Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 19 juni 1998.

McCarthy
Herr ordförande! Jag är säker på att ni känner till dagens historiska händelser. I enlighet med långfredagsavtalet, och bara fem veckor efter folkomröstningen sammanträder den nya nordirländska folkvalda församlingen samtidigt som vi. De har nu hållit på i fem minuter. Detta är en historisk dag för Nordirland och med tanke på ert intresse och stöd till fredsprocessen, skulle ni kunna, å alla parlamentsledamöters vägnar, skicka ett kraftfullt meddelande om stöd för genomförandet av långfredagsavtalet och en hälsning till de folkvalda ledamöterna med en önskan om att det skall gå bra i deras fredsarbete i Nordirland?
(Applåder)

Ordföranden
Fru McCarthy, precis som ni nämnde har detta parlament alltid stött fredsprocessen och i morse skickade jag ett telegram till Marjorie Mowlam. Texten lyder som följer: " I och med att ni i dag håller ert första sammanträde, var vänlig och tag emot Europaparlamentets och mina personliga hälsningar till den nya nordirländska församlingen. Europaparlamentet vill uttrycka sin solidaritet med det nordirländska folket och dess nya församling i den pågående fredsoch försoningsprocessen."
(Applåder)

Banotti
Herr ordförande! Vi känner alla till ert helhjärtade stöd. Tack för era hälsningar och för att ni skickade telegrammet i morse. Låt oss hoppas att vi under de kommande dagarna inte får uppleva att den positiva stämningen bryter samman i Nordirland.
Jag tog upp en fråga vid det senaste sammanträdet om parlamentets budgetproblem som en följd av domstolens beslut om de NGO-nätverk som arbetar med social sammanhållning. Jag måste höja ett varnande pekfinger i samband med detta. Jag hoppas att vi kan få ett uttalande från kommissionen.

Ordföranden
Fru Banotti, låt mig bara säga att ni har föregripit frågan med ungefär fem minuter. Vi skall strax påbörja en debatt i frågan med Liikanen.

Günther
Herr ordförande! Jag åberopar artikel 151 i arbetsordningen, enligt vilken utskottssammanträden är offentliga. I mitt fall hade en besökare i rullstol mycket stora problem att ta sig in i D III-byggnaden. Jag anhåller om att ni ser till att även rörelsehindrade får tillgång till denna byggnad.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, fru Günther. Vi kommer att undersöka saken genast.

Elmalan
Herr ordförande! Jag skulle vilja hedra minnet av Lunes Matub, som så fegt mördades i Algeriet i fredags. Denne sångare, talesman för Kabylien och berbernas kultur, var en symbol för det Algeriet som kämpar och lider. Jag förstår det algeriska folkets känslor och vrede inför denna förhatliga handling och dess känsla av revolt inför den fundamentalism som har satt vapnet i mördarnas händer. Algeriet lider och kämpar för närvarande, och jag önskar att det algeriska folket och den algeriska regeringen snabbt finner lösningar så att denna situation inte förvärras.
Jag skulle vilja avsluta med att, som hans mor med stor värdighet sade vid hans begravning, vi kommer att sakna Matubs ansikte, men hans sånger och hans dikter kommer att finnas kvar djupt i våra hjärtan för alltid och hans kamp för freden fortsätter.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! Under den senaste sammanträdesperioden här i Bryssel fick vi besök av ett tjugotal fullmäktigeledamöter från Baskien och kunde då ge uttryck för vårt stöd till deras ihärdiga kamp för frihet och demokrati. Vi kommer även att bjuda in en grupp fullmäktigeledamöter från Baskien till nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. En av dessa, herr ordförande, kommer emellertid inte att kunna komma, nämligen Manuel Zamarreño, fullmäktigeledamot i Rentería. Han var en arbetslös arbetare, hans fru försörjer sig på trappstädning i grannskapet, och han gick ut för att handla bröd till frukosten med deras fyra barn. Han blev engagerad i politiken genom José Luis Caso, en annan ledamot i kommunfullmäktige, vars bortgång vi beklagade här i parlamentet för bara några månader sedan.
Herr ordförande! Som demokrater kan vi endast besvara dessa mord, dessa skott i nacken, med ord. Vi kan åtminstone på det viset hävda rätten för ett folk, det baskiska folket att leva i fred, frihet och demokrati.
(Applåder)

Medina Ortega
Jag vill bara göra ett kort inlägg för att visa att jag håller med Galeote. Jag vill emellertid dessutom framhålla att det här är ett mycket speciellt fall, eftersom det rör sig om en fullmäktigeledamot som företrädde det spanska regeringspartiet Partido Popular i kommunfullmäktige i Rentería. Hans föregångare blev mördad - och därefter var det en ledamot som avstod från sitt mandat på grund av risken för hot - och det är uppenbart att man vill undvika att regeringspartiet har en folkvald representant just i denna kommunfullmäktige. Detta är ett angrepp mot demokratin och vi måste göra allt som står i vår makt för att undvika att det händer igen, för det är sannerligen ett tecken på fascism när folkets representant hindras från att delta i kommunfullmäktige.
(Applåder)

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Som Galeote sade, vi kommer aldrig att sluta protestera. Vi demokrater kommer alltid att ha något att säga. Därför är vi outtröttliga i våra protester så länge man med fascistisk brutalitet försöker att tysta dem som blivit valda på ett demokratiskt sätt. Vi bör dock samtidigt, herr ordförande, fråga oss: kan man verkligen föreslå en dialog till dem som endast kan kommunicera med hjälp av vapen och mord? Herr ordförande! Europa förespråkar dialog, samförstånd och förståelse, men kan inte begripa att man vill erbjuda en dialog till dem som inte erbjuder annat än död.
(Applåder)

Imaz San Miguel
Även jag som företrädare för det baskiska nationalistpartiet vill fördöma det brutala mordet på fullmäktigeledamot Zamarreño, en representant för det baskiska folket som blev mördad av terroristorganisationen ETA. Jag vill ge uttryck för mitt deltagande och den solidaritet jag känner med hans anhöriga samt med regeringspartiet Partido Popular, det parti som Zamarreño representerade, och även uttrycka min solidaritet med den andre politikerns anhöriga utifrån en övertygelse om att vapen och våld inte kan tysta det rättmätiga försvaret av Partido Populars idéer i Baskien. Jag hoppas bara att den överväldigande majoritet av oss basker som strävar efter fred skall finna en lösning på hur våldet i vårt land och bland vårt folk skall upphöra en gång för alla.
(Applåder)

Vallvé
Herr ordförande! Även jag vill uttala mitt fördömande av mordet på fullmäktigeledamoten i Rentería, en representant som valts av medborgarna under demokratiska former. Vi anser att man endast uppnår demokrati och fred genom att lyssna på folkets röst och aldrig genom att ta livet av dess representanter.

Robles Piquer
Herr ordförande! Jag kommer inte att ta upp detta sorgliga ämne - som givetvis berör även mig illa - utan vill i stället informera mina kolleger i denna församling, och framför allt de kvinnliga ledamöterna, om Carmen Llorca Vilaplanas bortgång. Hon dog en naturlig död. Under många år var hon ledamot av parlamentet och mycket engagerad i kulturfrågor och kvinnans rättigheter och jag är övertygad om att många av våra ledamöter minns henne med värme.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka er för ert meddelande i morse till den nya nordirländska församlingen, som jag nu hoppas har fått en bra start. För första gången på över 25 år kommer snart det nordirländska folket att kunna bestämma över sitt eget öde. Jag skulle också vilja tacka er personligen för att ni reste till Nordirland och tacka detta parlament för dess stöd som uttryckts på många olika sätt under årens lopp. Det är en historisk dag. Jag tror att det kommer att bli svårt framöver, men jag hoppas och ber om att när jag i framtiden i detta parlament kommer att tala å det nordirländska folkets vägnar, kommer det att vara om positiva saker, och inte de mörka dagar vi har sett under de senaste 25 åren.
(Applåder)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från fredagen den 19 juni 1998 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Provan
Herr ordförande! Jag hänvisar till sidan 16 i protokollet. Under punkt 8, som rör KOM-dokumentet om oljor och fetter, finns en hänvisning till artikel 99. Detta är ett betänkande som antagits utan debatt så det borde vara artikel 97 som är ett brådskande ärende som begärts av rådet. Såvitt jag förstår gick jordbruksutskottet med på brådskande behandling om detta, och det var fullständig debatt i fredags morse.
Jag hänvisar nu till mitten på sidan 19 i den engelska versionen, där det står att Colino Salamanca, ordförande i jordbruksutskottet, begärde att detta betänkande skulle förvisas till utskottet. Detta är en principfråga. Det är inte möjligt för en utskottsordförande att kalla tillbaka ett betänkande av brådskande karaktär till utskottet när detta utskott inte har deltagit i de debatter som har ägt rum. Det fanns inga ändringsförslag från utskottet och jag är inte helt säker på vilka grunder ordföranden önskade förvisa betänkandet när han företrädde utskottet. Denna fråga måste granskas antingen av presidiet eller av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet.
Colino hade rätt som enskild individ att försöka förvisa ärendet till utskottet om han så önskade, men för detta hade han behövt stöd från sin egen politiska grupp eller 29 ledamöter. Detta begärdes inte av ordföranden vid den tidpunkten. Jag kritiserar dock inte ordföranden, som har vårt fulla stöd varje fredag morgon han utför sitt ordförandeskap. Det är en principfråga som presidiet måste ta en titt på.

Ordföranden
Tack så mycket. Jag tror att inte bara presidiet utan även utskottet för arbetsordningen, om det skulle visa sig nödvändigt, skall se över de här bristerna.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande! En kommentar till protokollet från den 19 juni 1998. På sidan 18, under omröstningen om mitt betänkande föreligger det två fel. Det ena är under punkt 10. Trots att jag uttryckligen bad om en språklig ändring av den spanska versionen, så har den inte gjorts, och det jag menade var att det under de punkter där ordet " aceite" (olja) förekommer i stället skall stå " aceite de oliva" (olivolja). Man har dessutom av misstag lagt till en ny punkt 13, trots att jag påpekade att mitt muntliga ändringsförslag var ett tillägg till punkt 12. Därför skulle jag vilja att det som står under punkt 13 infördes under punkt 12.

Bösch
Herr ordförande! Det gläder mig mycket att också jag får komma till tals. En längre stund har jag försökt fånga er uppmärksamhet, men det är kanske så att ni i presidiet behöver en större stab för att lägga märke till alla ledamöter.
Det är en sak jag vill ta upp. Sent under det sista sammanträdet i Strasbourg på fredag vid lunchtid bestämde vi att inte behandla vissa punkter på föredragningslistan för att de var för många och i stället behandla dem på nästa sammanträde. Nästa sammanträde är i dag, och punkterna finns inte med på föredragningslistan. När avser ni behandla dessa punkter i parlamentet?

Ordföranden
De kommer att behandlas i Strasbourg. Detta kommer man att föreslå ordförandekonferensen som skall samlas i dag och som har behörighet att fastställa föredragningslistan. Det har givetvis inte kunnat ske tidigare. För övrigt har jag de medarbetare jag behöver för närvarande.
Herr Colino, jag förmodar att ni begär ordet av personliga skäl.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Ja, eftersom det var mig Provan syftade på. Det framgår av artikel 60 att man efter omröstning om ändringsförslagen kan begära utskottets synpunkter om dessa, och att utskottets ordförande eller föredragande, det sägs uttryckligen, kan begära återförvisning till utskottet innan man röstar om förslaget till lagstiftningsresolution. Eftersom det inte fanns någon föredragande begärde jag detta i egenskap av utskottets ordförande. Jag håller med om att det säkert beror på hur arbetsordningen tolkas, men hur som helst handlade jag i enlighet med denna.

De Vries
Herr ordförande! Nu har vi haft en debatt om ordningsfrågor i 25 minuter. Jag vill inte frånta någon av kollegerna rätten att ta upp ordningsfrågor till diskussion här under sammanträdet. Det förefaller mig dock vara bättre att vi, i enlighet med föredragningslistan, inleder med kommissionens uttalande kl. 15.00. Först lyssnar vi på kommissionens uttalande och ger sedan möjlighet att fortsätta debatten om ordningsfrågor efter det att kommissionens uttalande avslutats, alltså kl. 16.00, för medierna och kollegerna som har kommit för den innehållsliga debatten och kommissionären har rätt till att vi först diskuterar detta viktiga politiska ämne och att vi därefter reglerar våra interna ärenden. Jag vill således föreslå er, herr ordförande, att vi i fortsättningen strikt börjar med kommissionens uttalande kl. 15.00 och ajournerar eventuella ordningsfrågor till kl. 16.00 när vi börjar med den reguljära föredragningslistan.
(Applåder)

Ordföranden
Herr De Vries, ni vet lika väl som jag att ordningsfrågor uppkommer oväntat och vi kan inte göra annat än att försöka visa disciplin allihop.
(Protokollet justerades.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag vill meddela att en delegation från det nederländska parlamentet har tagit plats på åhörarläktaren på inbjudan av en av våra kolleger och härmed hälsar jag dem välkomna.
(Applåder)

EG-domstolens beslut i mål C/106
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om hur man skall förfara med EG-domstolens beslut i mål C/106 (rättsliga grunder i budgeten).

Liikanen
Herr ordförande! Ett nyligen domslut från domstolen har givit upphov till allvarliga frågor om användningen av gemenskapens budgetmedel, både under 1998 och framöver. Kommissionen är medveten om den oro som dessa svårigheter har skapat, och jag välkomnar tillfället att informera er om situationen vad gäller denna fråga. Jag skulle emellertid vilja säga från början att varje svar som ges i dag endast kan vara preliminärt: Kommissionens granskning av de berörda budgetposterna sker just nu. Enligt överenskommelse efter trepartsmötet om budgeten den 23 juni, kommer kommissionen att lägga fram sina slutsatser den 14 juli, före diskussionerna mellan Europaparlamentet och budgetrådet den 17 juli.
Domslutet från domstolen den 12 maj 1998 är ett resultat av rättsliga åtgärder som vidtogs av Förenade kungariket, senare understött av Tyskland, Danmark och rådet. Saken gällde ett beslut från Europeiska kommissionen från 1995 för finansiering av projekt för bekämpande av fattigdom och social utslagning, även om förslaget till rättslig grund för " Fattigdom 4" -projektet hade blockerats i rådet. Till dess försvar stöddes kommissionen av Europaparlamentet som hade fått medel tilldelade till sådana projekt i enlighet med 1995 års budget. Domstolen kom dock fram till att kommissionen inte var behörig att finansiera berörda projekt.
Före det nämnda fallet hade dessutom domstolen fastställt en rad principer vilka kommissionen måste ta hänsyn till när det gäller användningen av budgetmedel. I korthet innebär detta att domstolen anser att finansiering av betydande gemenskapsåtgärder endast kan verkställas om det både finns en notering i budgeten och ett tidigare gjort antagande av sekundär lagstiftning, detta är en så kallad " rättslig grund" som tillåter själva åtgärden. Domstolen accepterar emellertid avsaknad av rättslig grund vid finansiellt icke betydande åtgärder.
Domstolen definierar inte " icke betydande" . Den anser dock att ett litet belopp eller en kort varaktighet inte är tillräckliga kriterier i sig. Domstolen pekar i stället på kommissionens rätt att utöva sin initiativrätt genom att påbörja, under eget ansvar, de undersökningar eller projekt som krävs för att utarbeta sina förslag. Från detta kan man härleda att försöksprojekt, förberedande åtgärder och undersökningar som föregår utarbetande eller uppdatering av lagstiftning kan utföras utan en rättslig grund. Dessutom har självständiga åtgärder från institutionernas sida inte bestridits.
I detta läge, när väl domstolens beslut hade offentliggjorts, hade kommissionen inget annat val än att tillfälligt upphäva användningen av alla budgetposter i 1998 års budget utan rättslig grund och så snabbt som möjligt undersöka om de fortfarande kunde verkställas mot bakgrund av domstolens beslut.
Denna undersökning har hittills lett fram till följande: 90 budgetposter har tillfälligt upphävts. Den totala budgetvolym som kommit ifråga är ca 870 miljoner ecu; för 19 av dessa budgetposter har kommissionen föreslagit rättslig grund, för en del av dem gjorde man detta redan för fyra år sedan. Den aktuella volymen är ca 500 miljoner ecu; fler än 30 av de tillfälligt upphävda budgetposterna har redan återupptagits, eftersom kommissionen är säker på att de kommer att uppfylla domstolens kriterier. Sålunda har verkställande återupptagits för ca 240 miljoner ecu; vad gäller resten fortsätter granskningen och kommissionen bör fatta beslut den 14 juli 1998.
Parallellt med dess interna undersökningar har kommissionen tagit kontakt med parlamentet och rådet för att diskutera situationen. Trepartsmötet om budgeten den 23 juni beslutade att sätta en handlingsplan som innehåller tre element i verket.
För det första kommer rådet och parlamentet att intensifiera antagandet av rättsliga grunder för vilka kommissionen redan lagt fram förslag. Detta är mycket viktigt eftersom det rör en del stora budgetposter, i synnerhet " gemenskapsåtgärderna för icke-statliga organisationer" (för vilka föreslogs en rättslig grund 1995) och " initiativet för mänskliga rättigheter och demokrati" (förslaget lades fram för ett år sedan). Lyckligtvis har lagstiftningen som rör den europeiska frivilligtjänsten antagits (efter två år), och verkställandet av programmet kan snart återupptas.
Kommissionen kommer att ha möjlighet att i kväll och i morgon att göra det österrikiska ordförandeskapet uppmärksamt på det brådskande behov som föreligger när det gäller att anta dessa rättsliga grunder. Det är dock upp till det lagstiftande organet att göra en särskild insats i detta avseende.
För det andra så beslutade kommissionen vid trepartsmötet att försöka slutföra sin undersökning i tid för att tillhandahålla resultat till sammanträdet mellan budgetrådet och Europaparlamentet den 17 juli 1998. Detta kommer att ske. För det tredje kommer institutionerna att göra sitt bästa för att komma fram till en " uppförandekodex" för frågan om rättsliga grunder redan den 17 juli. Kommissionen har i åratal försökt att få till stånd en sådan uppförandekodex. Den har lagt fram en rad förslag, men rådet och parlamentet har olyckligtvis inte kommit överens sinsemellan. Det senaste förslaget lades fram inom ramen för kommissionens förslag av den 18 mars 1998 till nästa interinstitutionella avtal. Diskussioner på en teknisk nivå sker just nu inom institutionerna. Vi kommer att göra allt vi kan för att slutföra diskussionerna vid nästa trepartsmöte om två veckor.

Cot
Herr kommissionär! Ni förklarade nyss att kommissionen inte hade något annat val än att upphöra mer än 40 budgetposter. Ni kan inte vara omedveten om effekten för den fråga som behandlas och särskilt det faktum att detta ärende avsåg en mycket speciell situation, eftersom det inte handlade om frånvaron av en rättslig grund utan av undanröjandet av en rättslig grund: Fattigdom 3.
Håller ni ändå inte med om att ni, precis som Lucky Luke, drar snabbare än er skugga och att genom att ge en sådan katastrofal signal till en grupp av människor som direkt berörs av program som avser de mest underpriviligierade bland våra medborgare, har förvärrat förtroendekrisen mellan den mest eftersatta delen av den europeiska befolkningen och oss?

Liikanen
Vi måste komma ihåg att domstolens beslut rörde frågor som påverkar de svagaste delarna i vårt samhälle, nämligen budgetposterna mot fattigdom och social utslagning. Vi tycker alla att dessa åtgärder har varit oerhört viktiga, men när domstolen tillkännagav sitt beslut om kommissionens behörighet att använda dessa budgetposter, hade vi inget annat val än att söka rättslig visshet rörande användandet av budgetmedlen från och med nu. Upphävning var det enda valet vi hade. Sedan dess har vi naturligtvis arbetat natt och dag för att hitta snabba lösningar. Kommissionen står dock inte över lagen. Vi måste respektera domstolens beslut även om det ger oss många problem. Jag är säker på att situationen har klarnat om två veckor. Jag kan inte garantera att allt har löst sig, men det stora flertalet frågor kommer att vara lösta.

Christodoulou
Herr ordförande! Oberoende av vad som har sagts om regleringen av det aktuella ärendet, dvs. att finansieringen av vissa budgetposter har upphörts efter beslut av EG-domstolen, vill jag fästa kommissionens och parlamentskollegernas uppmärksamhet på frågan om hur det principiella problemet med beslutsförfarandet skall lösas.
Denna fråga, herr ordförande, har följt parlamentet ända sedan 1982, och varje år uppstår det alla möjliga slags problem, som inskränker parlamentets möjligheter att utöva sina befogenheter.
Förutom en lösning av det kortsiktiga problemet, dvs. det som rör budgeten för innevarande år, bör man vid debatten den 17 juli också försöka lösa det långsiktiga problemet, dvs. införa ett system som på ett juridiskt hållbart sätt möjliggör en lösning av den principiella frågan om beslutsförfarandet, för att det inte varje gång skall uppstå frågor om den rättsliga grunden, med alla problem som detta skapar.
Min uppfattning, herr ordförande, delas av budgetutskottet, som kommer att lägga fram förslag om detta. Jag anser att man, om man kan finna en lösning på det kortsiktiga problemet, samtidigt också bör söka lösa det principiella problemet med beslutsförfarandet. Annars är jag rädd att följderna blir mycket betydande, såväl för årets budget som för följande budgetar, och alla kommer att få ta ansvaret för detta.

Liikanen
Jag håller med om detta uttalande. Det är mycket viktigt att försöka lösa detta problem, vilket man försökt sedan 1980-talet. I bästa fall kan vi ha löst situationen för 1998 års budget den 17 juli, och vi kan också ha nått en lösning på lång sikt som sedan skulle kunna vara del av det interinstitutionella avtalet som måste slutas före slutet av denna mandatperiod. Om vi kan komma överens om alla grundläggande delar skulle detta utgöra grunden för alla åtgärder från och med nu. Det finns två frågor här som är mycket viktiga. Den första är: Vad är icke betydande åtgärder? Den allmänna uppfattningen är att de framför allt hjälper kommissionen i sitt arbete att vara verkställande organ. Den andra frågan som måste diskuteras är vad som måste göras i det fall en rättslig grund har föreslagits men inte accepterats. Det är uppenbarligen en skillnad mellan dessa två datum och tekniskt sett skulle detta kunna leda till en situation där vi måste avsluta åtgärden. Vi måste hitta en lösning som skall fungera som en brygga mellan den normala förberedande åtgärden och det datum då den rättsliga grunden har accepterats så att lagstiftningsförfarandet inte stoppar någon åtgärd.

Ojala
Herr ordförande! Nu har det verkligen begåtts ett stort misstag vars skadeverkningar kommer att ta åratal att reparera. Medborgarnas och medborgarorganisationernas förtroende har förlorats och även om vi skulle hitta en snabb lösning kommer det att ta tid att reparera dessa skador. Jag hävdar att Europeiska unionens, parlamentets, alla EU-institutioners rykte har blivit svårt fläckat. Herr Liikanen, ni konstaterade att man nu försöker hitta en snabb lösning. Det är verkligen viktigt och nödvändigt att man skulle åstadkomma en snabb lösning och att man skulle få denna code of conduct . Men om det inte finns någon lösning den 17 juli? Skall då parlamentet ta till det enda medel som det till slut har, dvs. vi vägrar att behandla budgeten om inte någon lösning hittas? Kan ni försäkra oss att rådet nu i detta fall kommer att godkänna detta gemensamma avtal och ge en rättslig grund? Kan ni lämna oss garantier för det?

Liikanen
Herr ordförande! För ett avtal behöver vi tre parter: kommissionen, parlamentet och rådet. Avtal kommer inte att träffas om inte alla hittar en gemensam kompromiss. Detta kräver givetvis mycket arbete, god vilja och även att man förstår hur svår krisen är om lagstiftningen och budgetmakten står i motsats till varandra. I detta avseende hoppas jag att denna mycket obehagliga situation åtminstone har ökat medvetenheten om hur nödvändig en lösning är.
Kommissionen kan inte lämna några garantier för att rådet kommer att följa kommissionens ståndpunkt, men åtminstone den föregående ordföranden förband sig att göra allt för att en lösning skulle kunna hittas. I dag och i morgon har kommissionen och representanter för ordförandelandet Österrike ett möte i Wien där den här frågan spelar en central roll. Vi hoppas att det även i rådet uppstår en sådan samordning att de 19 förslag till rättslig grund som finns där, flera har redan funnits länge, snabbt skulle bli behandlade.

Giansily
Herr kommissionär! Jag tror att detta ärende illustrerar ett ordstäv som säger att både ge och behålla inte går ihop.
I vilken situation befinner vi oss? Tack vare det interinstitutionella avtalet har vi möjlighet att få sista ordet när det gäller de icke obligatoriska utgifterna. Men detta domstolsbeslut leder er helt enkelt till att frysa en del av krediterna under förevändning att vi måste vänta på en kompletterande reglering. Jag anser att ni går lite för långt i detta ärende, eftersom man mycket väl vet att vi saknar rättslig grund sedan ett antal år och att det är oundgängligt för de beslut som fattas av parlamentet att dessa beslut genomför.
Men vilka drabbar ert beslut? Sist och slutligen en hel rad icke-statliga organisationer, dvs. organisationer som behöver dessa medel för att leva och som inte kan vänta på att oändliga förhandlingar mellan rådet och kommissionen skall slutföras. Det är skälet till att jag hoppas att ni inte kommer att invänta den 17 juli, och om ni väntar till den 17 juli, att ni den dagen kommer att vara i stånd att ge oss garantier om tilldelning av dessa medel.

Liikanen
Vi måste komma ihåg att kommissionen inte kan uppföra sig som om domstolens beslut inte hade fattats. Domstolen är en självständig institution inom Europeiska unionen och vi är skyldiga att följa dess beslut. Vad vi än anser om innehållet i en särskild budgetpost, står vi inte över lagen. Den politiska justeringen kan inte gå stick i stäv mot det otvetydiga innehållet i domstolens beslut. Det tydliga meddelandet är att enligt domstolen så kräver betydande gemenskapsåtgärder både anslag inom budgetposten och ett tidigare fattat beslut om en rättslig grund. Vi måste följa detta beslut. Det finns områden inom vilka vi har större marginaler, som till exempel försöksprojekt, förberedande åtgärder och självständiga åtgärder. Men vi måste bedöma allt.
Vi måste komma ihåg att fattigdomsprogrammet blockerades i rådet. Vi ville fortsätta med vissa åtgärder som låg väldigt nära många europeiska medborgare och som vi hade genomfört, stödda av Europaparlamentet, men så tillkännagav domstolen sitt beslut. Vi kan alltså inte fortsätta som om beslutet inte hade fattats. Vi arbetar naturligtvis så hårt vi kan för att lösa situationen senast den 17 juli. Jag har i dag nämnt att vi har lyckats frigöra budgetposter som uppgår till ungefär 240 miljoner ecu. Vad gäller resten hoppas jag att vi slutfört vårt arbete inom de närmaste två veckorna. Vi måste se mycket allvarligt på detta, eftersom kommissionen sedermera bär ansvaret för verkställigheten. Vi vill inte skapa samma problem igen som ledde fram till domstolsfallet.

Malone
Jag är inte helt övertygad om att kommissionsledamöterna Flynn och Bonino skulle hålla med om er mycket stränga tolkning av domstolens beslut. Som ni med rätta sade är de påverkade budgetposterna och områdena de som ligger närmast medborgarna och som, tillfälligtvis, tillskjutits av medlemmarna själva. Om ni vill fortsätta att behålla kopplingen mellan parlamentet, kommissionen, rådet och folket måste ni anstränga er mycket för att få en snabb lösning av detta. Det finns icke-statliga organisationer som håller på att lägga ned sin verksamhet just i detta ögonblick därför att de inte kan gå in i nya arrangemang. Inga nya kontrakt kan undertecknas, och så vidare.
När Amsterdamfördraget har ratificerats av alla medlemsstater och träder i kraft, hur ser ni då på klausulen om enhällighet när det gäller bestämmelser som rör icke-diskriminering och social utslagning. Vi skulle kunna finansiera en del fattigdomsposter och de poster som rör social utslagning enligt fördraget, men det krävs fortfarande enhällighet. Kanske skulle ni kunna upplysa oss med den juridiska sakkunskap ni äger. Vi kanske fortfarande kommer att befinna oss i ett juridiskt träsk om vi inte får ett lämpligt interinstitutionellt avtal.

Liikanen
Jag är rädd att ni siktar på fel mål. Rådet accepterade inte den rättsliga grunden, men när kommissionen beslutade sig för att verkställa denna rättsliga grund angrep ledamöter av parlamentet kommissionen. Våra beslut har upphävts och vi måste följa lagen. Det finns många områden i budgeten som ligger mycket nära vad jag skulle vilja göra, men enligt fördraget och finansiella bestämmelser behöver vi en rättslig grund och anslag i budgeten. Domstolen har nu förtydligat sin ståndpunkt. Vi kan inte fortsätta som om domstolens beslut inte påverkade kommissionens arbete.
Vi måste vara oerhört tydliga på den här punkten. Vi har ett viss manöverutrymme när vi talar om försöksprojekt, förberedande åtgärder och självständiga åtgärder. Vi försöker att förtydliga varje enskilt fall. Jag vill inte befinna mig i en framtida situation där ett beslut av kommissionen upphävs av domstolen och organisationen kanske då måste betala tillbaka pengarna. Denna gång skedde inte detta. Domstolen har sagt att vi inte behöver betala tillbaka pengarna. Om samma sak emellertid sker avsiktligt i framtiden kommer det att få mycket negativa återverkningar hos den europeiska allmänna opinionen. Jag håller med om att det är viktigt att stå nära de europeiska medborgarna; det är också viktigt att respektera grundfördragen på vilka hela unionen vilar.
Vad gäller Amsterdamfördraget är det möjligt att tänka sig att vi skulle kunna göra något som förbereder för det nya fördraget. Detta innehåller nya artiklar om sysselsättning och det sociala området. Just nu förs intensiva diskussioner om detta och kanske skulle detta kunna utgöra en grund för förberedande åtgärder. För det tredje har den rättsliga tolkningen utarbetats inom kommissionen av vår rättstjänst och vår budgetavdelning och alla är överens inom kommissionen. Det har inte funnits några politiska meningsskiljaktigheter inom kommissionen om detta beslut.

Brinkhorst
Vi accepterar naturligtvis att kommissionen måste respektera lagen. Men kommissionären har också sagt att det finns ett visst tolkningsutrymme. Jag skulle vilja be kommissionen att visa lite politiskt mod. Kommissionen kan inte sitta tyst mellan rådet och parlamentet och säga att den som är starkast vinner. För att förtydliga mig skulle jag vilja fråga kommissionären om kommissionen i händelse av ett val mellan artikel 235 som kräver enhällighet och andra rättsliga grunder, alltid kommer att använda sig av den rättsliga grund som ger flest maktbefogenheter till medbeslutande med parlamentet?

Liikanen
Detta är en mycket viktig fråga, men den är inte till någon hjälp i detta fall. Det föreliggande problemet är huruvida det finns någon rättslig grund eller inte. Som ni vet har vår inställning alltid varit att så mycket som möjligt stödja ett medbeslutandeförfarande inom systemet för beslutsfattande. Min uppfattning skiljer sig inte i stort från Brinkhorsts.

Dell'Alba
Herr kommissionär Liikanen, kommissionen har varit verksam sedan den 1 januari 1995 och från och med detta datum är ni ansvarig för budgeten. Detta parlament har inte beviljat budgeten för räkenskapsåret 1996 och har förbehållit sig att göra detta i september. Tjänstemännen strejkar på grund av att era förslag, kommissionär Liikanen, så att säga har tillkommit plötsligt och hopsatta i all hast. Nu har vi detta ärende som kommissionen tydligen inte upptäckt förrän den 12 juni. Eftersom ni har initiativrätt, hur mycket ansvar uppskattar ni att kommissionen har i detta ärende? Det är ett ärende som försätter Europaparlamentet men även den Europeiska unionens framtoning i allvarliga svårigheter på grund av frågan om de rättsliga grunderna samt kommissionens kännedom, sedan år tillbaka, om att det var nödvändigt att uppvisa dem för institutionerna. Visst är rådet mycket försenat, men kanske även kommissionen har sin skuld. Jag skulle vilja veta vad Ni anser, kommissionär Liikanen.

Liikanen
Ni har rätt när ni säger detta. Denna kommission har varit verksam sedan januari 1995 och vi måste komma ihåg att dessa budgetposter verkställdes under 1995. Det var denna kommissions beslut som upphävdes. Det är därför vi måste ta det på allvar. Om vi inte hade gjort det hade vi kunnat säga att det inte var vårt ansvar.
Det är dock vårt ansvar - mitt och hela kollegiets. Att säga att vi tolkar detta som om allt kan fortsätta som vanligt skulle strida mot fördraget och hela andan inom Europeiska unionen. Vi har givit domstolen rollen att lösa tvister och nu måste vi följa dess beslut. Inom vissa områden finns ett visst handlingsutrymme, och vi skall försöka använda detta så mycket som möjligt.
Vad gäller våra initiativ vet våra kolleger i budgetutskottet att vi har lagt fram förslag hela tiden för att lösa frågan om den rättsliga grunden. Jag har tagit upp denna fråga varje år i alla trepartsmöten sedan denna kommission började sin verksamhet. Christodoulou, Europaparlamentets föredragande, har varit mycket aktiv i denna fråga. Rådet har varit oerhört villrådigt. Jag är emellertid lite bekymrad för att vi missar målet i denna debatt. Vi har tagit initiativ till att försöka få institutionerna att nå en överenskommelse. Vi har lagt fram förslag till de rättsliga grunderna. Rådet har inte godtagit dessa. Vi har inte funnit en lösning till ett interinstitutionellt avtal, men initiativbrist är inte problemet här. Det finns gott om initiativ. Men vi behöver nu en lösning. Jag är säker på att era kolleger i budgetutskottet och de som deltar i trepartsmötet kommer att göra allt de kan tillsammans med oss för att hitta en linje som kan godtas av alla tre institutionerna.

Ullmann
Herr ordförande, högt ärade herr kommissionär! Genom det ni redan sagt har ni klargjort en del av de oklarheter som jag ville fråga om, och jag tackar er för det. Framför allt har ni rätt i att understryka att man bör handla på grundval av domen, och det är det min fråga handlar om, närmare bestämt nummer 39 till 42 i domen. På den här punkten skiljer sig kommissionens praxis på ett fundamentalt sätt från vad domen säger. I domen är ett flertal av befintliga fördrag och utbetalningar undantagna från upphävandet. Kommissionen handlar på ett annat sätt; den granskar allting och kommer nu med en summering av det granskade. Därmed är emellertid inte allmänheten lugnad. Jag frågar er nu om ni kan lugna den genom att upprepa svaret så att det överensstämmer med domens lydelse, där bestämda kategorier används.
För det andra: Ni har upprepade gånger sagt oss att ni arbetar mot att nå ett interinstitutionellt avtal. För oss handlar det emellertid om att finna en rättslig grund - och jag tycker att som ni just har argumenterat, borde samma sak gälla för er. En interinstitutionell överenskommelse är inte en sådan rättslig grund som fordras i domen.

Liikanen
Kommissionens strategi sedan 1994 har varit att tolka en åtgärd som tar i anspråk mindre än 5 miljoner ecu och med en varaktighet på mindre än två år som mindre betydande. Vi har tillämpat denna tolkning sedan 1994. Problemet är att den inte godtagits av domstolen. Den ansåg att små belopp eller kort varaktighet inte är tillräckliga argument. Så vår ståndpunkt har ifrågasatts. För det andra, vad gäller rättsliga grunder, så har vi, som jag sade i mitt uttalande, nu 19 fall som rör rättsliga grunder som väntar på att avgöras i den rättsliga processen. Totalt berörs 500 miljoner ecu. Vi behöver få igenom dessa. Inom många områden finns det inga meningsskiljaktigheter vad gäller det politiska innehållet. Det finns väldigt ofta olika meningar om de olika förfarandemässiga frågorna eller kommittéförfarandena eller vilken artikel som skall utgöra bas för den rättsliga grunden. Vi behöver en stark politisk vilja och en bestämd samordning i rådet för att få igenom alla.
Det interinstitutionella avtalet är viktigt för de så kallade gråzonerna. Vi måste försöka att ha samma uppfattning om vad som är " icke betydande" . Kommissionens ensidiga ståndpunkt har inte godtagits av domstolen. Men om alla tre kan enas om tolkningen så har vi en ny situation.

Banotti
Kommissionären känner en stor press i dag och parlamentet har uttryckt en stor oro. Skulle kommissionären kunna berätta för oss hur hela kommissionärskollegiet kommer att reagera på hans mycket uppenbara goda vilja i denna situation? Vi måste också notera att domstolar olyckligtvis inte är folkvalda och att deras ledamöter inte behöver känna medborgarnas heta andedräkt i nacken. Många icke-statliga organisationer, i synnerhet inom området för säkerhet och skydd av barn, har än så länge inte varit berättigade att få några medel enligt de tidigare gällande bestämmelserna. Jag hoppas att de organisationer som inte har möjlighet att utnyttja strukturfonderna kommer att prioriteras när kommissionen fattar sina beslut.
Jag skulle också vilja fråga kommissionären vad han anser om budgetutskottets yttrande. Det har inte kommit fram denna eftermiddag, men jag tror inte att kommissionären är så välvilligt inställd till oss som vi skulle vilja.

Liikanen
Christodoulou, budgetutskottets föredragande, frågade mig om den rättsliga grunden och han har uttryckt Europaparlamentets ståndpunkt. På grundval av trepartsmötet så är jag övertygad om att vi inte är långt ifrån en lösning, men vi behöver en stark insats av parlamentet på grundval av det beslut som fattats, och även av rådet. Om vi har grunden till en överenskommelse kommer kommissionen att vidta alla tekniska förberedelser som är nödvändiga.
Vad gäller de icke-statliga organisationerna är huvudfrågan för dem i framtiden att vi får en rättslig grund för deras verksamhet. Det är just detta vi har föreslagit sedan 1995. Om rådet godtar denna rättsliga grund är vägen fri för åtgärder i tredje land. Detta gäller även inhemska åtgärder. När det gäller parlamentets politiska prioriteringar vill jag inte blanda mig i diskussionerna mellan budgetutskottet och de övriga utskotten.
Jag vill till sist säga att jag personligen har tagit emot företrädare för varje icke-statlig organisation som velat komma i kontakt med mig. Jag har talat direkt med dem och förklarat situationen. Vi måste försöka att hitta lösningar som stöder parlamentets och kommissionens politiska prioriteringar, men som är rättsligt hållbara. Det går inte på något annat sätt.

Green
Kommissionären har nu hört vilken oro det finns över hela det politiska spektrumet i denna kammare om vad som har hänt med dessa rättsliga grunder och budgetposter. Detta parlament har ett djupt engagemang i dessa poster av flera skäl. För det första för de denna institution och unionen närmare folket. Men också vi - precis som kommissionären - har träffat på lobbyverksamhet från icke-statliga organisationer, andra organisationer och personer som erhållit medel genom dessa budgetposter och som nu har upptäckt att de inte längre är tillgängliga. Kommissionären har klargjort att det verkliga problemet ligger hos rådet och inte hos detta parlament eller kommissionen. Skulle han kanske kunna gå samman med oss och säga att vad vi nu behöver är en linje som parlamentet och kommissionen kan komma överens om och som säger till de icke-statliga organisationerna och unionsmedborgarna att de kan fortsätta att skriva till oss, men att de bör rikta sin oro och lobbyverksamhet mot rådet och de nationella regeringarna. Vi i denna kammare kan kanske tillhandahålla adresser, telefonoch faxnummer till lämpliga ministrar så att de får känna på samma press som vi. Herr kommissionär, vi skulle vilja ha ert stöd.

Liikanen
Jag håller fullständigt med. Det är viktigt att våra åtgärder i kommissionen och parlamentet riktas mot de områden där problemen finns. Många problem kommer att lösas samma dag som rådet godtar den rättsliga grunden. Vi måste försöka övertyga dem. Vi försökte med det föregående ordförandeskapet och vi startar i kväll med det österrikiska ordförandeskapet. Jag är säker på att denna mycket obehagliga kris har överfört medborgarnas oro till rådet. Vi måste försöka att hitta en lösning som får stöd i de breda lagren.

Galeote Quecedo
Jag är glad för att kommissionen har tagit fasta på de farhågor man hyser i det här fallet. Farhågor som tydligen delas av Europaparlamentet och som särskilt drabbar det civila samhället. Med tanke på det anser jag att man, när domen har tillkännagivits, bör ta fram tillfälliga lösningar så länge det saknas rättsliga grunder för ett godkännande av de olika fördragen som reglerar de planerade åtgärderna.
Green har rätt i att man bör utöva påtryckningar på rådet. Även Europeiska kommissionen måste emellertid sköta sina åligganden och erbjuda konkreta lösningar på de frågor som är aktuella. Till exempel: hur tolkar Europeiska kommissionen innebörden i orden " icke betydande medel" i domen?
Fråga nummer två: Hur kommer Europeiska kommissionen att utveckla de program som beviljats inom ramen för 1998 års budget?
Och för det tredje...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Liikanen
Vi försöker nu att analysera alla budgetposter i samma anda som domstolens beslut, så att vi har rätt att utföra försöksprojekt och förberedande åtgärder. Alla de åtgärder som uppfyller dessa kriterier kan utföras utan en rättslig grund. Vi arbetar enligt denna princip. När domstolen inte godtar vår tolkning om en viss summa pengar kan vi inte besluta om en ny summa, eftersom det sägs klart och tydligt att en liten summa inte är ett tillräckligt villkor för att använda en budgetpost som om den vore icke betydande. Så denna grund finns inte. Försöksprojekt kan dock vara små och kan vara större. Förberedande åtgärder kan vara små, men kan vara större. Huvudsaken är att vi måste försöka att göra en kvalitativ analys av de gamla åtgärderna, inte en kvantitativ som vi gjorde förr.

Ordföranden
Tack, herr Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Telkämper begär ordet.

Telkämper
Herr ordförande! Jag anser att ni som ordförande bör ge ett svar på denna fråga. Vi kan ju inte fråga eller kanske förolämpa kommissionen, för det har skett en maktförskjutning som innebär att kommissionen och parlamentet numera sitter i samma båt gentemot rådet. Det är dags för parlamentet att avge ett yttrande. Jag tror att ni har uppfattat att parlamentet har försvagats, och det står oss fritt att som parlament ta ett politiskt initiativ, för att den skedda maktförskjutningen - och jag anser att det har ägt rum en sådan i förhållande till rådet - skall upphävas av parlamentet. Min begäran är att denna fråga kommer upp på nästa plenarsammanträdes dagordning och att vi som parlament tar ett initiativ för att åter få makt. Det är en fråga om fördraget, det är en fråga om att kanske principiellt ha ett medbestämmandeförfarande...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Herr Telkämper, det ingår inte i ordförandens behörighet. Det är ordförandekonferensen som har denna behörighet, och där ni kan ta upp denna fråga genom er politiska grupp, precis som alla andra ledamöter genom sina politiska grupper. Det är emellertid inte ordföranden som fastställer föredragningslistan. Det gör ordförandekonferensen och slutligen kammaren i samband med att den godkänner föredragningslistan.

Colom i Naval
Herr ordförande! Jag respekterar att det ingår i ordförandens behörighet att leda debatterna, men i en debatt av det här slaget borde föredraganden, om han begär ordet, kanske vara en av de 20 eller 30 ledamöter som har rätt att ställa en fråga.

Ordföranden
Herr Colom, alla ledamöter har samma rätt att uttala sig i den här debatten, oavsett om de är föredragande, gruppordförande eller något annat. Ordföranden försöker också inom ramen för sina befogenheter, som dock är begränsade, att skapa en balans mellan de olika nationaliteterna, politiska grupperna etc. I ert fall bad ni olyckligtvis om ordet samtidigt som flera andra ledamöter i er grupp och jag var därför tvungen att på ett mer eller mindre lyckat vis välja ut en av er.

Medelhavsavtal med Jordanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendation (A4-0165/98 av Aelvoet för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av ett Europa-Medelhavsavtal med Jordanien (KOM(97)0554 - C4-0171/98-97/0291(AVC)).

Aelvoet
Herr ordförande! Vi kommer alltså att diskutera Jordaniens Europa-Medelhavsavtal med Europeiska unionen här i dag. Detta Europa-Medelhavsavtal är naturligtvis en del av den allmänna process som vi allihop har kallat Barcelonaprocessen, en process som eftersträvade ett allmänt närmande mellan Europeiska unionen - och fortsätter att eftersträva, hoppas jag - och de södra staterna i Medelhavsområdet och naturligtvis också den palestinska myndigheten.
De stora målsättningarna i sammanhanget var å ena sidan att lämna ett bidrag till fred och stabilitet i regionen, likaså att intensifiera det ekonomiska samarbetet för vilket en plan utarbetades för att upprätta ett frihandelsavtal mellan Jordanien och Europeiska unionen efter tolv år, att stärka det regionala samarbetet, likaså att ge det sociala och kulturella samarbetet fler chanser i ett organiserat sammanhang och slutligen naturligtvis också att ge Jordanien möjlighet att få del av Meda-finansieringen.
Hittills, sedan starten för Barcelonaprocessen, har fyra sådana associationsavtal slutits med Israel, med Tunisien, med Marocko och med den palestinska myndigheten. Tråkigt nog måste vi för närvarande konstatera att fredsprocessen i Mellanöstern har kört fast, kört fast fullständigt. Vi får nya bevis på detta varje dag, och det är naturligtvis ett mycket allvarligt streck i räkningen för Barcelonaprocessens ursprungliga avsikt som just var att ge freden ökade chanser. Genom att sammankalla ett möte i Palermo för EU: s och partnerstaternas utrikesministrar gjordes så sent som i månaden juni på nytt ett försök att ge denna process en impuls, men naturligtvis är det realiteterna som avgör åt vilket håll man är på väg och inte bara möten. Ett möte kan utgöra en realitet men kan inte vara en motvikt om alla andra faktorer som hör samman med en realitet fortsätter att peka åt ett annat håll, och vad det beträffar kan situationen i Israel för närvarande betraktas som i allra högsta grad oroväckande.
Vad Jordanien beträffar har själva förverkligandet av avtalet tagit mycket lång tid. Det har framför allt att göra med det faktum att ett land, Spanien, i detta fall har satt sig mycket kraftigt på tvären efter det att det ursprungliga avtalet undertecknats eftersom Spanien ansåg att en viss klausul var ofördelaktig för marknadssituationen för spanska tomater i närvaro av import av jordanska tomater, vilket då slutligen lett till ändringen av klausulen med en höjning av kvoten för tomatkoncentrat, och gentemot det måste Jordanien avstå från en allmän revidering av kvoten. Detta illustrerar på ett pinsamt sätt hur ett projekt som syftar till att utforma Europeiska unionens utrikespolitik, hur det i slutänden kan falla på ett par lådor tomater. Det är egentligen ingenting alls att vara lycklig över.
Konkret sett, om vi ser till hur själva situationen är i Jordanien för närvarande, står det dock klart att den allmänna situationen fortsätter att vara svag på det ekonomiska området. Även här måste man återigen säga att den jordanska ekonomin vid sidan av den palestinska lider mycket starkt av att fredsavtalet har kört fast. Alla de som i Europaparlamentet så ofta pläderar för förståelse för Israels situation borde någon gång ta en titt på andra sidan för att se hur alla ekonomiska initiativ kör fast på grund av det faktum att man inte kan komma över gränserna på ett smidigt sätt och att det bara finns två broar som får användas i en riktning eller i en annan, att Israel genomför kontroller från tidiga morgonen till sena kvällen på ett sådant sätt att det land som 1994 uppbringade det politiska modet att sluta ett politiskt fredsavtal med Israel nu betalar ett mycket högt ekonomiskt pris för detta och således inte får den kompensation som det hade hoppats på för det politiska mod som det på ett effektivt sätt visat prov på.
Vad situationen för demokratin beträffar är det tydligt att Jordanien inte uppfyller de högsta kriterierna för en väl fungerande demokrati. Absolut inte. Situationen håller för närvarande rent av på att försämras. Om man jämför detta med genomsnittssituationen i en hel del andra länder i den regionen, då ligger emellertid Jordanien fortfarande relativt bra till. Jag tror således att Europaparlamentet, vilket jag också förslagit i mitt betänkande, gör rätt i att med mycket stor skärpa konstatera problemen som finns och utifrån det yrka bifall för samarbetsavtalet, men också genom att samtidigt säga: vi måste övervaka situationen för demokrati och mänskliga rättigheter och egentligen använda detta avtal för att framtvinga större framsteg på det området, för det måste förbättras.

Günther
Herr ordförande! Först vill jag tacka föredraganden för hennes arbete och också för det hon har framfört här. Jag kan bara instämma med henne om att Jordanien visserligen inte är något traditionellt u-land, men att det ändå under lång tid inte uppmärksammades speciellt av Europeiska unionen. Förvisso - också på den punkten håller jag med föredraganden - räknas landet knappast till mönsterexemplen vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter, men ändå vore vi ju glada om man på andra delar av jordklotet och i de klassiska u-länderna kunde uppnå samma status som Jordanien lyckats göra; för övrigt är Jordanien självt intresserat av att utveckla detta.
Demokrati och mänskliga rättigheter är alltid frågor som vi starkt betonar i samarbetet med andra länder. På detta område har kollegan Aelvoet i anslutning till Amsterdamfördraget och Loméavtalet presterat motsvarande arbete, vilket fått oss att generellt betrakta demokrati och mänskliga rättigheter som ett kriterium för samarbete. Av den anledningen är också utskottet för utveckling och samarbete nöjt med att detta bekräftas i artikel 2 i detta avtal.
Ytterligare en punkt i avtalet som vi verkligen välkomnar är att man avser att påbörja ett samarbete mellan parlamenten, något som säkerligen också har betydelse inom ramen för det parlamentariska forumet i Europa-Medelhavsprocessen. För närvarande är vi ju i färd med att förbereda oss på detta forums första sammankomst, och ur det perspektivet har Jordanien ett förmånligt utgångsläge att kunna förverkliga avtalets innehåll.

Sonneveld
Herr ordförande! Även om antalet Europa-Medelhavsavtal stadigt ökar kan jag inte dölja att våra ambitioner vid tiden för Barcelona ändå var avsevärt större än det som vi nu ser i praktiken, framför allt i den östliga delen av Medelhavsbäckenet. Orsaken till detta står i hög utsträckning att finna i den stagnerade fredsprocessen här. En gynnsam utveckling för den fredsprocessen skulle ha kunnat utgöra grunden för ett utökat ekonomiskt samarbete mellan länderna i denna region där Europeiska unionen har utfäst sig att vilja spela en viktig stödjande roll.
Ett nytt samarbetsavtal med Jordanien skulle i det sammanhanget naturligtvis också ha fått en framskjuten plats. Nu när allt tyvärr tagit en annan utveckling måste vi ändå hälsa det nya avtalet med Jordanien med glädje. Det har vid sidan av den reella ekonomiska betydelsen en viktig symbolisk funktion. Jordanien är ett land med ett långsiktigt perspektiv. Landet vet att dess öde kommer att vara nära förknippat med Israels och Palestinas med- och motgångar. I fredsprocessen kommer det att vara en positiv faktor. Därigenom är det en viktig part i de fortsatta förhandlingarna.
Genom detta avtal är EU indirekt också en sådan positiv faktor. Med Jordanien har vi det gemensamt att vi vill ha nära band, och även faktiska, med Israel och den palestinska myndigheten. Det är framför allt det faktum att Europeiska unionen är den som ger det största stödet till de palestinska områdena som understryker vårt engagemang i hela regionens framtid.
Avtalet är mångsidigt och ambitiöst. Inom tolv år skall Europeiska unionen och Jordanien ha bildat ett frihandelsområde. Det kommer också att krävas att jordbrukssektorn konkret deltar i detta. Det tjänar ingenting till att förneka att sådana avtal skapar problem för Europeiska unionen vad trädgårdsprodukter beträffar.
Vi är beredda att fördjupa våra relationer med Medelhavsländerna på jordbruksområdet under de kommande åren. I likhet med våra egna EU-producenter måste dock även våra partner vara med och eftersträva en sund marknadsutveckling inom grönsaks-, frukt- och blomstersektorn. För ambitionerna inom dessa sektorer runt Medelhavsområdet är mycket stora, egentligen för stora. Vi hoppas kunna fortsätta att bygga ut ett rimligt och förståndigt samarbete i denna jordbrukssektor.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag välkomnar associationsavtalet med Jordanien, ett avtal som det har tagit lång tid att utforma, precis som Aelvoet sade. Jag vill framhålla att vår grupp, socialistgruppen, kommer att uttrycka vår glädje över detta avtal genom att rösta för föredragandens förslag om att avge yttrande i enlighet med associationsavtalet. Jag vill även passa på att säga att vi är oroliga för att den nödvändiga ratificeringen av Europeiska unionens medlemsstater skall dra ut på tiden i flera år och ytterligare fördröja tillämpningen av detta avtal för Europa och Medelhavsområdet.
Jordanien är ett land där man en gång satsade på fred, ett land som ligger i ett konfliktfullt område. Jordanien bör framhäva fördelarna med den fred man ville ha för sina medborgare. Jordanien är ett land som intog en positiv attityd i den dialog som inleddes i Barcelona och som har pågått sedan dess. Det finansiella och ekonomiska samarbete som avtalet kan också leda fram till kan bli avgörande för landets politiska utveckling.
Vad jordbruket beträffar, en sektor som har bidragit till att avtalet med Jordanien har fördröjts, bör vi acceptera att det utgör en del av ett frihandelsområde och finna enklare samarbetsformer för detta.
I avtalet ingår även en politisk dialog och den parlamentariska dialog som vi upprepade gånger har begärt.I oktober kommer det att föras en multilateral dialog här mellan regionens olika parlament och Europaparlamentet. Då tror jag att det är viktigt att man redan har undertecknat detta och andra avtal.
Avtalet omfattar även en fortsatt bevakning av de mänskliga rättigheterna och ett främjande av en demokratisering. På det området finns det vissa brister. Vi är inte så bekymrade över situationen för de mänskliga rättigheterna - precis som föregående talarna har påpekat kan den jämföras med situationen i vissa andra länder - utan snarare över tendenserna till en försämring av situationen för de politiska rättigheterna - mötesfriheten, föreningsfriheten, de valdas rätt att utföra sina uppdrag, etc. -och där vill vi se en förbättring. Av den anledningen vill vi underteckna detta avtal, för att på ett konstruktivt sätt bidra till den fortsatta bevakningen av de mänskliga rättigheterna för att främja en demokratisering.
Jag upprepar än en gång att vi är villiga att rösta för föredragandens förslag och jag hoppas bara att jordanierna inte skall behöva vänta ytterligare en generation på att associationsavtalet ratificeras av samtliga medlemsstater i Europeiska unionen, och denna önskan omfattar även övriga avtal som tecknades i Barcelona.

Konrad
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar, kära kolleger! Slutandet av avtalet med Jordanien är något som vi bör värdesätta, eftersom detta avtal är ett exempel på att Europeiska unionen kan sluta avtal med utomstående länder som inte är aktuella för anslutning, i det här fallet främst med Medelhavsregionen. Jag tror att det här kan och måste vara en modell för framtiden. Vi kan inte bedriva ett intensivt samarbete med ett land endast då avsikten är att det i slutändan skall gå med i Europeiska unionen. Vi måste finna andra vägar. Detta avtal är ett exempel på hur man kan komma fram till nära fördragsförbindelser.
Liknande avtal föreligger redan även med Tunisien, Israel och Marocko, och såtillvida infogar sig detta nya avtal i Europeiska unionens medelhavspolitik. Vi har haft ett samarbetsavtal med Jordanien ända sedan 1977. Inom ramen för detta samarbetsavtal har redan fyra utvidgande finansprotokoll undertecknats. I slutändan skall efter en stegvis övergångsperiod en frihandelszon upprättas. Jag tror att det är ett viktigt steg mot en frihandelszon för Europa-Medelhavsområdet, vilket vi önskar och eftersträvar. Kristdemokraterna i detta Europaparlament, Europeiska folkpartiets grupp, har alltid stött och varit anhängare av det; det vill jag mycket tydligt understryka ännu en gång.
Emellertid kan man också rikta kritiska anmärkningar mot Jordanien, och de bör inte förbigås i dag. Föredraganden gick kort in på det inledningsvis, men i hennes betänkande blir det inte så tydligt som man kunde önska sig. Jag tror att det finns två saker man bör ta upp här: Dels de stränga presslagarna i Jordanien - jag säger det rätt ut - och dels och i första hand förbudet mot varje form av politiskt möte. Jag tror att diskussionsprocessen med jordanierna kan vara ett sätt att få möjlighet att diskutera dessa frågor. På så sätt skulle de här frågorna inom ramen för den politiska dialogen slutligen kunna avverkas, man skulle kunna få till stånd ett demokratiskt system, så som vi önskar det och som EU förutsätter när den sluter fördrag, åtminstone som slutpunkt.
Jag gläder mig åt att vi har lyckats uppnå detta avtal, att vi har funnit lösningar även inom ramen för de handelstekniska överenskommelserna, för jag tror att särskilt Jordanien måste stödjas. Jordanien har alltid varit en tillförlitlig partner i Mellanöstern som bidrar till stabilisering av regionen. Jag gläder mig åt dialogen mellan Europaparlamentet och jordanierna.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag betraktar närmare band med Jordanien betraktar jag som ett naturligt stöd för de avtal som redan slutits med Israel och den palestinska myndigheten, men i Mellanöstern betraktad som en helhet saknar vi tydligt Syrien och Libanon. Det går lite trögt. Jag saknar dock framför allt Egypten. Jag har i tre år varit föredragande för Egypten, men förhandlingarna fortsätter att stagnera, det måste jag säga, på ett par punkter, jordbruksprodukter och mänskliga rättigheter. Dessa jordbruksprodukter, Aelvoet har redan sagt det, ett avtal får ändå inte haka upp sig på en låda tomater. Jag skulle också vilja säga vad Egypten beträffar: ge Egypten en rättvis exportkvot. Vad de mänskliga rättigheterna beträffar är det mer komplicerat, men det behöver jag inte gå in på här.
Kommissionen har förhandlat mycket hårt med Egypten och har nu verkligen nått slutet av sitt mandat. Jag vill således också uppmana kommissionären att komma hit så snabbt som möjligt och rapportera hur situationen är. Framför allt uppmanar jag emellertid Wien på det österrikiska ordförandeskapets första dag att be alla medlemsstater att påskynda detta avtal med Egypten, för vi kan ändå inte bortse från att det första landet i Mellanöstern som hade modet att inleda fredsprocessen med Israel nu när allt kommer omkring skulle kunna bli ett av de sista att kunna sluta avtalen.
Jag hoppas att rådet under den kommande tiden inte uteslutande riktar sin uppmärksamhet mot utvidgningen, utan i den mångfald av ämnen som det måste behandla i synnerhet också vill uppmana medlemsstaterna att föra avtalet med Egypten i hamn på ett bra sätt.
Vi har redan nått ytterst positiva resultat med andra länder som vi har avtal med. Jag hänvisar till Marocko. Jag träffar regelbundet marockanska parlamentsledamöter, utöver de institutionella relationerna i detta parlament, som vi kan diskutera olika ärenden med. Jag skulle gärna vilja se att det förhöll sig på det sättet även med Egypten och naturligtvis med Jordanien. Jag gratulerar Aelvoet, för hon har arbetat hårt för att hålla den där tomatlådan utanför dörren.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen gläder sig över att detta avtal med Jordanien har avslutats. EU gör rätt i att fortsätta denna Medelhavspolitik inom ramen för Barcelonaprocessen.
Komplikationer till följd av den stagnerande fredsprocessen får inte avleda oss från den vägen. Jordanien är ett viktigt land i det sammanhanget. Trots att Israel ockuperade en del av det jordanska territoriet 1967 var Jordanien berett att sluta ett fredsfördrag. Det vittnar om ett stort tillmötesgående. Kung Hussein har med rätta byggt upp ett mycket gott namn om sig. Sedan den israeliska ockupationen, också sedan den tiden har Jordanien i många år förblivit beskyddare för Västbanken. Dessutom har Jordanien mycket stora grupper palestinska flyktingar inom sina gränser.
Trots alla dessa komplikationer är Jordanien en av de få demokratierna i regionen. Vidare demokratisering måste främjas, för förbättringar är möjliga och nödvändiga. Kollega Konrad har redan talat om det på området presscensur och på området partibildning. Om det vore på det sättet att Jordanien låg i Afrika, då tror jag att det varit en annan text som legat framför oss och att det säkerligen inte hade varit något avtal. Därför anser jag att det är helt rätt att avtalet mellan EU och Jordanien även omfattar en demokratiklausul och en klausul om mänskliga rättigheter. Jag hoppas att vi också kommer att hålla oss strikt till detta.
I den nuvarande explosiva situationen i Mellanöstern måste även utsikterna till varaktig fred främjas via detta avtal. Detta avtal kommer förhoppningsvis att bidra till att Jordaniens befolkning får bättre framtidsutsikter ifråga om ekonomiska framsteg, och detta avtal kommer förhoppningsvis att bidra till att landet kommer att fortsätta att främja försoning och fred. Därför bifaller den liberala gruppen detta avtal och bifaller även mina komplimanger till min kollega och vän Magda Aelvoet.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Vi hyllar principen i detta betänkande och förbättringen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Jordanien. Jag skulle här först vilja hylla kung Hussein, som förtjänar det för de långa år under vilka han under svåra omständigheter visade prov på klokhet och arbetade för freden, precis som sitt land sliten mellan mäktiga krafter, för i likhet med Libanon har Jordanien fått utstå prövningar på grund av tillkomsten av staten Israel genom närvaron på sitt territorium av ett stort antal palestinska flyktingar, som ibland har kunnat uppträda som i ett erövrat land där de glömde sin egen olycka och utsatte just det folk som tog emot dem för samma sak.
Detta betänkande är alldeles för kritiskt, för här hör vi sägas att situationen för de mänskliga rättigheterna inte skulle vara perfekta i Jordanien, men vilket tillstånd råder i hela regionen? Man kritiserar mycket mindre det som händer i det land som ligger alldeles intill. Dagens tidningar rapporterar dock att jättestora demonstrationer äger rum i själva Jerusalem. Netanyahu ger sig dit och där ropar man: " Död åt araberna" .
Konstigt nog är de som uppskattar dessa extremistiska israeliska ståndpunkter just de som ibland vill mästra oss, när vi nöjer oss med att vilja respektera de grundläggande principerna om vårt folks suveränitet. Araberna hör hemma i detta land, palestinierna hör hemma, och den erövrings- och utvisningspolitik mot palestinier och araber som praktiseras i Jerusalem är en veritabel katastrof.
Man talar här om pressfrihet, men låt oss se om vårt eget hus först, den existerar inte. Det finns lagar som en stor journalist i vår franska dagstidning Le Figaro, en gammal stalinist, och hon förstår sig på det efter att ha avsvurit sig sin ungdoms synder som redaktör för Tribune juive, kallar den outhärdliga judiska tankepolisen. Vi har lagar som förbjuder tanke frihet, friheten att skriva vad man vill, hur har vi då mage att kräva av Jordanien i ett krigssammanhang det som vi inte förmår upprätthålla hos oss, där det faktiskt härskar en outhärdlig tankepolis. Men, som alltid, sanning vid Jordans stränder är villfarelse vid Seines stränder.
Vad gäller frihandelspolitiken skulle vi vilja tillföra några lindringar till detta begrepp, som vi inte alltid gör till vårt eget, men allmänt vill vi genom att rösta för detta betänkande genomföra den förbättring som man måste åstadkomma av förbindelserna med Jordanien.

Speciale
Herr ordförande, jag anser också att Aelvoets betänkande är utmärkt och att avtalet med Jordanien är positivt, detta även eftersom vissa problem med jordbruksproduktionen som blockerade det har lösts. I alla dessa avtal förekommer dock ett problem, antingen försenas förhandlingen eller så förhindras senare ratifikationen efter att avtalet har slutits. Än den ena, än den andra medlemsstaten uppställer problem - så är det i det första fallet för Egypten, där avtalet ännu skall slutföras eller för Marocko, där avtalet slöts för två år sedan men ännu inte har ratificerats.
Så kan det inte fungera! Vi gjorde rätt, som Europaparlament, när vi för en månad sedan tog ställning och tillrättavisade kommissionen och rådet för att dessa i sin tur tillrättavisar medlemsstaterna så att de tar ansvar. Annars är det alltför motsägelsefullt. Man kan inte önska sig en återlansering av Medelhavsstrategin och sedan blockera avtalen med de enskilda Medelhavsländerna. Detta är alltför motsägelsefullt.
Vi måste alltså än en gång återuppta denna aspekt. Jordanien är ett viktigt land på Mellanösterns krigsskådeplats; visst har landet ekonomiska och sociala problem samt problem vad beträffar total demokrati. Men - som Terrón påminde oss om - i jämförelse med andra länder garanteras de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna samt en viss samexistens mellan religionerna. Vi måste vara uppmärksamma på att denna situation inte går tillbaka utan att den gradvis går framåt. Denna aspekt är enligt min åsikt mycket viktig.
Vi måste återlansera - detta är rätt tillfälle för att nämna detta - den parlamentarisk-politiska dialogen. Det är viktigt om vi i slutet av oktober lyckas genomföra ett första interparlamentariskt Forum mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten och att väl utnyttja detta tillfälle. Vi måste alltså återlansera den interparlamentariska dialogen i allmänhet och Medelhavsdialogen i synnerhet. Utrikesministrarnas sammanträde den 3 och 4 juni var till stor nytta i denna betydelse och jag tror att det kan hjälpa den tredje Medelhavskonferensen.
Framför allt har vi frågan om fredsförhandlingen. Palestinierna, som ni väl vet, har sagt att de accepterar den amerikanska planen, det gör däremot inte den israeliska regeringen, inte ännu. Detta skapar också en mycket svår situation. Vissa av dagens tidningar återger en intervju där president Arafat i en mycket oroad ton säger mycket oroande saker. Han anmäler en belägring, en strypning av det palestinska landområdet från Israels sida. En situation som inte kan accepteras i det långa loppet och som endast kan skapa förtvivlan och framför allt förhindra utveckling och en utväg ur fattigdomen, dvs. en situation som är i ett slags embargo . Intervjun slutar med en mycket allvarlig och pressande vädjan till Europeiska unionen, som är ensam om att kunna bidra till att avbryta belägringen. Det här är en mycket stark vädjan till vårt ansvar! Vi måste säga till alla att man inte kan föra ett spel som är emot freden, men att man framför allt inte kan hålla kvar denna region i utstötthet, fattigdom och stillestånd. Jag förstår att detta är vad vissa som nu är starkare och mäktigare har som intresse, men detta är inte vad alla folk och vad Europeiska unionen har som intresse och därför måste vi alltså rikta en vädjan till alla att visa ansvar inför avslutningen av denna fredsförhandling.

Pinheiro
Herr ordförande, ärade ledamöter! Detta avtal är en följd av två liknande associationsavtal med Tunisien, Marocko, Israel och den palestinska myndigheten inom Europa Medelhavspartnerskapet. Med detta avtal skapas de nödvändiga förutsättningarna för att, så snart den politiska situationen tillåter det, etablera kärnan i ett framtida integrerat ekonomiskt område med Mellanöstern och Nordafrika. Genom att ingå dessa nät av avtal, grundade på liknande bestämmelser, försöker gemenskapen skapa ett ekonomiskt välmående område i Europa-Medelhavet och uppmuntra utvecklingen av de ekonomiska Syd/Syd-relationerna, vilka är viktiga för freden och stabiliteten i regionen. Vi hoppas att det nya avtalet leder till en djup förnyelse av våra bilaterala förbindelser med detta land. Kommissionen är medveten om att det gradvisa införandet av frihandel med gemenskapen utgör en enorm utmaning för den jordanska ekonomin och för dess samhälle.
I detta sammanhang kan vi inte låta bli, även om gemenskapen bara kan fungera som katalysator för det jordanska samhällets arbete, att inom ramen för de existerande instrumenten, ge teknisk och finansiell hjälp för att stödja Jordaniens nödvändiga omställning.
Kommissionen är mycket glad över Jordaniens fullständiga godkännande av bestämmelserna om respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande demokratiska principerna, liksom kampen mot den illegala invandringen.
Slutligen vill kommissionen gratulera Europaparlamentet, och speciellt ledamot Aelvoet, för det utmärkta arbetet inom utskotten som har analyserat avtalet. Vi hoppas ett snabbt ratificeringsförfarande från Jordaniens och våra medlemsstaters parlament så att avtalets positiva effekter kan förverkligas så snart som möjligt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Stadsmiljö - Fysisk planering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A4-0177/98) av Pollack för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om en förstärkning av EU: s politik stadsmiljön, -(A4-0172/98) av Napoletano för utskottet för regionalpolitik om meddelande från kommissionen om stadsproblematiken: riktlinjer för en europeisk diskussion (COM(97)0197 - C4-0235/97), Föredragande av yttrande: () Bennasar Tous för utskottet för sysselsättning och socialfrågor; Pollack för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd; Terrón i Cusi, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor (" Hughes" -förfarandet),
(A4-0206/98) av Novo Belenguer för utskottet för regionalpolitik om " fysisk planering och utvecklingsförslag för gemenskapens utrymmen (SDEC)" .
Pollack
Herr ordförande, en analys av stadsmiljön i Europa gjordes i kommissionens utmärkta grönbok från 1990, tillsammans med parametrarna för ett allmänt förhållningssätt på europeisk nivå, och vi kommenterade detta i mitt betänkande från 1991. Ytterligare utveckling från kommissionen kommer i form av meddelandet om stadsmiljö, som vi tittar närmare på senare under denna debatt.
Syftet med mitt betänkande är att bedöma vad som har hänt sedan dess och föreslå olika sätt på vilka vi kan gå vidare genom att stärka utvecklingen av EU: s politik för stadsmiljön. Vi har arbetat mycket med frågan medborgarnas Europa och ändå har det stora flertalet medborgare ansett att våra åtgärder inte inverkat på deras liv. Jag anser att de många faktorer som utgör stadsmiljön är just de vi skall använda oss av för att komma närmare medborgarna. Den politiska utvecklingen måste emellertid ske från botten och uppåt, och engagera icke-statliga organisationer, kvinnor, män, gamla och unga och arbetsmarknadens parter. Om vi skall utveckla städernas roll som skapare av välstånd och ekonomisk tillväxt och bekämpa underutnyttjandet av mänskliga resurser, måste en integrerad del av vårt arbete bestå av påtagliga förbättringar av stadsmiljön. Jag kan inte nog betona att social och ekonomisk utveckling går hand i hand med en bättre miljö och livskvalitet i våra städer.
Vilka är våra europeiska mål för våra städer? Jag har ännu inte sett ett tydligt svar från kommissionen. Huvudingredienserna för god livskvalitet är en god hälsa, ett tryggt och behagligt ställe att bo, ett arbete och mycket kultur att välja mellan. Vi i Europa är stolta över våra städer, stora och små, i vilka vår kultur, civilisation och demokrati har blomstrat och utvecklats under många århundraden. På samma gång uppvisar dessa städer en bred klyfta mellan de som har och inte har. Fattigdom, rasism, arbetslöshet, dålig hälsa, brottslighet, trafikstockningar, buller och luftföroreningar förpestar livet för allt för många människor. Var kommer då vår vision in?
Samtidigt som vi uppmärksammar allt det som är bra med våra kulturstäder och så vidare, så är det vår skyldighet att ta vårt ansvar när det gäller att ta itu med de dåliga sidorna. Jag säger ta vårt ansvar, herr ordförande, eftersom detta inte är något som EU kan eller bör ta itu med på egen hand. Det är helt klart att en stor del av ansvaret måste tas av de lokala, regionala och nationella myndigheterna.
För det första skulle jag vilja gratulera gruppen av sakkunniga till deras arbete om stadsmiljön och till kampanjen om hållbara städer. Båda dessa har bidragit oerhört mycket till utvecklingen av stadsmiljöpolitiken, höjningen av medvetandegraden och faktiska åtgärder som har skett under de senaste åren. Det är av yttersta vikt att de garanteras en fortsatt existens och inte behöver oroa sig om framtiden i och med varje ny årsbudget. Lämpliga resurser skall också finnas för utveckling av ett partnerskapsmässigt förhållningssätt till stadsmiljö, och stödet skall fortsätta till samarbetsprogram om bästa metoder. Miljömässig försämring i våra städer är lika utbredd som problemet med social utslagning. Vi känner till att de fattigaste och mest utsatta människorna brukar bo i de mest förorenade områdena. Detta påverkar i sin tur deras hälsa, särskilt vad gäller de svagaste som äldre och barn. Det blir också en övervältringseffekt som rör alla som bor i stadsmiljön när den dåliga livskvaliteten, den höga graden av kriminalitet och föroreningar driver bort arbetstagare och gör livet eländigt till och med i de bättre delarna av staden. Givet de nya allmänna engagemangen enligt Amsterdamfördraget, bör kriterier inkluderas i de nya bestämmelserna för strukturfonderna för bekämpande av hälsovådliga föroreningar.
Det ligger en allvarlig uppgift framför oss och det är fortfarande en otillräcklig samordning inom kommissionen för att ta itu med stadsmiljön. Ja, det finns en arbetsgrupp mellan enheterna, men jag tror att den måste uppgraderas och bli en fullständigt avdelningsöverskridande enhet med en tydligt specificerad rapporteringsmekanism. För närvarande har vi ingen klart formulerad vision för en hållbar framtid för städerna som spänner över de olika politikområdena. Vi saknar också en fond som har som huvudmål att förbättra stadsmiljön. Det är tydligt att några brådskande uppgifter är att utföra en lämplig hållbarhetsgranskning och utveckla jämförbara hållbarhetsindikatorer. Detta måste gå hand i hand med en utbredd spridning av bättre information om den europeiska stadsmiljöns skick och ett permanent program för försöksprojekt.
En av de viktigaste utvecklingarna under de senaste åren har varit spridningen av lokala Agenda 21-projekt. Att först och främst inrikta sig på hållbarhetsfrågan vid våra ansträngningar att skapa en bättre stadsmiljö är nyckeln till framgångsrika åtgärder i framtiden, och vi behöver fortsatt stöd till Agenda 21-organisationerna. Hållbarhet handlar inte bara om behovet av att stoppa miljöförsämring och ekologiska obalanser och att se till att de framtida generationerna inte blir ännu fattigare. Det handlar också om behovet av livskvalitet och rättvisa mellan de nuvarande generationerna; en stadsmodell som utesluter en betydande miljömässig komponent är oförmögen att se till att detta blir verklighet. Jag välkomnar nyheten om att ett handlingsprogram för stadsmiljön kommer att påbörjas i Wien i november. Tänk om vi skulle kunna se till att det finns en inbyggd flexibilitet i dessa handlingsplaner så att de kan tillämpas för alla stadsområden och inte bara begränsas till särskilda områden. Om utvecklingen sker längs dessa linjer, tror jag att vi kan börja utveckla våra städer så att de kan bli platser för kreativitet och förverkligande för framtida generationer.

Napoletano
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag tror att denna resolution är en utgångspunkt för vårt parlament eftersom meddelandet från Europeiska kommissionen har förtjänsten att för första gången ha påbörjat en diskussion med stadsproblematiken insatt i ett globalt perspektiv. Jag anser att detta är viktigt, eftersom vi hittills har behandlat städerna endast när vi tagit itu med sektoriell politik. Å andra sidan utgår kommissionen i sin rapport från att 80 procent av de europeiska medborgarna bor i städer. Städerna är den plats där de största ekonomiska och sociala förändringarna har ägt rum under de senaste åren, städerna måste hantera de ekonomiska globaliseringsprocesser som ofta omstörtar deras ekonomi. Städerna är sålunda platsen för stora motsättningar - det är i allmänhet där som den största rikedomen finns, där finns faktiskt den högsta bruttonationalprodukten i gemenskapen, men de är också den plats där stor fattigdom och ett kanske ännu värre fenomen, utslagning, existerar tillsammans. Allt detta leder Europeiska unionen till att uppmärksamt och oroat se på utvecklingen av denna situation och denna politik.
Den europeiska politiken har dock inte ännu dragit alla slutsatserna av denna analys. Om jag får lov att göra en bedömning, naturligtvis positiv om meddelandet från kommissionen, så vill jag påpeka att det kännetecknas av ett fördjupat utarbetande och en identifiering av problemen, men även av ett dåligt samband när det gäller att identifiera vilka medel som behövs för att ingripa på det mest verkningsfulla sättet.
Jag vill genast påpeka att detta inte är ett enkelt argument eftersom medlen naturligtvis är utspridda i olika slags politik och den mest synliga politiken är alltså sammanhållningspolitiken, även från ett perspektiv vad beträffar medborgarskapet. Vi måste däremot vara försiktiga med att inte belasta sammanhållningspolitiken med det ansvar som den övriga politiken borde ha som mål - då menar jag miljöpolitiken, forskningspolitiken och jordbrukspolitiken - eftersom städerna är den plats där relationen mellan producenter och konsumenter förverkligas, en relation som ofta är ganska kritisk och baserad på en brist på proportion för möjligheten till kontroll och deltagande.
I vilket fall som helst så tror jag att vi har kommit fram till en intressant punkt i vårt arbete, den punkt där vi borde skapa ett samband mellan de olika medlen och vägarna. Jag tror själv att vi har gjort rätt i att organisera denna debatt i samband med den om fysisk planering, om vilken Novo kommer att uttrycka sig, eftersom städerna befinner sig i ett fysiskt område och det alltså inte är möjligt att föra en stadspolitik som är lösryckt från politiken om landområden.
Till avslutning kommer vi omedelbart att ta upp reformen om strukturfonderna och Agenda 2000, som är den första dossiern , den viktigaste som vi med detta betänkande kommer att be kommissionen om att vara mer samstämmig vad gäller stadspolitiken. Det är väldigt bra att ha infört en del om staden i mål 2, men det är inte bra att föreslå avskaffandet av programmet Urban som inte på något sätt står i kontrast med detta mål. Det är dessutom viktigt att effekten av denna politik om städerna uppmärksammas mera även i mål 1, i Interreg-programmet samt i mål 3 som berör utbildning och sysselsättning och att det finns en medvetenhet att låta alla lokalt valda, borgmästarna, få delta i denna stora politiska fråga, en viktig politisk fråga där många vad slås, vilka vi som union i detta ögonblick vill påbörja - sysselsättningen till att börja med.

Novo Belenguer
Herr ordförande! Initiativbetänkandet om den fysiska planeringen och utvecklingsprogrammet för det europeiska området är en av insatserna från medlemsstaternas regeringar i kommittén för fysisk planering. Dessa insatser resulterade den 9 och 10 juni 1997 i Noordwijk, med nederländskt ordförandeskap, i det första officiella förslaget till ett utvecklingsprogram för det europeiska området. Enligt detta första förslag har man fortfarande inte, varken på nationell eller europeisk nivå, beaktat de tre viktigaste aspekterna som påverkar den fysiska planeringen: den geografiska aspekten, som i första hand gäller lokaliseringen av människor, aktiviteter och utrustning: den ekonomiska, sociala och kulturella aspekten, som avser sysselsättning och jobbsökande; och den aspekt som i första hand gäller miljöskyddet.
Det betänkande som vi diskuterar i dag behandlar huvudsakligen innehållet i de fyra delarna av det första förslaget till utvecklingsprogram, vars anda framgår av den första delen som definierar målsättningen bakom den fysiska planeringen. En målsättning som grundar sig på en princip som vi ständigt och vid upprepade tillfällen har försvarat här i parlamentet: att en verklig och balanserad konkurrens inom hela Europeiska unionen endast kan uppnås genom en ekonomisk och social sammanhållning och främjandet av en hållbar utveckling.
Dokumentets andra del är en analytisk del, där man kan skönja svårigheterna att få fram jämförbara och harmoniserade uppgifter som även är tillförlitliga och fullständiga från de olika medlemsstaterna, något som tyder på - och det förklarar jag även i betänkandet - att det behövs ett europeiskt organ för den fysiska planeringen som man rekommenderade på rådsmötet i Leipzig 1994, och det förutsätter en budgetpost som möjliggör finansieringen av detta.
Den tredje delen av dokumentet innehåller det politiska budskapet och definierar den europeiska politik som bör drivas för att genomföra den fysiska planeringen. En politik, herr ordförande, som jag finner ofullständig, eftersom den inte omfattar de gränsöverskridande och transnationella områdena i tillräckligt stor utsträckning.
Den fjärde delen av dokumentet handlar om den praktiska tillämpningen av utvecklingsprogrammet och tar fasta på svårigheterna med en uppenbar europeisk institutionell svaghet där man saknar förmåga att genomdriva ett sådant program. Det är något jag särskilt har velat poängtera i mitt betänkande. Därför hävdar jag att samarbetet på regeringsnivå har uttömt sina möjligheter att agera, och att det i den här fasen är absolut nödvändigt att officiellt föra upp den fysiska planeringen på gemenskapsnivå. Och jag vill i detta sammanhang påminna om Europaparlamentets ständiga krav på att ministerrådsmötena om den fysiska planeringen görs officiella och att kommittén för fysisk planering görs permanent, samt att man möjliggör de regionala och lokala organens aktiva deltagande.
Det finns trots allt dock redan vissa gemenskapsinstrument som kan användas för att tillämpa utvecklingsprogrammet, som till exempel gemenskapspolitikens inflytande på den regionala balansen och den strukturpolitik som definieras i artikel 130a i EG-fördraget och i reformerna av dessa man bör ta hänsyn till de principer och politiska alternativ som ingår i utvecklingsprogrammet.
Slutligen bör man rikta uppmärksamheten mot de gränsöverskridande och transnationella områden som jag tidigare nämnde, framför allt med tanke på den kommande utvidgningen av Europeiska unionen. Apropå det så ägde ett intressant ministerrådsmöte om regionalpolitik rum i Glasgow den 8 juni där man bland annat diskuterade konsekvenserna av en utvidgning för de nuvarande femton medlemsstaterna, något som utan tvekan kommer att påverka den slutgiltiga utformningen av och innehållet i den fysiska planeringen i Europeiska unionen.
Därför anser jag, herr ordförande, att man bör införa ett nytt kapitel i dokumentet om den fysiska planeringen som handlar om utvidgningen och det är syftet med de tre ändringsförslag som jag har lagt fram, förutom att jag i mitt betänkande har försökt införliva slutsatserna från ministerrådsmötet i Glasgow.
Beträffande de andra 14 ändringsförslag som har lagts fram, vill jag påpeka, herr ordförande, att jag är emot deras införande i dokumentet. Det beror på att filosofin i dessa strider mot den filosofi som genomsyrar mitt betänkande som har godkänts av utskottet för regionalpolitik, för i betänkandet poängterar jag behovet av en gemenskapspolitik där Europeiska unionen intar den viktigaste rollen för utvecklingen av den fysiska planeringen så att den, som jag tidigare sade, kommer att främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen och konkurrenskraften inom själva unionen, naturligtvis utifrån subsidiaritetsprincipen för att bättre svara mot de faktiska och särskilda behoven inom regionerna, och detta skall gälla alla sektorer som är i behov av stöd.
Jag vill avsluta, herr ordförande, med att påpeka att det är dags att staterna övervinner sin rädsla för att politiken för den fysiska planeringen skall inverka direkt på reformen av strukturfonderna, och redan nu bör vi diskutera hur politiken för den fysiska planeringen skall kunna leda till en samordnad tillämpning inom vissa områden av gemenskapspolitiken - jordbruk, miljö, forskning och utveckling, etc. och alltid, som vi redan har sagt, med en verklig ekonomisk och social sammanhållning som främsta målsättning.
Slutligen vill jag tacka kollegerna i utskottet för regionalpolitik för deras insats, liksom hela den tekniska gruppen, i synnerhet det tekniska sekretariatet inom utskottet för regionalpolitik.

Bennasar Tous
Herr ordförande! I utskottet för sysselsättning och socialfrågor är vi överens om behovet av att samordna gemenskapspolitiken i städerna och att denna bör ges en global integrerad inriktning så att vi kan skapa en effektfull stadspolitik. Vi är alla eniga i att initiativen Urban, Integra och Interreg har varit framgångsrika och att deras mål bör tas tillvara i fortsättningen. Tack vare dessa initiativ har de europeiska städerna förbättrats avsevärt, men arbetet måste gå vidare. Det råder fortfarande problem i våra städer med arbetslöshet, social integration, invandring och säkerhetsproblem som medborgarna och myndigheterna tillsammans måste söka en lösning på.
I stadsplaneringen bör man beakta följande: den stigande åldern bland den europeiska befolkningen, de ungas svårigheter att få en första egen bostad, bristen på barnsäkerhet i vissa städer, de funktionshindrade, hemmafruarna och de arbetslösa. Trots att de alla är olika, har de en sak gemensamt: strävan efter ett värdigt liv och därför bör det finnas utrymme för dem i städerna.
Daghem, dagcenter för äldre och funktionshindrade, hemtjänst och service i närområdet bör prioriteras, både som arbetstillfällen inom servicesektorn och som en brådskande angelägenhet för att vi kvinnor skall kunna kombinera familjeliv och arbete. Städerna kan fungera som laboratorier för förändringar av socialpolitiken och sysselsättningen, där problem förvandlas till möjligheter.
Vi uppmanar kommissionen att stärka de lokala sysselsättningsinitiativen och de regionala sysselsättningspakterna.
Den urbana hållbarheten är beroende av att befolkningen medvetandegörs genom offentliga transporter, sparande på vatten och energi, hantering av buller och avfall som får betydande konsekvenser för industristäder och turistorter. Kommunerna är skyldiga att dämpa fastighetsfebern och begränsa markspekulationerna som inte främjar utvecklingen utan snarare leder till obalans och anarki, och de måste utan att bortse från samhällets spelregler förebygga detta genom utvecklingsmodeller som undviker förstörelse och försämring. Det är viktigt att vi försvarar och bevarar vårt europeiska naturarv och historiska arv och bygger ut parker och grönområden i städerna, att vi lär oss att göra staden mänskligare samtidigt som vi blir mänskligare i staden.
Jag vill som avslutning också påminna om att en strikt tillämpning av subsidiaritetsprincipen inte får leda till att Europeiska unionen låter bli att värna om de svaga, utan man bör vidta åtgärder, om än aldrig så enkla med begränsade budgetmedel, som bidrar till att skapa en europeisk social medvetenhet.

Pollack
Herr ordförande! Låt mig först gratulera min kollega Napoletano till hennes utmärkta betänkande och de mycket konstruktiva kommentarerna som jag också stöder fullständigt.
Vi i miljöutskottet välkomnar kommissionens meddelande om stadsmiljön, men skulle också vilja ta upp vissa frågor som vi formulerat mer ingående i vårt yttrande. Naturligtvis är även miljöutskottets betänkande, som vi också debatterar, ett bidrag inom detta specifika område. Miljö- och folkhälsoaspekterna av stadsfrågorna verkar ha drunknat i debatten om ekonomiskt nyskapande i städerna och fysisk planering.
Vi accepterar naturligtvis att problemen med hög arbetslöshet och social utslagning är särskilt allvarliga i städerna. Åtskilliga OECD-undersökningar har i alla fall visat att en förbättring av livskvaliteten i stadsmiljön inte bara förbättrar livet för de som bor där, utan också hjälper till med att skapa jobb och drar även till sig investeringar. Därför kan vi genom att förbättra stadsmiljön på samma gång öka det ekonomiska nyskapandet.
Meddelandet om stadsmiljön saknar en övergripande vision i detta avseende och det är mycket viktigt att miljömässig hållbarhet betraktas som en betydelsefull del av stadsekvationen. De elva förslagen under rubriken miljöaspekter i betänkandet är avgörande vid utvecklingen av åtgärder för stadsmiljön. Jag har egentligen inte tid att diskutera dem här, även om jag skulle vilja gå igenom dem var för sig, men jag vill understryka deras betydelse. Jag hoppas att kommissionen allvarligt kommer att beakta dem, eftersom de också fått stöd av utskottet för regionalpolitik. Vi behöver en riktig avdelningsöverskridande enhet för stadspolitik i kommissionen för att säkerställa att dessa frågor sköts på ett mer sammanhållet sätt än de gör för tillfället och att det blir en mer integrerad strategiutveckling än vad som är fallet för närvarande.
Jag vill till sist säga att det vid översynen av strukturfonderna är många som förespråkar att man skall hänskjuta stadsåtgärder till områden som helt enkelt täcks av mål 1 eller 2. Detta är helt enkelt inte bra nog. 80 procent av befolkningen i Europeiska unionen bor i städer, av vilka de flesta ligger utanför dessa områden och behovet att ta itu med problem som rör social utslagning och stadsmiljö vägrar att passa in i dessa administrativa och budgetmässiga ramar. I synnerhet borttagandet av gemenskapsinitiativet för tätbebyggelse rörande mål 2 innebär att den flexibilitet som krävs för att man skall kunna utveckla en hållbar miljö i våra städer, där den så desperat behövs, saknas. Eftersom vi inte har någon fond som har som sitt huvudsakliga mål att förbättra stadsmiljön, ber jag kommissionen att konstruera sina handlingsplaner på ett sådant sätt att flexibiliteten kan upprätthållas.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Till att börja med vill även jag gratulera föredraganden till detta betänkande. Jag anser att det är ett betänkande som tydliggör problemet och innehåller viktiga förslag. Samtidigt hälsar vi med glädje kommissionens meddelande samt övertygelsen om behovet av en politik i Europeiska unionen som är inriktad på städerna. Jag kommer från Barcelona där vi är stolta över vår stad och den lokala stadsförvaltningen och jag vet att man inom de lokala organen riktar blickarna mot Europa som därför måste synliggöras i städerna så att medborgarna känner närhet till Europa och inser dess betydelse.
Det första beviset på denna politik skall enligt betänkandet vara reformen av strukturfonderna, och jag anser att tänkvärda förslag till en reform i synnerhet av mål 2 har lagts fram. Jag vill dock ändå uttrycka min oro över att man samtidigt talar om att ett sådant fint initiativ som initiativet Urban skall upphöra. Jag anser inte att initativets bevarande och en korrekt finansiering av detta är oförenligt med reformen av strukturfonderna, utan tycker att det stämmer med den inriktning man vill ha på reformen av nämnda fonder.
Herr ordförande! I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter är vi mycket uppmärksamma på det som händer i städerna. Vi anser att frågan om säkerheten i städerna är av stor betydelse och att det är viktigt att vi från unionens sida arbetar för städer där människorna inte bara kan gå ut på kvällarna, utan där de dessutom litar på att de kan göra det, för det är bara så medborgarna kan känna sig fria, och bara så vi kan skapa ett samhälle där inte våldet tilltar obegränsat, oavsett om det sker i form av brottslighet eller utövas av de privata säkerhetsstyrkor som vi ser växa fram överallt.
Vi måste bekämpa fenomen som rasism och främlingsfientlighet så som planerat och vi måste, för att lyckas med det, vidta en rad strukturella åtgärder av social karaktär som engagerar medborgarna och stärker det sociala nätet och det civila samhället. Vi måste även stötta städerna i sådant de själva kan åstadkomma, sådant de själva är kompetenta att göra och stärka deras kompetens och förmåga på andra områden. Jag tror till exempel att det är viktigt att fastställa ramar för snabba rättsliga åtgärder och gottgörande av mindre brott, och att stödja andra typer av verksamheter som inte alltid låter tala om sig, som program för förebyggande och behandling av missbruk som i många städer bedrivs i det tysta och som är ytterst värdefulla.
Jag tror att sådana åtgärder skulle vara verkningsfulla och jag hoppas att detta betänkande och kommissionens initiativ bidrar till att frågan hamnar högst upp på vår dagordning.

McCarthy
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag anser att dagens debatt om både EU: s dagordning om stadsfrågor och betänkandet om regional planering och den fysiska planeringen och utvecklingsprogrammet för det europeiska området tar upp två mycket viktiga och samtidigt anknytande dimensioner av europeisk regionalpolitik. Det är särskilt relevant för parlamentet att avge sitt yttrande om den framtida utvecklingen av dessa politikområden eftersom ministrarna i Glasgow vid sitt informella sammanträde, under det brittiska ordförandeskapet, valde att ägna en hel dag åt att diskutera både stadspolitik och fysisk planering för det europeiska området. Jag gratulerar parlamentets föredragande till deras arbete och till kvaliteten hos båda dessa betänkanden, och alla de som har bidragit med mycket bra kommentarer till betänkandena.
Det har gjorts framsteg vid utarbetandet av förslag till dokument om fysisk planering tack vare att det lyfts fram både av de brittiska ministrarna och expertgruppen. Detta är dock inte bara någon hypotetisk planeringsövning; det måste stödjas av verkliga beslut. Vi måste komma överens om hur vi skall planera för framtiden och se till att det vi kommer fram till är genomförbart. De verkliga åskådarna är våra medborgare och länderna i Europeiska unionen måste föra sina beslutsfattare närmare medborgarna.
Vi anser att lösningen är att dela bästa metoder. Vi vill ha verkliga lösningar för verkliga sakfrågor. Komplexiteten hos transportflöden erbjuder exempelvis vissa områden nya möjligheter medan andra drabbas av trafikstockningar och föroreningar. Vi ser också trycket på våra stads- och glesbygdsområden och samtidigt vill vi se vinsterna med den nya tekniken spridas över många av våra regionala områden. Vi måste främja samarbete mellan medlemsstaterna och få allmänna förhållningssätt till problem och möjligheter och få en bättre balanserad utveckling med ett integrerat förhållningssätt över sektorerna. Vi i parlamentet vill delta i översättningen av Eurospeak till verkliga åtgärder, och vi ser fram emot det slutliga utkastet till den fysiska planeringen för det europeiska området som vi hoppas blir godkänt av rådet i en snar framtid.
En ytterligare aspekt där det brittiska ordförandeskapets slutsatser innebar att mer arbete krävdes var större hänsynstagande till stadsområdenas förändrade roll och funktion. Jag välkomnar de initiativ som lades fram vid det informella mötet. Det är ju faktiskt så att ordförandeskapets dokument om förändring av stadsmiljön innebar ett mycket bra utbyte av erfarenheter när det gäller att se på ett heltäckande förhållningssätt till nyskapande, att ta itu med problem som missgynnade personer drabbas av som är koncentrerade till särskilda områden, att granska förvaltning av stadscentrum och att ta itu med frågor som rör en kvalitativ stadsmiljö. Något som parlamentet verkligen anammar var betoningen på behovet av att gemenskapen engagerar sig och ett " gott styre" för att förbättra den lokala demokratins funktionssätt.
Jag håller med Pollack om att det helt enkelt inte är tillräckligt att inkludera den stadsmässiga dimensionen i mål 1 och 2-program. Vi anser att gemenskapens stadsinitiativ faktiskt har medfört ett mycket bra offentligt erkännande av stadsidéerna. Vi vill se stöd på detta område. Det kommer därför inte att vara någon överraskning för parlamentsledamöterna och för kommissionen att vi under våra sammanträden kommer att förespråka en fortsättning av gemenskapsinitiativet för stadsmiljön.
Vid det informella mötet i Glasgow hade barn från alla femton medlemsstater ombetts att formge och presentera sin ideala framtidsstad för ministrarna. Genom att tillhandahålla en högteknologisk vision av en trygg, hållbar stad visade barnen de utmaningar som vi står inför när det gäller att uppfylla våra skyldigheter. Jag anser att vi måste börja nu. Vi måste skapa dynamiska städer som respekterar medborgarna och miljön och som engagerar gemenskapsgrupper i planeringen och processen och i nyskapandeprocesserna som sådana. Det gladde mig att lägga fram ändringsförslag till Napoletanos betänkande som sökte efter ett mycket mer hållbart förhållningssätt med bättre finansiering för våra stadsområden, och jag hoppas att kommissionen tar till sig dessa synpunkter när de utarbetar sina Agenda 2000-förslag, efter förhandlingarna med rådet.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade parlamentsledamöter! Europa är i behov av en politik för fysisk planering. På samma sätt som medlemsstaterna har en territoriell politik som omfattar den regionala och lokala politiken inför man nu en europeisk politik för fysisk planering som omfattar de olika staternas nationella politik. Det är en logisk utmaning: att förena ekonomi och territorium.
Den fysiska planeringen förutsätter utan tvekan en framtida regionalpolitik, för det kan inte finnas någon ekonomisk och social sammanhållning utan en territoriell sammanhållning. Vi kan inte fortsätta utforma och driva en isolerad gemenskapspolitik, för nu håller vi på att göra något som är större än så, nämligen bygga upp en kontinent och det måste ske på ett samordnat och solidariskt sätt mellan de femton nuvarande medlemsstaterna och de som nu knackar på för att få vara med och bygga upp ett stort Europa. Det krävs alltså samordning och sammanhållning.
Fysisk planering är lika med balans eller, om man så föredrar, återställande av balansen. Ortega y Gasset, den stora spanske filosofen har skrivit att Europa inte är ett fenomen i sig utan en fråga om balans. Många bin i samma bisvärm. Utifrån denna svärm av skilda intressen bör man också upprätta en fysisk planering för att återställa balansen i området och i den europeiska politiken.
Därför stöder jag ESDP och det utmärkta betänkandet av min landsmaninna Novo Belenguer, och jag vill än en gång framhålla mitt eget bidrag enligt uppdrag till betänkandet: att utvecklingsprogrammet för det europeiska området skall sträcka sig bortom den uppenbara markdimensionen och även omfatta den havsdimension som den är behäftad med.
Vi begär att man stärker hamnarna, i synnerhet de medelstora och små europeiska hamnarna, plattformar för lokal och regional utveckling i avlägsna och underutvecklade regioner, samt att man i alla avseenden utvecklar sjöfarten som ett alternativ till de överbelastade landtransporterna och den förstörda miljön genom en tillämpning av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden.
Tillåt mig framföra en sista synpunkt. Jag kräver, å parlamentets vägnar, att kommissionen och rådet stöder den Europas atlantiska dimension, ett område där mer än 50 miljoner européer är bosatta, där tre av de fyra stater som är aktuella för sammanhållningen ligger, av vilka två omfattas av mål 1, och 32 avlägsna och yttersta havsområden alltifrån det skotska Highlands till det spanska Andalusien där man kräver att omfattas av utvecklingsprogrammet för det europeiska området, och jag kräver att man stöder det transeuropeiska sjöfartsnätet som aktiverar de europeiska atlantiska och transatlantiska kommunikationerna som utgör kärnpunkten i den framtida utvecklingen.

Vallvé
Herr ordförande! Jag vill börja med att uttrycka min tacksamhet över att min grupp, den liberala gruppen, har tilldelats den plats på talarordningen som den i själva verket förtjänar med tanke på antalet ledamöter. Nu debatterar vi regionalpolitiken utifrån två betänkanden som tar upp samma problem ur olika perspektiv: det betänkande som behandlar den fysiska planeringen och dokumentet om utvecklingsprogrammet för det europeiska området samt Napoletanos betänkande om en stadspolitik inom Europeiska unionen.
Varför behöver vi då en fysisk planering? Föredraganden har givit en förklaring på det: för en ökad ekonomisk och social sammanhållning, för en hållbar utveckling, för en balanserad konkurrens på det europeiska området.
Uppenbarligen är det något som saknas i den fysiska planeringen: fördraget reglerar inte gemenskapens befogenheter i fråga om den fysiska planeringen. Det är emellertid svårt att driva en regionalpolitik om man inte förfogar över instrument för territoriellt samarbete på europeisk nivå där de onaturliga linjer som gränserna utgör överskrids, och gemenskapsinitiativet Interreg har fått en avgörande betydelse för gränssamarbetet, men mycket återstår fortfarande att göra på området. Därför är vi positiva till upprättandet av ett europeiskt centrum för övervakning av den fysiska planeringen.
Dessutom existerar problemet med städerna. Den europeiska politiken bör ha en omedelbar inverkan på städerna i sin helhet, inte bara på begränsade sektorer, för att som föredraganden har sagt, möta de allvarliga problemen med arbetslöshet, social integration och den invandring som vanligen koncentreras till dessa områden och väcka medborgarnas engagemang och öka deras livskvalitet.
Det framgår av Agenda 2000 att initiativet Urban skall upphöra. Det kan innebära problem vid genomförandet av den mängd program för städerna som kommer att utgöra det nya mål 2. Jag anser därför att man bör ta tillvara erfarenheterna från initiativet Urban av en förändring av städerna.
Jag vill avsluta med att säga att stadspolitiken inte är oförenlig med regionalpolitiken utan snarare utgör ett komplement till denna.

Baggioni
Herr ordförande, kära kolleger! European Spatial Development Perspective (ESDP) är ett dokument som har till uppgift att ge en politisk ram för gemenskapens nationella och regionala åtgärder när det gäller fysisk planering, även om det avser enkelt samarbete mellan regeringarna. På gemenskapsnivå bör denna ram bidra till att skapa en sammanhängande politik av diverse olika politiker inom gemenskapen, särskilt strukturpolitiken och transportpolitiken.
Om jag begränsar mig till granskningen av den fråga som ligger mig varmast om hjärtat, om man tillåter mig det, nämligen den om öregioner, där jag kan konstatera att den ram som ESDP utgör inte är likvärdig med de medel som strukturfonderna representerar i dag. Måste man dra den slutsatsen att vissa regioner, som unionen nu anser befinner sig i stora ekonomiska och sociala svårigheter, inte förtjänar att integreras i det gemenskapliga territoriet, eftersom dokumentet praktiskt taget inte tar upp den frågan? Hur kan man föreställa sig att ett sådant dokument av en så stor betydelse inte med anledning av Amsterdamfördraget tar upp nya bestämmelser, som uttryckligen erkänner öregionernas specifika handikapp och behovet att snabbt avhjälpa dem?
ESDP och förslagen till förordning om strukturfonderna verkar vilja gå längre än dessa bestämmelser och har inte något mer omfattande budskap till 14 miljoner öbor, som fortfarande väntar på att integreras i ett stort planeringsprojekt för hela det europeiska territoriet.
För att inte framstå som alltför negativ vill jag, efter att ha gratulerat föredraganden för betänkandet för det utmärkta arbete som han har utfört, välkomna det löfte som har upprepats, senast den 8 juni, av de europeiska ministrarna med ansvar för fysisk planering, vilka var samlade i Glasgow, om att mer ingående granska den territoriella utvecklingen i Medelhavsbäckenet. Enligt min mening är det en av de största utmaningarna som Europeiska unionen står inför vid det gryende tjugoförsta århundradet. Jag hoppas att detta engagemang inte ännu en gång kommer stanna på avsiktsförklaringarnas stadium, och att man inte kommer att låta bli att ta vederbörlig hänsyn till situationen för många öregioner i Medelhavet.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag kommer att ägna mig åt Pollacks betänkande, eftersom vi båda är med i miljöutskottet. Trots att 80 procent av medborgarna i Europeiska unionen bor i städer, erhåller de mindre än 50 procent av budgeten för att möta sina problem. Vi vet att en stor del av den europeiska budgeten går till jordbruket.
Europeiska miljöbyrån uppskattar att mellan 70 och 80 procent av alla städer med mer än 500 000 invånare har problem med luftföroreningar, bullerstörningar och allmänna brister i livskvaliteten. Det är sant att Europeiska unionen har vidtagit vissa åtgärder vad gäller luftkvaliteten - med programmet Auto Oil som har diskuterats i miljöutskottet - vattenkvaliteten och även avfallshanteringen. Nu pågår en kampanj för en hållbar utveckling i städerna som främjas av 320 lokala myndigheter. Ända har man hittills saknat en övergripande strategi för livskvaliteten i städerna inom Europeiska unionen, trots att det nu är sju år sedan man diskuterade och publicerade grönboken om stadsmiljön.
Jag vill avsluta, herr ordförande, med att säga att det finns behov av ett övergripande ramprogram för luftkvaliteten och stadsmiljön med tillräckliga och samordnade budgetmedel. Man bör också tänka på att det råder ett samband mellan arbetslöshet, fattigdom och dåliga sanitära förhållanden, och därför bör man definitivt satsa på utbildning och medvetandegörande av medborgarna så att de själva kan bidra till att höja sin livskvalitet.

Orlando
Herr ordförande! Jag vill endast kort kommentera Pollacks, Napoletanos och Novo Belenguers betänkanden. Pollacks betänkande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, måste understrykas och är värt aktning för mottagligheten för de påtagliga problemen i vår verklighet, även i städerna. Napoletanos betänkande om meddelandet från kommissionen om stadsproblematiken - riktlinjer för en europeisk debatt - är värd aktning eftersom det är ett arbete rikt på anvisningar om olika aspekter vad beträffar miljön, det sociala, medborgerliga rättigheter, regional utveckling och strukturella ingripanden. Denna aktning går även till kommissionen som med sina ändringar helt säkert berikat Napoletanos anvisningar. I avsaknad av en klar riktlinje för avhandling och för ett klart uppdrag för medlemsstaterna vad beträffar stadspolitiken, är det dock uppenbart att den gällande debatten tvingas inom gränserna av en lista på problem och lösningar, även om det är en värdefull lista med anvisningar.
De mest betydande aspekterna, de mest signifikativa förfrågningarna som jag tror att jag kan understryka i förslaget till resolution är för det första formuleringen av en europeisk strategi för stadspolitik och en samordning av gemenskapens politik vad angår stadsmiljö; för det andra ett behov av europeiskt stöd för europeiska strategier för en hållbar utveckling av städerna.
Novo Belenguers betänkande är värd speciell aktning eftersom det försöker påskynda och förverkliga en politisk vidsynthet vad beträffar de tekniska förslagen om informellt arbete för en fysisk planering. Ett starkt samband mellan stad och helhetspolitik för fysisk planering återkommer alltså, även om det sker med vissa problem som jag vill understryka. Framför allt så riskerar de stora transeuropeiska nätverken att förbindas endast med storstadsområdena, dvs. de riskerar att framhäva storstadskoncentrationen. Jag tror att det är viktigt att vara medveten om denna risk och undvika att mellan- och småstadsrealiteter kvävs. Denna medvetenhet är nödvändig eftersom, om den inte finns där så riskerar vi att förstärka det som redan är starkt och att fylla på något som redan är överfullt. Risken finns att man inte värderar och prioriterar naturområden och miljötillgångar. Det är däremot nödvändigt att prioritera valet av en minskning av urbaniseringen av det europeiska territoriet. Referensmaterialet finns och det är " Nätverk & natur 2000" , som måste anses som referensmaterial, med klausuler för icke-kontraster i början av denna rapport, för varje inlägg i ämnet.
Jag vill nämna ytterligare två kommentarer i enlighet med vad som redan sagts. För det första vill jag göra en positiv bedömning av projektet Urban. Jag har erfarenhet av en stad som Palermo, en av de 49 stadsmiljöer som experimenterat i detta projekt med goda resultat. Bibehållandet av detta initiativ, som har ett starkt positivt värde, måste däremot inte förstöra för mindre och mellanstora städer - jag återkommer på nytt till samma tema - och det är då nödvändigt att ta olika former av samarbete mellan städerna i beaktande.
För det andra, vad angår det nya mål 2 som tar både stadsmiljö och landsbygd i beaktande, måste dessa introduceras i garantiklausuler för att undvika att de enskilda medlemsstaterna, när de erfar sina val, helt skall kunna undvika att uppmärksamma landsbydgen, dvs. att de kan välja de starka områdena, som ju i alla länder oundvikligen är stadsområdena.
Vi väntar sålunda på en handlingsplan för städerna från kommissionen, vilken, innan slutet av detta mandatperiod, skall kunna förverkliga de strategiska riktlinjerna som framkommit av dagens debatt om frågan om staden i Europa.
Avslutningsvis vill jag säga att städerna är mänsklighetens mest komplexa skapelse. I staden representeras livets hela komplexitet: kultur, transport, ekonomi, konst, hälsa och sport. Det finns inget mer komplicerat bland människans skapelser än staden. I staden bor den stora majoriteten av de europeiska medborgarna - 80 procent - och den allra största rikedom produceras och utbytes där. Trots detta verkar städerna identifieras som en obekväm plats, en plats för glädjehandel. Att göra våra städer glada och beboeliga tror jag är en nödvändighet för invånarna och de aktuella lokala makthavarna i städerna; men det är ännu inte ett organisk och strategiskt engagemang för de europeiska institutionerna. Vi skulle alla vilja att denna debatt ledde till nödvändigheten att skapa beboeliga och glada städer i hela Europa.

Blokland
Herr ordförande! Med rätta behandlas Pollack-, Napoletano- och Novo Belenguerbetänkandena tillsammans på föredragningslistan för denna eftermiddag. De har en sak gemensamt: det finns ingen rättslig grund i fördraget varken för politiken för stadsmiljön eller för politiken för fysisk planering. Även i Amsterdam höll man dem utanför fördraget. Trots det har det ändå funnits krafter igång i avsikt att föra in dessa områden i den formella europeiska inflytelsesfären. Vi är bara delvis anhängare av detta. Gör lokalt vad som kan göras lokalt.
Pollackbetänkandet är lyckligtvis kort men kraftfullt och inte så fordrande. Detta i motsats till Napoletanobetänkandet. Vid genomläsningen ställde jag mig frågan vad längtan efter politik på gemenskapsnivå egentligen grundar sig på i dessa betänkanden om städer. Resonemanget går bland annat ut på att det finns stora stadsproblem överallt i Europa, att mer än 80 procent av befolkningen bor i städer. Kan det vara en anledning till att börja med en europeisk politik för stadsmiljön? Inte enligt min åsikt. Det krävs att det ger ett verkligt mervärde. Där hyser jag också mina tvivel. Den som har varit aktiv en tid i den lokala eller regionala politiken vet att de stora stadsproblemen ofta är mycket specifika och kräver specifika lösningar.
Det är bara på området fysisk planering som jag ser möjligheter för Europa. Även där måste man dock vara mycket väl medveten om vad som är möjligt på europeisk nivå och vad som inte är det. Utvecklingsprogrammet för det europeiska området är en rätt hyfsad ansats till diskussionen, men inte heller mer än så. Det är en illusion att tro att den administrativa utformningen av medlemsstaternas politik för fysisk planering kan harmoniseras. Det är alla lyckligtvis överens om.
Utvecklingsprogrammets tillvägagångssätt är därför ganska försiktigt. Man ger bara en ansats till några mycket allmänna utgångspunkter och framtidsutsikter. Det är ett faktum att Europa självt har stort inflytande över den fysiska utvecklingen. Tänk bara på den inre marknaden, de stora transportströmmarna och jordbrukspolitiken. En viss styrning av den fysiska planeringen på europeisk nivå ligger bara av den orsaken nära till hands. I det sammanhanget måste man enligt min åsikt framför allt hålla ett öga på naturutvecklingen och hanteringen av de ekologiska korridorerna. Det anser jag vara viktiga inslag i utvecklingsprogrammets dokument. För att bekräfta ärenden av den typen förefaller det mig att ett formellt ministerrådsmöte för fysisk planering kan vara nyttigt. Det är också så mycket som går att få ut av det, förmodar jag.

Amadeo
Herr ordförande! Jag vill ta avstånd från den kör av röster som har kännetecknat diskussionen om stadsmiljön under de senaste åren. Det har blivit modernt att säga: " staden till staden, länet till länet, regionen till regionen" , i en falsk självständighet som i huvudsak försätter alla i en situation där man inte går framåt, utan dör ut. Om det inte finns en total och omfattande planering så kommer man att göra ofullständiga val som aldrig kommer att lösa problemen för medborgarna och för de producerande företagen som erbjuder arbetsplatser. Är ni medvetna om att det har gått sju år sedan grönboken om stadsmiljön gavs ut, och även om många initiativ har tagits har man nästan inte nått några slutresultat? Är ni medvetna om att Europeiska unionen, som började bra, för att inte bli beskylld för att lägga sig i den dagliga förvaltningen av de europeiska städerna, aldrig har utfört sin grundläggande roll, dvs. den att fastställa en ram inom vilken stadspolitiken skall verka?
Vi är övertygade om att den europeiska politiken, när det gäller temat stadsmiljö lanserat av initiativbetänkandet av Europaparlamentet 1988 och återupptaget i grönboken 1990, i dag är det enda lämpliga medlet för att fastställa ett fullständigt närmande till problemet med den europeiska stadsmiljön och för att dra upp huvudlinjerna för en gemensam strategi som är koncentrerad på åtminstone tre konkreta och viktiga problem. För det första, åtgärder för att förbättra livskvaliteten och kvaliteten på miljön i de europeiska städerna, för det andra, utarbetandet av ett gemensamt projekt för hållbara städer, för det tredje, ett stabilt införande i strukturfonderna av finansiering som skall gå till stadsområden på tillbakagång.
Detta är annat än att inte lägga sig i för att samordna och harmonisera! Under den andra Europeiska konferensen om de hållbara städerna i Lissabon 1996 visade det sig att föroreningarna i våra städer försämras med logaritmisk rytm och att vi i Europa är långt ifrån att förverkliga drömmen om en ren och hälsosam miljö, detta även på grund av att föroreningarna i städerna inte verkar ta någon hänsyn till de nationella direktiven och inte heller till de som finns i gemenskapen. Dessutom övertygar obalansen i gemenskapens ingripanden oss inte när vi ser att mer än hälften av gemenskapens budget är avsatt till landsbygden, medan 80 procent av befolkningen i själva verket bor i städerna. Därför säger jag alltså " ja" till Pollacks betänkande, utan förbehåll, " ja" till förstärkningen av Europeiska unionens politik vad beträffar stadsmiljö. Vår uppgift är att förbättra konsumenternas levnadsvillkor, absolut inte den att hänga på någon drömmares, eller ännu värre någon affärsmans, självständighetsambitioner.

Frutos Gama
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Först av allt vill jag gratulera Napoletano till hennes fantastiska betänkande och den möda hon har lagt ned på den svåra uppgiften att sammanställa de tankegångar och synpunkter som framkommit i stadsfrågan här i parlamentet under tiden som hon har arbetat med betänkandet.
Jag anser att betänkandet påvisar två viktiga faktorer. Den ena är att nästan 80 procent av de europeiska medborgarna bor i städer. Den andra är det allt mer uppenbara behovet av en enhetlig och samordnad stadspolitik inom Europeiska unionen. Dessa båda faktorer bör tjäna som utgångspunkt för gemenskapens strategi för att uppnå en harmonisk utveckling av det europeiska området.
Det finns dock en tredje faktor i betänkandet som jag vill kommentera helt kort. Om vi vill att alla befolkningskategorier skall trivas i städerna - äldre, affärsfolk, konstnärer, ungdomar, företagare, invandrare, kvinnor då måste Europeiska unionen och staternas regeringar bekämpa fenomen som social utslagning och en ökad dualisering som ligger till grund för de djupa konflikter som numera råder i den europeiska stadsmiljön.
Kvinnorna, ärade kolleger, utgör en samhällsgrupp vars behov och svårigheter tycks minska i stadsmiljön. Den europeiska stadgan om kvinnor i staden, ett diskussionsunderlag som 1995 vann stöd hos Europeiska kommissionens enhet för jämställdhet tar upp vissa nyckelfrågor som kan vara till hjälp för oss i denna gemensamma debatt: tillträde till arbetsmarknaden, omfattningen och kvaliteten på servicen i närområdet och främst då barnomsorg, tillträde till stadens beslutsorgan och bristen på säkerhet i stadsmiljön.
Det är nödvändigt, ärade kolleger, att den europeiska stadspolitiken erkänner de särskilda behoven bland kvinnor, något som framgår av Napoletanos betänkande, för man måste främja det kvinnliga deltagandet i de beslutande organen, öka informationsutbytet och antalet nyskapande projekt och beakta kvinnornas synpunkter vid fastställandet av städernas socio-ekonomiska och kulturella indikatorer och vi måste se till att våra manliga kolleger blir mer lyhörda för könsperspektivet.

Rack
Herr ordförande! Allt fler européer bor i städer. Det har redan sagts flera gånger - att fyra av fem EU-medborgare är stadsbor. I städerna finns det därför också allt mer välstånd samt en allt bättre infrastruktur. Jag kan i detta sammanhang glädja mig åt att min stad Graz nyligen fått förtroendet att vara kulturhuvudstad år 2003.I städerna finns det dock inte bara mycket vackert och gott, utan i städerna finns allt mer fattigdom, arbetslöshet och marginalisering. I städerna förekommer fler brott och där är det otryggare, och i städerna är skadorna på miljön mycket omfattande. Med sådana förtecken är det klart att temat staden får en central betydelse även inom ramen för strukturpolitiken, och att dess betydelse kan öka ytterligare, men - något man inte kan understryka ofta nog - allting skall inte regleras på europeisk nivå. Låt oss lämna bykyrkan i fred och i stället ägna oss åt subsidiaritetsprincipen - inte bara i högtidstalen, utan också i det konkreta politiska arbetet!
Jag vill dock här peka på ännu en viktig aspekt av frågan. Europeisk strukturpolitik och även europeisk stadspolitik kan inte bedrivas top-down , utan bottom-up . Vi måste ta partnerskapet med städerna på allvar.
För det tredje: förr i tiden tillämpade man inte så sällan principen divide et impera , dvs. makthavarna bestämde uppifrån. Låt oss inta den motsatta positionen, låt oss främja de berördas egna aktiviteter, låt oss stödja det vi tidigare i dag redan har talat om, nämligen jämförelsen och utmaningen från best practices . Mångfalden finns därute i de europeiska städerna.
I de förträffliga betänkanden som vi diskuterar i dag - det gäller i synnerhet betänkandena Napoletano och Novo Belenguer från vårt utskott - har man i det stora hela i stor utsträckning tagit hänsyn till detta. Till viss del går entusiasmen kanske alltför långt, och jag har därför försökt mig på några förslag till justeringar, som försiktigt mildrar en del. De går inte direkt emot förslaget, utan det handlar mer om att vi visar respekt för kommissionens rapporter som lagts fram under tiden och även deras målsättningar, samt att vi tar denna respekt på allvar.
Jag har ingenting emot URBAN, men vi måste ta oss själva på allvar och av den anledningen infoga URBAN och dess mål i den allmänna gemenskapspolitiken och i den allmänna strukturpolitiken, även om vi hemskt gärna skulle ha ett eget program. Jag har ingenting emot initiativ för städerna, men vi bör inte glömma städernas närområden. En sista synpunkt: Jag har ingenting emot en ytterligare utvidgning av den kommunala rösträtten för alla personer som bor i vår Europeiska union, men låt oss efter mottot first things first först koncentrera oss på EU-medborgarna.

Spaak
Herr ordförande! Som Napoletano understryker i sitt betänkande, ett arbete som jag för övrigt gratulerar till, är måste Europeiska unionen oundgängligen ägna sig åt stadsplaneringspolitiken, eftersom den stora majoriteten av européerna är stadsbor. Engagerad i detta ämne som jag var framlade jag redan 1995 ett förslag till resolution om de stora städerna, där det finns många problem som är vårt moderna samhälles: arbetslösheten och dess katastrofala effekter, fattigdomen och de hemlösa, både småbrottslighet och grövre kriminalitet, brist på sociala anläggningar, utflyttning av den välbeställda befolkningen till de angenämare ytterområdena med nedgång av stadskärnornas miljö som följd, bristen på ekonomiska medel för utveckling av kollektivtrafiken och försämringen av de lokala inrättningarna med ett svagt engagemang för det historiska och arkitektoniska arvet.
Projektet Urban har trots begränsade resurser givit goda resultat i de missgynnade kvarteren i våra städer. Har man inte anledning befara att dess initiativ, som ingår i det omfattande Mål 2, kommer att förlora sin effektivitet? För att dessa europeiska städer skall återfå sin attraktionskraft måste man föra en flyttpolitik för området som respekterar balansen mellan bostadsområden och grönområden, områden för människors möten och avkoppling. Förslaget med en urban revision är utmärkt och kommer att bli nyttig för eftertanke för alla våra städer.
Slutligen skriver jag helhjärtat under på den betydelse som betänkandet vill ge medborgarnas deltagande i den lokala demokratin, och därmed åt förpliktelsen att utan förbehåll tillämpa fördraget om rösträtt i kommunala val för européer bosatta i kommunen. Jag hoppas att den belgiska regeringen, som är sämst i klassen, äntligen kommer att respektera föreskriften med det snaraste.

Querbes
Herr ordförande! Betänkandet av vår kollega Novo Belenguer uttrycker samtycke till de väsentliga målen för projektet ESDP och understryker de brister som är förenade med vision som är för urban och kontinental för det europeiska territoriet. Det visar slutligen på bristande överensstämmelse mellan gemenskapspolitiken och målen för ESDP. Finns det då inte en mer grundläggande kritik att framföra mot detta förslag till uppläggning?
Är det rätt att, som ESDP gör, utgå från näringslivets behov och inte från människornas för att föreslå att området struktureras till förmån för näringslivet för att uppnå en hög produktivitetsnivå? Med denna uppläggning frammanar projektet mycket lite eller inte alls de mänskliga dimensionerna, sysselsättningen, kulturen och utbildningen. Det struntar i den roll som spelas av samhällets serviceorgan och den lokala politiken på områdets sysselsättning. Det talar inte om lokala resurser, vid sidan av vattnet, vilka leder till mänskliga anläggningar, till anläggningar för jordbruk, industri och energi. Det tar slutligen inte upp de stora koncernernas och finansinstitutionernas strategi, de som utformar områdena på ett avgörande sätt.
Den föreliggande utformningen av utveckling av gemenskapens territorium svarar enligt min åsikt på ett konstaterande och ett projekt. Priset för denna kris är överföringen av avsevärda rikedomar som tillhör invånarna i riktning mot ekonomiska och finansiella aktiviteter. Det är skapandet av obalanser i områdets sysselsättning med överkoncentration på städerna, utarmning av landsbygden, övermättnad av de stora kommunikationslederna samt sociala och miljömässiga skador som allt detta åstadkommer. Projektet, det är ett faktum som understryks i ESDP, påverkas av införandet av euron och fullföljandet av ekonomins liberaliseringsprocess. Vilka ytterligare omvälvningar kommer eurons införande och unionens utvidgning av framkalla? Hur bemästrar vi dem?
Föredraganden föreslår att man skall sätta upp barriärer för den europeiska politiken för att gynna utvecklingen av den sociala och ekonomiska sammanhållningen samt en hållbar utveckling. Han känner samma oro som jag beträffande en demokratisk utformning av ESDP, och han påminner om projektet prioriteringar beträffande den harmoniska utvecklingen av sysselsättningen och aktiviteter i de olika regionerna i Europeiska unionen. Men kommer detta att räcka? Bör man inte föreställa sig ett helt annat tillvägagångssätt för utarbetandet av ESDP som utgår från befolkningarnas och områdenas behov, en uppläggning som skulle sätta de ekonomiska och finansiella aktiviteterna i stånd att tillfredsställa sina behov och att göra dem förpliktade till det.
Jag önskar att de debatter som förs i länderna och på unionsnivå kommer att medge att man lyssnar till folkens och områdenas krav, och att det definitiva projektet kommer att inrikta sig på sysselsättningen, det sociala och miljön.

des Places
Herr ordförande! Betänkandet av vår kollega Novo uttrycker önskemål om en europeisk politik för fysisk planering. Det är ett mycket bra initiativ. Landsbygdsområdena utgör faktiskt cirka 80 procent av gemenskapens territorium, och deras livskraft beror på en balanserad fysisk planering. Dokumentet för projektet ESDP påminner om att det europeiska jordbruket kommer att fortsätta att spela en utomordentligt framstående roll för utvecklingen av livskraften hos många landsbygdsområden. Herr ordförande! Kommissionen måste vara medveten om det och skriva in det i sitt förslag till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Våra landsbygdsområden upplever dock en djupgående förändring, som tar sig uttryck i en diversifiering av deras verksamheter och alltför ofta dessvärre genom avfolkning. I vissa områden kommer inte landsbygdsturism att vara tillräcklig.
Det är följaktligen oundgängligen nödvändigt att identifiera utmaningarna i denna förändringsprocess för att omintetgöra farorna och i stället dra största möjliga nytta av dem. Intensifieringen kan sålunda uppmuntra investeringar, på villkor att kvalitet och miljö inte offras för kvantitet. Tvärtom, diversifieringen kan erbjuda nya utsikter genom att exploatera kulturoch naturarvet, liksom genom att utveckla landsbygdsturismen, de små och medelstora företagen och hantverket. Utsträckningen och marginaliseringen kan skapa bättre villkor för miljöskyddet och skogsföryngringen, men på villkor att man genom en ny användning av marken förmår undvika förlust av arbetskraft och övergivandet av jordbruk.
Man måste konstatera att gemenskapens åtgärder ibland har fått mycket skadliga konsekvenser för en ekonomisk och social sammanhållning, som man gärna utgjuter sig om, men som man skulle behöva återskapa. Har utflyttningen från vissa av våra landsbygdsområden försvårat genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken från 1992 och sänkningen av jordbruksprodukternas priser? Den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, bl.a. med en kraftig sänkning av priserna, kommer den bara att skapa en ännu större obalans i den fysiska planeringen genom en stor minskning av antalet jordbrukare?
Vi önskar följaktligen att Europeiska unionen, snarare än att yrka på nya kompetenser, nöjer sig med att undersöka återverkningarna av dess politik, och särskilt av den gemensamma jordbrukspolitiken, på balansen inom gemenskapens territorium, för att undvika negativa konsekvenser, och att den vid de kommande förhandlingarna i Världshandelsorganisationen, beaktandet av den sanitära säkerheten, djurens välbefinnande...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Cellai
Herr ordförande! Förutsatt att vi till alla delar instämmer med Napoletanos betänkande, så utgör Europeiska kommissionens dokument en bas att utgå ifrån för en allvarlig och konstruktiv begrundan som gör det möjligt att planlägga ett tillvägagångssätt för en stadspolitik på europeisk nivå. Det är uppenbart att en ny strategi behövs för att förstärka eller återställa den allt viktigare roll som de europeiska städerna skall spela vad beträffar social och kulturell integration, tillförsel av resurser, hållbar utveckling samt som demokratins grundpelare. Avsikten är inte den att utveckla en stadspolitik på europeisk skala inom områden som kan behandlas bättre på lokal eller regional nivå, utan snarare att förenkla lösningarna och deras tillämpning på en europeisk skala, med mer målinriktat närmande, grundat på redan existerande medel i medlemsstaterna och i gemenskapen, såväl som ett ökat samarbete eller samordnande på alla nivåer.
De flesta av dagens städer är en mosaik av olikartade verkligheter: handelskvarter och bostadskvarter, historiska centrum och sovstäder i förorten, kontorsområden som är övergivna under natten, affärscentrum, universitetskvarter, etc. I många av förorterna utspelar sig vandalism och kriminalitet på grund av en avsaknad av arbetsmöjligheter samt social och kulturell aktivitet som förvisar dem till isolering. För att kunna återvinna kontrollen över stadsområdena kan man absolut inte bortse från en bättre fysisk planering, som återger den verkliga innebörden till kvarteret och återinför de stora förortsområdena i stadslivet, och från en korrekt fungerande offentlig och privat transport.
Enligt vår åsikt är det nödvändigt att förstärka de kulturella aktiviteterna som en utvecklingsfaktor i staden, regionen och i Europa, i betraktande av de globala tillgångarnas rikedom. Denna förstärkning kommer att ha två effekter: en direkt effekt som leder till skapandet av fasta arbetsplatser, en indirekt som är knuten till industrin vid sidan om som skulle kunna kompensera förlusten av arbetstillfällen i den primära och sekundära sektorn. Bland de nya riktlinjerna finns sedan värderingen av utvecklingen av de kulturella aktiviteterna sedda som faktor för social och ekonomisk sammanhållning. För allt detta är det väsentligt att öka strukturfondernas anslag, att framhäva studier om nya tjänster, uppmärksamma alla möjliga finansiella förmåner, från momssänkning till förmån för restaureringsarbete, återvinning eller bevarande av kulturarv. En annan sektor i vilken städerna kan och bör spela en viktig roll är bevarandet av miljön eftersom de allvarligaste miljöproblemen är koncentrerade i städerna.
Man måste alltså uppmärksamma utarbetandet och planeringen av framtida strategier för stadens utveckling och för återvinningen av de degraderade förorterna mera, och på så sätt främja en samverkan mellan målinriktade åtgärder, både på lokal och regional nivå.

Walter
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar ledamöter! Först vill jag till Napoletano och Novo Belenguer uttrycka min uppskattning för deras lyckade arbete. Båda betänkandena betonar de viktigaste aspekterna av de båda intimt sammanhängande diskussionspunkterna om fysisk utveckling och stadsutveckling. De tillhandahåller också värdefulla uppslag för vidareutvecklingen av dessa på europeisk nivå ännu unga politiska områden. Låt mig nu göra tre anmärkningar. För det första är det så att de olika politiska områdena inom unionspolitiken, vare sig det rör jordbrukspolitiken, strukturpolitiken, trafikpolitiken eller konkurrenspolitiken, inverkar direkt på Europeiska unionens regionala struktur. Hittills har detta från den regionala strukturens synvinkel skett på ett icke samstämt och sammanhängande sätt. Därtill kommer att Europa utgör ett sammanhängande nätverk i befolkningsstrukturen, i trafik-, energi- och kommunikationsstrukturerna, i den geografiska fördelningen av ekonomisk verksamhet och i de ekologiska kretsloppen. Av den anledningen är det påkallat att vi överger de vanligt förekommande inskränkta perspektiven och utvecklar en europeisk syn på de fysiska verkningssammanhangen, såväl för den nuvarande Europeiska unionens territorium som för en österut utvidgad union. Ett europeiskt övervakningscentrum kan då tillhandahålla värdefulla tjänster. Ännu viktigare är det dock att vi får tydliga förbättringar i upprättandet av det statistiska materialet som ligger i botten.
För det andra betyder en utveckling av en europeisk syn och samordning på europeisk nivå inte att vi i någon större utsträckning måste flytta över befogenheter till europeisk nivå. Iakttagandet av subsidiaritetsprincipen, respekten för hävdvunna traditioner inom förvaltningen och deltagandet av de lokala, bofasta invånarna har en mycket stor betydelse.
För det tredje, när det gäller städerna, anser jag att det vore ett allvarligt fel att betrakta städerna för sig. Man måste beakta det ytterst komplicerade växelspelet mellan stad och land. Det stämmer att 80 procent av Europas befolkning lever i tätorter. Mer än två tredjedelar av värdealstringen i Europa sker i städerna. Allt detta är emellertid bara möjligt mot bakgrund av landsbygdsområdenas ekonomiskt, socialt och ekologiskt utjämnande funktion. Det vore helt klart fel att bara rikta blicken mot de stora tätortsområdena. För det är just också de mellanstora och mindre städerna i landsbygdsregionerna som med sina betydelsefulla överbryggningsfunktioner präglar den ekonomiska och sociala bilden av Europa. I den regionala politiken är vi ännu bara i början, men om vi tar till oss slutsatserna av de båda framlagda betänkandena kommer vi ett stort steg vidare.

Fernández Martín
Herr ordförande! Den regionalpolitik som man hittills fört har huvudsakligen varit inriktad på att utveckla de sämst gynnade områdena i unionen som ett instrument för att främja en ekonomisk och social sammanhållning. På senare år är det dock allt fler som har uppmärksammat det faktum att vi snarare bör rikta in oss på stadsborna som målgrupp för miljöpolitikens och den fysiska planeringens fördelar.
Kommissionen har redan påtalat denna tendens i dokumentet Europa 2000 och det senaste dokumentet Europa 2000+ om fysisk planering, som antogs av parlamentet med överväldigande majoritet utifrån det betänkande som jag själv var föredragande för.
Det är viktigt att vi tar hänsyn till de avlägsna och yttre randområdena, de subarktiska regionerna och de glesbefolkade bergstrakterna så att inte obalansen mellan territorierna ökar. Emellertid Europa, herr ordförande, är framför allt en urbaniserad kontinent. Den värsta fallen av fattigdom, social utslagning, arbetslöshet och brottslighet finner man i dag i unionens städer.
Problemen är allvarligare ju större staden är. I trängseln kring the docks i London, inte långt från själva city , finner man de värsta fallen av mänsklig misär. Samma sak i Neapel, Amsterdam och Madrid. Det är inga av de större europeiska städerna som inte har dessa problem i dag. Därför delar jag kommissionens uppfattning angående Agenda 2000 som inte föreslår en reducering av medlen till urban utveckling, vilket tydligen hävdas i analysen av programmet Urban, utan snarare har för avsikt att omstrukturera nämnda fonder för att effektivisera och öka investeringarna till förmån för utvecklingen av stadsområdena i unionen.

Eisma
Herr ordförande! Tre förträffliga betänkanden och tre korta kommentarer från min sida. Jag anser att det är positivt, framför allt hos kollega Novo Belenguer, att han har insett hur viktig en av punkterna i resolutionen är och också klätt den i ord, den om god samordning av politiken för fysisk planering för hållbar utveckling, framför allt på naturpolitikens område. Jag har även lagt fram ett ändringsförslag om detta, och jag har lagt ett samband mellan habitatdirektivet och fågeldirektivet och samordningsinstrumentet fysisk planering. Det är nämligen fastställt i Natura 2000 att varje medlemsstat måste låta 20 procent av sitt område bestå av natur. Härigenom vill man trygga den biologiska mångfalden i Europa. Det förekommer emellertid knappast någon samordning mellan medlemsstaterna. Det ena landet lider brist på orrar och det andra har för många av dem. Just denna samordning är ett mycket bra instrument för att utforma naturpolitiken inom Europeiska unionen.
Den andra punkten handlar framför allt om den del i Napoletanos betänkande där han säger: Agenda 21 måste stödjas, eventuellt måste en ny budgetplan införas. Jag kan säga detta eftersom jag är ordförande för en lokal 21-grupp i Haag. Jag ser utifrån den aktiviteten vikten av att befrämja utbyte av erfarenheter som en viktig punkt.
Till sist, kollega Napoletano och även kollega Pollack har pekat på att 80 procent av medborgarna bor i städer och att Europeiska kommissionen vill avskaffa Urban. Vi beklagar att Urban kommer att försvinna även i Agenda 2000. För Urban blir involverat vid målsättning 2, men de städer som ligger i områden som inte faller under målsättning 2 faller utanför Urbansystemet.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Förslaget till ett europeiskt program för fysisk planering har en, enligt min åsikt, begränsad infallsvinkel på frågorna om fysisk planering, eftersom det lägger liten vikt vid problemen med den mänskliga dimensionen, vad gäller kulturella och utbildningsmässiga aspekter eller social utslagning. Likadant förbiser det frågor om vilken roll den offentliga sektorn, den regionala och lokala politiken samt de specifika ekonomiska aktiviteterna bör spela i den rationella fysiska planeringen, huvudsakligen genom en önskvärd och nödvändig uppmärksamhet på de avlägsna och yttersta randområdena, liksom öarna.
Betänkandet av Novo Belenguer, som jag vill passa på att gratulera, lägger å sin sida en lämplig tonvikt vid behovet av fortsatt ekonomisk och social sammanhållningspolitik, med en hållbar utvecklingsstrategi och för främjande av en balanserad konkurrens, utan att detta hindrar att man hade kunnat gå längre i att fylla ut tomrummen och utelämnandena i förslaget till europeiskt program.
Inom den institutionella politiska ramen, anser vi emellertid att betänkandet av Napoletano - vilken jag också gratulerar - är mer balanserat, rättvist och realistiskt. Det förespråkar också skapandet av ett europeiskt centrum för övervakning av den fysiska planeringen, men accepterar ministerrådets nuvarande informella funktionsram för den fysiska planeringen, och det erkänner utvecklingspotentialerna i stadspolitiken och den fysiska planeringspolitiken, med fördjupat samarbete, dialog, partnerskap och subsidiaritet som grund.
Då vi anser att denna vision är lämpligare, lägger vi fram ändringsförslag för att försöka ge samma politiska och institutionella logik åt Belenguers betänkande och etablera ett sammanhang mellan de två texterna, eftersom vi inte anser att vi genom att göra den fysiska planeringen till en gemenskapsfråga, löser problemen, vilka ofta är, och kommer att fortsätta att vara, specifika och annorlunda, och som därför fortfarande bör ha de fundamentala nationella, regionala och lokala ansvaren som grund.

Karamanou
Herr ordförande! Det är nödvändigt att vi snarast kommer fram till en europeisk helhetspolitik och en strategi för hållbar utveckling när det gäller städerna, därför att miljöförstöringen, den politiska, kulturella och sociala utslagningen, brottsligheten och trafikkaoset i många städer har lett till en allvarligt försämrad livskvalitet för miljoner människor.
Samtidigt utgör städernas kris en allvarlig fara för unionens konkurrenskraft, för enhetssträvandena, för den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Kommissionens meddelande och fru Napoletanos utmärkta betänkande svarar på ett positivt sätt mot de nya utmaningarna och tar ett helhetsgrepp på problemen för att genomföra en fysisk planering i vidare mening. Vi måste handla nu för att kunna garantera framtidens städer ett minimum av livskvalitet.
Enligt min uppfattning bör följande punkter prioriteras:
För det första; man bör skapa en ny balans mellan storstäderna och landsbygden.
För det andra; man bör stärka banden mellan små och medelstora städer.
För det tredje; man bör skapa tekniska och industriella parker, centrum för kultur och nöjen under aktiv medverkan från organ för lokal självstyrelse och sociala organisationer.
För det fjärde; när man planerar städer, byggnader, gator och vägar, kommunikationer bör man ta hänsyn till behoven hos barn, äldre och människor med speciella behov.
För det femte; utifrån prognosen att antalet människor över 60 år kommer att öka med 37 miljoner under de närmaste 25 åren, bör man genomföra erforderliga reformer för att kunna behålla den sociala tryggheten på en hög nivå.
För det sjätte; vid reformeringen av strukturfonderna bör man avsätta resurser till social infrastruktur, daghem och moderna ålderdomshem.
För det sjunde; de allmänna kommunikationerna bör vara tillgängliga för alla, de bör ta hänsyn till miljön och möjliggöra en minskning av privatbilismen.
För det åttonde; åtgärder mot rasism och främlingsfientlighet och brottsförebyggande åtgärder. Europas medborgare bör alltså garanteras rätten till ett liv utan fruktan och otrygghet.
Sist men inte minst; även kvinnor bör medverka aktivt i de organ där beslut fattas och där framtidens samhällen och städer planeras.

Hatzidakis
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Napoletano till det utmärkta betänkande som hon utarbetat. Sedan skulle jag vilja kommentera några punkter som jag anser viktiga för ämnet " stadsmiljön och Europeiska unionen" .
Städer och tätorter spelar en mycket viktig roll för det ekonomiska och sociala livet i Europeiska unionen, eftersom en mycket stor andel av befolkningen bor i städer och tätorter, dit också över två tredjedelar av unionens kapital har koncentrerats. Därför anser jag att kommissionen bör verka för en europeisk stadsstrategi, som erkänner städernas vitala roll liksom även deras speciella problem, samtidigt som den eftersträvar att samordna de olika gemenskapsinsatser som direkt eller indirekt kan påverka de tätbebyggda områdena.
Den europeiska stadsstrategin kan naturligtvis inte uppfattas som något fristående, utan endast som en oskiljaktig del av en mera omfattande politik för fysisk planering, vilken behandlas i det andra betänkandet som vi diskuterar i dag, av kollega Novo Belenguer. Också detta betänkande skulle jag vilja ge mitt helhjärtade stöd, eftersom det innehåller ett antal utmärkta påpekanden och synpunkter i anslutning till kommissionens ambitiösa meddelande om en plan för europeisk fysisk planering.
Nu skulle jag emellertid vilja kommentera några speciella frågor. Eftersom det för övrigt mycket lyckade gemenskapsinitiativet " Urban" snart upphör utan möjlighet till förlängning, vilket är fallet med flertalet gemenskapsinitiativ, bör man lägga större vikt vid de nya insatser för stadsmiljön som nämns i artikel 10 i stadgarna för Europeiska fonden för regional utveckling. Här skulle kommissionen kunna överväga stöd till små och medelstora städer på öar som, förutom alla andra problem, har alla de speciella problem som beror på deras geografiska läge. Man skulle då inte utgå från gränsen på 100 000 invånare, i enlighet med artikel 10 i fondens stadgar, utan från deras betydelse som nyckelstäder, dvs. som centrum för ekonomisk, social och kulturell utveckling i det vidare geografiska område som de tillhör.
Vidare vill jag göra följande påpekanden:
För det första; inom ramen för gemenskapens politik bör man ge incitament till restaurering av städernas historiska byggnader, så att deras kulturella, sociala och ekonomiska värde framhävs.
För det andra; man bör lägga särskild vikt vid stadsturismen, som skulle kunna bidra till utvecklingen i många landsortsstäder.
Slutligen; man bör underlätta landsortsstädernas anslutning till transeuropeiska nätverk, och man bör över huvud taget stärka samordning och samarbete på alla nivåer mellan städerna i Europeiska unionen.

Papayannakis
Herr ordförande! Först vill jag gratulera kollegerna Napoletano och Pollack till deras utmärkta betänkanden. Jag vill också betona, herr ordförande, att vi enligt min mening behöver något mera, något mycket mera än Europeiska kommissionens meddelanden, som visserligen är lovvärda men som inte har något större praktiskt värde.
Man skulle kunna säga att stadsmiljön är den biotop där den övervägande majoriteten av Europas medborgare hör hemma. Städernas invånare har enorma problem när det gäller livskvaliteten, inte minst på folkhälsans område, och Europeiska unionen försöker lösa dessa problem genom kompletterande program som gäller luftkvalitet, fysisk planering och förnyelse, kulturinsatser. Dessa program är ofta nyttiga och framsynta. Men, herr ordförande, t.o.m. revisionsrätten har påpekat att programmen inte har några spridningseffekter och att de inte leder till nyttiga helhetslösningar, just därför att de saknar ett konkret helhetsperspektiv.
Detta är väl känt, t.ex. av invånarna i Athen. Ansvaret för samordning och planering av sådana insatser i staden vilar naturligtvis på de nationella, och i synnerhet de kommunala myndigheterna, som, t.ex. i Athen, inte har fullgjort sin uppgift, bortsett från vissa tillfälliga insatser av politiska skäl.
Emellertid kan och måste de fullgöra sin uppgift. Jag tror att de kommer att ha stor hjälp av en allmän gemenskapslagstiftning, ett program, ett ramdirektiv, som fastslår de allmänna principerna, handlingslinjerna och kriterierna. På så sätt kan alla de olika program som man debatterar och fattar beslut om få större tyngd och bättre framtidsutsikter.
Det rör sig om en kvalitativ förändring, herr ordförande, som jag tror kommer att leda till mindre godtycke och slöseri och medföra att alla gemenskapens olika insatser får större samlad effekt.

Howitt
Herr ordförande, Eftersom jag haft nöjet att vara ordförande vid Europaparlamentets utfrågning om stadsmeddelandet tillsammans med vår föredragande, Napoletano, samt varit ordförande för en förening som består av tio städer från min egen region i Förenade kungariket före jag blev invald i detta parlament, så välkomnar jag de framsteg som gjorts mot en dagordning för stadsmiljön inom EU. Det är inte bara det att det stora flertalet europeiska medborgare bor i städer, utan också att sådana områden inkluderar ställen där djup fattigdom, rasism och social utslagning tillhör vardagen, och där miljöförsämringen kräver åtgärder på europeisk nivå. Handlingsprogrammet som kommer att läggas fram av kommissionen innebär emellertid inte att Europeiska unionen har fullständig behörighet inom stadsområdet. Initiativ som främjar städer måste fortfarande ske genom att avleda maktbefogenheter från andra håll. Vid nästa översyn av de europeiska fördragen måste man komma till rätta med detta.
Förslagen som rör reformerna inom strukturfonderna som för första gången kommer att ge europeiskt stöd till bostadsprojekt och regenerering av nedlagda industriområden är välkomna steg framåt för att möta behoven på stadsnivå. Som andra talare har klargjort, skulle övergivandet av gemenskapens stadsinitiativ avveckla europeiskt stöd i 110 städer, till nytta för en halv miljon européer. Genom att behålla ett separat gemenskapsinitiativ för städerna skulle man skapa möjligheter för innovativa och transnationella stadsprojekt, såväl som att detta skulle ge stöd till det stora flertalet som i synnerhet bor i små och medelstora städer. Ingen stad i de nordiska länderna eller i Österrike som får stöd från gemenskapen har för närvarande en befolkning som överstiger 100 000; dessa städers behov får inte ignoreras.
Hur välkommen den nya stadsinriktade delen än är i traditionell finansiering genom mål 2, är siffran 2 procent, som gäller den befolkning som skall få stöd, alltför låg. Förslaget som gäller 5 procent verkar betydligt seriösare.
I min egen valkrets, i Basildon, används för närvarande europeiska medel från Adapt till att utse en chef för stadscentrum som skall bekämpa att det shoppas alltför mycket i områden som ligger utanför stadskärnan. I parlamentet i dag har vi en besökare som arbetar för att öka återvinningen av avfall i London från mindre än 10 procent till 50 procent fram till och med år 2005. Det är dessa spännande initiativ för nyskapande i städerna som vi bör stödja. Klarar vi utmaningen?

De Esteban Martin
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Jag vill börja med att tacka föredraganden liksom föredraganden av yttrandet för detta betänkande som öppnar en dialog om den framtida urbana utvecklingen. Vi måste medge att det är nödvändigt att vi på gemenskapsnivå ägnar större uppmärksamhet åt problemen i städerna. Däremot - och det är ni fullt medvetna om - saknar vi mandat för att utforma en gemensam stadspolitik. Vi måste emellertid ändå söka en samordnad och enhetlig lösning på hur de problem som i ökande utsträckning drabbar våra städer skall bemötas.
De europeiska städerna tvingas möta en ständigt ökande mängd av problem, alltifrån arbetslöshet, miljöförstöring och trafikföroreningar till fattigdom och social utslagning, bostadsproblem, brottslighet och drogmissbruk. En sammanhållen planering skulle leda till att städerna kunde bemöta problemen på ett effektivare sätt och utnyttja sina resurser maximalt.
Jag vill som ledamot av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter särskilt framhålla hur viktigt det är att vi koncentrerar våra insatser på att motarbeta utslagning, rasism, främlingshat och drogmissbruk. Städerna är uppsamlingsplatser för många invandrare och ett av våra främsta mål är därför att utforma en lämplig integrationspolitik som skapar förståelse för de problem och behov som finns bland minoritetsgrupper i den urbana befolkningen genom att främja invandrarnas deltagande i samhällslivet och tillhandahålla information om de resurser och tjänster som står till deras förfogande.
Därför är det också viktigt att utbilda socialarbetare och genomföra kampanjer mot främlingsfientliga och rasistiska aktiviteter.
Vad brottsligheten beträffar är vi alla medvetna om att det är städerna som drabbas hårdast av den. Brottslighetens framfart utgör ett allvarligt hot mot respekten för unionsmedborgarnas rättigheter och därför bör vi fortsätta vår strävan efter att upprätta ett rättvist och säkert europeiskt område genom att uppmuntra de behöriga myndigheterna att främja informationsutbytet som är till gagn för alla medborgare i unionen.

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Napoletanos betänkande, vars innehåll jag är helt enig med, tar upp behovet av att fastslå en urban strategi i ordets rätta bemärkelse som skiljer sig tydligt, såväl kompetensmässigt som institutionellt, från den regionala strategin med tanke på den viktiga roll som det autonoma samhället och kommunen har för uppbyggnaden av Europeiska unionen och utformningen och tillämpningen av unionens politik. Med tanke på detta och de mål som skall ha uppnåtts i början av år 2000 bör man säkra bevarandet av det lokala självstyret och kommunernas deltagande under fullt ansvarsåtagande i partnerskapspolitiken. I annat fall får mig det faktum att kommunerna, som jag uppfattar det, inte beaktas i någon större utsträckning i Agenda 2000 att frukta en ändring av förordningarna, trots att dessa formellt sett kommer att tillskriva kommunerna en viss roll som dock i praktiken kommer att vara av ringa betydelse.
Att begränsa den urbana problematiken till mål 2 tycks i alla avseenden vara otillräckligt, och förutsätter att även strukturpolitiken för mål 1 uttryckligen möter behoven i de stora och mellanstora städerna och på landsbygden. Samtidigt uppmanar vi kommissionen - glöm inte att förmedla det till Wulf-Mathies, herr kommissionär - att man efter den positiva balansräkningen för programmet Urban som omfattar mer än hundra europeiska städer - förespråkar en fortsättning av programmet och ökar de tilldelade resurserna och drar nytta av den erfarenhet som man har vunnit genom att driva detta program, precis som Howitt påminde om vid förra sammanträdet, i mer än hundra europeiska städer.
Om vi vill att det europeiska medborgarskapet skall ha någon innebörd för medborgarna, måste de komma i kontakt med detta redan i den första instans som representeras dem: kommunen. Att bortse från det, herr kommissionär, skulle vara ett allvarligt misstag som vi hoppas att inte kommissionen skall begå.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredragandena Pollack, Napoletano och Alfonso Novo till de betänkanden de lägger fram i dag. Jag tror att de alla är överens om att det är nödvändigt att Europeiska unionen söker en samordnad urban strategi eftersom den i dag har ett avgörande inflytande i städerna.
Man påpekar även att den urbana problematiken bör betraktas ur ett helhetsperspektiv, både vad stadens interna problematik beträffar och beträffande staden i förhållande till territoriet. Man definierar sedan de mest akuta problemen som städerna konfronteras med: arbetslösheten, som utgör ett allvarligt hot mot den sociala integreringen; säkerheten och medborgarnas engagemang; miljön, kort sagt livskvaliteten i städerna.
Man talar också om finansieringen. Jag delar oron för att Urban, som har uppvisat så goda resultat i gemenskapens stadspolitik, skall upphöra. Det nya mål 2 omfattar nämligen andra frågor. Problematiken med regioner med industriell nedgång, landsbygdens utveckling, de urbana zonerna, instrumenten för finansiering av fisket sammanfattas där i ett enda gemenskapsinstrument som - det får vi inte glömma - reducerar den sammanlagda kostnaden med 13 procent i konstanta ecu under perioden 1999-2006 i förhållande till kostnaderna för dessa mål i de nuvarande förordningarna. Därför vill jag påtala min oro för finansieringen, framför allt för att de medelstora städerna kan bli lidande vid fördelningen. Därför bör Europeiska unionen främst koncentrera sig på de aspekter som har en gemenskapsdimension.
Jag vill avrunda med en sista kommentar, herr ordförande: det är viktigt att man även påverkar de gränsöverskridande städerna, där man lider av ett verkligt problem som Europa kan påverka. Jag bor i vad man kan kalla en baskisk europeisk stad precis vid gränsen, mellan San Sebastián och Bayonne. Tyvärr saknas det fortfarande rättsliga gemenskapsramar på europeisk nivå som tillåter att det gränsöverskridande samarbetet, även vad den fysiska planeringen beträffar, ökar såpass mycket att det medför en förbättring av våra medborgares livskvalitet.

Ephremidis
Herr ordförande! Betänkandena och den debatt som pågått så länge har givit ett smakprov på de många problem som unionens stadsinvånare plågas av. Det är uppenbart att det finns flera problem, och de kommer sannolikt att förvärras och mångdubblas. Vad är det som är anmärkningsvärt och förvånande? Att ingen nämner de främsta orsakerna vid namn, dem som bär skulden för denna situation, och det är den djungelns lag som styr de multinationella intressena, den otyglade konkurrensen i jakten på profit inom den beryktade fria marknaden.
Vi riskerar att betecknas som hycklare, medskyldiga, herr ordförande, om vi skyddar laglösa intressen, eller också riskerar vi att betecknas som politiska, parlamentariska masochister, om vi ständigt mal på om problemen utan att peka på orsakerna, om vi alltså undviker att söka en lösning på problemen.
Parlamentet måste höja sig över detta och i stället visa att det verkligen företräder de plågade folken i Europeiska unionens städer.

Piha
Herr ordförande! Man har ofta en alldeles för svartvit syn på städerna, antingen ses de som privilegierade och rika områden eller som oroshärdar. Städerna har sina egna problem, men de är framför allt utvecklingens lok och innovationscentrum. Även en stor del av arbetstillfällena skapas just inom stadsområden.
Under förra året betonades det ända upp på toppmötesnivå att arbetslöshetsproblemet som omfattar hela Europa måste fås under kontroll. Att satsa på stadsområden och att se dem som en möjlighet i stället för ett problem skall också vara en princip för Europeiska unionen. I samband med strukturfondsreformen borde man se till att Europeiska unionens regionalpolitiska finansiering riktas till områden som säkrare ger önskvärt resultat, dvs. förbättrar medborgarnas välstånd, och att man inte i lika hög grad slösar bort resurser för att utveckla områden som redan är avfolkade eller utarmade. Tack vare det så kallade spill over sprider sig välståndet från städerna även till övriga områden. Genom att förstärka städernas möjligheter förbättrar vi också landsbygdens framtida möjligheter.
Än så länge ligger det regionalpolitiska tänkandet inne på fel spår när det gäller finansieringen. Trots att 80 procent av unionens medborgare lever inom stadsområdena används fortfarande mer än hälften av unionens budgetmedel på landsbygden. Man får lätt intrycket att hela Europeiska unionen är ett landsbygdsprojekt där stadsområdena och stadsborna har glömts bort. Det är inte längre någon trend att flytta till städerna, utan det finns en massa människor som stannar och trivs i staden.
Även om detaljerna i stadspolitiken slutligen är i ländernas och regionernas eget ansvarsområde, som sig bör, har Europeiska unionen en viktig uppgift speciellt när det gäller lösningen av gemensamma problem. I och med urbaniseringen har samhället fått nya problem, som t.ex. social utslagning, narkotika- och miljöproblem. Vi alla vill säkert även i framtiden njuta av rent dricksvatten, frisk luft och trygg stadsmiljö. Ett beklagligt exempel på städernas miljöproblem är insamlingen och återvinningen av avfall. Härvidlag verkar exempelvis Bryssel fortfarande ha mycket att lära.

Ojala
Herr ordförande! Till att börja med vill jag gratulera Napoletano till ett mycket lyckat betänkande. Särskilt glad är jag över att man i betänkandet så kraftigt betonar hur viktigt det är att invånarna själva har möjlighet att påverka stadspolitiken. Städerna kan utvecklas fullödigt enbart genom att invånarna själva får påverka besluten som berör dem. Därför borde man undersöka och utveckla olika former av invånar- och lokaldemokrati samt genom att bland annat utnyttja den nya tekniken utöka invånarnas möjligheter att få information och delta.
Med en alldeles speciell värme stöder vi kravet som ställs i betänkandet att man skall ta hänsyn till kvinnorna vid stadsutvecklingen. Undersökningar har visat att kvinnornas deltagande i planeringen av stadsmiljöer faktiskt kan leda till mycket annorlunda resultat än den manliga planeringen. För kvinnorna är den vardagliga funktionen viktigare än byggnadernas monumentala utseende. Kvinnorna kommer ihåg att sörja för att även barn och de som rör sig med barnvagn, äldre och funktionshindrade kan röra sig och bo bekvämt.

Berend
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Mitt beröm riktar sig främst till föredraganden, Novo Belenguer. Jag instämmer i initiativbetänkandets väsentligaste resultat. I Tyskland har vi dock gjort den erfarenheten att en lyckad regional utvecklingspolitik måste börja nerifrån. En regionalt balanserad social och ekonomisk utveckling, kort sagt en regional sammanhållning, kan bara uppnås om kommunerna och regionerna redan från början får delta i lika stor utsträckning i den fysiska planeringen och i besluten. En regional utveckling som bestäms uppifrån slösar energi, innebär fara för felplanering och möter föga acceptans hos medborgarna.
Därför är det med rätta som föredraganden efterlyser en strikt tillämpning av subsidiaritetsprincipen vid omsättandet av Eureg. Som jag ser det bör alla försök inom Eureg att binda upp EU: s strukturfonder vid regionala program avslås. Man kan också befara att de kan komma att utnyttjas som finansierings- och styrningsinstrument i regionalpolitiskt syfte. Visserligen har kommissionen inte några betänkligheter när det gäller att allmänt gruppera regionerna i målområden vilket inbegriper nödvändiga kontroller och samordningsåtgärder, men för det behövs ingen europeisk regionalpolitisk planering. I stället bör utformningen och tillämpningen av EU: s strukturfonder liksom hittills förbli medlemsstaternas ansvarsområde och inte försvåras vilket skulle medföra ökade förvaltningstekniska påfrestningar för medlemsstaterna genom ytterligare regionalpolitiska krav.
Det gäller att avvärja alla försök att underkasta ländernas strukturella och sektoriella utvecklingspolitik en europeisk fysisk planering som betonar vissa regioner och orter. Det är något som vi inte bör förbise under den här diskussionen.

Seppänen
Herr ordförande! I många viktiga frågor inom Europeiska unionen skiljer sig teorin från praktiken. Speciellt gäller detta städernas miljöpolitik. Som ett exempel på detta kan vi ta Bryssel. Här avleds alla våra lämningar orenade till floden Samme som för dem orenade till floden Schelde som för dem orenade till Nordsjön. Därifrån får vi tillbaka våra lämningar i blåmusslor under de månader som på franska innehåller bokstaven r. Bryssels första anläggning för hantering av avloppsvatten, som alltså inte är något reningsverk utan en hanteringsanläggning, kommer att bli färdig nästa år. Enligt det svar som jag fick av kommissionen på min skriftliga fråga bryter man i Bryssel mot direktiv 91/271/EEG och speciellt mot dess artikel 17. Det sker mitt framför ögonen på Europeiska unionens kommission. Jag föreslår att vi startar stadspolitiken genom att rena våra egna avfall och genom att tvinga Bryssel att rena våra avfall. Bryssel är en miljökatastrof inom stadspolitiken.

Pinheiro
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle vilja börja med att framföra min tacksamhet till ledamöterna Napoletano, Pollack och Novo Belenguer för deras viktiga betänkanden, liksom till övriga ledamöter som har deltagit i förberedelserna av dessa. Jag vill också utnyttja detta tillfälle för att hälsa de ansträngningar parlamentet har lagt ned för att ge stadsfrågorna en mer central plats på gemenskapens politiska agenda, i överensstämmelse med kommissionens meddelande från förra året med mina kolleger Wulf-Mathies, Bjerregaard, Flynn och Kinnock som initiativtagare.
Kommissionen arbetar med en systematisk analys av gemenskapspolitiken ur ett urbant perspektiv. Som grund för denna analys håller vi på att utforma en handlingsplan för en hållbar urban utveckling, för att utarbeta ett strategiskt och integrerat perspektiv på de urbana frågorna. Jag hoppas att kommissionen inom kort kommer att anta handlingsplanen så att detta kan diskuteras under stadsforumet i Wien 26 och 27 november i år. Vi är säkra på att även Europaparlamentet kommer att spela en aktiv roll i detta forum.
Många av de frågor som behandlats i parlamentets betänkanden och i ledamöternas inlägg kommer av nödvändighet att tas upp i kommissionens handlingsplan. Vi instämmer helt med tanken om att lokal kapacitetsuppbyggnad, utveckling på lokal samhällsnivå, utgör viktiga aspekter för stadsförnyelsen, och att strukturfonderna som är indragna i projekt av denna typ bör stimulera dessa.
Kommissionen delar parlamentets åsikt om att vi måste stärka miljödimensionen i vår stadspolitik och att de mer generella frågorna om livskvaliteten för stadsbefolkningarna måste få en större betydelse. Vilka åtgärder bör i detta perspektiv utgöra kommissionens urbana handlingsplan? De utmaningar som har identifierats i kommissionens meddelande handlar framför allt om fyra frågor: behovet av att stärka produktiviteten, den ekonomiska utvecklingen och sysselsättningen i städerna, speciellt i mindre utvecklade regioner, behovet av att stödja lika möjligheter och att minska den växande sociala utslagningen i städerna, behovet av att göra städerna mer hållbara ur ett miljöperspektiv, samt behovet av att främja förnyade och flexibla beslutsprocesser som införlivar parternas åtgärder i den privata och offentliga sektorn, från gemenskapsnivån till den lokala nivån och som ökar samverkan mellan de institutionella processerna och de befintliga resurserna.
Förberedandet av kommissionens handlingsplan är ännu inte fullständigt, därför är det för närvarande för tidigt att lägga fram konkreta och specifika förslag i denna fråga. Men, herr ordförande, ärade ledamöter, vi kan nämna vissa frågor som är klara problem och som kommer att finnas med i handlingsplanen.
För det första, att öka produktiviteten i städer som ligger i de mindre utvecklade regionerna, för att på så sätt minska de regionala skillnaderna, är en viktig utmaning för gemenskapen. Den strategiska stadsplaneringen måste bli tydligare vad gäller strukturfonderna, och de städer som ligger i regioner som omfattas av dessa bör spela en viktigare roll i den framtida planeringen. Vi måste också tänka på åtgärder för andra regioner än de prioriterade. Alla städer bör främja ett ständigt lärande och en anpasslighet, de behöver bli lärande städer och införliva teknik till förmån för de lokala ekonomierna och befolkningarna. Kommissionen måste tänka på hur den urbana dimensionen skall konkretiseras i de nya programmen Sokrates och Leonardo, liksom i programmet " Morgondagens stad" i det femte handlingsprogrammet. Städerna behöver också främja metoder för lokal utveckling och sysselsättning, och på detta område bedriver gemenskapen ett visst arbete. Förutom detta måste kommissionen även studera det bästa sättet att integrera behovet av ett europeiskt balanserat urbant system för de europeiska transport- och telekommunikationsnäten.
En annan aspekt är frågan om jämlikhet och social sammanhållning i städerna. Bland många andra åtgärder på detta område, försöker kommissionen att koncentrera delar av nästa paket från strukturfonderna till fattigare städer inom mål 2-områden, såsom föreslås i Agenda 2000. Under beskydd av mål 1 bör också en liknande koncentration av resurser till särskilda stadsdelar främjas. Bostäder är en viktig faktor i kampen mot ojämlikhet, social utslagning och brottslighet i städerna, eftersom detta är en sektor med en potential för att skapa arbetstillfällen och utveckla de små och medelstora företagen.
Av dessa skäl kommer kommissionen att beakta möjligheterna att utsträcka finansieringen till specifika bostadsprogram, förutsatt att dessa är avgörande för utvecklingen av samhällena och är en del av ett integrerat perspektiv för stadsförnyelsen. Jag är medveten om, och kommissionen är medveten om, att parlamentet vill gynna fortsättningen av gemenskapsinitiativet Urban. Då Urban varit mycket framgångsrikt, som ett initiativ på lokal basis, beslutade kommissionen att införliva det i de åtgärder som täcks av gemenskapens stödramar från år 2000. Ett av elementen i detta införlivande består av en utökad definition av partnerskapet i förslaget till förordning för strukturfonderna, så att de lokala myndigheterna och de sociala och ekonomiska organismerna inkluderas, en aspekt som tycks något kontroversiell i vissa medlemsstater. Ur kommissionens perspektiv är inkluderandet av de lokala myndigheterna i partnerskapsmekanismerna väsentlig för att kunna bemöta bristerna i städerna och för en väl genomförd politisk integrering av Urban.
Ett annat problem som tas upp och som kommer att tas upp i kommissionens handlingsplan är stadsmiljöns kvalitet och livskvaliteten, för övrigt utförligt beskrivet i betänkandena och i ledamöternas inlägg. Det är nödvändigt att här finna mer hållbara sätt för att förvalta de europeiska städerna så att livskvaliteten i städerna förbättras, verksamhetens konkurrenskraft garanteras och den allmänna miljön skyddas. Miljölagstiftningen är helt klart gemenskapens viktigaste instrument för förbättring av stadsmiljöns kvalitet, framför allt de åtgärder som gäller luft- och vattenkvalitet, avfall, kontroll av industriföroreningar, allt detta med betydelsefulla konsekvenser för städerna.
Den gällande lagstiftningen för bedömning av miljöpåverkan ger också ett värdefullt instrument för att garantera att nya stadsuppbyggnader blir hållbara ur miljösynpunkt. Rådets direktiv om strategisk bedömning av miljöpåverkan kommer att kräva ett hänsynstagande till miljökonsekvenserna i utvecklingen, redan i inledningsskedet av planeringsprocessen, vilket stärker den samling miljöinstrument vi redan förfogar över. Detta hjälper ett betydande antal lokala projekt att komma med i en process som uppmuntras av kommissionen. Vi måste dock fortfarande förnya våra ansträngningar för miljömässigt hållbara städer genom fler strukturella åtgärder, till vilka kommissionen kan bidra med ett antal åtgärder och studier. Jag talar om saker som att ansvara för förflyttningens kostnader och införa vägavgiftsystem, gynna utvecklingsåtgärder för omställning, införa energiskatt för att främja ett mer hållbart beteende samt skaffa resurser för att kunna minska kostnaderna för arbete och öka sysselsättningen.
Jag kommer slutligen fram till den viktiga frågan om den lokala administrationen och makten. Kommissionen kan lova de lokala och regionala myndigheterna att stödja dem i det arbete de bedriver för att finna helhetslösningar på de komplexa stadsproblemen. Gemenskapen måste inleda åtgärder för att utveckla de europeiska städernas kompetens och främja kunskaperna om stadsfrågorna på en internationell nivå. Detta kan ske genom främjande av åtgärder i liten skala med kriterier och mönster för städerna, så som har betonats i ert betänkande, genom organiserande av erfarenhetsutbyte, lansering av studier och integration av kunskaper från olika projekt. Vi har redan gjort det och kommer förhoppningsvis att fortsätta att göra det med större effektivitet.
För att avsluta, herr ordförande, vill jag säga att kommissionen och Europaparlamentet är överens om att stadsagendan inte är en lokal agenda och att det tvärtom kräver åtgärder på alla administrativa nivåer. Av ett antal skäl, bland annat uppfyllandet av fördragens mål, får gemenskapens medverkan i denna fråga en uppenbart större betydelse. Vissa utmaningar för städerna kan bara mötas effektivt om gemenskapen spelar sin roll, förvisso blygsam inom vissa sektorer, men mer uttalad i andra, såsom i miljöfrågan och i den ekonomiska och sociala sammanhållningen. I vilket fall som helst kommer vi att fullständigt respektera subsidiaritetsprincipen vid utformandet av åtgärder.
Tillåt mig, än en gång, att tacka ledamöterna Pollack och Napoletano för deras värdefulla bidrag. Jag hoppas att handlingsprogrammet som kommissionen kommer att lägga fram kan ge svar på vissa av de nu komplicerade problemen och att vi kan fördjupa diskussionen under det kommande stadsforumet i november.
Tillåt mig nu, herr ordförande, att ta upp det utmärkta och uttömmande betänkandet om den fysiska planeringen och utvecklingsprogrammet för det europeiska området. Såväl kommissionen som de ansvariga myndigheterna för den fysiska planeringen i medlemsstaterna uttrycker, och har uttryckt, sin uppskattning och känner sig uppmuntrade av den entusiasm och det stöd som tydligt manifesteras i betänkandet. Betänkandet ger dessutom en god förevändning för kommissionen att lägga fram sin syn på den senaste utvecklingen, efter ministermötet om fysisk planering i Glasgow den 8 juni.
Betänkandet av Novo Belenguer understryker realistiskt att processen för utvecklingsprogrammet för det europeiska området av naturliga skäl är långsam, då frågan är komplex och enhällighet måste uppnås hos de femton medlemsstaterna. Emellertid anser jag det mycket uppmuntrande att flera medlemsstater, många medlemsstater, trots det långsamma framskridandet med dokumentet " utvecklingsprogrammet för det europeiska området" uttalar sin beredvillighet att befrämja det. Ett främjande inom deras egna ansvarsområden. Tack vare dessa signaler kan vi vänta ett delat pådrivande under de österrikiska och tyska ordförandeskapen vilket gör det möjligt att nästa vår godkänna det första utvecklingsprogrammet för det europeiska området. Kommissionen kommer att fortsätta att understödja ett gott arbetsförhållande med medlemsstaterna, genom att ge dem teknisk assistans när det behövs och att upprätta en bredare plattform av transnationell karaktär för den offentliga debatten, vilket lanserades av ministermötet i Norwich förra året. Dess bidrag till processen kommer att omfatta följande uppgifter:
att bistå medlemsstaterna för att avsluta dokumentet " utvecklingsprogrammet för det europeiska området" och förse sekretariatet i kommittén för fysisk planering med information; -att organisera de fjärde kvarvarande transnationella seminarierna, ägnade respektive tillgång till kunskap, partnerskapet stad-land, förvaltningen av miljömässigt känsliga områden samt effekterna av utvidgningen av området, liksom ett stort forum i Bryssel, i februari, för att sammanfatta resultaten av den offentliga debatten i såväl medlemsstaterna som på en europeisk nivå; -att stödja ett tvåårigt experimentprogram i studiesyfte, för att stärka utvecklingsprogrammet för det europeiska området, med upprättandet av ett nät av europeiska centrum för övervakning av den fysiska planeringen i åtanke; -att förbereda en preliminär rapport om gemenskapens politik och den fysiska planeringen; -slutligen, att stödja det transnationella samarbetet för att visa fördelarna med tillämpningen av " utvecklingsprogrammet för det europeiska området" , nu genom Interreg II C, och från år 2000 genom ett nytt gemenskapsinitiativ som koncentreras på det transeuropeiska samarbetet och inriktas på en balanserad och harmonisk utveckling.Vikten av dessa frågor, anser jag vara väl betonad, och den ständiga och genuina respekten för subsidiaritetsprincipen framhävs i vårt fullständiga ansvarstagande. Inom den närmaste framtiden ser kommissionen som sitt speciella ansvar att främja sina egna enheter, ett medvetandegörande om innebörden av flera gemensamma politikområden för jorden, speciellt dessas bidrag för att uppnå en mer balanserad geografisk fördelning av den ekonomiska verksamheten och ett hållbart utnyttjande av jorden, liksom för att uppnå specifika territoriella behov.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.

Ad hoc-förfarandena för budgeten 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Dührkop Dührkop (A4-0256/98) för budgetutskottet om ad hoc-förfarandena för budgeten 1999, i enlighet med överenskommelserna den 29 oktober 1993, om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet, och den 16 juli 1997, om bestämmelser om finansiering av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och förfarandet vid finansiering av internationella fiskeavtal med stöd av det gemensamma uttalandet den 12 december 1996.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Med denna debatt inleder vi ad hoc - förfarandet för budgeten 1999 i enlighet med det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993 enligt vilket ett ad hoc -förfarande kan inledas på begäran av Europaparlamentet eller rådet om den ena av den budgetansvariga myndighetens båda parter inte godkänner kommissionens preliminära budgetförslag om jordbruksutgifterna.
Vid trepartsmötet den 23 juni inledde parlamentet och rådet formellt ad hoc - förfarandet för budgetåret 1999, ett förfarande som pågår tills en överenskommelse föreligger och som brukar avslutas under hösten och därigenom medger en mer riktig och korrekt behandling av budgeten.
Ad hoc-förfarandet omfattar tre olika sektorer efter de senaste förbättringarna av budgetförfarandet: jordbruket, fiskeavtalen och utrikes- och säkerhetspolitiken.
Även om det kan tyckas vara en ren rutinåtgärd, vill jag påpeka att den politiska innebörden med ad hoc -förfarandets är att Europaparlamentets inflytande över budgetförfarandet ökar. Man har de senaste budgetåren kunnat påvisa flera fördelar med detta för upprättandet av en stram budget.
Innan jag går närmare in på innehållet i resolutionsförslaget, vill jag ta upp några av skillnaderna mellan de båda institutionernas, rådets och parlamentets, klassificering av vissa jordbruksutgifter, där det har skett en blygsam förändring, och därför innehåller resolutionens bilaga I Europarlamentets ståndpunkt i dialogen om 1999 års budget.
I sin prognos för jordbruksutgifterna i det preliminära budgetförslaget för 1999 föreslår kommissionen 40 440 miljoner euro. Med tanke på att man alltid har överskattat flera av jordbruksutgifternas budgetposter med över 10 procent sedan 1994, att det preliminära budgetförslaget för 1997 omfattade 42 305 miljoner ecu, medan slutrevisionen av räkenskapsåret visade ett överskott på 2 709 miljonerecu och att den justerade beräkningen av den 1 juni 1998 förutspår man emellertid ett överskott på cirka 1 200 miljoner ecu och då får man lägga till ytterligare en miljard som man strukit efter kommissionens preliminära beräkningar, så är de faktiska utgifterna 2 200 miljoner lägre än i kommissionens preliminära beräkningar.
Föredraganden och budgetutskottet anser därför att parlamentet, just med tanke på de senaste årens erfarenheter och den uppenbara svårigheten att fastställa en mer exakt prognos, bör insistera på en reserv i kategori 1.
Upprättandet av en reserv innebär inte en nedskärning av de nödvändiga jordbruksutgifterna, om man utgår från att medlemsstaternas utbetalningar endast skall motsvara de faktiska utgifterna och att man inte skall ställa resurser till gemenskapens förfogande som inte kommer att användas, utan sedan måste betalas tillbaka till dem.
I sitt första förslag till betänkande, föreslog föredraganden tre olika reserver, varav den ena var för stödåtgärder, i avsaknad av en rapport från kommissionen med en utvärdering av åtgärdernas effektivitet samt en rapport om de budgetposter som saknar rättslig grund, och därför borde kommissionen som hävdar att det måste finnas en rättslig grund för icke obligatoriska utgifter låta samma sak gälla de obligatoriska utgifterna (där det verkar som att rådet inte bryr sig om det). Rent konkret finns det tre budgetposter som saknar rättslig grund, vilkas totala summa uppgår till 150 miljoner ecu.
Jag vill tacka kollegerna i jordbruksutskottet för samarbetet där vi enats om att avsätta en tillfälligt linjär reserv med en totalsumma på 700 miljoner för förändringar på marknaden och följdåtgärder, fram till i höst då kommissionens ändringsskrivelse visar vilka justeringar som skall göras utifrån sektorns behov och utveckling.
Jag vill uppmana rådet att ingå en överenskommelse med Europaparlamentet i syfte att upprätta en strikt budget. Vi hoppas att man föregår med gott exempel. Det bör emellertid påpekas att de senaste årens insatser genom ad hoc -förfarandet har givit anmärkningsvärda resultat.
Vad de internationella fiskeavtalen beträffar, måste principen om att inga utbetalningar sker utan rådfrågning av parlamentet bedömas som mycket positiv. Reserven i det preliminära budgetförslaget anses dock vara överskattad, eftersom det finns så många osäkra faktorer kring ingåendet av vissa avtal. Tack vare kommissionen och samarbetet med fiskeriutskottet begär vi att man godkänner en nedskärning av reserven i enlighet med bilaga II.
Vad den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken beträffar, innehåller resolutionen även en ståndpunkt från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, framför allt beträffande en nedskärning av reserven till katastrofinsatser till förmån för stödet till andra politiska åtgärder, så som stödet till demokratiseringsprocesser, valförfaranden och konfliktförebyggande åtgärder och till det som framgår av den föreslagna kontoplanen i resolutionens bilaga II.
Budgetutskottet och föredragande begär därför att parlamentet godkänner detta betänkande som ett mandat inför förhandlingarna mellan Europaparlamentets delegation och rådet.

Sonneveld
Herr ordförande! Under detta sammanträde fastställer parlamentet mandatet för förhandlingarna med rådet, framför allt om de obligatoriska jordbruksutgifterna för 1999 inom ramen för det så kallade ad hoc-förfarandet. Under de gångna åren har vi haft mycket positiva erfarenheter av detta förfarande, framför allt det gångna året beträffande budgeten 1998. Alla berörda parter anser att vi måste fortsätta med detta arbetssätt, även kallat Tillich-Mulder-förfarandet. Det innebär att tyngdpunkten i förhandlingarna mellan parlamentet och rådet inte längre ligger på fastställandet av budgetförslaget, utan i stället infaller på hösten när kommissionen kommer att skicka en eventuell ändringsskrivelse till budgetmyndighetens två avdelningar där de mest aktuella uppskattningarna för de obligatoriska utgifterna kommer att vara inarbetade.
För närvarande krävs ett svar på frågan om vilka ändringar som är tänkbara i det preliminära budgetförslaget, både på inkomst- som på utgiftssidan. På grundval av de faktiska utgifterna för budgetåret 1998 menar parlamentet att det kan finnas möjlighet att göra besparingar för 1999. Det låter denna förväntan komma till uttryck genom att avsätta ett belopp på 700 miljoner ecu i en allmän reserv. Det är till osäkerheter på marknaden och till stödåtgärder.
Å andra sidan kännetecknas detta förslag av att det förespråkar en linjär nedskärning inom kategorin jordbruk tills vidare. På detta sätt blir den eventuella nedskärningen temporärt underställd en förväntan om att kommissionen i sinom tid skulle kunna komma med förslag till en mer selektiv nedskärning för vissa konkreta budgetplaner. Denna lösning är temporär. Parlamentets uttryckligen fastlagda åsikt om att vara emot en faktisk linjär nedskärning av de obligatoriska jordbruksutgifterna, den är nämligen fortfarande helt oförändrad. Naturligtvis måste förfarandet fungera väl även om det på det hela taget inte blir några besparingar utan i stället ökningar av utgifterna.
Jag vill också säga några ord om stödåtgärderna till följd av 1992 års jordbruksreform. Dessa åtgärder åtnjuter ett allt större intresse, och utgifterna ökar starkt. Ändå saknas det en god analys och utvärdering av dessa åtgärder. Parlamentet anser att en sådan utvärdering måste komma mycket snart, framför allt eftersom dessa åtgärder kommer att utgöra en viktig del av den nya landsbygdspolitik som kommissionen har föreslagit. Parlamentet och rådet måste kunna fatta ett välgrundat beslut om detta. Då är det hög tid att parlamentet grundligt fördjupar sig i hur pass effektiva dessa stödåtgärder är.
Parlamentet kommer att föreslå en höjning av budgetposten för bedrägeribekämpning inom jordbrukssektorn. Detta överensstämmer med kommissionens intention att starta nya program på detta område. Ansträngningarna på det området får inte mattas. Genom att nu säkerställa finansieringen kan nya åtgärder från kommissionens sida omedelbart påbörjas.
Till sist föreslås i Dührkop Dührkopbetänkandet att skapa en ny indelning för kategorin jordbruk. Det är framför allt skillnaden mellan underkategorierna traditionella utgifter för organisation av marknaden och de starkt ökande direkta betalningarna till producenter som är mycket värdefull. Det gäller för övrigt också för underkategorin utgifter för strukturella åtgärder inom sektionen garanti. Även denna underkategori kräver mycket speciell uppmärksamhet just med tanke på den aviserade politiken i Agenda 2000. Det handlar i alla dessa fall om obligatoriska jordbruksutgifter, men det innebär inte att de skulle kunna undandra sig parlamentets politiska inflytande. Det sätt på vilket parlamentet skulle kunna utöva denna befogenhet på ett meningsfullt sätt måste utgöra en del av ett interinstitutionellt avtal, ett nytt avtal. Emellertid är en ny indelning så som föredraganden nu har föreslagit en god början till detta.

Brinkhorst
Herr ordförande! Dührkops betänkande visar att framsteg kan göras i parlamentet utan att fördraget behöver ändras. Under många år har rådet vägrat att låta budgeten genomgå en lämplig demokratisk kontroll. Vi har kämpat i åratal för att få en lämplig övergripande budgetkontroll, både för obligatoriska och icke obligatoriska utgifter. Vi har också kämpat länge för att få demokratisk kontroll över fiskeriverksamheten och för att budgeten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall falla under demokratisk kontroll. Detta bevisar att vi kan göra framsteg utan fördragsändringar, under förutsättning att parlamentet är konsekvent, effektivt och inte använder för mycket pengar. Detta är vad vi har nu: ad hoc-förfarandet.
Det har tagit kommissionen en viss tid att förstå att det motverkar sitt eget syfte att beräkna budgetutgifterna alltför högt inom jordbruksområdet. För två år sedan började vi komma någon vart och jag gratulerar min kollega Tillich som lyckades utverka ett fast åtagande både från kommissionen och rådet att godta reservprincipen. Det har sagts mycket om reserven. Det har alltid sagts att den är liktydig med maktmissbruk från parlamentets sida. Reserven är dock inte maktmissbruk från parlamentet: den innebär lämplig användning av offentliga medel av ett offentligt kontrollerat lagstiftningsorgan. Det är mot denna bakgrund jag tror att vi har den bästa utgångspunkten för de överläggningar som kommer att påbörjas inom de närmaste veckorna.
Bara en kommentar om den rättsliga grunden. Nu i eftermiddags visades det återigen under debatten med kommissionär Liikanen att den rättsliga grunden egentligen inte handlar om lag och rätt, utan den politiska viljan att förstå medborgarnas behov. Det faktum att 90 budgetposter för närvarande är upphävda är en skam för utvecklingen av det civila samhället. Vi har just godkänt Hermanbetänkandet som mycket tydligt klargör att vi kan göra framsteg under förutsättning att rådet är redo att samarbeta med oss. För att undvika missförstånd: om vi inte uppnår ett politiskt genombrott om den rättsliga grunden i ett trepartsmöte kommer relationerna mellan parlamentet och rådet, men jag skulle också vilja tillägga relationerna mellan parlamentet, rådet och kommissionen, att lida skada: jag hoppas att detta meddelande även når fram till de som inte var närvarande här i dag. Jag ser att kommissionären för Afrika är här och jag hoppas att han kan vidarebefordra meddelandet till jordbrukskommissionären. Jag anser vi har en bra utgångspunkt genom det vi har åstadkommit hittills, och jag är övertygad om att vi kommer att reda upp saken.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! Det ad hoc-förfarande som föddes av bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993 för jordbruksutgifterna har utsträckts till avtal om fisket och utrikespolitiken och den gemensamma säkerheten. Den har medgivit odiskutabla framsteg, liksom en förbättring av budgetförfarandet och av själva budgeten för europeiska unionen. Samförståndet som föregick den andra behandlingen av budgeten 1998 är det bästa exemplet på det.
Å ena sidan får Europaparlamentet insyn i jordbruksutgifterna och å andra sidan kan rådet genom att acceptera vissa synpunkter från parlamentet i de obligatoriska utgifterna uppnå vissa eftergifter på området för icke obligatoriska utgifter, som i det förgångna ofta har utgjort ett stridsäpple genom omfattningen av Europaparlamentets budgetbeslut, som har bedömts vara orimliga, om inte rentav en orsak till konflikter mellan budgetmyndighetens två grenar. Ett annat viktigt och positivt framsteg är det avtal som har slutits mellan rådet och kommissionen, på grundval av vilket kommissionen för närvarande skall framlägga ett korrigerande dokument för jordbruksutgifterna med sitt preliminära förslag före den första behandlingen av budgeten för att bättre tillåta en utvärdering av budgetbedömningarna, en process som ofta är svår när det gäller jordbruket.
Dessa framsteg är helt och hållet acceptabla, för de medger samtidigt att man gör slut på en sorts skyttegravskrig i budgetfrågor mellan parlamentet och rådet, vilka har varit alldeles för segslitna i det förgångna, och å andra sidan ger de parlamentet mer sammanhållning och enhet i utövandet av dess befogenheter. Situationen med ensidig förlamning för vårt parlament som gav oss makt bara över halva budgeten är nu förbi och overklig. Ja, till ad hoc-förfarandet i egenskap av gott uppförande mellan två grenar av makten över budgeten, där artigheten på budgetområdet tillåter bättre resultat för upprättandet av budgeten. Låt oss dock se till att detta inte skapar oklarhet beträffande befogenheterna på ett försåtligt sätt, för parlamentet handlar det nämligen om inte mindre än att föreslå ändringar av strukturen och klassificeringen av de icke obligatoriska utgifterna.
Utan att åter ta upp det berättigade i ad hoc-förfarandet kan vi likväl inte på denna punkt hålla med föredraganden av det viktiga skälet att jordbruksutgifterna på grund av deras specifika karaktär i huvudsak inte skulle kunna banaliseras till icke obligatoriska utgifter. En icke obligatorisk utgift är till sin natur underkastad lagstiftarens fria vilja, enligt de valda alternativen. Det är t.ex. tillåtet att reducera ett budgetanslag för ett energiprogram med vindkraftverk beroende på det intresse och den trovärdighet som man tillmäter denna energikälla. Det är helt annorlunda med de flesta jordbruksutgifter, lika mycket utgifterna för marknadsstöd, direkt stöd eller strukturella åtgärder. Det är utgifter som till sin natur bör garanteras, och jag anser att deras speciella karaktär bör undandra dem från överdrivna ältanden om klassificering. Ad hoc-förfarandet bör begränsas till tillämpningen av det interinstitutionella avtalet och inte gå utanför dess ram. Utan att gå mot strömmen är det ett steg som min grupp och jag själv inte skulle kunna ta.

Miranda
Herr ordförande! För det första ett påpekande av allmän karaktär, för att säga att vi anser att ad hoc-förfarandet är positivt som en väg för parlamentet att medverka till förbättringar i fördelningen av de obligatoriska utgifterna, speciellt jordbrukskostnaderna, och att garantera större stränghet och mer insyn i dem.
Emellertid anser vi också - vilket vi vill understryka - att detta förfarande inte får eller bör degraderas genom att omvandlas till en ren mekanism för att föreslå utgiftsminskningar. På samma sätt säger vi angående specialreserven, i kategori 1, som har föreslagits. Vi kan faktiskt vara överens om dess bildande, för att möta marknadens osäkerheter. Vi anser dock att uppfyllandet av den inte bör ske på ett mekaniskt sätt, utan bör konsolideras och begränsas till mycket noggrant definierade situationer.
I detta sammanhang är det dock för oss en speciellt kontroversiell ide som redan väckts i ett tidigare betänkande: tanken om berörd reserv. Vi förstår avsikten att avlasta budgetansträngningarna för medlemsstaterna, men vi kan inte låta bli att fästa uppmärksamheten på de faror som en sådan inriktning för med sig, såväl med ett prejudikat som tenderar att bli allmänt, som, framför allt, en väg för att helt och hållet förvägra de egna resurserna.
Om inte vissa förebyggande åtgärder vidtas finns risken att dessa egna resurser förvandlas till rena à la carte-transfereringar från medlemsstaternas sida. Ingen av oss skulle säkert vilja ha en sådan situation.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Innan jag går in på Dührkop Dührkops utmärkta betänkande känner jag ett behov att göra en kompletterande anmärkning till eftermiddagens debatt om rättsliga grunder, som jag tror är relevant och som inte har nämnts. Den avgörande frågan är nämligen inte om man måste rätta sig efter domen. Det behöver inte diskuteras. Den avgörande frågan är i stället hur vi får rådet att gilla en sådan politik som parlamentet vill verka för? På den frågan har vi tyvärr hittills inte lyckats ge något institutionellt svar. Så länge rådet vägrar att gå oss till mötes på den punkten kommer vi att reagera med våra medel som budgetinstans och utöva påtryckningar.
På budgetutskottets senaste sammanträde var alla grupper överens om att helt och fullt utnyttja utrymmet som står oss till buds i budgeten för 1999 i kategorierna 3 och 4, för det fall rådet uppträder motvilligt. Rådet måste få veta att vi är beredda att bemöta en blockad från dess sida, när allt kommer omkring handlar det om inte mindre än 1, 3 miljarder ecu. Rådet kan vara säkert på att vi kan använda dessa pengar på rätt sätt. I trepartsmötet måste det bekänna färg till frågan.
Nu till Dührkops betänkande. Detta hänvisar - om man abstraherar från de enskilda förutsägelserna - till tre avgörande institutionella stridsfrågor som måste lösas i samband med nästa interinstitutionella överenskommelse. Det gäller, utöver det redan berörda problemet med rättsliga grunder, problemet med klassificering av utgifter liksom en föraning om frågan om ökad flexibilitet genom inrättandet av en reserv. På detta sätt är Dührkopbetänkandet en viktig etapp på den steniga vägen mot ett interinstitutionellt samarbete. Min grupp stöder föredragandens och utskottets för jordbruk och landsbygdens utveckling bemödanden, att ge utvärderingen av programmen större uppmärksamhet. Detta gäller naturligtvis även för program för ett uthålligt regionalt lantbruk.
Emellertid vill vi understryka att vi måste tillgripa alla tillgängliga medel just vid dessa program, vilka förutsätter ett starkt engagemang från medlemsstaternas sida, för att säkerställa att de når ned till folket. Beträffande instiftande av en försäkringsfond för att mildra skadorna till följd av djurepidemier vill jag framhålla att det för mig avgörande motivet är ansvarsfriheten för budgeten. Under denna premiss skulle prövningarna ske under upprätthållande av självförsäkringsprincipen. Av denna anledning kan jag vid denna tidpunkt inte rösta för ännu en utgiftspost i budgeten.
Till slut några ord om utgifterna i samband med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I Amsterdamfördraget valde vi att tillämpa vi ett ad hoc-förfarande på grund av att det föreföll oss viktigt att bevara den icke obligatoriska karaktären på dessa utgifter. Detta förfarande förutsätter dock ett visst lägsta mått av ömsesidigt ansvar, som enligt mitt tycke inte har iakttagits från rådets sida. Särskilt betänkligt är att varken råd eller kommission hittills har tillmötesgått parlamentets önskemål om inrättande av en civil europeisk fredskår.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, kära kolleger! Än en gång behandlar vi här i Bryssel ett viktigt betänkande om budgetförfarandet, i strid med de texter som reglerar vår möteplats och vilka har bekräftats av EG-domstolen.
Det betänkande som har förelagts oss är långt ifrån neutralt. Om i teorin detta ad hoc-förfarande består av samråd i formaliserade diskussioner mellan budgetmyndighetens två grenar om summan och fördelningen av obligatoriska utgifter och icke obligatoriska utgifter, tillåter detta förfarande i praktiken Europaparlamentet att inleda en dialog och utöva en veritabel politisk utpressning mot rådet om summan av de obligatoriska utgifterna liksom om vissa utgifters karaktär. Jag skall närmare gå in på de två kategorierna, som utgör föremål för inledandet av ett ad hoc-förfarande i betänkandet, jordbruksutgifterna och utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Vad beträffar jordbruksutgifterna rättfärdigar Europaparlamentet sitt reguljära tillgripande av ad hoc-förfarandet med argumentet om en permanent överskattning under tio senaste åren. Budgetutskottet anser att vissa poster i jordbruksbudgeten alltid är överdrivna. Det kräver att kommissionen skall lägga fram en ändringsskrivelse för att i budgeten införa endast sådana anslag som ligger så nära de verkliga behoven som möjligt. Men, låt er inte luras beträffande budgetutskottets verkliga motiv. Det handlar faktiskt om att få inflytande över de obligatoriska utgifternas karaktär, innehåll och summa, som normalt kontrolleras ensidigt av rådet. Jag lämnade in ett ändringsförslag, som förklarade att parlamentet betraktade ad hoc-förfarandet som ett instrument som syftade till en bättre fördelning av anslag och inte som ett politiskt medel avsett att ifrågasätta den rådande maktbalansen mellan budgetmyndighetens två grenar. Detta ändringsförslag avslogs.
Vad beträffar utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är problemet något annorlunda. Till en början tillämpade Maastrichtfördraget en distinktion i behandlingen av dessa utgifter. Det interinstitutionella avtalet av den 16 juli ändrade sakernas tillstånd utan att respektera förfarandet, och utan att vänta på en ratificering av Amsterdamfördraget. Det finns även där en vilja att ändra texterna och att ha inflytande på det som rådet föreslår. I motsats till vad som har sagts oss är ad hoc-förfarandet inte ett sätt att rationalisera utgiftsbehandlingen, utan en vilja att omdefiniera klassificeringen av dessa utgifter.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Att budgeten för 1999 är den sista av de nuvarande budgetplanerna innebär att det är en budget som, trots att den följer samma linje som tidigare år, har siktet inställt på det som kommer att bli de nya budgetplanerna, och detta stämmer även för jordbruket. Vi vet mycket väl att syftet med ad hoc -förfarandet inte är att ifrågasätta budgetmyndigheternas kompetens utan tvärtom att underlätta diskussionerna mellan rådet och parlamentet om klassificeringen av utgifterna.
Budgetutskottet godkände Dührkops betänkande om ad hoc -förfarandet samtidigt som man erkände förtjänsterna hos Tillich-Mulder-förfarandet som initierades förra året. Vi kommer åter att tillämpa samma förfarande på den ändringsskrivelse som kommissionen lägger fram i slutet av oktober för att uppnå en bättre överensstämmelse mellan de förutsedda utgifterna och de faktiska utgifterna.
Jag vill också poängtera det faktum att vi i väntan på kommissionens ändringsskrivelse har röstat för upprättandet av en särskild reserv för förändringar på marknaden och följdåtgärder på 700 miljoner ecu som kommer från en linjär nedskärning av alla B1-poster inom EUGFJ-garanti utan att den totala summan ökar, för att på det viset undvika en överskattning av jordbruksutgifterna. Sedan är det en annan sak om rådet är villigt att godta detta.
En annan nyhet som vi stöder är den nya kontoplanen för utgifter som Dührkop föreslår i enlighet med utgiftsmålen i syfte att göra en bättre uppskattning av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Å andra sidan - i brist på en överenskommelse med rådet om den rättsliga grunden för trepartsmötet och i enlighet med domstolens dom - föreslår föredragande att man i den särskilda reserven inför beloppen i de budgetposter vars rättsliga grund ännu inte är antagen. På det viset överför man inte medel från reserven till budgetposten förrän den rättsliga grunden är antagen.
Det nämnda Tillich-Mulder-förfarandet omfattar även de internationella fiskeavtalen, så kommissionens ändringsskrivelse kommer möjliggöra en bättre uppskattning av situationen för de pågående förhandlingarna och att man, om dessa inte skulle avslutas i tid, kan besluta om nya nedskärningar av de belopp som införts i reserven.
Jag vill inte avsluta, herr ordförande, utan att nämna att det finns de som betraktar de reserver som åsyftas med viss misstro, och hellre utsätter sig för risker genom att spara alla utgifter till årets slut för att sedan bli tvungna att göra alla utbetalningar på samma gång.
Vad beträffar finansieringen av GUSP kan vi godta en minskning av den totala summan för katastrofinsatser under förutsättning att anslagen till konfliktförebyggande åtgärder ökar.

Virrankoski
Herr ordförande! Dührkop Dührkop har utarbetat ett grundligt betänkande och jag tackar henne för det. Jag skulle vilja stanna och betrakta närmare punkterna 13 och 14. Där talas det om jordbrukets miljöstöd, förtidspensioneringar och beskogning.
För det första skulle jag vilja påminna om att Europeiska unionens gemenskapspolitik och finansiering inte borde utvidgas till det egentliga skogsbruket. Endast beskogning i syfte att minska jordbrukets åkerareal torde kunna ingå i Europeiska unionens verksamhetsområde, likaså åtgärder som syftar till att förhindra erosion och ökenspridning. Speciellt i punkt 14 tar man upp den bedrivna jordbrukspolitiken. Där anses att kraven som berör jordbruket är alltför oprecisa och icke-förpliktigande. Samtidigt begär man att kommissionen skall lägga specifika förslag för att främja jordbruket, till exempel genom att utveckla regler för god jordbrukssed och operationella miljö- och produktionsnormer.
Enligt min mening litar man i punkt 14 alltför mycket på förvaltningen och byråkratin, till och med på bestämmelser ända upp till den regionala nivån. Man måste komma ihåg att Europeiska unionen är en gemenskap med 370 miljoner invånare. Det är otänkbart att kommissionen ens skulle ha förmåga att upprätta god jordbrukssed för Europas alla hörn. Detsamma gäller detaljerade normer. Exempelvis när det gäller mitt eget land ändrade kommissionen i våras flera gånger den sista dagen för sådd. Varför försöker kommissionen bestämma över en sådan detalj? I medlemslandet har man bedrivit jordbruk ihundratals år. Där vet man säkert när man kan så i jorden och när man inte kan.
Grundförutsättning för den gemensamma jordbrukspolitiken är att man respekterar subsidiaritetsprincipen. Ansvaret för jordbruket ligger förutom hos Europeiska unionen även hos medlemsländerna. Hittills har jordbrukets miljöskydd och andra därmed förknippade åtgärder skötts genom avtal mellan medlemslandet och Europeiska unionen, där båda parter har tagit del av kostnaderna. Medlemslandet har det huvudsakliga ansvaret för det praktiska genomförandet och kontrollen. Detta har fungerat bra eftersom medlemslandet haft både funktionellt och ekonomiskt ansvar. Jag hoppas att dessa subsidiaritetsfrågor får en positiv lösning i samband med nästa reform av den gemensamma jordbrukspolitiken när man fattar beslut om Agenda-2000-programmet.

Mulder
Herr ordförande! Jag skulle vilja ägna mig åt en aspekt i Dührkop Dührkops mycket intressanta betänkande, och den handlar om bekämpning av djursjukdomar. Vi har under de gångna åren sett att detta kostar mycket pengar i den europeiska budgeten, det har vi sett vad gäller BSE och framför allt svinpest. Vilken är situationen för närvarande när det bryter ut en smittosam sjukdom? Situationen för närvarande är att medlemsstaten står för 50 procent av dessa kostnader och den europeiska budgeten för de övriga 50 procenten. Nu är utvecklingen för närvarande så att i vissa medlemsstater, och jag behöver bara nämna ett land som ligger mig ganska nära, Nederländerna, där är det så att jordbrukarna i Nederländerna måste stå för dessa 50 procent nationellt. Den stora frågan är att det står helt klart att det inte är på det sättet i andra länder. Anser inte kommissionen att det skulle kunna handla om ett möjligt fall av konkurrensförfalskning? Skulle det kunna vara möjligt att kommissionen på inte allt för lång sikt - jag bad om det en gång redan i maj - skulle kunna övergå till en utvärdering av alla planeringar för bekämpning av djursjukdomar som för närvarande finns i Europeiska unionens medlemsstater?
Vad beträffar Dührkop Dührkops förslag om att undersöka om det är möjligt att inrätta en försäkringsfond för detta på europeisk nivå tror jag att det säkert är mödan värt att överväga, men innan vi kan övergå till det återstår en hel del detaljer att diskutera.

Pinheiro
Herr ordförande! Kommissionen är glad att Europaparlamentet verkar godta det totala belopp som föreslagits till Europeiska jordbruksfonden, och att man i princip är överens om hur medlen skall fördelas mellan sektorerna. Denna budgets stramhet märks tydligt, inte bara genom dess " nolltillväxt" , utan också genom de ansträngningar som har gjorts för att minska den överbudgetering som förekommit förr när det gällt vissa budgetposter.
När det gäller det föreslagna skapandet av en reserv inom jordbruksfonden måste jag säga att kommissionen inte kan se hur skapandet av en reserv utan att göra några ändringar av det totala beloppet skulle bidra till vårt gemensamma mål, nämligen en stram budget. Kommissionen är emot en linjär minskning av alla poster för att fylla en reserv.
Om detta är budgetmyndighetens önskan, kan emellertid kommissionen acceptera att märka omkring 250 miljoner ecu som " preliminära anslag" och placera dem i reservkapitlet B0-40. Dessa anslag kan tas från fem budgetposter, som antingen tenderade att vara ständigt underutnyttjade under perioden 1994 till 1997, eller där utgifterna är osäkra, som till exempel bekämpning av sjukdomar hos djur. Att minska anslagen till åtgärder för kontroll och skydd med 3 miljoner och föra in dem i kapitel B0-40, verkar ologiskt. Kommissionen skulle inte kunna genomföra någon utvärdering av de kompletterande åtgärderna, som parlamentet begärt, och som den åtagit sig, om parlamentet drar tillbaka anslagen.
När det gäller överföringen av ett tillägg på 17 miljoner ecu till B0-40, som erhålles genom en linjär minskning av budgetposterna, så kan kommissionen inte se nyttan med detta. I sitt preliminära budgetförslag har kommissionen åtagit sig att presentera nya åtgärder för kontroll och förebyggande av bedrägeri, om möjligt inom ramen för ändringsskrivelsen.
I framtiden kommer ändringsskrivelsen för jordbruket, som kommer under hösten, att vara ett mycket viktigt steg i budgetprocessen för jordbruksfonden. Precis som innan kommer den att se till att den senaste utvecklingen inom produktion och på marknaderna beaktas. I detta avseende visar inte utvecklingen fram till nu att vi kan förvänta oss besparingar på det belopp som föreslås i 1999 års preliminära budgetförslag. Ändringsskrivelsen kommer också att ge möjlighet till uppdateringar mot bakgrund av lagstiftningsbeslut, inklusive de om prispaketet, marknadsreformer och, förmodligen, antagandet av det jordbruksmonetära systemet som en följd av införandet av euron.
Vad gäller fiskeavtalen, så kan nu kommissionen, enligt de nya beräkningarna, stödja två ändringar av det preliminära budgetförslaget om budgetmyndigheten kan godta dem. Den första gäller överföringen av 0, 5 miljoner ecu från post B7-8000 till reserven i samband med avtalet med Gambia som sannolikt inte kommer att undertecknas under 1998 och sålunda inte vara i kraft i början av 1999. Den andra är en minskning med upp till 7 miljoner ecu av reserven avsedd för nya avtal, beroende på det faktum att det troligen inte kommer att bli möjligt att sluta ett nytt avtal med Ryssland under den närmaste framtiden, för vilket ett sådant belopp hade avsatts i reserven. Kommissionen kommer emellertid vid ett senare skede lägga fram uppdaterade beräkningar och föreslå motsvarande ändringar i förslagen till nya avtal. Som avtalades under trepartsmötet i mars 1998, borde det slutliga överförandet mellan reserven och budgetposten beslutas i ändringsskrivelsen som kommissionen kommer att överlämna till budgetmyndigheten i slutet av oktober.
Till sist, när det gäller finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, vad gäller posten för brådskande åtgärder (B8-015), har anslagen som föreslagits i det preliminära budgetförslaget för 1999 ökats mot bakgrund av det ganska snabba verkställandet under de första månaderna av 1998. Kommissionen skulle emellertid kunna stödja en viss justering nedåt av det tilldelade beloppet, som till exempel de 2 miljoner euro som föreslås av Europaparlamentet och till exempel stärka posten för förebyggande av konflikter och stöd till fredsprocesser (B8-013).
Mindre ändringar i nomenklaturen utgör inga problem för kommissionen. Om man emellertid inte kan komma överens om vissa budgetposter föreslår kommissionen att man återgår till nomenklaturen som godkändes under 1998 års budgetdiskussion, eller den nomenklatur som godkändes i det interinstitutionella avtalet.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Jag vill att man är på det klara med att denna resolution inte föreslår någon reserv för stödåtgärder. Jag har mycket tydligt förklarat att föredraganden hellre hade velat begära flera specificerade reserver i stället för en gemensam reserv. Det var dock en gemensam reserv man till slut enades om i en överenskommelse med jordbruksutskottet. Och om ni läser noga, så står det " tillfälligt linjär" i betänkandet. Parlamentet har under åren med ad hoc -förfarandet tydligt visat att man är emot linjära nedskärningar. För ögonblicket, och tills dess att vi kan utläsa de verkliga behoven i ändringsskrivelsen, föredrar vi dock att säga " tillfälligt linjär" .
När det gäller fiskeavtalen, herr kommissionär, vill jag påpeka att vi båda vet att inte bara avtalet med Ryssland, utan även vissa andra avtal, har små möjligheter att rymmas inom budgeten för 1999. Det återstår att se framemot hösten, precis som med jordbruksutgifterna, när vi får ta del av budgetändringarna.

Pinheiro
Tack så mycket, fru Dührkop, för era klargöranden och preciseringar som jag givetvis noterar. Vad det gäller fiskeavtalen, och då jag ibland deltar, åtminstone delvis, i förhandlingarna om vissa av dessa avtal, är det emellertid extremt svårt att göra en säker förutsägelse. Jag skall ge ett exempel: fiskeavtalet med Sydafrika. Det är ett avtal som förra året tycktes omöjligt, där förhandlingarna inleddes i år, och där det, trots allt, finns förhoppningar om att kunna underteckna det i slutet av året.
Det finns förhoppningar, men inte mer än så! Det hänger nämligen mycket mer på de sydafrikanska myndigheterna än på gemenskapens. Därför måste vi möta dessa frågor med en viss försiktighet, och acceptera att det finns en viss osäkerhet. Det var detta klargörande jag ville ge, och med det säga att jag därigenom förstår dels min kollegas svårigheter, dels ledamotens och hennes kolleger, då de vill ha en sträng budget och samtidigt stöter på dessa osäkerhetsmoment som de tvingas att arbeta med.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pinheiro.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

System för försäljningskontroll
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0230/98) av Garosci för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rapport om de system för försäljningskontroll som tillämpas av medlemsstaterna (KOM(96)0245 - C4-0589/96).

Garosci
Herr ordförande! Detta är mitt första inlägg i min nya position i detta parlament, äntligen i centrum.
Den 30 juni 1999 - låt oss börja med en glad nyhet - skulle kunna vara den sista dagen som resenärer mellan medlemsstater kan köpa karakteristiska artiklar, konsthantverk, lyxartiklar, alkohol eller tobak skattefritt i s.k. duty free -butiker. Denna förfallodag kommer att innebära en förändring av ett viktigt fenomen som följt de europeiska resenärerna under femtio år. Detta avskaffande är dock en direkt följd av inrättandet av den inre enhetliga marknaden den 1 januari 1993. Med hänsyn till sektorns sociala och ekonomiska betydelse har rådet beviljat ett speciellt uppskov från den 1 januari 1993 till den 30 juni 1999 för att göra det möjligt för denna sektor att gradvis lämna det skattefria systemet. Rådet har även godkänt skattefri försäljning i de två terminalerna i tunneln under Engelska kanalen under uppskovstiden och har fört tullfriheten för tredje land till 175 ecu och för EU-länder till 90 ecu. Eftersom det inte finns någon kontroll vid gränserna har rådet fastställt vissa miniminormer för kontroll av skattefri försäljning, vilket diskuteras i detta betänkande.
Kommissionen skulle före 1994 ha lagt fram en rapport inför rådet om hur övergångssystemet fungerade och om de olika systemen för försäljningskontroll. Denna rapport lades fram först 1996 och nu, lite mer än ett år innan uppskovet förfaller, har parlamentet ombetts uttrycka sig om kommissionens rapport och alltså indirekt om framtiden för duty free .
Den första flygplatsen som införde skattefri försäljning var Shannon i Irland 1947. För att kunna bilda sig en uppgift om utvecklingen för denna flygplats med skattefrihet kan man se hur de från den första resan 1945 med tretton passagerare uppnådde en omsättning på 10 miljoner dollar 1977. Shannons idé spridde sig snabbt i hela Europa, och från den stunden införde alla större flygplatser duty free . Färjorna följde flygplanens exempel, även de utvecklade skattefri försäljning ombord, framför allt de mindre färjelinjerna, och än i dag upptar denna försäljning en viktig driftkostnad. Denna sektor väger i dag tungt i Europeiska unionen med tre viktiga vägar - flygplatser, färjor och ombord på flygplanen - med en omsättning på 7 miljarder dollar 1996.
1991 uttalade sig kommissionen till förmån för att lägga fram en studie om de sociala och ekonomiska följderna av avskaffandet av duty free . Tyvärr så framställdes denna rapport aldrig, och de fakta som vi i dag har för att förstå denna sektors egentliga betydelse är fortfarande de som sektorerna framställt, samt en studie av Europaparlamentet. Inrättandet av en inre marknad den 1 januari 1993 och den relativa avsaknaden av gränser i gemenskapen har krävt en upprättning av ett kontrollsystem som garanterar att den på förhand fastställda tullfriheten respekteras. Den ansvarige för duty free, och här kommer vi till den centrala punkten i betänkandet, måste samtidigt söka uppnå två mål - öka verksamhetens försäljning och samtidigt kontrollera att försäljningen inte överskrider de bestämda gränserna.
Kommissionen uttrycker en värdering som är allt annat än tillfredsställande vad beträffar affärsidkarnas respekt för de riktlinjer som rådet fastställde 1992. I de flesta fall har butikernas ansvariga inte använt system som gör det möjligt att beräkna inköpen, och inte heller har de förberett system som kan räkna ut återstående skattefria inköp för passagerarna. Slutligen har inte någon kontroll över inköp på flygplanen samordnats. Den ansvarige för duty free känner inte till all information om passagerarens resa vid det enstaka inköpet. Detta beror på luckor i systemet för kontrollen, men samtidigt kan det rättfärdigas med tanke på att förberedelsen av verkliga samordnade kontroller mellan olika transportmedel och vid olika tillfällen under resan skulle ha betytt en enorm ekonomisk belastning för affärsidkaren.
Affärsidkarna gör ingen kontroll utöver den som den ansvarige för lagret gör och de garanterar endast att varorna inte lämnat lagret eller det skattefria området utan att ha registrerats. De luckor som har noterats beror antagligen på att medlemsstaterna sinsemellan ännu inte haft tid att organisera och investera i dessa system.
Uppskovet till den 30 juni 1999 skulle ha kunnat utgöra ett sätt att bemöta sektorn och tillåta en nödvändig, gradvis anpassning, men duty free -systemet har från 1991 till i dag inte sökt den nödvändiga affärsmässiga ändringen som behövs för att förbereda inför upphörandet den 30 juni 1999. Dessutom ställs ett problem med rättvisa gentemot samtliga traditionella affärsidkare. Även om de skulle minska försäljningen, skulle utökandet av flygtrafiken kompensera en eventuell minskning i början. Dessutom betyder inte stängningen av duty free en fysisk stängning av försäljningsställena, men endast upphörandet av skattefrihet för resande inom gemenskapen. En viktig aspekt är även den fysiska placeringen, det är svårt att jämföra duty free och handeln i staden.
Uppbyggandet av en verklig inre marknad måste alltså inbegripa upphörandet av skattefri försäljning inom gemenskapen, varken vi vill det eller ej. Duty free -frågan framlägger däremot sociala och ekonomiska problemställningar som parlamentet inte kan undgå att uppmärksamma. Sektorn sysselsätter direkt ca 140 000 personer och avskaffandet av skattefriheten kommer att ifrågasätta många av dessa arbetsplatser kommer; förutom faran för sysselsättningen, avskaffandet att ha negativa konsekvenser för turistsektorn, framför allt för vissa regioner i utkanterna.
Dessutom kommer avskaffandet av skattefri försäljning att sätta avregleringsprocessen av transportindustrin på spel, framför allt för mindre och mellanstora utövare. Företagens följaktliga rusning för att spara skulle även kunna riskera transportens säkerhet.
Vi litar därför på den ändring som ålägger kommissionen att använda regionalfonderna. Man förstår att beslutet att avskaffa duty free -försäljningen, förutom nya enhälliga politiska uppskattningar, är definitivt och att de föga tillfredsställande uppskattningarna som kommissionen uttryckt delas. Förslaget att använda duty free -systemet även vid införandet av euron är viktigt. Förutsatt att förfallodatumet 30 juni 1999 kvarstår är det vår plikt att förse affärsidkarna med medel och metoder för att förbättra kontrollen, och vad gäller duty free möjligheten för en stegvis gång till normala försäljningsställen.
Vi anser alltså den andra ändringen som jag föreslagit vara fundamental - de är bara två - den som gör det möjligt för resenären, med destinationsort utanför gemenskapen men med dubbel mellanlandning, att kunna köpa skattefritt redan från avreseplatsen.

Metten
Herr ordförande! Den som flyger regelbundet vet att kontrollen av efterlevnaden av reglerna för skattefri försäljning lyser med sin frånvaro, eller i varje fall läcker som ett såll. Den som på en flygplats själv har införskaffat sin högsta tillåtna mängd sprit eller cigaretter får på flygplanet utan svårighet återigen en ny laddning. Den som köper varor utöver det tillåtna skattefria värdet konstaterar att han ändå inte har betalat någon moms, eftersom affärsinnehavaren har tagit på sig denna för sin räkning.
Dessa problem är lika gamla som den skattefria försäljningen själv. Det säger sig självt att de fortfarande inte är lösta. Den skattefria försäljningen inom Europeiska gemenskapen kommer att försvinna i dag om precis ett år, men för resor utanför EU kommer den fortfarande att finnas kvar. Problemet med okontrollerad dubbel skattefri försäljning kommer därigenom att finnas kvar, och om detta handlar detta betänkande.
Min grupp anser i likhet med föredraganden att det är på tiden med en effektivare kontroll och instämmer med hans rekommendationer som är förbluffande lätta att tillämpa. Min grupp anser att det är riktigt att Garoscibetänkandet bara handlar om kontrollen av skattefri försäljning, vilket för övrigt Europeiska kommissionen på nytt har sammanställt en ordentligt föråldrad rapport om. Vi ansåg inte att det var riktigt att återigen ta upp en diskussion om beslutet i Ekofin-rådet i december 1991 om att avsluta den skattefria försäljningen inom gemenskapen, vilket det fanns en ansats till i den ursprungliga rapporten. Naturligtvis är vi också måna om sysselsättningen i affärerna för skattefri försäljning, men i första hand kommer konsumentinköpen att förflytta sig till andra affärer där de kommer att skapa sysselsättning och i andra hand kan regeringarna använda de tillkommande skatteintäkterna för att sänka andra skatter eller företa extra utgifter som kommer att resultera i ny sysselsättning. Även om skattefri försäljning naturligtvis är angenämt för konsumenten så är den nämligen inte gratis. Det är en subvention av flygresor som framför allt kommer den bättre situerade regelbundne resenären till godo, men som betalas av alla medborgare. Det är således en socialt regressiv subvention. Det är en subvention av den transportform som förorsakar mest föroreningar och som diskriminerar miljövänligare transportformer som inte kan få del av denna ynnest. Det är en subvention som gynnar affärer på flygplatser till skillnad från de vanliga affärerna i städer och byar som måste betala moms och punktskatter. Det är framför allt en subvention av alkohol och tobak, för där kommer skattefriheten verkligen i beröring med sådant som ändå inte direkt är produkter som vi, om vi fick välja själva, i första hand skulle subventionera.
Om vi nu undersöker, vilket jag själv har gjort, vem det nu är som egentligen drar fördel av den obetalda skatten, då visar det sig att det bara är en tredjedel som hamnar hos konsumenten och två tredjedelar stannar kvar hos affärsinnehavaren. De stora vinstandelarna som skattefria affärer tar hem på sin försäljning förklarar de enorma kampanjerna och det gigantiska tryck som vi som parlamentsledamöter utsätts för. I betraktande av de argument som jag har givit för detta här skall vi dock inte ge efter för detta tryck. Vi kommer också att stödja Garoscibetänkandet i dess nuvarande form.

Lulling
Herr ordförande! Naturligtvis är jag inte överens med föregående talare, som i egenskap av typisk socialist bara har sett hålen i osten när det gäller den skattefria försäljningen. Däremot hör jag till dem, som bestämt arbetar för att behålla tax-free-butikerna på flygplatser och fartyg, och också för resande inom Europeiska unionen, som skall få behålla möjligheten att inhandla vissa typiska produkter, hantverksföremål och andra varor skattefritt. Emellertid är det planerat att denna möjlighet skall avskaffas den 30 juni 1999. Jag vet att det går att rida på principer. Man kan hävda att den skattefria försäljningen är oförenlig med den inre marknadens principer. Kommissionen, och i synnerhet kommissionär Monti, rider på denna princip; han har avslagit att förlänga fristen ännu en gång, från den 30 juni 1999 till exempelvis den 1 januari 2002, vilket föredraganden Garosci kompromissberett hade föreslagit. Det är nämligen samma tidpunkt som vi får euromynt och eurosedlar i handen.
Jag arbetar inte för tax-free-försäljningen för att underlätta lyxkonsumtion för köpkraftiga chefer på tjänsteresa, men jag kan inte här och nu ignorera att det finns 18 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen och att tiotusentals arbetstillfällen hotas av avskaffandet av tax-free-försäljningen på flygplatser och fartyg, då bortsett från konsekvenserna på flygpriserna. Är det inte lite schizofrent att arrangera storskaliga toppmöten på temat sysselsättning, att ta fram handlingsplaner för uppehållandet och skapandet av arbetstillfällen och samtidigt genom principrytteri äventyra fler arbetstillfällen än sådana program kan skapa? Jag vet också att politik är det möjligas konst, och därför kan jag bara beklaga att föredragande Garosci, som har goda avsikter - och jag vill tacka honom för det och speciellt för att han ville rädda tax-free-försäljningen - har fallit offer för ett förfarande som sopat undan alla hans bra förslag och inskränkt hans betänkande till att bli en strikt reglering av försäljarkontroll.
Jag är medförfattare till två ändringsförslag vars ändamål är att i alla fall försöka motverka att vi inte bara lägger locket på när barnet har fallit ned i brunnen, dvs. när arbetstillfällen har gått förlorade för att tax-free-försäljningen avskaffats, utan att vi redan nu börjar planera för stödåtgärder med sektoriellt och regionalt stöd för de regioner och sektorer som kommer att drabbas värst av avskaffandet av den skattefria försäljningen. Vi vill säkerställa att även gemenskapsmedel avsätts för detta ändamål. Jag hoppas också att parlamentet röstar för vårt förslag om att resande som avreser från hamnar och flygplatser inom Europeiska unionen skall kunna göra skattefria inköp när de måste byta inom gemenskapens gränser för att komma till ett resmål utanför unionen. Detta är speciellt betydelsefullt för Luxemburg, eftersom vi i regel bara kan resa över Frankfurt, Bryssel, Paris och Amsterdam till tredje land, och jag hoppas...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Detta är naturligtvis ett ytterst intressant betänkande, Garoscis betänkande. Det är framför allt intressant på grund av det faktum att vi inte säger det vi egentligen hade velat säga, eftersom utskottet för ekonomi och valutafrågor har beslutat att förhålla sig till betänkandet på samma sätt som Europeiska kommissionen. Om vi börjar genomföra det som står i Garoscibetänkandet, då är det emellertid frågan om hur stor effekt det kommer att ha, för framemot den tidpunkt då byråkratin har bearbetat dessa rekommendationer kommer duty free säkert redan att vara avskaffat redan. Det är i varje fall min bedömning för närvarande.
Ändå anser jag att parlamentet har fattat ett klokt beslut. Parlamentet har inte låtit sig lockas i fällan att göra ett uttalande om ett problem där hanteringen av problemet under alla omständigheter hör till Europeiska kommissionens uppgifter. Då är frågan på hur lång sikt dessa skattefria zoner verkligen skall avskaffas.
I teorin är vi naturligtvis överens med varandra om att dessa skattefria zoner måste avskaffas, men å andra sidan är det väl så att det finns ett antal skatteproblem som Europeiska unionen och rådet i första hand och Europeiska kommissionen inte har löst. Samhället hade kunnat förvänta sig att dessa problem verkligen skulle vara lösta vid det här laget.
En annan fråga är exempelvis hur detta system med avskaffade duty free kommer att fungera inom till exempel EES. Om europeiska medborgare reser från Amsterdam till Schweiz eller från Paris till Norge, då kommer det kanske att få ett annat resultat än om de gör det direkt till Sverige. Jag har således känslan av att vi här sitter med ett problem som vi inte löser med varandra på rätt sätt, eftersom vi å ena sidan föregriper sådana frågor som vi å andra sidan inte har löst. Därför vill jag uppmana Europeiska kommissionen att återigen belysa detta problem från alla sidor och att framför allt se på de effekter som det otvivelaktigt har, och inte bara på rekommendationerna i detta betänkande.

Gallagher
Herr ordförande! Jag tycker att det första intrycket man får när man läser Garoscibetänkandet har att göra med det allmänna behovet av att stärka bestämmelserna som styr inköp av tullfria produkter på flygplatser inom Europeiska unionens territorium. Det är emellertid svårt att vid denna tidpunkt diskutera denna sakfråga utan att hänvisa till det bredare behovet av att upprätthålla tullfri verksamhet i Europa efter år 1999.
Jag har förstått att den avgående ordföranden i Ekofin-rådet beskrivit denna diskussion som den mest känsloladdade på den politiska dagordningen, och jag tror att de flesta skulle hålla med om det. Avskaffandet av tullfri verksamhet skulle vara en mycket bakåtsträvande åtgärd mot bakgrund av det faktum att den har ett så starkt stöd hos de europeiska medborgarna. Det är konsumentvänligt och åtnjuter ett brett allmänt stöd. Faktum är att vid en tidpunkt när många människor känner sig alienerade inför Europeiska unionens verksamhet, tycker de att det är fullständigt obegripligt att EU avskaffar vad som är en mycket populär typ av social shopping för många som arbetar i eller reser till olika medlemsstater i unionen.
Europeiska kommissionen viker inte en tum för de som återigen vill granska effekterna av avskaffandet av denna verksamhet och den effekt detta kommer att få i många medlemsstater i unionen, i synnerhet vad gäller de perifera regionerna. Vi bör inte glömma bort att kommissionen garanterade att denna undersökning skulle ske och de har misslyckats med att uppfylla detta åtagande. Kommissionen gör sig inte särskilt populär i de breda lagren genom att inta en sådan fullständigt osympatisk och kompromisslös hållning.
Den 3 april röstade denna kammare med överväldigande resultat för en resolution som krävde att Europeiska kommissionen skulle genomföra en social och ekonomisk undersökning. Det faktum att Europeiska kommissionen vägrar göra detta styrker återigen det faktum att den är ovillig att lyssna till önskningarna från det enda organ inom Europeiska unionen som är valt i demokratisk ordning. Ministrarna i Ekofin-rådet sammanträdde den 19 maj, och tvärt emot pressens spekulationer fattades inget beslut eller gavs någon bekräftelse av rådet att verksamheten skulle avskaffas. Frågan kommer tillbaka på Ekofins föredragningslista när arbetsdokumenten i frågan har utarbetats. Jag välkomnar det faktum att Garosci i sitt betänkande tror och inser att en alternativ lösning måste hittas i stället för att avskaffa den tullfria shoppingen. Han gör den uppenbara och korrekta observationen att beslutet omedelbart skulle innebära en stor osäkerhet för en sektor som har 140 000 anställda i Europa.
Om den tullfria verksamheten upphör kommer effekterna för mitt land, Irland, att bli mycket allvarliga. Det kommer att bli förluster av arbetstillfällen inom alla sektorer; prishöjningar för resor både med flygplan och båt; högre åtkomstkostnader för resor; hot mot verksamheten för färjetjänst året runt till och från Irland. Det är en mycket allvarlig situation och jag hoppas att kommissionen åtminstone tar hänsyn till åsikterna som denna kammares ledamöter hyser, och vad det stora flertalet av medborgarna i unionen tycker.

Blokland
Herr ordförande! Allra först vill jag uttrycka min uppskattning för det faktum att kollega Garoscis betänkande begränsar sig till det ämne som det skall handla om: system för försäljningskontroll. Utskottet för ekonomi och valutafrågor sammankallade till en utfrågning om detta som tyvärr visade sig vara överbefolkad av påtryckningsgrupper som pläderade för att tax-freeförsäljningen skall bevaras.
Rapporten från Europeiska kommissionen ljuger inte om detta. Vad kontrollen beträffar saknas allting. Huvudorsaken till detta är att en av grundprinciperna för administrativ kontroll inte efterlevs. Försäljaren som har intresse av att uppnå en så hög omsättning som möjligt måste samtidigt se till att hans kunder inte överskrider inköpsgränserna. Det leder oåterkalleligen till att de förbättringar som föredraganden föreslår förblir tillfälliga åtgärder, vilket inte hindrar att de verkligen är välkomna.
Tax-freeförsäljningen vid resor inom gemenskapen står i strid med den gemensamma europeiska marknaden. På grund av den bristfälliga kontrollen förorsakar de en ännu större konkurrensstörning. Prisnivån ligger trots tax-freesystemet på en rätt hög nivå. Kollega Metten påpekade det också. Konsumenten har således knappast någon fördel av det, inte minst eftersom sysselsättning på konstgjord väg sugs bort från de normala distributionskedjorna och små affärsinnehavare. Genom korssubsidieringen hindrar de den önskade internaliseringen av kommunikationernas externa effekter. Vi måste också tänka på miljön. Kort sagt: tillräckliga skäl för att förpassa alla framlagda ändringsförslag till papperskorgen.

García Arias
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden och påpeka att det är uppenbart att denna debatt, trots att den formellt sett borde ha inskränkt sig till kommissionens rapport om de system för försäljningskontroll som tillämpas av medlemsstaterna, har introducerats i samtliga parlamentutskott, där man har diskuterat frågan om de ekonomiska och sociala effekterna vid ett upphörande av den skattefria försäljningen inom Europeiska unionens gränser. Beror det, som några talare har påpekat, på att den drabbade kommersiella sektorn har tagit tillfället i akt och lagt fram sina argument mot ett sådant upphörande? Eller är det för att kommissionens rapport och diskussionen i rådet har fått vissa av oss europeiska ledamöter att med större intresse, mera ingående och - varför inte - med viss oro reflektera över de tänkbara negativa effekterna av ett sådant upphörande? Det finns nämligen goda argument såväl för som emot en sådan åtgärd.
Jag anser att de slutsatser som läggs fram av transportutskottet talar för att kommissionen bör göra en mer ingående studie i frågan och särskilt av de konsekvenser som ett upphörande av denna typ av försäljning kan få för finansieringen och förvaltningen av transportinfrastrukturen, liksom det tänkbara hotet mot konsumenterna om ökade transportkostnader på grund av ökningen av flygplatsavgifterna.
Herr ordförande! Jag har inte möjlighet att framföra sådana övertygande åsikter som vissa ledamöter har gjort. Jag skulle vilja titta närmare på en studie i ämnet som inte sektorn begär, utan vissa av medlemsstaternas företrädare. Jag skulle dessutom undvika anklagelser om en felaktig attityd hos vissa ledamöter eller medlemsstater. Jag skulle föredra att man undvek den typen av diskussioner. Åtminstone har jag haft varken tillfälle eller avsikt att prata med någon representant för den lobby som berörs.
Hur som helst, herr ordförande, det framgår av kommissionens rapport att man har stora problem med kontrollen av försäljningens omfattning, framför allt på flygplatserna och på flygplanen. Jag håller helt med om att vi måste stödja alla åtgärder som främjar efterlevnaden av Europeiska unionens och medlemsstaternas regler för att undvika missförhållanden inom sektorn.

Ilaskivi
Herr ordförande! Vi har fått till behandling frågan om hur kontrollen av det skattefria systemet fungerar. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har efter omröstning beslutat att det inte, och därmed inte själva parlamentet heller, skall ta ställning i själva huvudfrågan. Det är frågan om en eventuell fortsättning av den skattefria försäljningen, vilket intresserar den vanliga medborgaren.
Jag skulle vilja göra två randanmärkningar. För det första togs beslutet om avskaffandet år 1991. Då var bland andra Finland och Sverige inte medlemmar i Europeiska unionen. Dock har den skattefria försäljningen haft en väsentlig betydelse för deras sjötrafik, delvis även för flygtrafik. Med hjälp av den har det havsisolerade Finland byggt en bro för att man skall kunna fara över till den europeiska kontinenten till rimliga priser. Avskaffandet av skattefriheten klipper av denna bro.
För det andra orsakar avskaffandet arbetslöshet. För hela unionens del är det 140 000 och för Finlands del 13 000 personer som kommer att förlora sitt arbete. Detta står i bjärt kontrast till de deklarationer enligt vilka Europeiska unionen borde rikta allvarlig uppmärksamhet just mot att bekämpa arbetslösheten. Ena handen vet inte vad den andra gör. Dessutom, även om skattefriheten avskaffas och situationen kanhända harmoniseras, kommer den höga och oharmoniska beskattningen av alkohol och tobak i Norden att fortsätta.
Vem drar nytta av detta? För kommissionen och Ekofin kan det innebära en diskutabel prestigevinst. Det är nyttigt även för Estland som ligger utanför Europeiska unionen. Fartyg som åker mellan Helsingfors och Stockholm kan i framtiden bibehålla skattefriheten genom att anlöpa Tallinn. Men hur höga är hamnavgifterna som Tallinn då kommer att ta ut? Frågan har inte blivit allsidigt belyst, tack vare kommissionens tjurskallighet och Ekofins tandlöshet.

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Just i det ögonblick när arbetslösheten är det största bekymret i våra respektive länder är jag inte alls säker på att det är välbetänkt att späda på den ytterligare, under den närmaste framtid som vissa önskar ge den skattefria handeln, vilket för övrigt parlamentets generaldirektorat för forskning klarsynt påminner om i sin studie.
Apropå studien skulle jag även vilja påminna om att kommissionen inte har hållit sina åtaganden och hållit det ord som gavs under Scriveners tid. Mellan åtagandet den gången och i dag har det gått lång tid och ingenting har gjorts. Låt oss även minnas att kommissionen inte ansåg det nödvändigt att besvara transportrådets fråga av den 17 mars 1998, inte heller Europaparlamentets resolution av den 3 april. Dess förslag som gjordes i Ekofin-rådet den 19 maj ger inte heller något tillfredsställande svar på dess löfte från 1991 och på parlamentets fråga i dess resolution av den 3 april, vilket antogs med mycket stor majoritet.
Ännu en gång måste vi alltså påminna om att det planerade slutet för den skattefria handeln i unionen inte skulle genomföras förrän vissa väl preciserade villkor först hade uppfyllts med risk för att, om man inte såg upp för det, skapa mycket allvarliga konsekvenser för sysselsättningen för de berörda regionerna. Medan kommissionen i punkt 19 i sin rapport om försäljningskontroll medger att den skattefria försäljningen i viss mån bidrar till finansieringen av infrastrukturerna vid flygplatserna, att de gör att man kan minimera flygplatsavgifternas verkan och gynnar alltså turistindustrin, kan det alltså helt naturligt finnas anledning att, och i synnerhet för de perifera regionerna, som lider på ett oproportionerligt sätt av konsekvenserna av upphörandet av den skattefria handeln, räkna med stöd och konsekventa kompensationsåtgärder.
I detta sammanhang kommer särskild uppmärksamhet även att behöva riktas mot transportnäringen i isolerade och perifera regioner, och kommissionen bör mycket seriöst räkna med möjligheten av ett stöd från gemenskapen. Följaktligen, herr ordförande, är det naturligtvis föga överraskande att vår grupp kommer att motsätta sig Garoscis betänkande i den aktuella versionen, vilket utgör en påskyndad avlivning av den skattefria handeln utan vare sig seriösa studier eller åtgärder, och som kommer att få i det närmaste katastrofala konsekvenser för sysselsättningen och de berörda regionerna.

Miller
Herr ordförande! När jag var en liten pojke och bodde i Skottland så brukade jag på kvällarna lyssna på ett barnprogram som kallades " Jackanory" ; man berättade sagor. I kväll tror jag minsann att jag lyssnat på ännu ett avsnitt, eftersom jag aldrig hört så mycket felaktig information i fråga om tullfri verksamhet.
Jag hörde Boogerd-Quaak säga " tullfri verksamhet är på väg att avskaffas" . Tullfri verksamhet håller inte alls på att avskaffas. Den kommer fortfarande att finnas för de resenärer som är på väg ut ur EU. Kan jag säga varför det är viktigt att vi diskuterar försäljningskontroll i kväll. Jag skall ge er ett utmärkt exempel. Om ni reser via Bryssels flygplats, vilket de flesta ledamöter gör, går ni in i huvudsalen i terminal B och där kan ni köpa en flaska sprit och 200 cigarretter. Ni kan sedan gå ned till terminal B för att gå till er gate och där finns ytterligare två butiker för tullfria varor där ni kan köpa ytterligare en flaska sprit och 200 cigarretter per butik. Ni har då alltså tre liter sprit och 600 cigarretter. När ni flyger tillbaka till Glasgow frågar de om ni vill köpa tullfritt. Ni kan då köpa ytterligare en flaska sprit och 200 cigarretter. Då har ni 4 liter sprit och 800 cigarretter. Det enda problemet ni skulle få när det gäller att få ut dem är inte att tullen skulle stoppa er, det är hur tusan ni skall orka bära varorna. Om unionen skall fungera på ett lämpligt sätt, måste vi strama upp systemet för försäljningskontroll.
Låt oss strunta i frågan om det tullfria systemet kommer att vara kvar eller inte. Frågan kommer att avgöras i Ekofin-rådet; den kommer inte att avgöras i denna kammare. Det är hög tid att folk inser det. Därför har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik lagt fram ändringsförslag till Garoscibetänkandet som visar sätt på vilka vi kan komma till rätta med missbruket av systemet vid flygplatser, hamnar och flygbolag. Det är viktigt att vi antar dessa och genomför dem. Om vi inte gör detta låter vi bedrägeriet fortsätta inom vårt system, och det sker också förluster av skatteintäkter för de olika medlemsstaterna. Låt oss därför koncentrera oss på sakfrågan. Det rör inte tullfri verksamhet, utan försäljningskontroll. Var snälla och håll er till frågan.

Cassidy
Herr ordförande! Det har hittills varit en mycket stimulerande debatt och jag uppskattade i synnerhet bidraget från herr Miller som mycket tydligt visade föredragandens slutsatser, för övrigt ett utmärkt betänkande, att försäljningskontrollen helt enkelt inte fungerar.
Miller beskrev på ett målande sätt vad som sker på Bryssels flygplats. Låt mig berätta vad som sker på färjorna över Engelska kanalen. Det finns skurkar som samlar ihop embarkeringskort från oskyldiga och naiva passagerare och sedan tar dessa till butiken för tullfria varor och löser in dem för mycket större belopp än vad som faktiskt är tillåtet. Det är ett system som missbrukas i mycket hög grad. Jag håller med de som tycker det är synd att hela debatten har halkat in på ett helt irrelevant spår som handlar om skydd av tullfri försäljning.
Jag stöder i hög grad lobbyverksamheten, jag tror fullt och fast på deras rätt att komma hit och försöka påverka oss. Jag tycker emellertid inte om att de ljuger. En av de värsta lögnerna de har berättat för oss handlar om förluster av arbetstillfällen. Man har på ett skrupelfritt sätt utnyttjat sina anställdas skräck att förlora jobben. Folk kommer även i fortsättningen att resa med flyg. I Förenade kungariket utökas faktiskt shoppingmöjligheterna vid flygplatserna ständigt.
Det finns naturligtvis problem på vissa färjor, särskilt på de som trafikerar kanalen. Dessa problem orsakas av det faktum att det finns för många fartyg som jagar alltför få passagerare, särskilt nu när tunneln under kanalen har öppnat. Man kan inte handla tullfritt om man åker under kanalen med Eurostar.
Jag stöder alltså Garoscis arbete, jag håller fullständigt med Miller och faktiskt ställer jag även upp på Mettens synpunkter. Jag hoppas alltså att vi kommer att stödja föredraganden och förkasta de flesta ändringsförslagen.

Paasio
Herr ordförande! Det finns anledning att stödja utskottets för transport och turism och andras ståndpunkt att det i samband med denna fråga skulle ha funnits anledning att behandla de problem som avskaffandet av den skattefria försäljningen orsakar. Jag tar mig friheten att undra varför det är så svårt att åstadkomma och föra en saklig debatt kring den här frågan. Man inskränker sig bara till strikt juridiska tolkningar utan att i tillräckligt hög grad ta hänsyn till bland annat Europeiska unionens stora målsättning att väsentligt minska arbetslösheten. Europeiska unionen borde inte få fatta beslut som står i kontrast mot detta mål. I den här frågan håller det uppenbarligen på att gå på det viset.
Man kan se att avskaffandet av den skattefria försäljningen kommer till exempel att försvaga Finlands möjligheter att upprätthålla kommunikationsförbindelserna med den övriga delen av Europeiska unionen. Med tanke på dessa förbindelser är Finland sett från Central- och Västeuropa en ö som behöver tillräckligt effektiva och konkurrenskraftiga sjötrafikförbindelser. Den skattefria försäljningen har på ett väsentligt sätt tryggat Finlands högklassiga sjöförbindelser med Skandinavien och Baltikum. Tack vare den skattefria försäljningen har priserna på resorna kunnat hållas så låga att vem som helst, även arbetslösa, har möjlighet till dessa sjöresor. Detta är en nyckelfråga som gör att antalet resenärer är stort och trafiken tät, vilket möjliggör även en hög varutransportkapacitet. På vissa håll har man kunnat märka en missuppfattning, att det skulle handla om i att bevaka rika medborgares intressen. Det är verkligen inte fråga om det, tvärtom. Det handlar i högsta grad om fattiga medborgares intressen, dvs. även om medborgarnas jämlikhet.
Effektiva och täta bilfärjeförbindelser är en del av Finlands landsvägförbindelser med Skandinavien och Baltikum och därigenom med det övriga Europa, och försvagning av dessa orsakar ökning av transportkostnader och flaskhalsar i kapaciteten, samt försvårar på detta sätt den ekonomiska utvecklingen i hela landet. Avskaffandet av den skattefria försäljningen orsakar en höjning av resepriserna och hotar att helt lägga ned några förbindelser. Detta skulle ha en direkt och försvagande effekt på sysselsättningen inom sjöfarten. Sysselsättningseffekterna begränsas dock inte enbart till sjöfarten. Sysselsättningen inom landsvägstrafiken är på samma sätt hotad. Kostnadsökningar och försvårade transporter ökar även kostnaderna inom exportindustrin och påverkar dess konkurrenskraft och även direkt sysselsättningen. Kapacitetsminskningen kommer även att minska varvsindustrins orderstock, vilket försvagar både varvens och underleverantörernas sysselsättning överallt inom Europeiska unionens område.
Man måste allvarligt hoppas att kommissionen tar kraven från Europaparlamentets sida att grundligt utreda totaleffekterna av avskaffandet av den skattefria försäljningen på allvar.

Gillis
Herr ordförande! Ministerrådet beslutade genom ett enhälligt beslut från 1991 att avskaffa tullfri försäljning vid resor med flyg och båt inom Europeiska unionen från och med den 30 januari 1999. De bästa beräkningarna vi har visar att upp till 140 000 jobb kan gå förlorade som ett resultat av detta rådsbeslut. Trots avsevärda påtryckningar har ministerrådet vid ett flertal tillfällen vägrat att omvärdera sitt beslut att avskaffa den tullfria handeln. Det är helt klart att många flyg- och färjebolag, särskilt de som har verksamhet i perifera regioner som Irland, kommer att få svårt att överleva på grund av den inkomstförlust som avskaffandet av den tullfria handeln kommer att föra med sig. Dessutom kommer biljettpriset för resenärerna utan tvekan att stiga.
Jag kommer fortsätta i min strävan att försöka ändra på rådets beslut. Det är emellertid nödvändigt att ta hänsyn till den belägenhet de som kan se sina jobb hotade på grund av rådets beslut befinner sig i. Kommissionen måste omgående undersöka situationen för de personer som kan förlora sina jobb genom avskaffandet av den tullfria handeln och lägga fram ett förslag i god tid för att lindra effekterna för de som kommer i kläm. Ett antal färjebolag kan göra stora förluster eller till och med gå i konkurs som ett resultat av ministerrådets beslut. Kommissionen måste i synnerhet undersöka strukturen hos de flyg- och färjebolag som har verksamhet i de perifera regionerna och vidta åtgärder för att förhindra en förlust av service i dessa berörda regioner och förhindra jobbförluster.

Lukas
Herr ordförande! Då rådet 1991 beslutade att förlänga den skattefria handeln till 1999 var den helt säkert inte övertygad om att det 1998 skulle finnas 18 miljoner arbetslösa i EU - med en stigande tendens. Rådet anade nog inte heller att det ännu 1999, trots genomförandet av valutaunionen, inte skulle vara tal om någon harmonisering av skatter. Därmed är alltså den inre marknaden fortfarande inte helt genomförd. Rådets och kommissionens inflexibilitet i denna fråga gränsar till ansvarslöshet. Genom att avskaffa den skattefria försäljningen kommer man omedelbart att slå flera flugor i en smäll - i negativ bemärkelse naturligtvis. Ett stort antal ytterligare arbetslösa kommer ut på arbetsmarknaden. EU offrar frivilligt ett viktigt skyltfönster för sina märkesexportartiklar, och turistbranschen lider påvisbara skador.
Om man var cynisk kunde man säga att gemenskapens första konkreta sysselsättningspolitiska åtgärd blir att eliminera över 100 000 arbetstillfällen genom avskaffandet av den skattefria försäljningen. Jag kan absolut inte se varför rådet med hänsyn till den dramatiska situationen på arbetsmarknaden inte skulle kunna se över sin ståndpunkt. Samförstånd och enhällighet råder om att den politiska huvudfrågan och målet för alla åtgärder måste vara bekämpandet av arbetslösheten. Varför skulle det då inte vara möjligt att enhälligt ändra på ett beslut som bevisligen kommer att leda till ytterligare arbetslösa?
Den nye ordföranden i rådet, den österrikiska förbundskanslern, vädjade i går till sina EU-partners om att kampen mot arbetslösheten skall ställas i centrum för uppmärksamheten. Om han menar allvar bör han också övertyga dem om att man genom att bevara den skattefria försäljningen kan rädda åtskilliga arbetstillfällen.

Pinheiro
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det system som tillämpas fram till den 30 juni 1999 med taxfree-försäljning innebär en kontroll, från försäljarens sida, av försäljningen.
För två år sedan, i juli 1996, utarbetade kommissionen en rapport om tillämpningen av dessa kontroller från medlemsstaternas sida. Slutsatserna var tämligen negativa, och visade på olikheterna i de nationella åtgärderna och bristerna i den kontroll som utfördes. Jag skulle nu vilja tacka parlamentet och speciellt föredraganden, Garosci, för arbetet om denna dossier , vars känslige karaktär är erkänd av alla.
Det var med glädje jag kunde bekräfta att parlamentet var överens med kommissionens infallsvinkel vad gäller slutsatserna om kontrollen. Kommissionen skriver helt och hållet under på de formulerade rekommendationerna i syfte att förbättra kontrollerna, om det nu sker genom metoden att stämpla flygbiljetterna eller genom det växande användandet av datortekniken. Emellertid uppmärksammar ni de eventuellt sämre möjligheterna till sådana åtgärder, det vill säga, ett år innan tidsfristen den 30 juni 1999. I verkligheten innebär behovet av att införa kompletterande kontroller nya investeringar, vilket, i aktörernas ögon, skulle kunna ge falska signaler vad gäller tidsfristen den 30 juni 1999.
Jag vill ytterligare understryka att kommissionen, från och med utarbetandet av sin rapport, har informerats om att en förstärkning av operatörernas kontroller har skett. De har redan påbörjat de anpassningar som kommer att behövas fram tills denna försäljning upphör, och de bör nu koncentrera sina ansträngningar på åtgärder inom området.
Herr ordförande! Jag skulle nu vilja uttala mig om ändringsförslagen, där de flesta lämnar frågan om kontroller för att ta upp den generella problematiken om taxfree-försäljningen. Min kollega Mario Monti har vid flera tillfällen haft möjlighet att lägga fram kommissionens ståndpunkt i denna fråga. Jag kan bekräfta att denna ståndpunkt inte har förändrats, och den upprepades för övrigt nyligen vid Ekofin-rådets möte den 19 maj 1998. Jag vill därför begränsa mig till följande påpekanden.
För det första, hypotesen om en framflyttning av datumet för avskaffandet av denna försäljning har inte på något sätt tagits upp. Jag upprepar att Ekofin-rådet, den 19 maj, inte gav några som helst sådana signaler, det kom inte heller fram till att ta upp diskussionen på nytt. Jag anser också att den samtidiga existensen av taxfreeförsäljning och införandet av euron vore artificiell eller till och med farlig för gemenskapens image. Kommissionen anser också att medlemsstaterna är de som är bäst lämpade att på ett nationellt plan analysera effekterna av en avskaffad försäljning och att fatta lämpliga beslut, om det behövs.
Vissa ändringsförslag tar även upp sektoriella och regionala stödåtgärder, och rekommenderar användandet av gemenskapsfonder för att kunna möta de lokala svårigheterna. De åtgärder som förutses från medlemsstaterna, och som innebär ett användande av gemenskapsmekanismer, som strukturfonderna, kommer att analyseras av kommissionen från fall till fall. Kommissionen lovade dessutom inför rådet att utarbeta ett arbetsdokument för att klargöra de gemenskapsinstrument som är lämpliga för medlemsstaterna att använda i denna fråga. Givetvis kommer Europaparlamentet att hållas underrättat.
Slutligen, herr ordförande, gemenskapslagstiftningen tillåter inte tanken på att ge passagerare med resmål i tredje land möjligheten att handla skattefritt på gemenskapsflyglatsen vid första embarkeringen. Det handlar inledningsvis om en inomeuropeisk flygning. Inget kan naturligtvis hindra kontakten mellan inomeuropeiska passagerare och passagerare till tredje land. Detta faktum skulle kunna leda till situationer av missbruk, som vore oacceptabla för kommissionen och för medlemsstaterna.

Garosci
Herr ordförande! Jag vill helt kort tacka tolkarna för överskridandet av maximitiden och för den språngmarsch jag tvingade dem till under läsningen av mitt tidigare inlägg. Jag vill dessutom tacka de föredragandena och påminna dem om att jag endast har lagt fram två ändringar till i morgon. Om dessa två ändringar går igenom - och detta vill jag även säga till kommissionären - så löser vi en stor del av problemen i sektorn. Den första ändringen gäller möjligheten att göra inköp redan på boardingplatserna, något som jag inte tror är emot gemenskapens regler, vilka vi har undersökt. Den andra gäller användningen av regionalfonderna. Om dessa två ändringar går igenom kommer vi, som jag redan nämnt, att finna en lösning på de flesta problemen inom sektorn.

Ordföranden
Tack för dessa avslutande påpekanden.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Erkännande av yrkeskvalifikationer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om betänkande (A4-0142/98) av Fontaine för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentet och rådets direktiv om ändring av direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer, som kompletterar direktiven 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare (KOM/98)0638 - C4-0657/97-97/0345(COD)).

Fontaine
Fru ordförande, kära kolleger! Vi accepterar i dag det som bildar underlaget för kommissionens åtgärd när man lägger fram detta förslag till direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer, nämligen att ta hänsyn till tre element: först de första yrkeserfarenheterna - och på denna punkt vill jag påminna om att Europaparlamentet i april 1997 mycket ingående granskade den första rapporten från kommissionen - att ta hänsyn till SLIM-initiativet som avser att rationalisera, förenkla och självklart ta hänsyn till utvecklingen av EG-domstolens rättspraxis.
Med utgångspunkt från det föreslår kommissionen oss vissa åtgärder, som utan minsta tvekan kommer att underlätta beviljandet av examensbevis, särskilt genom att införliva den princip som har klarlagts av EG-domstolen i Vlassopoulou-domen, som ger ökat värde åt yrkeserfarenhet. Europaparlamentet, det upprepar jag, har ofta framhållit detta, och vi gratulerar kommissionen till att ha lyssnat på denna vädjan och att ha uppfyllt de löften som har givits i detta hänseende.
Vi har likaså blivit hörda i vår önskan att se samordnargruppens befogenheter förstärkta och utvidgade. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt fick tillfälle att lyssna på samordnargruppen, att fråga ut dem, och vi konstaterade att den utgör grundbulten i åtgärderna för den konkreta tillämpningen av systemet med erkännande av yrkeskvalifikationer.
Eftersom det nu handlar om horisontella ändringar av sektorsvisa direktiv gläder vi oss åt att kommissionen tar upp problemet med europeiska medborgare som har fått sin utbildning utanför Europeiska unionen. Det handlar i detta fall om ett mycket känsligt problem, som ofta har tagits upp av våra medborgare och fortsätter att tas upp. Kommissionen intar en mycket försiktig hållning, eftersom det bara handlar om att beakta de titlarna och inte om att erkänna dem, men vi anser att det ändå handlar om ett framsteg, som vi välkomnar som sådant.
De specifika ändringarna av de sektoriella direktiven kräver ingen särskild kommentar från utskottet för rättsliga affärer och medborgarrätt. Jag skall bara säga att vi på detta område har varit tvungna att påminna om behovet av att hitta en lämplig lösning för de irländska arkitekterna, vars utbildning inte kunde erkännas när det hade kunnat göras. Därför finns det anledning att ordentligt precisera att detta erkännande inte skulle ha kunnat öppna dörren bortom det aktuella specifika problemet, och vi skulle gärna vilja höra kommissionen just på denna punkt.
Slutligen har vi inget att anföra mot reformen av de rådgivande kommittéerna för att göra dem mindre otympliga, smidigare, i den mån som kommittéerna - och jag insisterar på denna punkt - kommer att fungera med största effektivitet och öppenhet, och vi har ett antal förslag som går i den riktningen.
Tillåt mig, fru ordförande, att avsluta med en mer allmän iakttagelse. I dag känner våra tre institutioner ett brinnande behov av att närma Europas medborgare till varandra, och jag känner mig frestad att säga att vi uttrycker det vid varje tillfälle. För övrigt glömmer vi inte att vi har två viktiga etapper som ligger framför våra folk under de kommande månaderna: ratificeringen av Amsterdamfördraget i de länder där det inte redan har gjorts, och därefter förvisso valen till Europaparlamentet i juni nästa år. För att nå detta närhetsmål, vilket initiativ skulle kunna vara bättre än att konkret ge medborgarna möjlighet att äntligen få yrke utan hinder på andra sidan gränsen? Emellertid är man tvungen att konstatera att det inte förhåller sig så ännu. Utskottet för framställningar skulle för övrigt kunna vittna om det, det som ideligen får klagomål på detta område, och vi vet att den största delen av klagomålen avser fall där erkännande av yrkesbehörighet har vägrats.
Herr kommissionär! Vi vet att kommissionen är mycket medveten om detta, men bortom detta medvetande måste vi agera och få de sista återstående spärrarna att brista. Vi har hittills inte fått någon formell försäkran från kommissionen att det skall genomföras en översyn av systemet, som man har planerat till 1999, efter en omfattande granskning av dess genomförande. Det är skälet till att vi skickar er genom ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och socialfrågor som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har upprepat, en mycket stark signal. Herr kommissionär! Kan ni försäkra oss att det kommer ett nytt direktiv 1999, och att detta direktiv kommer att gå så långt som det är möjligt i rätt riktning? Europaparlamentet och de europeiska medborgarna väntar på ett positivt svar från er och jag tackar er i förväg.

Morris
Fru ordförande! Det finns utan tvekan ett stort behov av ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer i EU: s medlemsstater. Vi har hört talas om fall där en kvalificerad person från en medlemsstat vägras ett jobb eller tvingas acceptera lägre lön i en annan medlemsstat därför att hans eller hennes kvalifikationer inte erkänns som jämbördiga.
Fontaines betänkande kommer i praktiken att utvidga den fria rörligheten och ge arbetstagare större möjligheter till rörlighet, och säkerställa större öppenhet i lagstiftningen. Erfarenhet och kvalifikationer som uppfyller minimistandarder som erhållits i ett medlemsland bör kunna läggas till erfarenhet som erhållits i ett annat medlemsland. För att säkerställa rättvisa i hela unionen, om medlemsstaterna kräver att yrkeskunniga skall genomgå ytterligare tester, bör de först informera kommissionen. Detta förslag är inte bara ett välkommet steg mot öppenhet i beslutsfattandet, vi skall också se det som ett steg mot ett stävjande av orättvis diskriminering och till och med främlingsfientlighet.
Främlingsfientlighet och rasism finns redan i unionen. Särskilt i och med utvidgningen fruktar jag att det kommer att öka dramatiskt om vi inte kan vidta åtgärder som skapar rättvisa när det gäller erkännande av kvalifikationer. Detta förslag från Fontaine kommer att ge kvalificerade invandrade arbetstagare från länder utanför EU som har arbetat i ett medlemsland rätten att överföra sina färdigheter och sitt kunnande till valfritt land i unionen. Jag föreslår därför att ett intyg om överensstämmelse utfärdas av värdstaten för att säkerställa att dessa arbetstagare från länder utanför unionen erhåller lika - inte fler, inte färre - rättigheter som deras motparter i andra EU-stater. Jag ber parlamentet att stödja Fontainebetänkandet.

Banotti
Fru ordförande! Jag skulle vilja gratulera Fontaine till hennes utmärkta betänkande. Hon har en mycket imponerande bakgrund när det gäller behandling av dessa frågor. Jag måste erkänna att jag känner en viss nationell lättnad eftersom Fontaine har godtagit de ändringsförslag som hör samman med de irländska arkitekternas ganska unika ställning. Jag är mycket tacksam för det. Detta har varit en svårighet i mitt eget land så länge som jag har suttit i parlamentet. Som de två föregående talarna sagt, får utskottet för framställningar fler framställningar från personer som erfar diskriminering i samband med erkännandet av deras yrkeskvalifikationer än vad gäller någon annan enskild sak som rör våra medborgare.
För att ge er lite bakgrundsfakta, så kanske ni kommer ihåg att det första direktivet om arkitekter kom efter 18 års försök att bestämma vad en arkitekt var. Arkitektdirektivet blev det första under Fontainebleauavtalet som till sist sade: Låt oss vara lite mer förståndiga och erkänna vissa grundläggande kvalifikationer. I början noterade man inte detta och i många fall i och med det första försöket att göra ett utkast till någon form av erkänd harmonisering av kvalifikationer, var det stora flertalet arbetstagare inom alla områden i våra länder helt enkelt omedvetna om behovet av att gå vidare i processen och ta vara på sina intressen.
Detta är skälet till den irländska anomalin som Fontaine så generöst har gått med på att acceptera som ett ändringsförslag till hennes betänkande. Jag ser fram emot att få se om Pinheiro kommer att acceptera ändringsförslaget. Denna betydelsefulla grupp som hyser några av våra mest framstående arkitekter kommer att få detta erkännande. Den praktiska aspekten av detta är att utan denna typ av erkännande är de förhindrade att erhålla kontrakt utanför sitt eget land.

Gebhardt
Fru ordförande, kära kolleger! Vi har vant oss vid föredraganden Fontaines grundliga och engagerade arbete så till den grad att jag kan säga att det nästan inte finns något att tillägga. I dag har vi ett antal för medborgarna betydelsefulla betänkanden på föredragningslistan. Till dem hör särskilt unionsmedborgarskapet och det föreliggande direktivet till ändring 14 av flera erkännandedirektiv. Speciellt för unga människor, av vilka det förväntas allt större rörlighet i världen, är det ämne som vi i dag har aktualiserat, nämligen det ömsesidiga erkännandet av yrkesexamina, särskilt viktigt. Därför välkomnar jag i den socialdemokratiska gruppens namn uttryckligen att kommissionen har godtagit det vid upprepade tillfällen uttryckta kravet på att unionsmedborgare som fått sin utbildning utanför Europeiska unionen också skall räknas. Formuleringen är dock tveksam, och ett erkännande hade varit bättre. Vi respekterar dock att kommissionen först vill samla erfarenhet på detta område, innan den vidtar några ytterligare åtgärder. Också förenklingen och utökningen av fackutskottens befogenheter välkomnar vi. Min grupp stödjer emellertid också helt och fullt de ändringsförslag som leder till större öppenhet och innefattar kravet på att samordningsgruppernas möten skall göras tillgängliga för den breda allmänheten. Bara på det sättet kan vi tillmötesgå befolkningens strävan efter mer insyn. Därmed skulle resultaten bli lättare att följa för medborgarna.
Vi har medvetet avstått från ytterligare långtgående ändringsförslag med hänvisning till att kommissionen måste inleda en ytterligare förenkling av lagstiftningen på området ömsesidigt erkännande av examensbevis i allmänhet, och att detta skall ske fram till år 1999. På grund av detta inväntar vi med viss otålighet den rapport från kommissionen om de erfarenheter man hittills har dragit av hanteringen av direktiven. Man lovade att rapporten skulle komma i våras, men den är ännu inte klar. Vi behöver denna rapport inom kort, för vi vill gestalta framtiden för de unga människorna så positivt som möjligt, vilket är vårt uppdrag som lagstiftande instans, och detta uppdrag vill vi också fullgöra.

Añoveros Trias de Bes
Fru ordförande! Vår vice ordförande Fontaine har som vanligt utarbetat ett utomordentligt betänkande. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har enligt Banotti tagit tydlig ställning i frågan, och förslaget diskuterades på utskottets sammanträde den 23 april och antogs enhälligt.
Direktivet innebär en omarbetning av hela gemenskapsordningen för erkännande av examensbevis och specificerar skyldigheten att förenkla en uppdatering av förteckningarna över examensbevis.
Följande faktorer talar för en sådan åtgärd: kommissionens framläggande av en rapport om tillämpningen av den generella ordningen för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning, utvecklingen av domstolens rättstillämpning - med uttalanden i frågor som hänskjutits till den för förhandsavgörande - samt kommissionens meddelande till rådet och parlamentet om Slim-initiativet.
De faktorer jag nu har nämnt ledde fram till ett förslag om en omarbetning av minst 14 olika direktiv, eftersom problemen är de samma i många av dem, och på så vis kan man identifiera och granska problemen på ett mycket mer systematiskt sätt. Erfarenheten har visat att detta förfarande ger en tillräcklig rättssäkerhet och att subsidiaritets- och proportionalitetspriciperna respekteras fullt ut.
Förslaget kommer att omfatta den rättsprincip vilket enligt ett värdland vid varje begäran om erkännande av examensbevis skall ta hänsyn till sökandens yrkeserfarenhet efter avslutad examen. Direktivet 89/48 bör även introducera begreppet reglerad utbildning, innebär att värdlandet tvingas ta hänsyn till sådan utbildning som invandraren genomgått i ursprungsmedlemsstaten eller den medlemsstat som invandraren kommer från även om inte denna utbildning reglerar yrket. Denna nya bestämmelse innebär att man kan bortse från värdlandets krav på flera års yrkeserfarenhet.
Jag vill påpeka hur utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt uppfattar tre av dessa ändringar. Den första är ändringen av direktiven om den generella ordningen från 1989 och 1992. Från och med nu är värdländerna tvungna att erkänna en medborgares utbildning, även om den, som jag just sade, inte reglerar yrket i medlemsstaten. Den andra är den horisontella ändringen av direktiven. Den tredje är de specifika ändringarna av sektorsdirektiven med en uppdatering av förteckningarna över utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis.
Jag anser att direktivet har sina fördelar: det inför ett tvång i den generella ordningen som - jag upprepar - fastslås i rättspraxis, om att beakta den yrkeserfarenhet som erhållits efter examen i ställningstagandet till begäran om erkännande och dessutom inför direktivet begreppet reglerad utbildning.
Sammanfattningsvis får man lov att säga att direktivet svarar mot behovet av att underlätta för medborgarna att etablera sig fritt inom unionen genom erkännandet av deras examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning och yrkesutbildning. Det handlar kort sagt om att att alla medborgare i unionen skall slippa behöva möta det vanliga problemet och att man med direktivets hjälp vill uppnå en verklig fri rörlighet.
Dessa är målen, fru ordförande. Kommer det att fungera i praktiken? Det är uppenbart att direktivet är ett viktigt steg framåt, och naturligtvis måste vi Europaparlamentariker framhäva dess betydelse.

Oddy
Fru ordförande! Jag håller med föregående talare om att Fontaine har utarbetat ett utmärkt betänkande. Det är viktigt för arbetstagarnas fria rörlighet, som är en grundläggande rättighet i Romfördraget. Om kvalifikationer inte erkänns av övriga medlemsstater, så är det extremt svårt att åstadkomma rörlighet för arbetstagare. Tråkigt nog uppstår det fortfarande problem inom detta område och de flesta Europaparlamentariker får fall att arbeta med som rör detta ämne. Detta direktiv är välkommet eftersom det tar itu med ett viktigt problem.
Det finns två huvudpoänger med betänkandet. För det första rör det två allmänna direktiv om intyg för högre utbildning och om yrkesutbildning och fortbildning. Det andra området rör särskilda yrken som till exempel sjuksköterskor, kirurger på det veterinära området, barnmorskor, arkitekter, farmaceuter och läkare. Betänkandet försöker i synnerhet tydligt fastställa de bestämmelser som medlemsstaterna skall följa när lämplighetstest skall utföras. Även om vi kan förstå att det finns ett syfte med lämplighetstest, har ibland medlemsstaterna använt dem för att förvränga direktivens verkliga syfte. Jag upprepar vad Mary Banotti tog upp. Jag har också fått brev om arkitekternas särskilda problem. Jag har förstått att dessa har lösts på ett bra sätt.
Jag kan bara betona att jag anser att arbetstagarnas fria rörlighet är mycket viktig för Romfördragets lämpliga genomförande. Jag yrkar om bifall för detta betänkande.

Malone
Fru ordförande! Jag skulle också vilja tacka Fontaine för ett utmärkt betänkande och också min kollega Berger som tog med åtskilliga ändringsförslag om arkitekterna.
Som ni vet så fick, i det ursprungliga direktivet från 1985 om erkännande av arkitekters kvalifikationer, vissa medlemsstater inte tillämpa undantagsbestämmelser för vad som är känt som en etablerad rätt att praktisera. Dessa arkitekter bedömdes av de behöriga myndigheterna att ha tillräcklig erhållen erfarenhet och förmåga att tillåtas vara verksamma som de facto -arkitekter. Detta trots att de inte hade de exakta kvalifikationer som fastställdes på ett annat ställe i direktivet. Medan länder som Tyskland, Nederländerna och Förenade kungariket fick tillämpa undantagsbestämmelserna, så fick Irland olyckligtvis inte det. Resultatet blev en enorm diskriminering och en stor grupp praktiserande irländska arkitekter med ett stort kunnande och erfarenhet misslyckades med att få sin status erkänd på annat håll i gemenskapen. Denna situation är fortfarande ett faktum.
De ändringsförslag som vi lade fram och som antogs av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, kommer förhoppningsvis att hjälpa till med att förverkliga fri rörlighet för arbetstagare, som Oddy nämnde, och vi kan hoppas att dessa personer får möjlighet att arbeta var som helst i gemenskapen. Jag hoppas att jag får möjlighet att rapportera tillbaka till dessa arkitekter att resultatet av vad vi gör här i dag tillsammans med rådet kommer att bidra till det pågående slutförandet av inre marknaden.
Det är upp till medlemsstaterna att erkänna dessa arbetstagares rätt till rättvis behandling och jag hoppas att medlemsstaterna och kommissionen - särskilt kommissionär Monti, som har varit ganska omedgörlig i hela denna fråga och jag hoppas att han får detta meddelande - kan godta att de länder som inte ansökte om undantag 1985 skall ha rätt att göra detta nu.

Berger
Fru ordförande, ärade kolleger! Även jag vill tacka vice ordföranden Fontaine speciellt för att hon var beredd att i sitt betänkande gå in särskilt på de ärenden som hänger samman med direktivet om arkitekturexamina. Detta parlament formulerade nyligen några av dessa ärenden i ett betänkande med anledning av arkitektdirektivet, jag hade äran att avfatta. Genom Fontaines betänkande kan dessa genomföras. Det gäller framför allt ändringsförslag 14, som redan har nämnts flera gånger i dag. Där handlar det - och jag vill liksom Fontaine framhålla att det är endast om det det handlar - om att ge den lilla grupp av irländska arkitekter en ny chans att få sina provresultat och behörighetsbevis erkända, en chans som de aldrig fick på grund av ett misstag vid införandet av direktivet i Irland.
Arkitekturdirektivet uppvisar vissa särdrag som skiljer det från övriga direktiv, varför vi vill behålla detta direktiv som sådant. Särdragen rättfärdigar dock ingalunda att den rådgivande kommitté som har tillsatts genom arkitekturdirektivet skall undantas från den föreslagna reform som skall omfatta alla rådgivande kommittéer. En minskning av antalet ledamöter även i denna kommitté och en effektivare handläggning kan, när det gäller arkitekturdirektivet liksom alla andra direktiv, leda till en bättre funktion.
Jag vill också uttryckligen understryka att en lösning på erkännandet av utbildningar som genomförts i tredje land är av speciellt stor vikt på arkitekturområdet.

Pinheiro
Fru ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag tacka parlamentet för det intresse som det har för detta förslag och för det viktiga arbete som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, utskottet för sysselsättning och socialfrågor samt utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, liksom föredraganden har utfört. Jag tackar särskilt Fontaine, som har åstadkommit en god syntes av alla förslag, betänkanden och ändringsförslag som har lagts fram.
Kommissionen gläder sig åt att kunna konstatera att det förslag som kommissionen har lagt fram får ett positivt mottagande vad beträffar kärnpunkten. Huvudmålet för kommissionens förslag är att inom ramen för ett utövande av SLIM på förhand, och i enlighet med rekommendationerna från gruppen " erkännande av examina" förenkla upprättandet av listor över examina som förekommer i dessa sektoriella direktiv: sjuksköterskor, tandläkare, veterinärer, barnmorskor, apotekare och läkare. Man tog med detta förslag tillfället i akt att genomföra andra rekommendationer som finns antingen i kommissionens rapport om det allmänna systemet för erkännande av yrkeskvalifikationer, eller i kommissionens rapport om den särskilda allmänmedicinska utbildningen.
Det är även i detta sammanhang som man har anledning att uppskatta de ändringsförslag som kommer från parlamentet. Apropå det måste man dessvärre konstatera att de flesta av ändringsförslagen skulle ha fått en effekt som motverkar effekten av en förenklad lagstiftning och administration, om de hade godkänts, eftersom de skulle ha infört nya formaliteter, ibland mycket tunga, för medlemsstaterna och/eller kommissionen.
Det gäller ändringsförslag 1, 4, 6-9 och 11, som syftar till att tvinga medlemsstaterna att informera kommissionen om sin avsikt att vidta kompensationsåtgärder för varje berört yrkesområde. Det är även fallet med ändringsförslag 5 och 10 på så sätt att de tenderar att ge stor publicitet åt samordnargruppens överläggningar. Det är även fallet med ändringsförslag 12, som förlänger systemet med uppdatering av listor över examensbevis, som har föreslagits av kommissionen och som försenar dess tillämpning. Ändringsförslag 3 och 13 syftar till att genomföra automatiskt erkännande av utbildningar i tredje land, när de redan har godkänts av en första mottagande medlemsstat. Apropå detta är kommissionen angelägen om att påminna om den ståndpunkt som kom till uttryck vid granskningen av förslaget till direktiv som syftar till att införa kommittologiregler i direktiv 1100. Det handlar om en fråga som kommer att behandlas i god tid efter offentliggörandet av den rapport som kommissionen kommer att lägga fram 1999 om det allmänna systemet för erkännande av yrkeskvalifikationer.
Kommissionen anser följaktligen att det förslag som finns i ändringsförslag 3 och 13 är förhastat. När det gäller ändringsförslag 2 och 14, som gäller arkitektdirektivet, noterar kommissionen vederbörligen den inbjudan som finns i ändringsförslag 2 att överväga möjligheten att i arkitektdirektivet återta förenklingsformeln med uppdatering av listorna över examina, och kommissionen kommer att granska denna fråga. Vad beträffar det meddelande som finns i ändringsförslag 14, som syftar till att reglera situationen för vissa arkitekter, påminner kommissionen om att parlamentet avslog ett liknande förslag vid behandlingen av betänkandet om arkitektdirektivet den 26 mars i år. Vid det tillfället påpekade parlamentet att artikel 7 i direktivet redan erbjuder en tillfredsställande möjlighet. Ändringsförslag 15-21 på området för allmänmedicin kommer även att granskas i samband med kommissionens rapport om systemet för erkännande av yrkeskvalifikationer, som kommer att framläggas nästa år, som redan har nämnts.
Fru ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen kan inte ställa sig bakom ändringsförslag som går emot en förenklad lagstiftning och administration genom tillämpning av SLIM, eller emot de aktuella direktivens bokstav och anda. Kommissionen tar ad notam de meddelanden som ligger i de övriga ändringsförslagen och kommer att lägga fram resultatet av sina överväganden i god tid.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Pinheiro!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Unionsmedborgarskap
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A4-0205/98 av de Clercq för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om andra rapporten från kommissionen om unionsmedborgarskap (KOM(97)0230 - C40291/97).

De Clercq
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! Hur långt har vi kommit när det gäller unionsmedborgarskap? Det är frågan som sysselsätter oss i detta betänkande. I artikel 8 i Maastrichtfördraget finns ett antal rättigheter inskrivna som man kan göra anspråk på som europeisk medborgare. Alla de som har någon av medlemsstaternas nationalitet är redan medborgare i EU. I Amsterdamfördraget specificeras lyckligtvis att unionsmedborgarskap är ett komplement till det nationella medborgarskapet.
I utförandet av de rättigheter som är knutna till det europeiska medborgarskapet har en hel del säkert redan förverkligats, även om det kan bli bättre. Jag skulle vilja lägga fram några kärnpunkter.
Vad beträffar rätten till rörelsefrihet för personer och bosättning inom hela Europeiska unionen har vi antagligen att göra med en rättighet som möjligen är den mest påtagliga för medborgarna. Det är då synd att samma medborgare fortfarande känner av så många svårigheter. Den viktigaste orsaken är att denna rättighet regleras av olika bestämmelser beroende på vilken kategori medborgare det handlar om. Kommissionen ombeds också att omarbeta alla befintliga lagstiftningsinstrument till ett smidigt och allmänt användbart instrument.
Fri rörlighet och bosättning inom EU kommer att finnas först när också de sista hindren har upphävts, bland annat avskaffande av alla gränskontroller och fullständigt genomförande av Schengen-regelverket; ömsesidig samordning av undervisningssystem med tanke på rörligheten för arbetstagare med barn i skolåldern; ett förenklat erkännande av alla examensbevis och yrkeskvalifikationer, detta särskilt för unga människor; uppspårning av obefogade administrativa förfaranden som hanteras av nationella myndigheter för att försvåra de politiska rättigheterna; skydd av rättigheterna beträffande kompletterande pension. Det finns således mycket kvar att göra. En annan viktig punkt är den direkta effekten av artikel 8a. Detta skulle innebära att varje medborgare kan åberopa rätten till fri bosättning och rörlighet inför varje nationell domare inom EU.
Vad beträffar aktiv och passiv rösträtt vid kommunalval kan jag uttrycka mig kort och tydligt. Det innebär att den gemensamma rösträtten för alla EU-medborgare måste införas av varje medlemsstat, alltså även av Belgien. Frankrike har redan gjort det. Aktiv och passiv rösträtt vid val till Europaparlamentet: medlemsstaternas tillämpning av direktivet måste bli enklare och enhetligare. Det är också vanligt att EU-medborgare inte är insatta i på vilket sätt de konkret skall utöva den rättigheten i den medlemsstat där de är bosatta. Det krävs således bättre information.
Vad det konsulära och diplomatiska skyddet beträffar ligger det fortfarande i sin linda. Det är då mycket angeläget med en gemensam definition så att de europeiska medborgarna förstår att detta ger dem ett mervärde även utanför EU.
Vad beträffar rätten att göra framställningar till Europaparlamentet och rätten att vända sig till ombudsmannen framgår det av den första årsrapporten från Europeiska unionens ombudsman hur värdefulla och nödvändiga dessa rättigheter är, även om det ännu så länge är för lite känt om deras exakta räckvidd. Även här behövs bättre information.
Slutligen vill jag nämna att Amsterdamfördraget har tillfogat ytterligare något, nämligen rätten att vända sig till vilken europeisk institution som helst på ett av EU: s officiella språk och rätten att få svar på detta språk. Detta praktiseras dock ännu inte och kan således inte heller utvärderas i dag.
Fru ordförande, kolleger! Införandet av unionsmedborgarskapet understryker att den europeiska integrationen likaså är ett politiskt projekt. De rättigheter som är knutna till detta kommer otvivelaktigt att ge ett oumbärligt bidrag till ett större europeiskt medvetande, på samma sätt som planerna beträffande sysselsättning och nyligen euron otvivelaktigt har fört Europa närmare medborgaren.
Det är vår uppgift att göra detta bestående och att visa medborgarna att Europa erbjuder ett mervärde och finns till för dem. Detta sker inte enbart genom att fördragsrättsligt fastställa ett antal medborgerliga rättigheter. Det är lika viktigt att dessa rättigheter är kända, att de har ett tillräckligt innehåll och dessutom, att den praktiska effekten är absolut nödvändig.
Fri rörlighet, bosättningsrätt, rösträtt, rätt att göra framställningar till Europaparlamentet, rätt att vända sig till en ombudsman är naturligtvis inte typiskt för Europeiska unionen. Det är typiskt för varje demokratisk rättsstat som har självrespekt. Hur viktigt det än är kommer det inte att räcka med att låta medborgaren komma närmare Europa. Mer uppmärksamhet för europeiska symboler eller för vår gemensamma historia kan säkert hjälpa oss, men det är högst nödvändigt för oss att återställa tilltron hos den europeiske medborgaren. För detta krävs en förändrad mentalitet hos medborgarna själva, men först och främst hos de europeiska beslutsfattarna, hos administrationen, hos media.
Medborgarens Europa börjar hos alla dem som dag ut och dag in ägnar sig åt den europeiska frågan. De måste bevisa att de är solidariska med Europa. I detta sammanhang har Europaparlamentet en viktig roll att spela. Parlamentet är en av de stora speluppläggarna, och vi är med och bestämmer strategin. Som europeisk folkrepresentation måste vi se till att medborgaren blir involverad i detta spel så mycket som möjligt, att spelet är attraktivt och framför allt att vi själva också iakttar strikt efterlevnad av spelreglerna. Kort sagt: vi måste fungera som en god förebild i Europa. Goda förebilder måste alltid komma uppifrån.

Ullmann
Fru ordförande, herr kommissionär! Var och en som arbetat i Europaparlamentets utskott för framställningar känner till det förtroende för unionens organ som kommer till uttryck i unionsmedborgarnas framställningar. Därför är det unionsmedborgarskapet som bör stärkas, utvecklas och göras mer oberoende om vi vill reducera befintliga demokratiska underskott i unionen. Kommissionens rapport utgjorde ett bra underlag för parlamentets ståndpunkt, eftersom den öppet påtalade uppenbara brister och svagheter i bestående rättsläge och praxis. Några enskildheter behöver jag knappast upprepa, men jag pekar på de ställen där vi måste gå utöver kommissionens ståndpunkt.
Vi måste komma bort ifrån den begränsade och till vissa sektorer inskränkta tillämpningen av artikeln om fri rörlighet, 8a. Åtminstone den av föredraganden efterfrågade möjligheten att göra överklaganden när det gäller rörligheten redan i de nationella domstolarna bör tillåtas. Detta skulle naturligtvis få störst verkan om en uppsättning grundläggande rättigheter upptogs i EU-fördraget, där unionsmedborgaren definierades som innehavare av de rättigheter som statueras i det. Möjligheten att få unionsmedborgarskap borde inte heller knytas till den nationella statstillhörigheten, utan det borde vara möjligt också för medborgare från tredje land att få unionsmedlemskap efter fem års uppehälle i unionen. Med hänsyn till valåret 1999 är det ytterst brådskande att man avlägsnar de mestadels administrativa hinder som föreligger i de enskilda medlemsländerna, för att unionsrösträtten skall kunna utnyttjas.
Vi gläder oss åt att den franska nationalförsamlingen nyligen har undanröjt ett viktigt hinder på vägen. Just på den här punkten borde unionsmedborgarna få uppleva att det inte bara talas vackert om deras rättigheter, utan att man också gör något för dem. Jag tackar alla som har deltagit, kommissionen och framför allt föredraganden, som har visat att han är en verklig föregångsman.

Gebhardt
Fru ordförande, kära kolleger! Det är bara att gratulera föredraganden till resultatet av hans engagerade och grundliga arbete. Jag gratulerar utan några förbehåll, men jag måste medge att jag samtidigt är lite avundsjuk på kollega de Clercq. Jag avundas honom för den gynnsamma tidpunkten då han kan lägga fram sitt viktiga betänkande om unionsmedborgarskap. Gynnsammare kan det inte bli! Med euron har vi lagt den sista grundstenen för den ekonomiska unionen och monetära unionen. Nu har vi riktat blicken mot medborgarna och mot deras önskningar och drömmar. Ingenting hindrar oss längre från att med full kraft gå vidare med förverkligandet av Europas politiska union. De Clercqs betänkande visar på den rätta riktningen. Därför kommer min grupp att stödja honom.
Vi har lämnat in några ändringsförslag, som dock egentligen inte går emot betänkandet. Avsikten är bara att komplettera det på ett och annat ställe, samt att formulera vissa saker ännu tydligare. Jag hoppas att även föredraganden ser det på det sättet och att han ser det som ett stöd och rekommenderar att våra förslag antas. I övervägandena talas mycket om medborgarnas europeiska medvetande, något som skall främjas. Vad ligger då närmare än att bl.a. manifestera detta medvetande i en så vacker symbol som en gemensam europeisk helgdag?
Låt oss inte inbilla oss något. Med blotta symboler och vackra förklaringar låter sig medborgarna inte nöja. De förväntar sig inte några rättigheter i form av papperstigrar av unionsmedborgarskapet, utan en påtaglig nytta. Medborgarna förväntar sig av Europas politiska union att vardagen förenklas för dem. Låt mig ta ett exempel om den fria rörligheten, som vi ju gärna talar om, men som vi hittills bara har förverkligat en liten, liten smula av. Mer är det inte från medborgarnas perspektiv. Fri rörlighet uppstår inte genom att man river ned fällbommar, utan först och främst genom att man avlägsnar byråkratiska hinder. Därför måste kommissionen ofördröjligen förbereda ett lagförslag som upphäver de olika reglerna gällande uppehållstillstånd i de olika medlemsstaterna och på så sätt underlättar den reella fria rörligheten för unionsmedborgarna. I synnerhet måste hinder för rörligheten elimineras för de unga, och möjligheterna för dem att bosätta sig där de vill måste underlättas. Därför behöver vi ett enkelt, klart och avbyråkratiserat förfarande som erkänner diplom och examensbevis. Vi har talat om det tidigare.
Detta innebär också att skolbetyg, examensbevis och diplom måste vara lika mycket värda i alla medlemsstater. Det är med sådana initiativ på alla områden som vi av formella medborgerliga rättigheter skapar en levande europeisk verklighet. Vi har en lång väg att gå, men en sak får vi aldrig glömma: I centrum står människan och inte profiten!

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Det har verkligen varit stimulerande att ta del av detta betänkande i dag. Stimulerande eftersom slutsatserna från Europeiska rådet i Cardiff fortfarande ringer i våra öron, för att de senaste uttalanden ringer i våra öron med krav på mindre Europa, mindre integration och ett återförande av vissa delar av politiken till nationerna. Därför är det viktigt, anser jag, att Europaparlamentet i dag hissar flaggan för medborgarskapet i den förträffliga framställningen av ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, föredragande av betänkandet.
Det är ett avvägt betänkande, med en god avvägning mellan det konkreta och det symboliska. En avvägning mellan praktiska åtgärder och det poetiska inslag som citerades av Gebhardt. Vi behöver även lite fantasi och poesi.
De Clercq poängterar bland dessa praktiska åtgärder att den fria rörligheten för personer och den fria etableringsrätten för europeiska medborgare måste bli verklighet, att artikel 8a skall kunna åberopas direkt inför våra domstolar, att man skall informera om de rättigheter som det begynnande europeiska medborgarskapet innebär - rösträtt i kommunala val, rösträtt i val till Europaparlamentet - att man bör skapa - och det är här vi övergår från verkligheten till poesin, från verkligheten till mytologin - en integrerande symbolism. Vi måste se till att skapa en kulturell uppfattning om Europas existens.
Europeiska folkpartiet kommer inte bara att stödja De Clercqs betänkande, utan även den socialistiska gruppens ändringsförslag och sådana som Europeiska folkpartiet har lagt fram, då man inte godtar ändringsförslag 5.
Det blåser snåla vindar i Europa, fru ordförande. Ställda inför en sådan skepticism får vi lov att erkänna - och där är jag helt överens med Gebhardt - att det paradoxalt nog är marknaden som är vår allierade. Livets paradoxer: Köpmännens Europa skall bidra till att förverkliga medborgarnas Europa eftersom vi, för att euron och den gemensamma marknaden skall bli verklighet, måste främja den fria rörligheten för personer i dess vidaste bemärkelse och öka integrationen.
Därför, fru ordförande, anser jag att vi här i dag, i början av det österrikiska ordförandeskapet, bör gratulera varandra till detta betänkande från Europaparlamentet, där vi återigen bekräftar vår betydelse genom att uppmärksamma och varna för situationer där man försvarar ett inskränkt Europa, ett kortsiktigt Europa. Och ställda inför ett sådant inskränkt Europa, ett sådant oförutseende Europa, höjer Europaparlamentet sin egen och medborgarnas stämma för att säga att vi endast kan skapa ett Europa genom integration och att vi med tanke på ett sådant begrepp som köpmännens Europa måste se till att intentionerna i Amsterdamfördraget omvandlas till ett riktigt medborgarnas Europa.

Voggenhuber
Fru ordförande! Jag gratulerar föredraganden och gläder mig åt att parlamentet för en gångs skull verkar starkare för att förverkliga de i fördraget utlovade rättigheterna inom ramen för unionsmedborgarskapet. Jag vill rikta uppmärksamheten på den principiella betydelsen med unionsmedborgarskapet. Vad handlar det om? Min övertygelse är att unionen därigenom erkänner att medborgarna är bärarna och suveränen i den europeiska enandeprocessen. Unionsmedborgarskapet utgör således en väsentlig del av unionens legitimeringsgrund. Det är en legitimering som inte bara förverkligas indirekt genom de nationella regeringarna och fördragen, utan också direkt, personligt och lika genom varje medborgares rättsliga status.
I unionsfördraget infördes unionsmedborgarskapet logiskt för att stärka skyddet för rättigheterna och intressena hos medlemsstaternas medborgare. Vi har således att göra med en stadga som skall ge uttryck för alla medborgares grundläggande och medborgerliga rättigheter. Så långt är allting bra, och så är det i teorin. I praktiken är vi dock fortfarande mycket långt ifrån en omfattande garanti av de grundläggande och medborgerliga rättigheterna, långt ifrån ett erkännande av medborgarnas roll som integrationens suverän. Av alla de fyra friheterna är den fria rörligheten för personer säkerligen den mest personliga, den mest existentiella och mänskliga, som samtidigt förverkligats med störst tvekan och som har fördröjts och mött mest hinder. Personkontrollen inom unionens område är inte avskaffad. Den upphävs inte heller inom ramen för Schengenavtalet, utan ersätts av nya barriärer som ofta nog är högre än de gamla, som man lovade avskaffa.
Rösträtten och valbarheten till Europaparlamentet undergrävs, något som gäller främst deltagandet i kommunalvalen. Det saboteras till viss del öppet. Det reduceras i vissa huvudstäder till ett deltagande i stadsdelsval, t.ex. i Wien. Inte heller det konsulära skyddet finns i praktiken. Jag tror att vi måste höja blicken över själva fördragstexten, över de där utlovade rättigheterna till ett omfattande skydd av de grundläggande och medborgerliga rättigheterna. Jag hyser förhoppningen att det särskilda toppmötet i Österrike kan öppna en väg från en blott teknokratisk reform av institutionerna till att bli en äkta demokratireform.

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans kunniga och tankeväckande betänkande och yrka bifall för hans europeiska vision.
Om vi skall se till att Europeiska unionen blomstrar, måste de europeiska medborgarna känna att vi har kontroll över detta projekt och att vi också drar nytta av det, och inte bara de kommersiella organisationerna och regeringarna. Kommissionens andra rapport om medborgarskap är därför en viktig plattform för skapandet av en corps d'esprit och en känsla av europeisk samhörighet.
Jag välkomnar i synnerhet rätten att rösta och ställa upp som kandidat i kommunalvalen i Europaparlamentet, men jag skulle vilja nämna den generösa rösträtt som erbjuds till medborgare i samväldet i Förenade kungariket och säga att det inte har skett någon omorganisation av detta och inget försök att urvattna de rättigheter som finns.
Som föredragande för kommissionens handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare, välkomnar jag De Clercqs anmärkningar om hinder för den fria rörligheten för personer, som till exempel pensionsrörlighet, familjeansvar och barns utbildningsbehov. Jag fruktar att detta ännu känns lite för äventyrligt för min brittiska grupp, men jag anser att kommissionen skulle kunna undersöka om det går att främja en internationell studentexamen.
Skapandet av ombudsmannens ämbete kan bara lovprisas, men jag tycket att ämbetet behöver främjas i högre grad. Jag håller med om att nyckeln till känslan av samhörighet med Europeiska unionen har att göra med information. Jag ber därför kommissionen att anstränga sig ännu mer för att informera de europeiska medborgarna.

Zimmermann
Fru ordförande, kära kolleger! Debatten i kväll handlar om unionsmedborgarskapet. Alla vet vi vad det betyder och vilken nyckelfunktion unionsmedborgarskapet har för Europas medborgare och framför allt för den europeiska integrationen. Jag frågar mig dock om människorna i Europa också vet det? Vet människorna vilka rättigheter som kommer med unionsmedborgarskapet? Vet de vem de kan vända sig till och vem de kan fråga, var de kan hämta information? Jag får ständigt känslan när jag diskuterar med medborgare, att de är bristfälligt upplysta om detta och har små kunskaper om det.
Emellertid är det inte bara medborgarna som har små kunskaper om det. Ta exempelvis information från kommissionen, där vissa områden över huvud taget inte förekommer. När jag ser att i den broschyr, Single Market Review , som vi nyligen har fått och som i mer än 38 avsnitt sysselsätter sig med förverkligandet av den inre marknaden, men som knappt alls tar upp den fria rörligheten, då frågar jag mig hur medborgarna skall kunna få reda på detta. Ett annat exempel: När jag talar med tjänstemän i kommissionen eller parlamentet eller är ute bland folk och berättar att jag som unionsmedborgare sitter i Europaparlamentet för Tyskland men har nederländskt pass, frågar man mig ständigt hur det kan vara möjligt och hur det fungerar. På det kan man se att inte ens rösträtten så som den omtalas i fördraget har fått fäste i våra huvuden, alltså varken hos dem som har skrivit dessa rader eller hos medborgarna eller hos mina kolleger. Många av mina kolleger har egentligen inte heller begripit detta.
Jag tycker att det är viktigt att också vi själva tar oss an och funderar över unionsmedborgarskapet och dess innehåll. Då får vi också bättre möjligheter att informera folket om det, så att det också får större kunskaper i frågan.

Pinheiro
Fru ordförande! För kommissionens räkning vill jag gratulera till den vidlyftiga reflexion, som har gjorts om vår andra rapport om unionsmedborgarskap, och som särskilt understryker det utmärkta arbetet av en framstående europé vid namn Willy De Clercq.
Jag ser denna debatt om unionsmedborgarskap som ett slags invit till alla politiska aktörer att rikta in sig på det väsentliga i det europeiska bygget, som en beredskap för de framsteg och bakslag, i genomförandet av den europeiska konstruktionen, som kan komma att svika medborgarens förväntningar om att tillhöra, och jag citerar: " en politisk gemenskap och en rättsgemenskap" , enligt den formulering som används i er resolution. Som ledamöterna känner till, uttrycktes denna oro på samma sätt under Europeiska rådet i Cardiff, då man deklarerade, och jag citerar: " att alla medborgare skall kunna dra nytta av fördelarna med den ekonomiska och monetära unionen och den inre marknaden, samt att unionen i ännu högre grad skall närma sig medborgarna" .
Denna andra rapport om unionsmedborgarskapet omfattar åren 1994, 1995 och 1996. Det är således innan slutsatsen från regeringskonferensen som ledde till antagandet av Amsterdamfördraget. Kommissionen beskrev och analyserade i denna rapport de nya direktiv som Maastrichtfördraget gav, för att kontrollera de gjorda framstegen efter publiceringen av den första rapporten 1993, och för att peka på en rad mål att uppnå.
Ert resolutionsförslag riktar sig, helt korrekt, till alla berörda institutioner, liksom till medlemsstaterna. Faktum är att det i framtiden bara är möjligt att, med ett kombinerat agerande på alla nivåer, genomföra framsteg, vad gäller framför allt förbättringar av lagstiftningen, dess läsbarhet och en mer effektiv tillämpning av den. Jag kan försäkra Willy De Clercq och detta parlament att alla frågor om, såväl Schengen och tillämpningen av artikel 8a, som processerna om överträdelseförfaranden och det administrativa arbetet, rösträtt, rätten till konsulärt och diplomatiskt skydd, mekanismer för ständig dialog, utbildning och erkännande av examensbevis och yrkesutbildningsbevis, skydd mot hoten mot säkerhet och personlig frihet samt ombudsmannens verksamhet, ligger på kommissionens bord.
Just i dag, under mötet med kommissionärerna, ägnades största delen av mötet åt just det europeiska medborgarskapet. Vi hoppas att vi alla, med impulserna från detta parlament, och de inputs som vi har fått genom denna resolution, snabbare kan uppnå ett verkligt medborgarskap.

Användning av Internet
Schmid
Fru ordförande, ärade kolleger! Ända tills för några år sedan var Internet något som var förbehållet specialisterna. I dag är det en så självklar del av vardagen att t.o.m. vi ledamöter har tillgång till Internet på våra kontor. Detta är ett klart bevis för att det ännu förekommer underverk! Internet erbjuder många möjligheter - egentligen på ett sätt som aldrig tidigare har skådats i människans historia - att få snabb tillgång till en stor mängd information. Visserligen kan man på Internet i viss utsträckning finna också för ungdomen skadligt och även straffbart material. Det kan också användas i kriminella verksamheter - i likhet med de klassiska telekommunikationsmedlen telefonen och brev.
I fallet Internet överväger emellertid i det stora hela fördelarna. Emellertid finns det ett behov att agera, och vi behöver få svar på ovannämnda problematik. När vi söker efter svar får kraven dock inte vara högre än de vi ställer på medier som film och television. Bara för att det har förekommit en upprörd debatt, särskilt från folk som inte en sekund använt nätet, får vi inte behandla detta område annorlunda än andra medier. Vårt svar bör alltså utformas med hänsyn till nätets egenart och inte bedömas med strängare krav.
Vad är det för speciellt med Internet? För det första: Det tillhör ingen, det finns ingen som äger Internet. Jag brukar alltid säga att det egentligen är ett urkommunistiskt fenomen. För det andra: Nätet är världsomspännande och därmed tillgängligt över hela världen. För det tredje: Rättsliga åtgärder mot kriminellt innehåll rättar sig efter det lands rätt där den server befinner sig, i vars minne motsvarande innehåll är lagrat. För det fjärde: Material kan lätt och snabbt - inom några sekunder - överföras från en server till en annan. För det femte: Tillgången till Internet är anonym. Datorn vet inte vem som sitter i andra änden vid pc: n, och det finns ingen tidsbegränsning.
Detta får konsekvenser för skyddet av ungdomen, eftersom det på Internet inte finns någon kassör som på bio eller i videoaffären, som kan säga till den sexårige att " du kommer inte in" , eller " jag hyr inte ut den här videon till dig" . Däri ligger den egentliga problematiken. Den handlingsplan som kommissionen föreslagit gör anspråk på att garantera en säker användning av Internet. Jag säger att den kanske kan bidra till det, men någon hundraprocentig säkerhet finns det inte på detta område. Dessutom kan begreppet leda till missuppfattningen att föräldrarna kunde sluta att bry sig om sina barns uppfostran och överlåta skyddet av ungdomarna på tekniska system och filtreringsprogram. Denna missuppfattning får vi inte gynna. Därför förordar jag att vi ändrar begreppet till " säker användning av Internet" . Detta motsvarar förhållandena i verkligheten.
I vart fall måste man göra klart för sig begränsningarna i de föreslagna åtgärderna. I ett läge då antalet professionella aktörer som bjuder ut pornografi över hela världen stiger dag för dag, torde det snarast måsta anses vara naivt att ha förväntningar på en självsanering. Bara det att ledamöter i detta parlament i går via e-post fick reklam för pornografi - för övrigt ingen bra reklam, och priset var alldeles för högt - visar hur det går till. Exemplet att spärra en nederländsk server - XS-4-All-Servern - för att tidskriften " Radikal" distribuerades via denna, visar hur långt man kommer med denna metod. Innan var det bara möjligt att beställa " Radikal" på den servern. Efter spärrningen kunde den beställas på 53 servrar, eftersom den omedelbart reflekterades över hela världen. Spärrmetoden har alltså sina begränsningar.
Vad gäller den språkliga mångfalden i Europeiska unionen kan man också hysa tvivel om det verkligen hjälper att använda ordigenkänningsprogram för att filtrera. Om man använder bildfiltreringsprogram spärrar man också allt vetenskapligt bildmaterial, all grafik. Jag är för förslaget, kan jag säga för att ingen skall missförstå mig, men jag vill peka på att det finns vissa begränsningar i det och att man bör vara medveten om dessa.
Till dessa begränsningar hör också att verkligheten är sådan att barnen för det mesta förstår mer av datorerna än föräldrarna. I samband med förslaget att använda filtreringsprogram på pc: n hörde jag en journalist som beskrev saken så här: Filtreringsprogram, det är program med vars hjälp den 12-årige sonen spärrar porrsidor för sin pappa, eftersom han har förbjudit honom att se vissa TV-program. Det är så det ligger till. Trots det är jag för att arbeta med filtreringsprogram, bara man inser problemen.
Den föreslagna handlingsplanen är till största delen ett instrument för att bekämpa icke önskat innehåll, alltså pornografi, politiskt radikala webbplatser och liknande. Handlingsplanen betraktar - på grund av otillräckliga befogenheter för Europeiska unionen inom straffrätten och åklagarväsendet - olagligt, alltså straffbart innehåll, endast i form av krav på en förberedande studie över nödvändiga nationella åtgärder.
De egentliga problemen ligger dock såvitt jag förstår snarare i det straffbara innehållet än i det icke önskade. Vad man kan finna om man sitter några timmar på nätet och söker målinriktat - jag gjorde det i går inför en presskonferens - är faktiskt förvånande. Där finner man anvisningar för hur man knåpar ihop bomber, hur man öppnar låsta dörrar utan nyckel, hur man framställer illegala droger, bedriver terroristisk verksamhet, hur man förfalskar kreditkort, hur man utan tillstånd tar sig in i datorer etc. en ganska omfattande palett.
I dag är bekämpandet av straffbart innehåll medlemsstaternas ansvar. Jag vill inte ifrågasätta det, men i praktiken försvåras bekämpandet avsevärt av att det i viktiga frågor inte finns samma eller åtminstone likartade rättsliga normer inom Europeiska unionen. Åtal för barnpornografi försvåras när åldersgränsen mellan barn och vuxen skiljer sig åt mellan de olika rättssystemen. I vissa medlemsstater ligger den på 14 år, i andra på 16. Bekämpandet försvåras när det inte finns någon definition av vad straffbar pornografi är. Det försvåras när ett straffbart innehåll visserligen kan åtalas, men när det inte är straffbart att hänvisa till en webbplats där man med en musklickning kan få tillgång till denna plats. Då är det nämligen enkelt. Det försvåras också av att man som i dag kan installera en server utan att innehavaren behöver registrera sig, och att man - som i dag - kan sända e-postmeddelanden utan att de kan föras tillbaka på någon person, när alltså såväl servern drivs anonymt, som e-post kan skickas anonymt.
Därför behöver vi i vart fall vissa förberedande studier där det fastslås vilken lagstiftning som är lämplig. Jag vet att det finns motstånd mot detta i rådets överläggningar. Inrikespolitiken har kommit att höra till nationalstatens uppgifter, det militära området är det inte längre, där finns ju Nato. Det enda området där staten har kvar sitt maktmonopol med väpnade styrkor är polisområdet. Därför bevakas också detta område som inget annat. Jag vet att det finns motstånd mot att man bedriver sådana studier. Ändå är det nödvändigt, för i det långa loppet kommer vi bara att kunna lösa problemet med straffbart innehåll med världsomspännande överenskommelser. När det gäller sådana är det som med GATT, att när gemenskapen uppträder med 15 olika meningar, då går det inte. Om USA, EU och Japan har en likartad målsättning, då går det däremot rätt fort. Därför måste vi, inte bara för att kunna åtala brott inom Europeiska unionen, utan för att uppnå de oundgängliga internationella avtal som krävs för att det skall skapas gemensamma normer. Utan sådana kommer vi inte att komma vidare. Jag skulle vilja be kommissionären att han i sitt slutanförande meddelar mig vilka ändringsförslag kommissionen är beredd att anta. Det skulle hjälpa mig vidare.

Argyros
Fru ordförande! I sitt yttrande i denna fråga eftersträvar utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik att med sina ändringsförslag främja utveckling och tillämpning av effektiva tekniska system. Det främsta syftet är naturligtvis att skydda minderåriga och den mänskliga värdigheten, men det är också viktigt att förstärka skyddet av företag och affärsverksamheter.
Utskottet eftersträvar också att förbättra det globala samarbetet i denna fråga för att möjliggöra en dynamisk utveckling av Internet-industrin. När det gäller programmets tillämpningsområde tar utskottet hänsyn till de möjligheter som Internet erbjuder för företag och affärsverksamheter, och indirekt för sysselsättningen. Därför förespråkar utskottet en helhetssyn på frågan, så att man förutom de aspekter som berör minderåriga och den mänskliga värdigheten också undersöker vilka möjligheter programmet erbjuder när det gäller att skydda företag och affärsverksamheter.
Användarnas - både enskildas och företags - förtroende för Internet kommer att skapa ett gynnsamt klimat för utveckling av företagsverksamhet inom informationssektorn. På så sätt kommer Internet, förutom att vara en säker källa till kunskap, också att bli ett värdefullt instrument i företagsamhetens tjänst.
Den andra viktiga frågan som tas upp i yttrandet gäller vilka principer som bör tillämpas i arbetet med att få bort skadligt och olagligt material från Internet. Dessa principer kan sammanfattas enligt följande:
För det första; man måste stödja industrins strävan att utveckla och tillämpa frivilliga och effektiva system för kontroll av innehållet på Internet. Samarbetet mellan de berörda aktörerna, framför allt inom industrin, är av avgörande betydelse för att man skall lyckas skapa system för självreglering och mekanismer för filtrering och klassificering.
Ytterligare en viktig förutsättning för effektiv kontroll av innehållet på Internet är att man tydligt klargör rollfördelningen mellan alla dem som skapar och sprider innehållet på Internet.
Den sista punkt som jag vill framhålla är att det, på grund av Internets gränsöverskridande karaktär, krävs verkligt samarbete och samordning av programmets insatser på global nivå. Endast genom samarbete kan man garantera att insatserna på europeisk nivå får största möjliga effekt. Därför anser jag att Europeiska unionen bör eftersträva att spela en ledande och aktiv roll för att utarbeta principer och tekniska modeller, som kan accepteras över hela världen.
Avslutningsvis, fru ordförande, vill jag gratulera Schmid och de medföredragande till deras bidrag till frågan om säker användning av Internet. Jag vill också tacka dem för att de stött yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik.

Cederschiöld
Fru ordförande! Det är inte första gången som vi behandlar Internet, och inte heller den sista. Utvecklingen går i rätt riktning. Inte bara här utan överallt ökar medvetenheten om värdet av denna revolutionerande form av fri information. Det är friheten som vi skall slå vakt om, inte regleringen.
För ett år sedan behandlade vi Pradierbetänkandet om olagligt och skadligt innehåll på Internet. Kraven på regleringar från olika håll var då långtgående, t.ex. registrering av Internetanvändare och förbud mot digital kryptering. Många var då okunniga om det nya och tyckte att den gamla världens tänkande skulle gälla även i den nya världen.
En gång ville de som inte såg den nya tiden slå sönder Gutenbergs tryckpress. Reformationen kom i gång, eftersom de inte lyckades med det. Genom tryckpressen fick medborgarna helt nya möjligheter att få ny och mycket lättare tillgänglig information. Det ledde den gången till en decentralisering av makten.
Nu möter vi en andra reformation genom att medborgarna kan ta del av kunskap och information samt bli mer och mer oberoende av myndigheter och stat. Sannolikt leder det långsiktigt till minskad reglering av den enskildes vardag och helt nya kontakt- och försörjningsmöjligheter.
Det olagliga materialet på Internet måste emellertid hanteras, men utan att den frihetliga grundförutsättningen störs. Kommissionen vill inrätta direktlinjer för rapportering av olagligt material på Internet, stödja filtrerings- och klassningssystem samt utbildning och information. Betänkandet kompletterar sedan kommissionens linje med att vilja utreda de rättsliga aspekterna på olagligt och skadligt material på Internet. Detta är rimliga förslag, eftersom de tar hänsyn till mediets karaktär.
Det fanns tidigare en inriktning på att utveckla särskilda europeiska system. Vi bör dock respektera att det här rör sig om globala och internationella kontakter. Det är ett globalt och internationellt medium. Lösningarna måste därför vara internationella och globala. Internationellt gångbara system finns redan utvecklade och har vunnit acceptans och spridning. I detta sammanhang vill jag tacka föredraganden för att han har varit så tillmötesgående när det gäller mina ändringsförslag på detta område.
Till sist vill jag välkomna den förståelse som infunnit sig när det gäller att undvika tvingande system. Marknaden har nämligen ett direkt intresse av självreglering. Dessutom kan kvalitetsmärkning leda till en förbättrad marknadsposition för de Internetleverantörer som önskar nyttja den. Det är glädjande att kommissionen anser att det inte är det offentligas uppgift att reglera innehåll och användande av Internet. Däremot är det det offentligas uppgift att bekämpa och stävja kriminalitet varhelst den förekommer, vare sig det är med hjälp av Internet eller öppet på gator och torg.

Lindholm
Fru ordförande! Den explositionsartade utvecklingen av Internet upplevs av de flesta av oss som positiv. Den har dock, som vi alla vet, också en mycket mörk och obehaglig baksida. Via Internet kan alla, även barn och ungdomar, lätt komma åt utförliga recept och beskrivningar på droger, likaså recept på sprängämnen, pedofiler kan se barnpornografi och kvinnor kan köpas och säljas m.m. Det är fullständigt klart att vi alla vill få ett stopp på detta.
Problemet med Internets mörka baksida är att det är globalt och inte känner några gränser. En fullständig lösning måste alltså också vara global och kan bara åstadkommas i samarbete med industrin. Det är något som vi alla måste arbeta för. Men under tiden är kommissionens förslag till handlingsplan en början som också verksamt kan bidra till en verklig internationell debatt och förhoppningsvis en lösning.
Bland de viktigaste punkterna i handlingsplanen är förslaget att tillsammans med industrin verka för självreglering och etiska regler, ett framtagande av system för filtrering och klassificering samt ett brett informationsprogram. Personligen tar jag dock avstånd från alla försök att via direktiv på EU-nivå reglera denna problematik med Internet. Det är något som vi måste lösa på annat sätt och mer internationellt. Därför kommer jag att rösta nej till ändringsförslag 23. Däremot kommer V-gruppen att som helhet stödja Schmidbetänkandet.

Matikainen-Kallström
Fru ordförande! När vi debatterar en säker användning av Internet kommer begreppen yttrandefrihet och förmedling av olagligt material ofta på kollisionskurs. Internet är till sin natur ett fritt och gränslöst medium och så skall det också förbli. Baksidan av friheten är alltid vetskapen om att någon alltid försöker missbruka sina friheter.
De grövsta oegentligheterna rör onekligen spridande av barnpornografi- och pedofilmaterial. Att dessa material är så allmänt förekommande på Internet slår en med häpnad. Enligt en undersökning gjord av Interpol hittades efter enbart två månaders uppföljning över 70 000 filer med barnpornografiska bilder på nätet. Siffran är så stor att det inte enbart räcker med åtgärder som tar sikte på Internet-aktörernas etiska självreglering för att begränsa den.
Det skulle vara fel att hålla dem som sköter Internet-servrar för skyldiga till förmedling av olagligt material. Även om de som självregleringens portvakter spelar en central roll är det bara genom ett intensivt samarbete mellan telekommunikationsindustrin och myndigheterna som ansvarar för Internets innehåll som man kan uppnå önskade resultat. Eftersom Internet är ett globalt fenomen räcker det inte enbart med europeiska åtgärder för att bekämpa barnpornografimaterial. Det behövs globala informationssystem och standarder för att sätta fast medvetet agerande porrförmedlare. Ett bra exempel på myndighetsinitiativ i kampen mot barnporr är den finska polisens tipstelefon och webbsida där man kan anmäla pedofilverksamhet som man hittat på nätet. Polisens avsikt är att förmedla tipsen som rör internationellt material även till de aktuella ländernas myndigheter.
Till slut vill jag tacka Schmid för ett bra arbete som han lagt ned på detta svåra frågekomplex.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Låt mig börja med att gratulera föredraganden, inte bara till hans utmärkta betänkande utan även till hans briljanta inlägg. Det här en mycket viktig fråga, som är avgörande för vår framtid i ett samhälle där man värnar om individens rättigheter samtidigt som man värnar om en industriell utveckling. Emellertid får vi för den skull inte glömma vad det i grunden är som säkrar vår kompetens: förankringen av våra beslut i fördraget, den rättsliga grunden för våra politiska handlingar.
Jag kommer att koncentrera mig på det förslag som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt lagt fram om en ändring av den rättsliga grunden i förslaget till beslut med en tillämpning av artikel 129a - konsumentskydd- i stället för av artikel 130 - industrins konkurrenskraft.
Fru ordförande! Det framgår klart i artikel 130 att åtgärder kommer att vidtas som främjar en gynnsam miljö för alla initiativ och företagens utveckling, och det är sant att en sådan industri kommer att främja en bättre och säkrare miljö. Men det är lika sant, fru ordförande, att det är svårt att uppfylla målen i artikel 130 på samma sätt som det kan vara svårt att anpassa de nödvändiga villkoren för gemenskapsindustrins konkurrenskraft till handlingslinjer som avser att varna konsumenterna för innehåll i form av sex och våld på Internet genom införandet av en självreglering och skapandet av filtreringsverktyg.
Därför ansåg utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, efter en analys av förslaget till beslut, att den lämpliga rättsliga grunden utgörs av artikel 129a, som tillåter den typ av handlingslinjer som främjar och skyddar en säker miljö för konsumenterna rent generellt.
Fru ordförande! Jag vill också nämna att ändringen av den rättsliga grunden innebär att parlamentet får en viktigare roll i processen som helhet, eftersom artikel 129a förutsätter ett medbeslutandeförfarande medan artikel 130.3 förutsätter ett enkelt rådfrågningsförfarande. Jag tycker också att det mycket viktigt att parlamentet får ett starkt inflytande i en så brännande aktuell samhällsfråga som denna, i stället för att delta i ett enkelt rådfrågningsförfarande.
Därför anser jag, fru ordförande, att det här är en fråga som angår oss alla, och fördraget utgör en stabil grund för vår samverkan med rådet på lika villkor, och vi bör bemöda oss om att denna ändring av den rättsliga grunden återspeglas i förslaget.

Malerba
Fru ordförande! Till att börja med vill jag säga att jag talar även i egenskap av föredragande av dossiern " Initiativ för internationellt samordnande för Internet" i utskottet för ekonomi. Jag samtycker till Europeiska kommissionens meddelande om handlingsplanen för säker användning av Internet, men jag är inte övertygad om lämpligheten av alla de ändringar på kommissionens text som föredraganden föreslagit. Förra måndagen deltog jag, som gäst hos Europeiska kommissionen, i en rundabordskonferens med de ledande företrädarna för denna världsomfattande industri och jag såg en enighet konsolideras på följande tre punkter: vi måste undvika att skapa komplicerade och svårgenomförliga regler i konflikt stater emellan, men samtidigt måste vi ta ett politiskt initiativ för att undvika att det är den rättsliga makten att fastställa domar och skapa prejudikat. Vi måste befrämja en lagstiftande miljö för utvecklingen av Internet som upprätthålls av självdisciplinen i denna industri, men även av deltagandet av de politiska auktoriteterna och av de kompetenta internationella organisationerna i en dialog som är strukturerad på liknande sätt som den i Transatlantic business dialogue som redan givit goda resultat. Till sist måste man försöka uppnå ett internationellt samtycke på en multilateral bas, dvs. utvidgad till deltagande, inte enbart av USA och Europa, men även av många andra länder, i en så global kontext som möjligt.
Om det är uppenbart att det finns områden där nya lagar måste skrivas, t.ex. elektronisk underskrift vad angår Internets specifika egenskaper, är det däremot inte uppenbart att man med Internet kan begå nya brott som inte redan har uppfunnits och begrundats av lagen. Internet är på sin höjd ett fantastiskt kommunikationsmedel som gör det möjligt för varje individ att bli utgivare, ger företagen ett redskap för globalisering på den elektroniska marknaden och - jag understryker - vid behov kan man alltför väl söka upp källan och mottagaren av överföringarna. Jag tror att vi framför oss har en nyfödd varelse som tar de första stegen och som vi måste hjälpa att växa i en gynnsam lagstiftande miljö.
Vissa ändringar anser jag vara problematiska, 6 och 12 om de auktoriteter som är ansvariga för innehållet i Internet och nr 7 om återförsäljarnas ansvar, men jag är säker på att vi kommer att återkomma till denna debatt med andra synpunkter och erfarenheter.

Pinheiro
Kommissionen skulle vilja tacka föredragande Schmid och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor för ett mycket positivt betänkande. Internet växer med en svindlande hastighet och används inte längre bara av vetenskapsmän och forskare. Det är nu en del av det dagliga livet på arbetsplatser, i hem och i skolor. Det har visat sig vara oerhört användbart och viktigt för näringslivet, utbildningsväsendet och kulturen. Den största delen av innehållet utgör absolut inga problem.
Internet kan emellertid användas för illegal verksamhet och spridning av illegalt innehåll. Föräldrar och lärare är bekymrade på grund av tillgängligheten till material som skulle kunna vara skadligt för barn. Om Europas konsumenter och industri skall kunna få full tillgång till de möjligheter som erbjuds i och med informationssamhällets framväxt, så måste man ta itu med dessa frågor. Under det senaste året har kommissionen arbetat hårt tillsammans med rådet, Europaparlamentet, medlemsstaterna, industrin och användare för att kunna föreslå lösningar. Handlingsplanen är resultatet av det gensvar som erhölls när kommissionen för första gången tog itu med problemet, och den har utvecklats genom samordning med rådets rekommendation om skydd av minderåriga och mänsklig värdighet.
Den föreliggande handlingsplanen intar ett icke-reglerande förhållningssätt, involverar industrin och föreslår konkreta åtgärder för att ta itu med problemen. Den är ett resultat av politisk konsensus och säkerställer en uppföljning av åtgärder som redan vidtagits på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna. Detta förhållningssätt har fått ett starkt stöd från Bonnkonferensen, arbetsgruppen för Internet och rådet och Europaparlamentet. Handlingsplanen uppvisar fyra handlingssätt: för det första att skapa en trygg miljö, inklusive skapandet av ett europeiskt nätverk av heta linjer och stöd till självreglering; för det andra att utveckla, filtrera och gradera system som tar hänsyn till Europas kulturella och språkliga mångfald; för det tredje att uppmuntra till åtgärder som höjer medvetandegraden; för det fjärde, stödåtgärder.
Vart och ett av handlingssätten syftar till att uppfylla vissa huvudmål: att skapa möjligheter för användaren att skydda sig själv och sin familj från oönskat skadligt material; att stärka rapporteringsmekanismerna så att man kan komma åt illegalt material genom befintlig lagstiftning; att säkerställa att de särskilda mångkulturella och mångspråkliga behoven i Europa behandlas på ett lämpligt sätt; och att skapa förtroende till den nya miljön så att konsumenten kan dra nytta av de nya tjänsterna och så att industrin kan använda de möjligheter som finns inom elektronisk media.
Handlingsplanen är inte det enda medlet för att uppfylla dessa mål. Den är ett finansiellt verktyg som stimulerar till initiativ som måste tas av medlemsstaterna, industrin och användare. Den är inte ett rättsligt verktyg för att lösa de skilda rättsfrågor som har samband med Internet. Många av problemen i den nya miljön behöver emellertid inte åtföljas av ny lagstiftning. De efterlyser förhållningssätt där befintlig lagstiftning kan tillämpas på Internet och hur man skall tillhandahålla lämpliga lösningar utan att gå lagstiftningsvägen. Därför har man sett till att det sker en fokusering på icke-reglerande åtgärder i denna handlingsplan.
När det gäller ändringsförslagen kan kommissionen stödja de flesta av de som har lagts fram av parlamentet. Faktum är att kommissionen anser att 20 av 24 framlagda ändringsförslag är helt godtagbara. Vad gäller ändringsförslag nr 14 om kommittéförfarandet, så måste jag framhålla att kommissionen har för avsikt att använda exakt samma ordalydelse från 1987 års rådsbeslut om typ 1-kommittéer. Det finns emellertid tre ändringsförslag - 7, 12 och 17 - som inte kan accepteras. Två av dem handlar om rättsliga frågor, och i synnerhet om ansvarsfrågor. Dessa måste naturligtvis behandlas, men eftersom handlingsplanen är ett finansiellt instrument är detta inte platsen för det. Kommissionen arbetar emellertid på ett rättsligt instrument, ett förslag till direktiv, för att ta itu med denna fråga.
I det tredje ändringsförslaget föreslås att man skall inkludera märkningssystem i uppförandekodexar för industrin. Behovet av att anta märkningssystem har redan fastställts i rekommendationerna för skydd av minderåriga och mänsklig värdighet. Vi kan förvänta oss att det utvecklas uppförandekodexar i enlighet med de linjer som föreslås i detta betänkande. Jag kan försäkra er att om det krävs ett separat europeiskt märkningssystem, så kommer naturligtvis handlingsplanen att främja ett sådant system. Om flexibla internationella system kan användas och detta visar sig vara tillräckligt, kommer det emellertid inte att finnas något behov av ett separat europeiskt system, som i så fall skulle kunna vara slöseri med pengar. Det finns dock ingen anledning att tro att de frågor som återspeglas i det framlagda ändringsförslaget inte redan omfattas av förslaget.
Jag tackar återigen parlamentet för dess arbete och dess gensvar så här långt. I linje med detta är det nu dags att följa upp initiativen från Europeiska unionens institutioner. Parlamentet har redan insett betydelsen av att ta itu med dessa frågor, och jag hoppas att dess beslut kommer att bekräfta behovet av åtgärder genom att ge handlingsplanen det stöd som krävs för att den skall få någon genomslagskraft.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kombinerade transporter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0239/98) för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om beviljande av ekonomiskt stöd från gemenskapen till nyskapande åtgärder för att främja kombinerade transporter (C4-0173/98-96/0207(SYN)) (föredragande: Stockman).

Stockmann
Fru ordförande, kära kolleger! Ni har just hört förordningens hela titel. Intermodalitet är nyckelbegreppet för nuvarande och framtida europeisk trafikpolitik. Det syftar till uppbyggandet av ett övergripande trafiksystem. Genom att knyta ihop de olika fortskaffningsmedlen till transportkedjor från hus till hus kan fördelarna i varje medel utnyttjas. De kombinerade transporterna, som det handlar om i dag, är ett beprövat förstadium till intermodaliteten på godstransportområdet. I våra tal, i trafikpolitikernas tal, intar också de kombinerade transporterna sedan länge en långt viktigare roll än i verkligheten. Emellertid kan eventuellt statistiken från förra året innebära ett trendbrott.
Vid sidan av de ordningspolitiska möjligheterna står oss på europeisk nivå sedan 1992 Pact-programmet till främjande av kombinerade transporter till förfogande. Detta första program var framgångsrikt, men löpte ut 1996. Sedan förra året arbetar vi på Pact II. Som förordning och med utökad om än ännu långt ifrån tillräcklig budget, blir det i alla fall ett ordentligt program som, anser jag, står i överensstämmelse med den rättsliga grunden. Att vi i dag behandlar förordningen i en andra behandling beror på de starka födslovåndorna och att rådet inte har uppfyllt sin roll som barnmorska tillräckligt väl.
Vad gäller förordningens innehåll har vi i utskottet för transport och turism välkomnat det delvisa tillmötesgåendet från kommissionens och rådets sida, i synnerhet gäller det medtagandet av den inre fartygstrafiken och hänvisningen till de transeuropeiska näten som ett kriterium vid projekturval. Å andra sidan anser vi att avslaget på vissa av oss redan i den första behandlingen inlämnade ändringsförslag genom rådets gemensamma ställningstagande är kortsiktigt, och det i synnerhet som vi behöver en strategisk och enligt mig framsynt trafikpolitik. Trafikutskottet har därför beslutat stödja föreliggande ändringsförslag 1 till 6. Vad vill vi med det? För det första vill vi utvidga Pacts giltighetsområde till att omfatta de kandidatländer som förhandlingar redan inletts med, på samma sätt som visat sig möjligt för flera andra program; därtill vill vi ha utökade finansiella medel med 4 miljoner ecu årligen för år 2000 och år 2001.
För infrastruktursatsningar i de central- och östeuropeiska länderna vid denna tidpunkt är betydligt större medel avsatta i Agenda 2000. Vi vill att en del av dem redan nu specificeras och binds till de kombinerade transporterna. Redan har vi en överproportionell ökning av godstrafiken från de framtida kandidatländerna. Därtill kan man lägga en stark tendens att lägga över godstrafik från järnvägen till vägarna. En sådan utveckling är som regel irreversibel, om man inte motverkar den i tid - i de nya tyska förbundsstaterna kan vi redan sjunga sånger om denna utveckling.
En sådan utveckling kan därför inte vara likgiltig för oss. Vi fordrar då en strategiskt utformad politik och ingen blott reagerande, som om tio år kanske kostar oss mångdubbelt mer. Vår andra huvudfråga är skapandet av synergieffekter. Ett bra program kan alltid bli ännu bättre, när det dels ingår synergieffekter med andra program och dels främjar utvecklingen på andra politiska områden.
Vår åsikt är fortfarande att det vore möjligt att kombinera medel från Phare och sammanhållningsfonden med projekt som understötts av sådana projekt. Vi anser att Pact-projekt bör ges företräde i start- och ändpunkterna av de politiskt understödda men alltid svårrealiserade transeuropeiska godskorridorerna. Även med de aktiviteter som planeras i det femte ramprogrammet för forskning skulle synergieffekter kunna nås. Till det syftar ett annat förslag som vi har lämnat in.
Och så några meningar om ändringsförslaget från min ärade kollega Jarzembowski, som inte är här i dag. Vi har verkligen inte slarvat oss igenom den i förstone plausibelt, ja självklart klingande formuleringen om konkurrenshinder. Till sist bestämde vi oss dock för att avslå förslaget, eftersom vi tror att varje stödprogram i sig siktar till positiv diskriminering, i vårt fall att styra så att all trafik inte går på vägarna, utan att vi får kombinerade transporter och att vi stöder regioner och konkurrenter som föredrar kombinerade transporter. Jag tackar alla kolleger, även dem som är frånvarande i dag, för deras arbete med betänkandet och rekommenderar att det antas i morgon.

Schierhuber
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Först vill jag tacka och gratulera föredraganden å det hjärtligaste till ett utmärkt arbete. Kommissionens förslag till främjande av kombinerade transporter tar hänsyn till att Europeiska unionen behöver ett tillförlitligt europavitt trafiksystem, som på ett effektivt sätt kan garantera handel och rörlighet. Av den anledningen beklagar jag djupt att rådet till endast en ringa del har övertagit parlamentets förslag. Just på den här punkten har vi möjligheten att för en gångs skull handla och inte bara prata. Som sagt, det är beklagligt att rådet i sin ståndpunkt inte har valt att prioritera de projekt som kan stå för en koppling till de central- och östeuropeiska länderna och därmed frigöra synergieffekter.
Likaså bör kommissionen höras vid urval av projekten för att regionerna och medlemsstaterna skall beaktas på ett balanserat sätt, för att undvika snedvridning av konkurrensen. Denna punkt gillades även i den första behandlingen av parlamentet, och den stöds nu också av ändringsförslaget från Jarzembowski för Europeiska folkpartiets grupp. Jag uppmanar parlamentet att också vid detta tillfälle stödja ändringsförslaget.
Nämnas kan också att det är absolut nödvändigt att införa de transeuropeiska godskorridorerna om utvecklingen och nyttjandet av de transeuropeiska trafiknäten skall bli miljövänliga. Just dessa godskorridorer menar jag utgör ett viktigt nyskapande inslag i trafikpolitiken. Mer än betänkligt är emellertid det finansiella anslaget, som rådet har fastställt till bara 35 miljoner ecu. För tiden mellan 1997 och 2001 borde minst 43 miljoner beviljas, om man, som man påstår, vill handla och inte bara tala. Alltså bör detta belopp höjas, även om också det enligt min bedömning bara är en droppe i havet.
Utvecklingen av transportsystemen i Europeiska unionen anser jag vara av största vikt, framför allt mot bakgrund av utvidgningen och de allt viktigare miljöfrågorna. Jag stöder därför de inlämnade ändringsförslagen, liksom alla i min grupp gör, och jag hoppas också på parlamentets gillande.

Wijsenbeck
Tack så mycket, fru ordförande, och det speciellt för att jag får tillfälle inte bara att lyckönska föredraganden, utan även att säga hur väl han gör sig som förebild för dem som låter omskola sig från teologer eller musiker till verkliga tekniker och politiker.
Låt mig nu gå över till mitt eget språk och säga något om själva betänkandet. Jag tror ändå att vi här har ett typiskt exempel på hur rådet nu för en gångs skull, inte bara i ord utan också i handling, hade kunnat visa, på samma sätt som alla här i parlamentet stöder att det måste ske ett formellt byte från landsväg till järnväg och till innanvatten. Vi tvingas här att återigen lägga fram fakta för om vi inte gör någonting nu, då kommer vi inom kort att få en stor trafikinfarkt. Det är då rådet och kommissionen som bär ansvaret för detta och inte parlamentet.

Pinheiro
Fru ordförande! Låt mig först tacka föredraganden, Stockmann och kammaren för arbetet på förslagen för att fortsätta vår framgångsrika erfarenhet av pilotåtgärder för kombinerade transporter, Pact.
Det är en tydlig demonstration av parlamentets fortsatta engagemang för att främja kombinerade transporter. Medan vi uppskattar parlamentets konstruktiva attityd i denna fråga, smärtar det mig att säga att kommissionen bara kan godta två av ändringsförslagen, men detta skall inte förringa den breda överenskommelse som finns mellan parlamentet, rådet och kommissionen.
Ändringsförslagen 1 och 4 försöker att införa, som parlamentet föreslog under första behandlingen och som kommissionen accepterade, begreppet transeuropeiska fraktjärnvägar i bestämmelserna. Eftersom fraktjärnvägarna är ett viktigt initiativ från kommissionen, så kan jag även fortsättningsvis stödja deras inkluderande som ett utvärderingskriterium i Pact-bestämmelserna.
Fraktjärnvägarna är ett betydelsefullt steg i riktning mot en sann liberalisering av marknaden för järnvägstransporter. Jag kan försäkra kammaren att både kommissionen och medlemsstaterna vid sina val av förfaranden kommer att högprioritera alla projekt som vill dra nytta av järnvägarna.
Ändringsförslagen 2, 3, 5 och 6 försöker att återinföra möjligheten att finansiera verksamhet utanför Europeiska unionen och möjligheten för icke-EG-företag att dra nytta av Pact-finansiering. Kommissionen är fullt medveten om att politiken för kombinerade transporter inte kan upphöra vid gemenskapens gränser. Trafikflödena och möjligheterna för kombinerade transporter med våra grannar i öst är alltför viktiga. Kommissionens förslag förutsåg redan från början denna möjlighet. Diskussionerna om denna fråga i rådet har tydligt visat att förordningen i sig inte skulle ha en chans att bli antagen av rådet om kommissionen insisterade på denna punkt.
Medlemsstaterna håller med om att gemenskapen måste hjälpa kandidatländerna i sina försök att få ett hållbart transportsystem. Många medlemsstater tyckte att andra instrument, till exempel inom Phare-programmet, borde användas eller utvecklas ytterligare för att vara ett stöd för kombinerade transporter.
Kommissionen kommer därför att undersöka om de befintliga programmen kan användas för Pact-liknande projekt för kombinerade transporter i kandidatländerna. På samma gång kan kommissionen inte acceptera höjningen till 43 miljoner ecu, eftersom denna summa strider mot gemenskapens budgetplan för Pact.
Dessutom kan vissa aspekter av ändringsförslagen 3 och 5 inte accepteras; inte heller kan vi acceptera ändringsförslag nr 7. Å ena sidan kommer synergier med andra finansieringsprogram att säkerställas genom det nödvändiga tjänsteöverskridande samrådet inom kommissionen. Å andra sidan anser kommissionen fortfarande att urvalskriterierna, dvs. kort sagt: förbättring av konkurrenskraften, för kombinerade transporter genom innovation är klara och begränsade i öppenhetens intresse. Andra prioriteringar eller överväganden tror vi skulle kunna fördunkla syftena.
Även om jag inte kan övertyga parlamentet om att det bör stödja kommissionens ståndpunkt i alla avseenden, så hoppas jag åtminstone att jag förtydligat denna ståndpunkt. Låt mig sluta med att återigen tacka parlamentet, och i synnerhet föredraganden, för det intresse ni har visat för kombinerade transporter och för ert betydelsefulla bidrag till frågan om dessa bestämmelser.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Pinheiro.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.50.)

