Omröstning
Howitt
Herr ordförande! För att vara konsekventa med det avtal som vi just har röstat om i denna avdelning punkter, tänker vi stödja formuleringen " kontrollmekanism" i de båda punkterna 13 och 14 snarare än den engelska formuleringen " europeisk plattform för övervakning" . Jag vill med stöd från parlamentet lämna ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 6 från PPE vi godtar det i sin helhet men vill stryka ordet " internationell" , som har godkänts i deras grupp.
Om punkt 24

Howitt
Herr ordförande! Som svar på barrackeringen , var det inte min önskan att lämna ett muntligt ändringsförslag, men vi hade uppnått en kompromiss och den tycks gälla vad gäller omröstningen denna morgon.
Punkt 24 har orsakat mycket diskussioner mellan de politiska grupperna. Vi har lyckats uppnå en kompromiss kring endast ett kort stycke av punkten. Jag kommer tydligt att läsa den något ändrade lydelsen i den första raden. Den är mycket kort. Den lyder: " uppmanar Europeiska rådet att klargöra omfattningen av 1968 års Brysselkonvention" .

Ordföranden.
Herr Wolf har ordet för att uttrycka sin åsikt om det muntliga ändringsförslaget.

Wolf
Herr ordförande! Jag motsätter mig detta eftersom det ändrar innebörden i punkten och jag anser inte att detta bör göras muntligt.

Ordföranden.
Herr Wolf, ni har er fulla rätt att uttrycka ert förkastande, men för att det skall gå igenom måste det få stöd från tolv ledamöter. Om det således är tolv ledamöter som stöder er, kommer det muntliga ändringsförslaget att förkastas, i motsatt fall förkastas det inte.
Det muntliga ändringsförslaget förkastades då mer än tolv ledamöter stödde Wolfs förslag
Om ändringsförslag 23

Howitt
Herr ordförande! Detta ändringsförslag från UPE har två beståndsdelar. Den första gäller strykningen av fem ord, och som föredragande avråder jag ifrån denna strykning. Det andra ändringen gäller ett senare införande av orden " OECD: s kommitté för internationella investeringar och multinationella företag" . Det är denna senare del som jag rekommenderar parlamentet att rösta för. Det är inte hela den första punkten, endast strykningen av dessa fem ord som jag avråder ifrån.

Ordföranden
Jag förstår att de fem engelska orden är de elva i den spanska texten. I vilket fall som helst är det ett rent lingvistiskt problem.
Skratt
I detta fall, ärade ledamöter, vinner spanjorerna med 11-5.
Parlamentet godkände förslaget.

Ordföranden.
Tillåt mig att gratulera herr Howitt och än en gång tacka alla ledamöter för ert samarbete i denna komplicerade omröstning.

Delcroix
Vem vet? Fattigdomen är en regel för utvecklingsländerna. De femton mest förmögna personerna på jorden har tillsammans förmögenheter som överskrider det svarta Afrikas totala bruttonationalprodukt (BNP). Det finns en risk för att denna underutveckling i tredje världens länder håller i sig, och till och med att den försämras. Försäljningen av råvaror utgör den främsta grunden för utvecklingsländernas ekonomi, och råvarupriserna har nu nått ett tak eller rasar oavbrutet, utan utsikter till uppgång, eftersom det kommer fram fler och fler syntetiska produkter som kan ersätta dem. Samma länder skyller en allt större eftersläpning på utbildningen och på tillgången till ny teknik.
Mot bakgrund av denna smärtsamma bild får man se fortsatta fusioner mellan stora multinationella bolag, varav en del har en budget som är större än Österrikes eller Danmarks. Tillsammans kontrollerar de 70 procent av världshandeln. Motvikterna, som utgörs av partier, fackföreningar och oberoende media, blir alltmer verkningslösa, vilket leder till att allmänheten får en uttalad känsla av att de är maktlösa.
Inför världens tillstånd och ekonomins koncentration frestas en del att ge upp, för att de inte kan föreslå ett realistiskt alternativ. Men världen är aldrig stillastående och det värsta av allt är att förtvivla och erkänna sig besegrad. Potentiellt sett har mänskligheten nått ett utvecklingsstadium då var och en - för första gången i historien - kan få mat, en bostad, vård, undervisning... Några procent av världsbudgeten skulle räcka till för det.
Skandalen med misären är dock inte något ödesdigert och jag gläds åt att en del betänkanden vittnar om detta, som till exempel Richard Howitts, som syftar till att reglera marknadens lagar. Det första stycket i ingressen i hans resolutionsförslag understryker att " Europeiska unionen... och de europeiska företagen... kan spela en avgörande roll för genomförandet av en hållbar internationell social och ekonomisk utveckling" .
Om vi tar till oss lärdomen av de " europeiska företagskommittéerna" , som inrättades utan att man föreskrev någon som helst påföljd i fall reglerna överskreds, vilket gjorde att en del europeiska multinationella bolag inte tog dem på allvar, så stöder jag den trefaldiga åtgärd som föreslås här: för det första, att fastställa en europeisk ram som skall reglera företagsoperationer på internationell nivå och definiera en uppförandekod som omfattar internationella miniminormer som garanterar respekten för mänskliga rättigheter, minoriteter, ursprungsbefolkningar, arbetsförhållanden, en respekt för miljön, kampen mot korruptionen... För det andra, ett oberoende " europeiskt övervakningscentrum" , med uppdraget att övervaka tillämpningen av denna uppförandekod, och att kontrollera att verksamheten i mottagarlandet är socialt och miljömässigt försvarbara. För det tredje, rättsliga åtgärder mot de företag som inte uppfyller sina förpliktelser.
Jag tycker att den här ordningen är helt berättigad. Men det krävs också att unionen agerar för att inrätta en uppförandekod, och att man inrättar effektiva övervakningsmekanismer och påföljder i fall av överträdelse, genom avtal inom Internationella arbetsorganisationen (ILO) och Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD). Den politiska världen och allmänheten måste vinna striden, i huvudsak med hjälp från icke-statliga organisationer.

Deprez
Europeiska unionen är den främsta biståndsgivaren. Europeiska företag är de främsta direkta investerarna i utvecklingsländerna. Som föredraganden säger - den europeiska attityden kan därmed visa sig vara avgörande för en hållbar internationell utveckling ekonomiskt och socialt sett.
Jag är personligen övertygad om att en socialpolitik värdig sitt namn absolut bör stödjas på en produktion av rikedomar, som är det enda som kan möjliggöra en oförminskad ekonomisk utveckling. Jag är samtidigt övertygad om att en ekonomisk uppgång som grundas på social orättvisa inte kan hålla i sig.
I det perspektivet bör Europaparlamentet godkänna och stödja de frivilliga initiativ som kompletterar de internationella regler och förpliktelser som åligger nationella myndigheter, i syfte att främja uppförandekoder - försåvitt de utarbetas av samtliga berörda parter, och att de följs upp och kontrolleras på ett effektivt och oberoende sätt.
Att utarbeta en föredömlig uppförandekod som omfattar nuvarande internationella miniminormer och att inrätta ett europeiskt övervakningscentrum med uppdraget att se till att de respekteras, det är en idé som skall stödjas, under förutsättning att detta övervakningscentrum har ett nära samarbete med samtliga partner, och att det inte till slut blir ett instrument som används som en förfinad form av protektionism, mot de varor och tjänster som produceras i länderna på frammarsch och i utvecklingsländerna.
Två lockande idéer till sist: att medlemsstaten där det felande företaget i fråga har sitt huvudkontor förpliktar sig till att vidta rättsliga åtgärder mot det företag som allvarligt brister i att uppfylla sina åtaganden i ett land på frammarsch eller ett utvecklingsland, samt utarbetandet av en lagstiftning som gör det möjligt att under denna anklagelsepunkt åtala multinationella bolag i europeiska domstolar.
De förtjänar emellertid att övervägas noggrant, för om man inte ser upp skulle också de kunna vändas från sitt ursprungliga ändamål och utnyttjas för protektionistiska syften.

Souchet
Jag har röstat mot Howittbetänkandet. Hans avsikter är dock utmärkta: att definiera minimiarbetsnormer som skall tillämpas på handeln med utvecklingsländerna. Men den valda metoden är ologisk och farlig, för den behandlar en i grunden internationell fråga inom en europeisk ram.
Dessa uppförandekoder bör förhandlas fram på internationell nivå, för att man skall kunna nå fram till en obligatorisk bestämmelse som skall tillämpas rättvist på alla företag, såväl på företag i tredje land som på företag i Europeiska unionens medlemsstater. Annars kommer vi oundvikligen att få hålla oss till delvisa och frivilliga åtgärder. Det är faktiskt vår sak att å ena sidan se till att redan befintliga internationella regler, i synnerhet inom ramen för ILO, verkligen tillämpas av alla, och å andra sidan få WTO: s regler att utvecklas, på ett sådant sätt att de tar hänsyn till den avgörande frågan om social dumpning, liksom för övrigt frågan om miljödumpning.
Detta är medlemsstaternas och kommissionens direkta ansvar. Europaparlamentet tillför inte debatten något mervärde, nej tvärtom till och med, när det begränsar sig till att utöva en idealism som riskerar att enbart straffa de europeiska företagen.

Demokratisering, rättsstat och mänskliga rättigheter i partnerskapet EU/AVS
Ordföranden.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0411/98 av Fernández Martín för utskottet för utveckling och samarbete om meddelandet från kommissionen om: Demokratisering, rättsstat, respekt för de mänskliga rättigheterna och god förvaltning av offentlig verksamhet - Utmaningar för partnerskapet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna (KOM(98)0146 - C4-0390/98).
Herr Pomés Ruiz har ordet som medföredragande.

Pomés Ruiz (PPE)
Herr ordförande! Det är en ära för mig att få lägga fram det utmärkta betänkandet som Fernando Fernández Martín har genomfört, och som är en strävan mot att ge ny kraft åt förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna.
Innehållet i detta betänkande innebär förvisso en verklig politisk utmaning inför framtiden i våra förbindelser med AVS-länderna, som Europeiska kommissionens meddelande träffande framhåller i titeln till det dokument som parlamentet har fått för att debattera och godkänna.
Fjärde Lomékonventionen fick nytt innehåll genom att hänvisningen till respekten för och främjandet av de mänskliga rättigheterna fördes in i själva konventionstexten. Översynen av den fjärde Lomékonventionen 1995 resulterade i en tydlig hänvisning till erkännande och tillämpning av de demokratiska principerna i artikel 5, till befästandet av rättsstaten och den goda förvaltningen av offentlig verksamhet i artikel 366a, och 224 går i samma riktning och fördjupar den. Nu handlar det om att vi, bortanför en teoretisk debatt om koncept fulla av goda intentioner, går framåt för att definiera konkreta åtgärder för att underlätta övergången från teori till handling.
Vi måste göra våra vänner AVS-länderna medvetna om att dessa riktlinjer inte på något sätt skall ses som ett försök att blanda sig i angelägenheter som hör till deras befogenheter, ansvar och självständighet. Jag skall säga att en stor del av de riktlinjer och åtgärder som vi förespråkar i detta betänkande skulle inte alls bli effektiva eller leda till något resultat om de inte togs upp som egna av de olika AVS-aktörerna, och särskilt av det civila samhället i AVS-länderna, som är det slutgiltiga målet för nyttan av dessa åtgärder.
Jag måste genast lägga till att i fråga om vissa av de problem som vi kommer att möta, som exempelvis korruptionen, måste unionen anstränga sig för att övervaka och vidta exemplariska sanktionsåtgärder när brotten inbegriper fysiska eller juridiska personer eller europeiska företag. Som en av de mest briljanta europeiska tänkarna i slutet av detta sekel har sagt: " korruptionen är den cancer som angriper demokratierna" . Korruptionen i alla dess former leder oundvikligen till ett ekonomiskt system som gynnar snabba vinster, godtycklighet och privata intressen och går emot tanken på öppenhet, jämlikhet och rättsstaten.
Europaparlamentet kräver genom Martens och Rocards betänkanden en ny politisk dimension i förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, vilken grundas på ett främjande av demokratiska värden och respekten för de mänskliga rättigheterna. I denna mening är utbildning det viktiga området för en politisk åtgärd avsedd att främja ett starkt och sunt civilt samhälle. Det krävs att man i dessa åtgärder särskilt beaktar kvinnans specifika roll och skyddet av rättigheter för de barn som i vissa fall är offer för nya former av inhemskt slaveri, vilka förödmjukar och förolämpar hela den mänskliga värdigheten. Rättsstatens och demokratins ansträngning bör inbegripa utvecklandet av förutsättningar för rättsväsende, polis och armé, främja stöd till massmedia som syftar till en sann och oberoende rapportering om den offentliga makten, stärka samhället genom " informellt umgänge" och företagar- och fackföreningar.
Vi är medvetna om att dessa mål, som inte är mindre brådskande för att de är mer ambitiösa, inte går att uppnå utan en strävan efter dialog såväl mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, som mellan AVS-länderna sinsemellan. Denna dialog bör vara så bred och intensiv som möjligt, och inbegripa alla berörda frågor och områden. Den bör också inbegripa, inte bara företrädare för varje stat utan speciellt medlemmar och organisationer från den politiska oppositionen, företrädare för den lagstiftande och dömande makten, liksom alla företrädare för det civila samhället och icke-statliga organisationer. I denna mening försvarar vi ett stärkande av rollen för AVS-EU: s gemensamma församling som ett privilegierat forum för att utveckla denna dialog.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Det föreliggande meddelandet från kommissionen om Europeiska unionens stöd vid främjandet av demokratisering, uppbyggnad och hantering av rättsstaten, respekt för de mänskliga rättigheterna och god förvaltning av offentlig verksamhet, och detta i AVS-länderna, är ett bra dokument. Det är ett bra initiativ av kommissionen. Det är utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågors åsikt, för vars räkning jag har fått avge ett yttrande till utskottet för utveckling och samarbete.
Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har dock satt ut några randanmärkningar som också har inarbetats i ändringsförslag. Något som är påfallande är att det inte tas tillräcklig hänsyn till den befintliga och även unika AVS--EU-strukturen som via AVS-EU: s ministerråd och AVS-EU gemensamma församling naturligtvis kan användas fullt ut för att tala med varandra om mänskliga rättigheter, demokrati och god förvaltning. I stället för att skapa för många nya strukturer förefaller det oss att vara på sin plats att framför allt använda de befintliga strukturerna så bra som möjligt.
Kommentar nummer två. Om det förekommer kränkning av de mänskliga rättigheterna eller en skadlig brist på god förvaltning och demokrati i ett visst AVS-land, då har den gemensamma församlingen för AVS-EU möjlighet att skicka delegationer, upprätta rapporter och även diskutera dessa rapporter i församlingen och vidta åtgärder. I stället för att upprätta alltför många byråkratiska rapporter förefaller det oss vara bättre att alltid använda vägen via församlingen först och att också intensifiera detta. Det förebygger dubbelarbete och lägger direkt tonvikten på den politiska taktiken i stället för den byråkratiska taktiken. Det är i allmänhet effektivare.
Kommentar nummer tre. De flesta AVS-länder har undertecknat internationella fördrag på området mänskliga rättigheter och demokrati. Det innebär att dessa länder själva också är förpliktigade att rapportera regelbundet och utvärdera rapporterna i sina parlament. När Europeiska unionen vill gå till aktion, då anser vi att detta egna ansvar måste tas med i beräkningen.
Herr ordförande! Vi har också fastställt dessa punkter i ändringsförslag. Dessa har övertagits av Fernández Martín. Vi är således mycket nöjda med hans betänkande, och vi hoppas också att Europeiska kommissionen har ett bra svar att ge på detta betänkande och på våra ändringsförslag.

Virrankoski
Herr ordförande! En av vår tids största utmaningar är att få demokratins och rättsstatens allmänna principer att slå rot i utvecklingsländerna. Materiell och andlig utveckling är bara möjliga under förhållanden, är det råder allmän rättssäkerhet och jämlika samhälleliga rättigheter.
Ekonomisk aktivitet kräver en klar lagstiftning som skydd. Europeiska unionens stora uppgift är att främja demokratisering, respekt för de mänskliga rättigheterna samt att man tillägnar sig rättsstatens principer. Den har redan tidigare befrämjat detta arbete och kommer även att fortsätta med det, även i budgeten har man anslagit medel för detta ändamål.
Inplantering av demokratin måste sättas i gång från början. Man måste främja grundande och utveckling av politiska partier. Förvaltningens öppenhet, ärlighet och legalitet måste stödjas. Lokala traditioner och sedvänjor utgör ofta hinder för utvecklingen. Korruption och nepotism är synnerligen vanligt förekommande och, vilket är det värsta, till och med i hög grad accepterade och införstådda företeelser. Under dessa förhållanden är det svårt att använda Europeiska unionens medel, eftersom det även därvidlag lätt kan uppstå oegentligheter. Därför är det svårt att genomföra demokratiseringsprogram, och det kräver en stor ansvarskänsla hos vederbörande myndigheter.
Redan under förra årets budgetarbete fastslog parlamentet att man borde inrätta en egen interinstitutionell arbetsgrupp med syfte att kontrollera och följa upp användningen av de medel som beviljats för främjande av demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och utveckling av en rättsstat, en arbetsgrupp där även Europaparlamentet skulle ha en företrädare. Den här arbetsgruppen skulle ha som uppgift att bidra till dessa programs genomförande och uppföljning. Det är också önskvärt att man skyndsamt skall kunna sätta i gång med detta samordningsarbete.

Vecchi
Herr ordförande! Jag skulle framför allt vilja gratulera parlamentsledamot Fernández Martín för det insiktsfulla och välbalanserade arbete som han med detta betänkande har lagt fram och jag uttrycker mina varmaste lyckönskningar till honom.
Vilken är den centrala frågan i kommissionens meddelande och i det parlamentariska betänkande som vi håller på att behandla?
Den är ingenting annat än ett konstaterande att demokrati, en säker ställning för rättsstaten, respekt för och främjande av de mänskliga rättigheterna, kamp mot korruption samt förverkligande av ett ordentligt styrelseskick inte bara är principer och mål som är universellt giltiga utan något som man självklart skall befrämja överallt i världen, och även, och framför allt, nödvändiga förutsättningar för att man skall lyckas med att bedriva en sund, balanserad och pålitlig utvecklingspolitik.
Man vill kort sagt inte " exportera" modeller till våra partner i tredje världen, i synnerhet länderna i Afrika, Karibiska övärlden och Stilla havet (AVS); det handlar inte om att påtvinga de regler och bruk som är typiska för jordens mer utvecklade länder, utan man måste hävda det som nu objektivt kan konstateras - det vill säga att det är utifrån demokrati och mänskliga rättigheter som ett modern samhälle kan utvecklas - och inte utvecklingens slutresultat.
Vi vet naturligtvis att det finns ett nära samband mellan demokrati och utveckling, men detta får aldrig användas som ursäkt för att försvara odemokratiska regimer och kränkning av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, för att neka rätten till medverkan vid beslutsfattande, för att tolerera utbredd korruption och så vidare.
Under de senaste åren har vi i många länder i Afrika, Karibiska övärlden och Stilla havet kunnat se ett tumultartat framväxande av ett civiliserat samhälle - även om det ibland varit vacklande -, som hävdar sin rätt till områden, garantier, regler, som vill ha en ny maktstruktur och som kräver att myndigheternas verksamhet inriktar sig på det allmänna intresset och medborgarnas bästa.
Och det är utifrån detta som nya demokratiseringsprocesser börjat komma igång även på den afrikanska kontinenten.
Unionens synsätt har utvecklats mycket under årens lopp och från början av nittiotalet har just demokratifrågan satts i centrum för de gemensamma målen när det gäller allt från samarbete till utveckling. Naturligtvis bör man alltid avpassa instrumenten för två slags stora möjliga åtgärder, det vill säga framför allt att införa åtgärder för " negativ särbehandling" , något som gör sanktioner mot de länder som är ansvariga för kränkning av de mänskliga rättigheterna möjliga, och att införa ett aktivt interventionsinslag; detta leder till negativa attityder som är " kostsamma " och " olämpliga" . Problemet är att man med denna inställning, även om den är nödvändig, ofta inte ser ett samfälligt deltagande av alla medverkande i det internationella samarbetet angående ett land, vilket ofta gör att de vidtagna åtgärderna inte är till någon nytta.
Man håller dock just nu på att betona nödvändigheten av " positiva åtgärder" , det vill säga åtgärder som alltså gör det möjligt att med hjälp av direkt samarbete skapa förutsättningar för att de förpliktelser som föreskrivs i artikel 5 i Lomékonventionen verkligen genomförs.
Eftersom jag håller med om allt det som står i såväl kommissionens meddelande som i parlamentsledamotens Fernández Martín betänkande, vill jag inte gå närmare in på de olika föreslagna initiativen. Jag begränsar mig till att endast framhålla det som nästan oundvikligen riskerar att glömmas. Vi måste alltså fråga oss huruvida man med de regler och förfaranden som föreskrivs i den aktuella Lomékonventionen om offentlig upphandling, kompetensområden och hantering av finansiella tillgångar med hänsyn till ursprungliga handelsregler inte i vissa fall kan bli föremål för dålig skötsel, och till och med för korruption, i vissa länder i Afrika, Karibiska övärlden och Stilla havet.
Jag skall förklara mig bättre: problemet är att den brist på öppenhet och kunskap om konventionens instrument som i länderna i Afrika, Karibiska övärlden och Stilla havet koncentrerar en enorm makt till de nationella arrangörerna, säkert kan ge problem med dålig skötsel och korruption och snedvriden användning av tillgångarna.
Jag anser att det handlar om att man väntar med att på allvar ta itu med reglerna för den kommande konventionen, när man håller på att omförhandla.

Corrie
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka föredraganden för hans förnämliga betänkande och för att ha varit modig nog att belysa sådana ämnen som korruption och bristen på pluralism i vissa stater. Vi är alla medvetna om att många utvecklingsländer befinner sig i en allvarlig ekonomisk situation på grund av att korruptionen förvärrar skuldsituationen.
Sorgligt nog går demokratin - eller bristen på detsamma - på många sätt hand i hand med korruption. Efter att ha använt demokratin för att vinna makten - vill somliga inte lämna den ifrån sig. Av detta skäl, behöver vi ett bra styresätt likaväl som demokrati om vi skall bekämpa korruption. Hela strukturen i Lomékonventionen bygger på demokrati, mänskliga rättigheter och ett bra styresätt. Jag vill säga till kommissionären att vackra ord inte räcker. Vi kan inte tvinga nationer att åtlyda dessa principer, men vi kan stimulera dem.
Huvuddelen av alla nya arrangemang efter år 2000 kommer att få en mera politisk dimension, och vi måste kräva politisk pluralism av länder som kommer i åtnjutande av bidragsprogram. Det ankommer på nationerna själva att utveckla detta. Såsom vår föredragande konstaterar, måste åtgärder finnas på plats för att hjälpa de AVS-länder som kämpar för demokrati. Regionalt samarbete skulle underlätta i detta avseende.
Jag stöder helt detta men vi måste skapa en god balans. Ett växande antal ansökarländer förändrar sina författningar på ett sätt kommer att göra politisk pluralism omöjligt, och oppositionspartier kan aldrig få chansen att komma till makten. Vi bör inte tolerera detta. Vilka drivfjädrar finns det för ansvarskännande nationer som kämpar för att hålla sig till reglerna, om andra länder som trotsar demokratins regler fortsättningsvis får bistånd?

Fassa
Herr ordförande! Kära kolleger! Även jag ansluter mig å min grupps vägnar till de lovord som har sagts om föredragande Fernández Martín, som jag måste säga inte har arbetat med vanlig hastighet; faktum är att det handlar om ett av de betänkanden som har utarbetats på minimal tid inom verksamheten i utskottet för utveckling och samarbete.
Den beskrivning han ger om förbindelserna mellan länderna i Afrika, Karibiska övärlden och Stilla havet samt Europeiska unionen är mycket intressant. Han framhåller väldigt mycket just övergången från en helt och hållet ekonomisk idé till en idé om samarbete i vilken i stället starkt betonas aspekterna på de mänskliga rättigheterna, utveckling mot demokrati och stöd från Europeiska unionens länder för att inrätta en rättsstat i utvecklingsländerna med en inriktning som inte bara är formell utan också, och framför allt, kärnfull. Faktum är att vi inte får glömma att det inte räcker att yrka på regler och principer från samtida västerländska författningar för att demokrati automatiskt skall finnas, och inte heller räcker det att införa demokrati för att automatiskt skapa säkra förutsättningar för utvecklingen.
Det är därför som det i Fernández Martíns betänkande även insiktsfullt de lokala förhållandena framhålls; vi får inte tro att våra institutionsmodeller är universella, eviga och obestridliga, och inte heller får vi tro att vi okritiskt kan foga dem till den verklighet som råder i de länder som har en historia oerhört olik vår. En sak är emellertid säker, nämligen att kampen mot korruption, förskingring och dåligt styresätt måste vara lika omfattande i Europa som i utvecklingsländerna.

Girão Pereira
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill också, för min grupp, gratulera, dels till kommissionens initiativ, dels till betänkandet av Fernández Martín. Jag tar upp kommissionens meddelande, eftersom jag anser det extremt lägligt. Vid en tidpunkt då en förnyelse av konventionen närmar sig, anser jag att det är dags att klargöra Europeiska unionens tolkning av innehållet i denna konvention i fråga om de mänskliga rättigheterna, demokratin, rättsstaten och god förvaltning av offentlig verksamhet.
Kommissionär Deus Pinheiro lanserade själv för några månader sedan här inför kammaren, behovet av att fundera över Europeiska unionens samarbetsformer med AVS-länderna, med utvecklingsländerna, särskilt med dem som har våldsamma regimer, där de grundläggande rättigheterna inte uppfylls, där korruptionen utgör vardagen i det kollektiva livet och framför allt där existerande konflikter kan leda till att anslagen till samarbete kommer på avvägar och går till krigsansträngningarna.
Det är dock till tröst att konstatera att många AVS-länder de senaste åren har genomfört betydande institutionella reformer, ibland under mycket svåra socioekonomiska och politiska villkor, där de grundläggande värdena i rättsstaten, medborgarnas deltagande, god förvaltning av offentlig verksamhet, skyddet för de mänskliga rättigheterna är strukturella mål för regeringarna. De som deltar i AVS-församlingarna kan bekräfta dessa länders oro.
Det nya partnerskapet AVS-EU bör alltså innehålla en stark politisk dimension som bygger på de demokratiska värdena, eftersom bara en demokratisk stat är en garant för ett fullständigt tillämpande av de mänskliga rättigheterna. Det är å andra sidan oumbärligt att konventionen innehåller detaljerade och mycket tydliga faktiska bestämmelser i frågan om kamp mot korruption, med mycket konkreta sanktioner som kan tillämpas dels på AVS-länderna, dels på medlemsstaterna och även på de ekonomiska aktörerna.
Slutligen är det också vår övertygelse att den lämpliga intstitutionella ramen för debatten om de nya koncepten för konventionen och för fullföljandet av denna politik är den återanpassade gemensamma AVS-församlingen försedd med nya strukturer.

Telkämper
Herr ordförande! Även vår grupp kommer att stödja Fernández Martíns betänkande. Det är ett bra betänkande. Vi har i åratal fört diskussioner om demokratisering, rättsstat, respekt för de mänskliga rättigheterna och god förvaltning av offentlig verksamhet i utvecklingsländerna, i AVS-länderna. Ett viktigt bidrag var slutandet av den fjärde Lomékonventionen, och detta betänkande är nästa etapp.
Det är viktigt att infrastrukturen för maktfördelning skapas. Flera länder behöver dock stöd för detta, vilket vi skall ge inom ramen för utvecklingspolitiken och AVS-samarbetet. Det är mycket viktigt att den gemensamma församlingen själv är en pluralistisk sådan, att företrädarna för de olika partierna sitter där och inte uteslutande företrädare för auktoritära regimer. Detta måste vi ge akt på gemensamt.
Detsamma gäller för tilldelningen av bistånd. Om vi vill bekämpa korruptionen inom Europeiska unionen - vilket var temat för gårdagens debatt -, då gäller detta naturligtvis även för samarbetet med AVS-länderna.
Vi måste också observera var mänskliga rättigheter kränks genom infrastrukturåtgärder på grund av den nuvarande världsekonomin - vilket Fernández Martín säger i punkt 7, nämligen genom skuldsättningsproblematiken, genom strukturanpassningsåtgärder eller genom att europeiska koncerner tvingar den fattiga befolkningen att underkasta sig strukturanpassningsåtgärder, vilket sedan ofta förhindrar rättsstatliga åtgärder och maktfördelning.

Blokland
Herr ordförande! I kommissionsdokumentet om förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna påträffade jag en praktfull beskrivning av god förvaltning: " God förvaltning innebär en tydlig och förtroendefull förvaltning av ett lands gemensamma medel. " Jag skulle gärna vilja byta ut ordet land mot Europeiska unionen. Och då framgår det tydligt att det absolut inte passar sig att vi intar en förmyndaraktig attityd gentemot AVS-länderna. Jag föreställer mig att vi använder termen politisk dialog för att dölja att vi egentligen vill påtvinga AVS-länderna ett västerländskt politiskt system.
De magra resultaten av Lomékonventionen, som kom fram i ljuset i den grönbok som kommissionen gav ut 1997, har lett till en bred diskussion om vi skall fortsätta med konventionen eller inte. Om det skulle komma en ny konvention 2000 måste den få ett helt annat innehåll. Och detta förändrade innehåll tycks vi nu ha hittat, nämligen ett politiskt. Skulden för misslyckandena i det förgångna läggs helt och hållet på myndighetsapparaten som inte fungerar, på korruption och andra förfaranden. Man letar efter politiska lösningar på ekonomiska problem.
Jag ställer mig på allvar frågan om denna satsning fungerar. Dessutom anser jag inte att Europeiska unionen är rätt plats för den typen av politiska dialoger. Det vore bättre om vi engagerade oss för att få utvecklingsländerna att verkligen delta i världsekonomin, även om det i något fall skulle kunna gå emot våra egna ekonomiska intressen.

Lukas
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska föredraganden till hans goda arbete och även från min sida betona hur viktigt det är att främjandet av de mänskliga rättigheterna hädanefter ges högsta prioritet i Europeiska unionens utvecklingspolitik. Jag anser att det är viktigt att särskilt betona kampen mot korruptionen som är ett allestädes närvarande gissel i många AVS-stater. Utan att här vilja polemisera skulle jag dock vilja säga att det kommer att vara viktigt för Europeiska unionen att föregå med gott exempel i denna fråga i framtiden. Man kan inte predika vatten och själv dricka whisky.
Det är av hög prioritet att ägna särskild uppmärksamhet åt barnens situation och skyddet av barnets rättigheter inom ramen för dialogen AVS-EU. Den enda verksamma metoden för att varaktigt förbättra ödet för socialt eller sexuellt utnyttjade barn i några berörda länder består av att inom ramen för utvecklingspolitiken tala klarspråk, som inte kan missförstås och även ställa villkor. Om dimensionen " demokrati och mänskliga rättigheter" verkligen skall komma att bli en väsentlig del av gemenskapens utrikes- och utvecklingspolitik, då måste barnet stå i centrum i det sammanhanget. Vi får inte tillåta det ökande barnarbetet och det omfattande sexuella utnyttjandet av barn i något av våra partnerländer.
Även när det handlar om olycklig utveckling inom miljösektorn, som inte nödvändigtvis utspelas utanför vår egen dörr, måste vi med hänsyn till de betydelsfulla globala sammanhangen också inkludera ekologiska aspekter i våra relationer till AVS-staterna.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag vill naturligtvis också ansluta mig till lyckönskningarna till Fernández Martín. Jag tillskriver detta betänkande och naturligtvis också kommissionens rapport stor betydelse, eftersom de konflikter som gång på gång uppstår mellan Amerikas förenta stater och Europa nog inte minst kan ledas tillbaka till att vi har ett mycket nära ekonomiskt förhållande till 70 stater i världen och att det finns ett stort ömsesidigt stöd. Jag tror att det därför är helt självklart, att vi som européer försöker att genomdriva och understödja vissa principer som vi har erkänt som riktiga i dessa 70 stater som vi samarbetar med, att vi praktiskt taget anser detta vara en grundförutsättning i detta område.
Tillåt mig ändå att framföra en mycket liten kritisk anmärkning mot detta betänkande, som förefaller mig vara mycket viktig. Denna gäller det faktum att vi naturligtvis, efter det att staternas rättigheter och även de inomstatliga rättigheterna ligger fast, fäster mycket stort värde vid de mänskliga rättigheterna, och med detta naturligtvis menar individen Men att det naturligtvis finns vissa kollektiv som också har rättigheter har tråkigt nog förbisetts här. Jag menar här framför allt de minoriteter och de olika folkgrupper som finns i dessa stater, och som tråkigt nog inte förekommer i detta betänkande.
Vi tvingas alltför ofta uppleva att just dessa minoriteter i dessa stater behandlas fruktansvärt illa, att det över huvud taget inte tillkommer dem några rättigheter. Jag tänker i sammanhanget på några afrikanska stater, ungefär i området kring de stora sjöarna. Om man betraktar det som tilldrar sig i Rwanda och Burundi, då tror jag att det är enormt viktigt att vi från Europaparlamentets sida, som alltid engagerar sig för de mänskliga rättigheterna, men även för folkgruppernas rättigheter, även går in för att dessa grupper i motsats till tidigare också garanteras bestämda rättigheter inom internationella ramar.

Bertens
Herr ordförande! Jag uppskattar mycket den successiva utbyggnaden av EU: s politik för mänskliga rättigheter. För att få bästa möjliga effekt måste politiken för mänskliga rättigheter vara entydig, tydlig, rättvis, alltså konsekvent. I detta föreliggande förslag finns förslag som är bra i detta ärende, men även mindre bra förslag. Vad detta beträffar ansluter jag mig delvis till de ord som har yttrats av föregående talare, Habsburg-Lothringen. I meddelandet föreslår kommissionen, för övrigt med rätta, en utbyggnad av dialogen med AVS-länderna. Syftet är ju att främja demokrati och mänskliga rättigheter i dessa länder. Vidare sätter man med rätta in en kombination av positiva och negativa instrument för att främja detta. Denna balans är enligt min åsikt väsentlig för att nå framgång. Föredraganden Fernández Martín påminner därför med rätta också om att detta parlament måste ha bestämmanderätt vid ett eventuellt beslut om att ställa in AVS-samarbetet.
Slutligen, herr ordförande, anmodar jag kommissionen att göra ett jämförbart meddelande om effekten av demokrati och politik för mänskliga rättigheter för andra regioner. Överallt i världen måste EU: s politik på det området vara baserad på tydliga kriterier. Ni känner till kriterierna, jag har nämnt dem. Rättvis, entydig, tydlig, konsekvent och hänsyn tagen till att inte alla människor i världen har kommit lika långt som vi. Hur som helst, i detta fall är jag fullständigt överens med min kollega, vän och landsman Blokland om att vi borde börja se om vårt eget hus då och då.

Cushnahan
Herr ordförande! I september 1998 inleddes förhandlingar mellan EU och AVS för att enas om en efterföljare till Lomékonventionen. Jag välkomnar det faktum att en grundläggande bas för desa förhandlingar är en förstärkning och en fördjupning av den politiska dialogen, en beståndsdel som i hög grad har varit frånvarande i de tidigare diskussionerna. En av de största komponenterna i den politiska dialogen är föremålet för detta betänkande, nämligen demokratiseringen, skyddet av de mänskliga rättigheterna och upprätthållandet av lagen.
Betänkandet behandlar grundligt tre frågor, och jag stöder dess rekommendationer om att införa kraftfullare bestämmelser inom området för mänskliga rättigheter och att tackla korruption, och, vilket är särskilt viktigt, dess rekommendationer gällande bruket av sanktioner. Jag stöder den strategi som beskrivs i detta betänkande, jag tackar föredraganden och jag hoppas att parlamentet godkänner det på ett överväldigande sätt.

Oreja
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill först tacka parlamentet för dess resolutionsförslag om kommissionens meddelande: Demokratisering, rättsstat, respekt för de mänskliga rättigheterna och god förvaltning av offentlig verksamhet - Utmaningar för partnerskapet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Jag vill också särskilt gratulera såväl författaren till betänkandet, Fernández Martín, som den som har talat i hans ställe, Pomés, för kvaliteten i arbetet och tacka för deltagandet från alla dem som har talat i denna debatt.
Under det senaste decenniet har inkluderandet av de mänskliga rättigheterna, rättsstaten och de demokratiska principerna i Europeiska unionens politik i allmänhet och dess utrikes förbindelser i synnerhet, fått en växande betydelse, och detta beror framför allt på övertygelsen om att det inte kan förekomma en verkligt mänsklig utveckling utan en institutionell och politisk omgivning om inte dessa principer respekteras.
Emellertid måste varje land besluta om den politiska och ekonomiska modell de skall organisera samhällslivet efter, inom ramen för respekten för de mänskliga rättigheterna och internationella och regionala konventioner och rättsliga instrument i denna fråga.
Detta meddelande ligger i linje med kommissionens tidigare meddelanden om dessa frågor, särskilt det från maj 1995 angående inbegripande och respekt för de demokratiska principerna i avtalen mellan gemenskapen och tredje land, det från november 1995 om Europeiska unionen och de utrikes aspekterna i politiken för de mänskliga rättigheterna, " Från Rom till Maastricht och framåt" , liksom det från mars 1996 om Europeiska unionen och de afrikanska konflikterna, " Återställandet av freden, förebyggande av konflikter och andra problem" .
Meddelandet svarar mot ett tredubbelt krav: att klargöra för AVS-parterna hur Europeiska unionen tolkar dessa principer, att bidra till att intensifiera debatten i AVS-länderna och att förbereda och underlätta debatten om de framtida förbindelserna mellan AVS-länderna och Europeiska unionen.
Av dessa skäl anser kommissionen att det är nödvändigt att utarbeta ett specifikt meddelande om AVS-länderna, i syfte att klargöra koncepten i artikel 5 i den reviderade fjärde Lomékonventionen och utarbeta en handlingsplan för att systematisera dialogen med AVS-länderna och stärka debatten i dessa länder angående dessa frågor och framhålla en rad konkreta och prioriterade åtgärder.
Vad gäller principer och mål gratulerar kommissionen till godkännandet i parlamentet och till att det svarar på riktlinjerna i Rocards och Martens betänkanden. Kommissionen upprepar principen om att främjandet av de mänskliga rättigheterna, rättsstaten och de demokratiska principerna utgör en del av utvecklingspolitiken i Europeiska unionen och en viktig beståndsdel i Lomékonventionen och accepterar parlamentets begäran att lägga till en god förvaltning av offentlig verksamhet med en tydlig hänvisning till kampen mot korruption, så som det är bestämt i förhandlingsmandatet för AVS-länderna och Europeiska unionen.
Beträffande handlingsplanen gratulerar kommissionen till parlamentets avtal om det positiva perspektivet i dessa frågor, förslaget om att AVS-länderna skall lägga fram kriterier för främjandet av de mänskliga rättigheterna, erkännandet av de sociala, ekonomiska, politiska och kulturella särdragen i varje AVS-land och som därför kan definiera de prioriterade målen och åtgärderna, utvecklingstakten liksom utvärderingen av de genomförda framstegen.
Jag vill helt enkelt understryka övertygelsen om att bara genom en dialog mellan gemenskapen och AVS-länderna angående dessa frågor, kan den politiska och institutionella dimensionen i samarbetet utvecklas och samtidigt som ländernas självständighet och konkreta karaktärsdrag respekteras, något som får oss att instämma förslagen i det aktuella resolutionsförslaget angående möjligheten att göra framsteg på dessa områden - med anledning av förhandlingarna om konventionen mellan AVS och Europeiska unionen -, behovet av att definiera och institutionalisera processen och beskaffenheten i denna dialog under nästa konvention mellan AVS och EU - så som det definieras i förhandlingsmandatet -, vikten av att utveckla och bredda denna dialog och integrera de olika aktörerna i det civila samhället, intresset av att utveckla denna dialog med anledning av förhandlingarna om de nationella och regionala orienteringsprogrammen och behovet av att utnyttja och stärka de gemensamma institutionerna, inklusive församlingen, för att stärka och utveckla denna dialog.
Vad gäller identifieringen av konkreta och prioriterade åtgärder som måste genomföras, instämmer vi givetvis i resolutionens förslag om vikten av att stödja åtgärder till förmån för de svagare grupperna, särskilt barnens rättigheter och arméns och polisens personal, så som har skett de senaste åren genom finansiering av projekt inom dessa sektorer med medel från budgetposterna i kapitel B-7, Initiativ för demokrati.
Tillåt mig till sist att dela - jag upprepar det - erkännandet i Fernández Martíns resolution av de meriterande ansträngningar och framsteg som har skett i många AVS-länder de senaste åren, trots de svåra ekonomiska villkoren de lever under.

Ordföranden.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog resolutionen.

Deprez
Vi bör än en gång välkomna den prioritet som den europeiska biståndspolitiken ger främjandet av mänskliga rättigheter, rättsstaten och demokratiska principer.
I det sammanhanget är det svårt att avgöra hur mycket utvecklingsländernas insatser på de här områdena inte bara skall välkomnas, utan också uppmuntras och än mer stödjas, eftersom de ofta förverkligas under svåra sociala och ekonomiska förhållanden.
Ur deras synvinkel bör man i nästa EU-AVS-konvention lägga till en annan prioritet, nämligen att främja en sund förvaltning av offentliga finanser och kampen mot korruptionen, med konkreta instrument och åtgärder för att genomföra detta.
En politik för ekonomisk utveckling som är socialt balanserad är inte möjlig så länge en stats huvudsakliga tillgångar kommer att förskingras till ett fåtals fördel.
Ett annat villkor som för mig verkar vara nödvändigt för all hållbar utveckling, är att den nya konventionen ägnar ett särskilt intresse åt att ILO: s internationella minimiarbetsnormer respekteras och genomförs hos våra partner. I denna konvention bör man också se till att våra ekonomiska och sociala partner i AVS-länderna blir starkare, liksom att det upprättas en kontinuerlig och konstruktiv dialog dem emellan. Mer allmänt är det viktigt att förnya stödet till och utöka det civila samhällets roll i arbetet med att utarbeta och genomföra utvecklings- och demokratiseringsprogram hos våra partner.
För att avsluta vill jag också än en gång hävda den ytterst viktiga roll som kvinnor har i alla trovärdiga utvecklingsprocesser, och med föredraganden insisterar jag på att vi ständigt måste se till att man tar större hänsyn till deras juridiska och sociala rättigheter, såväl som kvinnors ökade deltagande i politiken.

Export av teknik för förnybara energikällor
Ordföranden.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0477/98) av Elchlepp för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om Europeiska unionens nya möjligheter att exportera teknik för användning av förnybara energikällor.
Herr Elchlepp har ordet som föredragande.

Elchlepp
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Syftet med det föreliggande betänkandet är att rikta uppmärksamheten mot en ny, ytterst lovande, men tyvärr föga utnyttjad export- och samarbetsmöjlighet för Europa med tredje land på området förnybara energikällor, och även att framlägga ett konkret handlingsförslag. Det har nämligen lyckligtvis fallit sig så att Europa inom just detta område på ett idealiskt sätt kan förena sina export- och arbetsmarknadsintressen med tredje lands intressen i fråga om anpassade energiförsörjningssystem till förmånligt pris.
Det är ju förhoppningsvis bekant att förnybara energikällor är ett absolut nödvändigt bidrag till en ansvarskännande energi-och miljöpolitik för att kunna nå miljöskyddsmålen från Kyoto. Men vindkraft, solenergi, användning av biomassa och liknande på området förnybara energikällor har, som prognoserna visar, redan av ekonomiska och icke-ekonomiska skäl förtjänat att ges ett starkare stöd inom EU: s industri- och sysselsättningspolitik. Jag förväntar mig därför att det tyska EU-ordförandeskapet kommer att lägga ny tonvikt vid detta.
Redan i vitboken Energi från 1995 gjordes ett klart uttalande om förnybara energikällor, även med ledning av icke-ekonomiska aspekter, och i vitboken " Förnybara energikällor" från 1997 nämns 1 miljon tak-programmet för solceller, vilket skall stå för hälften av energiförsörjningen i tredje land, och därigenom skulle kunna ha en stor exportbefrämjande potential för våra inhemska industrier i Europa. Men jag ställer mig frågan: Vart har agerandet tagit vägen? Jag frågar kommissionen: Var är förslagen om genomförande? Jag frågar rådet: Var är de nödvändiga finansiella medlen, som ju till övervägande del måste komma från medlemsstaterna?
Utöver detta finns det två saker att göra: För det första behöver vi en långsiktigt upplagd europeisk exportbefrämjande strategi för de förnybara energikällorna som omfattar hela exportkedjan sektorövergripande och i synnerhet hjälper våra små och medelstora företag att få in en fot på världsmarknaderna. De saknar ofta tillförlitlig information om utlandsmarknader, vilket jag senast i går kväll kunde övertyga mig om vid ett besök hos ett motsvarande företag i min valkrets som exporterar system för solcellsdrivna båtar till tredje land. Som det framgår av en expertbedömning syftar inte ett enda av EU: s 17 potentiellt tillämpliga exportprogram särskilt till exportstöd för förnybara energikällor. Många av dessa program är olämpliga för små- och medelstora företag, då de bara ger stöd åt storprojekt från 1 miljon euro och uppåt. Avsaknad av marknadsinformation och problem i samband med förmedling av affärspartner är ytterligare några av de huvudsakliga hindren, vilket jag kunde övertyga mig om.
För att samla och väsentligt stärka vederbörande europeiska utrikeshandelsaktiviteter kräver jag ett europeiskt exportråd för förnybara energikällor för att effektivt hjälpa framför allt små- och medelstora företag vid förhandlingarna och underlätta för dem att få tillgång till de stora framtida världsmarknaderna. Detta exportråd skulle kunna finansieras gemensamt av EU-och branschföreträdare. Det borde i första hand fungera som samordningsställe, stimulera till grundandet av exportandelslag, knyta samman dessa med starka partner i målländerna och stödja förstudier inför marknadsföring.
Det är bråttom. Konkurrensen i USA och Japan sover inte. I USA finns ju redan US Export Council for Renewable Energies med kontor i de framtida exportländerna och en generöst tilltagen finansiering. Hur betydelsefull den totala branschen är kan helt kort belysas med några siffror. Den totala världsmarknaden för förnybara energikällor kommer att uppgå till nästan 1 800 miljarder euro för åren 1990 till 2010. Den uppskattade årliga volymen för anläggningsinvesteringar ligger på 86 miljarder euro. För solcellerna, inte ens en gång det största området, noteras redan nu en årlig marknadstillväxt på 15 procent. På vindenergiområdet förväntas en årlig marknadstillväxt på så mycket som 26 procent i de nyindustrialiserade länderna och utvecklingsländerna för åren 1998 till 2002.
Även sysselsättningspotentialen är betydande. Kommissionen har själv talat om från 500 000 till 900 000 nya arbetsplatser fram till 2010, och genom exporten på detta område skulle denna siffra kunna fördubblas. Inget annat industriellt område förutom telekommunikation uppvisar så höga tillväxtkvoter för sysselsättningen som till exempel vindkraften - se på Danmark. De föreslagna exportinitiativen kan bara få en chans om vi i Europa själva äntligen hjälper de förnybara energikällorna att få ett genombrott, för ett förtroende för europeisk teknologi hos våra partner i världen skapar vi framför allt genom att vi själva använder denna och skapar en bärkraftig hemmamarknad, det vill säga genom att främja den mycket målmedvetet och på ett avsevärt bättre sätt än tidigare.

Myller
Herr ordförande! Den här frågan är mycket viktig och man måste speciellt betrakta den från den synpunkten, på vilket sätt man kan skapa efterfrågan på förnybara energikällor. Vi lever i en marknadsekonomi och det händer inte ofta att man utvecklar sådana kommersiella tillämpningar som saknar efterfrågan. I Europa befinner vi oss dock i en situation där efterfrågan är naturlig. Det finns en naturlig efterfrågan i Europeiska unionens medlemsländer, men den är ännu större i ansökarländerna. Europeiska unionen kommer ju att utvidgas, och de länder som i dag söker medlemskap i Europeiska unionen har mycket stora problem inom energisektorn. Där finns föråldrade produktionsanläggningar som utgör en stor miljörisk och föråldrade kärnkraftverk som utgör även säkerhets- och hälsorisker. Kärnsäkerhetsnivån i dessa länder måste höjas så att den motsvarar internationella bestämmelser och de undermåliga kärnkraftverken måste stängas. Detta har man ju sagt upprepade gånger.
Men vad skall man ha i stället? Enligt min mening måste man få i stället anläggningar som utnyttjar förnybara energiresurser och så hög teknologi som möjligt. Detta innebär också en fördel för ansökarländerna på Europeiska unionens inre marknad. På detta sätt kan de i den här rentav mycket svåra situationen få en direkt konkurrensfördel gentemot nuvarande Europeiska unionens medlemsländer. Detta innebär i de nuvarande medlemsländerna att vi kan exportera know-how. Men själva problemen måste givetvis lösas i varje land för sig.
Kyotoprotokollet i sig förpliktigar oss att hitta lösningar. När till exempel internationella finansinstitut i Europeiska unionen stöder energiprogram i ansökarländerna bör man särskilt fästa uppmärksamheten på att övergå till den bästa möjliga tekniken och förnybara energikällor. På detta sätt påverkar man i riktning mot att man kan handla enligt internationella avtal inom klimatområdet.
Föredraganden lyfter fram sysselsättningen på ett mycket kraftfullt sätt; den är inte bara viktig inom Europeiska unionen utan även i ansökarländerna. Ser man på frågan ur ansökarländernas synvinkel så kan man genom att betona decentraliserad produktion och förnybara energikällor även minska konflikten mellan miljö- och sysselsättningskraven. Detta problem kan minskas när man med hjälp av energiproduktionen ökar antalet arbetstillfällen.

Schwaiger
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Elchleppbetänkandet är ett särskilt konkret betänkande som innehåller rikligt med krav som gör det möjligt för oss att omedelbart bli aktiva på Europeiska gemenskapens handlingsområden och omsätta detta betänkande i handling.
Jag tror - Elchlepp har redan sagt det - att detta kan bli ett väsentligt bidrag för tredje land, då det gäller att uppfylla de miljönormer som fastställdes gemensamt i Kyoto.
Men för oss är det en jättechans att få fart på saker och ting i samband med det konkreta ekonomiska samarbetet inom olika utvecklingsscenarion och de olika avtalen och att inte bara exportera nya tekniker, utan att utveckla dem tillsammans med våra partner i utvecklingsländerna inom ramen för joint ventures.
Dessa nya tekniker skulle framför allt kunna hjälpa de afrikanska staterna att inskränka den mycket dyrbara förbrukningen av fossila energikällor och att göra väsentliga framsteg framför allt då det gäller landsbygden, inte bara i fråga om alstrande av energi till ström, varmvatten, belysning, utan även för de små och medelstora företagens och hantverkets energibehov.
På det hela taget således ett utmärkt betänkande som nu uppmanar oss till handling. Jag skulle vidare vilja nämna att Europeiska unionen i likhet med amerikanerna borde bygga upp ett exportorgan. Vi är dock inte för ett exportorgan som till exempel inför exportsubventioner som på jordbruksområdet, utan vi är för ett exportorgan som täcker ett mycket brett spektrum - Elchlepp har delvis redan sagt det.
Till detta hör för det första information. Information för våra små och medelstora företag, som är ledande på detta område, om möjligheterna att bedriva verksamhet i tredje världen. Men samtidigt också information till tredje land, framför allt AVS-länderna, om dessa möjligheter och framför allt om möjligheterna på landsbygdsområdet, där till exempel andelsföreningar eller producentsammanslutningar skulle kunna ta dessa okomplicerade tekniker i bruk.
Hit hör för det andra området utbildning och fortbildning för de nya marknaderna som härigenom skulle kunna bli aktuella för våra företag. Här finns redan de föreskrifter som behövs, ja till och med budgetrubriker, som möjliggör detta för oss. Dessa har dock gett ett alldeles för blygsamt resultat, och varje år kämpar vi i utskottet för externa ekonomiska förbindelser för att budgetutskottet äntligen skall inse vilken räckvidd dessa möjligheter har och förverkligar dem på lämpligt sätt genom att ge dem ytterligare ett par miljoner. Det är i jämförelse med de stora budgetblocken nästan ingenting alls.
Slutligen: Pilotprojekt som visar de små och medelstora företagen vad som är möjligt på landsbygden i tredje världen.
Låt mig som avslutning säga ytterligare något om det konkreta genomförandet. Jag talar nu som vice ordförande för AVS-församlingen om det konkreta genomförandet för dessa länder. I Afrika finns det sol i överflöd. Den måste vi utnyttja och ge våra afrikanska vänner chansen att sätta in denna energi på rätt sätt.
För det andra: Vi måste också fatta de nödvändiga besluten i organisatoriskt hänseende. Jag är glad att vår föredragande för Lomékonventionens framtid, vår ordförande för PPE-gruppen, Wilfried Martens, fortfarande är här och kanske hör mitt bidrag. Vi har i första hand möjligheten att kanske bygga in ett energikapitel inom ramen för den nya konventionen och sedan tilldela de förnybara energikällorna en prioriterad plats inom ramen för detta energikapitel.
För det tredje: Vi måste också informera Centrum för industriell utveckling, som finns med i Lomékonventionen, om detta betänkande och sedan under vår nästa församling med AVS-staterna uppmärksamma detta centrum på att det föreligger nya handlingsmöjligheter här som är möjliga att genomföra mycket snabbt.
För det fjärde skulle jag vilja säga att vi måste föra denna diskussion mycket intensivt och resultat- och målorienterat i AVS-församlingen under de kommande månaderna.

Ryynänen
Herr ordförande! Föredraganden Elchlepp har utarbetat ett mycket intressant och bra betänkande om en viktig fråga. Att utveckla förnybar energi och teknik för dess utnyttjande, samt marknaden för den, är en global fråga som kräver resurser av EU. Med hjälp av nya möjligheter, såsom man i detta betänkande visar, kan man till en del bidra till att såväl i utvecklingsländerna, på landsbygden som annorstädes lösa problem som har orsakats av en okontrollerad migration. Som en stor möjlighet bland utvecklingsstrategierna för sådana här områden ser jag utvecklingen av tekniker för förnybar bioenergi och hela det logistikkunnande som är förknippat med denna sektor.
Jag skulle också vilja betona en för oss nordbor viktig omständighet som i det sydligare Europa inte alltid är tillräckligt känd; nämligen att den mest betydelsefulla formen av förnybar energi för oss är just biomassa som kommer från den naturliga skogen; kvistar, trädtoppar och mindre träd från skogsgallring. Kunnandet och logistiken som är förknippade med tillvaratagande av dessa skulle kunna ha efterfrågan även annorstädes i världen, i synnerhet också i Europeiska unionens partnerländer, i ansökarländerna. Redan fram till i dag har vi kunnat utveckla världens högsta kunnande när det gäller tekniken för små kraftvärmeverk. Den tekniken har också i mycket stor omfattning tagits i bruk, ty enligt den nyaste statistiken är biobränslen den största energikällan i Finland. Förnybar energi kan alltså utnyttjas för kraftvärmeproduktion. Med hjälp av små eldstäder och värmepannor skulle man även i Centraleuropa kunna minska användningen av traditionella energikällor och ersätta dem med förnybara energikällor. Detta kunnande inklusive effektiva värmepannor existerar faktiskt i dag.
Europeiska unionens gemensamma politik kräver en viss koncentration på de viktigaste frågekomplexen, då vi har begränsade resurser till vårt förfogande. I detta sammanhang skulle jag vilja betona företagens roll som utvecklare och exportörer av den förnybara tekniken. Därför måste Europeiska unionens åtgärder i första hand vara ansträngningar i syfte att stödja företagens exportverksamhet, bland annat i form av marknadsföringsbidrag, liksom stödåtgärder för investeringar inom Europeiska unionens mindre utvecklade regioner. Även i partnerländerna borde det finnas mera företagsbaserade möjligheter, bland annat inom ramen för Tacis- och Phare-programmen.
Eftersom man fortfarande söker formerna för tekniken, skall man i stället för alltför mycket planstyrning ha som grundtanke ett decentraliserat framåtskridande, där alla möjligheter uppmuntras och där dessa förnybara energiformer görs prismässigt konkurrenskraftiga jämfört med andra energikällor. Inledningsvis behövs dock fortfarande ekonomiska incitament.

Seppänen
Herr ordförande! Enligt prognoserna kommer världens energiproduktion att öka med 1, 6 procent per år. Det innebär att världens energiproduktion kommer tekniken fram till år 2020 att öka med 50 procent. Utvecklingsländernas andel av detta är väsentlig och deras andel av oljeförbrukningens ökning är kanske tre fjärdedelar. Jordklotet kommer dock inte att palla för en sådan demokratisering av energiförbrukningen, om man fortsätter i nuvarande takt.
Demokratin i fråga om energiförbrukning kräver av oss ett nytt tänkesätt och ny teknik. Det krävs att vi i dessa utvecklade kapitalistiska länder även lämnar utrymme för andra länders energiförbrukning. Marknadsmekanismerna för sin del gör det svårt att införa demokrati i energiförbrukningen. Priset på de traditionella energiformerna är för närvarande för lågt i jämförelse med den nya tekniken, och därför måste man skapa incitament för införande av ny teknik.
Våra resurser på jordklotet är gemensamma och föredraganden Elchlepp betonar alldeles riktigt att partner- och utvecklingsländerna spelar en viktig roll när det gäller den framtida energiförbrukningen och dess tekniska utveckling. Mycket viktigt är också att betona sol- och bioenergins betydelse. Målsättningen att fördubbla användningen av förnybar energi fram till år 2020 och åtagandena från Kyoto kommer inte att uppfyllas om man inte lämnar plats för den nya tekniken i energiproduktionen.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag är mycket glad över detta synnerligen utförliga och klara betänkande av kollega Elchlepp. Jag gläder mig åt att det även i detta parlament sakta men säkert vinner gehör att förnybara energikällor kommer att vara en mycket avgörande faktor för framtiden. Vi har försummat denna sektor alldeles för länge, satsat alldeles för länge på energikällor som kostar otroligt mycket pengar, där avfallet inte kan tas om hand; som exempel kan kärnkraften nämnas. I detta ligger också chansen att i framtiden satsa på nya energikällor tillsammans med länderna söderöver, med de nya staterna i öst. Detta är också en särskild utmaning för det tyska ordförandeskapet, som ju innehas av Joschka Fischer. Därför kommer vi också att behöva pengar, som vi måste ta från andra energikällor, för att få en omsvängning till stånd. Även om nya råoljereserver upptäcks hela tiden måste det sakta men säkert ha blivit bekant att detta ämne inte räcker i oändlighet. Därför måste vi av ansvar gentemot de kommande generationerna slå in på denna nya väg.

Escolá Hernando
Herr ordförande! Europa intar i dag en framstående position vad gäller forskning och teknisk utveckling på området förnybara energikällor, trots det knappa stöd som den europeiska industrin inom denna sektor får i jämförelse med sina mer direkta konkurrenter: USA och Japan.
För att i fortsättningen inneha denna position är det oumbärligt att vi från de europeiska institutionerna visar vårt politiska och finansiella stöd till denna viktiga industrisektor, en sektor som är möjlig att förena med skapandet av sysselsättning med skyddet för miljön. En autentisk gemenskapspolitik för förnybara energikällor och de små och medelstora företagen i sektorn, tillsammans med en ökning av den specifika budgeten riktad till denna typ av energikällor samt en ökning av anslagen till export av dessa, kommer i hög grad att bidra till skapandet av sysselsättning, den stora fråga som Europeiska unionen är inriktad på.
Man beräknar att nära en miljon arbetstillfällen, direkta och indirekta, skulle kunna skapas från nu fram till år 2010, om man fördubblar de förnybara energikällornas andel. Ett skapande av sysselsättning som också är förenligt med skyddet för miljön eftersom användandet och stärkandet av dessa energikällor innebär att man undviker ett användande av fossila bränslen och på det sättet elimineras koldioxidutsläppen till atmosfären. Denna punkt är av särskilt intresse om vi tar hänsyn till att vi med denna minskning av miljöföroreningarna uppfyller åtagandena från klimatkonferensen i Kyoto.
Låt oss också ett ögonblick tänka på att en tredjedel av världens befolkning saknar elektrisk ström, framför allt i tredje världens länder, och användandet av förnybara energikällor skulle utgöra ett snabbt och effektivt sätt att lindra detta problem utan att skada miljön.
Av dessa skäl, ärade ledamöter, applåderar vi tanken på att skapa ett reglerande exportråd för förnybar energi för att unionen skall få ett organ som samordnar en verklig europeisk strategi för hela exportkedjan, och på det sättet samarbetar för skapandet av sysselsättning, skyddandet av miljön och utvecklingen av länderna i tredje världen.

Van Dam
Fru ordförande! Exporten av förnybar energi gynnar en hållbar ekonomi; det finns därför all anledning att befrämja denna. Jag uppskattar det kreativa sätt som min kollega Elchlepp har använt för att söka vägar att möjliggöra detta.
Det finns en hel del hinder kvar att klara av för att få igång denna export ordentligt. Enligt föredraganden är exportchansen för förnybar energi god på lång sikt. I dag finns det ännu inga utsikter till detta. Europeiska företag har hittills inte varit särskilt pigga på att exportera teknik.
Det är dock nödvändigt att den förnybara energins andel ökar drastiskt. Europeiska företag måste använda sitt försprång på detta område för att främja exporten. Förnybar energi minskar föroreningarna och förebygger utarmning av naturresurserna. Det finns således tillräckligt med skäl för att befrämja denna form av energi. Det nuvarande, ensidiga ekonomiska systemet med för låga priser på fossil energi är dock inte inriktat mot detta.
Det måste således komma pengar för att få fart på denna export. Föredraganden för fram flera idéer för detta. Han pläderar för extra medel till ett europeiskt exportråd för denna produkt. Dessutom pläderar han för att projekt för förnybar energi skall integreras i utvecklingspolitiken. Denna alternativa användning av utvecklingsbistånd anser jag vara en utmärkt idé. Till detta vill jag påpeka att detta bistånd i första hand måste komma utvecklingsländerna till godo. Det innebär att förslagen om " debt for solar swaps" förverkligas. Utvecklingsländer belönas på det sättet med skuldlättnad för att de använder förnybar energi.

Karamanou
Fru ordförande! Utan att påstå att jag är sakexpert, skulle jag vilja betona några av de mycket positiva sidorna i vår kollega Elchlepps utmärkta betänkande, och jag skulle också vilja förena min röst med de miljontals människor som oroar sig för planetens framtid, som har satts på spel i och med den skenande miljöförstöringen, den vansinniga exploateringen av jordens resurser och den ökande klyftan mellan rika och fattiga länder.
Då jordens ledare tvekar att vidtaga direkta åtgärder - och då särskilt ledarna för den största förorenaren, Förenta staterna, som släpper ut 1/4 av de totala globala utsläppen -, står allt hopp om effektiva åtgärder till unionen. Vitboken, tillsammans med Europaparlamentets ståndpunkter, så som de formuleras i betänkandet, utgör en mycket bra ram för våra ansträngningar att ytterligare utveckla tekniken, främst genom att stödja små och medelstora företag och sprida kunskaper, så att de enorma energibehov som finns kan täckas av förnybara energikällor. Det är en skrämmande tanke att det än i dag är två miljarder människor på vår planet som lever utan elektricitet.
Marknaden för förnybar energi kommer helt säkert att vara betydande i framtiden, för den förnybara energins möjligheter är obegränsade i jämförelse med möjligheterna för energikällorna i jordens ytskikt, vilka är begränsade och har låg entropi. Europeiska unionen måste under alla omständigheter bedriva ett nära samarbete med utvecklingsländerna, inom ramen för Lomékonventionen, för att främja hållbara former av tillväxt, men också för att reglera deras skulder - som det föreslås i betänkandet - i utbyte mot att de täcker sina energibehov med förnybar energi.
Det måste stå helt klart för alla att de energibränslen som vi hämtar ur jorden är begränsade, medan sol- och vindkraft säkerställer en kontinuerlig och obegränsad energitillgång; bruket av dessa medför heller inte den minsta förorening. Mitt land, Grekland, är ett exempel på ett land som har ett överflöd av dessa två energiformer.
Jordens ledare försäkrade oss i Buenos Aires att de skall vidta åtgärder det kommande seklet för att genomföra besluten från Kyoto. Ekosystemen - som naturligtvis inte kan vänta på att förhandlingarna startar - kommer under det fåtal månader som återstår av detta årtusende emellertid att åsamkas ytterligare katastrofala skador. Unionen bör därför agera omgående och i sin handelspolitik, i sina externa ekonomiska relationer, men också inom ramen för utvidgningen, föra fram de förnybara energikällorna som ett nyckelinstrument för att säkerställa en hållbar tillväxt och skydda miljön, men också för att öka unionens konkurrenskraft och skapa nya arbetstillfällen.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag skulle framför allt verkligen vilja gratulera Elchlepp. Jag har nu varit i parlamentet i tjugo år, och det är inte ofta som det har kommit så bra betänkanden som det han har skrivit. Jag tackar så mycket för detta.
Applåder
Jag skulle dock vilja utvidga detta ämne något till ett område som ligger mig särskilt nära. Vi har ju en enorm marknad för förnybar energi alldeles utanför vår dörr, nämligen i de central- och östeuropeiska länderna. Jag skulle vilja anföra dessa länder, där jag ofta vistas, som exempel: Ungern, Kroatien, Tjeckien och Litauen. I alla dessa områden finns det fortfarande oerhört mycket kvar att göra. Här, herr Elchlepp, skulle jag vilja lägga till en punkt till ert utomordentliga betänkande. Människorna där vet ännu inte tillräckligt om förnybara energikällor. De måste informeras, och regeringarna måste informeras, för i dessa länder har vi att göra med vissa stora ekonomiska intressen som inte har något intresse av att utnyttja förnybara energikällor och som därför gör allt för att hindra detta. Jag skulle därför vilja be er att sörja för att dessa länder informeras, inklusive regeringarna, som också vet för lite om detta.
Detta gäller till exempel för två punkter. Man får inte glömma bort att oerhörda miljöförsyndelser begicks på många områden redan under den ryska regimen, men att miljön i dessa länder för närvarande belastas hårt av brunkolet. Den omfattande användningen av brunkol, vilket jag till exempel ser i Ungern i trakten kring Obosar, bör ersättas av sådana energikällor som inte förorsakar så svåra miljöskador. Det är en uppgift som ligger framför oss, för här kan vi uträtta väldigt mycket. Vi har mycket som vi kan ge dessa länder, och vi skall ge dem det, för där kan man börja från noll och gå i rätt riktning.
Applåder

Virrankoski
Fru ordförande! Elchlepps betänkande är mycket bra och bästa tack för det. Bland de förnybara energikällorna använder man i Finland mest trä i dess olika former och torv vars andel är betydande. Torvmassans årliga tillväxt på myren är ungefär lika stor som trämassans tillväxt i skogen. Ved och torv binder koldioxid under sin tillväxt och således rubbar inte deras användning jordens koldioxidbalans på samma sätt som användningen av fossila bränslen. Att skörda och förbereda torv och ved kräver arbete. Därför befrämjar deras användning samtidigt även sysselsättningen. Att främja användningen av torv och ved är vettigt även därför att man på det sättet kan producera energi i hushållen med synnerligen enkla metoder. Massproduktionen däremot förutsätter avancerad teknik. Inom EU och även i vårt land är det omfattande utnyttjandet av förnybara energiformer av toppklass i världen och detta öppnar även stora exportmöjligheter.

Telkämper
Fru ordförande! Vår grupp stöder Elchlepps konkreta och utförliga betänkande till fullo, vilket inte bara är viktigt för att det i framtiden kommer att finnas en stor exportmarknad för förnybara energikällor, och för att det är nödvändigt att reducera importberoendet för många utvecklingsländer på detta område.
Även förbättringen av de sociala och ekologiska levnadsförhållandena, i synnerhet i länderna i tredje världen och i Östeuropa, och den begränsade tillgången på fossila resurser liksom erfarenheterna av kärnkraftens faror gör att det är absolut nödvändigt med stöd- och samarbetsåtgärder på området förnybara energikällor. Vi ser en viktig utgångspunkt för detta i detta betänkande. På området tredje världen har vi kommit i gång med fem budgetrubriker. Det skulle kunna vara en ansats att på det området fortsätta med detta betänkande. Uppbyggandet av kapaciteter i länder i tredje världen måste främjas, t.ex. via Europeiska utvecklingsfonden. Det är viktigt med utbildning och fortbildning, främjande av små och medelstora företag, programmet för 1 miljon soltak, debt for solar swaps , och även det som Habsburg talade om.
Jag tror att Phare-programmet erbjuder ett viktigt underlag för att inte främja kärnkraftverken i öst, utan i stället området förnybara energikällor. Inom ramen för den nya Lomékonventionen behöver vi inte bara ett energikapitel, utan vi behöver, vilket Schwaiger sade, ett kraftfullt agerande från kommissionens sida vid genomförandet av de nödvändiga åtgärderna. Jag anser att kommissionen måste sätta in en egen avdelning som främjar marknadsföringen och samarbetet här hos oss, som främjar de icke-statliga organisationernas projekt i länder i tredje världen och som via Phare, Tacis eller Meda också främjar projekt i Medelhavsområdet respektive i Östeuropa. Eftersom vi inte har någon budgetbefogenhet i Europeiska utvecklingsfonden kommer detta återigen att krävas av regeringarna, och impulsen till detta måste komma från kommissionen. Den måste utnyttja vår gemensamma potential med dessa länder för att hjälpa människorna och för att upprätthålla grundvalen för våra liv och vår existens. Annars kan vi inte överleva eftersom vi saknar energikällorna.

Oreja
Fru ordförande, ärade ledamöter! Det gläder mig mycket att få tillfälle att tala i parlamentet om det så lägliga ämnet för detta betänkande och att svara på resolutionsförslaget. Det tillåter mig att åtminstone under några ögonblick att gå tillbaka till ett tidigare ansvar jag hade för flera år sedan som ansvarig kommissionär för energisektorn.
Betänkandet och dess motivering är ett värdefullt bidrag till ansträngningarna att främja aktuella förnybara energikällor och kommer att göra det möjligt att i högre grad lägga fram de möjligheter som finns. I betänkandet finns också på ett klart och komplett sätt de olika handlingsmöjligheter man bör överväga för att uppnå ett förverkligande av våra ambitiösa mål. Därför skulle jag vilja inleda mitt anförande med att uttrycka min djupa tacksamhet till Elchlepp för detta betänkande.
Unionens strategi, som är upptagen i vitboken om förnybara energikällor från november 1997, har redan såväl parlamentets som rådets stöd, och dess första mål är att utöka de förnybara energikällorna i unionen, vilket kommer att göra det möjligt att skapa en inre grund och nödvändig plattform för att öka exporten till hela världen.
I de arbeten som ledde fram till antagandet av vitboken, i slutet av 1997, försökte kommissionen ta hänsyn till parlamentets bidrag, vilka representerades genom dess resolutioner om vitboken och om tillgången till förnybara energikällor på elmarknaden och om Altener II-programmet, antaget 1998.
Vitboken återspeglar redan parlamentets ståndpunkter från 1997 om de principiella frågorna angående förnybara energikällor, av intresse för utformandet av en gemenskapspolitik på detta område, liksom den breda skalan av tydliga reaktioner och krav från industrin, specialisterna, intressegrupper och den berörda befolkningen i allmänhet i hela unionen. En viktig aspekt i våra gemenskapsprioriteringar är givetvis exportmarknaden för förnybara energikällor.
Jag skall nu kort informera parlamentet om de framsteg som har uppnåtts det första året efter antagandet av vitboken.
Den nödvändiga förstudien om de aktuella programmen och arbetena med förnybara energikällor i medlemsstaterna och gemenskapen är nästan avslutade. Jag kan uttrycka min tillfredsställelse över kommissionens arbete vad gäller de uppnådda framstegen och de många handlingsplanerna och nationella programmen om utvecklingen av förnybara energikällor efter antagandet av vitboken. Det är uppenbart att en stor del av det arbete som vi har krävt att medlemsstaterna skall genomföra under nästa decennium redan är planerade eller åtminstone påbörjade.
Självklart återstår det fortfarande mycket att göra och det finns ingen anledning till självbelåtenhet, speciellt med åtagandena från Kyoto i åtanke, vilket så träffande understryks i betänkandet. Jag är emellertid nöjd med att de flesta medlemsstaterna redan har tillkännagett en nationell politik och planer vars ambition och omfattning i allmänna drag är jämförbara med förslagen till strategi och gemensam handlingsplan vars tillämpning således kommer att underlättas. Den allmänna debatten som ägde rum i rådet (energi) i november 1998, bekräftade denna bedömning, och kommissionen utarbetade så snart som möjligt en detaljstudie som kommer att utgöra en utgångspunkt för kommande planering och samordning.
Nyckelaktiviteterna bör tillämpas inom unionen men såväl den nuvarande erfarenheten av stärkt export, som den trovärdighet försäljningsframgångarna till tredje land ger, är uppenbar. Även det planerings- och presentationsarbete som allt detta kommer att medföra är uppenbart och kommissionen delar fullständigt parlamentets önskan om ett tätt samarbete mellan industrin och den offentliga sektorn, på såväl unions- som medlemsstatsnivå.
Enligt parlamentets önskan är de förnybara energikällorna föremål, och kommer att bli det i allt högre grad, för de europeiska biståndsprogrammen som Phare, Tacis, Meda, Europeiska utvecklingsfonden och andra instrument i Lomékonventionen. Alla relevanta samarbetsavtal, och andra typer av avtal med tredje land, utvecklings- eller industriländer, kommer också att ses över och våra partner kommer att uppmanas att följa denna linje, utan att för den sakens skull glömma de specifika prioriteringarna och begränsningarna i vart och ett av dem.
Enligt vad som tas upp i resolutionsförslaget kommer ett aktivt främjande av export och samarbete att ske till förmån för förnybara energikällor, speciellt genom Europeiska unionens energiprogram, till exempel Synergy, liksom av beståndsdelarna för vetenskapligt och tekniskt samarbete i det femte ramprogrammet för forskning.
Många aktiviteter har redan påbörjats inom ramprogrammet Thermie. Under de fem år detta program har varit i kraft har mer än 190 projekt, som har inletts av den europeiska industrin, medfinansierats av gemenskapen med mer än 20 miljoner euro, tillsammans med åtgärder till länder utanför Europeiska unionen. Bland dem finns projekt för att upptäcka och bedöma exportmarknader för teknik från Europeiska unionen och att utforma och tillämpa optimala strategier för att främja assimilationen av tekniker på de marknader som valts ut. Stödet till exportörer av förnybara energikällor från Europeiska unionen kommer att fortsätta att vara prioriterat, och särskilt i form av garanterade krediter och försäkringar samt organiserande av nödvändiga kontrakt, liksom spridandet av kunskaper och etablerandet av nätverk.
En annan prioritering är samarbetet i fråga om energiplanering och integrerad planering av resurser, speciellt för tillväxtekonomierna, av energipolitiska motiv, vilket också nämns i resolutionen.
En annan aspekt som kommissionen lägger stor vikt vid är tillgången till finansieringsinstrumenten för innovationer speciellt anpassade till behoven hos marknaden för förnybara energikällor; samarbetet med finansiella institutioner som världsbanken, Europeiska investeringsbanken och den globala miljöfonden. Jag skulle kunna nämna många exempel på samarbete som för närvarande går bortanför Europeiska unionens gränser, som exempelvis det globala solprogrammet 1996-2005, vars syfte är genomförandet av högprioriterade regionala och nationella program i hela världen, speciellt i utvecklingsländerna. Jag vill i samband med detta påminna om att vitboken underströk nödvändigheten av att genomföra ett speciellt arbete vad gäller AVS-länderna. Det har genomförts initiativ för att främja elektricitet från solen och för att främja mångfalden av förnybara energikällor och alternativa energikällor.
Beträffande associerade länder finns bland våra prioriteringar den att stödja deras närmande till den europeiska lagstiftningen för förnybara energikällor och sträcka ut program från Europeiska unionen, som Altener, till dessa länder, liksom att få dem att delta i aktiviteter inom det femte ramprogrammet för forskning.
Flera talare denna morgon har frågat om man har fastställt någon organisation på europeisk nivå med liknande befogenheter som det nordamerikanska exportrådet för förnybara energikällor, med federala fonder. Jag vill därför säga att redan 1996 invigde kommissionär Papoutsis i Bryssel Europeiska rådet för export av förnybara energikällor i närvaro av flera högt ansvariga inom kommissionen och andra organisationer, och för närvarande är medlemmarna i detta råd fem europeiska organisationer för förnybara energikällor.
Jag har, fru ordförande, försökt att kortfattat lägga fram det vi gör och vad vi avser att göra i linje med betänkandets och resolutionens innehåll som vi behandlar. Europaparlamentet har än en gång varit konstruktivt i sina initiativ till förmån för att främja de förnybara energikällorna. Jag kan bekräfta att även Europeiska kommissionen anser att exportmarknaden för förnybara energikällor utgör en av de viktiga prioriteringarna för den närmaste framtiden.
Jag vill avsluta mitt anförande med att på nytt tacka föredraganden Elchlepp, och alla ledamöter som har talat i denna debatt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Oreja!
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog resolutionsförslaget.

Deprez
Tekniken för användning av förnybara och miljövänliga energikällor ger en decentraliserad och billig energiförsörjning. Den representerar alltså en verklig möjlighet för utvecklingsländerna, eftersom en intensiv användning av denna nya teknik gör det möjligt för dem att sänka sina energikostnader, och samtidigt öka den energimängd som ställs till deras invånares förfogande, i synnerhet på landsbygden.
En ökad användning av denna rena och föga kostsamma teknik utgör också en möjlighet för de industrialiserade länderna, i den utsträckning tekniken kan bli synonym med nya arbetstillfällen inom sektorer med ett högt mervärde, vilket för övrigt ger tillgång till de oändliga och nya marknaderna på södra halvklotet.
I förbigående sagt vill jag i likhet med föredraganden betona, att en utökad användning av den här tekniken inom själva unionen gör det möjligt för oss att förverkliga våra mål ifråga om skydd av vårt klimat, öka vårt energioberoende och inverka positivt på vår energibalans.
Generellt sett stöder jag det förslag som läggs fram till oss, om att inrätta ett europeiskt råd för export av förnybar energi, vilket bland annat kommer att uppmuntra och strukturera de små och medelstora företagens verksamhet inom det här området.
Liksom föredraganden håller jag med om att det europeiska tillvägagångssättet bör vara tvärgående, och att vi, i sammanhanget kring vårt internationella samarbete och de partnerskapsavtal vi sluter, bör uppmuntra våra samtalspartner till att ge den förnybara energin en strategisk prioritet i planeringen av energi-, miljö- och utvecklingspolitiken. Och detta i förhållande till att deras intresse av en utveckling till lägre kostnad här uppenbarligen sammanfaller med vårt sökande efter yttre marknader.

Lindqvist (ELDR)
Detta utmärkta betänkande om nya möjligheter att exportera teknik för förnybara energikällor, som jag har röstat ja till, skulle vinna i trovärdighet om EU: s energipolitik på hemmaplan hade samma inriktning. Stödet till kärnkraften måste då upphöra och kärnkraften avvecklas. Olje- och gasberoendet måste minska och användandet av förnybara energikällor öka.

Finanskrisens inverkan på den europeiska industrin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om de muntliga frågorna (B4-1162/98, B4-1163/98, B4-1164/98, B4-0005/99 och B4-0010/99) om den världsomfattande finanskrisen och industrin.

Miranda de Lage
Fru ordförande! Denna debatt hade inte kunnat vara mer läglig eller aktuell.
För några månader sedan undrade vi vilka följderna skulle bli av den ekonomiska instabiliteten efter kriserna på de asiatiska och latinamerikanska marknaderna. Utan att ännu ha någon närmare uppskattning av konsekvenserna från krisen som utbröt i augusti, inträffar denna vecka en ny episod genom devalveringen av den brasilianska realen, vilket kan dra med sig eller tvinga fram justeringar av andra valutor inom Mercosur.
Denna situation har redan, även om den tillfälligt kan gynna den brasilianska ekonomin, framkallat en verkligt spektakulär kapitalflykt. I denna nya kris står vi inför vår nya valuta - euron - som förvisso har tagits emot mycket varmt på den japanska marknaden.
Emellertid vet vi inte vad som kommer att hända med ekonomin, eller hur den kommer att stå emot effekterna av en eventuellt förvärrad kris, en ökning av importen eller illojalt agerande mot vår industri och export. För det vi vet är att ett illojalt agerande och en ökning av importen redan skadar två speciellt känsliga industrisektorer: stålindustrin och varven.
Båda två har drabbats av åderlåtning de två senaste decennierna och dess tillgångar har minskat på ett drastiskt sätt. Om minskningarna fortsätter innebär det att dessa sektorer försvinner, att de skulle gå från strategiska till ruinerade industrier på en period av 40 år.
Vi undrar vad som kommer att hända med sysselsättningen: detta är det stora okända. Koreas och Japans verksamhet som är inriktad på att lägga beslag på marknader, deras statsstöd och helt enkelt deras illojalitet och förakt för de bestämmelser genom vilka man försöker att på ett internationellt plan reglera sektorn måste få oss att tänka efter.
Om denna inställning bibehålls kommer det att allvarligt påverka OECD: s och till och med världshandelsorganisationen roll som reglerare och deras prestige. Inom varvssektorn till exempel, kan man inte göra fler uppoffringar. Om statsstöden försvinner före år 2000 och med det nuvarande agerandet - det vill säga, den asiatiska dumpingen - kommer största delen av varven att bli tvungna att lägga ned, och alla de ansträngningar som har genomförts för att modernisera och anpassa dem, med de europeiska medborgarnas pengar, kommer att ha varit förgäves. Om importen av subventionerat stål fortsätter undrar jag hur våra företag skall kunna överleva i en situation med oacceptabla nackdelar.
Därför tillåter jag mig att påminna kommissionen om att förslaget till förordning för varvsindustrin inbegrep ett ändringsförslag i vilket en studie begärdes för att omfatta den beskrivna problematiken. Skulle kommissionen kunna informera om resultaten av denna studie och de förslag som kommer ur detta, och även ge sin åsikt om ett ökat statsstöd fram till år 2000?
Vilka förslag skulle ni beträffande stålet och industrin kunna komma med, för att stödja de berörda sektorerna, och inom vilken tidrymd skulle de kunna läggas fram? Vilka åtgärder skulle man kunna föreslå för handelspolitiken för att bekämpa i den illojala konkurrensen?

Kittelmann
Fru ordförande, ärade kolleger! Det är först nu som effekterna av finanskrisen når oss, vilken under de senaste månaderna förorsakat stor uppståndelse. Krisen i Sydostasien har, vilket vi förutsåg, globala effekter. Sammanbrottet för det ekonomiska systemet i Fjärran Östern ledde där till svagare efterfrågan på marknaderna. Dagens fråga kan inte heller här i parlamentet vara något mer än en början till en mycket principiell debatt om detta problem. Inom den europeiska ekonomin har man, för så vitt den missgynnas, rätt att göra anspråk på omsorger vid en berättigad förfrågan. Det är anledningen till vår fråga.
Europeiska unionen har hittills fångat upp de väsentliga delarna av de handelsförändringar som har uppstått på grund av krisen och uthärdat de påfrestningar den har fört med sig. Ingen annan marknad, inte heller den amerikanska, har haft en sådan importökning att bemästra, varken i absoluta tal eller i procent. Den europeiska marknaden översvämmas nu av material som i normala fall exporteras till marknaderna i Fjärran Östern. Av allt att döma kommer denna utveckling inte bara att fortsätta, utan till och med att accelerera. Skadorna för till exempel den europeiska stålmarknaden kommer att öka ytterligare på grund av vissa bestämda länders illojala handelsmetoder.
I detta sammanhang utgör den amerikanska stålindustrins intention att lösa problemet genom massiva handelspolitiska åtgärder respektive skyddsåtgärder ett allvarligt hot för EU-marknaden. Jag vädjar till kommissionen att ombesörja att det skall stå klart för den amerikanska regeringen att den måste räkna med hårda motåtgärder från Europeiska unionens sida om den inte utövar någon solidaritet i sådana frågor utan tar till illojala åtgärder. Om Europeiska unionen inte intar en klar och tydlig position kommer USA även i fortsättningen att försöka bedriva sin egen världshandelspolitik.
Med tanke på det faktum att det inte råder någon tvekan om att den europeiska industrin inte har någon skuld till det nuvarande kritiska läget på USA-marknaden, där den sedan lång tid har arbetat på ett mycket bra sätt, måste Förenta staterna uppmanas på högsta politiska nivå att sörja för att rättvis handel äger rum. USA och Europa innehar en ledande roll i Världshandelsorganisationen. Om vi inte uppför oss exemplariskt är det till nackdel för båda sidor.

Ribeiro
Fru ordförande! Resolutionerna av den 17 september och den 3 december 1998 har, denna första sammanträdesperiod för året, inte gjort de muntliga frågorna och nu liggande resolutionsförslag överflödiga eller till enbart upprepningar. För frågan har inte förlorat sin aktualitet och konjunkturerna är inte heller lugnande.
Om man till denna hänvisning till senare resolutioner lägger ytterligare en, också från december, om asymmetriska chocker, och som var så lämplig inom ramen för den finansiella krisen och dess följder för de nationella realekonomierna, desto starkare blev övertygelsen om möjligheten att debattera och söka motmedel för att förebygga de ekonomiska och sociala konsekvenserna för den europeiska industrin i den internationella finansiella situationen och utvecklingen. Situationen förändrades och utvecklades ibland på ett svindlande sätt, och signalerna är inge lugnande. Då Brasilien ansågs som den svaga punkten i oktoberkrisen och man gjorde ansträngningar och uppbringade ekonomiska medel för att undvika det man befarade skulle bli en katastrof, är de senaste dagarnas nyheter oroande.
Just därför har vi skrivit under den gemensamma resolutionen, även om vi anser att den saknar ett grundläggande ansvar, den finansiella och nominella prioriteringen i realekonomin, och vi anser också att det finns skäl för att oron skall förvärras och motiv för kraven på brådskande karaktär.
Inkluderandet av hänvisningar till varvs- och stålindustrin, vilket är strävan i ändringsförslag 2, en mycket lämplig strävan, skulle dock motivera att det sträcks ut till andra sektorer, särskilt textilsektorn, som också fanns med bland dessa sektorer i ett stycke i ingressen i vårt resolutionsförslag, och som gavs upp till förmån för den gemensamma resolutionen. Just därför anser vi att om ändringsförslaget antas bör textilsektorn inbegripas.
Vi har talat om monetära störningar, börskrascher, ekonomiska kriser. Dessa muntliga frågor och resolutionsförslag har också utformats utifrån det vi har talat om. Grunden i frågan är dock att det börjar bli uppenbart att det mer handlar om monetära, börsmässiga och finansiella aspekter än ett latent och möjligt utbrott av en ekonomisk kris - Varning för Brasilien! - för en förvirring genom de finansiella/spekulativa instrumenten och mekanismerna på realekonomins arena och i dess funktion.

Hudghton
Fru ordförande! Med tre mycket stora ekonomiska omvälvningar inom några få år i Asien, Ryssland och Latinamerika, bör det kanske finnas några lärdomar för oss i dessa erfarenheter, och vi bör lära oss av våra misstag.
Det tycks finnas en anmärkningsvärd likhet mellan framväxten av den asiatiska krisen och den mera nyligen i Brasilien med, i båda fallen, en massiv utlåning, grundad på överoptimistiska uppskattningar av tillväxt och industrialisering. Investerare kan förstås ge sig av lika snabbt som de anländer, och ta sina pengar med sig. Och när botten ramlar ur en ekonomi kan det få enorma följa-John-effekter.
I Skottland, liksom på andra håll, lider vi fortfarande av effekterna av Asienkrisen, med utlovade investeringar som inte blev av, och med försenade räntesänkningar och pundets starka växelkurs som fortsätter att slå hårt mot våra industrier och vår export. Trots att krisen i Brasilien kanske inte blir lika allvarlig kan den ändå få återverkningar.
En större ekonomisk stabilitet i Europa skulle öka vår förmåga att slå vakt om välbefinnandet hos de bland våra medborgare som berörs mest direkt.

Oreja
Fru ordförande, ärade ledamöter! Eftersom det finns flera frågor angående effekterna av den finansiella krisen för unionens industrisektor, kommer jag, om ni tycker att det är acceptabelt, att ge ett gemensamt svar, och jag börjar med frågorna om krisens allmänna konsekvenser för att sedan gå över till de frågor som specifikt rör stålsektorn.
Nedgången i det globala ekonomiska klimatet förra året fick onekligen negativa följder för Europeiska unionen. Emellertid lyckades de goda inre förhållandena under 1998 med råge kompensera de negativa effekterna utifrån. Tillväxten för de 15 länderna under 1998 översteg med 0, 1 procent prognoserna från mars 1998, och under 1999 kommer den ekonomiska krisen att föra med sig förluster för ekonomin i Europeiska unionen men dess effekter bör i princip bli begränsade, tack vare införandet av euron - vilket Miranda nämnde för ett ögonblick sedan - och bibehållandet av sanerade ekonomiska villkor. Kommissionen tror att Europeiska unionens ekonomi kommer att återhämta sig under år 2000, ett år då tillväxten förväntas bli 2, 8 procent.
I detta allmänna sammanhang möter vissa av Europeiska unionens sektorer en hård konkurrens från importen. Importen från Sydostasien och andra regioner har ökat, medan exporten har lyckats nå en ökning i alla sektorer trots nedgången i exporten till Sydostasien. Under året fram till september 1998, har Europeiska unionen fått ett handelsöverskott på 22 miljarder ecu, vad gäller industriprodukter, det vill säga 16 miljoner ecu under överskottet från samma period 1997. De betydande devalveringarna av den sydostasiatiska valutan har skadat priskonkurrensen på kort sikt i Europeiska unionen. Detta har dock delvis kompenserats genom den höga nationella inflationen i dessa länder. Det är svårt att förutsäga vilken sluteffekt krisen i Sydostasien kommer att bli för konkurrensställningen i förhållande till Europeiska unionen, speciellt om man betänker att fluktuationen i växelkurserna i de sydostasiatiska länderna kan få återverkningar på dess handelsöverskott och kompetens, vilket för närvarande gör det svårt att ställa några prognoser.
Kommissionen är givetvis oroad av effekterna från det ökade konkurrenstrycket mot den europeiska industrisektorn. Denna starka press kommer troligen att fortsätta 1999, fast kanske inte på så höga nivåer som under 1998. Europeiska unionens handelsbalans, vad gäller industriprodukter, måste förbättras i förhållande till 1998. Även om vi inte har uppgifter för hela 1998 räknar kommissionen med att de direkta återverkningarna, vad gäller den totala industriproduktionen för detta år, är marginella men kan bli mer betydande för 1999. När man gjorde sin höstprognos, pekade kommissionen på en förväntad sysselsättningstillväxt på 1, 2 procent under 1998, en högre tillväxttaxt än den på 0, 8 procent man räknade med under våren. Emellertid kommer den långsammare tillväxten av BNP 1999 att följas av en långsammare tillväxt för sysselsättning på en nivå på 0, 9 procent samma år. Man väntar dock att arbetslösheten skall fortsätta att minska och från den maximala nivån på 11, 2 procent 1994 bör arbetslösheten gå ner till 10 procent 1998 och till 9, 5 procent 1999.
Vad gäller det ökade konkurrenstrycket mot Europeiska unionens industri, betyder det inte nödvändigtvis att unionens handelspartner använder sig av illojala handelsmetoder. Kommissionen är beredd att tillämpa unionens handelspolitiska instrument, där de nödvändiga villkoren uppfylls och i enlighet med världshandelsorganisationens avtal i dessa fall. För att illustrera denna ytterlighet inledde kommissionen förra veckan två förfaranden förorsakade av anmälningar som lämnats in av Europeiska unionens stålindustri och som gäller en anmälan mot dumping av varmvalsade stålband från Bulgarien, Iran, Jugoslavien, Indien, Taiwan och Sydafrika, liksom en anmälan mot subventioner för samma produkter från Indien, Taiwan och Sydafrika. Inga av de nämnda länderna i reklamationerna mot dumping eller subventioner är länder i Sydostasien vilka tillämpar stabilitetsprogram från Internationella valutafonden (IMF). Kommissionen är inte uppdaterad angående de illojala handelsmetoder som påverkar gemenskapens import av stålprodukter, frånsett de som vi redan har tagit itu med.
Under 1998, fram till september, steg importen av stålprodukter, hel- och halvfabrikat, till 18, 5 miljoner ton, 6, 6 ton högre än för samma period 1997. Samtidigt sjönk exporten med 2, 8 miljoner ton till 18, 3 miljoner ton. Således fick Europeiska unionen ett handelsunderskott på 0, 2 miljoner ton, att jämföras med överskottet på 9, 2 miljoner ton året innan. Den ovanliga importökningen av stålprodukter i Europeiska unionen förorsakade en priskollaps under andra halvåret 1998.
Efterfrågan på stål från tillverkningsindustrin väntas minska första halvårsperioden 1999, men situationen väntas därefter förbättras och uppvisa ett totalt årsresultat jämförbart med de från tidigare år. Under 1999 väntas importen fortfarande ligga högt.
Kommissionen har svårt att göra en bedömning av hur stor del den sydostasiatiska stålindustrin har i regionens ekonomiska återhämtning, eftersom den varierar från land till land. Det är dock klart att flera av regionens länder under 1998 har ökat vinsterna betydligt på stålprodukter. Detta är fallet i bland annat Sydkorea, Taiwan, Japan, Kina och Indonesien.
På toppmötet mellan Europeiska unionen och USA i Washington den 18 december 1999 uppstod diskussion om flera frågor, bland annat om importen av stålprodukter. Kommissionen framhöll behovet av att bevara de öppna marknaderna och undvika att försena återhämtningen i de länder som drabbats av krisen, vilka skulle genomföra stabilitetsprogram från Internationella valutafonden. Det är viktigt att alla berörda parter agerar på ett ansvarsfullt sätt och i enlighet med de internationella bestämmelserna för att kunna bevara fördelarna med liberaliseringen av handeln och undvika ökade handelskonflikter.
USA: s administration är å sin sida medveten om att införandet av handelshinder skadar de länder som har drabbats av allvarliga ekonomiska problem, men den har också att möta starka inhemska påtryckningar som kräver att man reagerar på den senaste tidens svängningar i stålimporten. Det är möjligt att USA vidtar handelsåtgärder vad gäller stålimport de närmaste månaderna. Kommissionen kommer att noggrant följa utvecklingen för att försäkra sig om att landet agerar i enlighet med de internationella handelsnormerna.
Jag vill kort nu nämna två frågor som har tagits upp. Den ena, konkret av Miranda de Lage angående Asienkrisens effekter för varvsindustrin.
Efter devalveringen av olika valutor i Sydostasien, har särskilt koreanerna utnyttjat de fördelaktiga försäljningsvillkoren i denna sektor. Gemenskapens industri har dock under 1998 lyckats bibehålla en god ställning på världsmarknaden: den har fått 29 procent av nya orderingångar, mot 22 procent för Korea, från januari till september 1998. Kommissionen vakar över att krisländerna, som jag tidigare sade, respekterar de villkor som fastställts av Internationella valutafonden, och konkret för strukturreformerna och inom ramen för förbindelserna mellan industrin och den koreanska regeringen.
Bara några ord till om konsekvenserna för den europeiska industrin av de senaste händelserna i Brasilien.
Jag anser att det i detta ögonblick fortfarande är svårt, och för tidigt, att göra en korrekt analys. Mycket kommer att bero på hur de finansiella marknaderna reagerar på händelserna i Brasilien. Vi har här - ni kommer också att få dem - de senaste nyheterna som har kommit angående vad som sker, det brådskande åtgärdspaket som den brasilianska kongressen har antagit som en del av den skatteåtstramning som Internationella valutafonden kräver som motprestation för ett stöd på 42 miljarder dollar, åtgärder som utgör en del av den åtstramningsplan som president Fernando Cardoso eftersträvar. Michel Camdessus, direktör för IMF, uttryckte i går sin tillfredsställelse över de åtaganden Brasilien har gjort för att tillämpa ett budgetsanerande program undertecknat tillsammans med IMF, och samtidigt fortsätter Brasiliens president att komma med förtroendeingivande meddelande till investerarna.
I vilket fall som helst kan jag säga att Europeiska unionen och Brasilien har viktiga handelsförbindelser och de europeiska företagen har investerat på ett substantiellt sätt i Brasiliens industriella utveckling, till exempel i fordonsindustrin. Europeiska unionen importerar stora kvantiteter råvaror från Brasilien, och givetvis kan realens utveckling sänka priserna på dessa produkter, med vissa positiva effekter för den europeiska industrin. Emellertid är det också sant att devalveringen kan öka den brasilianska exportindustrins konkurrenskraft gentemot Europeiska unionen och minska den europeiska industrins konkurrensförmåga i exporten till Brasilien.
Detta är alltså några kommentarer som jag har velat göra utifrån den situation som pågår just nu, även om det fortfarande är med en försiktighet som den situation kräver där vi inte vet hur de finansiella marknaderna kommer att bete sig de närmaste dagarna och veckorna.

Katiforis
Fru ordförande, herr kommissionär, damer och herrar ledamöter! Framgången med införandet av den ensamma valutan berättigar naturligtvis till en större tillförsikt från Europas sida, och det finns väl i dag inte någon som vill framstå som en pessimistisk olyckskorp.
Jag tror emellertid ändå att vi alla vet att den europeiska ekonomins framgång måste ses inte bara i ett monetärt perspektiv, utan också i ett realpolitiskt. Och där är situationen inte det minsta uppmuntrande.
Arbetslösheten, som anses vara det största ekonomiska problemet och, som vi inte gör några som helst ansträngningar för att bemöta, har stabiliserats på cirka 10, 5 procent, trots alla era prognoser - för era uttalanden är ingenting annat än prognoser, herr kommissionär. Och om den nu skulle minska med 0, 5 procent, skulle inte det vara så fantastiskt.
Santers förtroendeingivande ord här i kammaren, i början av vår mandatperiod, om att skapa 15 miljoner nya arbetstillfällen, vilket skulle få ned arbetslösheten till 6-7 procent, är bortglömda sedan länge. Utsikterna för den europeiska ekonomins tillväxttakt för 1999 har fallit till endast 1, 4 procent. Krisen på kapitalmarknaderna i tredje världen, som där har blivit en realekonomisk kris, har slagit mycket hårt mot sysselsättningen, realinkomsten och vår export. Det är ett faktum: en eventuell tillväxt måste ske inom tjänstesektorn i vårt eget område och i Förenta staterna. Samtidigt ser vi inom industrin redan tydliga tecken på ledig produktionskapacitet. Det är inte konstigt att det i en situation som denna har börjat höras rop om protektionism. Det ni sade oss om stålindustrin är i stort sett en sammanfattning av det protektionistiska tal som hörs allt oftare i de stora parlamenten, i kongressen och i andra centrum för beslutsfattande runt om i världen. Det är en mycket farlig utveckling, för det finns ingenting farligare än att återinföra begränsningar för världshandeln, för sådana drabbar de ekonomiskt svagaste hårdast.
Utan att förenkla sakerna allt för mycket, fru ordförande, säger det sunda förnuftet att vi inte bör förvärra en situation som denna genom att strypa efterfrågan i ekonomin med den typen av begränsningar som vi har infört för finanspolitiken, det vill säga med stabilitetspaktens treprocentiga underskottsgräns. Prognoserna säger för övrigt att det, med dagens ekonomiska situation, kommer att bli svårt för Tyskland, Italien och Frankrike, det vill säga de stora europeiska länderna, att klara denna gräns under 1999. Måste vi komma upp i en arbetslöshet på 25 procent innan vi börjar ifrågasätta denna restriktiva politik, som visst har lyckats få ned inflationen till noll, men som nu också håller på att få ned sysselsättningen till noll.

Herman
Herr kommissionär! Den fråga som ni fick gav oss relativt generella svar, och vi kan alla hitta dem i våra dagstidningar, liksom de kommentarer ni gjorde.
Jag skulle vilja framför en första synpunkt: hur oförsiktiga var vi inte när vi avstod från de instrument som EKSG-fördraget gav oss! Vid den tidpunkten krävde jag att vi skulle vara försiktigare; vi visste att järn- stålsektorn genomgår kriser tämligen regelbundet, och i dag befinner vi oss i ett mycket skört läge.
När ni säger oss att kommissionen kommer att se om Förenta staterna inte gör någonting som står i strid med internationella konventioner eller de internationella förpliktelserna inom ramen för Världshandelsorganisationen (WTO), är ni något sent ute. Liksom Katiforis just påpekade: Förenta staterna har redan vidtagit åtgärder. Och dessa verkar inte, åtminstone inte vid första anblicken, överensstämma särskilt väl med förpliktelserna inom WTO.
Kommissionen framstår också som villrådig när den säger oss att det krävs försiktighet, att situationen är svår, och sedan i princip ingenting mer. Inom WTO måste vi kunna hävda att förändringar av växelkursen i vissa avseenden är detsamma som förändrade avgifter eller tullavgifter. Vilken skillnad finns det mellan att införa en tullavgift för importerade varor och att devalvera valutan i konkurrenssyfte? Här finns det någonting abnormt, i annat fall måste man lägga en större tonvikt vid växelkursernas stabilitet och med beslutsamhet slå in på den väg som Japan och vissa av oss redan har valt. Enligt min mening verkar det som om vi antingen måste se till att öka växelkursernas stabilitet, eller se till att behålla medlen för att försvara oss precis som andra länder.

Seppänen
Fru ordförande! Tre stora vulkaner har redan fått utbrott: en i Asien, en i Ryssland och en i Latinamerika. Nästa vulkan visar redan tecken på kommande utbrott. Den heter Kina.
Problemet är att kapitalismen via kapitalmarknaderna producerar ostadighet och obalans i världen. Kapitalmarknaderna är inflaterade. På kapitalmarknaderna råder det i dag hyperinflation. Begreppet inflation har en felaktig innebörd om man inte tar hänsyn till att det på kapitalmarknaden betyder en gränslös värdestegring på kapitalprodukterna. Internationella institutioner ger i den här situationen felaktiga råd. De ger alla länder, som alla är olika, likadana råd, och i regel innebär deras råd antingen deflation eller i utvecklade länder social nedrustning. Dessa institutioner med IMF i spetsen förhindrar inte att skogsbränder bryter ut, de försöker anlägga moteld, men det räcker inte. Vi borde förhindra bränderna helt och hållet, i det här fallet även vulkanutbrotten.
I den här situationen har vänstern sin chans. Realkapitalismen skapar problem för oss, låt oss gemensamt bedöma läget och handla därefter. Den tredje vägen är en omkörningsfil. Vi måste nu tillsammans, vänstern och de gröna, finna en annan väg.

Wolf
Fru ordförande, kära kolleger! Det handlar om att inte ständigt komma med försäkringar om att allting ju inte alls är så illa, vilket sedan alltid åtföljs av kortsiktig krishantering, utan att tvärtom utveckla strategier där det centrala inte är moraliska råd utan egenintresset, väl att märka. Den konkreta faran med en deflationsprocess som inte längre går att kontrollera rycker verkligen allt närmare. Alla försäkringar om att allt detta inte skulle vara något problem blir allt tommare. Vi måste göra klart för oss att det inte kan bli någon varaktig stabilisering av arkitekturen inom världsekonomin utan en stabilisering av näringslivet efter världskriterierna, och att detta inte kan bli av utan att världssamfundet stabiliseras. Det innebär att frågan inte lyder, för att uttrycka det förkortat: Hur skall vi kunna få ett annat världsekonomi- och samhällssystem, vilket vore en illusion, utan Keynes gamla frågor - inte hans svar - är återigen akuta.
Hur skall vi kunna få ett betalningssystem i världen som fungerar och som är stabilt mot kortfristiga irritationer, instabiliteter? Hur skall vi kunna få en världsomfattande penningpolitik? Hur skall vi kunna få en internationell handelsorganisation som har förmågan att stabilisera varupriserna? Hur skall vi för det fjärde kunna få hjälpprogram med lån mot låg ränta och stöd som hjälp till utvecklingsländer, där man i det sammanhanget i dag måste säga att det med hänsyn till globaliseringen inte längre handlar om utvecklingsländer, utan om sektorer, projekt och branscher?
För närvarande diskuteras här också alltför snävt om antidumpning och antisubventionering, vilket innebär att man faktiskt vill förvägra vissa bestämda länder de utvecklingschanser som är möjliga för dem. Man måste ställa frågan på ett annat sätt, nämligen: På vilket sätt kan man verkligen frigöra den efterfrågan, som för närvarande inte är täckt, från penningvärdet? Ungefär som i exemplet med världssjöfarten. Vi har en världssjöfartsflotta som är fullständigt föråldrad, oekologisk, osäker, och som verkligen skulle skapa varaktig sysselsättning och ge framsteg i fråga om resurseffektivitet om den förnyades. I stället för att alltid ställa oss den falska frågan om världskonjunkturlokomotivet måste vi också ställa oss frågan om ett gemensamt världsinvesteringståg, och där har vi européer något att bidra med, där har vi ett ansvar, och det tar vi för närvarande inte.

Rübig
Fru ordförande, mina ärade damer och herrar! Just nu befinner sig en delegation från USA: s kongress i kammaren. Man ser att vår diskussion är högst aktuell, och det är nödvändigt att problem som uppstår över hela världen också bekämpas över hela världen. Om även Europaparlamentet kritiseras, att vi i vissa frågor kanske är mycket försiktiga och tänker efter innan vi agerar, så tror jag dock att ett väsentligt kriterium för Europaparlamentet är att vi får något att hända i frågan och gör nytta.
Vi har redan ägnat oss åt turbulensen i den internationella finansvärlden ett flertal gånger i detta parlament. Vi har sedan några dagar euron i Europa, som ger ny stabilitet åtminstone inom euro-11-området och därför även inom Europeiska unionen. Genom den inre marknaden har vi kommit bort ifrån problemen med tullarna, och även i fråga om subventionerna är vi inne på rätt väg. Därför är jag också tacksam gentemot er, ärade kolleger, för att vi i dag på nytt ägnar oss åt ärendet, i synnerhet åt effekterna i Europa.
Hela industrigrenar står under tiden inför nya utmaningar. Hit hör läkemedelsområdet likaväl som varven och framför allt också stålsektorn. Just på detta område har det blivit en avsevärd inskränkning av våra exportmöjligheter. I Asien utgör det till exempel 56 procent. Å andra sidan konfronteras den inre marknaden med starkt stigande import från denna region. Man talar för närvarande om stegringskvoter på upp till 700 procent. För första gången blev Europeiska unionen nettoimportör av stål. Dessa tendenser måste vi motverka i de berörda industriernas intresse liksom i deras anställdas.
Med tanke på denna utveckling är jag därför tacksam att vi i dag kan hälsa en delegation från Förenta staternas kongress välkommen till Strasbourg. USA står inför liknande utmaningar, även om de inte är lika omfattande. Det är bara genom samarbete, genom gemensamma strategier och gemensamma lösningskalkyler som vi kan få bukt med denna utveckling. Var och en kommer i sammanhanget att ta sin del av ansvaret, dock alltid i relation till de faktiska påfrestningarna och möjligheterna.
Härvid spelar slutligen också den öppna tillgången till marknaderna en avgörande roll. Handelspolitiska instrument omfattar säkert även antidumpningsåtgärder och WTO-förfarande där statliga åtgärder pressar priset på exportvaror. Men sådana steg kan bara komma i fråga som den sista konsekvensen. På lång sikt behöver vi desto mer en konstruktiv transatlantisk dialog, för det är bara om vi upprätthåller den fria varuhandeln och beaktar reglerna för den rättvisa konkurrensen på båda sidor som vi kommer att kunna säkerställa en stabil global omgivning.

González Álvarez
Fru ordförande! Först vill jag tacka kommissionären för den information som i viss mån var litet optimistisk men å andra sidan uttrycker samma rastlöshet som vi har när det gäller att ställa frågorna. Vi som exempelvis bor i en region som Asturias, som har förlorat mer än 6000 direkta arbetstillfällen inom stålindustrin, förutom de indirekta som kan läggas till dessa.
Det är mycket viktigt för oss att undvika fortsatta förluster av arbeten. Detta är den viktigaste oron i Europeiska unionen för tillfället. Vi måste inte bara skapa sysselsättning utan också förhindra att vi förlorar befintliga arbeten. Om vi inte gör detta kommer de sysselsättningsplaner som har utarbetats i alla länder inte att vara till mycket nytta.
Det som sägs i den resolution vi har undertecknat är att vi på nytt måste tala om - jag vet att det inte är populärt - en avgift för det finansiella kapitalet som rör sig i dessa länders ekonomier. Vi vet inte vad som kan inträffa i Brasilien. Ni sade samma sak. Vi har fått dessa nyheter, men vi vet inte vilka effekter de kommer att få på Europeiska unionens ekonomi. Vi vet inte heller om Europeiska unionen i framtiden, trots eurons paraply, kommer att kunna möta de problem som kommer att drabba de mycket viktiga sektorerna som stål-, varvs- eller textilindustrin. Den sistnämnda är inte upptagen i ett ändringsförslag av Kittelman, men vi kommer att föreslå att den tas upp, eftersom det är en mycket viktig sektor.

Oreja
Fru ordförande! Inte mer än en minut, för att tacka för de inlägg som har gjorts denna förmiddag. Jag skall mycket kort säga till herr Katiforis - som jag inte kan se just nu - att jag faktiskt tror att det skulle vara ett allvarligt misstag, i denna tid med svag internationell ekonomi, om Europeiska unionen skulle sätta upp protektionistiska barriärer som skulle kunna mötas på samma sätt överallt och leda till en global tillbakagång som skulle kunna förlängas över lång tid.
Till herr Herman - som jag inte heller ser här - vill jag säga att kommissionen anser att den nordamerikanska stålindustrins plan inte innebär att sista ordet är sagt om den politik USA kommer att anta för att möta trycket inom stålhandeln, utan att den utgör en inledning på förhandlingsprocessen mellan kongressen och stålindustrin vilken kan betyda konkreta åtgärder inom några månader.
Jag vill också säga till herr Herman att EKSG-fördraget fortfarande är tillämpligt. Vår stålindustri uppför sig väl, och vad gäller de åtgärder som USA för närvarande vidtar är desamma som Europeiska gemenskapen vidtar, det vill säga åtgärder för att tillämpa de handelspolitiska instrumenten.
Jag vill också säga, som svar på några inlägg, konkret från Wolf, att vårt nuvarande intresse är att dessa länder som befinner sig i kris skall kunna komma ur den så snabbt som möjligt för att det inte bara är till fördel för dem utan också gör att de kan importera europeiska produkter. Jag tror därför att vi å ena sidan måste se hur vi kan försvara oss i denna situation och, å den andra, hur vi kan bidra till förbättringen av dessa länder, för att det skulle göra att vi kan exportera till dessa länder.
Världshandelsorganisationen tillåter som bekant inte åtgärder mot devalveringar, och hittills har inte USA eller Europeiska unionen vidtagit några åtgärder i den riktningen.
Slutligen vill jag säga till herr Rübig att vi måste möta illojal import med handelspolitiska instrument, det vill säga, med de instrument jag tidigare har nämnt, antidumpningsinstrument och antisubventionsinstrument. Hur som helst vill jag säga att jag noggrant har noterat alla inlägg denna förmiddag, och jag kommer att förmedla dem till mina kolleger i kommissionärskollegiet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Oreja!
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag har i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Gemensamt resolutionsförslag om den världsomfattande finanskrisens ekonomiska och sociala inverkan på den europeiska industrin
Före omröstningen om ändringsförslag 2

González Álvarez
Fru ordförande! I de ursprungliga resolutionerna fanns de tre mest utsatta sektorerna med: stål-, varvs- och textilindustrin. I den gemensamma resolutionen - på grund av ett överföringsfel tror jag - finns inte dessa tre sektorer med; men det finns ett ändringsförslag av Kittelmann som tar upp stål- och varvsindustrin. Vi har diskuterat med honom och andra kolleger om att också lägga till textilindustrin, vilken är viktig för vårt land och andra länder. Om det inte finns några hinder skulle vi godkänna detta ändringsförslag av Kittelmann om det inbegriper textilindustrin. Jag tror att alla är överens om det vi säger.
Parlamentet antog resolutionsförslaget.

Berthu
Kommissionen har just presenterat en försiktigt optimistisk hypotes om den internationella finanskrisens ekonomiska och sociala konsekvenser för Europa. Utan att ta parti för fallet hela Europa, skulle jag för egen del ha varit mer förbehållsam när det gäller Frankrike.
Till och med en blygsamt minskad tillväxt kan faktiskt få mycket negativa konsekvenser, när det slår mot ett land som inte har något handlingsutrymme. Och så är det för Frankrike. Det har redan rekordhöga obligatoriska skatter, det har inte längre någon penningpolitisk autonomi till följd av eurons införande, och det kan inte under några omständigheter unna sig lyxen att öka sitt budgetunderskott, som i procent av BNP redan är det största i Europeiska unionen. Dessa begränsningar kommer att stramas åt ytterligare, med en rad ytterligare kostnader som den socialistiska politiken har medfört, alltifrån kostnaden för 35-timmarsveckan till de massiva legaliseringarna av de illegala invandrarnas situation. Och då är inte kostnaderna för euron medräknade, som har att göra med inrättandet av en europeisk offentlig myndighet som är nödvändig för att det skall fungera.
Jag skall inte uppehålla mig vid frågan om den gemensamma valutan, där min ståndpunkt är välkänd, jag skulle i stället vilja betona att Europeiska unionen kan komma oss till hjälp i krisen, om den för en livskraftig gemensam handelspolitik för att kämpa mot dumpingen, till exempel inom järn- och stålsektorn och varvsindustrin, och för att få gemenskapspreferensen att respekteras, till exempel inom jordbruket. Unionen bör också hjälpa oss att föra internationella förhandlingar som syftar till en relativ stabilisering av växelkurserna - en åtgärd som för övrigt utgör ett komplement till den gemensamma handelspolitiken.
Men man får inte bedra sig: Europa kan bara ge oss ett extrastöd. Den viktigaste lösningen ligger i fransmännens egna händer. De har att välja mellan den nuvarande vårdslösheten - som om den fortgår en dag kommer att ställa oss under europeiskt förvaltarskap - eller en ansträngning för självdisciplin, som är det enda som kommer att bevara vår suveränitet.

Handlingsplan för den gemensamma fiskeripolitiken
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0462/98) av Novo för fiskeriutskottet om kommissionens arbetsdokument för bättre tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken - handlingsplan (SEK(1998)0949 - C4-0378/98).

Novo
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Förutom behandlingen av de konkreta förslagen i kommissionens handlingsplan, har intentionen med detta betänkande varit att ta upp och många gånger bekräfta, politiska frågor angående den övergripande gemensamma fiskeripolitiken. Det är faktiskt min åsikt att kontrollen inte kan eller bör ses som en isolerad politisk prioritering utan snarare som en samling mer omfattande riktlinjer som garanterar den ekonomiska och sociala hållbarheten i sektorn och i de fiskesamhällen som är beroende av fisket.
Kontrollen är givetvis avgörande för fiskeripolitikens framgång vid en tidpunkt med minskade resurser som påverkar ett ökande antal arter. Men för att kontrollen skall bli accepterad och bli effektiv är det viktigt att den är korrekt och universell, öppen och rättvis, vilket kräver, när den har inletts, att reglerna förenklas och att det sker ett ökat och effektivt deltagande från alla marknadens parter på nationell nivå och gemenskapsnivå i processen för att fastställa dessa regler.
Anpassningen av fiskeansträngningarna måste också grunda sig på en vetenskaplig forskning - multilateral, systematisk och med avpassade finansiella och humana medel - som visar på det verkliga tillståndet för resurserna och även på ett oberoende och tillförlitligt sätt uppskattar konsekvenserna för havens tillstånd av de olika föroreningskällorna.
Det gäller att ge stabilitet åt sektorn, särskilt vad gäller resurstillgången, därför är det centrala frågor att garantera ett exklusivt förbehåll för nationellt bruk av territorialvattnets tolv sjömil - och samtidigt möta behovet från respektive utvidgning - och garantera en uppföljning av de internationella fiskeavtalen.
Den sociala utvecklingen inom sektorn kräver också en politik som fastställer generella nivåer för privilegier och likvärdigt socialskydd för alla fiskare inom gemenskapen, och som garanterar dem en grund för en rättslig status jämförbar med högre modeller av livskvalitet.
Ett allmänt införande av nya tekniska innovationer är givetvis bra, inte bara för att förbättra tillförlitligheten och öppenheten i kontrollen, utan också för att göra en övergripande modernisering av infrastrukturen möjlig, att förbättra nivån på hygienen och säkerheten i arbetet och garantera en bättre kvalitet på fiskeprodukterna. Effekterna av ökad produktivitet måste dock uppskattas för att undvika en överexploatering eller ett skapande av förutsättningar för företagskoncentrationer av monopolistisk typ, helt och hållet olämpliga för sektorns ekonomiska verklighet.
För att dessa riktlinjer skall kunna genomföras på ett övergripande och integrerat sätt och kontrollen således skall bli en framgång, är det viktigt att fiskeripolitiken, dels på nationell nivå, dels på gemenskapsnivå, får ett lämpligt finansiellt stöd, och inte längre är den fattige kusinen " vid bordet" i de respektive budgetarna. Inom denna ram förebådar inte det sätt sektorn behandlas på i Agenda 2000 något gott, vilket gör det väsentligt att denna situation ändras radikalt.
Vad gäller förslagen till handlingsplan, skall givetvis kontrollbefogenheterna ligga hos, och fortsätta att ligga hos, medlemsstaterna. Det betyder inte att man inte behöver göra några ansträngningar för ett verkligt informationssamarbete - utan att bryta konfidentiella bestämmelser -, för en effektiv samordning och tillförlitlighet i värderingsprocesserna - med inriktning på datorisering -, för ett enhälligt definierande av viktiga bestämmelser och lagöverträdelser, liksom för att definiera motsvarande sanktioner.
Man måste också komma överens om inspektionsförfaranden - och föreslå fastställandet av en uppförandekod -, öka samarbetet mellan förvaltningarna, men samtidigt måste man främja en likvärdig yrkesutbildning och öka humanresurserna för kontrollen på alla nivåer.
På samma sätt är det viktigt att bli klar med de processer som gör en verklig jämförelse av flottor och respektive produktivitet möjlig, genom att uppfylla de åtaganden som vissa länder har gjort inom området för operativa planer. Samtidigt måste det accepteras att minskningen av fiskeansträngningar inte genomförs enbart med en nerdragning av fartyg, utan också med en frivillig minskning av operativ tid, åtgärder som i vilket fall som helst alltid måste följas av allmänna och lämplig ekonomisk ersättning, fortbildningsprogram samt stöd till nyorientering inom yrkeslivet.
I betänkandet förespråkas en förstärkning av kontrollen av fartyg från tredje land, och de med så kallad bekvämlighetsflagg, både vad gäller resurstillgångar och landningar. Detta kräver att de följs via satellit i gemenskapsvatten och att de kontroller som genomförs på gemenskapsvatten och internationellt vatten jämförs.
Det är, slutligen, avgörande med en högre grad av certifiering av de produkter som landas och saluförs i unionen, och det är nödvändigt med en förstärkt kontroll av dess ursprung - med hänsyn till sociala och miljömässigt acceptabla produktionsmetoder, minsta tillåtna storlek på fisken, och de hygieniska och sanitära villkoren som krävs i unionen - det är likaså nödvändigt att kontrollera transporterna från landningen till det slutliga försäljningsstället för att garantera en tillförlitlig kännedom om ursprung och att de saluförda produkterna är legala.
Föredraganden och parlamentet förväntar sig nu att kommissionen och rådet tar hänsyn till alla de politiska riktlinjer vi godkänner i dag och som, om de följs, kan bidra på ett positivt sätt till en förbättrad tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken.
Det återstår nu för mig att tacka alla kolleger för bidragen till arbetet med detta betänkande, jag tackar också alldeles särskilt alla på fiskeriutskottets sekretariat för det engagemang de har visat vid förverkligandet av detta betänkande.

McMahon
Fru ordförande! Novo har framställt ett mycket intressant betänkande. Den är lämplig under en vecka då vi talar om ekonomistyrning och Europeiska unionens handlingar, att vi här i sammanträdesperiodens slutskede diskuterar kontrollen av en politik som är en av de viktigaste och en av de få områden där vi har en gemensam politik, nämligen den gemensamma fiskeripolitiken.
Kommissionen har framlagt en femårsplan för den gemensamma fiskeripolitiken under de kommande fem åren. När mitt parti innehade ordförandeskapet i rådet förra året under Jack Cunninghams och Elliot Morleys ordförandeskap var kontroll och tillsyn av kontrollen en högt prioriterad fråga. Detta är mycket viktigt eftersom ingenting orsakar så hårda strider inom unionen - och vi har sett detta under denna vecka - än tvister och anklagelser om mutor och fusk. Fisket är ett område där en hel del av detta slag försiggår. I min valkrets för endast ett år sedan greps en spansk trålare och beslagtogs i Greenock för olaga fiske utanför Irlands kust. Skotska och irländska fartyg har utan tvivel beslagtagits på andra håll.
Alla fiskare, oavsett nationalitet, är mycket skickliga på att vränga regler till sin egen fördel och skylla allt på utlänningarna, på irländarna, danskarna eller spanjorerna. Detta inträffar över hela unionen och det är viktigt att kommissionen och medlemsstaterna möts och upprättar vissa gemensamma regler och vissa gemensamma skyldigheter. Medlemsstater måste uppfylla sina skyldigheter och vi inom parlamentet måste spela vår roll genom att se till genom att rösta för tillräckliga resurser för inspektioner och övervakning.
Det är också lämpligt att Novo är föredragande eftersom Portugal har den absolut bästa satellitövervakningen, som fiskeriutskottet besökte förra året. Jag blev mycket imponerad när jag såg hur de genomför övervakningen per satellit och därefter sänder ut spaningsflygplan. De kan ta fotografier av fartyg och om de vistas i fel område kan de ställas inför rätta och fiskarna kan bötfällas i domstolarna. Det är en mycket framgångsrik metod.
Min egen regering har infört en plan för bestämda hamnar, som kommer att hindra olagliga fiskfångster. Detta har varit ett allvarligt problem för Förenade kungariket. Fiskhandlarnas förening i Aberdeen har gjort påtryckningar inför mig i denna fråga. Den är bekymrad över den illegala fiskens påverkan på priserna i norra Skottland. Det finns vissa områden som där nämns i betänkandet. Det är ett mycket lyckat betänkande. Kommissionen har framlagt ett rimligt arbetsdokument och förhoppningsvis kan parlamentets fiskeriutskott, kommissionen och rådet - som tillsammans måste ta sitt ansvar i denna fråga - åstadkomma en ändamålsenlig kontroll av den gemensamma fiskeripolitiken.

Cushnahan
Fru ordförande! Graden av framgång för den gemensamma fiskeripolitiken beror på effektiv övervakning och en sträng tillämpning. Detta gäller både icke-EU-fartyg och medlemsstaternas flottor. Vissa fiskebestånd har utarmats genom överfiskning som hotar det nuvarande uppehället för fiskare och fiskarsamhällen, som ofta finns i de fattigaste, mest avlägsna delarna av EU. Lika viktigt är hoten mot deras framtid på lång sikt.
Jag välkomnar detta betänkande. Jag anser att föredraganden har rätt i sin kritik mot vissa medlemsstater för att dessa underlåtit att tillhandahålla adekvata uppgifter. Det är totalt oacceptabelt att fartyg i Medelhavet är befriade från skyldigheten att föra fångstjournaler och göra fångstredovisningar i motsats till kraven för fartyg i andra gemenskapsvatten. Det är avsett att vara en gemensam fiskepolitik, därför borde gemensamma regler och förpliktelser gälla likvärdigt för alla.
Vi måste förbättra metoderna för övervakning och införa strängare straff för förbrytelser. Ytterligare samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna behövs för att uppnå ett effektivt genomförande av kontrollen av gemenskpaens fiskepolitik, trots att ansvaret för kontrollen ligger hos medlemsstaterna. Samarbetet kommer inte att vara fullständigt om vi undantar de huvudaktörer som berörs av fiskeripolitiken, nämligen fiskarna, producentorganisationerna och fartygsägarna.
Eftersom kontrollåtgärder kan skada industrin måste vi även stödja föredragandens uppmaning till införandet av en ny kompensationsutbildning och omställningsåtgärder. Det är också av central betydelse att medlemsstaterna ger inspektörer tillträde till deras farvatten, för att möjliggöra ett totalt och mera effektivt samarbete mellan nationella och gemenskapsmyndigheter.
Dessutom skulle en effektiv kontroll av den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) också vara ofullständig om inga åtgärder vidtas inom marknadsföringen av fiskeprodukter. Storlekskontroll bör därför också vara ett måste när vi ser på utformningen av en effektiv kontrollpolitik.
Slutligen vill jag göra ett påpekande gällande mitt eget land. Den irländska flottan har ansvaret för övervakningen av cirka 20 procent av gemenskapens kustvatten. Trots de magra resurserna till deras förfogande gör den ett utomordentligt arbete. Trots att EU har varit hjälpsam i tillhandahållandet av ytterligare resurser, är mera alltid nödvändigt. Skälet till att jag understryker detta är att den irländska flottans uppdrag inte är ett irländskt; det är ett åtagande av ett europeisk uppgift. Kommissionen bör tillhandahålla mycket större resurser eftersom den uppgift de utför verkligen kommer att förbättra fiskarnas situation inom hela EU.

Hudghton
Fru ordförande! Kommissionens handlingsplan för kontroll. Om den visar sig bli fruktbar, är ett positivt steg mot att förbättra genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken (GFP). Jag misstänker emellertid att genomdrivandet av GFP, trots upprepade ansträngningar, förblivit ineffektiv. Jag är säker på att vi alla kan nämna exempel på detta. Det är därför viktigt att betona behovet av kontroll, för att göra det effektivt över hela gemenskapen och inte bara i vissa medlemsstater.
En enhetlig tillämpning av kontrollmetoderna och normerna för genomförande måste vara desamma genom hela Europeiska gemenskapen och de skillnader som föreligger bör avskaffas.
För detta ändamål välkomnar jag införandet nyligen av en förordning i syfte att etablera ett kontrollsystem tillämpligt för GFP, som betonar användandet av inspektörer från gemenskapen förutom de nationella inspektörerna. Användandet av nya tekniker för att förbättra genomförandet är ett steg framåt men helt klart bör sådana metoder finansieras på ett riktigt sätt och i samma omfattning i alla medlemsstater. Det är till exempel inte förvånande att skotska fiskare blir irriterade när de hindras från tillgång till samma stöd som fiskare i andra medlemsstater. Enligt min mening undergräver sådana ojämlikheter målen för GFP.
Jag instämmer till fullo med betänkandet när det konstateras att standardstraff för samma förbrytelser bör vara norm över hela gemenskapen. En rättvis och konsekvent tillämpning av kontroll är viktig men, för att än en gång instämma med betänkandet, måste kontrollsystemet vara en integrerad del av alla åtgärder för genomförandet av GFP. Det måste finnas ett bredare angreppsätt för fisket, som innefattar öppenhet, samarbete samt harmonisering av data och administrativa dokument. En grundläggande förutsättning för ett lyckat genomförande är ett större deltagande av fiskeriindustrin i den totala processen från beslutsfattande till genomförande. Detta är någonting som vi måste sträva efter åstadkomma.
Förenade kungarikets plan för bestämda hamnar må ha varit vällovlig men den har inte varit till nytta för de hamnar som inte har blivit utsedda men som, i själva verket, har fiskförädlingsverksamhet, som är viktig för dessa samhällen.

Berthu
Fru ordförande! Jag uttalar mig här å Souchets vägnar, vice ordförande i fiskeriutskottet, och i enlighet med hans anvisningar.
Som ett resultat av det utredningsarbete, som har letts av Novo och fiskeriutskottet, om kravet på en bättre tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken, läggs det fram fyra huvudsakliga riktlinjer som vi helt och hållet stöder.
För det första, frågan om kontroller. De bör vara rättvisa och för det ändamålet bör man använda sig av ny teknik. Men denna fråga bör inte behandlas för sig, och inte utan att yrkesutövarna får vara mycket delaktiga.
För det andra, kravet på en mycket aktiv internationell insats, för att åtgärder som möjliggör ett ansvarsfullt fiske både tillämpas på fiskare från tredje land och på gemenskapens fiskare, så att de inte verkar bestraffande för våra fiskare.
För det tredje, den prioritet vi bör ge forskningsinsatser, något som bidrar till att man undviker att fatta diskutabla beslut som saknar vetenskapliga stöd, som till exempel de nyligen fattade besluten om drivgarn.
För det fjärde slutligen, en stark politisk vilja för att fiskerisektorn inte längre skall vara gemenskapsbudgetens fattiga kusin och för att den äntligen skall erkännas som en utmärkande trumf för länderna i Europeiska unionen. Enligt vår mening är de här riktlinjerna utmärkta, och vi kommer att rösta för det här betänkandet.

Oreja
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag vill först för kommissionens räkning tacka för utarbetandet av detta betänkande som visar en bred förenlighet mellan kommissionens och parlamentets inställningar.
Jag skall begränsa mig till två konkreta frågor som det innehåller. Kommissionen instämmer i tanken om det nödvändiga med en övergripande sammanhållning av den gemensamma fiskeripolitiken och anser att kontrollarbetet bör ske på alla aktiviteter inom fiskerisektorn och genomföras på ett likvärdigt sätt. Vi är också överens om den vikt som ni lägger vid öppenhet och samarbete, såväl mellan medlemsstater som med kommissionen. Detta återspeglas dessutom såväl i själva planen som i vårt förslag till förändring av kontrollförordningen.
Andra saker i betänkandet har redan tagits upp i förändringarna av kontrollförordningen antagen av rådet i december. Vi har haft tillfälle att tala om det i samband med Teversons betänkande, vilket ni har antagit. Det handlar om att stärka kontrollerna efter landning, om samarbetet mellan medlemsstater och kommissionen, om kontroller av fartyg från tredje land och även om att använda ny kontrollteknik som satelliter, och slutligen frågan - som för närvarande är avlägsen - om harmonisering av sanktioner och överträdelser vilket också debatterades vid det tillfället.
Några frågor som har tagits upp i betänkandet gäller, genom deras relation till kontrollen av fisket, beslut som hör hemma i andra sammanhang. Jag tänker på sådana frågor som stöden från socialfonden till fortbildning inom fiskerisektorn, eller de som gäller kontroll av internationella vatten, vilka i princip handlar om regionala behöriga fiskeriorganisationer.
Samma sak gäller angående finansiellt deltagande från gemenskapen i utgifterna för kontroll som har godkänts av medlemsstaterna, reglerade i beslut 95/527. Ert betänkande nämner också en kontroll innan kontrollen av fisket - vilket vi instämmer i - angående vetenskaplig forskning om resurstillståndet. Kommissionen delar er åsikt, även om kommissionen tar upp den på ett annat sätt.
För övrigt, ärade ledamöter, har vi lagt speciell tyngdvikt på fiskerisektorns deltagande i dessa initiativ för att stärka dess samarbete och främja en bättre information. Vi har satt i gång grunden för ett antagande av gemensamma parametrar för att mäta gemenskapsflottornas kapacitet och storlek, och vi har i en rådgörande debatt med medlemsstaterna gjort åtaganden angående vissa frågor där vi skulle stödja en gemensam definition av inspektion. Kommissionen noterar parlamentets kommentarer om innehållet i listan över pilotprojekt, vilken det anser obalanserat för att det koncentreras för mycket till vissa områden, och kommer uppmärksamt och med öppet sinne att undersöka möjligheten att stärka det område som gäller Medelhavet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Oreja!
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog resolutionsförslaget.

Kassering av fångst
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0403/98) av Hardstaff för fiskeriutskottet om problemet med kassering av fångst.

Hardstaff
Fru ordförande! Innan jag inleder vill jag be om att omröstningen äger rum vid inledningen av nästa sammanträdesperiod i Bryssel. Vi är bara 38 ledamöter för närvarande, och jag är säker på att vissa av dessa ledamöter måste gå inom en halvtimme, medan denna debatt pågår. Jag vill tro att ett rimligt antal ledamöter måste få möjlighet att rösta.

Ordföranden
Fru Hardstaff anhåller om att omröstningen skall äga rum först vid nästa sammanträde i Bryssel.
Parlamentet antog förslaget.

Hardstaff
Tack så mycket, fru ordförande! Fisk är den enda stora livsmedlet i den europeiska dieten som fortfarande jagas snarare än föds upp. Vårt sekel har sett en mycket omfattande teknisk utveckling inom fångstmetoderna, som har lett till en massiv ökning av fångsterna, vilket resulterat i en motsvarande allvarlig minskning av de globala fiskbestånden. Många åtgärder har vidtagits över hela världen, i synnerhet av den europeiska gemensamma fiskeripolitiken, för att minska och vända denna nedgång.
Tyvärr har införandet av kvoter och totala tillåtna fångster för att handskas med detta problem skapat ett ytterligare problem: kastandet överbord av kvotöverskridande och icke-kvoterad fisk, vilket i sig dödar stora mängder fisk. Mycket av denna fisk kastas överbord eftersom de tillhör fel art, underskrider föreskriven storlek och/eller är icke könsmogen och därför dödas innan den har lekt. Det beräknas att mellan 20 och 40 procent av alla fångster kastas överbord. Inte all kastning överbord skadar ekosystemet: vissa tillhör arter som inte är hotade eller som utgör föda för andra arter. Icke desto mindre, råder inget tvivel om att kastandet överbord, i synnerhet av icke könsmogen fisk och arter som redan är hotade på ett betydande sätt bidrar till minskningen av fiskbestånden. Fiskarna själva ogillar starkt att de måste kasta tillbaka delar av sin fångst, som skulle kunna säljas om reglerna inte fanns.
Vi kan inte undvika behovet av att fortsätta att minska den totala fiskeriverksamheten på kort sikt. Tekniska åtgärder kan åstadkomma en hel del men de måste användas inom ramarna för en strikt kontrollerad totalsatsning. Större maskstorlekar på näten och ett mera omfattande införande av torsknät med fyrkantsmaskor och andra utvalda redskap som tillåter att småfisk och oönskade fiskarter att komma undan, har helt klart en nyckelroll att spela.
Emellertid är också en noggrann kontroll av fiskars lekområden också nödvändig och bör leda till kortsiktiga förbud mot fiske inom vissa områden. Om en fångst innehåller mer än 15 procent av icke könsmogen fisk, bör båtar enligt lag vara skyldiga att lämna detta område.
Ytterligare forskning behövs i Europa för att identifiera de arter som är i störst fara på grund av den kastas överbord i våra vatten; dessutom forskning om fiskars beteende för att utveckla de mest ändamålsenliga och effektiva, selektiva fångstredskapen.
I synnerhet efterlyses i mitt betänkande ett pilotprojekt och därtill kopplad forskning för att undersöka om det norska systemet med ett förbud mot all kastning överbord kunde bidra till bevarandet av ett eller flera speciellt hotade arter. Ett sådant pilotprojekt skulle innefatta en viss flexibilitet för att kunna möjliggöra en försäljning på marknaden av upp till 10 procent kvotöverskridande fisk av god kvalitet och dras ifrån därpå följande års kvot. Det skulle givetvis inte förekomma något avsiktligt överskridande av kvoterna men det skulle uppmuntra fiskare att åtlyda regeln mot kastande överbord.
De angivna fiskarterna bör endast landas i bestämda hamnar med riktig inspektion för att minska mängden illegal kvotöverskridande fisk som smugglas in på marknaden. Bärgad fiskfångst olämplig som mänsklig föda bör, närhelst det är ekonomiskt genomförbart, användas för tillverkning av fiskmjöl eller fiskolja, för att minska beroendet av industriellt fiske.
Medlemsstaternas regeringar bör ge sitt bidrag genom att samarbeta fullt ut med kommissionen för att garantera att utfiskade vatten inom deras rättsskipning stängs av för fiske när så är nödvändigt, och att de genomför kontroller och inspektioner för vilka de är ansvariga, på ett grundligt och effektivt sätt. Fiskare ogillar starkt känslan av att vara föremål för strikt kontroll medan andra, från andra medlemsstater tillåts strunta i reglerna ostraffat.
Fiskodling har hävdats vara ett sätt för att tillhandahålla ytterligare fisk, i synnerhet för förädling, och därmed minska trycket på de mest populära hotade arterna. Detta kunde också tillhandahålla sysselsättning i områden som påverkas av en minskning inom traditionellt fiske.
Det finns inte en enda enkel lösning på problemet med kastandet överbord. En flertal samverkande åtgärder krävs för att åstadkomma resultat. Framför allt måste fiskarna själva vara fullt delaktiga, eftersom de är de människor som kommer att få vilken strategi man än enas om, att fungera.
Det är viktigt att vi förbättrar utbildningen så att fiskeutbildningen blir lika välorganiserad som jordbruksutbildningen. Om alla de som fångar fisk förstår skälen till de många åtgärderna för att bevara fisken, likaväl som de förstår de tekniska aspekterna av fånga den, kommer de att vara villiga att samarbeta, i deras industris långsiktiga intresse.
Slutligen, om det totala fisket skall minskas, kommer färre dagar att tillbringas till havs och färre människor kommer att fiska. EU måste garantera att medel finns tillgängliga för att bistå de områden som är mycket beroende av fisket, i att anpassa sig och utveckla alternativa sysselsättningstillfällen.
Jag anser att en kombination av dessa strategier kan leda till en betydande minskning i den slösaktiga kastandet överbord av ätbar fisk av god kvalitet.

Cushnahan
Fru ordförande! EEP-gruppen välkomnar detta initiativ i synnerhet eftersom det är det första initiativet om kastande överbord framlagt av Europaparlamentet. Det visar att unionen just nu arbetar med andra internationella organisationer för att handskas med problemet med kastande överbord. Icke desto mindre handlar kastande överbord inte endast om fångster av icke könsmogen fisk, utan också om den skada som tillfogas fiskbestånden. Betänkandet ägnar all sin uppmärksamhet åt problemet med icke könsmogen fisk, men detta kastande överbord har mera omfattande konsekvenser. I själva verket har de negativa konsekvenser för fiskbestånden, marknadsföringen av arter som inte är avsedda att användas som mänskligt livsmedel, tekniska åtgärder och så vidare.
Detta är anledningen till att det är viktigt, trots stödet till detta betänkande, att förbli vaksam gällande alla initiativ som tas av kommissionen, för att handskas effektivt och på ett bredare sätt med problemet.
De huvudaktörer som skall lösa problemet med kastande överbord är medlemsstaterna, liksom de måste stödja kommissionären om hon beslutar att stänga av fiskevatten inom medlemsstaternas domsrätt då det föreligger ett klart bevarande syfte i att göra detta.
I betänkandet belyses behovet av ytterligare studier om kastande överbord och dess biologiska, marina och ekonomiska konsekvenser. Detta bör emellertid endast vara det första steget i att åtgärda detta, både på europeisk och internationell nivå. Andra åtgärder nämns i betänkandet, såsom genomförandet av nya tekniska åtgärder, obligatorisk landning av fångster i bestämda hamnar och ett fast referenspris för fiskarter som inte används som mänskligt livsmedel.
EPP-gruppen kommer att förbli uppmärksam på ytterligare förslag från kommissionen och, trots att vi inte ger något helhjärtat stöd till det begränsade angreppssätt som föredraganden har valt, är vi redo att skänka vårt stöd i denna viktiga fråga.

Oreja
Fru ordförande! Kommissionen tackar för möjligheten att ge sin åsikt om detta betänkande som är ett initiativ av fiskeriutskottet, och jag vill börja med att tacka fiskeriutskottet, och speciellt fru Hardstaff, för utarbetandet av detta betänkande. Kommissionen stöder i allmänna drag den största delen av de slutsatser och rekommendationer som resolutionsförslaget innehåller, och vi är nöjda över att konstatera att betänkandet understryker den vitala betydelsen av att öka selektiviteten av fiskeredskap.
Betänkandet innehåller också en hänvisning till införandet av ett förbud mot kassering. Som redan ledamöterna i fiskeriutskottet känner till, delar inte kommissionen denna idé om ett allmänt förbud mot kassering helt och hållet, av en rad skäl, men den nya förordningen för tekniska åtgärder för bevarande - som träder i kraft den 1 januari år 2000 - innehåller ett betydande antal bestämmelser som bör leda till en ökad selektivitet av fiskeredskap, och därmed till en minskning av de obligatoriska kasseringarna.
Kommissionen noterar förslaget i betänkandet om att undersöka nyttan av att förbjuda kassering av en eller två arter som ett pilotprojekt.
Än en gång, fru ordförande, vill kommissionen uttrycka sin tacksamhet för utarbetandet av detta betänkande.

Rübig
Fru ordförande! Jag skulle bara som avslutning vilja säga att vi haft en mycket ansträngande vecka och att en verkligt viktig punkt har kommit upp: Vi har av en företrädare för rådet fått löfte om att rådet nu också kommer att ta sig an säkerheten i Bryssel.

Ordföranden
Det var en viktig information. Tack så mycket, herr Rübig!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om Hardstaffs betänkande äger rum den 28 januari i Bryssel.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
Sammanträdet avslutades kl. 12.20.

