränsad tid. År 2003 måste förordningens effekter ses över och i förekommande fall anpassas. Vi vill också rikta en vädjan till industrifisket i Östersjön. Fiskeindustrin uppmanas att vara kreativ och på lång sikt även möjliggöra en användning av östersjösillen, som det för närvarande inte finns någon stor marknad för, för mänskligt bruk. Jag ber om stöd för ändringsförslagen och för hela betänkandet.

Kofoed
Fru ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Detta förslag som har godkänts av kommissionen och redan trätt i kraft, är resultatet av förhandlingarna i Östersjökommissionen. I huvudsak kan jag säga att vi är överens om de åtgärder man beslutat om, men jag måste göra några anmärkningar som mer har att göra med framtiden. Vi är något missnöjda med att förslag skickas till parlamentet vid en så sen tidpunkt. Vi borde ha varit färdiga före jul, så att vi hade kunnat få en debatt som kunde ha påverkat rådets slutliga beslut.
Jag vill gärna ta upp själva förvaltningen av resurserna i Östersjön. För det första har vi laxfisket. Jag kan inte förstå att man begränsar laxfisket så kraftigt som man gör, eftersom man vet att det sätts ut laxyngel som innebär att man kan fånga 700 000 laxar, men trots detta sätter man kvoten till endast 400 000. Vår egen erfarenhet av Östersjön är att det finns rikligt med lax, men det ligger några politiska beslut bakom. Jag har intryck av att man - för att skydda den så kallade vilda laxen - vill begränsa fångsten av lax i sin helhet. I särskilt ett land, nämligen Sverige, gör sig vissa turistintressen gällande genom att man menar att laxen skall fångas i älvarna, till gagn för turisterna. Jag menar att detta är en felaktig inställning. Grundvalen för denna uppfattning är nämligen inte vetenskapligt bevisad. Detta är den ena frågan.
En annan fråga gäller torsk- och strömmingfisket i Östersjön. Jag är mycket bekymrad över utvecklingen av dessa två bestånd, och därför menar jag att kommissionen bör tänka sig noga för, och försöka att begränsa kapaciteten. Vi har föreslagit att man skall begränsa hästkrafterna per båt, så att man blev kvitt de stora trålarna som kommer ned i Östersjön när det är torsksäsong, med det resultatet att det fiskas för kraftigt. Vad gäller strömmingfisket i Östersjön tycker jag inte att man bör fiska strömming som skall användas till fiskmjöl i Östersjön, för strömmingbestånden är inte särskilt stora i Östersjön, så därför bör man undvika att fiska i detta syfte. Jag kan förstå att Sverige och Finland gör det i den nordliga delen av Östersjön. Men jag menar att detta också påverkar strömmingbeståndet i resten av Östersjön, så därför anmodar jag kommissionen att vara mer försiktig i framtiden med hänsyn till detta slags fiske.
Jag vill dessutom understryka att man skall vara noggrann vad gäller åtgärderna för bevarande. Man skall införa direkta förbud mot fiske under yngelperioderna och i de vatten fiskarna leker, så att fiskarna fritt kan reproducera sig själva. Det är på detta sätt man odlar upp ett bestånd. Sedan har jag en anmärkning om så kallad flyttrål. Det är ett mycket effektivt redskap, som emellertid även tar andra fiskarter än de man fiskar efter. De medverkar också till att det är problem med fiskbestånden i Östersjön.
Till sist vill jag nämna att man inte har undersökt den ekologiska balansen i Östersjön. Jag har en känsla av att när man fiskar en miljon ton fisk i Östersjön och tar den i land, så tillförs inte nog med näringsämnen till det bestånd som skall växa fram. Jag menar att biologerna har tagit allt för lite hänsyn till att det också skall finnas nog med näring till fiskbestånden. I annat fall kan man inte få någon produktion. Inom jordbruket vet man att man skall tillföra jorden en viss mängd näringsämnen som motsvarar den mängd som tas bort från jorden. Detta är det ingen som tänker på i fiskepolitiken. Jag anmodar därför kommissionen att den låter biologerna ta reda på den ekologiska balansen i ett visst farvatten, för vi skall också " odla" i vattnet så att det kan producera bra livsmedel till befolkningen.
Förutom detta, fru kommissionär, kan jag säga att vi ansluter oss till förslaget i det skick det är, men betonar att det skall in nya moment i de förhandlingar som skall ske nästa år.

Kindermann
Fru ordförande, fru kommissionär! Fiskeriutskottet, å vars vägnar jag har författat föreliggande betänkande, anser det nödvändigt att behandla ämnet industrifiske i ett initiativbetänkande, eftersom det här är fråga om ett omdiskuterat och samtidigt viktigt ämne som hittills inte har blivit tillräckligt beaktat i Europaparlamentet och inte heller i Europeiska unionen. Vi hoppas att med detta betänkande råda bot på denna brist.
Det handlar om ett fiske som bedrivs med mycket finmaskiga nät, vars fångst är avsedd för industriändamål. De arter som eftersöks är vanligen fiskar som inte konsumeras direkt av människor eller som bara i ringa utsträckning konsumeras av människor. I synnerhet i Nordsjön är denna typ av fiske mycket omfattande, vilket är anledningen till att betänkandet koncentrerar sig på denna region.
Av den totala fiskfångsten i Nordsjön låg andelen industrifiske på nästan 60 procent. Det betyder att det här fångas dubbelt så mycket fisk för industriändamål som genomsnittet i världens fiske. Industrifisket är dock inte bara en verksamhetsgren av regional betydelse. Det är också föremål för heta diskussioner om vad som är ekologiskt hållbart.
Många kan säkert ännu erinra sig Greenpeace kampanj mot fiske efter tobis vid den skotska kusten sommaren 1996. I det här fallet handlade det om att de finmaskiga näten inte släppte igenom ännu icke könsmogen matfisk som oönskad bieffekt. På grund av de stora fångstmängderna i tobisfisket av de eftersökta arterna uppgår den årliga fångsten till uppåt en miljon ton. Därför fruktar många att bestånden ska försvinna och att näringskedjan får allvarliga störningar. Fiskeriutskottet har tagit entydig ställning för att fiske för industriändamål endast kan berättigas om principen om hållbarhet på lång sikt iakttas och om fiske som syftar till direkt mänsklig konsumtion ges företräde i konfliktsituationer.
I betänkandet fastslås att det tidigare har funnits mycket allvarliga problem med kontrollen av att gemenskapsrätten efterlevs, framför allt vad gäller det blandade fisket och fisket efter skarpsill. Detta visade sig i ökad fångst av de eftersökta arterna samt i ett delvis mångdubblat överskridande av tillåtna fångstandelar av skyddade arter, speciellt sill. Det är också säkert att silldöden i Nordsjön, som sommaren 1996 tvingade rådet att vidta akuta åtgärder, delvis orsakats av industrifiskets höga bifångster av sill. Det var t.o.m. så att andelen sill i dessa fångster ibland var den större av dem.
Men vi får inte glömma att framhålla också de positiva sidorna, som en av de nämnda akuta åtgärderna i juli 1996, som rådet på kommissionens initiativ beslutade, nämligen en absolut översta gräns för sill- och strömmingsfisket för industriändamål. När gränsen uppnåtts måste allt sådant fiske ställas in. Denna åtgärd visade sig vara mycket verkningsfull, framför allt för att den danska fiskeförvaltningen, inom vars tjänsteområde de flesta hamnarna för industrifiskarna är belägna, samma år införde ett omfattande övervakningssystem med hög kontrollintensitet. De första siffrorna för 1997 tyder på en drastisk minskning av sillbifångsten.
Vi bör dock vänta några år innan man kan göra en definitiv bedömning av det nya systemets effektivitet. Rådet och kommissionen har valt att införa gränser för högsta tillåtna fångstmängder för att minska på bifångsterna. Sådana åtgärders verkan är visserligen beroende av rigorösa kontroller i fångsthamnarna och av en kontinuerlig övervakning och registrering av fångstsammansättningen, samt av ett avbrytande av fisket när den tillåtna mängden uppnåtts.
Det nya danska övervakningssystemet har uppfyllt dessa krav, men måste också accepteras av fiskarna själva. Annars är det inte mycket värt. Och det finns tecken som tyder på att alla fiskare ännu inte har denna acceptans. Vi vill därför uppmana till försiktighet och anser det vara för tidigt att lätta på andra åtgärder, som rådet och kommissionen har för avsikt att göra med höjningen av den tillåtna andelen bifångst av sill och strömming från 10 procent till 20 procent inom skarpsillfisket.
Av denna anledning vänder vi oss både i resolutionsförslaget till mitt betänkande och i lagförslaget till Langenhagens betänkande som speciellt behandlar sill- och strömmingsfisket i Nord- och Östersjön, mot höjningen av andelen tillåten bifångst till 20 procent. Det finns också andra fiskeområden där det råder akuta behov av att handla. Det framgår tydligt i betänkandet. Här kan man särskilt tänka på fisket efter vitlinglyra. Det stora problemet med detta fiske ligger i den höga bifångstandelen av skyddade arter, särskilt unga koljafiskar och vitlingar. Detta är två matfiskar, vars dödlighet vid fisket är hög. Ännu värre är att industrifiskets bifångstkvoter av kolja och vitling inte tas med i den årliga förordningen om kvoter. Det står ingenting om tak för bifångst, trots att industrifiskets bifångster på vissa områden är högre än de mängder som tillåts inom matfisket.
Detta förhållande är inte längre hållbart. Vi har därför som minsta åtgärd föreslagit att man beaktar bifångsterna av skyddade arter i den årliga bestämmelsen av tillåtna fångstmängder och räknar med dem vid fördelningen av fångstkvoter till förekommande medlemsstater. Genom denna åtgärd fick de medlemsstater som bedriver industrifiske möjlighet att lösa den på gemenskapsnivå lokaliserade konflikten mellan industri och matfiske inom det egna fisket. Vi anser att detta förslaget är den sundaste och lättast genomförbara lösningen. Råd och kommission kan vara säkra på parlamentets understöd om man äntligen skulle ta sig an detta problem, även om man väljer något andra sätt att lösa det, och även i förhandlingarna med Norge.
Det är också nödvändigt att handla när det gäller fisket av tobis. Visserligen tror fiskebiologer att bestånden inte är hotade, beroende på tobisens starka fortplantningsförmåga, men de vill ändå med hänsyn till djurens starka lokala anknytning och vissa andra matfiskars, sjöfåglars och havsdäggdjurs starka beroende av vitlinglyra som näring inte utesluta vissa lokala inskränkningar. Av dessa anledningar och med tanke på de stora fångstmängderna vill vi uppmana kommissionen att tillämpa försiktighetsprincipen och att tillse att en handlingsplan tas fram, på liknande sätt som redan gjorts på många andra fiskeriområden. Denna plan bör också omfatta upprättande av skyddszoner i ekologiskt känsliga områden. Därutöver anser vi att det är högst möjligt att minska den tillåtna fångstmängden av tobis och även att reglera detta i lag.

Hardstaff
Herr ordförande! Å socialistgruppens vägnar vill jag gratulera mina kolleger i fiskeriutskottet, Langenhagen, Kindermann, Kofoed, till deras utmärkta betänkanden vilka har ett starkt underliggande tema, nämligen hållbart fiske i Nordsjön och Östersjön. Jag har i likhet med dem en starkt intresse från min valkrets i underhållet av fiskbestånden, i mitt fall särskilt i Nordsjön.
Jag är särskilt oroad för effekterna av industrifisket, huvudsakligen från danska båtar, på hela det marina ekosystemet i Nordsjön. Arter som skarpsill, vitlinglyra och tobis kan inte brukas för mänsklig konsumtion, men om en stor mängd skrapas ihop för att användas som fiskmjöl till utfodring av grisar och kycklingar eller som fiskolja för att göra margarin och matlagningsolja och för utfodring av fiskodlingar, så snedvrids den delikata ekologiska balansen och födokällorna till fiskar som sill och torsk, etc., som äts av människor, töms ut. Andra sjödjur, som sälar och fåglar, hotas också av minskande födokällor.
Jag oroar mig särskilt för fångsten av sill för industriella ändamål. Sill är en särskilt näringsrik fisk för människor, men tråkigt nog en art som inte längre finns i några större mängder på våra fiskhandlares diskar. För i tiden, särskilt i Förenade kungariket, var den en mycket vanlig, billig men läcker och hälsosam del av kosten för många mindre välbeställda familjer. Nu är den betydligt mindre tillgänglig och kostar mycket mer. Fiskare som fångar sill för mänsklig konsumtion hittar färre och mindre fisk. Fiskare från min valkrets anser att industrifisket är en av de huvudsakliga anledningarna till detta tillstånd: både för att de mindre fiskar, som de livnär sig på, fångas i stora kvantiteter och för att sillen själv fångas i de mycket finmaskiga nät som är nödvändiga för industrifiske, i vilka även alltför små torskar sannerligen fastnar.
Kindermanns betänkande är därför synnerligen välkommet. Jag yrkar på stöd till hans rekommendationer för att striktare kontroller och begränsningar skall läggas på industrifisket, särskilt de som kräver noggrann ekologisk övervakning så att lekområden och uppväxtområden för ungfisk kan skyddas genom kommissionens införande av skyddszoner. Hans förslag för att ge sig i kast med problemet med stora bifångster i fisket av skarpsill genom rigorösa kontroller där fisken landas och avslutande av fisket när mängden bifångst uppnåtts, är också positiva sätt att garantera överlevnaden och fortlevnaden för sillbeståndet.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill tacka Langenhagen för hennes betänkande, och likaså Kofoed och Kindermann. Trots allt det arbete som har lagts ned fortsätter nog hela området med industrifisket att vara litet mystiskt för mig. I Europeiska unionen landar vi omkring 10 procent av världens industriella fångst och det säljs till ungefär 30 procent av värdet för den fisk som fångas till mänsklig konsumtion.
Det är också tydligt att de industriella fiskfångsterna innehåller en okänd kvantitet ätbar och till och med värdefull fisk. Under sådana omständigheter, då fisken är knapp och dyr, som den är i Europeiska unionen, är det mycket slösaktigt att använda någon fisk till industriella ändamål om den kan förädlas till mänsklig konsumtion. Det är också oroande att läsa i motiveringen - och detta har tagits upp av Kindermann - att 100 000 ton sill fångades som bifångst till skarpsill i Östersjön fram till 1996. Detta verkar vara en ovanligt stor mängd fisk. Jag vill inte motsätta mig kommissionens förslag, som det hänvisas till i Langenhagens betänkande, att tillåta industrifisket fortsätta i detta särskilda fall. Jag anser emellertid att kommissionen alltid står under tryck att göra överdrivna eftergifter till industrifiskeintressen, och att förlänga rättigheterna att fiska sill, även om en del av den är av låg kvalitet, ger upphov till allvarliga tvivel, även om Tyskland och Sverige inte fångade hela sin kvot i Östersjön. Det är oklart varför det blev så, men kanske är det för att det kräver för stora fiskeinsatser eftersom bestånden är i dålig form. Jag anser inte att detta ger oss någon ursäkt att omvandla bestånd som passar för mänsklig konsumtion till djur- och fiskfoder.
Motiveringen förklarar också för oss att trots det sätt på vilket industrifisk förvaras är det omöjligt att säga exakt hur mycket bifångst det är. Om vi fångar 3 miljoner ton fisk för industriella ändamål i Europeiska unionen varje år, med 7, 5 till 8 procent av detta i bifångster av ätbar fisk, då innebär detta en kvarts miljon ton varor som det är brist på i Europeiska unionen, när vi bara är självförsörjande till 48 procent. En kvarts miljon ton ätbar fisk som används som djurfoder är alldeles för mycket. Det är mer än hela den kvot en önation som Irland får.
Dessa betänkanden har varit användbara. Men vi behöver mer information om detta ämne innan vi kan fatta några förnuftigt beslut om politiken.

Teverson
Herr ordförande! När vi tänker på fisk i Förenade kungariket tenderar vi att tänka på fisken vi äter, friterad fisk och pommes frites, kanske till och med på fisk som vi kanske får äta i restaurangerna runt om i Strasbourg.
När jag läste Kindermanns utmärkta betänkande - och jag säger inte det bara för att vara artig, det är ett utomordentlig betänkande - så kom det litet grand som en chock att läsa att 30 procent av fångsterna i världen, runt 30 miljoner ton, går till industrifisket. Och i Nordsjön, som står under ett enormt miljömässigt och ekologiskt tryck, är siffran uppe i 60 procent. Det är en varningssignal som vi inte kan förbise. Vad används fiskmjöl till? 75 procent används som djurfoder, de återstående 25 procenten används till oljor. Allt detta borde kunna ersättas av andra ämnen som kan odlas snarare än skördas från haven.
För ungefär ett år sedan begav jag mig till en av de få fiskförädlarna i min valkrets i staden Plymouth. Där utsattes jag för en total konfrontation med problemet med industrifisket. Denna rörelse fångade, landade och förädlade sill och makrill i stora mängder. Ägaren kunde dock berätta för mig att problemet inte var kvoterna för dessa arter, utan att industrifisket på grund av de lagliga bifångsterna på 10 procent kunde fånga mer ur fiskbestånden än de som hade legitima kvoter. Det är inte bara så att det rent begreppsmässigt är ett problem för mig, det smular sönder hela idén med ett kvotsystem som finns där för att respekteras.
Jag var särskilt häpen över att läsa i betänkandet att den mängd sill som fångas i bifångsten är större än kvoten i sig. Här finns ett antal lärdomar att dra. I fisket talar vi om principen om naturskydd. Detta är ett område där vi verkligen måste skydda miljön. Det kommer att bli svårt att hålla tillbaka just denna industrisektor, i Danmark är det en viktig industrisektor. Vi måste dock ändra våra prioriteringar. Vi måste vara försiktiga. Det är en av de lägsta länkarna i näringskedjan på området i sjön som är utsatt för tryck.
Jag skulle vara mycket intresserad av att få höra från kommissionen vilka planer den har för framtiden på längre sikt för att se till att detta fiske reduceras avsevärt, eller åtminstone så att det inte kommer att ha en skadlig effekt på det marina systemet på längre sikt.

Macartney
Herr ordförande! Detta har varit en fascinerande debatt. Jag instämmer med Teverson att vi har fått tre utmärkta betänkanden som bidragit till vår förståelse av ett mycket svårt problem. För Danmark i synnerhet finns det ett historiskt beroende som uppmuntrats av danska regeringen, och alla åtgärder för att ändra balansen - med vilka jag instämmer - skall motsvaras av kompensationsåtgärder. Det är det slags utmaning som vi kanske borde ta fram och diskutera mer i detalj.
Jag vill framföra min hyllning till Kofoeds ärlighet och mod i att se problemen i Östersjön i vitögat. Det finns en hel rad med detaljfrågor som han nämner, till exempel ordningen för lax, vilket förefaller honom vara en ganska grov ordning som inte tar tillräcklig hänsyn till de sofistikerade skillnaderna mellan turister som fångar vildlax och dem som fångar det för sitt uppehälle. Han har sagt en hel del viktiga saker om maskinstorlek och förbud mot fångst under fortplantningsperioden. Allt detta verkar vara i högsta grad sunt förnuft.
På samma sätt förhåller det sig med Kindermann, med hans betoning på naturskydd och att reducera bifångsterna av sill. Detta är extremt viktigt och jag hoppas att vi kommer att lära oss en hel del av dessa betänkanden.
En lärdom som jag vill dra från båda dessa betänkanden, och från Langenhagens betänkande med, är detta: När man hör vad som pågår i Östersjön, till exempel beträffande drivgarn, så är det mycket annorlunda från det som sker i andra områden, som Adriatiska havet eller Biscayabukten. Jag kan inte förstå varför Europeiska unionen måste påtvinga hela Europa en och samma ordning. Det hjälper att göra mig ännu mer övertygad om att vi måste ha ett mer differentierat angreppssätt i framtiden.
Som en del kolleger känner till håller jag för närvarande på med en del arbete om en regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken. Detta är det slags ammunition och data som vi behöver kunna sammanställa, under den gemensamma fiskeripolitkens paraply, till ett regionalt angreppssätt. Jag tackar föredragandena för deras bidrag.

Van Dam
Herr ordförande! Industrifisket utgör i sin nuvarande omfattning ett allvarligt hot mot fiskbeståndet och ekosystemet. Framför allt är det svårt att acceptera att båtarna fångar stora mängder fisk som i princip är lämplig för mänsklig konsumtion, vilka sedan bearbetas till fiskmjöl och fiskolja. Det är slöseri med en värdefull födo- och proteinkälla. På det sättet försvinner också stora mängder föda för andra fiskarter, sjöfåglar och havslevande däggdjur. Därför är det hög tid att principen om hållbar utveckling tillämpas på ett blir konkret sätt i industrifisket.
Tyvärr kan jag konstatera att den principen ofta får stå i bakgrunden i rådets beslut. Rådets politik är främst inriktad på kontinuitet i industrifisket. Fördelningen av kvoterna för tobis, makrill och vitling säger i det avseendet mer än ord. Två tredjedelar av den totala Nordsjökvoten för makrill har tilldelats Danmark som bearbetar den fisken till fiskmjöl. Och det medan den sorten är utmärkt lämpad för konsumtion. Här är det alltså inte tal om någon förtursbehandling av konsumtionsfisket.
Rådets inställning till fisket efter skarpsill tyder på dålig handlingskraft. Med fastställandet av totala tillåtna fångstmängder för sill i fisket efter skarpsill tas visserligen ett viktigt steg i bekämpandet av bifångstproblemet. Fortfarande försvinner dock minst 10 procent av den totala sillfångsten i Nordsjön som bifångst vid fisket efter skarpsill i fiskmjölet. Det rör sig då främst om den ännu inte könsmogna sillen som fångas innan den har kunnat bidra till artens fortlevnad. En höjning av den tillåtna bifångstprocenten av sill i fisket efter skarpsill från 10 procent till 20 procent, som rådet beslöt den 24 mars, tycker jag därför mycket illa om. Det tar bort all uppmuntran att övergå till mer selektiva fångstmetoder.
Slutligen är behandlingen av kommissionens förslag om industrifiske efter sill i Östersjön litet post festum. Rådet har redan kommit fram till en politisk uppgörelse om detta. Parlamentets yttrande behöver rådet bara för att formellt kunna bekräfta det avtal man redan kommit överens om. Betänkandet av Kindermann förtjänar att tas på allvar i rådet. De rekommendationer som görs där om tillåtna fångstmängder, skydd av ekologiskt känsliga områden, begränsning av bifångster och liknande måste omsättas i handling så snart som möjligt.

McMahon
Herr ordförande! Vi har att göra med tre utmärkta betänkanden här. Om man tittar på motiveringen får man faktiskt veta att två av dem antogs enhälligt och att bara en person lade ned sin röst på Langenhagens betänkande. Det är en fingervisning om bredden på stödet i utskottet till de tankar som de tre föredragandena framför.
De handlar alla om samma tema: behovet av att undersöka industrifisket. Det finns ett behov av att genomföra forskning om industrifisket och industrifiskets konsekvenser på fiskerinäringen. Det andra temat de alla tar upp är den viktigaste aspekten på fiskerinäringen: är fisken först och främst till för mänsklig konsumtion? Industrifisket är faktiskt något extra. De framhåller alla att det viktigaste är fisk för mänsklig konsumtion. Det är det som vi, som Europaparlamentariker gör för våra väljare - vi hjälper dem att se till att det finns tillräckliga bestånd.
Det tredje temat som löper igenom betänkandena är behovet av skydd för bestånden. Kindermann nämner detta i samband med rådets beslut att, för första gången 1998, fastställa en kvot för tobis, vilket ända tills dess var ett bestånd utan kvoter. Det fanns inga begränsningar på den mängd tobis som kunde utvinnas från Nordsjön eller annorstädes. Detta gav oss i västra Skottland verkligen ett särskilt problem. Det finns ett område som kallas för " det lilla grundet" där några danska och skotska fiskare nästan rök ihop vid slutet på förra året om den fiskeverksamhet som skedde där. Skottarna påstod att danskarnas verksamhet påverkade torskbeståndet. Det var litet problem där, men vi lyckades få dessa ur världen.
Det är viktigt att det genomförs lämplig forskning om effekterna av industrifisket på torskbeståndet, men också om hela den marina miljön. Kindermann talade om lax. Vi har ett problem med vildlaxen. Det är viktigt att vi undersöker konsekvenserna av industrifisket på detta område.
Vi måste också titta på miljöskyddsåtgärder. Kindermann nämner storleken på näten bland de tekniska åtgärderna i sitt betänkande. Det passar ihop med Kofoeds tidigare betänkande om det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet, som också handlade om många tekniska åtgärder.
Vi måste således verkligen sammanföra dessa saker. Jag gratulerar de tre föredragandena till ett utmärkt arbete.

Piha
Herr ordförande! Kommissionen har lagt fram ett berättigat förslag om att förbudet mot fiske för industriändamål utanför Östersjöområdet skall förlängas. Bakom förslaget ligger ju oron för sill- och strömmingbeståndens allmänna minskning och fiskets negativa miljöeffekter. Bland annat kan sjöfåglar fastna som bifångst i de finmaskiga näten.
På Östersjön är dock läget ett annat, för där är strömmingbestånden inte hotade och fiskeriverksamheten har till och med positiva effekter på havsmiljön. Fisket minskar mängden av fångst som skall kastas och befrämjar reproduktion av torsk. Dessutom är fisket av stor betydelse för glesbefolkade kustområden. Uppehället på kustområdena är ofta beroende av denna enda näring.
Man måste alltså kunna fortsätta med det fiske för industriändamål som Finland och Sverige bedriver i Östersjön. I anslutningsavtalen gavs länderna tillstånd att fiska strömming till djurfoder fram till slutet av 1997. Den nya förordningen skall enligt min mening träda i kraft retroaktivt redan från början av innevarande år och inte först från år 1999 som det i fiskeriutskottets ändringsförslag föreslås.
Den totala fångstkvoten för Östersjön är emellertid redan hög. Även om det inte ännu har förekommit några problem måste fisket och speciellt dess effektivisering övervakas. Även i fråga om fiske måste hållbarhetsprincipen efterföljas. Därför stöder jag varmt Langenhagens förslag att förordningen skall justeras i ljuset av senare vetenskapliga utredningar.
Med hänvisning till Kofoeds betänkande undrar jag varför kommissionen lade fram sin rekommendation för medlemmarna i Internationella fiskerikommissionen för Östersjön så sent att tidsfristen för invändningar redan hade gått ut. Kommissionens förslag angående fiske av skrubbskädda och rödspätta är dock den här gången lätt att godkänna.

Holm
Herr ordförande! Jag vill sätta fingret på en mycket viktig fråga vad gäller Östersjön, nämligen rovdriften på vildlaxen. Den rovdrift på vildlax som nu pågår i Östersjön måste stoppas, eftersom laxen är starkt hotad. En av de största anledningen till detta är drivgarnsfisket. Särskilt hotad är den mycket ovanliga naturlaxen som nästan uteslutande finns i Sverige, men förekommer även i Finland. Laxen föds i de svenska Norrlandsälvarna. Den lämnar sedan älvarna och flyttar ut i Östersjön för att äta upp sig. Det är emellertid en farlig tid som laxen tillbringar ute i Östersjön. Den främsta orsaken till det är det storskaliga industrifisket med drivgarn på upp till 21 km.
Att som hittills med EU: s godkännande utfärda begränsningar och förbud för sportfiske i vissa älvar har bara en symbolisk betydelse, eftersom man samtidigt tillåter rovfiske med drivgarn. Detta måste naturligtvis stoppas!
Ett annat stort hot mot naturlaxens överlevnad är sjukdomen M-74, en sjukdom som upptäcktes 1974 och M: et står för miljörelaterade sjukdomar. Denna sjukdom innebär alltså också ett stort hot mot naturlaxen och dess överlevnad. Det är därför viktiga frågor att ta upp vid Östersjökommissionens nästa möte och en fråga som miljöpartierna i Sverige och Finland driver väldigt hårt.

Eisma
Herr ordförande! Det är tydligt att ett hållbart ekologiskt försvarbart fiske är en framtidsutmaning som vi nu står inför. Men vi är fortfarande långt därifrån, framför allt när det gäller industrifiske. Om vi löser de problem som det medför betyder det inte på långt när att vi fiskar på ett hållbart sätt. Bifångst, det har tagits upp här i kväll, är ett problem, men själva fångsten är i allmänhet också alldeles för stor. Därför vill jag också, liksom de som talat före mig, att mer uppmärksamhet riktas mot alternativa medel, biologiska till exempel, för de produkter som nu fortfarande tillverkas via industrifisket. För djurfoder, fiskmjölsolja behövs inget industrifiske.
Naturligtvis förtjänar en ekologisk lösning ordentliga vetenskapliga undersökningar men det innebär inte att vi som politiker får avvakta tills rapporterna läggs fram. Om vi väntar för länge för att få mer säkerhet från den vetenskapliga undersökningen och på grund av det inte fattar några beslut så betyder det att vi inte klarar av vårt ansvar. Jag stödjer alla tre betänkanden. De visar att ansatser kan tas för hållbarhet inom fisket men nu måste vi vänta på kommissionen och rådet. Jag är mycket nyfiken på vilka åtgärder de kommer att vidta.

Lindholm
Herr ordförande! Många av oss känner stor och befogad tveksamhet vad gäller industrifisket. Det är därför roligt att kunna gratulera Langenhagen, Kindermann och Kofoed till tre bra och välavvägda betänkanden, i vilka man bland annat föreslår att reglerna för bifångster av exempelvis ung torsk skärps, att maximigränser införs, att kontrollmekanismen utökas osv.
Med tanke på Östersjöns sårbarhet och att läget där snabbt kan ändras, är också förslaget att förordningen skall ses över före år 2003 positivt. Glädjande är att andelen industrifiske i Östersjön sakta sjunker till förmån för konsumtionsfiske. Vi hoppas att det fortsätter så.
I Nordsjön har kritiken mot industrifiske varit berättigat stor på grund av omfattningen och risken för ekosystemen. Kindermann föreslår att måttligt industrifiske kan accepteras, om det inte kommer i konflikt med konsumtionsfiske. Detta måste alltid ha företräde. Över huvud taget borde kriterierna i Kindermanns betänkande kunna vara tillämpliga även i Östersjön.

Thors
Herr ordförande! För det första vill jag ännu en gång poängtera att strömming i Östersjön faktiskt är Baltic herring och inte detsamma som den sill som vi talar om här i salen. Det har åtminstone varit vissa problem med översättningen.
Som vi vet är strömming och fiske av strömming ytterst viktigt för yrkesfiskarna i Finland, för skärgårds- och kustregionen. Jag välkomnar, har arbetat för och efterlyst att de undantag som Finland och Sverige fick i medlemskapsförhandlingarna skall få en permanent bas, så att yrkesfiskarna får visshet om att fisket kan fortsätta. Jag vet att kommissionären också känner till denna fråga mycket väl.
De omfattande begränsningar av laxfisket som har genomförts de senaste åren, och som Kofoed sade vara orättvisa, har ytterligare ökat strömmingsfiskets betydelse. Fisket av strömming för annat än mänsklig konsumtion står för 80 procent av hela den finländska fångsten; huvuddelen går till foder för pälsdjursnäringen. Så länge det inte finns någon avsättning till mänsklig konsumtion, bör vi kunna fiska på det sätt som föreslås. Eftersom priset för strömming avsedd för mänsklig konsumtion är högre, går så mycket som möjligt till mänsklig konsumtion.
Detta regelverk är också principiellt viktigt av två andra orsaker. Det kan ge ett bidrag till en minskning av övergödningen i Östersjön. Men undantaget är också på sikt viktigt för att det skall bli möjligt för fiskodlarna att alltmer övergå till att bruka fiskmjöl från strömming i stället för att annan näring tillförs våra vatten.

Hautala
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionär Bonino för att hon har lyckats sluta ett svårt avtal om förbudet mot drivgarnsfiske. Även när det gäller Östersjön borde man enligt min mening så snart som möjligt börja diskutera förbudet mot drivgarnsfiske. Det är nämligen inte sant att det inte i dessa garn inom Östersjöområdet skulle fastna även andra arter, till exempel sälar. För det andra är det mycket viktigt att främja naturlaxens stigning i nordliga älvar. Detta har också på ett lovande sätt hänt senaste tiden då man haft fångstbegränsningar för fiske med drivgarn. Jag har hört att den finska regeringen har avsikt att ta upp förbudet mot drivgarnsfiske vid kommande höstens Warszawamöte. Det finns anledning att stödja detta. Förhoppningsvis ställer sig även Sverige och Danmark bakom det.

Bonino
Herr ordförande, kära kolleger! Tillåt mig först av allt att behandla de tre betänkandena - de hänger inbördes samman med varandra - och att uttrycka min glädje över att parlamentet, när det gäller ett ämne som är så kontroversiellt som industrifisket, och där de olika åsikterna även i dagens debatt har gjort sig påminda, delar kommissionens åsikt, även om man vill göra vissa tillägg, framför allt när det gäller behovet av att ge detta fiske förnuftiga regler som för var och en av de olika typerna av fiske tar hänsyn till det aktuella läget när det gäller beståndet, bifångsterna och kontrollproblemet. Jag tänker framför allt på det utmärkta betänkandet från Kindermann, där kommissionen uppskattar det sätt på vilket föredraganden framhåller framstegen som gjorts när det gäller kontroll och hushållning med resurser, samt kommissionens strävan efter ytterligare framsteg.
Kommissionen kommer att uppmärksamt analysera de förslag som ingår i Kindermanns betänkande, men apropå det och som ett svar till Teversons synpunkter, skulle jag även vilja göra tre påpekanden. För det första anser kommissionen att det viktigaste när det gäller industrifisket är kontrollproblemet, och det är just därför som fartygen som sysslar med industrifiske kommer att omfattas av den första fasen när det gäller satellitkontroll som, vilket kammarens ledamöter vet, börjar fungera i juli. För det andra har kommissionen mycket noggrant övervakat sillfisket i Nordsjön, som har varit ämnet för ett särskilt betänkande som parlamentsledamöterna säkert har sett, och där man framhåller något som kanske inte gläder alla, och det är att industrifisket är mer kontrollerat eller åtminstone är utsatt för effektivare kontroller än andra typer av fiske. För det tredje, när det gäller åtgärderna på lång sikt, så finansierar kommissionen för närvarande forskning för att bättre förstå situationen vad gäller ekosystemet - samtliga parlamentsledamöter har redan nämnt detta problem - och framför allt för att utvärdera inverkan från industrifisket som är strikt kontrollerat av det internationella rådet för hushållning med havets resurser. Snarare än att övervaka fisket tror jag att det skulle vara viktigt att alla fick veta mer om effekterna på ekosystemet.
När det gäller samsynen om villkoren för när man kan och bör tillåta sillfiske i annat syfte än för mänsklig konsumtion, vill Langenhagen godkänna det allmänna resonemang, den allmänna uppläggning som kommissionen har följt, framför allt när det gäller åtskillnaden mellan Östersjön och andra zoner där ett förbud råder och bör bibehållas. Bortsett från vars och ens åsikter och värderingar så tror jag att det är viktigt att säga klart att i Östersjön är beståndet av sill och strömming i gott skick. Detta måste vi faktiskt ta hänsyn till, oavsett den grundinställning, även de ideal, som var och en av oss kan ha.
Jag tror att det skulle vara legitimt att göra en distinktion mellan de båda områdena, inte bara när det gäller beståndet utan även när det gäller problemet med bifångster. Det konkreta problem vi måste ta itu med är med andra ord villkoren för att tillåta sill- och strömmingfiske i Östersjön i annat syfte än för mänsklig konsumtion.
Kommissionen försöker därför skapa en balans mellan behovet att införa regler som förhindrar missbruk och ansträngningarna - kanske kan parlamentets ledamöter förstå detta - att inte införa restriktioner för de enskilda fiskarna inom unionen som skulle försätta dem i en situation som är sämre än den som gäller för andra kustnationer runt Östersjön. Detta är en andra faktor som vi måste ha i åtanke. När det gäller fiskare från tredje land gäller enbart de tekniska regler som beslutats inom det internationella fiskerådet för Östersjön, vilket Kofoed mycket riktigt påpekar. Den väg vi måste gå är därför att se till att det internationella fiskerådet för Östersjön inför strängare regler som tillämpas på samtliga fiskeflottor och inte bara på dem som kommer från unionen.
Av den anledningen kan kommissionen inte acceptera de förslagna ändringarna, framför allt nr 1 och 4, eftersom de skulle införa restriktioner enbart för gemenskapens fiskare. När det gäller ändringsförslag nr 4 accepterar kommissionen zongränserna - det är uppenbart - men i dess helhet kan kommissionen inte acceptera förslaget, på grund av de regler som styr sammansättningen av fångsterna, som kommissionen anser vara alltför restriktiva.
När det gäller ändringsförslag nr 3, accepterar kommissionen den del som gäller datum för ikraftträdande, men när det gäller översynsförfarandet anser kommissionen att formuleringen inte är lämplig. Kommissionen accepterar slutligen ändringsförslag nr 2.
Avslutningsvis två påpekanden som avser de tekniska åtgärderna i Östersjön. Kommissionen delar föredraganden Kofoeds uppfattning om bristerna - något som han framhöll även i sitt inlägg - när det gäller de regler som föreslagits av det internationella fiskerådet för Östersjön. Som jag redan har framhållit vill kommissionen undvika att åtgärder som enbart gäller gemenskapen drabbar våra fiskare och att det internationella råd som jag redan har nämnt av den anledningen, vilket för övrigt Kofoed föreslår, vid nästa sammanträde agerar för att förbättra de tekniska åtgärder som man kommer att fatta beslut om.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Framtidens marknad för fiskeprodukter - Konservindustri baserad på fisk- och vattenbruksprodukter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0204/98 av McCartin för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om framtidens marknad för fiskeprodukter i Europeiska unionen: ansvar, partnerskap, konkurrenskraft(KOM(97)0719 - C4-0029/98), -A4-0137/98 av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om konservindustri baserad på fisk- och vattenbruksprodukter i Europeiska unionen.Jag överlämnar ordet till föredraganden McCartin som har ordet i högst 5 minuter.

McCartin
Herr ordförande! Kommissionens meddelande om framtidens marknad för fiskeriprodukter medger underförstått ett antal brister i den nuvarande politiken. Dessa brister kan i all korthet beskrivas på följande sätt.
För det första strider flera fenomen på marknaden för fiskeriprodukter mot ansträngningarna att bevara fiskbestånden, av vilka framtiden för hela fiskerinäringen är beroende. Olagligt landad fisk, i synnerhet fisk som inte uppfyller storlekskraven, kommer ut på marknaden och samtidigt förekommer återtagandet av fisk av hög kvalitet från marknaden och senare följer omvandling denna fisk till fiskmjöl och fiskolja som har lågt värde. Det händer till och med att fisk av god kvalitet dumpas i havet med gemenskapens stöd, som på detta sätt försöker förhindra att marknadspriserna sjunker alltför lågt. Jag vet att mängden fisk som faktiskt förstörs på detta sätt är ganska liten, men även 10 0-20 000 ton är för mycket.
För det andra kan en överdriven obalans mellan utbud och efterfrågan observeras på vissa områden, vilket tyder på att informationsflödet borde förbättras och starkare incitament ges för att producenterna skall anpassa sin produktion till efterfrågan och för att köparna skall bry sig mer om vad producenterna verkligen kan erbjuda.
Detta är nära förknippat med ett tredje grupp problem som har att göra med konkurrenskraften för gemenskapens producenter. Importerna utgör en ökande utmaning och utanför kan konkurrenterna ibland dra nytta av bättre fångstplatser, mycket låga arbetskostnader och ibland statliga subventioner och, faktiskt, en brist på ordentlig kontroll av dem.
Kommissionen förordar ett förbättring av situationen i synnerhet genom att först reducera återtagen. Å sin sida känner fiskeriutskottet att gemenskapen inte borde stödja det slöseri som återtagandena innebär. Ett tillfälligt återtagande av fisk borde utvecklas då det bidrar till en stabilisering utan att ge upphov till något slöseri, och saluförande av olovligt landad fisk borde motverkas genom att förstärka kontrollerna i hamnarna, i synnerhet, och också i de följande länkarna i näringskedjan.
Ett system med särskilt utsedda hamnar - hamnar som utsetts för landning av fisk och fisk får bara landas i dessa hamnar - är en idé som utskottet sannerligen också stöder.
Att stimulera producentorganisationerna för att uppnå större regelbundenhet i tillgången genom att införa fångstplaner är något som vårt utskott också stöder.
Att uppmuntra en höjning av kvaliteten på gemenskapens produkter och uppmuntra konsumenterna att välja sådana produkter genom märkning och etikettering - detta stöder utskottet också, men klara regler måste utarbetas för att undvika osäkerhet och snedvridningar i konkurrensen mellan olika producenter.
Vad beträffar importen kan utskottet inte instämma med kommissionen att systemet med referenspriser borde avskaffas. Gemenskapen bör inte överge möjligheten att intervenera i fall stor oro skulle uppstå på marknaden. Vidare borde gemenskapen sträva efter att motverka snedvridningen i konkurrensen som kan följa av mycket låga arbetskostnader eller oansvarigt fiske av skepp som hissat bekvämlighetsflagg.
För att öka tillgången från gemenskapens producenter bör vattenbrukets möjligheter utnyttjas till fullo. Detta kan ibland vara ett kontroversiellt område. Vi är i fiskeriutskottet överens om att det finns en enorm potential där för utkantsregionerna att förse konsumenterna med högkvalitativa livsmedel i unionen samtidigt som man inte förbiser de miljömässiga hänsynen, vattenhälsan och de vilda fiskbeståndens hälsa, vilka ibland kan påverkas om vi ger oss in i denna näring utan att ha genomfört ordentlig forskning, vilket vi ibland har gjort tidigare.
I en union där vi bara är självförsörjande till 48 procent är det ganska uppenbart att det finns regioner - synnerhet Galicien i norra Spanien - där vattenbruket väl genomfört kan ge ett enormt bidrag till den lokala ekonomin och faktiskt förse hemmamarknaden med högkvalitativa livsmedel och vara en turistattraktion samtidigt, eftersom färska, högkvalitativa livsmedel kan attrahera turister till en region - folk som fått smak för färsk fisk och skaldjur som förtärs i sin naturliga miljö.
På en mer allmän nivå är det ömsesidiga beroendet mellan marknaden och andra delar av den gemensamma fiskeripolitiken något helt avgörande och måste tas med i beräkningen.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill börja med att gratulera mina kolleger som står bakom de övriga betänkanden som kommer att behandlas i denna gemensamma debatt - Langenhagens, Kofoeds, Kindermanns och McCartins betänkanden som jag har följt med stort intresse i fiskeriutskottet och där jag i ett fall har bidragit med ändringsförslag.
Som ni förstår kommer jag i dag att koncentrera mig på mitt eget betänkande, bland annat på grund av att det inte är så många betänkanden som rör bearbetningsindustrin för fiskeprodukter. Denna industri är trots allt en hörnpelare i den gemensamma fiskeripolitiken och ett viktigt alternativ vid en eventuell minskning av arbetstillfällena i de kustregioner där man är beroende av ett komplement.
Bearbetning, tillsammans med saluföring och vattenbruk, utgör en verksamhet som kompletterar och varierar de ekonomiska fiskeriverksamheterna och skapar sysselsättning och som dessutom kan suga upp överflödig arbetskraft i en krissituation där man talar om överkapacitet och en anpassning av gemenskapsflottan.
Enbart konservindustrin ger direkt sysselsättning till omkring 50 000 personer inom Europeiska unionen, sammanlagt 75 000 om man räknar med den indirekta sysselsättningen. Nu när sysselsättningen står i fokus för hela unionens politik är dessa siffror av stor betydelse, inte minst med tanke på att dessa arbetstillfällen gäller avlägsna kustregioner där det är ont om alternativ till fisket.
Syftet med det initiativbetänkande som jag är föredragande för, det första som enbart handlar om det vi kan kalla en undersektion till konserverna inom bearbetningsindustrin, är att rikta parlamentets, kommissionens och rådets uppmärksamhet mot den situation som råder för gemenskapens konservindustri och de stora möjligheter som denna sektor rymmer - om man fortsätter att gynna den och inte för en politik som är skadlig för sektorns konkurrenskraft och som gynnar illojal konkurrens från produkter framställda i tredje land.
Gemenskapens konservindustri håller på att genomgå en omfattande modernisering och omstrukturering för att anpassas till en internationalisering av marknaden och de höga tekniska, miljömässiga och hygieniska kraven i gemenskapslagstiftningen som innebär en garanti för den europeiske konsumenten.
För det ändamålet har konservindustrin erhållit ett omfattande gemenskapsstöd som bör fortsätta utgå fram till dess att moderniseringen är slutförd, men den har samtidigt drabbats av handelsavtal med andra stater som öppnar våra marknader för produkter med konkurrenskraftiga priser, som beror på låga lönekostnader och sociala kostnader samt lägre tekniska och hygieniska krav, vilket har en negativ inverkan på slutpriset men även på något som är ännu värre nämligen kvaliteten och garantierna för konsumenternas hälsa.
Inför risken för en utlokalisering av de europeiska företagen och de negativa konsekvenser som detta skulle få för gemenskapens sysselsättning, införs en strängare och förbättrad kontroll av importen från länder utanför gemenskapen och samma krav ställs på deras produkter som på de som framställs inom Europeiska unionen.
Man bör dra nytta av den höga kvaliteten hos våra produkter som en konkurrensfördel och man bör skapa enheter för bedrägeribekämpning specialiserade på fiskeriprodukter, ett nätverk av specialiserade laboratorier samt ett referenslaboratorium på gemenskapsnivå, och man bör samtidigt föra en politik som stimulerar och främjar företagens kvalitet, främja reklamkampanjer för europeiska konserver inom hela unionen och utnyttja den inre marknaden liksom mångfalden hos de produkter som framställs inom unionen genom att framhäva deras näringsrika egenskaper samt det faktum att vissa konserver, till exempel teleskopabborre i olivolja, bidrar till en hälsosam och balanserad kost.
Den bör tydligt framgå av etiketten på konserven vilken produkt den innehåller i stället för att artnamnet anges som på vissa produkter från tredje land, där vi riskerar att få katt i stället för hare - för att använda ett spanskt uttryck - eller i det här konkreta fallet med det varierade utbudet av sorter, kvalitet och priser på tonfisk att vi får thunnus obesus det vill säga storögd tonfisk eller någon annan sort, i stället för den dyrbara thunnus alalunga, långfenad tonfisk.
Gemenskapens politik för råvarutillförsel bör basera på gemenskapsindustrins reella behov och nya tullkvoter bör endast införas när det är absolut nödvändigt.
Man bör främja forskning och utveckling av nya produkter, nya sorter, nya utföranden och anpassa reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för fiske till industrins behov utifrån extraktsektorn.
För att sammanfatta det hela, betänkandet begär av kommissionen en utförlig studie över gemenskapens konservindustri, förslag på en särskild global handlingsplan, en analys av den gällande lagstiftningen - som är omfattande och fragmentarisk - och ett uttalande om att konserver är ömtåliga produkter när de blir föremål för motprestationer i handelsavtal.
Jag vill avsluta, herr ordförande, med att påpeka att betänkandet inte är ett mål i sig, utan snarare en utgångspunkt för att parlamentet ska rikta uppmärksamheten mot denna sektor och lova - vilket jag som föredragande gör - att fortsätta sin strävan efter att den europeiska bearbetningsindustrin för fiskeprodukter uppnår den internationella position som den förtjänar med tanke på sin långa tradition, prestige, kvalitet och sina möjligheter och för att den skapar sysselsättning, den stora utmaning i dagens samhälle som alla vi politiker måste anta och klara av.

Baldarelli
Herr ordförande! Jag tror vi börjar kunna skönja en plan för reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken även om, som vanligt, det gäller en politik som bara avser Europa, som tar upp problemen som gäller territorialvattnen och endast med möda lyckas ändra relationerna med tredje land. Jag är delvis nöjd med hur vi organiserar de internationella fiskeriavtalen, men det hjälper inte att åstadkomma goda resultat när det gäller de europeiska territorialvattnen om vi inte också tar upp problemen med tredje land.
Fiskarna får i dag 40 lire per kilo för tonfisken. En löjligt låg siffra. En stor del av denna produkt, 58 procent, importeras till Europeiska unionen. 65 procent av importen är inte tullbelagd och det finns dessutom hygieniska-sanitära problem.
Jag säger detta eftersom jag är övertygad om att vi måste harmonisera inte bara den gemensamma fiskeripolitiken, utan också relationerna med tredje land. Marknadspolitiken kan ge vissa svar. Jag gläder mig åt förslaget och meddelandet från kommissionen och jag ser att man har gjort vissa positiva val, även som ett resultat av den debatt som detta parlament har kunnat starta. Jag tänker framför allt på det sätt på vilket parlamentet har hanterat frågan om producenternas organisationer, det sätt på vilket man har försökt skydda den produkt som fiskas inom territorialvattengränserna för att det skall vara möjligt att rikta konsumenternas uppmärksamhet på det faktum att man inom marknadens spelregler kan erhålla en produkt som också har en god ekologisk kvalitet. Detta är mycket viktiga frågor.
Vi måste därför vidta alla tänkbara åtgärder för att få en ursprungsbeteckning för alla fiskeriprodukter - det är en viktig fråga - men samtidigt måste vi lämna systemet med prisstöd, som blir så allmänna och kanske inte alltid välriktade. Vi måste på ett mycket mer exakt vis rikta in oss på att ge fiskarna ett inkomststöd, som direkt kopplas samman med den biologiska och ekologiska balansen. Ur den synpunkten tror jag det kan vara mycket nyttigt att uppmuntra till en biologisk paus, samt att tillgripa olika former av subsidiaritet och möjligheter till inkomstgarantier - även utanför det arbete som är direkt knutet till fisket - och att även ta hänsyn till vissa antropologiska kvalitetselement inom fiskerisektorn, förhållandet mellan fiskaren och havet som, om kommersiella och ekonomiska synsätt får dominera, riskerar att gå förlorade. Vi har i stället ett behov av att även föra vidare en kultur som innebär respekt för havet och balans när det gäller de resurser som kan fångas. Denna balans skall inte bara återvinnas genom romantiska idéer, utan även genom att man utnyttjar de vetenskapliga instrument som kan garantera en lämplig forskning så att vi kan utvärdera de resurser som finns. Vi behöver därför dessutom en bättre utvärderad kontrollpolitik som inte är urvattnad, och som på ett optimalt sätt utnyttjar de tekniska framstegen. Jag applåderar därför även det faktum att man kan utnyttja satellitsystemet som ett grundläggande element i kontrollsystemet.
Jag tror att vi börjar kunna skönja vissa viktiga signaler. Vi kommer att få möjlighet att fortsätta diskussionen med de dokument som presenteras i samband med fiskerireformen efter 2002. Jag anser, fru kommissionär, att ni har gjort vissa framsteg i den riktningen i ert arbete med parlamentet, men jag är lika övertygad om att det återstår ett antal punkter som vi måste arbeta vidare med. Jag tänker på en punkt som jag speciellt vill rikta er uppmärksamhet på, utnyttjandet av delfiner för militära experiment. Det kan vi inte längre acceptera. Nyligen har man utanför Marseille hittat döda delfiner som har utnyttjas i detta syfte med strupen söndersliten av små bomber. Detta är något vi måste ta upp på dagordningen för att undvika en upprepning.

Fraga Estévez
Herr ordförande, fru kommissionär! Det råder en mycket speciell situation för gemenskapsmarknaden för fiskeprodukter. Det starka importberoendet kan utan tvekan rättfärdiga att man tillåter den tull som fastslås i GATT, oavsett hur låg den är. Samtidigt driver Europeiska unionen en politik med nedsättningar av tullavgifterna, en politik som enligt min mening är på väg att anta allvarliga proportioner.
Utifrån överenskommelser som det generella tullpreferenssystemet eller inom ramen för samarbetsavtal eller andra avtalstyper godtar kommissionen klausuler med fullständig eller delvis befrielse från tull på fiskeriprodukter vilket innebär en ständig försvagning av gemenskapsindustrin. Även om det i vissa fall kan vara befogat - det ifrågasätter jag inte - måste man förhindra att det uppstår situationer - som jag till och med vill kalla löjeväckande - där tullsatsen är 35 procent för gemenskapsproducenternas export av tonfiskkonserver till Förenta staterna medan tullsatsen är 24 procent på Förenta staternas export till Europeiska unionen. Som ni förstår rör det sig inte här om fattigdom eller behovet att främja ett lands utveckling som kunde motivera en tullpreferens på 11 procent.
Därför är jag särskilt oroad - och jag tror att flera kolleger har sagt det samma före mig - över kommissionens uttalande om en tydlig tendens på marknaden till en ytterligare begränsning av tullskyddet. Vi anser att kommissionen är skyldig i den mån det är möjligt att skydda den egna produktionen genom att införa en politik som bidrar till en ökning av den egna råvaruförsörjningen; och genom att hindra en nedsättning av tullen eller kräva en ömsesidighet, tillåta differentierade åtgärder för produkter från samriskföretag som trots allt förfogar över gemenskapskapital och i motsats till de avsikter kommissionen tycks ha, behålla referenspriserna och främja bidrag för senareläggning av fisket, i första hand som en ersättning för mekanismerna med återtagningsstöd och förstörande av fisk som paradoxalt nog innebär att fisken omvandlas till mjöl eller olja på en marknad där det råder brist på protein av god kvalitet.
Därför har vi länge krävt en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter. Kommissionen har äntligen lagt fram ett dokument som troligen kan resultera i en förbättring av normerna i det förslag till rättsakt som kommissionen har åtagit sig att lägga fram innan årets slut. Nu hoppas vi att kommissionen, som har dröjt så länge med att ta tag i denna reform, beaktar de förslag som vår föredragande McCartin lägger fram i slutet av sitt betänkande, så att förslaget till rättsakt blir till hjälp för gemenskapens producenter så snart som möjligt.
Vi kräver särskilt att man vidtar åtgärder som garanterar att de importerade produkterna uppfyller samma hygieniska krav som våra produkter för att därigenom förhindra särbehandling och illojal konkurrens och värna om konsumenternas hälsa i Europeiska unionen.
Detta, fru kommissionär, är bara några av de omedelbara lösningar som marknaden för fiskeriprodukter kräver. McCartins betänkande liksom Varelas utmärkta och uttömmande betänkande om gemenskapens konservindustri innehåller flera lösningar som visserligen är elementära, men ändå inte bör glömmas bort när det är dags att ta itu med reformen av den gemensamma organisationen av marknaden, vars syfte inte är den maximala verksamhet som kommissionen vill se utan i externt avseende en minimal balans mellan importen och den egna produktionen och i internt avseende inom den egna produktionen på den gemensamma marknaden.

d'Aboville
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett inlägg om betänkandet av McCartin, som behandlar den väsentliga frågan om framtiden för fiskeriprodukterna inom Europeiska unionen.
Självklart är det odiskutabelt att den europeiska marknadens efterfrågan kräver en stor del import från tredje land. Låt oss dock inte glömma att 80 procent av den importen redan åtnjuter ett preferenssystem, ja till och med en total tullfrihet. Men föredraganden har också rätt - vilket Fraga tidigare betonade - när han gör bedömningen att det är kommissionens plikt att skydda gemenskapens producenter, så långt det är möjligt, och att det inte är önskvärt med nya åtgärder för att avlägsna tullavgifter på fiskeprodukter utifrån.
De fångster som fiskarna i Europeiska unionen inbringar styrs framför allt av en självklarhet: utan resurser, ingen fångst. Det är därför som man naturligtvis måste stödja alla insatser för att reglera utbudet i förhållande till marknadens krav. Man måste också, som föredraganden betonar, uppmuntra producentorganisationerna till att upprätta preliminära fångstplaner, och det vore logiskt, vad gäller färskvarumarknaden, att rikta interventionsverktygen mot återtag-uppskov snarare än mot återtag-förstörande.
Kvalitet måste uppmuntras. Den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden tillåter visserligen ett stöd till de producentorganisationer som gör upp planer för kvalitetsförbättring. Det stödet har inte fått den framgång man räknade med, men det beror varken på dess princip eller på att projektet har varit alltför passivt, utan på otillräckliga medel. Det är alltså viktigt att stärka dragningskraften för de här stöden, genom att ge dem mera pengar.
Man måste informera konsumenterna om det här sättet att gå tillväga, bland annat genom att stödja säljfrämjande åtgärder för produkter som har en regional identitet, eftersom den typen av produkter regleras av strikta och kontrollerade entreprenadvillkor av hög kvalitet.
Samtidigt funderar jag över det lämpliga med och definitionen av miljömärken, som också tas upp. På det området kommer kommissionen att hänvisa till kunskaperna inom fiskeindustrin och hos alla andra berörda parter. Vad vill det säga? Antyder detta ett officiellt erkännande av märken som har tagits fram av tillfälliga organisationer, som t.ex. finansieras av industrigrupper på jakt efter en positiv image i konsumenternas ögon? Eller av andra, vilkas tal om miljö ofta döljer simpla klientelförhållanden? Då kommer vi att få se hur kommissionen struntar i vetenskapliga analyser och ställer sig på den allmänna opinionens sida, som inte vet mycket om maritima frågor och som lätt kan desinformeras, i bland t.o.m. manipuleras, vilket vi just har fått ett vedervärdigt exempel på.

Ephremidis
Herr ordförande! Lax, sill och andra fiskar gör ämnet lockande och aptitretande. Tyvärr kan man inte säga detsamma om gemenskapens fiskepolitik. Den har allvarliga problem på den inre marknaden, med ett underskott på ungefär 60 procent. Detta underskott täcks genom import från länder utanför EU, av vilka många håller låga priser på grund av det som man brukar kalla " social dumping" . Denna politik har fått särskilt negativa konsekvenser för kustfisket och för fisket i liten skala. I båda fallen minskar produktionen och sysselsättningen liksom andelen av den totala fiskemarknaden till förmån för de stora fiskeföretagen.
Varje försök att organisera marknaden för fiskeprodukter måste därför ha som mål att skydda fiskerinäringen och ge den likvärdiga utvecklingsmöjligheter. Man måste ta hänsyn till de speciella förhållandena på olika platser och framför allt stödja kustfisket och fisket i liten skala som ger inkomster och sysselsättning i synnerhet i kustområdena och på öar. Samtidigt bör man vidta särskilda åtgärder för att skydda fiskbestånden och bevara havens ekosystem. Man måste bekämpa det olagliga fisket effektivt. Man måste underlätta distribution av och handel med fiskeprodukter, vilket får positiva resultat i form av prisstabilitet och bättre kvalitetsgaranti för konsumenterna.
Den gemensamma fiskepolitiken får inte upprepa de tragiska misstagen inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Kommissionens förslag om minskning av fisket och partiell kompensation för förlorad arbetsinkomst genom andra bidrag kommer att få samma negativa följder som inom jordbruket, dvs. det kommer att leda till minskad sysselsättning och ökad import från tredje land, sociala problem och avfolkning av kust- och öområdena.
Jag har mera att säga, herr ordförande, men jag vill inte överskrida tiden. Jag kommer att framföra mina synpunkter i en skriftlig röstförklaring, för fisket är verkligen en mycket viktig fråga för gemenskapen, en fråga som kommissionen måste hantera på ett noggrant och ansvarsfullt sätt.

McKenna
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja gratulera kommissionären till ett framgångsrikt förbud mot drivgarn, vilket var mycket försenat.
Det är mycket viktigt att fiskmarknaden i EU reformeras och befästs. Fisk fångas för försäljning på marknaden och därför finns det ett stort utrymme, via marknaderna, att förbättra effektiviteten i den gemensamma fiskeripolitiken så väl som att förbättra dess målsättningar för naturskyddet. I detta avseende är den roll marknaden kan spela särskilt viktig. Politiken att återta fisk från marknaden och ibland förstöra den bara för att priset är för lågt är fullständigt oacceptabel. Detta är skandalöst i dagens värld, med så mycket fattigdom och hunger, både runt om i världen och här i EU, att en sådan politik kan existera.
Jag har fått höra om främjandet av fisk som hälsosamt livsmedel som ett sätt att stödja fiskerinäringen. Detta är fint och bra, men måste vara villkorligt och selektivt. Vi får inte bli inblandade i ett främjande av all fiskkonsumtion oavsett vilka arter, vilken fångstplats eller utrustning det handlar om. Det skulle kunna hävdas att en del av bestånden i EU är i en sådan desperat situation att det vore vårdslöst eller ännu värre att främja konsumtionen av det.
En annan sak som just togs upp var idén om miljömärkning, som har blivit mer populärt. Fiskeriutskottet fick höra en redogörelse för detta för ett par månader sedan. Utrymmet för att en sådan idé skulle bli positiv är verkligen stort. Det finns dock villkor som måste uppfyllas för att undvika några ganska uppenbara och allvarliga fällor. De kriterier som används till denna miljömärkning måste vara offentligt tillgängliga för alla som är intresserade och måste vara detaljerade och specifika. Att till exempel säga att en fisk har fångats av ett fiske som är hållbart och ansvarigt skött är fullständigt meningslöst eftersom en människas definition av " ansvarig" kan skilja sig mycket från en annans.
Kontroll av sådana anspråk är av avgörande betydelse om konsumenterna verkligen skall känna någon tilltro till detta. Det är här den ömtåliga frågan kommer in om vem som skall ha ansvaret för att se till att dessa anspråk är giltiga. Vilken roll ser kommissionen för sig själv på detta område eller kommer det att bli medlemsstaternas ansvar? Vi har alla sett den energi med vilken medlemsstaterna har fullföljt övervakningen av fiskeriverksamheten så här långt och jag skulle vilja veta kommissionen ståndpunkt i denna fråga.

Macartney
Herr ordförande! Jag gratulerar båda föredragandena till det arbete som de har lagt ned på dessa mycket intressanta betänkanden. Varelas betänkande är lika bra som den delikata galiciska fisk vi alla förtärt. Jag har faktiskt inget att lägga till det.
McCartin har tagit upp en mer ömtålig serie problem i sitt betänkande och jag gratulerar honom till att ha tagit itu med dem. Vi har en hel serie sammankopplade problem med hela frågan om en fri marknad och idén att skydda intressena för dem som är beroende av fisket i ett särskilt område. Jag har redan nämnt - och jag tror att kommissionen noterade det - hela frågan om den möjliga regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken. Det är här vi måste börja undersöka mycket seriöst vad detta betyder i olika sammanhang. Uppenbarligen utgår man från hörnstenen om relativ stabilitet. Detta sätter begränsningar för vad som är möjligt. När man börjar tala om att lokala båtar landar lokalt så får du problem med kvotplankning. Det finns inga argument för diskriminering på grund av nationalitet, men en koppling till de lokala hamnarna skulle helt klart bli en del av denna filosofi.
I likhet med många fiskare är jag inte nöjd med idén att centralisera landningshamnarna. Detta har verkligen varit ett tvistefrö. Fiskare gillar inte att bli tillsagda att man bara kan landa i vissa hamnar. Tvärtom skulle de vilja ha frihet att landa. Jag skulle emellertid vilja rekommendera kommissionen - och jag tror att det är en idé som skulle uppskattas av fiskare i hela Europa - att de centraliserar informationen om fiskpriserna elektroniskt. Fiskare skulle kunna använda radio eller andra elektroniska hjälpmedel för att ta reda på var de kan landa sin fisk. Jag tror att de skulle gilla en sådan centralisering.
Slutligen beträffade det Baldarelli sade om att balansera utbud och efterfrågan vetenskapligt, så skulle detta få stöd. Souchets ändringsförslag från I-EDN-gruppen är alla mycket kloka och vi kommer att rösta för de flesta av dem.

Souchet
Herr ordförande, fru kommissionär! Med utgångspunkt i betänkandet av vår kollega McCartin skulle jag vilja säga att vi i dag står inför två olika politiska synsätt, och det gäller vare sig det handlar om fiskeprodukter eller jordbruk. En del, som t.ex. föredraganden, vill att vi inriktar oss på en totalt liberal politik. Andra, och jag är en av dem, föredrar en politik som strävar efter ett större hänsynstagande till producenternas specifika intressen, med hjälp av en striktare tillämpning av gemenskapspreferensen, en uppvärdering av färskvarumarknaden, en bättre organisation av produktionskedjan och genom att vi bevarar verktygen för marknadsinterventioner och att dessa blir en del av produktionskedjans principer.
Det står klart att vi behöver importerna från tredje land i dag för att tillfredsställa den europeiska marknadens strukturella behov, som har ett stort underskott vad gäller havsprodukter, men det krävs samtidigt att man ser till att handeln med tredje länder sker under lojal konkurrens. Därför tycker jag att det är angeläget att förstärka kontrollen av importreglerna, bland annat när det gäller ursprungs- och hälsoregler, som bör prioriteras inom kontrollverksamheten, både på EU-nivå och på nationell nivå.
Färskvarumarknaden betyder såpass mycket för både producenter och konsumenter, vilket innebär att man måste ta mycket större hänsyn till den. De 15 ändringsförslag som vår grupp har ingivit avser främst målet att öka värdet på färskvaror från gemenskapen, vilket bland annat förutsätter en produktidentifiering, en politik för kvalitetsförbättring, samtidigt som produktionskedjan för fiskeprodukter skall stärkas genom en utvidgad roll för producentsammanslutningarna och genom ett större erkännande av organisationerna i produktionskedjan.
När det till sist gäller interventioner, har vi lagt fram ändringsförslag för att förstärka återtagsmekanismen, med syftet att göra den till ett säkerhetsnät, och på så sätt bidra till marknadens stabilitet och en beständighet för produktionskedjan för fiskeprodukter, samtidigt som man undviker att den urartar till en mekanism som säkrar utkomstmöjligheterna för varor som inte hittar någon köpare på marknaden.
Dessa ändringsförslag, herr ordförande, har utarbetats med tanke på fiskesektorns specifika egenskaper, en sektor som huvudsakligen består av traditionella företag, som, när de måste kompensera prissänkningar för fisk, tvingas att öka produktiviteten genom att öka antalet fångster.

Kindermann
Herr ordförande, vi välkomnar kommissionens initiativ att presentera sin uppfattning om den framtida marknaden för fiskeprodukter i Europeiska unionen och framför allt att den vill diskutera frågan. Den form som valts för betänkandet tillåter en saklig diskussion. Man har valt tre innehållsrika ord som överskrift för meddelandet: ansvar, partnerskap och konkurrenskraft. Jag tycker att det är den riktiga ordningen.
Fisk är och kommer att förbli en knapp resurs inom och utanför Europeiska unionen, när man betänker att 50 procent av den sålda fisken och de sålda fiskeprodukterna importeras. Inom Europeiska unionen kan de inte fångas. Därför står bevarandet av fiskbestånden och den ekonomiska politiken i nära sammanhang. Över hela världen måste fisket anpassas efter vad som är långsiktigt hållbart. Vi stöder definitivt åtgärder som reglerar fiske efter hotade fiskbestånd. Huvudproblemet är hur fiskekapaciteten ska anpassas till de faktiska fiskbestånden, och det är på detta område som åtgärderna skall sättas in.
Att reglera endast via marknaden är enligt min åsikt att gå på symptomen. Jag anser inte att det räcker att säga: I vilken utsträckning vill vi reglera marknaden? Var börjar och slutar ansvaret respektive den egna företagsamheten för parterna? Vad vill vi ha för system - marknadshushållning eller planhushållning? Ett system med enhetliga hanterings- och distributionsåtgärder förutsätter ett effektivt och framför allt rättvist kontrollsystem. Kravet på att bara tillåta landning av fiskeprodukter i hamnar som kan kontrolleras effektivt är förstås ett bra förslag, men det är däremot inte att fiskeinspektörernas kontrollrättigheter ska sträcka sig ända ned till de enskilda aktörernas nivå.
För det andra är det oundgängligt att vi under nästa runda i WTO-förhandlingarna, men också vid bilaterala fiskeöverenskommelser, kan åstadkomma en reglering som inte leder till någon väsentlig snedvridning av konkurrensen. Slutligen vill jag tacka båda de föredraganden för deras mycket bra betänkanden och hoppas att vi också framledes kan arbeta med dessa betänkanden i fiskeriutskottet.

Gillis
Herr ordförande! Jag välkomnar min kollega McCartins betänkande, som tar itu med många av problemen i fiskerinäringen. Det är tydligt att det till dags dato har förekommit betydande överfiske och i många fall olovligt fiske i EU: s vatten. Till exempel plundras irländska vatten regelbundet av stora industriella båtar från andra EU-länder, av vilka många fiskar med olagliga nät. Detta har haft katastrofala effekter, inte bara på bestånden, utan också på fiskesamhällena som till större delen är belägna i avlägsna och perifera regioner i Europeiska unionen och har få alternativ, om några över huvud taget.
Två saker är nödvändiga om vi skall rädda de återstående fiskeriområdena från fullständig åderlåtning. Naturskydd och återuppbyggande av bestånden - en absolut och brådskande prioritering, och lämplig polisbevakning, med införandet och genomförandet av stränga straff mot dem som ertappas med att fiska olovligen. Det är livsviktigt att hitta en balans mellan fiskerinäringens behov, skötseln av resurserna och de behov folket har som förtjänar sitt uppehälle av fisket och förbundna näringar. Vi måste komma ihåg att Europeiska unionen importerar 52 procent av sin totala fiskkonsumtion från tredje land. Det finns alltså en mycket stor marknad att mätta.
Jag anser att vattenbruket kan utgöra en del av lösningen att återskapa balansen mellan importer och fisk som producerats inom EU. Vattenbruket är en värdefull källa till sysselsättning och kan dämpa umbärandena i de områden som påverkats av nedgången i fisket. Vi har visat att vi kan odla lax och skaldjur av högsta standard, med alla nödvändiga säkerhetsåtgärder för att garantera goda miljövänliga vanor. Det är nödvändigt att upprätthålla och förbättra dessa vanor genom att förbättra möjligheterna att lägga områden i träda för att låta fångstplatserna vila och skjuta nya skott.
Vidare borde vi eftersträva balanserade överenskommelser med våra partner i utvecklingsländerna där vi fiskar för närvarande och kombinera detta med vattenbruk och på så sätt skydda deras fiskeritillgångar och skapa nya produktionsresurser inom EU.
Den gemensamma fiskeripolitiken måste kombinera alla aspekter av fiskerinäringen för att skapa en livskraftig framtid för våra fiskesamhällen. En kombination av naturskydd och god skötsel å ena sidan och en ökning fiskodlingen å den andra kan gå en bit på vägen att trygga den framtiden.

Girão Pereira
Herr ordförande, ärade kolleger, fru kommissionär! Jag vill tala om betänkandet av Varela Suanzes-Carpegna, vilken jag gratulerar till det framstående arbetet, jag upprepar, det framstående arbetet han har utfört. Jag anser att betänkande tar upp alla grundläggande problem inom denna sektor. Det finns emellertid några aspekter som jag anser det vara värt att framhålla.
För det första: Frånvaron av en adekvat ram för stödåtgärder till de existerande industrierna kan hota dess överlevnad. Det kommer att bli svårt, om inte omöjligt, att konkurrera med produkter från tredje land, vars kostnader för slutprodukten är mycket lägre än unionens; dels på grund av lägre krav på tekniska och hygieniska villkor, dels på grund av kostnaderna för arbetskraften, vilka ser helt annorlunda ut i dessa länder.
För det andra: Vi anser att Europeiska unionen skall förstärka sin politik för kvalitetsprodukter, stimulera industrins ansträngningar genom belöningar, register och kvalitetsmärkning, liksom att genomföra reklamkampanjer för att informera om produktens kvalitet och europeiska ursprung.
För det tredje: Vad gäller särskilt konservindustrin för sardiner, för vilken Portugal är mycket känsligt (det är utan tvivel den mest berörda sektorn) och efter associationsavtalet med Marocko, anser vi det vara bråttom att vidta åtgärder som: fastställandet av kompensationsersättning till gemenskapens konservindustri och bibehållandet av ett balanserat stöd till magasinering och djupfrysning, för att undvika att priserna fluktuerar på marknaden, till följd av säsongsartade flöden (detta stöd bör beviljas industrierna så snart dessa kan intyga att de köpt råvaror till lägsta möjliga pris.), en kampanj bör lanseras på gemenskapsnivå för att främja sardinkonserver och dess produkter, med beaktande av produktens höga näringsvärde, slutligen - och i enlighet med föredragandens förslag - anser vi att kommissionen snabbt bör utarbeta en övergripande studie om den aktuella situationen för denna industri vilken särskilt tar upp antalet företag, sektorns utveckling de senaste tio åren i de olika länderna, så att konsekvenserna av att öppna marknaden mot tredje land blir tillräckligt tydliga, uppgifter om produktionen, råvarornas ursprung, export- och importvolymer, sysselsättningen, de tekniska och hygieniska normerna, tullbestämmelser och i allmänhet, den för sektorn tillämpliga lagstiftningen och slutligen kodifieringen av denna.

Novo
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Varje översyn av den gemensamma organisationen av marknaden för fisk måste, bland annat, syfta till att bevara resurserna, bibehålla och förbättra regleringsmekanismerna, stärka partnerskapet mellan produktorganisationer och industri, förvara produktkvaliteten, främja ökningen av gemenskapens produktionsbidrag för försörjning av den inre marknaden, försvara, i ett internationellt sammanhang, gemenskapens produktion och beredning mot social dumpning, vilket utgör en oacceptabel illojal konkurrens.
Inriktningar som siktar på en ökad avreglering kommer att leda till en ännu lägre inkomstnivå för fiskare och producenter, klart förvärra de grundläggande villkoren för beredningsindustrin, bidra till en successiv nedgång av hela fiskerisektorn i många regioner, med negativa följder för den ekonomiska strukturen och en förvärrad arbetslöshet, och den kan komma att generera ett ökat fiske som yrkesfiskarna kommer att frestas till för att hindra nedgången i sina redan otillräckliga levnadsnivåer.
Detta tycks tyvärr vara grunden i kommissionens dokument, framför allt ifrågasätter man inte de löjligt små budgetmedel som i dag påverkar marknadspolitiken, och man försöker privilegiera skapandet av transnationella företag, vars förödande effekter för en struktur med traditionellt små och medelstora företag inom sektorn - i produktionen eller beredningen - är lätt förutsägbara.
Vi måste givetvis se över den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden. Exempelvis medger vi att återbetalningsmekanismerna bör ses över, eventuellt med en minskning av delarna till förstörande av fisk. Emellertid bör mekanismen i sig fortsätta att öka och/eller skapa andra stödsystem till producenternas inkomster, liksom det är nödvändigt att skapa stöd till djupfrysning och industriell magasinering, vilket konstateras i ett ändringsförslag som vi har ingivit till McCartins betänkande.
Vad gäller fastställandet av referenspriser är det viktigt att bibehålla det, liksom systemet för kompensationsersättning för tonfisk. I detta sammanhang är det oacceptabelt att inte samma system finns för sardiner, varför vi återigen ingivit ett ändringsförslag med den inriktningen, vilket vi hoppas godkänns.
Kvaliteten, ursprunget, produktions- och beredningsvillkoren måste fastställas. Stor hänsyn måste också tas till de lokal marknaderna och deras försörjning, framför allt på grund av de positiva effekter det kan skapa för de småskaliga kustnära flottorna. Men man måste också ta hänsyn till det faktum att Europeiska unionen importerar nära 60 procent av sin konsumtion, vi måste försvara gemenskapens produkter mot de som saknar kvalitet eller producerar under oacceptabla sociala eller miljömässiga villkor. Avskaffandet av tullarna är inte något oundvikligt i nya internationella avtal, i vilka sektorns intressen har offrats, utan att man ens garanterat en ömsesidig inställning.
I betänkandet, så som det har förändrats - då många av de idéer vi har rekommenderat är införda - och som väntas förbättras ännu mer genom denna diskussion i kammaren, kommer kommissionen att finna, om man så önskar, tillräckligt med idéer för att se över den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden för fisk utan att ifrågasätta det berättigade i att försvara sektorn. Vi fortsätter att övervaka de lagstiftningsförslag som vi helt visst kommer att få också i år, fru kommissionär.
Ett ord om betänkandet om konservindustrin av Varela Suanzes-Carpegna. Jag tänker inte ödsla mycket tid på det, för det är faktiskt ett bra betänkande. Det är en bra text som kan bidra till, om respektive förslag följs, att förbättra konservindustrins verksamhet. De två ändringsförslag vi har ingivit till ert betänkande, kära kollega, syftar till att minska råvarukostnaderna utan att ifrågasätta andra viktiga sektorers verksamhet - som exempelvis olivoljan - och bidra till att stärka producentorganisationerna, vilka är grundläggande för att kunna etablera goda förbindelser mellan aktörerna inom samma sektor.

Medina Ortega
Herr ordförande! Det råder en dyster stämning här på kvällens sammanträde om fisket. Det hela påminner snarare om en akademisk tillställning än om ett parlamentssammanträde, för de texter vi debatterar är förberedande arbeten och inte lagtexter, och vi som samlas kring dessa texter med så stark akademisk prägel är en grupp individer som känner varandra väl, för det är vi som värnar om fisket inom gemenskapen, men nu samlas vi i ett läge där man enligt utskottets betänkanden förutspår en upplösning av fiskesektorn. Det jag menar är att jag får en känsla av att vi kommer att minnas den här debatten med nostalgi om några år, för att det var då vi fortfarande kunde tala om gemenskapens fiske. Jag kommer framför allt att ägna mig åt kommissionens meddelande om framtidens marknad för fiskeriprodukter i Europeiska unionen.
Jag tycker att det är en bra rapport, en trovärdig och seriöst utformad rapport som dessutom uppfyller sitt syfte. Det är en förberedande rapport, kommissionen har satt den 30 juni, det vill säga om en eller två veckor, som sista datum för mottagande av referenser och synpunkter från produktionssektorerna, samhällsinstanser etc. och därefter kommer säkert förslagen till rättsakt utformas.
Jag menar att rapportens innehåll är uppriktigt och avslöjar fiskesektorns problem. Det största problemet, precis som många av de föregående talarna har påpekat, är att 60 procent av gemenskapens fiskekonsumtion består av importerade produkter - gemenskapens självförsörjning utgör endast 40 procent - en tydlig tendens som eventuellt kan leda till att gemenskapens konsumtion blir helt beroende av importerade produkter. Jag tror att detta kunde utgöra en försvarslinje.
Ibland är de nyheter vi får om fisket rent allmänt dåliga nyheter. Det händer att vi får goda nyheter, men dessa följs i regel av en dålig nyhet. I fiskeministerrådets överenskommelse av den 8 juni fastslås till exempel ett förbud mot drivgarn som inte börjar gälla förrän 31 december 2001. Det återstår sex månader av 1998 fram till den 31 december 2001, tolv månader av 1999, tolv månader av 2000 och tolv månader av 2001, och när förbudet mot drivgarn äntligen träder i kraft, kan det hända att det inte finns några fiskar kvar som har klarat sig undan de där näten som förstör fisket. Hur som helst finns det åtminstone en vilja att stoppa eländet.
Ibland är dock de nyheter vi får enbart dåliga nyheter. De spanska tidningarna publicerade till exempel nyligen några uttalanden från de marockanska myndigheterna där de säger att fiskekonventionen inte kommer att förlängas, och inte bara att fiskekonventionen med Europeiska unionen inte kommer att förlängas, utan även att man ett år innan konventionen upphör eller tidigare än så kommer att dra in flera av våra fisketillstånd i ett visst område, vilket innebär att man bryter mot överenskommelserna med gemenskapen och jag har inte hittills märkt att detta har föranlett några reaktioner från gemenskapen. Det är dåliga nyheter utan förmildrande omständigheter.
Med tanke på det, och för att undvika ett sådant förfarande, skulle jag vilja vidhålla referenserna från Fraga, ordförande för vårt fiskeriutskott och slutsatserna i McCartins betänkande som jag tror att man har diskuterat ingående i fiskeriutskottet. Jag hänvisar också kommissionären till punkterna 14, 15, 16, 17 och 21 i McCartins betänkande. Punkterna 14 till 17 tar rent konkret upp behovet av att upprätthålla systemet med tullskydd på gemenskapsmarknaden. Det är sant att vi kommer att öka importen av produkter från tredje land, men om vi minskar tullskyddet samtidigt som vi blir avvisade från fiskevatten inbjuder vi till att man avvisar oss från ännu fler fiskevatten. Gemenskapsmarknaden som är så eftertraktad vad fisket beträffar utgör på sätt och vis den största fienden till gemenskapens egna producenter, för ständigt ber man om mer, ständigt kräver man mer av oss och ständigt begränsar man oss mer. Därför anser jag att varje eftergift som görs av den internationella handelsorganisationen på området, och som kommissionen tycks förutspå, måste analyseras in i minsta detalj. I punkt 21 omnämns dessutom samriskföretagen - samriskföretag med gemenskapskapital - som en tänkbar lösning om fiskeavtalen skulle upphävas, det är onekligen ett ämne som borde utvecklas. Det stora frågan är emellertid: Vad kommer att hända med Agenda 2000 och vilka resurser kommer fiskesektorn att förfoga över mellan år 2000 och 2006? Kommer kommissionen att ha tillräckliga medel för att till exempel stödja samriskföretagen och främja de olika åtgärder som förutses i gemenskapsrapporten?
Slutligen, herr ordförande, vill jag tacka kommissionen för vad den åstadkommit, jag vill även tacka McCartin för hans insats och vi väntar nu på andra delen av rapporten som säkert kommer med konkreta förslag och nya inititiativ från kommissionen inom en snar framtid.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera de fem föredraganden och själv kommer jag att koncentrera mig på McCartins betänkande om marknaden för fiskeriprodukter.
Jag tycker verkligen att kommissionen har gjort en bra analys och på samma sätt som vi har en gemensam jordbrukspolitik där man satsar på en stabilisering av jordbruksmarknaden och jordbrukarens inkomster, bör vi med tanke på de problem som råder i fiskesektorn söka nya lösningar som leder fram till en gemensam fiskepolitik där en viss stabilisering av marknaden för fiskeprodukter och fiskarens inkomster kan garanteras.
För resurserna är knappa och problemen tilltar. Som exempel kan nämnas att man för för elva eller tolv år sedan fick betala drygt 400 pesetas (2, 5 ecu) för ett kilo kummel i hamnen, och att man tolv år senare får betala samma pris, trots att kostnaderna för dieselolja och fiskarens omkostnader har ökat enormt... Detta ger upphov till effekter som riskerar sektorns överlevnad.
Därför poängteras i punkt 4 i McCartins betänkande att man måste bryta eller minska den nuvarande tendensen att eliminera tullavgifterna. Vi måste finna en lösning på detta så att kommissionen inom ramen för de internationella kraven kan skydda vår sektor i den utsträckning det är möjligt.
Punkt 16 är också viktig, för vissa minimikrav måste ställas på våra konkurrenter inom ramen för IAO: s krav, miljöhänsyn vid resursfisket och som minimum sådana hygieniska och kvalitetsmässiga förhållanden som är jämförbara med våra.
Jag anser att vi är skyldiga att säkra överlevnaden hos gemenskapens fiskesektor - jag är medveten om att denna sektor skiljer sig från jordbrukssektorn: Vi talar om en marknad som behöver externa fiskeresurser för sin försörjning - men vi måste finna nya lösningar på det problemet.
Till slut vill jag påpeka hur viktigt det är att undvika bedrägeri på marknaden och jag avslutar med två korta varningar: dels för ryggpartier av tonfisk i länder inom det generella tullpreferenssystemet, dels för risken för bedrägerier på gemenskapsmarknaden med torsk som till exempel kommer från Ryssland via avtal med andra länder.

Apolinário
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag anser att den metod kommissionen har valt är den riktiga: genom att kommissionen sätter igång en diskussion om detta meddelande, blir det möjligt för parlamentet, de olika sektorerna och rådet att ge sina bidrag till det kommande lagstiftningsinitiativet.
Men jag skulle här vilja understryka en aspekt som togs upp i betänkandet av McCartin, ett betänkande som ger ett utmärkt bidrag till denna debatt, det vill säga, om frågan om vattnen i tredje land, ett ämne som utvecklades mycket bra av Medina Ortega i en reflektion som vi faktiskt bör överväga då, som han sade mycket bra här, konsumtionen av fiskeprodukter i Europeiska unionen också är attraktiv i marknadstermer men skapar fler svårigheter i att uppnå fiskekvoter.
Jag skulle också inför kommissionens dokument, vilja insistera på några åtgärder jag anser vara viktiga. För det första, frågan om sardiner och inför det likaledes utmärkta betänkandet av vår kollega, om konservindustrin, skulle jag vilja trycka på det som redan har sagts här om behovet av en kompensationsersättning för konservindustrin för sardiner. Därav betydelsen av ett stöd till djupfrysning och magasinering av denna fisk (detta blir alltså ett sätt att reglera själva marknaden), jag instämmer i att den roll som producentorganisationerna har borde ligga till grund, och det genom de sardiner som producentorganisationerna tagit upp och över återbetalningspriserna. Jag förespråkar också:
en kvantitetspremie från producentorganisationerna till industrin under beskydd av avtalen, vi anser nämligen att det är viktigt att sektorn har starka och aktiva organisationer; -möjligheten att utveckla organisationer över yrkesgränserna; -bedömning av ursprungsmärkning, kvalitetsmärkning, huvudsakligen genom reklamkampanjer baserade på ursprungsmärkning; -behovet av att respektera gemenskapens preferensprincip i livsmedelsstöden; -slutligen, ett finansiellt stöd inför temporära eller definitiva stopp av industrienheter, det enda sättet att undvika extremt negativa sociala effekter i den redan utblottade fiskesituationen i vissa områden som är mycket beroende av fiskeverksamheten.Till sist skulle jag vilja understryka följande. denna reform kommer att kosta mer pengar. Det är nödvändigt att vara medveten om detta. Det kommer att kosta minst 30 miljoner ecu/år. Det är också en punkt parlamentet måste tänka på.

Viola
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! De frågor som tas upp i Varelabetänkandet, som jag i första hand tänker kommentera, är komplicerade och på det hela taget väl behandlade, med lösningar som jag i de allra flesta fall anser vara positiva. Det finns dock inget omnämnande av internationella handelsavtal och problemen i samband med den gradvisa minskningen av tullskyddet. Enligt mitt förmenande, med tanke på bristen på råvara inom gemenskapen, borde man å ena sidan garantera leveranserna till förädlingsindustrin till priser som gäller internationellt och, å andra sidan, vid eventuella bilaterala samarbetsavtal undvika att man blir tvungen att byta ett totalt avskaffande av tullavgifter på produkterna för att göra det möjligt att sluta avtal om fiske, som till exempel vid avtalet med Marocko.
Just de tullfördelar som har givits Marocko har varit en av de avgörande orsakerna till att man måst stänga en stor del av de italienska företag som konserverar sardiner. Vi måste se till att samma sak inte drabbar företagen som konserverar tonfisk, något som är mycket sannolikt om man skulle ändra de nuvarande reglerna om tullfri import från SPG-länderna av fryst tonfiskfilé. Därför anser jag det skulle behövas en fördjupad undersökning av de effekter som uppkommer på grund av anomalier i tariffsystemet, till vilka utan tvekan hör importen av filéer, som i strid mot alla regler behandlas som en färdigförädlad produkt.
Föredraganden gör dessutom rätt i att efterfråga ett effektivt kontrollsystem när det gäller import av konserver från tredje land och en tydlig kvalitetspolitik när det gäller produkternas ursprung, till vilken bör läggas en lämplig marknadsföringskampanj och att konserverna från gemenskapen förklaras vara förnuftiga produkter, samt kompensationsersättning inom såväl tonfisksom sardinsektorn. Allt detta gäller en sektor med hög arbetskraftintensitet, ofta i eftersatta regioner och därmed också prioriterad inom ramen för Europeiska unionens sysselsättningspolitik.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att den debatt vi har haft här än en gång understryker den här sektorns komplexitet, och de många sambanden mellan dess olika delar. Ni var t.ex. många som under debatten talade om för mig att det skulle vara bra att utveckla vattenbruket, och inte bara hos oss, utan också i tredje land, och därmed inom ramen för våra bilaterala avtal. Detta är mycket bra, men nu är det så att det krävs fiskmjöl för att producera fisk genom vattenbruk. Om jag går tillbaka till den debatt vi hade för knappt en och en halv timme sedan, om fisk som inte är avsedd att användas som livsmedel, slutar det också med att vi motsäger oss själva.
Jag säger allt detta bara för att jag, i den debatt jag just har hört, fann de två tendenser som bland annat kommer till uttryck i rådet, men också inom själva sektorn. Dessa två tendenser har trots allt en gemensam nämnare, om jag har förstått ert utmärkta betänkande rätt, herr föredragande. Den gemensamma nämnaren hänger ihop med behovet av ett större engagemang från myndigheternas sida, inte bara för en övergång till ett mer ansvarsfullt fiske, men också för att stödja den här sektorn, så att det blir möjligt för den att anpassa sig till nya ekonomiska, handelsmässiga och sanitära förutsättningar. Så, om jag alltså har förstått det hela rätt, är vi överens om att det är viktigt att stärka organisationen för alla berörda parter, och att underlätta deras tillgång till innovationer.
Aktörerna i sektorn och i hela produktionskedjan skall alltså stärkas. Jag skall emellertid ställa er en fråga, som för övrigt många av er ställde. Hur blir det då med kvalitetspolitiken, eller andra förslag som ligger på bordet, som t.ex. förslaget om kontrollerat ursprung? Det är möjligt att genomföra, men man måste också kunna kontrollera det. Och jag vill meddela kammaren om att det redan är svårt för oss att få bestämmelserna om minimistorlekar att tillämpas på ett trovärdigt sätt. Alltså, om detta är en metod vi vill ha, så måste man - och jag tror att det var en fråga från McKenna - tänka på övervaknings- och kontrollvillkor.
En del ledamöter begär att kommissionen skall göra fler studier, nya analyser, etc. Jag vill bara påpeka att den här debatten har pågått sedan 1996, att vi har haft två seminarier med parlamentet, i Quimper och i Haag, att arbeten bedrivs inom berörda tjänster och i samarbete med parlamentet, att vi har lyssnat till alla, att vi har haft flera regionala sammanträden med representanter för sektorn, och att tiden alltså är kommen för kommissionen att dra slutsatser och diskutera en lagstiftande text som skall klargöra många saker. Det är dags för mig att respektera den förpliktelse jag har åtagit mig; att lägga fram ett förslag, som oundvikligen kommer att bli omstridd, eftersom det är omöjligt att göra alla nöjda.
Det är till exempel så att det har kommit fram flera förslag, även i den här debatten, som inte nödvändigtvis har att göra med den fråga vi behandlar. För när det gäller fisket - så är det alltid - att så snart man startar en debatt om en specifik aspekt, så pratar man lite om allt möjligt. Exempelvis om resurser. Jag vet inte hur stora de kommer att bli, inte mer än ni för övrigt. Hur stora kommer de tilldelade resurserna att vara i gemenskapsbudgeten för perioden 2000-2006? Om detta vet jag inte mer än ni. Som ni vet är det i princip inte på min nivå som man fattar beslut om budgetanvisningar.
Det finns också uppenbarligen problem som uppstår i förhållande till tredje land, vilket flera talare hänvisade till. Jag har hört Marockos uttalanden, som inte längre vill ha något fiskeavtal. Enligt min mening är detta inget nytt. För övrigt tas nya kontakter under tiden. Jag skulle i bland också önska lite mer ordning och disciplin, när nu kommissionen är den enda som har befogenhet att förhandla fram fiskeavtal. Jag har inte så stort behov av att få hjälp. Jag skulle snarare vilja att inte bli störd av, till exempel, europeiska privata företags närvaro, som - inga namn nämnda - har privata avtal med tredje stater, för vilka jag har ett förhandlingsmandat. Jag skulle också önska att medlemsstaterna då och då påminde sig om att behörigheten att förhandla fram fiskeavtal är en behörighet som tillfaller gemenskapen.
Faktum är att denna förvirring inte hjälper någon. Här gör jag en utvikning, men vi har just haft en debatt som inte var så illa när det gäller utvikningar.
I den här debatten fann jag två tendenser som nu har blivit typiska och traditionella, och två mål som i bland motsäger varandra. Å ena sidan finns det de som anser att man skall prioritera en överensstämmelse med den gemensamma handelspolitiken inom den här sektorn, och de har alltså en specifik vision, och å andra sidan de, vilkas representanter jag också har hört, som i stället vill stärka betydelsen av den inre politiken för marknaden. Kommissionen måste innan årets slut fatta ett beslut och ge er ett förslag, som, det är jag redan nu säker på, inte kommer att gillas av alla.
Ytterligare ett ord om initiativbetänkandet av Varela. Det finns trots allt beröringspunkter mellan Varelas betänkande och McCartins betänkande. Båda understryker till exempel behovet av en strikt respekt för sanitära normer. Det är en viktig beståndsdel, som också rör handelsfrågorna. Apropå på det vill jag dessutom påminna om att gemenskapens hälsoinspektörer bara är fyra eller fem stycken. Jag har redan sagt det, men jag vill gärna påminna om det i dag.
Det finns också andra beröringspunkter. Till exempel gör inrättandet av olika mekanismer att det blir möjligt att utvidga rollen för sammanslutningar och aktörer inom sektorn. Men utöver de beröringspunkterna finns det också analyser och förslag som rör konservsektorn, som jag tycker är synnerligen dramatiska och pessimistiska, herr Varela. För om det är så att en del företag, som vi förresten känner till, inte har lyckats med att bemöta konkurrensen från tredje land, bör man också i sanningens namn klargöra att en del av dem delvis var föråldrade, och att importerna bara har påskyndat en process som var oundviklig. Det är för övrigt de berörda företagarnas tur att erkänna detta.
Dessutom måste jag påminna om att kommissionen redan har infört saluföringsnormer för sardin- och tonfiskkonserver, med syftet att garantera en insyn i affärstransaktionerna inom den här sektorn, och allt detta till konsumenternas förmån. Det finns alltså redan upprättade kriterier, tämligen klara, när det gäller sardiner och tonfisk. Men problemet är att man kräver ett särskilt stöd till den här sektorn, och praktiskt taget till nackdel för andra sektorer. Jag måste alltså påpeka att denna sektor redan har fått omfattande ekonomiskt stöd från gemenskapen, i förhållande till andra. Det är t.o.m. så att medlemsstaterna själva 1995 beslutade att inte förlänga mekanismen för kompensationsersättningar till sardinfisket, just för att det bland aktörer och medlemsstater inte längre finns en politisk vilja att gynna den här sektorn i förhållande till andra, efter allt som man redan har gjort. Medlemsstaterna kan, om de vill, gynna den här sektorn på nationell nivå, om de anser att det är viktigt för deras land, givetvis genom att stödja sig på strukturfonderna som hör till deras behörighetsområde.
Tillåt mig apropå det att betona att t.o.m. de stöden, tidigare eller framtida, som medlemsstaterna fattar beslut om, inte befriar sektorn från att ge sitt bidrag till en förnyelse, för att rikta in utbudet på produkter med ett mervärde, som är ett uttryck för europeisk teknik, snarare än mot basprodukter som inte kräver avancerad teknik och som alltså får utstå hård konkurrens från tredje land, där arbetskraftskostnaderna givetvis är mycket lägre.
Detta är alltså de allmänna riktlinjerna. När det gäller stödet till kompensationsersättningar, vill jag dock påminna Varela om att medlemsstaterna avslog det redan 1995.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Ärade parlamentsledamöter, vi närmar oss nu slutet av denna debatt som har pågått mycket längre än planerat. Varela begär ordet i egenskap av föredragande och han har ordet i högst en minut.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande! Kommissionären bad inte om vårt stöd, men hon bad att vi åtminstone inte skulle sätta upp hinder för hennes arbete. När det gäller konkurrenskraften hos industrin som vi refererar till, vill jag påpeka att det är uppenbart att en del industrier inte kan vara konkurrenskraftiga, men det vi begär är att man inte ställer hinder i vägen för dessa. Och jag nämnde att somliga avtal utgör hinder, det är just det vi menar. Om det är så att det finns hygienkrav men få inspektörer som ni säger, begär vi att man skapar ett nätverk av specialiserade laboratorier som kan utföra kontroller. Detta kan staterna själva åstadkomma, men det måste ske på förslag av Europeiska unionen. Det finns konkreta åtgärder, fru kommissionär, konkreta åtgärder som vi begär.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Varela.
Jag förklarar debatten avslutad. Den har pågått mycket längre än planerat och jag vill å allas vägnar tacka sammanträdestjänsten och tolkarna för den ökade arbetsinsats som vi har orsakat under en arbetsdag som redan i sig har varit mycket krävande.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.55.)

