Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 23. oktober 1998, for genoptaget.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Siden afslutningen på det sidste plenarmøde har jeg måttet sende telegrammer, der udtrykker Parlamentets solidaritet og alle medlemmernes medfølelse - og jeg mener at have fortolket alles følelser korrekt - først til statsministeren og formanden for Rigsdagen i Sverige i forbindelse med den forfærdelige tragedie i Göteborg. Umiddelbart efter at det skete blev kendt, henvendte jeg mig til disse to svenske myndigheder og tilkendegav vores medfølelse og vores forfærdelse over det, der var sket, og udtrykte vores solidaritet.
Desværre måtte jeg få dage senere sende meddelelser til regeringerne i henholdsvis Guatemala, Honduras, El Salvador og Nicaragua for ligeledes at give udtryk for Parlamentets bestyrtelse og medlemmernes medfølelse, og jeg bad som i det foregående tilfælde om, at vores sorg blev viderebragt til ofrenes familier og de relevante myndigheder.
Jeg kan fortælle Dem, at der her i eftermiddag er blevet arrangeret et møde mellem Parlamentets delegation for Mellemamerika og Mexico, ambassadørerne fra disse fire lande og Kommissionen med det formål at undersøge, hvordan der bedst muligt kan ydes bistand til de lande, der er ramt af katastrofen.

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne byde medlemmerne af det nye nordirske parlament velkommen i Europa-Parlamentet. De sidder i den officielle loge sammen med David Trimble, der har modtaget Nobels fredspris. På samme måde som vi forleden kunne lykønske og støtte vores kollega, John Hume, vil vi nu benytte lejligheden til at lykønske David Trimble.
(Stående bifald til hr. Trimble) Vi håber, at medlemmerne af det nye nordirske parlament får et udbytterigt besøg i Bruxelles, og vi ønsker dem held og lykke fremover.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 23. oktober 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hallam
Hr. formand, kan De sige mig, om møderne om fredagen fremover vil blive filmet til fjernsynet?

Formanden
Vi vil tage spørgsmålet op i Præsidiet, men vi har været nødt til at afholde ekstraordinære møder for at håndtere en meget lang dagsorden. Jeg håber, at vi meget snart kan behandle spørgsmålet.

Kerr
Hr. formand, på side 1 i mødeprotokollen fra forrige fredag forudsagde jeg, at briterne ville løslade general Pinochet. Når De sender Deres telegrammer, kan De skrive til briterne, at de kan sende ham til Spanien, hvor der er mange gode fængsler, der vil være glade for at huse ham.

Formanden
Parlamentet har haft mulighed for at diskutere dette spørgsmål, og det har tydeligt redegjort for sine synspunkter.

Theonas
Hr. formand, det drejer sig om ændringen af dagsordenen, hvor man har opført betænkningen af Skinner om forslag til Rådets forordning om indførelse af en interventionsmekanisme for Kommissionen med henblik på at bringe bestemte handelshindringer til ophør. Jeg vil gerne spørge, hvorfor dette spørgsmål tages op nu, da det jo ellers var opført på dagsordenen for den anden mødeperiode i november, og hvorfor behandlingen af det haster så meget. Vi anmoder om, at det udsættes, eftersom teksten med Rådets politiske aftale ikke foreligger på alle sprog - jeg har i hvert fald ikke set den på mit sprog - og når det behandles som uopsætteligt spørgsmål, kan man heller ikke nå at stille ændringsforslag.

Formanden
Hr. Theonas, betænkningen af Skinner er opført, fordi Rådet ikke har sendt os de fælles holdninger, der var planlagt til i dag, og for at udnytte den tid, vi har til rådighed - der jo er knap inden valgperiodens udløb - har vi opført betænkningen af Skinner, som allerede var klar.
Fru Pailler har ordet.

Pailler
Hr. formand, jeg tager udgangspunkt i det brev, som De i marts måned 1997 sendte til Tom Ridge, guvernør i Pennsylvania, angående dødsdommen og henrettelsen af Mumia Abu-Jamal. I dag beder jeg Dem endnu en gang om at skrive et protestbrev til guvernøren, der i sin valgkampagne lovede Abu-Jamals hoved på et sølvfad, og at AbuJamal ville blive henrettet. Abu-Jamal har netop tabt sin appelsag og kan derfor blive henrettet hvert øjeblik, måske endda lige nu, hvor jeg taler til Dem. Er det muligt, at De også kan skrive til den amerikanske ambassadør i Bruxelles?
Jeg mener, at Parlamentet, der har vedtaget mange forslag om dødsstraf og mere specifikt om Abu-Jamal, forsat skal vise sin støtte og sit ønske om, at menneskerettighederne overholdes, hvilket ikke var tilfældet for Abu-Jamal, og at dødsstraf endelig bliver bandlyst.

Formanden
Tak, jeg vil skrive de breve, De har bedt mig om.

Killilea
Hr. formand, i dag har jeg og mange andre parlamentsmedlemmer besøg af en gruppe amerikanske mælkeproducenter. Til trods for, at jeg har skaffet adgangskort til tilhørerlogen, er de blevet nægtet adgang. Jeg så gerne, at De også bød mine gæster velkommen på lige fod med gruppen fra det nye nordirske parlament. De er imidlertid blevet nægtet adgang til tilhørerlogen, hvilket er skandaløst i betragtning af, at jeg har fulgt de gældende procedurer. Jeg forstår ikke, hvad der er sket.

Formanden
Hr. Killilea, Europa-Parlamentet er så populært, at tilhørerlogen er fuld. Der er udelukkende tale om et pladsproblem. Men jeg er sikker på, at Deres gæster bliver lige så godt modtaget som alle andre besøgende.

Aelvoet
Hr. formand, i sidste uge sendte Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender et presserende brev til Dem med anmodning om at få mulighed for at få en redegørelse i dag fra kommissionsformand Santer om anvendelsen af bevillinger til menneskerettighederne. Det var en enstemmig og presserende anmodning fra hele Udvalget om Udenrigsanliggender. Jeg vil gerne have at vide af Dem, hvad der er sket med denne anmodning. Det står åbenbart ikke på dagsordenen for i dag. Har De et andet forslag?

Formanden
Fru Aelvoet, jeg modtog det brev i går, og det blev straks fremsendt til Europa-Kommissionen, fordi Udenrigsudvalget i brevet anmodede om, at Europa-Kommissionen blev opfordret til at afgive en redegørelse i henhold til artikel 37 i forretningsordenen. Vi kan ikke kræve det af den. Opfordringen blev viderebragt endnu i går, og EuropaKommissionen har ikke meddelt noget endnu. Det vil sige, at hvis Europa-Kommissionen ønsker at afgive redegørelsen, må den give besked om det, og så vil vi forsøge at opføre den på dagsordenen.
Men det er ikke det værste. Det værste er, at Kommissionen endnu ikke har afsluttet sin debat og truffet afgørelse om udvidelsen, og vi venter hvert øjeblik, at kommissær van den Broek kommer og informerer os. Men han kan naturligvis ikke informere os, hvis der ikke et truffet en beslutning.

Paisley
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg og mine kolleger fra Nordirland har forstået Dem sådan, at vi har mulighed for at takke Dem for Deres velkomsthilsen til gæsterne fra Nordirland og specielt medlemmerne af det nye nordirske parlament.
Jeg er overbevist om, at medlemmerne af Europa-Parlamentet har deres egen mening om denne sag. Da man i Nordirland har løsladt omkring 200 dømte terrorister, uden at terroristerne har gjort noget for at indlevere deres våben, vil jeg imidlertid opfordre Europa-Parlamentet til som et demokratisk parlament at støtte dem, der ønsker at gå demokratiets vej, og opfordre dem til på demokratisk vis at indlevere deres våben og befri os for terrorismens plage på begge sider af skellet.

Hume
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem og medlemmerne af Europa-Parlamentet for Deres modtagelse af medlemmerne af det nordirske parlament. Det er første gang, at samtlige medlemmer af en parlamentarisk forsamling i Europa aflægger besøg i vores mødeperiode, og det viser, at man i Nordirland er meget glade for Den Europæiske Unions støtte til aftalen og fredsprocessen samt specielt til programmet for fred og forsoning. Dagens besøg er et klart udtryk for denne anerkendelse og det nordirske parlaments ønske om at holde sig fuldt ud informeret om Unionens virke, så de kan få optimalt udbytte deraf, når de tiltræder.
Hvad angår det emne, som hr. Paisley bragte på bane, er det fuldt ud dækket i aftalen, og det påhviler alle parter at gennemføre alle aspekter af denne aftale.
(Kraftigt bifald)

Nicholson
Hr. formand, jeg vil også gerne ganske kort byde medlemmerne af det nordirske parlament og min leder, David Trimble, velkommen her i Europa-Parlamentet.
Vi husker alle, at vi ved mange lejligheder i årenes løb har fordømt volden her i salen. Vi må håbe, at det aldrig mere bliver nødvendigt. Men Europa-Parlamentet skal være opmærksom på, at der er et stykke vej endnu, inden vi når vores endelige mål om fuldstændig fred og et normalt samfund i Nordirland. Vi må skue fremad og ikke bagud. Medlemmerne af EuropaParlamentet er ansvarlige for at sikre det nordirske folks fremtid.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har en kommentar til protokollen. Jeg mener, at vi stadig diskuterer den, og jeg bad om at få ordet for et stykke tid siden. Jeg havde et indlæg, som ikke er korrekt gengivet på side 10. Fredag den 23. oktober bad jeg ikke om en afstemning under ét om resten af ændringsforslagene, men om en afstemning under ét om de ændringsforslag, der havde samme formål som dem, der netop var blevet vedtaget. Mine udtalelser er ikke gengivet korrekt i protokollen, og jeg ønsker ikke, at der er tvetydighed.
Jeg undrer mig for øvrigt over, at dette indlæg ikke findes i det såkaldte fuldstændige forhandlingsreferat, eftersom noget, der er fuldstændigt, rent faktisk bør fremgå i sin helhed.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, protokollen er naturligvis ikke fuldstændig, men hvis De mener, at Deres ord ikke er blevet korrekt gengivet, forslår jeg Dem at nedskrive den nøjagtige ordlyd af Deres indlæg, og det vil blive rettet i protokollen.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne tale om dagsordenen, men først vil jeg gerne tilslutte mig velkomsten af medlemmerne af det nordirske parlament og sige dem, at vi hele tiden har bifaldet den nye aftale i Nordirland. Ingen af os ønsker mere død og ulykke i denne eller andre regioner i Den Europæiske Union, specielt i tilfælde, hvor situationen har været så tragisk i så lang tid.
Jeg tog ordet for at bede Dem om at uddybe Deres skriftlige svar til et spørgsmål, som jeg rejste for nogen tid siden. Det drejer sig om den britiske kommissær med ansvar for velgørenhed, specielt direktøren for neurofibromatosesammenslutningen og hendes oplysninger til Europa-Parlamentet, som hun efterfølgende blev kritiseret for. Jeg har ikke fået et svar. Vi har skrevet til hinanden, men jeg rejser sagen, fordi jeg ikke synes, at jeg eller Europa-Parlamentet har fået et ordentligt svar. Det drejer sig om Europa-Parlamentets privilegier.

Formanden
Fru Ahern, jeg vil undersøge sagen og skrive til Dem igen.

Rosado Fernandes
Hr. formand, først vil jeg gerne erindre om, at jeg for min gruppe har stillet en mundtlig forespørgsel om besøget fra Veterinærkomitéen i Portugal, fordi jeg gerne vil vide, hvad der er kommet ud af dette besøg. Vi ved, at der er blevet indført embargo, men jeg vil godt lige erindre Parlamentet om én ting, idet jeg påkalder mig forretningsordenen.
Der har været indkaldt til ekstraordinært møde i Landbrugsudvalget udelukkende for at forhandle en betænkning af Görlach om udviklingen i landområderne, uden at der var en skriftlig dagsorden, fordi der var tale om en gentlemanaftale, hvis der vel at mærke stadig er gentlemen tilbage her i Parlamentet. Sandheden er, at udvalget benyttede mødet til at tilkalde dr. Joachim Heine til at tale om spørgsmålet om de gale køer i Portugal, mens der ikke var nogen portugisiske medlemmer til stede. Det er en skammelig lumsk, hemmelighedsfuld og kujonagtig facon, som udvalget ofte agerer på, selvom det måtte have ret. Jeg siger ikke, at udvalget ikke har ret. Men det er ikke nok at have ret. Man må også være i stand til at have det, og dét er udvalget ikke, hvilket jeg finder dybt beklageligt. Jeg beder formanden for Landbrugsudvalget, som faktisk er en gentleman, og som opførte sig som sådan, om at sørge for, at hr. Heine indfinder sig igen, så vi kan høre, hvad de tyske kolleger har sagt om Portugal, hvad enten de har ret eller ej. De skal tale med omtanke og have mere omtanke i deres hoveder!

Formanden
Mange tak, hr. Rosado. Vi vil undersøge, hvad der er sket i Landbrugsudvalget.

Ephremidis
Hr. formand, da Parlamentet endnu en gang i anledning af de irske parlamentsmedlemmers besøg korrekt brugte flere minutter på at udtrykke sin glæde over aftalen, vil jeg sige, at vi deler denne glæde, som også kom til udtryk på vores sidste møde. Jeg har imidlertid bedt om ordet for at sige, at vi har draget en konklusion, som jeg tror, at Europa-Parlamentet kan gøre til sin egen. Det, som er foregået i årtier i Nordirland, er ikke helt det samme som det, der sker i Kosovo, men der bliver flere og flere ligheder. Og i Irland har det ikke været nødvendigt hverken med en ensidig amerikansk militærinvasion eller med indblanding fra NATO. Vi har opnået en national ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Ephremidis, vi taler ikke om Kosovo nu, og vi vil ikke drøfte Kosovo, fordi vi har besøg fra Irland.

Hulthén
Jeg vil gerne sige tak for formandens indledende ord og for de kondolencer, som er blevet sendt til min hjemby, Göteborg, hvor 63 unge for ganske nylig omkom under en brand. Jeg er overbevist om, at de ord varmede, og jeg tror, at vi alle skal tænke på de overlevende, både de unge, som stadig befinder sig på brandstedet, og deres forældre.

Ojala
Hr. formand, jeg vil endnu en gang gå tilbage til forretningsordenen og indlægget fra hr. Theonas. Dette har forbindelse med betænkningen fra hr. Skinner. Vi har her i Parlamentet indført ny datateknik, e-mail og alle muligheder for formidling af information, og desuagtet fik vi ikke at vide, at hr. Skinners betænkning skulle foreligge til behandling. Det drejer sig om en absolut principsag. Vi skal vide på forhånd, hvilke sager der skal behandles, så vi eventuelt også kan komme med ændringsforslag. At vi først får det at vide samme dag, som mødet afholdes, er efter min mening ikke acceptabelt.

Formanden
Fru Ojala, det vidste grupperne godt, og alligevel har deres generalsekretærer foreslået ændringen.
(Protokollen godkendtes)

Formanden
Kommissionen er endnu ikke repræsenteret. Jeg spørger de tilstedeværende tjenestemænd fra Kommissionen, hvornår de venter kommissær van den Broek.
Jeg har fået besked om, at mødet er slut, og at hr. van den Broek er på vej til Parlamentet i bil. Derfor udsætter jeg mødet i fem minutter, og om fem minutter fortsætter vi med hr. van den Broeks redegørelse og forhandlingen. Jeg beklager meget, at Kommissionen har optrådt sådan, og at vi befinder os i denne situation.
(Mødet udsat i fem minutter)

Thomas
Hr. formand, da kommissæren kom for sent, vil spørgetiden så vare en time fra det tidspunkt, hvor han tager ordet?

Formanden
Der bliver tre kvarter, fordi spørgetiden vil blive efterfulgt af en redegørelse af Kommissionens formand Santer.

Udvidelsen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om fremskridtene i de lande, der ansøger om tiltrædelse af EU.
Jeg giver ordet til hr. van den Broek. Jeg forventer, at han giver en forklaring på Kommissionens holdning og på denne helt uacceptable forsinkelse. Jeg mener, at der i respekt for Parlamentet bør gives en forklaring og bedes om undskyldning.

van den Broek
Hr. formand, jeg beklager naturligvis forsinkelsen og beder om Deres forståelse. Jeg skyndte mig ud af Kommissionen, så snart vi havde færdigbehandlet de 12 regelmæssige rapporter, som vi har sendt til Europa-Parlamentet og Rådet. Det betyder, at resultaterne af Kommissionens forhandlinger netop nu er ved at blive inkorporeret i rapportens endelige tekst, og at jeg derfor ikke har teksten med her i mødesalen. Som De sikkert allerede ved, vendte Kommissionens formand, Jacques Santer, først her til morgen tilbage fra sit besøg i Kina, og derfor startede Kommissionen sit møde en time senere end normalt. Jeg håber imidlertid, at der efter min redegørelse om de regelmæssige rapporter vil være forståelse for den intensitet og de muligheder, vi har søgt at dække med disse rapporter. Det er næsten 18 måneder efter udtalelserne om ansøgerlandene og 9 måneder efter den formelle iværksættelse af EU's udvidelsesproces i London, at Kommissionen i dag har vedtaget sine første regelmæssige rapporter om situationen i de 12 ansøgerlande samt et sammensat oversigtsdokument, der følger med de enkelte rapporter.
Disse rapporter vil udgøre grundlaget for udvidelsesforhandlingerne på Det Europæiske Råd i Wien i midten af december. Jeg håber, at De vil modtage dem snarest muligt. Det har været en meget stor opgave at udarbejde disse rapporter. Sidste års udtalelser blev anerkendt som kvalitetsarbejde, og jeg er overbevist om, at vi i dagens rapporter har fået analyserne op på et endnu højere plan. Kommissionens tjenestemænd har fået mere erfaring. Vi har arbejdet mere intenst med ansøgerlandene. Vi ved mere, og vi har fået en bedre forståelse. Sidste år ville Kommissionen ikke have kunnet udføre dette arbejde uden oplysninger og vejledning fra ansøgerlande, medlemsstater og internationale organisationer. Europa-Parlamentet og specielt dets mange ordførere har også ydet et professionelt og værdifuldt bidrag til EU's udvidelsesarbejde.
Vores analyser er udført på baggrund af kriterierne fra Det Europæiske Råd i København samt af udtalelserne i fjor. Spillereglerne er ikke blevet ændret. Vores tjenestemænd har udført et kyndigt, objektivt, upartisk og politisk fordomsfrit stykke arbejde. Rapporterne ser nøje på den faktiske udvikling i ansøgerlandene, nemlig på vedtagne love, på gennemførte politiske beslutninger og på nyoprettede institutioner frem for intentioner eller løfter. Det var den eneste objektivt retfærdige fremgangsmåde over for alle lande. Vi er udmærket klar over, at ansøgerlandene har mange nye love i støbeskeen, og når de er vedtaget og gennemført, vil de blive behandlet i de kommende regelmæssige rapporter.
Rapporterne viser, at man er nået langt, men at ansøgerlandene stadig skal gøre et stort stykke arbejde for at forberede sig til EU-medlemskab. I rapporterne gør vi ikke noget for at sløre de udfordringer, ansøgerlandene står over for. Vi ville ikke gøre nogen en tjeneste - mindst af alle ansøgerlandene - ved at gøre det. Alligevel afslører vores undersøgelser, at den omfattende udvidelsesproces, der involverer alle ansøgerlande, stort set er på rette vej, og at landene bevarer deres entusiasme for udvidelsen. Vores analyser giver ikke anledning til at invitere flere ansøgerlande med til forhandlingerne i år. Hvad angår Letland, Litauen og Slovakiet, vurderer vi, at der har været et stort nok fremskridt til, at vi kan holde muligheden åben for at anbefale en indledning af forhandlinger med Letland ved udgangen af 1999. Hvad angår Litauen og Slovakiet, håber vi også på at kunne anbefale optagelse af forhandlinger inden for en rimelig tidsfrist.
Denne fremgangsmåde er en klar politisk anerkendelse af Letlands og i mindre omfang Litauens fremskridt i forberedelserne til medlemskab i de seneste 18 måneder. Hvad angår Slovakiet, er denne fremgangsmåde en passende opmuntring til den nyvalgte regering, da den fremmer politikker og love, der bringer landet nærmere Den Europæiske Union. Jeg vil vende tilbage med en mere detaljeret begrundelse for at fremhæve disse tre lande om et øjeblik. Ud over konklusionerne vedrørende Letland, Litauen og Slovakiet sender vi en kraftig påmindelse til forhandlingslandene og specielt Tjekkiet og Slovenien om, at de skal fremskynde deres vedtagelse og gennemførelse af regelsættet.
Vi er bekymrede over den opbremsning, der har fundet sted siden vores udtalelser. Der skal ikke herske tvivl om, at forsinkelser i gennemførelse eller omsætning af regelsættet til national lovgivning ikke kan løses ved overgangsperioder. Vi giver også for første gang et omfattende indblik i de enkelte ansøgerlandes muligheder for at gennemføre regelsættet. Det er et område, hvor alle kandidater skal styrke deres reformer. En anden henstilling af en noget anden natur drejer sig om, at Ministerrådet atter skal bekræfte sit engagement i Den Europæiske Konferences mål og udformning, sådan som det fremgår af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg. Denne konference skulle definere den overordnede struktur for udvidelsesprocessen, specielt for spørgsmål vedrørende søjle to og tre. Vi mener, at den ikke bør svækkes gennem adgang for flere ansøgerlande.
Nu vil jeg gerne kort gennemgå de væsentligste resultater af de regelmæssige rapporter. Jeg vil undlade at komme med en detaljeret beskrivelse af de enkelte landes fremskridt og de enkelte sektorer. Det vil fremgå af rapporterne for de enkelte lande, som forhåbentlig vil foreligge i eftermiddag. Hvad angår de 10 Central- og Østeuropæiske lande, vil jeg kort beskrive vores vurdering af det politiske kriterium og de økonomiske kriterier, der begge er betingelser for at indlede forhandlinger og vedtage regelsættet, samt de enkelte ansøgerlandes administrative kapacitet. Derefter vil jeg komme med nogle få bemærkninger om Cypern, Tyrkiet og Malta.
Jeg starter med det politiske kriterium fra Det Europæiske Råd i København, der primært handler om stabile institutioner, sikring af demokratiet, retsreglerne og menneskerettighederne samt respekt for og beskyttelse af minoriteter. I udtalelserne fra i fjor konkluderede Kommissionen, at alle ansøgerlande med undtagelse af Slovakiet i det store hele opfyldte det politiske kriterium for medlemskab. Jeg vender tilbage til Slovakiet om lidt. I dette års regelmæssige rapporter har Kommissionen atter set ud over lovens ord og analyseret demokratiets funktioner i praksis. Vi er generelt positive i vores konklusioner, da ansøgerlandene fortsat konsoliderer deres politiske stabilitet. Seks af de centraleuropæiske kandidater - Tjekkiet, Letland, Litauen, Polen, Ungarn og Slovakiet - har afholdt frie og reelle parlaments- eller præsidentvalg inden for de seneste 12 måneder.
I Letland skete der en markant forbedring af situationen for ikkestatsborgere med det positive resultat af folkeafstemningen om loven om statsborgerskab. Det vil gøre det lettere for de fleste russisktalende ikkestatsborgere og statsløse børn at opnå statsborgerskab. En række konkrete mangler, som Kommissionen påpegede i udtalelserne i fjor, er endnu ikke blevet udbedret. I de fleste ansøgerlande er der f.eks. stadig behov for en markant styrkelse af domstolene, og i nogle tilfælde skal de have større uafhængighed. Hvad angår sikring af minoriteternes rettigheder og andre politiske kriterier, giver situationen i ansøgerlandene stadig anledning til bekymring.
Slovakiet kræver en særlig kommentar. I fjor vurderede Kommissionen, at Slovakiet var det eneste af ansøgerlandene, der helt klart ikke opfyldte det politiske kriterium fra Det Europæiske Råd i København. Dagens regelmæssige rapport dækker udviklingen siden midten af 1997 - en periode, hvor der ikke skete meget, der kan ændre denne vurdering. Efter sidste måneds valg til den lovgivende forsamling er der imidlertid dannet en ny regering, og der er skabt et nyt grundlag for politiske og økonomiske reformer. Denne nye situation giver også mulighed for at indlede forhandlinger på betingelse af, at institutionernes regelmæssige, stabile og demokratiske funktion bekræftes. Inden der indledes forhandlinger, vil det også være nødvendigt at få bekræftet, at Slovakiet har iværksat foranstaltninger til forbedring af den politiske situation, og at der er skabt større gennemsigtighed i driften af landet. Der blev fokuseret mindre på disse elementer i fjor, fordi der var massive politiske argumenter imod en indledning af forhandlinger, men de økonomiske elementer blev også nævnt i rapporten.
De økonomiske kriterier fra Det Europæiske Råd i København omhandler primært to emner. For det første en fungerende markedsøkonomi og for det andet evnen til at modstå konkurrencen og markedskræfterne i Unionen. For at bestå den økonomiske prøve skal et ansøgerland allerede nu have en fungerende markedsøkonomi, og den skal kunne modstå konkurrence på mellemlangt sigt. Generelt set er der fortsat en betydelig udvikling i de økonomiske reformer i ansøgerlandene. De fleste lande nærmer sig hele tiden mål som privatisering, omstrukturering og liberalisering, og vi mener, at de store variationer i de forskellige ansøgerlande primært forekommer af historiske årsager. Vores undersøgelser viser, at Tjekkiet, Estland, Ungarn, Polen og Slovenien ligesom i udtalelserne fra i fjor kan siges at have fungerende markedsøkonomier, og at de sandsynligvis vil kunne leve op til konkurrencekriteriet på mellemlangt sigt. Ungarn og Polen ligger fortsat et godt stykke foran de andre ansøgerlande på dette område.

Formanden
Hr. kommissær, De har nu talt i mere end et minut mere end planlagt. Vil De venligst afslutte Deres indlæg?

van den Broek
Hr. formand, jeg vender gerne tilbage til Europa-Parlamentet for uddybende kommentarer. Nu vil jeg gerne have lov til at sige lidt mere om de økonomiske kriterier og regelsættet. Jeg vil gøre det så kort som muligt.
Litauen har også gjort betydelige fremskridt. Jeg har tidligere nævnt Letland og Slovakiet. Der er imidlertid behov for yderligere foranstaltninger, og nogle nye beslutninger skal afprøves i praksis, inden Litauen kan siges at leve op til kriterierne fra Det Europæiske Råd i København. Når det er sagt, vil vi også gerne lade muligheden stå åben for en positiv anbefaling. Hvad angår vedtagelsen af regelsættet, vil jeg gentage, at en række lande, der deltager i forhandlingerne, endnu ikke har vedtaget regelsættet. Vi må gøre det klart over for disse lande, at forhandlinger ikke i sig selv kan erstatte en vedtagelse af regelsættet. Jeg vil kort kommentere den administrative kapacitet. Der er selvfølgelig nødvendigt at styrke den administrative kapacitet og den dømmende magt for ikke blot at vedtage, men også gennemføre regelsættet.
Jeg behøver kun at sige ganske lidt om Cypern. Forhandlingerne er genoptaget, og vi håber stadig, at situationen vil gøre det muligt for de tyrkiske cyprioter at deltage i forhandlingerne. De hidtidige undersøgelser har kun drejet sig om den sydlige del af Cypern. Vi har også udarbejdet en regelmæssig rapport om Tyrkiet, og for første gang har vi også foretaget en vurdering i forhold til kriterierne fra Det Europæiske Råd i København. Det kan ikke komme som nogen stor overraskelse, at skønt der er meget positivt at sige om økonomien, er der mange mangler på det politiske område, specielt hvad angår det politiske systems funktion, militærets rolle, spørgsmålet om beskyttelse af menneskerettigheder samt andre emner, som EuropaParlamentets medlemmer kender fra vores tidligere rapporter.
Der vil sandsynligvis foreligge en rapport om Malta i midten af februar med en opdatering af konklusionerne fra 1993, idet der tages hensyn til to års afbrud i udvidelsesprocessen for Maltas vedkommende på grund af regeringsskiftet.
Dette har været en kort gennemgang af godt 600 siders grundig analyse. Oversigtsdokumenterne indeholder sammendrag af rapporterne. Til slut vil jeg endnu en gang takke Europa-Parlamentet for dets bidrag, og jeg ser frem til at fortsætte debatten om de regelmæssige rapporter i de kommende måneder.

Hoff
Hr. formand, kommissær van den Broek har netop i forbindelse med de fremskridt, som Litauen har gjort, nævnt, at disse fremskridt imidlertid ikke må erstatte forhandlinger. Måske kan kommissær van den Broek komme ind på dette endnu en gang og fortælle, hvad han mente med det?

van den Broek
Når vi taler om de seks lande, der deltager i forhandlingerne, er det påfaldende, at der i nogle lande har været en opbremsning i vedtagelsen af regelsættet. Man kan kun gisne om årsagerne hertil, men vi synes, at rapporten også skulle indeholde et klart signal om - og jeg fremhævede Tjekkiet og Slovenien - at forhandlingerne ikke kan erstatte arbejdet med at omsætte Fællesskabets bestemmelser til national lovgivning. Det var det primære budskab. Det kan ikke på denne baggrund konkluderes, at lande, der ikke på nuværende tidspunkt deltager i forhandlingerne, men som opfylder kriterierne, skal have adgang til forhandlingerne. Når vi lovpriser og roser forbedringer og fremskridt, finder vi det naturligt også at være kritiske i de tilfælde, hvor resultaterne ikke lever op til forventningerne.

Cars
Hr. formand, jeg hilser med glæde kommissærens positive ord om den hurtige og stabile udvikling i Letland velkommen og går ud fra, at det indebærer, at Letland inden for den angivne tidsfrist vil kunne forhandle om fuldt medlemskab. Jeg ønsker selvfølgelig også, at dette skal gælde for Litauen og Slovakiet.
Jeg vil gerne stille et spørgsmål. Hvorfor har Kommissionen ikke i den konklusion, som den arbejder med, særskilt nævnt, at Estland har afskaffet dødsstraffen? Parlamentet har gjort det meget klart, at intet land, som stadig har dødsstraf, kan blive medlem af Den Europæiske Union. Gad vidst, om Kommissionen med tilstrækkelig kraft har udtrykt dette over for de stater, som forhandler om medlemskab, men som endnu har denne forfærdelige straf i sin lovgivning?

van den Broek
Det er klart, at vi endnu ikke taler om medlemskab. Vi taler om forberedelse og udvikling. Vi taler om at skelne mellem forberedelse af forhandlinger med fem lande og den igangværende forhandling med seks lande. Det er klart, at ingen af ansøgerlandene i øjeblikket helt lever op til kriterierne for medlemskab. Derfor må den generelle forberedelse også fortsætte. Forberedelserne vil blive vurderet hvert år i de regelmæssige rapporter på baggrund af fremskridt i de enkelte ansøgerlande.

Green
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Der er noget galt med procedurerne her i Parlamentet, når man afbryder kommissærens indlæg om det emne, der i øjeblikket er det vigtigste politiske spørgsmål i Den Europæiske Union. Jeg forstår, at De skal følge dagsordenen, men vi kunne måske have bedt hr. Santer om at aflægge sin beretning på et senere tidspunkt og så have færdigbehandlet dette emne. Vi var alle irriteret over, at kommissæren ikke var her til tiden, men samtidig er vi alle glade for, at han kommer direkte fra Kommissionens møde. Det ville være lettere for andre at betragte os som et seriøst parlament, hvis vi havde en ordentlig debat om dette emne og lod kommissæren færdiggøre sit indlæg. Jeg beklager meget, at det ikke har været tilfældet.

Martens
Hr. formand, jeg tror, at det er af største betydning for Parlamentet og også for denne forhandling, at vi råder over en fuldstændig rapport fra kommissæren. Jeg opfordrer således også til, ligesom fru Green har gjort, at Parlamentet får kommissærens fuldstændige rapport stillet til rådighed, og at han får mulighed for at afgive en redegørelse om denne rapport.

Formanden
Det var Kommissionen, der sagde, at den ville fremlægge sin beretning i dag. Kommissionen ved, at den har 10 minutter. Kommissæren talt i 14 minutter i alt. Jo længere han taler, jo mindre tid har han til at besvare spørgsmål fra Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg kan ikke lave mirakler, men jeg kan vælge mellem at lade ham holde et langt indlæg eller besvare de mange spørgsmål fra medlemmerne. Jeg er nødt til at forsøge at træffe det rigtige valg. Jeg forstår Deres synspunkt, men hvis vi fulgte Deres opfordring, ville vi få indlæg på 20 minutters varighed og ingen tid til at besvare spørgsmål. Og det er vigtigt at få besvaret spørgsmål.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil hjælpe Dem, fru Green, og også vores formand lidt. Snart behandles det arbejdsprogram, som hr. Santer forelægger. Jeg må sige, at vi ikke har noget som helst dokument derom. Ville det ikke være godt, hvis vi fortsætter denne forhandling om udvidelsen og derefter siger: Hr. Santer, det dokument eller de breve, som De gerne vil give os, giver De os dem på papir? Jeg er således fru Green taknemmelig herfor. Giv os det blot på papir, så udsætter vi denne forhandling. Det forekommer mig at være meget mere praktisk.

Formanden
Jeg har ikke noget program. Det er ikke mig, der udarbejder dagsordenen. De har netop godkendt dagsordenen med disse ændringer. Hvis De ønsker at fjerne hr. Santers redegørelse fra dagsordenen for at skaffe mere tid, vil jeg sætte det til afstemning.
(Parlamentet godkendte forslaget om at fjerne hr. Santers redegørelse fra dagsordenen)

Perry
Hr. formand, det glæder mig, at vi nu kan få en tilbundsgående debat om dette vigtige emne. Jeg bed mærke i kommissærens ord om Slovakiet - og han taler som anden næstformand i det blandede parlamentariske udvalg. Han brugte ordene »optagelse af forhandlinger inden for en rimelig tidsfrist«. Om Letland sagde han »ved udgangen af 1999«. Skal vi fortolke »inden for en rimelig tidsfrist« som værende før eller efter udgangen af 1999? Kan han ikke være mere præcis af hensyn til vores forhold til Slovakiet?

van den Broek
Med al respekt vil vi ikke anbefale, at der indledes forhandlinger for at bevare et godt politisk forhold, for det var ikke indholdet af kriterierne fra Det Europæiske Råd i København. Som jeg sagde tidligere, vil vi dømme de enkelte lande på deres meritter i forhold til de politiske kriterier, som det var tilfældet i Slovakiet, samt de økonomiske kriterier - både kravene om markedsøkonomi og kravet om konkurrenceevne.
Hvad angår de perioder, der nævnes i konklusionerne i det sammensatte oversigtsdokument, kan det blive nødvendigt med nogle ændringer, når De har haft lejlighed til at læse dokumentet. Vi siger, at med hensyn til en kommende udvidelse af forhandlingerne ønsker Kommissionen at fremhæve Letlands bemærkelsesværdige fremskridt. Hvis Letland fortsætter sine reformer med samme hastighed som hidtil, skulle landet næste år kunne leve op til de økonomiske kriterier fra Det Europæiske Råd i København, og vi vil kunne anbefale en indledning af forhandlinger inden udgangen af 1999. Vi må gøre det klart, at der ikke er tale om en blankocheck. I det kommende år vil vi kontrollere, om Letland fortsat lever op til de krav, der er beskrevet i rapporten.
Der er også gjort store fremskridt i Litauen. Der er imidlertid behov for yderligere foranstaltninger, og nogle nye beslutninger skal afprøves i praksis, inden Litauen kan siges at leve op til de økonomiske kriterier fra Det Europæiske Råd i København, således at Kommissionen kan anbefale, at der indledes forhandlinger med Litauen. Vi nævner således forhandlinger og sætter tingene i et klart perspektiv, og i den individuelle rapport har vi beskrevet, hvilke yderligere foranstaltninger der skal til for at udnytte disse muligheder.
Hvad angår Slovakiet, giver den nye situation efter valget også mulighed for at indlede forhandlinger, hvis landets institutioner kan bevare en regulær, stabil og demokratisk funktion. Det skal bekræftes. Inden vi kan indlede forhandlinger med Slovakiet, skal vi også have bekræftet, at Slovakiet har truffet de nødvendige foranstaltninger for at rette op på den økonomiske situation, og at der er skabt større gennemsigtighed i driften af landet. Hvorfor siger vi det? Fordi man under den forrige regering kunne sige, at den lovgivningsmæssige del af et markedsøkonomisk system var på plads, men at der var stor indblanding fra staten samt manglende gennemsigtighed, specielt i forbindelse med privatiseringsprocessen. Den nye regering har allerede tilkendegivet, at den ønsker at rette op på disse forhold, men vi er nødt til at kontrollere resultaterne, inden vi på baggrund af kriterierne fra Det Europæiske Råd i København kan anbefale, at der indledes forhandlinger med landet. Vi sætter dette i perspektiv, og man kan ikke misforstå det politiske signal i denne konklusion.

Alavanos
Hr. formand, jeg har lyttet opmærksomt til hr. van den Broeks redegørelse. Og først og fremmest er jeg overrasket over den måde, han opdelte landene på. Jeg vidste, at der var en gruppe på seks prioriterede ansøgerlande, nemlig de central- og østeuropæiske lande og Cypern. Hr. van den Broek præsenterede os for en anden opdeling, og dette er et ret vigtigt spørgsmål. De fem velkendte central- og østeuropæiske lande, nogle andre central- og østeuropæiske lande og derefter en grå zone, hvor Republikken Cypern, som ellers var i den første række lande, sættes i gruppe med Tyrkiet, som man i Luxembourg besluttede ikke kunne komme på tale, og Malta, som ikke har ønsket at gå videre med optagelsesprocessen.
Jeg vil derfor spørge hr. van den Broek: Hvordan kan vi anbringe Tyrkiet og Republikken Cypern i den samme kategori? Er der ændringer i forholdet til Tyrkiet og holdningen til Agenda 2000 og til udvidelsen siden Det Europæiske Råd i Luxembourg, hvor der blev opstillet konkrete betingelser for Tyrkiets optagelse?

van den Broek
Vi tænker ikke i forskellige kategorier. Alle disse lande vil kunne kvalificere sig til at deltage i udvidelsesprocessen. Sidste år informerede vi om udvidelsesprocessens drift samt om tiltrædelsesprocessen. Det drejede sig primært om de lande, vi udtalte os om i fjor. Som hr. Alvanos sikkert husker, sendte vi i 1993 en lidt anderledes udtalelse til Cypern, fordi landet var længere fremme end de andre ansøgerlande. Der var allerede etableret en markedsøkonomi, og landet er derfor med i forhandlingsprocessen. Hvad angår Tyrkiet, opfylder landet præcist ønskerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg og Cardiff. Vi udarbejdede derfor en beretning på baggrund af artikel 28 og konklusionerne fra Cardiff, herunder vores kommentarer vedrørende fremskridt i den europæiske strategi for Tyrkiet.

Brok
Hr. formand, hvis jeg har forstået Dem rigtigt, hvad angår Slovakiet, skal regeringen have planer efter nyvalget, som, hvis de bliver gennemført, giver mulighed for at indføre demokratiske processer og en retsstat. Det er hidtil endnu ikke sket, og det er også allerede blevet kritiseret. Det ville være fint, hvis De ville bekræfte det endnu en gang. Er det sådan, at formanden for Kommissionen modtager den slovakiske ministerpræsident på fredag for også at gøre en forskel tydelig over for den hidtidige regering?

van den Broek
Kommissionens formand, Jacques Santer, og jeg vil forhandle med Slovakiets nye premierminister, hr. Dzurinda. Vi vil overbringe ham følgende besked: Vi byder naturligvis den nye regering velkommen. Hvad angår Slovakiets rolle i udvidelsesprocessen, vil det glæde os, hvis landet kan garantere stabile politiske institutioner, demokratiske tilstande samt overholdelse af menneskerettigheder og retsstatsprincippet, herunder overholdelse af minoriteternes rettigheder. Vi vil endvidere gerne have regeringen til at udbedre de mangler, vi har påpeget vedrørende den økonomiske situation.
Jeg forventer, at Slovakiets premierminister vil redegøre for sine planer på dette område. Han skal selvfølgelig have en vis tid til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger. Vi vil nøje følge udviklingen, og når vi mener, at landet opfylder kriterierne for at indlede forhandlinger - og her tænker jeg primært på de politiske kriterier, men også på en række økonomiske kriterier - vil vi anbefale, at der indledes forhandlinger. Det er en klar besked til Slovakiets premierminister.

Barón Crespo
Hr. formand, Kommissionen har ændret synsvinkel vedrørende fremgangsmåden i forbindelse med forordningen om koordinering af førtiltrædelsesinstrumenterne. Mine spørgsmål er for det første: Hvad er årsagerne til dette? Og for det andet: Medfører det ikke, at alle bestræbelser centreres om Phare-programmet?

van den Broek
Jeg er ikke sikker på, at jeg forstår, hvad det ærede medlem mener med at »ændre proceduren«. Jeg kender ikke noget til ændrede procedurer. Når vi taler om koordinering af førtiltrædelsesinstrumenter, drejer det sig om ændringerne i tiden efter år 2000, hvor vi vil have flere midler til rådighed, hvis budgetmyndighederne accepterer det. Det ved hr. Barón Crespo. Vi skal koordinere alle de forskellige instrumenter, der underbygger forberedelsen af ansøgerlandenes tiltrædelse. Jeg ved, at der er nogen debat i Rådet om de bestemmelser, vi har foreslået, men jeg håber, at vi kan drage de nødvendige konklusioner i den nærmeste fremtid. Jeg tror ikke, at det har nogen politisk betydning.

Schroedter
Hr. formand, hr. van den Broek, vi bifalder, at Kommissionen lægger en vis fleksibilitet for dagen og alligevel følger Parlamentets idé om en startlinjemodel. Men ser Kommissionen måske en fare for forhandlingerne og den snarlige tiltrædelse på grund af Deres forslag i protokollen om en udvidelse i tillægget til Amsterdam-traktaten og på grund af den kendsgerning, at der ikke er sket nogen fremskridt i forbindelse med de institutionelle reformer i EU? Hvad gør Kommissionen som motor for integrationen for hurtigt at fremskynde disse spørgsmål og en institutionel reform i EU og for dermed også at lave sine lektier?

van den Broek
Det er helt rigtigt, at mens vi nu taler om vores ønsker i forbindelse med ansøgerlandenes forberedelser til et medlemskab af Unionen, fritager det ikke på nogen måde de nuværende medlemsstater fra at bidrage til EU's egen reform. Det er inkorporeret i alt, der har med Agenda 2000 at gøre, herunder forslag om politiske ændringer, institutionelle ændringer og de finansielle rammer. Når vi opfordrer medlemsstaterne til at gøre fremskridt med Agenda 2000 - og vi har allerede fremsat forslag desangående - bør vi ikke true ansøgerlandene og undergrave deres tillid ved at sige, at vi nu tager højde for nogle forsinkelser i Den Europæiske Union for ikke at tage dem med i forhandlingerne eller gøre fremskridt med bedømmelsen. De har ganske ret i, at tingene skal afstemmes efter hinanden, og at EU's medlemsstater og Kommissionen selv skal tage et ansvar og forsøge at holde trit.
Endelig ved De udmærket, at da Agenda 2000 blev præsenteret i fjor, refererede Kommissionen til Amsterdam-traktaten, og den foretrak at afholde hele den institutionelle debat på en regeringskonference inden den første udvidelse og inden tiltrædelsen af de første nye medlemsstater. Der er endnu ikke truffet beslutninger, men det viser allerede, at Kommissionen ønsker at fremskynde EU's institutionelle reformproces mest muligt.

Pasty
Dette møde er en smule kaotisk, men jeg håber ikke, at selve udvidelsesprocessen er kaotisk. Jeg vil i den sammenhæng stille to korte spørgsmål.
For det første er det blevet sagt, at Letland kunne være med i første række. Men jeg vil gerne vide, hvordan situationen er for Estland. Estland er med i første række, men har landet gjort tilstrækkelige fremskridt i behandlingen af det russiske mindretal, og er Letland ikke ved at overhale Estland på dette område?
Andet spørgsmål: Kommissæren blev afbrudt for et øjeblik siden, men hvordan er situationen for Bulgarien og Rumænien? Hvis jeg har forstået det korrekt, er vi ved at gå fra en udvidelsesproces med seks plus fem til en udvidelsesproces med seks plus, måske tre, plus to, og de to udstødte er Bulgarien og Rumænien.
Frygter I ikke, at denne fremgangsmåde vil medføre alvorlige indenrigspolitiske problemer i de to lande, som på en måde er fuldstændig tilsidesat, selvom vi tilbyder dem førtiltrædelsesaftaler? Jeg tror, at vi risikerer at destabilisere disse to lande politisk.

van den Broek
På baggrund af de principper, der blev accepteret i fjor i Agenda 2000, er det fortsat muligt, at et land kan overhale et andet i tiltrædelsesforberedelserne. Jeg siger ikke, at det er tilfældet med Estland og Letland. Letland er endnu ikke på forhandlingsstadiet, skønt der som tidligere nævnt er sket betydelige fremskridt og er visse perspektiver. Men Letland har gjort større fremskridt end Estland i spørgsmålet om den russisktalende minoritet. Jeg nævnte tidligere den nyligt afholdte folkeafstemning i Letland, hvor man vedtog loven om statsborgerskab og dermed gjorde det lettere at opnå statsborgerskab, samtidig med at man forbedrede situationen for statsløse børn. Der mangler fortsat at blive vedtaget en lovgivning i Estland.
Hvad angår Bulgarien og Rumænien, ønskede jeg ikke at gemme dem af vejen. I mine noter til dagens indlæg står der, at Bulgarien har gjort store fremskridt, men at landet starter et stykke efter mange af de øvrige ansøgerlande. Vi er derfor positivt overraskede over den bulgarske regering, der på mange områder yder en prisværdig indsats. Jeg kan desværre ikke være lige så entusiastisk i mine udtalelser om Rumænien, skønt jeg vil skynde mig at sige, at den nuværende regering og specielt premierministeren selv har konkluderet, at reformerne er forsinket i Rumænien. Vi arbejder tæt sammen med myndighederne i Rumænien, herunder de internationale penge- og finansieringsinstitutter, i et forsøg på atter at få motoren op i fulde omdrejninger.

Titley
Kommissær van den Broek startede med at sige, at han ville aflægge rapport om de 12 ansøgerlande. Kan man deraf konkludere, at Kommissionen betragter Tyrkiet som et ansøgerland og ikke et potentielt ansøgerland? Har Kommissionen fortolket Cardiff-topmødet derhen, at Tyrkiet er et ansøgerland?
Dernæst vil jeg gerne spørge, om denne rapport har fået Kommissionen til at henstille til, at man ændrer på førtiltrædelsesstøtten for at styrke indsatsen på et område frem for et andet.
Endelig finder jeg det forkert at sige, at Letland kan indlede forhandlinger ved udgangen af 1999. Hvis Letland er parat, er det parat nu, og hvis ikke det er parat, må det afvente den næste rapport om et år. Er det ikke farligt at sige, at vi vil indlede forhandlinger om 12 måneder? Det efterlader mange i skæbnens vold.

van den Broek
Tyrkiet er kvalificeret. Jeg vil ikke nægte, at der er en meget interessant ideologisk debat om, hvorvidt Tyrkiet skal kaldes ansøgerland eller ej. Som kommissær med ansvar for forholdet til Tyrkiet ved jeg præcist, hvordan denne sag skal håndteres. Der fremgår klart af konklusionerne fra Luxembourg og Cardiff, og den europæiske strategi for Tyrkiet er helt entydig, hvad angår forberedelserne til medlemskab.
Hvad angår Letland, kan man selvfølgelig sige, at det enten opfylder eller ikke opfylder kriterierne. Der er naturligvis en vis gråzone, hvis man siger: Jeg er meget imponeret over de store forbedringer, men hvis jeg ser på samspillet mellem de økonomiske parametre i forbindelse med kravet om markedsøkonomi og konkurrenceevne, er det nødvendigt med flere resultater for at være sikker på, at kravene er opfyldt. Det er situationen i Letland, bortset fra et par konkrete punkter, som er nævnt i rapporten, hvor vi gerne ser yderligere forbedringer. Det drejer sig eksempelvis om tilsyn med det finansielle system.

Spencer
Hr. formand, det er kendetegnende for et rigtigt parlament, at det er villig til at spise sit eget brød direkte fra ovnen. Her i eftermiddag har vi set et eksempel på det fordøjelsesbesvær, som det kan afstedkomme. Jeg foreslår, at De og Deres kolleger i Præsidiet ser nærmere på, hvordan man kan forbedre plenarforsamlingens fleksibilitet over for både Kommissionen og Rådet i sådanne situationer.
Hr. kommissær, det er på tide med nogle lykønskninger i denne debat. De bør i det mindste ønskes tillykke med Deres intelligente og saglige bemærkninger vedrørende Letland, Slovakiet og Litauen. Men De kom kun ganske kort ind på det største og mest problematiske dossier, nemlig Polen. Kunne De ikke tænke Dem at benytte lejligheden til at sige noget om Polen?

van den Broek
 Polen er det ansøgerland, der har den største befolkning, og det er naturligvis et af de lande, vi fører forhandlinger med. Der er en meget positiv ting at bemærke vedrørende dette land. Efter en lille episode med landet vedrørende forberedelsen og specielt visse projekter, som vi ikke følte blev gennemført i overensstemmelse med tiltrædelsespartnerskabet, har premierministeren og hans personale på overbevisende vis forstået at koordinere forberedelsesprocessen. Det er tydeligt at se.
Det er ikke muligt umiddelbart at ændre på det faktum, at Polen stadig har en stor landbrugssektor og store miljøproblemer. Men jeg ønsker ikke at fremhæve Polen som det værste tilfælde, skønt et land af denne størrelse automatisk har problemer af en vis størrelse. Det vil fremgå af det oversigtsdokument, som De forhåbentlig modtager senere i dag. Vi har forsøgt at få så meget som muligt med af vores generelle indtryk af hele processen - uden at springe noget land over. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at tilføje et vigtigt punkt, nemlig sidste års forhandlinger med Europa-Parlamentet om de deltagende og de ikkedeltagende lande.
Det seneste år har for det første vist - og jeg vil rose Parlamentet for at have opfordret os til at følge disse procedurer - at forskellen mellem disse to grupper er reduceret betydeligt. Vi gennemgår dem alle, og i første kvartal næste år overgår gennemgangen af de ikkedeltagende lande fra det multilaterale til det bilaterale system. Det betyder, at den bilaterale gennemgang af de ikkedeltagende lande kommer til at ligge meget tættere på gennemgangen af de deltagende lande. Det mindsker yderligere forskellen, og det betyder også, at når de ikkedeltagende lande kommer til at deltage i forhandlingerne, vil deres handicap i forhold til de deltagende lande blive mindre, end det var i starten.

Haarder
Hr. formand, endnu en gang går historiens pust igennem huset her, for det er historisk, at Kommissionen i dag har besluttet at give udvidelsesprocessen en ny troværdighed og en ny dynamik, idet den erkender, at Letland måske skulle have været med i den første runde, at det altså kunne være en af de første blandt de tidligere diktaturstater, som blev medlem af Unionen. Jeg vil derfor gerne bede kommissæren bekræfte, at Letland - hvis den igangværende udvikling fortsætter - meget vel kan være med i den første gruppe af lande, der bliver rigtige medlemmer i begyndelsen af det næste årtusind. Jeg vil altså gerne bede kommissæren bekræfte, at Letland nu har mulighed for at komme med i den allerførste gruppe, og at Litauen og Slovakiet naturligvis så kan komme meget hurtigt efter. Tak, hvis De vil bekræfte det, hr. kommissær.

van den Broek
Det er altid fristende at tale om helt konkrete datoer, men specielt når det drejer sig om medlemskab, ved vi, at mange af de lande, der i øjeblikket deltager i forhandlingerne, arbejder ud fra den hypotese, at de bliver fuldgyldige medlemmer i år 2002 eller - for de flestes vedkommende - i år 2003. Jeg taler her om de seks lande, der allerede deltager i forhandlingerne. Jeg kan kun svare, at det håber jeg. Men det er ansøgerlandene selv, der skal opfylde betingelserne. Det samme gælder for indledningen af forhandlinger, hvilket jeg tidligere har omtalt. Det er klart, at Letland opfylder de politiske kriterier, mens det er nødvendigt at se flere resultater vedrørende opfyldelse af de økonomiske kriterier. Alt tyder imidlertid på, at vi nærmer os punktet, hvor vi kan anbefale, at Letland kommer med i den første gruppe. Det fremgår af konklusionerne i oversigtsdokumentet, og alt andet vil være det rene gætværk.

Malone
Jeg håbede, at kommissæren kom for sent, fordi han var ved at lægge sidste hånd på evalueringen af Malta. Jeg er derfor ekstra skuffet over at høre, at De først kan komme med en ny evaluering i midten af februar. Kommissionen og Europa-Parlamentet kom trods alt med en positiv udtalelse om Maltas tiltrædelse i 1995. Jeg vil gerne bede Dem om at give os den virkelige årsag til denne forsinkelse, og samtidig vil jeg minde om, at man i Madrid i 1995 besluttede, at forhandlingerne med Malta skulle starte seks måneder efter afslutningen på regeringskonferencen. Set i lyset heraf, er der så nogen reel grund til ikke at medtage Malta i første bølge? De vil sikkert give mig ret, men hvis ikke, så bør De her og nu sige, at Malta opfylder de økonomiske kriterier, og at landet på de andre områder er foran de andre ansøgerlande. Jeg vil gerne have et klart svar i dag.

van den Broek
Hvis vi skal yde Malta retfærdighed under de nuværende omstændigheder efter to års afbrud i udvidelsesprocessen, skal vi opdatere vores udtalelse fra 1993. Det er præcist, hvad Rådet har bedt os om at gøre. Jeg har derfor sendt et brev til de maltesiske myndigheder, og landets udenrigsminister besøger os i morgen. Vi har bedt ham udfylde et spørgeskema ligesom de andre ansøgere, så vi kan opdatere vores udtalelse. Jeg nævnte også et tidspunkt, nemlig i starten eller midten af februar. Så det er meget nært forestående. Til fru Malone vil jeg sige, at det glæder os, at Malta bringer nyt liv i deres ansøgning, men vi hjælper bedst landet ved at opdatere situationen. Jeg forventer ikke de store overraskelser, men det er nødvendigt med en verifikation, og på baggrund heraf vil vi se, hvordan Malta bedst kan deltage i de videre tiltrædelsesforberedelser.

Christodoulou
Jeg er en smule forvirret efter dialogen mellem hr. Alavanos og Kommissionen om Cypern. Lad os af hensyn til forhandlingerne her i Parlamentet antage, at der ikke er problemer med at få den tyrkiske minoritet til at deltage i drøftelserne. Jeg kan ikke forstå, hvordan en minoritet skal kunne pålægge et flertal at følge sine regler - et faktum, som åbenbart accepteres af Den Europæiske Union - men hvis nu det ikke var et problem, hvor tæt er Cypern så på at leve op til kravene for en tiltrædelse af Den Europæiske Union?

van den Broek
I rapporten om Cypern findes der også en økonomisk analyse. Det ærede medlem vil vide, at Cypern tidligere har haft en ret beskyttet økonomi, så det er nødvendigt at fortsætte liberaliseringen. Der er bestemt ingen grund til at advare Cypern om noget, skønt landet f.eks. kan forbedre banksystemet og visse juridiske forhold, hvilket er en del af pakken og noget, som alle ansøgerlandene arbejder med.
Hvad angår spørgsmålet om den nordlige del, deler jeg det ærede medlems ønske om, at de tyrkiske cyprioters deltagelse bliver til noget af den enkle grund, at det er vores fælles mål at sørge for, at Cyperns medlemskab af Unionen bliver til gavn for begge samfund. Det er nævnt 117 gange i konklusionerne fra topmødet. Men vi kan ikke vride armen om på nogen - og da bestemt ikke hr. Denktash. Det er hans ansvar, hvis han fortsat nægter at deltage i forhandlingsdelegationen. I mellemtiden skal vi fortsætte arbejdet med Cypern.

Ojala
Hr. formand, kommissær van den Broek konstaterede i sit indlæg med en henvisning til sigøjnernes situation, at med hensyn til politiske kriterier og specielt minoriteternes stilling er der grund til bekymring for flere ansøgerlandes vedkommende. Det er vigtigt, at kommissæren lagde mærke til situationen for minoriteter på flere millioner mennesker i ansøgerlandene. Vi er klar over, at bl.a. sigøjnere fra Tjekkiet har søgt asyl i Storbritannien og Canada. Jeg vil spørge kommissæren, om Kommissionen har draget konklusioner om, hvad der nu kræves af ansøgerlandene med henblik på at forbedre situationen for sigøjnerbefolkningen.

van den Broek
Bortset fra opfordringen til regeringerne om at fortsætte arbejdet med disse spørgsmål omfatter en række af vores finansielle samarbejdsprogrammer - f.eks. Phare - programmer til forbedring af situationen for denne minoritet. Som tidligere nævnt har vi hidtil konkluderet, at det ikke er en tilstrækkelig politisk prioritet i de berørte lande. Det betyder, at vi i kontakten med landene fortsat vil bede om at få situationen forbedret, og at vi vil stille vores programmer til rådighed for at komme tættere på dette mål. Og kravet om en indsats på området findes også i tiltrædelsespartnerskaberne.

Aelvoet
Hr. formand, jeg vil i hvert fald takke Kommissionen for, at den er kommet til Parlamentet med nyheden og ikke til pressen, og ligeledes for, at vi har kunnet konstatere, at individuelle lande afhængigt af deres reelle fremskridt også virkelig kommer videre, for så vidt angår forhandlingsmulighederne.
Hvad Bulgarien angår, er jeg tilfreds med at kunne konstatere, at der faktisk er gjort store fremskridt. Jeg synes også, at dette skal fremhæves. Men jeg har ét spørgsmål, som har at gøre med et af de meget vanskelige punkter i forholdet mellem Den Europæiske Union og Bulgarien, og det er selvfølgelig atomproblemet, problemet med Kosloduch. Hvad det angår, må vi konstatere, at der også i regeringens seneste forslag foreslås fuldstændig andre nedlukningsfrister end dem, der oprindeligt var lovet og fastlagt i en aftale allerede i 1993. Jeg vil således spørge Kommissionen, om den så nøjagtigt som muligt kan oplyse, hvor tungt dette atomproblem efter dens opfattelse vejer, når Bulgariens tiltrædelsesmuligheder skal bedømmes.

van den Broek
Jeg er varsom, fordi jeg ofte forveksler atomkraftværkerne i Bulgarien, Litauen og Slovakiet. Men én ting er helt sikkert. Nuklear sikkerhed er en overordentlig vigtig del af vores samarbejde med ansøgerlandene. Vi har gjort det helt klart, at hvad angår udløbsdatoer, regner vi med, at disse anlæg lukker i overensstemmelse med de nukleare sikkerhedsaftaler, der tidligere er indgået. Man kan endvidere nogle gange strides om, hvor lang levetiden er for et bestemt element i et atomkraftværk, og her lytter vi til eksperterne. Det drejer sig om de eksperter, der er tilknyttet EBRD's konto for nuklear sikkerhed osv.
Mangel på konkrete data hindrer mig i at være mere specifik, men De kan være forvisset om, at vi i vores samarbejde fortsat giver høj prioritet til nedlukning af de atomkraftværker, som efter vores overbevisning aldrig vil kunne leve op til de internationale sikkerhedsstandarder.

Ephremidis
Hr. formand, jeg anmodede om at stille et spørgsmål, da kommissæren lige var begyndt at tale. Nu siger De, at forhandlingen er afsluttet, men jeg har ikke haft ordet. Og jeg har bemærket, at der er medlemmer, som kom til, længe efter at kommissæren var startet, men som alligevel har haft ordet - det er naturligvis ikke rettet personligt mod dem. Hvad er det, der foregår? Jeg har flere gange forstyrret den herre, der sidder ved siden af Dem, og han har hver gang sagt: »Bare rolig, jeg har skrevet dig på listen«. Men nu siger De, at forhandlingen er afsluttet. Jeg bad om ordet, lige efter at kommissæren var begyndt. Jeg protesterer!

Formanden
Hr. Ephremidis, jeg skal fordele taletiden ligeligt på nationaliteter og politiske grupper. Der er to personer fra Deres politiske gruppe, der har haft ordet. En af dem er hr. Alavanos, der har samme nationalitet som De. Der er mange personer, som har bedt om ordet, men som jeg ikke har kunnet give det. Det beklager jeg meget. Det er ulempen ved at måtte vælge ud.
Hr. Bonde har ordet.

van den Broek
Institutionelle og finansielle spørgsmål vedrørende ansøgerlandene er - hvis man ser på de tidligere forhandlinger - traditionelt forbeholdt den sidste del af forhandlingerne. Så svaret til det ærede medlem er nej.
Hvad angår forhandlingerne med de seks ansøgerlande, finder de første ministerielle forhandlinger sted den 10. november. De fælles holdninger fra Rådet for Den Europæiske Union vil blive udarbejdet på mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 9. november.
Flere af landene har anmodet om overgangsperioder, specielt inden for telekommunikationssektoren. Hvad bliver det præcise svar? Vi har anbefalet Rådet og formandskabet at bede om en præcisering, fordi vi ikke er helt sikre på, at de ønskede undtagelser afspejler en korrekt forståelse af direktiverne vedrørende telekommunikation, det audiovisuelle område etc. Det er det bedste svar, jeg kan give i øjeblikket. Der er naturligvis tale om en løbende proces.

Formanden
Mange tak. Jeg takker kommissær van den Broek for hans vilje til at forlænge denne forhandling og for hans præcise svar på alle de spørgsmål, der er blevet stillet.

Partnership for integration
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om integration gennem partnerskab («Partnership for integration«).
Jeg giver ordet til hr. Bartenstein på vegne af Rådet.

Bartenstein
Hr. formand, fru kommissær, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg glæder mig over denne lejlighed til at kunne diskutere Rådets fremskridt med Europa-Parlamentet i forbindelse med integrationen af miljø og bæredygtighed i andre politikker siden Det Europæiske Råd i Cardiff. Tillad mig indledningsvis at forklare nødvendigheden af integrationen ved hjælp af et konkret eksempel. Den klimaændring, som vi mennesker har forårsaget, og dens negative påvirkninger af miljø og mennesker udgør det største miljøproblem globalt. I forbindelse med Kyotoprotokollen har alle industrinationer derfor forpligtet sig til at reducere antropogene, det vil sige af mennesker forårsagede, drivhusgasemissioner.
Medlemslandene i Unionen har i den forbindelse i fællesskab forpligtet sig til en emissionsreduktion på 8 %, der kun kan opnås ved hjælp af en pakke, der består af fælles foranstaltninger, som er afstemt efter hinanden. En afgørende sektor vil i den forbindelse være transportområdet. Den frivillige aftale med Sammenslutningen af Europæiske Bilproducenter om indføring af 6-liters biler inden år 2008 skal bidrage med ca. 15 % til EU's reduktionsmål. Men på grund af den fortsat stigende trafik vil det uden trafikpolitiske styringsforanstaltninger ikke blot medføre, at der ikke bliver nogen reduktion af CO2 udslippet, men derimod også føre til en stigning på ca. 30 %. Tekniske forbedringer skal derfor suppleres med økonomiske instrumenter på europæisk og nationalt plan. Der skal gennemføres en styrket internalisering af eksterne omkostninger.
Forbedringen af jernbaneinfrastrukturen på nationalt og også på internationalt plan, f.eks. de transeuropæiske skinnenetværk, er en ekstra mulighed for at begrænse stigningen i personbils- og lastbilstrafikken og for at opfylde menneskets og erhvervslivets behov for mobilitet. Dette lille udsnit af problemstillingen i forbindelse med klimabeskyttelsen viser, at det kun er muligt at gøre fremskridt ved løsningen af de foreliggende problemer med et forsøg, som er integreret i alle politikker. Det vigtigste punkt i integrationen af miljø og bæredygtighed i andre politikker bør i henhold til Kommissionens meddelelse ligge inden for rammerne af Agenda 2000 og post-Kyoto-klimastrategien.
De første forsøg på at integrere miljø- og trafikpolitikken blev gennemført i fællesskab i uformelle og formelle råd mellem miljø- og trafikministrene. Jeg bifalder derfor fremsættelsen af et beslutningsforslag fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i Europa-Parlamentet. Integrationen af Europa-Parlamentet i det partnerskab, som Kommissionen kræver, udgør for os et vigtigt element med hensyn til, om dette fælles projekt lykkes. Bæredygtig integration kræver tilsvarende initiativer fra alle Fællesskabets institutioner, men selvfølgelig også fra medlemslandenes institutioner.
I sidste ende og i forbindelse med subsidiariteten er de nationale regeringer og parlamenter også nødt til at gøre integrationen af en bæredygtig udvikling i nationale strategier inden for transport, landbrug, energi, skat osv. til deres ledemotiv.
Idéen om en integration af miljøet i andre politikker blev allerede fremlagt i det femte miljøhandlingsprogram. Det afgørende gennembrud for dette i sig selv overbevisende koncept udeblev dog længe, og det skyldtes forskellige faktorer. En på det tidspunkt endnu mangelfuld bevidsthed om de andre politikker vedrørende en hensyntagen til miljøbeskyttelsen i beslutningerne var vel én af faktorerne. Men den manglende retlige forpligtelse i handlingsprogrammerne og den manglende forbindelse mellem politikkerne var helt sikkert også en hindring. I mellemtiden har en række af EU's beslutninger bidraget til at anerkende integrationen af eller konceptet vedrørende bæredygtighed. I den forbindelse er vedtagelsen af Amsterdamtraktaten, der på overvejende retligt plan fastlægger, at kravene vedrørende miljøbeskyttelse skal inddrages i forbindelse med fastlæggelsen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker og foranstaltninger især for at fremme en bæredygtig udvikling, uden tvivl meget væsentlig.
Med topmødet i Luxembourg har stats- og regeringscheferne taget emnet op og forpligtet sig til at opnå substantielle fremskridt. Naturligvis er vi miljøpolitikere fortsat motor for integrationen. Det er vores primære interesse. Med opfordringen fra stats- og regeringscheferne til alle berørte råd om at udvikle deres egne strategier for den faktiske hensyntagen til miljøinteresserne og den bæredygtige udvikling på hver deres politiske område overdrages ansvaret for miljøintegrationen fra nu af til sektorerne. Disse strategier underkastes derefter en kontrol fra selve Det Europæiske Råds side.
Det er meget glædeligt, at netop de tre sektorer - transport, energi og landbrug - efterkommer opfordringen fra Det Europæiske Råd i Cardiff med engagement og udarbejder deres beretninger til topmødet i Wien. Desuden vil der i den planlagte beretning fra Rådet (almindelige anliggender) om Agenda 2000 til Det Europæiske Råd i Wien være et kapitel om integration af miljøaspekter i regional- og samhørighedspolitikken, altså strukturfondene, som led i Agenda 2000. Beretningerne fra rådene vedtages som konklusioner og forelægges umiddelbart for Det Europæiske Råd.
Til områderne landbrug og transport fremsatte formandskabet og Kommissionen i fællesskab forslag til beretninger i de pågældende rådsarbejdsgrupper. I energisektoren foreligger der foruden Rådets beretning en selvstændig meddelelse fra Kommissionen. De udkast, der foreligger i øjeblikket, til de tre beretninger viser, at man har bestræbt sig på at opfylde de krav, som Kommissionen har nævnt i sin meddelelse, og som Det Europæiske Råd i Cardiff har nævnt. Alle beretninger vil nemlig på den ene side henvise til allerede gennemførte foranstaltninger, men på den anden side også anføre fremtidsrelaterede aktiviteter. Desuden nævnes den nødvendige udarbejdelse af bæredygtighedsindikatorer og en mere vidtgående og omfattende strategi for den enkelte sektor i alle dokumenter. De faglige råd skal i fremtiden være særligt opmærksomme på udviklingen af indikatorer og definitionen af mål i forbindelse med kontrol.
Angivelsen af en konkret tidshorisont for udvælgelsen af indikatorer står for tiden stadig til diskussion på alle tre områder. Der bør i den forbindelse tages højde for FN's, OECD's, Eurostats og ikke mindst Det Europæiske Miljøagenturs løbende arbejde. Men realistisk set er tiden for de omfattende koncepter med indikatorer mellem kun to Europæiske Råd for kort. Arbejdet på sektorstrategier med tidsplaner og konkrete foranstaltninger skal videreføres med henblik på De Europæiske Råd i Køln og i Helsinki i 1999.
Jeg vil også gerne lige kort komme ind på de tre sektorer med stikordsagtige bemærkninger. Til punktet energi: I EU's energipolitik udgør miljøbeskyttelsen uden tvivl en af de tre principper foruden forsyningssikkerhed og konkurrencedygtighed. Især på grund af forpligtelserne i Kyoto-protokollen er en tæt sammenkædning af Energirådets opgaver med miljørelevante spørgsmål givet. Foranstaltninger til integration af miljøbeskyttelsen i denne sektor af Fællesskabet blev allerede fastsat i forbindelse med det indre marked for energi og på området for energieffektivitet, vedvarende energibærere og energirammeprogrammet.
Til punktet transport: Også her er der på fællesskabsplan konkret i miljørådet allerede truffet foranstaltninger til reduktion af miljøbelastningen, f.eks. gennem Auto-Olie-programmet eller den allerede nævnte frivillige aftale med bilindustrien om indføring af 6-liters biler. I den forbindelse skal Kommissionen have en stor tak for sine aktiviteter. Den vedvarende efterspørgsel efter transporttjenesteydelser og mobilitet udgør dog fortsat en endnu uløst udfordring. Alle tekniske fremskridt til reduktion af miljøbelastningen bliver desværre mere end blot kompenseret af en vedvarende vækst i trafikken. Kommissionen har udarbejdet og fremsat en række forslag, der skal bidrage til en løsning af problemet, og Rådet vil tage dette op hurtigt.
Hvad angår landbruget, er der allerede truffet integrationsforanstaltninger på områderne landskab, biologisk mangfoldighed, vand, jord og renere luft. Den forestående reform af den fælles landbrugspolitik under Agenda 2000 vil tage andre væsentlige integrationsskridt som f.eks. i forbindelse med den landlige udvikling. Konkrete resultater afhænger dog også i høj grad af programmer og foranstaltninger på nationalt og også på regionalt plan. Energi, transport og landbrug er uden tvivl særligt vigtige integrationssektorer, men naturligvis ikke de eneste relevante politikker. I henhold til beslutningerne i Cardiff er også andre råd berørt. Ved udviklingen af sektorstrategier bør der efter min mening især tages hensyn til de centrale, miljøpolitisk relevante emner for de næste år som klimabeskyttelse, og det samme gælder for vores followup på Kyoto samt udvidelsen af Unionen.
Uden at sætte spørgsmålstegn ved enkelte råds ansvar for deres strategi bør der dog på længere sigt også være tale om et tværgående helhedskoncept for en bæredygtig udvikling. I anledning af det uformelle miljøministerråd i Graz i juli 1998 aftalte vi i denne forbindelse at identificere best practice-modeller for integrationen i vores medlemslande. På grundlag af disse modeller kan beslutningsstrukturerne på fællesskabsplan og i medlemslandene eventuelt kontrolleres. På langt sigt skal miljøet og den bæredygtige udvikling både integreres i strategierne og i vores beslutninger.
Jeg vil gerne understrege endnu en gang, at Europa-Parlamentets aktive og støttende rolle i partnerskab for integration sammen med Rådet og Kommissionen er af særlig betydning for det fortsatte og vellykkede forløb af denne proces. Beslutningsforslaget indeholder talrige opfordringer til Det Europæiske Råd og til Kommissionen. Kommissær Bjerregaard vil redegøre nærmere for, hvilket bidrag Kommissionen vil yde i fremtiden. Jeg er sikker på, at De er enige med mig i, at processen dermed først er begyndt, og at sådan et projekt naturligvis kun kan være vellykket på langt sigt. Af denne grund er det nødvendigt med et tæt samarbejde mellem medlemslandene ud over formandskabet og med et samarbejde mellem institutionerne for, at det kan lykkes. Indtil år 2000, når fortsættelsen af det femte handlingsprogram også står på dagsordenen, bør vi have en omfattende strategi for integration og bæredygtighed på bordet.
Followupprocessen efter Cardiff bør i betydningen kontinuitet og samhørighed i den fremtidige europæiske miljøpolitik forbindes med udarbejdelsen af et andet miljøhandlingsprogram. Jeg er i den forbindelse fast overbevist om, at det kun er konceptet vedrørende integration af bæredygtighed i alle politikker, der på langt sigt er velegnet til at opnå substantielle fremskridt i forbindelse med løsningen af fælles europæiske og globale miljøproblemer, til at forbedre vores levevilkår og til at bevare dem for kommende generationer. Hvad angår andre fremskridt med henblik på integration af miljøet på andre områder, er det efter min mening uundgåeligt, at der følges op på processen på højeste politiske plan for stats- og regeringscheferne. Succesen fra Cardiff skal fortsættes i Wien!
En vellykket integration kræver dog også en langsigtet planlægning. Tyskland og Finland som kommende formandskaber har allerede udtrykt, at de er parate til at fortsætte arbejdet for at bibeholde dynamikken i processen ud over årtusindskiftet. Vi har brug for en vision for den fremtidige udformning af den europæiske miljøpolitik. Konceptet vedrørende integration af miljø og bæredygtighed i alle sektorer kan og skal være et bæredygtigt grundlag for udviklingen af en sådan vision for det næste årtusind. Jeg glæder mig over, at Rådet, Kommissionen og især også Parlamentet vil tage denne udfordring op i fællesskab.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne takke Parlamentets Miljøudvalg for fremsættelsen af dette beslutningsforslag om et af de vigtigste emner i miljøpolitikken, nemlig integration af miljøhensyn i Fællesskabets andre politikker. Som vi alle ved, og som det er blevet drøftet både her i Parlamentet og i Rådet adskillige gange, har mange af vores miljøproblemer udspring i andre politikker. Det kan være transport, det kan være energi, og det kan være landbrugssektoren, sådan som hr. Bartenstein allerede har nævnt. Og vi skal gennemføre ændringer i disse politikker for at forbedre miljøet. Det forholder sig helt på samme måde, når det drejer sig om at implementere Kyoto-protokollen. Vi kan kun leve op til vores forpligtelser, når vi involverer andre sektorer og får ændringer i deres politikker.
Amsterdam-traktaten satte som bekendt skub i integrationsprocessen. Kravet om en bæredygtig udvikling har nu en helt central plads i traktaten, idet det er medtaget i en af de første artikler. Hermed er integreringen af miljøhensyn blevet et centralt instrument til opfyldelse af målsætningen, og der hersker ingen tvivl om prioriteringen af miljøhensyn. Der er tale om en landvinding af betydning og forhåbentligt et centralt vendepunkt for udviklingen af Fællesskabets tiltag på miljøområdet. Jeg vil gentage, hvad Kommissionen konstaterede i meddelelsen til Cardiff-mødet: Integration er blevet en forpligtelse. Det er ikke længere blot en mulighed. Jeg skal være en af de første til at indrømme, at målet ikke bliver let at nå. Vi ved alle, hvor svært det er at få de ansvarlige for de individuelle sektorer - hvad enten det er i Kommissionen, Rådet eller Parlamentet - til at tage fat på miljøspørgsmål, det vil sige at varetage miljøhensyn samt - måske endnu sværere - at koordinere indsatsen. Jeg har været meget glad for Europa-Parlamentets indsats, for jeg ved, hvor svært det kan være at overbevise kolleger, der arbejder i andre sektorer, såsom landbrug og transport, om, at de skal tage hensyn til miljøet.
Kommissionens meddelelse til Cardiff-topmødet og den klare positive respons fra topmødet har sat en proces i gang. Opfordringen til alle sektorer i Rådet om at gennemgå egne politikker og formulere fremtidens strategi for en bæredygtig udvikling er en væsentlig ny dimension. Særlig fordi den er forbundet med et krav om identifikation af indikatorer, som kan bruges i overvågningsprocessen og i politikudviklingen. De berørte tjenestegrene i Kommissionen samarbejder allerede med formandskabet om rapporter fra landbrugs-, energi- og transportsektoren til Wien-topmødet, som også Martin Bartenstein understregede. Vi taler om de første skridt i processen og må i lyset heraf afgøre de efterfølgende aktiviteter. Valget af indikatorer og enigheden om målsætninger er vigtige faktorer for bedømmelsen af strategiernes succes. I løbet af 1999 skal vi opnå enighed om indikatorerne på de højest prioriterede områder. Det er et arbejde, der er forbundet med vanskeligheder, fordi vi netop ved hjælp af indikatorer meget præcist kan få information om miljøets tilstand, hvis vi forstår at bruge de rigtige indikatorer, og hvis vi bruger dem korrekt. Samtidig er indikatorerne også, hvad man kunne kalde en slags sladderhanke om resultaterne af tidligere politiske valg.
Kommissionen har også selv påtaget sig forpligtelsen til at foretage miljømæssige vurderinger af de væsentlige forslag, og De vil få den første praktiske implementering heraf at se i Kommissionens arbejdsprogram for 1999. Vi har i høj grad været aktive for at få miljøsynspunktet integreret. Det ses meget tydeligt med forslaget til Agenda 2000. Jeg er overbevist om, at mange af disse forslag har været banebrydende for integration af miljø i andre politikker, f.eks. landbrug og strukturfondene. Nu består så udfordringen i at sikre stadfæstelse ved hjælp af endelige beslutninger på fællesskabsniveau, både her i Parlamentet og i Ministerrådet, og her behøver vi nok alle gode kræfter for, at det skal lykkes.
Hr. formand, Kommissionen byder Parlamentets støtte i processen velkommen, idet Parlamentet i sit beslutningsforslag bredt støtter vores initiativer frem til i dag. Der eksisterer - så vidt jeg kan se - kun en lille meningsforskel, og det drejer sig om Parlamentets ønske om et direktiv på dette område. Jeg forstår ikke helt, hvordan man forestiller sig, at det skulle kunne fungere i praksis, og jeg mener egentlig, at vores direktivforslag om strategisk miljøvurdering allerede er et bemærkelsesværdigt skridt fremad mod integreringen af den miljømæssige dimension i medlemsstaternes planer og programmer. Derfor arbejder vi jo også rigtig hårdt for at få forslaget vedtaget.
Jeg vil minde Parlamentet om, at Kommissionens meddelelse om partnerskab for integration også henvendte sig til Parlamentet med en anmodning om, at det gennemgår sin egen procedure med henblik på at se, hvordan Parlamentet kan styrke sit bidrag til integrationen. Jeg er som følge af Parlamentets beslutningsforslag opmærksom på, at Parlamentet er i gang med en sådan undersøgelse, og jeg ser frem til at samarbejde med Parlamentet om et hvilket som helst tiltag, som man beslutter at fremsætte som svar på denne anmodning.

Collins, Kenneth
Fru formand, denne debat er et eksempel på samarbejdet mellem Parlamentet og de øvrige institutioner. Det var klart for os, at det var nødvendigt med en offentlig debat, og det har vist sig muligt at have en sådan takket være et samarbejde med både fru Bjerregaard og hr. Bartenstein. Jeg er meget tilfreds med deres bemærkninger i dag.
Det fremgår tydeligt af artikel 2 og 3 i Amsterdam-traktaten, at miljøkrav indføres i definitionen og gennemførelsen af alle Fællesskabets politikker og aktiviteter. Kommissionens meddelelse om integration gennem partnerskab, der også nævner denne forpligtelse, er klart et skridt i den rigtige retning set fra vores synspunkt. I lyset af udvidelsen, de aktuelle forslag om Agenda 2000, Kommissionens strategi for gennemførelse af Kyoto-protokollen og Kommissionens meddelelse om Det Europæiske Fællesskabs biodiversitetsstrategi er det indlysende, at integration er vigtig, hvis vi skal opnå bæredygtighed.
Skønt jeg ikke ønsker at tage modet fra nogen, husker jeg Jacques Delors' udtalelse efter Rio-topmødet for nogle år siden. Efter den oplevelse sagde Kommissionens formand, Jacques Delors, at topmødet i Rio handlede om, at statsoverhoveder mødte op og holdt taler ligesom de ædle og de gode, der går i kirke om søndagen og holder pågående prædikener om at gøre noget for de fattige, og som så på vej ud af kirken lægger mindst muligt i kirkebøssen. Det er ikke tilstrækkeligt at tale om disse ting, uanset hvor rigtige ordene er. Ordene skal også følges op af handling. Det er ikke nok at sige, at der er brug for at gøre noget.
Den Europæiske Union spiller en uhyre vigtig rolle i denne forbindelse. Ingen af medlemsstaterne kan alene løse problemerne med forurening og naturbevarelse. Ingen af disse grænseoverskridende problemer kan løses af de enkelte medlemsstater. Vi bør derfor håndtere problemer med beskæftigelse, industri, transport, landbrug med videre inden for det indre marked samt inden for rammerne for bæredygtighed og integration. Den holistiske fremgangsmåde er afgørende vigtig, hvis vi skal skabe ægte bæredygtighed som beskrevet i den femte miljøhandlingsplan, der trods alt blev udarbejdet på baggrund af Brundtland i 1987 samt Rio i 1992 og Agenda 21.
Miljøpolitik skal tydeligt integreres i alle politiske områder. Der er brug for størst mulig deltagelse fra offentligheden, industrien og ikkestatslige organisationer. Der er brug for et ægte partnerskab. Det betyder, at vi skal se nøje på de aktuelle vækststrategier og omorganiseringen af aktuelle forbrugsmønstre.
Denne beslutning er et skridt i den rigtige retning. Den vil sætte yderligere skub i udviklingen hen imod den bæredygtige udvikling, som vi alle ønsker. Desværre er nogle lande gode til retorik og mindre gode til at handle. Derfor er punkt 10 med formaningen til Ministerrådet om at overvåge medlemsstaternes bestræbelser på at gennemføre meddelelsen og partnerskabet for integration vigtig. Det er rart at høre hr. Bartensteins synspunkter. Det er et forfriskende forsøg på at gøre medlemsstaterne bevidste om integration. Det er imidlertid nødvendigt med en struktur, der kan sikre, at der ikke kun er tale om gode intentioner fra medlemsstaternes side, hvor ord erstatter konkrete aftaler og handlinger. Der er behov for handlinger og tidsplaner, og jeg er glad for at høre, at arbejdet med at udvikle indikatorer skrider frem. Det er der behov for af hensyn til den videre udvikling, og vi skal have en klar formening om, hvornår vi regner med at være færdige.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det er på tide at omsætte disse ord til handling. Der er ingen tvivl om, at Rådet og Kommissionen har Parlamentets fulde støtte, hvis de virkelig støtter integration som strategi.

Valverde López
Fru formand, jeg mener, at vi alle kan glæde os over denne fælles forhandling mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Det er meget vigtigt at vise Fællesskabets lovgivende institutioners sande funktion over for borgerne. Det er de tre institutioner, der ved trepartsforhandlinger fastlægger det endelige resultat. Og det er også vigtigt, at vi beskæftiger os med iværksættelsen af det, som Amsterdam-traktaten, der må forventes snart at blive ratificeret af alle medlemsstaterne, allerede indeholder.
Miljøpolitikken er holdt op med at være en sektorpolitik og er blevet en fælles dimension og et krav til de øvrige politikker. Det er den besked, vi skal give alle sektorer og især alle myndigheder. Derfor er aftalen fra Det Europæiske Råd i Cardiff så vigtig.
Jeg glæder mig også over, at Rådet har husket sit ansvar for ikke blot at videregive disse krav til de nationale myndigheder, men også koordinere de regionale og lokale politikker. Det er grundlæggende, for hvis det ikke skete, ville vi ikke opfylde vores målsætning.
Og som et af ønskerne mener jeg, at det ville være af stor betydning, hvis Rådet, ligesom Kommissionen har ændret sin interne arbejdsmetode, og Europa-Parlamentet er i gang med at revidere forretningsordenen til den næste valgperiode, også lavede om på sine arbejdsmetoder. Det skal ske på Rådets eget initiativ, men det er selvfølgelig ikke nok med møder mellem miljøministrene og andre ministre. Jeg mener, at det skal ændre det interne system.
Og med henblik på at give de andre myndigheder, nemlig de nationale, regionale og lokale, nogle konkrete retningslinjer mener jeg, at planen i direktivet om miljørevision for virksomheder med stor succes kunne overføres til myndighederne på forskellige niveauer.
Hvad angår de konkrete politikker, har vi i Parlamentet i årevis ventet på at få opfyldt den kendte målsætning om at erstatte lønudgifterne - eller en del af lønudgifterne - med miljøafgifter. Vi har stadig ikke fået et ordentligt svar fra Kommissionen - selvom den i visse tilfælde har gjort forsøg på det - der kan accepteres af Rådet, og det er en udfordring i fremtiden.
Det er også nødvendigt at stimulere forbrugsvaner, der er i overensstemmelse med en bæredygtig udvikling, og her skal der også træffes konkrete foranstaltninger.
Med hensyn til alternativ energi mener jeg ikke, at vores indsats har været stor nok, selvom vi i Fællesskabets institutioner har beskæftiget os med spørgsmålet ved forskellige lejligheder.
Og endelig, fru formand, mener jeg også, vi kan glæde os over, at Rådet ønsker at fortsætte sit arbejde og sine politikker hen over de skiftende, halvårlige formandskaber. Jeg mener også, at vi allesammen er tilfredse med miljøkommissærens arbejde, og vi glæder os til, at hun bliver rask.

Eisma
Fru formand, jeg hilser allerførst kommissær Bjerregaard velkommen hos os igen. Det lader til, at hun atter udmærket er i stand til sammen med os at kæmpe for miljøet. Velkommen.
Hvad vi her gør i Den Europæiske Union, gælder som et eksempel for medlemsstaterne. Vi er i Unionen, Rådet, Kommissionen og Parlamentet som de første begyndt at integrere bæredygtigheden i andre politiske sektorer. Derfor må vi gøre det godt, for det betyder, at medlemsstaterne kan følge det gode eksempel. Vi har gennemført, at integrationen af bæredygtighed i andre sektorer ikke længere er en mulighed, men en forpligtelse. Derfor har vi også brug for retningslinjer og indikatorer for at kunne kontrollere denne integration. Fru Bjerregaard talte om, at det vil være vanskeligt at udvikle disse, men vi afventer, hvad Kommissionens årsprogram for 1999 meddeler derom.
Det er endnu mere vigtigt at kunne gøre tanken om at integrere bæredygtighed i andre sektorer operationel, fordi netop Amsterdam-traktaten, som mit land i dag træffer beslutning om at ratificere, fastlægger forpligtelsen til at inddrage miljøkrav i alle andre former for EU-politik. Vi må nu se, hvad vi får ud af det. Agenda 2000, Kyoto-protokollen, biodiversiteten, disse eksempler skal vise, om vi i Den Europæiske Union kan integrere bæredygtighed i alle sektorer.
Vi har stillet en række krav. Vi vil i det mindste hver sjette måned have et fælles rådsmøde med miljøministrene, landbrugsministrene, trafikministrene osv. Vi vil også have, at ØKOFIN og andre ministerråd rådfører sig med miljøministrene, når de træffer beslutning om regionalpolitikken.
Til sidst har jeg et spørgsmål til Rådets repræsentant. På det snarlige topmøde i Wien vil De igen se på, hvor langt De er kommet med integrationen i det forløbne halvår. Det resulterer i et dokument, og vi ville i Parlamentet sætte stor pris på at kunne disponere over dette rådsdokument og ligeledes at kunne give vores vurdering deraf. Vil De sørge for, at De tilsender Parlamentet det dokument, som De vil drøfte eller har drøftet i Wien, således at vi kan vurdere det?

Graenitz
Fru formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, det glæder mig, at De er hos os igen, og at det går Dem bedre, og jeg er også meget glad for, at der nu tages konkret fat på dette emne under det østrigske formandskab. Den bæredygtige, miljørigtige udvikling i Unionen er allerede blevet fastlagt som mål for flere år siden. Vi har endnu ikke nået dette mål, fordi der ofte er en stor kløft mellem ord og handling, og fordi vi også har manglet de nødvendige strategier og mekanismer til at kunne integrere miljøpolitikken tilsvarende på de andre områder og dermed opnå en bæredygtig udvikling.
Jeg hilser derfor forslaget om partnerskab for integration velkommen og håber - jeg mener ikke, at hverken formanden for Rådet eller kommissæren tænker det, men måske gør andre - at Parlamentet ikke kun bliver delagtiggjort som juniorpartner i dette partnerskab, men bliver ligeberettiget og arbejder sammen med de andre institutioner på en meget åben og klar måde på at integrere miljøspørgsmålene bedre på de andre områder.
Som eksempel vil jeg gerne anføre den efterfølgende proces fra Kyoto her. Vi har forpligtet os til et klart mål: 8 % reduktion i emissionerne inden for Den Europæiske Union. Vi skal, for at kunne nå dette mål, ikke kun beslutte, hvordan byrdefordelingen skal se ud, men vi skal også i gang med at kontrollere, om emissionsbegrænsningerne, som medlemslandene har forpligtet sig til, virkelig sker. Vi bør også overveje, hvad man skal gøre, hvis disse emissionsreduktioner ikke finder sted. Jeg er, fru kommissær, ikke enig med Dem i, at man ikke behøver nogle love hertil. Jeg mener, at vi vil få brug for juridiske rammer for netop at opfylde Kyoto-målsætningen, for det handler ikke kun om indikatorer og mål, men også om foranstaltninger til at opnå disse mål eller om spørgsmålet om, hvilke foranstaltninger der skal træffes, hvis målene ikke kan nås.

Myller
Fru formand, det er nemt at tilslutte sig de krav, som er foreslået både af Kommissionen, Rådet og Parlamentet for virkelig at gøre noget konkret ved at integrere miljø i alle politikker. Det er efter min mening ikke nok, når vi generelt taler om en varig udvikling. Vi skal finde den vej, som fremmer forbedringen af miljøtilstanden.
Trafikken er uden tvivl ét af de største problemer, og forebyggelse af emissionerne fra trafikken spiller en central rolle i politikken, som vi forsøger at forbedre miljøtilstanden med. Befolkningens forbrugeradfærd kan bedst styres ved at gå i deres lommer, og i den henseende er Auto-Olie-programmet et godt eksempel. Det forsøger at fremme brugen af bedre brændstoffer og at gøre brugen af brændstoffer af dårligere kvalitet dyrere ved hjælp af stok og gulerod, gennem skattedifferentiering. Anvendelsen af dette system kan også udvides til andre områder.
Det kommende Agenda 2000-program, som foreligger til behandling både i Parlamentet og i Rådet, er et konkret bevis på, hvad vi faktisk ønsker at opnå. Hvad angår regions- og strukturpolitikken, er Kommissionens forslag godt på det verbale niveau, men de praktiske foranstaltninger forbliver mangelfulde. Vi skal virkelig helt praktisk tage miljømyndighederne med i alle programaktiviteter på lige fod med andre aktører. I landbruget er det ikke nok, at vi konstaterer, at medlemsstaternes opgave er at sørge for, at landbrugets miljømålsætninger nås. De skal udgøre en aktivitet, som omfatter hele Unionen. Støtte kan ikke ydes, hvis der ikke lægges tilstrækkelig vægt på miljøspørgsmålene.
Forarbejdet er vigtigt ved udvidelsen, og vi skal virkelig fokusere på det, fordi vi ikke kan have en udgangsituation, hvor de kommende medlemsstater kommer ufuldstændigt med i miljøsager og så senere får brug for lange overgangsperioder. Vi er klar over, at hvis udvidelsen gennemføres på den måde, svækkes miljøtilstanden i det fremtidige Europa.

Bartenstein
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige tak for denne korte, men meget væsentlige debat, fordi den foruden lidt kritik og foruden nogle impulser også har bragt et stort bifald for det, som er blevet udført og vil blive udført med hensyn til integrationsarbejdet i de seneste måneder udgående fra det engelske formandskab, nu under det østrigske formandskab og derefter sikkert også under det tyske og det finske formandskab. Det er helt klart, at hr. Collins har mere end ret, når han citerer Delors for at sige, at tiden med søndagstaler må være forbi! Vi skal handle og har brug for de rigtige instrumenter til det formål. Vi har brug for indikatorer, vi har brug for mål, og vi har også brug for mekanismerne til at kontrollere disse.
Men vi har samtidig også brug for en følelse af fællesskab. Især her - der var tale om et trepartsmøde - skal Rådet, Parlamentet og Kommissionen samarbejde for at nå målet. Det enkelte medlemsland er af konkurrencemæssige grunde for det meste ikke i stand til at gå frem her. Kun Europa kan være et forbillede med hensyn til en bæredygtig udvikling, fordi vi ved, at udviklingen siden Rio især uden for vores kontinent har været alt andet end bæredygtig. Det er dog ikke tilstrækkeligt, hvis Rådet, Kommissionen og Parlamentet samt de nationale regeringer finder sammen her, men derimod er jeg endnu mere enig med Kenneth Collins - det er naturligvis nødvendigt at have den offentlige støtte, samarbejdet med industrien, altså den private sektor, og især med ngo'erne. At føre miljøpolitik uden dem anser vi alle for umuligt.
Miljøpolitik skal i virkeligheden ikke længere betragtes som sektorpolitik. Vi har dér brug for partnerskabet fra vores kolleger i regeringerne, hvor vanskeligt det end måtte være under dagens aktiviteter fra mandag til lørdag. Uanset hvor vigtige de nye initiativer er, f.eks. de afholdte fælles råd på transport- og miljøområdet, er de ikke det eneste saliggørende. Vi har især ud over sådanne fælles møder også brug for en bevidsthed om at leve med miljø og en bæredygtig udvikling, og det gælder også uden for miljørådene.
Det er vigtigt og godt og et godt eksempel for Den Europæiske Union, at den første store foranstaltning til gennemførelse af Kyoto-protokollen i Europa blev opnået på europæisk plan, på fællesskabsplan. Jeg vil gerne gentage min tak til Kommissionen for de meget gode forhandlinger med den europæiske bilindustri: Minus 15 % på vej mod Kyoto-målsætningen, en syvendedel, det er en god begyndelse. Andre europæiske, men også nationale foranstaltninger, skal følge efter her.
Selvfølgelig skal Wien være en ekstra milepæl i forbindelse med fortsættelsen af denne proces, og der forventes et vigtigt svar fra vores stats- og regeringschefer på det, som de tre råd - og jeg har principielt vurderet deres arbejde positivt - har fremlagt og vil fremlægge. Jeg er selvfølgelig parat til omgående at videregive resultaterne fra topmødet i Wien til Europa-Parlamentet.
Der er en stor kløft mellem ord og handling, sagde parlamentsmedlem Graenitz, og det er rigtigt. Men jeg mener, at vi i det mindste har anledning til at håbe, at vi med integrationspolitikken nu har den rigtige strategi til også at lade ord følge af handling. Vi har ikke bare den rigtige strategi, jeg anser den endda for den eneste mulige strategi. Vi kender ikke nogen anden, vi kender ingen bedre. Jeg mener, at den afgørende prøve vil være, hvorvidt en bæredygtig udvikling nu vil genfindes i postKyoto-strategien, i vores klimabeskyttelsesarbejde og naturligvis også på de tre vigtige områder i Agenda 2000 - jeg tænker på strukturfondene, landbrugets fremtid og udvidelsen af Unionen.
Vi skal være ligeberettigede partnere, og fællesskabsniveauet vil spille en væsentlig rolle her. Vi mødes om nogle dage til den næste klimabeskyttelseskonference i Buenos Aires. Selvom man ikke skal forvente resultater dér som i Kyoto i betydningen større fastlagte mål, skal det være en milepæl til at fastsætte spilleregler, som Den Europæiske Union i høj grad er med til at bestemme, spilleregler, der gør det klart, at klimabeskyttelse er en af de vigtigste opgaver på vejen mod en bæredygtig udvikling og samtidig en af de store udfordringer. Jeg siger mange tak for Deres opmærksomhed!

Bjerregaard
Fru formand, må jeg allerførst takke for de venlige bemærkninger til mit helbred. Jeg synes heldigvis også, at det går fremad.
Jeg er enig i de mange bemærkninger, der er faldet om, at vi bevæger os i en retning, hvor vi skal gøre noget, og at der er tale om en vis træthed i forhold til de mange taler og velmenende ord. Jeg tror, at det var hr. Collins, der direkte pegede på Rio, og derfor er det selvfølgelig vigtigt, at vi også har fået involveret Rådet og statscheferne direkte i dette projekt. Jeg er enig med Parlamentet i, at det er godt, at formandskabet og Kommissionen har denne debat med Parlamentet i dag.
Jeg deler også hr. Collins' opfattelse af, at opgaven ikke kan løses af de enkelte medlemsstater alene. Det er et fællesskabsprojekt. På den anden side - som hr. Collins understregede - er det selvfølgelig en forudsætning, at medlemsstaterne lever op til forpligtelserne, hvis det skal lykkes, og vi har i dag i hvert fald Martin Bartensteins ord for, at formandskabet vil gøre sit hertil. Jeg deler også hr. Valverdes opfattelse af, at miljø ikke længere er en sektorpolitik, og jeg er enig i de betragtninger, som de fleste har gjort om resultaterne af Amsterdam-traktaten.
Det er klart, at de økonomiske midler spiller en stor rolle i miljøpolitikken, men her i Parlamentet og for den sags skyld også i Rådet ved man jo udmærket, hvad det er for nogle vanskeligheder, vi er løbet ind i hver eneste gang, vi har prøvet at nå nogle fællesskabsresultater på dette område. Vi har jo ikke kunnet fremvise de store succeser på dette område, men det skal ikke forhindre os i fortsat at arbejde med det. Jeg kan bekræfte over for hr. Eisma, at vi arbejder med indikatorer, og, som jeg sagde i mit første indlæg, regner jeg med, at vi i løbet af 1999 vil kunne komme med noget langt mere konkret på dette område. Jeg står ved, hvad jeg sagde i første omgang, nemlig at det er en vanskelig opgave, men jeg er helt enig med hr. Eisma i, at opgaven bør løses.
Fru Graenitz gjorde en del ud af ansvarliggørelsen af landene, og det hænger vel meget godt sammen med, hvad fru Myller var inde på, nemlig at de lokale myndigheder spiller en meget betydelig rolle i miljøpolitikken. Jeg vil godt igen understrege, at jeg synes, at vi med Agenda 2000 har nogle tiltag med hensyn til integration af miljøområdet, som det bliver meget vigtigt at fastholde, det gælder på landbrugsområdet - fru Myller var inde på det i sine bemærkninger - og det gælder i realiteten også i forhold til udvidelsesprocessen, hvor vi efter min mening står over for større problemer, end vi nogen sinde har set, hvad angår gennemførelse af en fornuftig miljøpolitik.
Jeg håber selvfølgelig, at Parlamentet noterede sig formandskabets positive bemærkninger om aftalen med bilindustrien om CO2 -udslippet. Det var en af de debatter, jeg havde med Parlamentet for ikke så længe siden, hvor vi ikke var helt enige, men vi synes, at det er et væsentligt aspekt af klimaforhandlingerne, og at der hermed er givet et bidrag til løsning af klimaproblemerne. Derfor har vi arbejdet meget aktivt for at nå et resultat.
Lad mig slutte med at sige, at der jo ikke er nogen tvivl om, at integrationsøvelsen er vanskelig, men den er på den anden side også nødvendig, når vi skal finde løsningen på nutidige og fremtidige miljøproblemer. Det forudsætter, at alle sektorer rent faktisk accepterer, at de både udgør en del af problemet og en del af løsningen. Kun gennem accept og forståelse fra alle implicerede parter kan vi håbe på en bedre beslutning. Jeg synes, vi er kommet et stykke i processen, men vi er lige startet, og jeg er glad for det tilsagn, Parlamentet og formandskabet har givet.

Formanden
Jeg takker fru kommissær Bjerregaard og ønsker hende god bedring.
Som afslutning på denne forhandling har jeg modtaget beslutningsforslag B4-0080/98, der er fremsat i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2, af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Homøopatiske lægemidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0378/98) af Chanterie for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om beretning fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om anvendelse af direktiv 92/73/EØF og 92/74/EØF - Homøopatiske lægemidler (KOM(97)0362 - C4-0484/97).

Chanterie
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, siden september 1992 har vi i Den Europæiske Union rådet over to direktiver, som betyder en supplering af tilpasningen af de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser om lægemidler og en fastsættelse af supplerende bestemmelser med henblik på homøopatiske lægemidler, både bestemt til menneskelig og veterinærmedicinsk brug. I den forbindelse står fire elementer centralt: for det første adgangen til homøopatiske lægemidler, for det andet disse lægemidlers kvalitet og sikkerhed, for det tredje information af brugerne af homøopatiske lægemidler og for det fjerde bestemmelserne om fremstilling af og tilsyn med disse lægemidler.
På vegne af Udvalget om Miljø og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vil jeg her særligt nævne fire punkter i betænkningen. For det første anerkendelsen. Artikel 6, stk. 1, fastsætter, at hver medlemsstat skal tage behørigt hensyn til de øvrige medlemsstaters registreringer eller godkendelser. For os er det uklart, hvad det betyder »at tage behørigt hensyn«. Og hvem vurderer, om den ene medlemsstat »tager behørigt hensyn« til den anden medlemsstat? Det er en uklar formulering, og vi ønsker at ændre den.
For det andet den særlige forenklede registreringsprocedure. Den særlige forenklede registreringsprocedure begrænses til oral indgift eller udvortes brug. Andre indgiftsmåder såsom indsprøjtninger, plastre, spraydåser, dråber, stikpiller og lignende er fortsat udelukket. Dels mangler der videnskabelige argumenter for at retfærdiggøre denne udelukkelse, dels anvender en række medlemsstater også denne særlige forenklede registreringsprocedure for visse indgiftsmåder.
Dernæst begrænser artikel 7, stk. 1, den særlige forenklede registreringsprocedure til tilberedninger med en fortyndingsgrad på maksimalt 1/10.000 af grundtinkturen eller maksimalt 1/100 af den laveste dosis, der eventuelt anvendes inden for traditionel medicin for lægemiddelstoffer, som kun udleveres mod recept. Heller ikke her er der nogen videnskabelige argumenter for at anvende disse grænser. Og også her tillader en række medlemsstater tilberedninger, som ikke opfylder disse betingelser.
Et andet punkt i forbindelse med artikel 7, stk. 1, drejer sig om lægemidler til veterinærmedicinsk brug. Dette begrænses til selskabsdyr eller eksotiske dyr og ikke til dyr, hvis kød eller produkter er bestemt til konsum. Der findes ingen begrundelse herfor, hverken miljøbeskyttelsen, folkesundheden eller forbrugernes interesser. Derfor foreslår vi, at denne begrænsning til eksotiske dyr eller selskabsdyr udelades.
Det tredje element er etiketteringen. Artikel 7, stk. 2, gør det forpligtet på etiketten eller i indlægssedlen at angive den videnskabelige benævnelse for den homøopatiske stamme og således ikke anvende fantasinavne. Patienter har imidlertid interesse i genkendelige produktbenævnelser og klare produktdefinitioner. Vi er af den opfattelse, at fantasinavne skal tillades, i særdeleshed for kombinationspræparater, forudsat at der ikke suggereres eller indføres nogen terapeutisk indikation.
Endvidere pålægger artikel 7, stk. 2, at det udtrykkeligt skal angives, at det drejer sig om »et homøopatisk lægemiddel, hvis terapeutiske indikationer ikke er attesteret«. Kommissionen konstaterer, at medlemsstaterne har gennemført bestemmelsen på temmelig forskellig måde i den nationale lovgivning. Producenterne anfører, at en sådan angivelse virker diskriminerende i forhold til andre lægemidler og heller ikke har nogen mening, da den terapeutiske indikation ikke indgår i registreringsproceduren.
Det foreslås Kommissionen at erstatte denne formulering med en anden formulering. I Udvalget om Sundhedsanliggender foreslås angivelsen »anvendelse i overensstemmelse med den kliniske homøopatiske lægemiddellære«. Personligt ville jeg hellere have haft »registreret homøopatisk lægemiddel«, men jeg tror, at vi stadig kan forvente yderligere indikationer fra Kommissionen.
Så er der pligten til at advare om, at man skal konsultere en læge. Jeg tror, at jeg fortolker det store flertal i udvalget, når jeg siger, at vi er tilhængere af, at en læge skal konsulteres ved brug af et lægemiddel, og at vi faktisk også ønsker at beholde denne advarselspligt. Jeg tror, at vi også bedre kan formulere denne advarselspligt, og at vi har gjort os bestræbelser herpå i denne betænkning.
Det sidste element vedrører de særlige bestemmelser. Artikel 9, stk. 2, går ud fra, at homøopatiske lægemidler, som ikke er omfattet af en særlig forenklet registreringsprocedure, vurderes og i givet fald godkendes på grundlag af fire andre direktiver. I henhold til artiklen er medlemsstaterne imidlertid bemyndiget, men ikke forpligtet, til at indføre eller bibeholde særlige bestemmelser vedrørende farmakologiske, toksikologiske og kliniske afprøvninger i overensstemmelse med de principper og den særlige praksis, der gælder for homøopati i den pågældende medlemsstat. Visse medlemsstater har gjort det, men de fleste har endnu ikke gjort det eller har forsømt at gøre det med konkurrencefordrejninger til følge. Det forekommer således at være på sin plads, at medlemsstaterne forpligtes til at realisere disse særlige bestemmelser, således at vi også der kan nå frem til en fri udveksling af homøopatiske lægemidler, for det drejer sig om ca. halvdelen af de homøopatiske lægemidler.
Fru formand, hermed slutter jeg. Dette er forslag, som blev fremsat i vores udvalg til ændring af det eksisterende direktiv. Vi er meget interesserede i Kommissionens reaktion.

Hallam
Fru formand, jeg vil gerne forklare noget om homøopatiske lægemidler, som man måske ikke har en præcis forståelse for i andre europæiske kulturer. Der er meget forskellige opfattelser af homøopatiske lægemidler og brugen af disse. I Det Forenede Kongerige og Irland opfattes homøopatiske lægemidler f.eks. som hørende til den ydre medicinske periferi. Det er en af grundene til, at det vil være forkert af os at indføre bindende aftaler og bestemmelser for alle medlemsstater. Medlemsstaterne bevæger sig med forskellige hastigheder.
Det understreges af Landbrugsudvalgets interesse i nogle af ingredienserne i de homøopatiske lægemidler. Her er der tale om tinkturer såsom arsenik, som vi bliver bedt om at påføre dyr i fødekæden. Der er åbenbart intet videnskabeligt bevis for, at disse tinkturer virker, og der findes kun få videnskabelige beviser for, at de er risikofri. Vi vil gerne understrege, at alle grundtinkturer bør underkastes strenge videnskabelige afprøvninger for at fastslå, hvilke opløsningsgrader der er forenelige med sikkerheden i fødekæden. Vi er også bekymrede over brugen af fantasinavne. De må ikke skabe forestillinger om terapeutiske virkninger, der ikke kan bevises efter strenge videnskabelige afprøvninger. Vi bør også sikre os, at alle homøopatiske lægemidler kun udleveres af kvalificerede læger.
Endelig - og det er vigtigt, at vi løser dette problem - er det ikke rimeligt, at afprøvning og tilsyn foretages af folk fra den homøopatiske industri. Homøopatiske lægemidler skal kunne tåle strenge videnskabelige afprøvninger fra andre dele af det videnskabelige samfund.

Hautala
Fru formand, jeg vil takke ordfører Chanterie for, at han har sat sig virkelig grundigt ind i sagen og også taget hensyn til udvalgenes holdninger. Budgetudvalget har drøftet sagen med hensyn til gennemførelsen af det indre marked. Medlemsstaterne har faktisk ikke efterlevet direktiverne fra 1992, hvor det besluttedes, at medlemsstaterne skal harmonisere kravene til homøopatiske lægemidlers adgang til markedet. Således kan man sige, at her drejer det sig om et problem, som skyldes mangel på fri bevægelighed.
Budgetudvalget har også lagt mærke til, at producenterne af de homøopatiske lægemidler normalt er små eller mellemstore virksomheder, som generes meget af mangfoldigheden i denne lovgivning og godkendelsesmetoderne i forskellige lande. Budgetudvalget synes, at der bør etableres en gensidig anerkendelse af disse præparater, således at sikkerhedskriterierne for anerkendelsen defineres på EU-niveau, og at den første medlemsstat, præparatet registreres i, vurderer og dokumenterer, hvor godt de fælles definerede kriterier er opfyldt. Vi kan indføre en såkaldt god fremstillingspraksis (GMP) og en god laboratoriepraksis (GLP). På den måde kan vi sikre, at der ikke opstår sikkerhedsrisici. Budgetudvalget har også den holdning, at fantasinavne på homøopatiske lægemidler er acceptable.
Hvad traditionen angår, er landene sikkert meget forskellige. Men i de lande, hvor homøopati kendes bedst, er det blevet konstateret, at disse lægemidler ikke medfører bivirkninger. De er billige, og selvom deres virkningsmekanismer ikke helt kan konstateres ved hjælp af de traditionelle metoder, virker de alligevel.

Breyer
Fru formand, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi er naturligvis også berørt af spørgsmålet om homøopatiske lægemidler, og meget af det, som ligger os på sinde, er allerede blevet taget op af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Først vil jeg også gerne sige hjertelig tak til hr. Chanterie, der har taget de fleste af udvalgets krav op, egentlig alle. På samme måde som Økonomiudvalget har vi også krævet et system af gensidig anerkendelse. Fru Hautala har allerede sagt det. Det anser jeg for at være helt væsentligt for virkelig at kunne støtte homøopatiske lægemidler, naturligvis hvad angår god fremstillingspraksis på laboratorierne og mulighed for fantasinavne.
Som forskningsudvalg ligger det os naturligvis ganske særligt på sinde, at Kommissionen også aflægger beretning om studier og undersøgelser med henblik på forskningen i homøopatiske og andre ikkekonventionelle behandlingsformers effektivitet inden for rammerne af Fællesskabets forsknings- og udviklingsprogram for biomedicin. Under dette femte forskningsrammeprogram bør forskningsaktiviteter inden for ikkekonventionel medicin fremmes med udgangspunkt i de krav, der stilles i rapporten, især under hensyntagen til individuelle og holistiske fremgangsmåder samt ikkekonventionelle medicinske discipliners forebyggende rolle og særlige træk. Hertil hører naturligvis programmer vedrørende grundforskning i homøopati, der skal gennemføres af biomedicinske institutter, især med henblik på at klarlægge de homøopatiske potenseringer og godtgøre effektiviteten af homøopatiske midler med et højt potenseringsniveau, samt programmer til fremme af den internationale udveksling af erfaringer mellem eksperter i homøopati.
For os var det et ganske særligt anliggende, for man bør også tænke på, at efterspørgselen efter homøopatiske lægemidler er steget i de senere år i de fleste europæiske lande, og ifølge Kommissionens oplysninger ligger deres andel af den europæiske farmaceutiske industris bruttoomsætning allerede på over 1 %, i mange lande endda på over 5 %, og jeg mener, at vi også skal tage højde for dette på forskningsområdet. Derfor var det også Forskningsudvalgets anliggende, som jeg er hr. Chanterie taknemmelig for at have taget op, at intensivere forskningen på dette område.

Marinucci
Homøopatiske lægemidler, antroposofisk medicin - mange af Dem, kære kolleger, og sikkert også af det publikum, der lytter til os, bruger ikke homøopatiske lægemidler. Mange er skeptiske med hensyn til deres effektivitet, eller også tror de ikke på den antroposofiske medicins videnskabelighed. 29 % af de europæiske borgere har dog anvendt homøopatiske lægemidler mindst én gang, og mange europæiske borgere har tiltro til de behandlinger, som vi kalder alternative, supplerende eller utraditionelle. Salget af homøopatiske produkter er stigende; det når i gennemsnit op på 1 % af medicinsalget, og tallene er meget højere i nogle lande. Det er således rimeligt og også nødvendigt, at vi igen beskæftiger os med dette emne med udgangspunkt i den nøjagtige rapport, som Kommissionen har forelagt for Parlamentet om gennemførelsen af direktiverne fra 1992.
Hr. Chanterie mindede om, at Den Europæiske Union med vedtagelsen af disse direktiver sikrede alle borgerne adgang til de lægemidler, de måtte ønske, så man undgik en forskelsbehandling af de europæiske borgere alt efter det land, de lever i - nogle lande er mere åbne, nogle er tolerante, og nogle er sågar modstandere - og så man sikrede disse lægemidlers kvalitet og uskadelighed og gav brugerne nogle klare og præcise informationer og anvisninger. Disse to målsætninger - alle europæiske borgeres adgang til frit at kunne vælge lægemidler samt bekræftelsen af de nødvendige garantier med hensyn til disse produkters sikkerhed og deres korrekte brug - har været ledetråd for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, som jeg har den ære at tale på vegne af under forhandlingen og afstemningen om den betænkning, vores kollega Chanterie med stor kompetence har fremlagt i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Der var få, men alvorlige spørgsmål, der skulle tages op. Hvordan kan man gøre det billigere og mindre kompliceret bureaukratisk set at registrere et lægemiddel, som allerede er registreret i et andet land? Skal man for at forenkle lovgivningen ændre den fortyndingstærskel, der er angivet i de gældende direktiver, og de anførte anvendelsesmåder? Skal der i brugsanvisningen være en påmindelse om, at det er nødvendigt at kontakte en læge under anvendelsen af produktet? Eller skal det i stedet anføres, at lægen kun skal kontaktes, såfremt symptomerne varer ved, efter at behandlingen har stået på i nogle dage? Eller skal lægen kontaktes, før selve behandlingen påbegyndes? Skal der på etiketten blive ved med at stå »homøopatisk lægemiddel« uden nogen godkendte behandlingsanvisninger? Eller er det tilstrækkeligt med udtrykket »godkendt homøopatisk lægemiddel«?
Det forslag til beslutning, der er blevet vedtaget, giver et fornuftigt svar på disse spørgsmål. Overvejelserne skal genoptages, når og hvis Kommissionen forelægger direktivforslaget for os, da dette bør give et konkret svar på de spørgsmål, der opstår som følge af undersøgelsen af de gældende direktivers gennemførelse.

Zimmermann
Fru formand, kære kolleger, med den foreliggende betænkning hilser Europa-Parlamentet Kommissionens rapport om anvendelse af direktiv 92/73 og 92/74 velkommen. På grundlag af disse direktiver blev homøopatiske lægemidler for første gang anerkendt som lægemidler, dog manglede disse retsakter at blive gennemført effektivt. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder opfordrer i den foreliggende udtalelse Kommissionen til at gøre brug af sin initiativret til at anvende Kommissionens saglige kompetence inden for homøopati.
Jeg vil nævne fem punkter, som Kommissionen bør være opmærksom på, således at de to direktiver kan anvendes med større virkning. For det første: Det er ønskeligt at opnå en generel anerkendelse af homøopatiske lægemidler, der allerede er godkendt i en anden stat. Til dette formål skal der formuleres en klar og bindende ny udgave af direktivet. Kun på denne måde kan statslig vilkårlighed i forbindelse med anerkendelse af homøopatiske lægemidler udelukkes.
For det andet: Der skal opstilles særlige regler og forsøg for på den ene side at sikre den frie adgang til markedet og på den anden side at tage hensyn til forbrugerbeskyttelsen. For det tredje: For at fremme proceduren med hensyn til at anerkende homøopatiske lægemidler bør der udarbejdes forenklede registreringsprocedurer. Heller ikke i denne forbindelse må forbrugerbeskyttelsen ignoreres. For det fjerde: En udvidet anvendelse af homøopatiske lægemidler i henhold til den forenklede registreringsprocedure bør også gøres mulig for brugsdyr. Ved varetagelsen af forbrugerbeskyttelsesinteresser er det nemlig ikke til at forstå, hvorfor brugsdyr skulle være udelukket fra helbredelse ved hjælp af disse lægemidler.
For det femte: Der skal opnås en ligebehandling af homøopatiske og allopatiske lægemidler med hensyn til anvendelsen af fantasinavne på etiketter og indlægssedler. Under hensyntagen til disse punkter kan vi gå ud fra, at Kommissionen vil levere et diskussionsegnet forslag til os.

Vaz da Silva
Hr. formand, der ligger en vigtig symbolik i, at to parlamentsbetænkninger inden for et år har behandlet den ikkekonventionelle medicin, og at fem af Parlamentets udvalg nu med Chanterie-betænkningen om homøopatisk medicin er blevet bedt om at udtale sig om sagen. Det bekræfter, at de europæiske institutioner er bevidste om deres rolle for en bedre folkesundhed og søger at udvirke dette på basis af, hvad borgerne rent faktisk allerede gør, når de i stadig stigende omfang tyr til disse former for supplerende medicin.
Strudsepolitikkens tid er ved at være forbi i Unionen, såvel på grund af pres fra Europa-Parlamentet som fra borgerne og deres organisationer. Europa-Parlamentet har ofte været pioner med kontroversielle og politisk følsomme emner, både når det f.eks. har drejet sig om gøre kultur og uddannelse til Unionens opgaver, og når det har været for at diskutere spørgsmål som genteknologi, ligestilling eller seksuel orientering. Med anerkendelsen af den ikkekonventionelle medicins status går EuropaParlamentet igen i spidsen. Det er vigtigt, at en social adfærd, der omfatter omkring en fjerdedel af Unionens befolkning, som tilfældet er med brugen af homøopatiske lægemidler, vinder genlyd i de europæiske institutioner, således at den kan udvikle sig uden fare for brugerne og under rimelige betingelser for såvel fagfolk som producenter. Det er ligeledes vigtigt, at Unionens imødekommenhed vinder genlyd i medlemsstaterne, således at de kan handle med den hurtighed, som sund fornuft tilsiger med henblik på gensidig anerkendelse og fælles registreringsprocedure for lægemidler og med henblik på at få gennemført undersøgelser, der kan give et grundlag for den homøopatiske praksis.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil godt takke ordføreren for hans betænkning. Det er jo et område, der påkalder sig meget stor almen opmærksomhed. De fleste mennesker har en holdning til området, og der føres mange lidenskabelige diskussioner. Man kan sige, heldigvis har det indtil videre kun været lidenskab på det mundtlige plan. Disse holdninger afspejler sig så også i den måde, de forskellige lande har tacklet problemerne på, og som vi selvfølgelig må tage hensyn til, når vi skal kigge på, hvad vi videre skal gøre i EU-sammenhæng. Jeg skal ikke komme ind på alle de betragtninger, som ordføreren har fremført, men bare helt overordnet give Den Liberale Gruppes holdning som retningslinje for Kommissionens og Rådets videre arbejde, for det er jo dybest set det, det drejer sig om.
For det første vil det være ønskeligt med større gensidig anerkendelse i praksis, men det vil så være nødvendigt og en absolut forudsætning for en sådan større gensidig anerkendelse, at man kender de enkelte landes registreringsform. Vi må jo konstatere, at det gør vi ikke i dag. Der må altså være tale om en veldokumenteret registrering på et så vidt muligt videnskabeligt grundlag. Det, jeg har sagt, indebærer så for det andet, at vi må have krav om, at de enkelte lande offentliggør deres lister over de homøopatiske lægemidler og dermed også oplyser, hvordan de er godkendt, f.eks. om de er godkendt i overensstemmelse med artikel 7 og 8, for i så tilfælde er vi kommet et godt stykke af vejen. En forenklet registreringsprocedure bør efter vores opfattelse ikke anvendes, hverken for lægemidler til human brug eller for lægemidler til veterinærmedicinsk brug, der kan komme i forbindelse med fødekæden. I stedet for synes jeg, man burde overveje en positivliste over uskadelige stoffer og fortyndingsstoffer. Og for det sidste: Det er for vores vedkommende o.k. med fantasinavne, og der bør ikke stilles krav om, at man skal søge en læge.

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, vi diskuterer i dag betænkningen af Chanterie om homøopatiske lægemidler.
Som læge vil jeg sige, at hvis de homøopatiske lægemidler skal betragtes som anvendelige og effektive, må de opfylde visse betingelser angående fremstillingen af produkterne, deres godkendelse og deres anvendelse. Ellers vil homøopatien kun blive betragtet som et fantasiforetagende, der bruges af svindlere, hvilket ville være meget skadeligt for dette fag, som forsvares af de farmaceuter og læger, der interesserer sig for det.
Følgende betingelser skal opfyldes: Homøopatien skal tage klar afstand fra antroposofien, som visse har den frækhed at kalde antroposofisk lægevidenskab, ved endda at tilføje adjektivet »homøopatisk«, for det drejer sig i bund og grund ikke om andet - med al respekt for hr. Chanterie - om fantasipraksiser, der gerne vil støtte sig til et homøopatisk grundlag. Denne sammenblanding er på lumsk vis blevet indført af ordføreren, og den må entydigt høre op.
For det andet må godkendelsen heller ikke forpligte samtlige medlemsstater til at acceptere et lægemiddel, som er blevet accepteret af én medlemsstat, hvis anvendelsen heraf kan være farlig og bringe patienterne i fare.
Vurderingen bør derimod foretages i hver medlemsstat efter kriterier, der giver alle kvalitetsgarantier og garantier for uskadelighed med henblik på, og jeg gentager dette, beskyttelsen af de syge.
For det fjerde forekommer det ligeledes farligt at overlade godkendelsen af disse lægemidler til en fællesskabsinstans af »eksperter«, hvis videnskabelige kompetence ikke er sikret i den betænkning, som er blevet forelagt for os.
For det femte skal benævnelserne være præcise. Vi accepterer ikke fantasibenævnelser, og efter vores mening er den påviste terapeutiske indikation ganske velegnet.
Endelig er det vigtigt, at recepten på homøopatiske lægemidler ikke bliver skrevet af hvilken som helst såkaldt kvalificeret person - og hvem er vedkommende egentlig kvalificeret af? - men af en læge, mange læger er også homøopater.
Det er indholdet i mit ændringsforslag, som i modsætning til den fremsatte betænkning råder brugerne til kun at kontakte en læge, hvis symptomerne er vedvarende. Jeg gør det klart, at patienten skal kontakte en læge for brugen af dette lægemiddel for at undgå, at en sygdom, f.eks. cancer, bliver overset af en receptudsteder, der ikke er læge, og for at undgå, at man først kontakter lægen, efter canceren har bredt sig.
Man skal undgå at bringe de patienter, der kontakter læger på denne måde, i fare. Samfundet har med store udgifter uddannet fagfolk, og man skal derfor tage sig i agt for farlige amatører. Ville De stole på en piIot, der er uddannet af en hvilken som helst anerkendt forening og af ham selv?
Til sidst vil jeg sige, at hvis disse betingelser ikke er klart udtrykt i betænkningen, vil vores gruppe stemme mod forslaget.

Maes
Hr. formand, de homøopatiske lægemidler har stadig ikke et frit marked inden for Unionen til trods for, at direktiverne allerede eksisterer, og at der blev skabt lovmæssige rammer i 1992. Hr. Chanteries betænkning opfordrer derfor med rette til en revision af disse direktiver på grundlag af en grundig evaluering af situationen.
Gennemførelsen af direktivet er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, og Kommissionen anså det selv for nødvendigt at forelægge dette for Domstolen, da direktiverne kun delvist er transformeret til national ret i Belgien, Frankrig, Portugal og Det Forenede Kongerige. Det er også let at forstå. I visse lande, herunder Belgien, føres der stadig heftige diskussioner om værdien af homøopatiske lægemidler og om deres anerkendelse blandt tilhængere og modstandere. På den anden side er formuleringen i direktiverne juridisk set så vag, at man må komme til forskellige fortolkninger, og de facto er de også for uforpligtende til at udelukke konkurrenceforstyrrelser.
Betænkningen opfordrer derfor med rette til en ny tekst, som udelukker fortolkningsproblemer, og som har en bindende karakter. Det har ikke blot fabrikanterne interesse i, men også lægerne og forbrugerne. Angivelsen af diskriminerende udtalelser på etiketten må undgås, og på den anden side skal der ikke blot ved homøopatiske lægemidler, men også ved de traditionelle lægemidler, henvises til en læge ved langvarige symptomer.
Vi støtter hensigterne i betænkningen og også de konkrete henstillinger vedrørende proceduren for registrering og et effektivt system for koordinering og harmonisering. Men ved punkt 7 i henstillingerne, hr. ordfører, sætter vi dog et spørgsmålstegn, nemlig ved medlemsstaternes forpligtelse til at anerkende godkendelser eller registreringer foretaget af andre medlemsstater, indtil der er indført et koordineringssystem. Vi er dog enige i, at der arbejdes på fastlæggelse af betingelser, på hvilke nationale godkendelser skal anerkendes af andre medlemsstater. Men det forekommer os ikke særlig logisk i afventning af harmonisering og koordinering allerede nu at forpligte medlemsstaterne til gensidig anerkendelse, for noget sådant kunne faktisk fremme misbrug og sløvhed. Det kan naturligvis fortolkes som et pressionsmiddel, men det kan give anledning til misbrug, og det har forbrugerne ikke nogen som helst interesse i.

Blokland
Hr. formand, af Kommissionens rapport fremgår nødvendigheden af et beslutningsforslag om ændringen af de pågældende direktiver. Der er nemlig en række medlemsstater, som ikke tager behørigt hensyn til godkendelser eller registreringer, men handler efter eget forgodtbefindende. At handle efter eget forgodtbefindende betyder i praksis, at man ikke tager hensyn til dem. Dette medfører et betydeligt spild af tid og penge. Bedømmelsen af homøopatiske lægemidlers virkning og skadelige virkninger foretages særskilt i hver medlemsstat. Ændring af de pågældende direktiver kan derfor anbefales.
Jeg har forståelse for den tøven, som er med at behandle homøopatiske lægemidler på samme måde som de konventionelle. Det kan man heller ikke, for der ligger forskellige opfattelser med hensyn til mennesket, sygdom og helbredelse til grund herfor. Inden for homøopatien betragter man mennesket som en helhed. Jeg synes egentlig, at det er en god holdning. Nu hvor det er videnskabeligt bevist, at der i homøopatiske lægemidler er visse strukturer tilbage, har beskyldningen om, at homøopatiske lægemidler kun har en psykologisk virkning, mistet en stor del af sit grundlag. Jeg opfordrer derfor alligevel til en mere ensartet status for homøopatien og den konventionelle medicin.
Det første skridt, som vi nu må tage, er derfor udvidelsen af den forenklede registreringsprocedure. Det er vigtigt, at medlemsstater har mulighed for selv at bestemme, hvornår et homøopatisk lægemiddel kan omfattes af denne procedure. Det må ikke være sådan, at al mulig urealistisk frygt og stærke lobbyer for konventionel medicin begrænser den frie rådighed over homøopatiske lægemidler.
Desuden tror jeg, at det er godt at undersøge, om vi kan nå frem til et system med gensidig anerkendelse. Det drejer sig her for mig først og fremmest om den udgiftsbesparende fordel herved. Der må dog formuleres klare kriterier, på grundlag af hvilke denne anerkendelse bør finde sted. Dette vil være til gavn for gennemførelsen af de pågældende direktiver. Jeg giver hr. Chanterie en kompliment for denne betænkning.

Amadeo
Hr. formand, jeg må ærligt talt tilstå, at jeg har visse vanskeligheder ved at tage klart stilling til et emne, som stadig er meget uklart og svært at forstå. Når man taler om sundhed, er det dog også korrekt, at man skal afholde sig fra at have uforsonlige holdninger, for forskningen har ofte tilbagevist nogle resultater, som man troede var sikre. På den anden side må man ikke undlade at gøre opmærksom på, at der i de farmakologiske og medicinske lærebøger i Det Europæiske Fællesskab - men også i resten af verden - i mange år har stået en grundsætning, nemlig at man ved behandlingen af patienten skal anvende den størst mulige dosis i mindst mulig tid. Denne grundsætning bliver fordrejet og svigtet af homøopatien, som går ind for en meget lav, ja uendeligt lille dosis i en lang periode.
Det er sandt, at disse grundsætninger flytter sig, sådan som det er tilfældet med hele videnskaben, men det er lige så klart, at videnskaben skylder ikke bare parlamentarikerne, men navnlig forbrugerne, et svar, og dette svar skal forene disse to forhold. Videnskaben skal især opklare det spørgsmål vedrørende immunsystemet, der opstår under behandlingen som følge af et eventuelt traditionelt eller homøopatisk valg. Nogle hævder, at den lave dosis over lang tid holder immunsystemet beskæftiget, og at det i så fald ikke kan tage sig af andet, hvilket medfører en alvorlig helbredsrisiko. Andre videnskabsmænd sætter spørgsmålstegn ved denne påstand, idet de siger, at den uendeligt lille dosis ikke påvirker immunsystemet. Da vi ikke er videnskabelige forskere, som er i stand til at opklare disse begreber, er det klart, at vi må forlange et klart svar fra forskerne, ligesom visse anmodninger fra professor Cabrol skal efterkommes, så homøopatien kan anerkendes som lægevidenskab i enhver henseende.
Jeg vil tillade mig at fremsætte nogle bemærkninger til den rent faktisk gode betænkning, som hr. Chanterie har udarbejdet, selvom jeg ligesom professor Cabrol må sige, at jeg stiller mig tvivlende over for visse passager. Min første bemærkning er, at bestemmelserne for tilladelse og registrering af lægemidler er forskellige i de forskellige medlemsstater. Det er klart, at vi anser en harmonisering for at være nødvendig, men den må ikke give sig udslag i, at man sænker det nuværende niveau for sikkerheden og beskyttelsen af sundheden. Min anden bemærkning er, at kapitel IV og V i direktiv nr. 75 om principper og retningslinjer for god produktions- og laboratoriepraksis også bør gælde i deres fuldstændige form for alle homøopatiske lægemidler. Min tredje bemærkning er, at medlemsstaterne bør føre en liste over de homøopatiske midler eller også forbyde dem. Min fjerde bemærkning er, at indtil det bliver videnskabeligt bevist, at homøopatiske veterinærlægemidler ikke indebærer nogen risiko for menneskers sundhed, bør den forenklede registreringsprocedure efter vores mening ikke anvendes, navnlig med hensyn til tinktur, som bør underkastes nogle strenge videnskabelige prøver med henblik på at fastslå de fortyndingsgrader, der garanterer fødekædens sikkerhed og beskyttelsen mod smittede præparater.

Heinisch
Hr. formand, kære kolleger, mit job som apoteker medfører, at jeg meget ofte kommer i berøring med emnet homøopati. Som De ved, vokser den overordentligt positive resonans hos patienterne, altså forbrugerne af disse lægemidler, i Europa kontinuerligt. Vi er her i Parlamentet blevet opfordret til at følge og støtte denne udvikling gennem forberedelsen af en adækvat lovgivning. Vores kollega Chanterie har allerede nævnt de vigtigste punkter i sin betænkning, og det takker jeg ham hjerteligt for. For mig er det vigtigt at opnå en gensidig anerkendelse af registreringer og godkendelser i medlemslandene i Den Europæiske Union og at udvide anvendelsesformerne til parenteral dispensering med bevarelse af allerede gældende strenge afprøvningsbetingelser vedrørende kvalitet og sikkerhed for forbrugeren.
Der findes videnskabelige studier og erfaringer erhvervet igennem årtier vedrørende uskadeligheden. Her er jeg så allerede ved det næste vigtige punkt for mig, der også spillede en central rolle i vores udtalelse i Forskningsudvalget, nemlig forskningen. Det går dog ikke an, at argumentet, som vi netop lige har hørt, med hensyn til det manglende videnskabelige grundlag nævnes igen og igen, hvis vi samtidig de facto udelukker homøopatien fra EU-støttede projekter. Der findes allerede betydelige videnskabelige rapporter på dette område, og vi bør fortsat udvikle og støtte disse tiltag. Vi skal være opmærksomme på, at homøopatien fremover spiller en ligeberettiget rolle i det femte forskningsrammeprogram.
Lad mig afslutningsvis slå fast, at mine talrige samtaler med kolleger fra det veterinærmedicinske område har gjort det tydeligt, at det er uundgåeligt med hensyn til biologisk landbrug, at homøopatiske lægemidler til brugsdyr ikke længere undtages fra den forenklede registreringsprocedure.

Ahern
Hr. formand, homøopatiske lægemidler har været officielt anerkendt i visse medlemsstater i mange år, men kun tolereret i andre. Således opstillede Kommissionen med direktiv 92/73 og 92/74 en retlig ramme, som gav patienter adgang til frit at vælge produkter. Samtidig blev der opstillet forholdsregler for at sikre produkternes kvalitet og sikkerhed.
Der har imidlertid været problemer med at gennemføre disse direktiver i visse medlemsstater, og vi glæder os derfor over Kommissionens aktuelle fremgangsmåde. Jeg glæder mig også over denne betænkning af Chanterie. Det er meget vigtigt, at vi tager dette emne op på grund af den stigende interesse for homøopatiske lægemidler i særdeleshed og alternativ medicin i almindelighed. I henhold til bestemmelserne for det indre marked har de europæiske borgere ret til fri adgang til disse såvel som til alle andre lægemidler i de enkelte medlemsstater, for så vidt som sikkerheden og effektiviteten er i orden.
I den henseende ville det være meget nyttigt, hvis vi fulgte op på spørgsmål vedrørende forskning under det femte rammeprogram, og Gruppen De Grønne har fremsat ændringsforslag herom under det femte rammeprogram og i budgettet. Jeg håber derfor, at Kommissionen er opmærksom på, at der findes instrumenter til afprøvning samt til kontrol med harmoniseringen af de terapeutiske indikationer af homøopatiske lægemidler. Set i lyset af de særlige problemer vedrørende afprøvning af homøopati sammenlignet med al opatisk medicin bør der tages højde for de særlige krav til homøopati i afprøvningen samt til den benyttede ekspertviden fra homøopater. Instrumenterne findes.
Jeg har fremsat visse ændringsforslag. I Det Forenede Kongerige og Irland er de registrerede praktiserende læger ikke blot almindelige læger, og det er vores pligt at præcisere i betænkningen, at hvor en læge skal konsulteres i spørgsmål om etiketteringskrav, er der tale om en homøopatisk læge eller en registreret læge med speciale i homøopati. Det er gældende lov i min medlemsstat og i Det Forenede Kongerige, og vi ønsker at fortsætte denne praksis. Derfor ønsker jeg at anbefale mit ændringsforslag.

Bangemann
Hr. formand, Kommissionen takker for den store interesse, som vores rapport har vakt, især for ordførerens bestræbelser. Ved denne noget usædvanlige procedure, som vi har valgt, nemlig i stedet for at foreslå en revision af de to gældende direktiver at sætte en bred debat i gang først og fremmest ved hjælp af en rapport, har vi haft til hensigt at få klarlagt Parlamentets og Rådets standpunkter. Parlamentet har i dag og ved hjælp af betænkningen og diskussionen tydeligt vist sit standpunkt. Det takker vi for, og vi vil sikkert også få lignende overvejelser at høre fra Rådet om kort tid.
Jeg vil her i begyndelsen af mit svar anføre en generel betragtning. Vi har i denne diskussion ikke haft til hensigt at genåbne den principielle debat, nemlig om, hvorvidt homøopatiske lægemidler skal anerkendes som lægemidler og i givet fald på hvilke betingelser. Eller vedrører denne anerkendelse kun allopatiske lægemidler? Den brede anvendelse af homøopatiske lægemidler taler dog for, at vi beskæftiger os dermed. Man kan ikke bare gå ud fra, at det kun er et sideaspekt eller et eller andet, der er en smule esoterisk og hører til sekter, men at det er en del af patienters generelle anvendelse af lægemidler. Det kan man ikke komme uden om. Det er en kendsgerning!
Men Kommissionen er også af den opfattelse, at begrebet videnskab, som er blevet brugt forskelligt i denne diskussion, er en smule apodiktisk, for den klassiske videnskab, der forsker i, tilvejebringer og bedømmer ikkehomøopatiske lægemidler, fastsætter jo sine egne betingelser. Til begrebet videnskab hører, at det, som anerkendes som videnskabeligt, først klarlægges ved hjælp af en definition. Gennem de metoder og procedurer, som man anvender, får man en dom over, hvorvidt noget er videnskabeligt eller ej. Men det er en meget snæver definition. Fru Heinisch har fuldkommen ret. Man kan naturligvis også formulere begrebet videnskab meget bredere, og så fokuseres der også på andre fænomener, som ikke passer ind i disse klassiske og ortodokse videnskabsdefinitioner. Det forekommer os, at hovedproblemet i denne principielle debat er, at der netop er læger, forskere, apotekere, som vil anvende denne snævre definition af videnskab og derfor siger, at fordi det er sådan, og fordi homøopatiske lægemidler ikke falder ind under denne definition, mener vi ikke, at man skal beskæftige sig med det.
Det er efter vores mening forkert, hvilket vi i øvrigt også har gjort klart fra starten af, for af de tre kendetegn for lægemidler - sikkerhed, effektivitet og kvalitet - har vi ikke gjort kendetegnet effektivitet for homøopatiske lægemidler til en betingelse. Det vil nu ikke sige - denne logiske slutning kunne man fejlagtigt drage heraf - at et homøopatisk lægemiddel ikke er effektivt, men det vil blot sige, at det ikke bliver gjort til en betingelse for, at det anerkendes som lægemiddel. At det er effektivt, og at mange mennesker kan forvente og også opnå gode resultater, ikke af de direkte kemisk dokumenterbare virkninger, men mere af de psykologiske - det er også defineret for snævert - af de samlede virkninger af et sådan medikament, det er jo almindeligt kendt. Det omfatter meget. Jeg mener, at behagelige debatter i Europa-Parlamentet med søde kvindelige parlamentsmedlemmer hører f.eks. til de homøopatiske doser, som kommissærer fra tid til anden absolut ønsker sig.
Nu ved vi også, at den nuværende tilstand ikke er tilfredsstillende. Vi har hørt i diskussionen, at der er en række medlemslande, der stadigvæk intet har gjort, vi skal altså gøre mere. Derfor hjælper denne tankeudveksling utroligt meget. Betænkningen ligger alt i alt indholdsmæssigt på linje med vores opfattelse. Vi har altså ikke noget problem i den forbindelse, tværtimod, vi føler, at vi får støtte, og vi vil på følgende punkter helt sikkert gå i den retning, som hr. Chanterie og kollegerne har antydet i diskussionen. Det vil sige, at vi mere præcist bør definere forudsætningerne for en gensidig anerkendelse af registrerede homøopatiske lægemidler og derefter gøre princippet om den gensidige anerkendelse bindende. Det er fuldkommen klart, at man kun kommer frem til en gensidig anerkendelse, hvis man fastsætter de minimumsbetingelser, under hvilke en sådan anerkendelse er bindende. Derfor står og falder forpligtelsen til gensidig anerkendelse med yderligere præciseringer i den forenklede registreringsprocedure. En udarbejdelse af f.eks. harmoniserede fortyndingslister og en oversigt over anvendelsesområdet for den forenklede registreringsprocedure kunne være en stor hjælp i den forbindelse.
Jeg deler også den opfattelse, at der ikke er nogen grund til at opretholde forbuddet mod registrering af homøopatiske lægemidler for dyr, der anvendes til levnedsmiddelproduktion. Også i forbindelse med etiketteringsreglerne er der bestemmelser, der kan omformuleres og gøres mere forbrugervenlige. Selvfølgelig omfatter det også dosering af produktet, men også regler om navne. Det kan og skal være bedre, for absolut vildledende fantasinavne er lige så skadelige som indholdsløse beskrivelser, som ingen kan få noget ud af. Vi er også tilhængere af at gøre bestemmelsen i artikel 9, stk. 2, bindende, det vil sige at indføre særlige regler for test og forsøg.
Vi er ikke enige på følgende punkter i betænkningen. I den nuværende form omfatter direktiverne alle homøopatiske produkter og tilberedningsprocedurer. De forskellige skoler, der findes på dette område, beskæftiger vi os ikke særskilt med, og det er der en god grund til. Det ville efter min mening i virkeligheden snarere være skadeligt for homøopatiske lægemidler, hvis man indlod sig på denne skolediskussion. Derfor forstår vi heller ikke, hvorfor kun én af disse skoler, den antroposofiske homøopati, skulle nævnes særskilt i direktivteksten. Dette er ikke nogen dom mod antroposofien, men betyder blot, at vi ikke vil blande os i denne skolediskussion. Det anser vi for at være lidt for vidtgående.
Som hr. Chanterie kan forestille sig, har Kommissionen absolut sympati for et fælles organ, der også er aktivt i forbindelse med godkendelsen og bedømmelsen af etiketteringsspørgsmål. Vi har jo de allerbedste erfaringer med agenturet i London for godkendelse af lægemidler. Vi vil overveje, om man kan indrette det på lignende måde. Til det formål ville vi naturligvis have brug for medlemslandenes medvirken. Vi siger altså entydigt, på samme måde som Deres betænkning, at de foreliggende direktiver skal suppleres og forbedres, og vi takker for Parlamentets forslag. Nu venter vi bare på Rådet. Så snart Rådets udtalelse foreligger, vil vi gå i gang med arbejdet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Bestemmelser om produktansvar
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0326/98) af Roth-Behrendt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (KOM(97)0478 - C4-0503/97-97/0244(COD)).

Roth-Behrendt
Hr. formand, det ser ikke ud til, at jeg kan blive helt fri for den uendelige BSEhistorie. Også i dag, selvom emnet er et helt andet, mærker vi stadig efterveerne af BSE-skandalen i Den Europæiske Union. Europa-Parlamentet har i betænkningen fra undersøgelsesudvalget opfordret Kommissionen til at udvide Den Europæiske Unions direktiv om produktansvar, der trådte i kraft i 1985, med basislandbrugsvarer. Det gjorde Europa-Parlamentet, for at der i et tilfælde som BSE-skandalen er et ansvar over for Europas borgere. Kommissionen har efterkommet denne forpligtelse. Den har virkelig medtaget basislandbrugsvarerne. Men Kommissionen har ikke tænkt tanken til ende. Det gør den godt nok for det meste, hr. Monti, det er jeg overbevist om, men denne gang har den ikke gjort det, for det er ikke tilstrækkeligt at håndtere BSE-krisen og kun medtage landbrugsvarer i de ansvarsanliggender, der har forbindelse hermed. Man bliver også nødt til at foretage nogle ændringer i direktivet om produktansvar.
Det har Kommissionen ikke gjort. Det har jeg gjort som ordfører. Jeg har ændret spørgsmålet om en øvre grænse for ansvar, fordi den hidtidige ansvarssum ikke tager højde for en skandale som BSE og skaderne for menneskene. Jeg har desuden ændret spørgsmålet om forældelse, spørgsmålet om at gøre skader gældende, for de hidtidige 10 år tager ikke engang højde for inkubationstiden for den nye form for Jakob-Creutzfelds sygdom. Jeg har desuden ikke omvendt spørgsmålet om bevisførelse, sådan som nogle måske juridisk set mindre velfunderede mennesker tror. Jeg har derimod bragt bevisførelsen i overensstemmelse med produktet. Jeg har indført prima facie -beviset, for andet kan vi ikke gøre i forbindelse med et produkt, som eventuelt allerede er blevet fortæret adskillige år forinden og ikke længere kan drages frem som bevismateriale.
Jeg har desuden sagt noget vedrørende udviklingsrisikoen, vedrørende noget, som allerede var indeholdt i Kommissionens oprindelige direktiv af 1985, hvilket dengang ikke gik igennem hos Ministerrådet, og hvilket derfor er indeholdt i direktivet med en fakultativ klausul. Medlemslandene kan optage det, når de ønsker det. Nu er der nogle mennesker her i Parlamentet og i den europæiske industris offentlighed, der mener, at det, jeg gør, juridisk set ikke er nødvendigt og ikke er korrekt. Begge dele er forkert! Hvis man vil være herre over BSE-skandalen og en lignende situation, må man ud over at medtage basisvarerne også foretage yderligere ændringer. Enhver, der bestrider det, indrømmer ikke virkelig, at vi må gøre noget mere i et tilfælde som BSE. Kommissionen gør én ting, den spidser munden, men den fløjter ikke, hr. Monti. Jeg kunne imidlertid godt tænke mig at høre Dem fløjte. Måske kunne De gøre det her i aften.
Jeg vil også gerne sige, at det, jeg foreslår, er helt normalt i mange medlemslande. Med undtagelse af tre medlemslande er der ingen øvre grænse for ansvar i nogen af medlemslandene. To medlemslande, Finland og Luxembourg, er endda gået så vidt som til at udelukke indvendingen mod udviklingsrisikoen. I alle andre lande bortset fra mit eget og i Spanien og Portugal er der ingen øvre grænse for ansvar. I øvrigt er det ikke muligt at fremføre udviklingsrisikoen for fødevarer som en indvending i eksempelvis Spanien. Interessant, det er netop det, vi taler om her. For lægemidler er der i øvrigt en særordning, hvad angår udviklingsrisikoen, i alle medlemslande. Jeg forstår derfor ikke rigtigt, at den europæiske industrilobby - der har min fulde støtte, for jeg er også interesseret i en velfungerende industri - tydeligvis var i stand til at »overbevise« nogle mennesker her i Parlamentet og også andre steder så massivt, at de virkelig tror, at man kan gennemføre det, som Parlamentet har krævet, med Kommissionens ændring. Det kan man ikke. Jeg mener, at man måske kan behandle spørgsmålet om den øvre grænse for ansvar, spørgsmålet om at gøre skaden gældende og spørgsmålet om udviklingsrisikoen forskelligt.
Jeg har sammen med en kollega fra en anden gruppe udarbejdet et kompromis i form af nogle ændringsforslag for EuropaParlamentets plenarforsamling for at tilbyde vores kolleger her i Parlamentet og også Kommissionen et alternativ. Men jeg mener ikke, at vi kan stå tilbage for det. Det kan Europa-Parlamentet ikke tillade sig, ikke efter det, vi har præsteret, heller ikke over for Kommissionen og mod Kommissionen i forbindelse med BSE. De, der i dag eller i morgen gør mindre, tager ikke højde for det, vi har præsteret i de seneste år, og de vil næste år få svært ved at retfærdiggøre sig selv over for den europæiske offentlighed. Jeg mener, at vi ved den førstebehandling, vi er midt i for øjeblikket, i en procedure med fælles beslutningstagning som minimum skal gøre det, der foreligger Parlamentet til afstemning i morgen. Hr. Monti, jeg kunne tænke mig at høre Dem sige, at De ser det som en god start, og at De vil støtte disse forslag.

Casini, Carlo
Hr. formand, i betragtning af den positive effekt for forbrugerbeskyttelsen går Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder ind for direktivforslaget, som ved at udvide anvendelsesområdet for direktivet fra 1985 til også at omfatte landbrugsprodukter får producentens produktansvar til at gælde for alle løsøregenstande. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har dog givet og giver stadig udtryk for sit forbehold med hensyn til antageligheden af ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse af følgende årsager: For det første mener udvalget ikke - i overensstemmelse med bestemmelserne i Forretningsordenens artikel 124, stk. 2, og artikel 125, stk. 1, litra a), samt traktatens artikel 138, stk. 2 - at Europa-Parlamentet uretmæssigt kan fratage Kommissionen eneretten til lovgivningsinitiativet ved hjælp af ændringsforslag til lovgivningsforslaget. Når Parlamentet mener, at en retsakt bør ændres, har det nemlig ret til at anmode Kommissionen om at fremlægge nogle passende forslag. For det andet iværksætter man i direktivforslaget til fulde Europa-Parlamentets henstilling i beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE af 7. februar 1997. For det tredje har direktivet fra 1985 i høj grad - selvom det kun er med hensyn til produktansvaret - ændret nogle vigtige elementer i medlemsstaternes privatret, såsom det civilretlige ansvar, bevisbyrden, skadeserstatning og fortabelse af rettighederne. De løsninger, der tages højde for i direktivet med hensyn til disse elementer, er stadig brugbare, da de forener de forskellige interesser og ud fra et rationelt kriterium skaber en ligevægt mellem parternes forskellige holdninger.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder mener derfor, at Miljøudvalgets ændringsforslag er uantagelige, da de går ud over det, Parlamentet kan ændre i et forslag fra Kommissionen. Efter vores mening er indholdet i disse ændringsforslag desuden uacceptabelt.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder mener, at en væsentlig ændring af direktiv nr. 85/374 kun kan foreslås af Kommissionen efter en grundig overvejelse, som inddrager Fællesskabets andre institutioner, medlemsstaterne og de berørte privatpersoner. Et sådant forslag vil kunne finde sted efter behandlingen af Kommissionens næste beretning om gennemførelsen af direktiv nr. 85/374, der forventes at komme i år 2000.
Der er kort sagt nogle strengt juridiske grunde til, at vi ganske vist går ind for direktivet, men at vi ikke bifalder ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Barthet-Mayer
Hr. formand, kære kolleger, det er os parlamentsmedlemmer, der har ønsket dette forslag til retsakt og dette med god grund. Den skandaløse BSE-sag har medført, at vi har anmodet Europa-Kommissionen om snarest at fremsætte et forslag, der vil udvide basisdirektivets anvendelsesområde til basisprodukter, det vil sige landbrugsprodukter eller produkter fra fiskeri og jagt.
Vi kan i dag ikke afvise denne udvidelse, især med henblik på den ekstreme mistro hos forbrugerne over for indholdet på deres tallerkener og den i øjeblikket stigende industrialisering af metoderne i landbrugsproduktionen. Under alle omstændigheder eksisterer begrebet 0-risiko ikke, og når en producent bringer et ny produkt på markedet, ved han, at han løber en risiko, og at han kan udsætte forbrugerne for en risiko, hvilket bør være forbundet med en ret til skadeserstatning.
Det er sandt, at det ikke vil være rimeligt, hvis landbrugsprodukterne undgår denne generelle regel. Forbrugeren bør kunne nyde godt af den samme beskyttelse, uanset arten af det defekte produkt. Vi skal huske på, at det der er vigtigt med hensyn til objektivt ansvar, er den handling at bringe et produkt på markedet. Det drejer sig ikke om at finde de skyldige, men om at finde de ansvarlige.
Landbrugsudvalget er fuldstændig klar over dette, ikke mindst fordi samfundet har behov for at få genskabt det gode forhold til landbrugssektoren, og fordi selve eksistensen af en sådan ordning under alle omstændigheder helt sikkert vil være en sand tilskyndelse til at markedsføre sunde og sikre kvalitetsprodukter.
Forslaget er derfor acceptabelt for Landbrugsudvalget, men det må dog ikke medføre, at man glemmer landbrugsprodukternes særlige karakteristika. Vi har derfor fremsat en række ændringsforslag - nogle er blevet vedtaget, og det er vi glade for - men vi beklager, at vi på grund af basislandbrugsproduktionens ekstreme afhængighed af ydre omstændigheder forslog at indføre en bestemmelse, der tog hensyn til dette forhold, idet den forhindrede direktivets gennemførelse i forbindelse med landbrugsprodukter i tilfælde af skader, der skyldes naturkatastrofer eller ulykkestilfælde. Vi synes heller ikke, at en sådan bestemmelse under nogen omstændigheder må anvendes som et illoyalt handelsinstrument af kunder, der nogle gange er eneaftagere af landbrugsprodukter.
Med hensyn til en vurdering af direktivet, som navnlig skal foretages af landbrugs- og jordbrugssektorerne, håber jeg, at de forslag, der går i denne retning, faktisk bliver vedtaget, for på dette tidspunkt vil alle landbrugets karakteristika være åbenbare for alle.
Mere generelt om det samlede direktiv kan vores gruppe - jeg taler om ARE-gruppen - ikke følge fru Roth-Behrendts forslag om det, som vi desværre har opfattet som en omvendt bevisbyrde. Det er den skadelidte, der skal bevise, at vedkommende er blevet skadet af et identificeret produkt. Derimod vurderer vores gruppe som ordføreren, at ansvarsbegrænsningen skal være på mere end de 10 år, der er foreslået af Kommissionen.
Vores gruppe støtter også fru Roth-Behrendt i endnu en gang at diskutere undtagelse fra ansvar i forbindelse med udviklingsrisici, en undtagelse, som efter vores mening ikke er rimelig i forbindelse med selve princippet om objektivt ansvar, der er knyttet til den handling at bringe et produkt på markedet.

Whitehead
Hr. formand, jeg ønsker ikke at videreføre diskussionen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om, hvorvidt denne betænkning er i orden eller ej. Min kollega fru Roth-Behrendt er sikkert lige så god en jurist som alle andre i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og det er rigtigt, at hun har fremsat betydelige ændringsforslag til forslaget fra Kommissionen. Det betyder imidlertid ikke, at alle i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er helt enige med hende.
Det er der en helt enkel grund til. Der er fordele og ulemper forbundet med den position, som fru Roth-Behrendt og de af os, der som den forrige taler har været medlemmer af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE, befinder os i. På grund af betænkningen af Medina havde vi lejlighed til i en krisesituation at fremsætte en enkelt reform. Det drejede sig om at få direktivet til også at dække basisprodukter. Set i lyset af vores erfaringer fra BSE-skandalen og vores nuværende viden om de farer, der i mange år kan være knyttet til basisprodukter, er det på sin plads, at Kommissionen fremsætter dette forslag, og at vi forsøger at forbedre det, så godt vi kan.
Jeg har en lidt divergerende opfattelse af, hvorvidt vi har været for vidtgående i vores bestræbelser på at forbedre og udbygge det. Jeg er enig med ordføreren i synspunktet om, at ansvarsbegrænsningen på 10 år ikke er tilstrækkelig, og at de oprindelige beløbsgrænser for skadeserstatning var utilstrækkelige i betragtning af den sammenhæng, som betænkningen blev skabt i, nemlig rædslerne fra BSE-skandalen. Jeg går derfor ind for ændringsforslagene. Jeg roser fru Roth-Behrendt for hendes forsøg på i sidste øjeblik at skabe en kompromisløsning. Som hun ved, har jeg problemer med at acceptere bevisbyrden, sådan som den er fremstillet i ændringsforslagene, samt spørgsmålet om udviklingsrisiko.
Hvad angår bevisbyrden og ændringsforslag 12: Hvis man siger, at der er en årsagssammenhæng, hvis der kan påvises en tilstrækkelig sandsynlighed, så synes jeg, at der er for stor en grad af tilfældighed. Problemet er, at uanset hvor vanskeligt det kan være at bevise et krav om skadeserstatning, så skal man kunne påvise, at et givet produkt fra en given producent har forvoldt en given skade. Det kan tage længere tid, men man kan ikke sige, at det er et spørgsmål om en følgeslutning. Det er et af problemerne med ændringsforslag 12 i dens nuværende udformning.
Til sidst vil jeg sige, at hvad angår udviklingsrisikoen, lider vi under det faktum, at det er en nødforanstaltning, der er indført i al hast. Problemet er, at vi skal se nøje på medlemsstaterne og deres civilretlige ansvar for at se, hvor udviklingsrisikoen fører os hen, hvis den medtages eller udelades. Det er mere passende at gøre det i forbindelse med revisionen i år 2000.
Når det er sagt, og mit synspunkt er sandsynligvis i mindretal i Miljøudvalget, så beundrer jeg i høj grad ordførerens arbejde.

Grossetête
Hr. formand, kære kolleger, vi har i dag diskuteret en udvidelse af anvendelsesområdet for direktiv 85/374/EØF om produktansvar til også at omfatte landbrugsprodukter
Kommissionens forslag er godt, for det er et svar på en anmodning fra Parlamentet i forbindelse med krisen om kogalskab. Forslaget adskiller definitionsspørgsmålene med hensyn til de forarbejdede produkter og landbrugsprodukterne, som man netop ville have ved gennemførelsen af dette direktiv. Problemet er betænkningen af fru Roth-Behrendt. Under påskud af gavmildhed og ved at støtte sig til den følelsesmæssige side af BSE-krisen ændrer hun fuldstændig grundlaget for direktivet fra 1985 ved at vende op og ned på bevisbyrden, ophævelse af klausulen om videnskabelig udvikling, ophævelse eller forlængelse af handlingsfristen for eventuelle ofre osv.
Ordførerens forslag ødelægger balancen mellem beskyttelsen af forbrugerne og de erhvervsdrivendes retlige sikkerhed. Selvfølgelig har ordføreren mødt mange vanskeligheder - i øvrigt er diskussionen om denne betænkning gentagne gange blevet udsat - og ordføreren har forsøgt at moderere sine forslag. Hun foreslår os ændringsforslag og kompromiser, men hvilke kompromiser drejer det sig om? Der har ikke været noget kompromis med andre politiske grupper, og nogle ændringsforslag er kun underskevet af 29 medlemmer.
Dette er ren demagogi, nu hvor valgkampen nærmer sig, men forbrugerne er under alle omstændigheder ansvarlige personer, ofte er de selv producenter, og de ved, at direktivet fra 1985 ikke bør ændres. Der er i øvrigt fare for, at domstolene overbelastes, da de vil få meget svært ved juridisk at fortolke størstedelen af ændringsforslagene, som mildest talt er modstridende og for størstedelens vedkommende vage.
Hvem har i øvrigt beregnet de økonomiske konsekvenser af fru Roth-Behrendts ændringsforslag? Hvis man ser på de økonomiske konsekvenser, opdager man, at de er overdrevne, og man tør ikke forestille sig følgerne heraf, ikke kun for hovedsektorerne som lægemiddelsektoren og forskningssektoren, men også for alle vores små og mellemstore virksomheder og industrier og for vores landmænd, som vi har talt meget om i dag.
Lad os endelig vente på Kommissionens grønbog om dette direktivs gennemførelse. Kommissionen skal forelægge grønbogen for os efter at have rådført sig grundigt med de forskellige parter, og vi ved også, at grønbogen skal forelægges senest den 1. januar 2000, og jeg vil i øvrigt gerne vide, om Kommissionen har til hensigt at overholde denne frist. Men så vidt jeg ved, er den 1. januar 2000 meget tæt på. Det ser for øvrigt ud, som om fru Roth-Behrendt fuldstændig har glemt at rådføre sig med parterne i denne forbindelse.
Dette er grundene, som efter min mening er særlig alvorlige, til, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe ønsker, at vi ikke handler i hast, at vi ikke hurtigt beslutter os for at ændre indholdet af et så vigtigt direktiv som dette. Det er grunden til, at PPE-gruppen stemmer mod alle fru Roth-Behrendts ændringsforslag.

Olsson
Hr. formand, forslaget om at udvide direktivet til også at omfatte landbrugsråvarer kom fra Parlamentet. Det er nu glædeligt, at det er gjort. Roth-Behrendt har, som den ambitiøse politiker hun er, benyttet lejligheden til ikke bare at skrive om dette, men også om andre sager. Jeg synes måske nok, at det er en frihed, som vi kan tage os. Det er på denne måde, at vi kan påvirke politikken. Jeg vil kommentere disse sager lidt.
Hvad angår en forøgelse af den maksimale begrænsning af ansvaret fra ECU 70 millioner til ECU 140 millioner, hvilket er med i det sidste ændringsforslag, tror jeg, at vi kan støtte dette. Det samme gælder i princippet også den forlængede forældelsestid, eftersom der er lange inkubationstider, og alt dette tager meget lang tid.
Forslaget om bevisbyrden, som nu måske ikke er omvendt, men i hvert fald delt på en anden måde end tidligere, er meget tiltalende. Jeg vil gerne handle sådan, at jeg hjælper den lille mand imod den store virksomhed. Det er der brug for. På den anden side ved vi ikke rigtigt, hvad virkningerne bliver af en sådan forandring, det vil sige, hvordan virkningerne bliver for erhvervslivet. Det samme gælder for udviklingsrisiciene. Man skal fra industriens side, eller fra landbrugets side, vide, hvad man gør, selv når man udvikler nye produkter. Der må da være en mulighed for at løbe visse risici, ellers sker der aldrig noget.
Disse to forslag er der ikke gjort tilstrækkeligt rede for i Roth-Behrendt-betænkningen. Derfor vil jeg henvise til ændringsforslag 9, hvor vi slår fast, at Kommissionen hvert femte år skal levere en rapport til Parlamentet og til Rådet. Det skal således ske senest i slutningen af år 2000. Hensigten skal da også være at gennemføre en generel gennemgang af dette direktiv.
Jeg håber, at Kommissionen virkelig tager denne debat og forslagene - selvom de ikke skulle blive vedtaget - ad notam og gennemgår virkningerne af disse ændringsforslag. Siden kan vi diskutere dem her i Parlamentet igen.

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, vi har fået forelagt et forslag fra Europa-Kommissionen om, og læg godt mærke til det, at udvide fællesskabsbestemmelserne om objektivt produktansvar til basislandbrugsprodukter og produkter fra jagt.
Jeg vil starte med at bemærke, at ordføreren skyder over målet, for hun får tilegnet sig et lovgivningsinitiativ. Hun vil således diskutere alle bestemmelserne om defekte produkter og ikke kun om landbrugsprodukterne, hvilket ikke forekommer mig særlig rimeligt, især fordi Europa-Kommissionen til næste år forbereder en ændring af direktivet om defekte produkter, og fordi visse medlemslande - som Frankrig - kun lige har gennemført det generelle direktiv i lovgivningen.
Ordføreren vil også gerne diskutere og ændre visse betingelser, der allerede er anført i det nuværende direktiv. Vi vil kun fremhæve to af dem. For det første ophæver ordføreren begrebet objektivt ansvar, som medfører, at ofret i forbindelse med et defekt produkt ikke længere skal bevise årsagssammenhængen mellem defekten på produktet og skaden for, at producentens produktansvar træder i kraft.
For det andet ønsker ordføreren, at klausulen om ansvarsfritagelse af den såkaldte udviklingsrisiko udgår, hvilket betyder, at producenten bliver betragtet som ansvarlig, selvom den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, hvor produktet er bragt på markedet, overhovedet ikke har gjort det muligt for ham at opdage fejlen.
Fru Roth-Behrendt, hvis De har givet Deres børn et produkt, og De bagefter opdager, at produktet var dårligt, skønt De ikke har noget bevis, vil De så ændre alt dette?
Denne klausul om ansvarsfritagelse er blevet vedtaget af nogle medlemsstater, som således kan udvikle deres farmaceutiske forskning. Europa-Parlamentets ophævelse af klausulen om ansvarsfritagelse af vil medføre en flytning af den europæiske forskning og produktudvikling til konkurrerende lande, som ikke har accepteret en sådan bestemmelse, eller som endnu tilgodeser den. Dette medfører, at mulighederne for borgerne i Den Europæiske Union for at anvende visse lægemidler vil blive forsinket, og man kan forestille sig, at forsikringsselskaberne ikke vil løbe denne risiko.
Klausulen om ansvarsfritagelse er i øvrigt juridisk godkendt af Domstolen i en afgørelse af 29. maj 1998. Det forekom på det tidspunkt Domstolen urealistisk og ufornuftigt ikke at tage hensyn til denne klausul. Fastholdelsen af klausulen om ansvarsfritagelse retfærdiggøres endnu mere af, at den ikke bare lader ofrene uden mulighed for appel, idet det vil være muligt at benytte sig af de rettigheder, der er anerkendt af bestemmelserne om kontraktmæssigt, ikkekontraktmæssigt eller socialt ansvar, som der står i artikel 13 i direktiv af 25. juli 1985.
På grund af disse to ændringer og af mange andre, som vi ikke kommenterer, og som, og det skal vi huske, går uden for rammerne af fru Roth-Behrendts opgave, gør ordføreren Europa-Kommissionens kompetence til lovgivningsinitiativer til sin. Disse ændringer giver ikke større beskyttelse for forbrugerne, men truer i særlig grad producenterne og kan få alvorlige konsekvenser for visse producenters vaklende økonomi og for arbejdspladserne. Derfor stemmer vores gruppe imod fru RothBehrendts ændringsforslag.

Breyer
Hr. formand, vi har som gruppe glædet os over Kommissionens forslag, men i endnu højere grad over den virkelig ambitiøse og modige betænkning af fru Roth-Behrendt, fordi den er den eneste, der har draget konsekvenserne af BSE-skandalen. Så meget mere beklager vi, at flertallet af EU-parlamentarikerne ikke følger ordføreren, men at flertallet, især de store politiske grupper, derimod lader sig misbruge af industrien. Jeg kan overhovedet ikke forstå de argumenter, der er frembragt på det seneste vedrørende den finansielle risiko for virksomhederne.
Når landbruget siger, at det ønsker at være en virksomhed, så må det også opføre sig tilsvarende! Her handler det jo netop om, at der med ansvaret skabes et instrument, således at industrien og landbruget langt om længe også kan leve op til deres eget ansvar. Vi må dog ikke skabe nogen indirekte subsidier her, idet vi frigør disse virksomheder fra forpligtelsen. Det må jo være et af retsstatens principper, at de potentielle ofre - og det er forbrugerne - beskyttes mere end de potentielle gerningsmænd, og det er nu engang industrien!
Når man taler om strenge ansvarsbestemmelser, skulle det have betydet, at det ikke længere er muligt at komme uden om. Det ville have betydet beskyttelse af forbrugerne. Det, man påtænker at gøre nu, er at udvande betænkningen. Den er godt nok stadig bedre end det, der sker i praksis i dag, og derfor vil vi stemme for med store mavesmerter, men den medfører ikke nogen forbedring for forbrugerne. Tværtimod, den fører til guldrandede lønsedler til advokaterne fremover, og derfor mener jeg, det er så beklageligt, at det ikke lykkes os langt om længe at gennemføre det, vi altid kræver, nemlig ikke alene beskyttelsen af forbrugerne og forsigtighedsprincippet, men også det ansvar, vi i øvrigt altid kræver, industrien skal påtage sig.
Jeg vil gerne endnu en gang rette en hjertelig tak til ordføreren, som virkelig har gjort et ambitiøst forsøg her, men jeg mener, at kompromisforslagene er meget udvandende. Det er meget beklageligt, at det for os som Europa-Parlament ikke lykkes virkelig at give forbrugerbeskyttelsen førsteprioritet. Jeg mener, det var det mindste, vi skulle have forsøgt som parlament. Det går ikke, fru Grossetête og hr. Olsson, at vi altid kun repræsenterer industriens interesser. Vi skulle have forsøgt - jeg håber, De indser det ved afstemningen i morgen - virkelig at give forbrugerbeskyttelsen og de potentielle ofre førsteprioritet.

Blokland
Hr. formand, så sent som i dag meldes der om nye tilfælde af BSE. Der hersker derved blandt forbrugerne en tiltagende usikkerhed om kvaliteten af kød. I dette lys er det godt, at vi beskæftiger os med dette emne i dag. Det var jo i anledning af BSE-krisen, at ændringen af direktiv 85/374 blev foreslået.
Kommissionens forslag forsøger at fremkomme med en løsning på det stadig manglende ansvar for primære landbrugsprodukter. Det glæder mig. Landbrugsproducenter er ligesom deres kolleger i erhvervslivet ansvarlige for kvaliteten af deres produkter. Produktansvar for primære produkter stimulerer landmænds ansvarlige adfærd. Desuden løses med de foreslåede ændringer uklarheden om spørgsmålet, hvornår et produkt har undergået en første bearbejdning eller forarbejdning.
Foruden en udvidelse af ansvaret til også at omfatte primære landbrugsprodukter henleder ordføreren også opmærksomheden på en række svage punkter med hensyn til det eksisterende direktiv. Nu hvor vi alligevel beskæftiger os med behandlingen af dette direktiv, er jeg tilhænger af med det samme at medtage disse lakuner i ændringen. Det forebygger dobbelt arbejde. Jeg roser derfor ordføreren for hendes nøjagtighed. De foreslåede ændringer sørger for en bedre beskyttelse af forbrugerne. De er for øvrigt mindre opsigtsvækkende, end mange reaktioner fra producenter får os til at tro. I en række medlemsstater er de pågældende ændringer allerede realiseret for en rum tid siden. Jeg støtter disse ændringer, fordi jeg mener, at forbrugernes og producenternes stilling bør være ens. Dette er til gavn for det indre markeds funktion.
Jeg vil til sidst komme nærmere ind på én af disse ændringer ved hjælp af et eksempel. På grundlag af det nuværende direktiv er det muligt, at en forbruger køber en vaskemaskine, som sætter hele vedkommendes køkken under vand. Forbrugeren kan vise, at der er tale om en mangel, at han har lidt skade og også årsagssammenhængen mellem skade og mangel. Han kan imidlertid ikke få nogen skadeserstatning, fordi producenten har udbetalt det maksimale beløb i skadeserstatninger. Han er simpelthen uheldig, idet han ikke er den første, men en af de utallige, som kræver skadeserstatning. Den slags situationer skal undgås. Jeg opfordrer derfor til ophævelse af maksimumsgrænsen for skadeserstatninger.

Hager
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at forbrugerne har krav på en fuldstændig beskyttelse, der dækker hele kæden af fødevarer og ikke først træder i kraft på et vist forarbejdningstrin. Med andre ord: Jeg glæder mig meget over den ændring af direktivet om produktansvar, som Kommissionen har foreslået som en konsekvens af BSE-krisen, og med hvilken man ønsker at udvide direktivets anvendelsesområde til også at omfatte bedrageriprodukter fra landbruget.
Derimod er jeg ikke indforstået med, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har spændt buen for hårdt med sine forslag og ændringsforslag. Jeg kan ikke bedømme, hvorvidt man her var bevidst om konsekvenserne for industrien, især de små og mellemstore virksomheder, og landbruget, som man næsten ikke kan vurdere, og også om det sagligt ubegrundede og til dels systemmodstridende indgreb i national civilret. Jeg kunne godt have tænkt mig et andet øjemål her. Her tænker jeg på de problemer, der bliver fremhævet igen og igen, vedrørende bevisbyrden, udviklingsrisikoen og også fjernelsen af selvrisiciene. Jeg mener i øvrigt, at ordførerens fremgangsmåde understreger det berettigede i forslaget fra den østrigske justitsminister, Michalik, som han fremsatte på det uformelle møde mellem justits- og indenrigsministerene i sidste uge, og ifølge hvilket Rådet (retlige og indre anliggender) også bør forhandle om retlige emner, der bliver behandlet i andre taler, for at få styr på disse retlige problemer. Vi kan ikke følge ordførerens forslag.

Lienemann
Hr. formand, kære kolleger, fru Roth-Behrendts opgave har været yderst vanskelig. Hun havde til opgave at opfylde Europa-Parlamentets og offentlighedens forventninger med hensyn til den triste sag om BSE, og den simple ajourføring af direktivet fra 1985 til at omfatte basislandbrugsprodukterne kunne åbenbart ikke opfylde disse forventninger. Vi kan derfor kun beklage, at Kommissionen, for at tage højde for denne kedelige oplevelse, ikke har taget initiativ til at opstille de punkter, der fortjente en hurtig ajourføring.
Fru Roth-Behrendt har opstillet punkterne på en liste. I slutningen af udvalgsmødet fremkom et vist antal forslag, der ikke forekom os særlig afbalancerede, med hensyn til nogle bekymringer, der angår os alle, nemlig ligevægt mellem beskyttelse af forbrugeren, som har den største prioritet, og det at producenten ikke bliver offer for, lad os sige, tilfældigheder og uretfærdige opfattelser, der systematisk går ham imod, og en stor interesse for spørgsmålet om fremtiden for forskning og udvikling.
Fru Dagmar Roth-Behrendt har gjort en indsats for at lave et forlig, et kompromis. Hun har gjort sig umage for at finde frem til en løsning, som kunne være et fremskridt, og som ikke sår tvivl om den oprindelige balance i direktivet fra 1985. Jeg synes for en stor dels vedkommende, at disse forslag går i den rigtige retning. Jeg har dog alligevel to forbehold.
Vi stemmer imod ændringsforslag 12 om bevisbyrden, fordi det er tvetydigt. Fru Roth-Behrendt insisterer i sin forklaring på, at der ikke er omvendt bevisbyrde, men de formuleringer, der har til formål at gøre forsvaret lettere for forbrugerne og de skadelidte, forekommer os juridisk set alt for vage. Jeg tænker især på formuleringen: »... er det tilstrækkeligt, at den skadelidte dokumenterer skadens indtræden (...), og at der er en tilstrækkelig reel mulighed for årsagssammenhængen«. Begrebet »reel mulighed« eksisterer ikke i fransk ret, og det forekommer mig svært at definere begrebet.
Jeg vil også lige tilføje, at spørgsmålet om fristen ikke må udgå, og selvom udtrykkene i ændringsforslag 13 om definitionen af skjulte fejl eller mangler skal forbedres, mener jeg, at den indstilling, som kan gøre det muligt at forlænge fristen, i visse særlige tilfælde, som ikke vil være generelle tilfælde, er nødvendig, og Parlamentet bør ved førstebehandlingen sikre denne villighed til dialog, der kan føre til en tilfredsstillende situation for alle.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give fru Roth-Behrendt en kompliment, for hun har jo med megen kreativitet og megen opfindsomhed, som det sømmer sig for et rigtigt parlamentsmedlem, undersøgt grænserne for det forslag, som Kommissionen har tilsendt os. Det betyder også, at man kan støde på uforudsete problemer. Jeg er egentlig ikke enig med medlemmerne af Retsudvalget, som siger, at en række ændringsforslag er uantagelige. Hvorfor er jeg ikke enig med dem? Fordi jeg tror, at Europa-Parlamentet takket være den kendsgerning, at vi altid har undersøgt grænserne, også har kunnet opnå et stort antal løsninger. Det var det første punkt.
Nu kommer jeg til indholdet. Jeg har netop sagt, at man også kan gå for vidt i nogle tilfælde. Jeg tilslutter mig helhjertet Kommissionens forslag om også at lade primære landbrugsprodukter henhøre under direktivets anvendelsesområde. Jeg tror, at fru Roth-Behrendt også må være tilfreds med, at resultaterne fra hendes BSE-udvalg dermed med rette gennemføres.
Vi har her at gøre med et direktiv om produktansvar, hvilket også i 1985 var et dristigt foretagende, jeg har set efter i det fuldstændige forhandlingsreferat. Det er nu netop disse grænser, som ordføreren, og jeg tror også Parlamentet, støder på. Selvfølgelig er der en række problemer. Det, som ordføreren har gjort opmærksom på med hensyn til f.eks. ændring af bevisbyrden, den fuldstændige placering af udviklingsrisikoen og forlængelsen af ansvaret, er jo en række problemer, som skal løses. Det betyder ikke, at vi kan gøre det på nuværende tidspunkt, fordi jeg tror, at den måde, hvorpå forslaget også er drøftet i vores respektive baglande, har vist, at en række ændringsforslag, således som disse nu foreslås, endnu ikke er modne i øjeblikket. Det betyder også, at der med hensyn til Retsudvalgets forslag, det vil jeg også gerne bede ordføreren om, endnu en gang indbygges et evalueringsmoment, at vi endnu en gang undersøger, om vi ved at høre begge sider også kan komme videre og se, om der er brug for yderligere tilpasninger, og om disse er hensigtsmæssige, og at dette forslag tages op endnu en gang.

De Clercq
Hr. formand, jeg har to fundamentale indvendinger imod forslaget til betænkningen og de stillede ændringsforslag. Den første er en formel indvending. Jeg henviser i den forbindelse til Retsudvalgets udtalelse, hvori det foreslås, at de af ordføreren stillede ændringsforslag er uantagelige. Ikke fordi vi i Europa-Parlamentet skal begynde at begrænse vores egne beføjelser, men fordi den institutionelle balance mellem de europæiske institutioner skal bevares. Dans la vie il faut connaître ses limites .
Den anden indvending vedrører indholdet. Udvidelsen til også at omfatte primære landbrugsprodukter bifalder vi, men de øvrige yderligere foreslåede ændringer af direktivforslaget er meget gennemgribende, og jeg spørger mig selv, om der er tænkt over konsekvenserne. Jeg spørger mig selv, om det i forvejen er undersøgt, hvilke konkrete følger de foreslåede ændringer vil få på området, bl.a. med hensyn til bevisbyrden, forældelsesfristen, fjernelsen af en finansiel fritagelse eller af et maksimum for skadebeløb.
Jeg er bange for, at strengere foranstaltninger med hensyn hertil vil virke modsat. En sådan udvidelse af ansvaret vil afholde producenterne fra at markedsføre varer, hvorom det ikke er absolut sikkert, at de er skadefri. Dette vil have den konsekvens, at også forbrugerne bliver ofre i betragtning af, at vores virksomheders innovationsproces og således fremgangen i høj grad vil risikere at blive bremset. For hvilken virksomhed vil stadig investere i ny forskning og udvikling, hvis udviklingsrisikoen ikke sikres? Herved vil også vores virksomheders konkurrenceevne på verdensplan aftage noget mere, hvilket igen kan have en overordentlig skadelig indflydelse på beskæftigelsen.
Af alle disse grunde er jeg tøvende over for det, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har fremlagt. Også her gælder il faut connaître ses limites .

Buffetaut
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i forbindelse med udvidelsen af direktivet om produktansvar til basislandbrugsprodukter og produkter fra jagt anså Udvalget om Miljø - og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse det for rigtigt at vedtage ændringsforslagene ved for øvrigt at genoptage bestemmelser, som var blevet diskuteret voldsomt under det forberedende arbejde til det oprindelige direktiv for til sidst at blive afvist. Jeg tænker navnlig på den omvendte bevisbyrde og ophævelsen af klausulen om ansvarsfritagelse for udviklingsrisiko.
Vi har to væsentlige indvendinger. Den ene angår det juridiske aspekt, mens den anden vedrører grundlaget og har med økonomiske motiver at gøre. Man kan for det første med rette spørge sig selv om berettigelsen for dette forslag, der består af en ændring af direktivet fra 1985, og ikke af en begrænsning af formålet med det forslag til direktiv, som Kommissionen forelagde os.
Ordførerens ændringsforslag 2-9 beskæftiger sig således med dette oprindelige direktiv og ikke Europa-Parlamentets og Rådets forslag til direktiv, som er blevet forelagt os. Ved at vedtage sådanne ændringsforslag tog Kommissionen i virkeligheden initiativ til lovgivning, som, indtil andet er bevist, er den enekompetence, som Kommissionen har.
Hvad angår grundlaget, er det klart, at de ændringer, som er blevet forelagt, på en fuldstændig ufornuftig måde vil gribe forstyrrende ind i de kontraktmæssige forhold og pålægge virksomhederne omkostninger - navnlig i forbindelse med forsikring for SMV - som nogle ikke vil være i stand til at klare.
Angående kompromisforslagene forekommer disse mig ikke mere acceptable. På den ene side indfører de et højst usikkert juridisk begreb, begrebet om reel mulighed for årsagssammenhæng, som kunne være kilde til adskillige tvistemålssager, og på den anden side gør de virksomhedernes omkostninger større ved at fordoble foreskriftens varighed og den øvre grænse for ansvaret. Endelig kan man spørge sig selv, hvorfor man sådan skal forhaste sig uden at vente på Kommissionens grønbog om anvendelsen af direktivet fra 1985?
Alle disse grunde gør, at vi stemmer imod fru Roth-Behrendts ændringsforslag.

Valverde López
Hr. formand, først vil jeg udtrykke min støtte til indlægget af min kollega, fru Grossetête, og jeg vil også give udtryk for min fuldstændige støtte til Europa-Kommissionens forslag om at udvide dette direktivs anvendelsesområde til at omfatte produkter fra landbrug og husdyrbrug som en foranstaltning til bedre beskyttelse af forbrugernes interesser. På den anden side kan vi ikke støtte forslagene i ordførerens betænkning, da vi ikke mener, at de er hensigtsmæssige set ud fra et politisk synspunkt, og da de ikke er tilstrækkeligt juridisk begrundede, hvilket mange af mine kolleger allerede har givet udtryk for.
Men vi bør alle lære noget af denne betænkning. For det første må vi ikke glemme, at da vi i sin tid forhandlede om dette direktiv om produktansvar, lod vi os påvirke, og vi udelod landbrugsprodukterne af dette direktiv. I dag må vi erkende vores fejl og rette den.
For det andet har nogle pressionsgruppers juridiske tjenester i den senere tid oversvømmet medierne med påstande, der kan skabe forvirring om karakteren af Fællesskabets institutioner og vores arbejde ved f.eks. at påstå, at Parlamentet ikke har beføjelse til at fremsætte visse ændringsforslag. Og Parlamentet har ikke - det er vigtigt at understrege over for den offentlige mening - andre begrænsninger i at fremsætte ændringsforslag end selve traktaten, og selv traktaten er en åben traktat, for den har en »gummiartikel« - artikel 235 - som giver Rådet mulighed for om nødvendigt at udvide kompetenceområder, såfremt Kommissionen anmoder om det, og Parlamentet støtter det.
På den anden side anvendes fællesskabsretten - siges det gang på gang - parallelt med national ret. Det drejer sig om en fejlagtig påstand, som De Europæiske Fællesskabers Domstol afkræfter dag efter dag. Fællesskabsretten kommer i første række, som det allerede er bestemt.
Vi må også lykønske formanden for Parlamentet med den udmærkede beslutning om ikke at erklære, at ordførerens ændringforslag ikke måtte fremsættes, selvom vi ikke bryder os om dem, og selvom han har måttet se bort fra selveste Retsudvalgets holdning, for det havde været et politisk og retligt fejltrin.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, udvidelsen af ansvaret uden skyld, således som Kommissionen har foreslået, får vores fulde støtte. Som mine liberale kolleger allerede tidligere har understreget, kan imidlertid heller ikke jeg gå med til den vidtgående udvidelse af ansvaret, således som ordføreren har foreslået. Jeg er navnlig imod flytningen af bevisbyrden, imod ansvaret for de såkaldte udviklingsrisici samt imod afskaffelse af forældelsesfristen.
Vi må regne med, at vi i Europa i modsætning til USA har valgt en udvidet produktlovgivning. På denne måde giver myndighederne forbrugerne en slags garanti for, at de produkter, som er på markedet, opfylder alle normer og som følge deraf er sikre og sunde.
Hvis vi støtter ordførerens forslag, vælger vi en kombination af både en omfattende produktlovgivning og et omfattende ansvar. Et udvidet ansvar er i denne europæiske sammenhæng uigennemførligt for producenten. Det ville ikke blot betyde en alvorlig bremse for virksomhedernes innovationsproces, men det ville også yderligere føre til ubetalelige forsikringspræmier for producenterne, hvilket ville få omkostningerne i forbindelse med nye produkter til at stige. Det er f.eks. uacceptabelt for den farmaceutiske sektor, hvor der konstant søges efter nye lægemidler.
Derfor vil vi stemme imod alle ændringsforslag, som vil udvide ansvaret overordentligt meget.

Thyssen
Hr. formand, direktivet om produktansvar, som forunderligt nok er fremlagt i den første fase af forbrugerpolitikken, var et revolutionært indgreb i ansvarsretten. Men at det stammer fra før Den Europæiske Fællesakt og fra før Maastricht, betyder ikke automatisk, at det er forældet. Den, som er offer for en mangel ved et produkt, har siden direktivet ret til skadeserstatning fra producenten, uden at vedkommende skal bevise producentens forsømmelse, fejl eller skyld. Hvis ingen producents fejl skal bevises, er der stadig en risiko tilbage. Risikoen har siden direktivet ligget hos producenten af det mangelfulde produkt, som er årsag til skaden.
Dette vidtgående indgreb i den klassiske retslære retfærdiggjorde og retfærdiggør stadig, at der, idet man vil sørge for en vis balance, stilles grænser for dette ansvar: grænser i tiden, en forældelsesfrist og bestemmelserne vedrørende de såkaldte udviklingsrisici. Der er ikke noget som helst tilstrækkelig grundigt argument for at ændre direktivet på disse områder, i hvert fald ikke inden der har været et grundigt samråd med alle involverede. Dette er for øvrigt også tilfældet, for så vidt angår bevisbyrden.
Afvigelser på disse områder har Parlamentet heller aldrig bedt om. Hvad vi har bedt om, har vi fået. I Undersøgelsesudvalget om BSE er vi gået ud fra, at udelukkelsen af de primære landbrugsprodukter ikke længere var accepteret eller acceptabel. Mellem 1985 og i dag er landbruget selv grundigt ændret, og teknikken har også i denne sektor fået stor succes. Men mellem 1985 og i dag har der også været BSE-krisen. Denne har skadet tilliden til fødevarers sikkerhed. Også derfor er udvidelsen af direktivet om produktansvar forsvarlig. Det betyder en ekstra beskyttelse, lad os heller ikke glemme det, af forbrugernes sikkerhed. Det vil være en stimulering til også at vinde forbrugernes tillid til landbrugssektoren tilbage. I den forstand har ikke blot de europæiske forbrugere, men også selve landbrugssektoren gavn af det.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, fru ordfører, mine damer og herrer, jeg indrømmer gerne, at jeg ikke er bonkammerat med denne betænkning, men fru Roth-Behrendt, De er en intelligent kvinde! Jeg står netop og forestiller mig, at vi også inddrager vildt. Alle ved, at man kan blive meget alvorligt syg efter f.eks. en middag. Man bliver syg efter indtagelse af en vildtmiddag. Nu begynder jeg at tænke: Hvor er fasanen købt? Hvem skød den? Hvilket jagtdistrikt har den opholdt sig i, eller er den endda fløjet gennem forskellige jagtdistrikter? Eller har den måske krydset grænser? Jeg lever i en jægerfamilie tæt på den hollandske grænse. Havde denne fasan måske spist defekt korn, eller var det genetisk modificeret majs? På hvilken mark? Hos hvilken landmand? Eller måske defekt vildtfoder? Jeg stiller ganske enkelt spørgsmålene, fru Roth-Behrendt. Emnet er meget alvorligt, men jeg mener, at vi i det mindste skal forsøge at forklare, hvordan vi skal praktisere det, vi indfører her.
Jeg har også nogle spørgsmål angående forældelsen. Emnet er meget alvorligt, men når De har sagt, at 10 år er for kort tid, må jeg som lægmand ganske enkelt stille juristen spørgsmålet: Vil det så fremover betyde, at den, der overtager en landbrugsejendom, på en eller anden måde også skal overtage arveladerens, f.eks. faderens, produktansvar, eller hvordan forholder det sig? Jeg mener ganske enkelt, at Kommissionen har fremlagt et umodent forslag, der stadig skal revideres ganske betragteligt. Jeg har skam lært, at vi ikke kan indskrænke Kommissionens ret til at stille forslag, men det, vi meget vel kan gøre, er at kræve et revideret og bedre forslag fra Kommissionen end det, vi sidder med i dag.
Jeg mener, at hvis det kommer dertil, er det ret vigtigt for os set ud fra en landbrugsmæssig synsvinkel, at man også inddrager de forudgående trin i højere grad, frøavlerne, de genetisk modificerede produkter osv.

Schierhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, som repræsentant for landbruget vil jeg gerne gøre opmærksom på, hvor vigtigt det er med en for landmændene fornuftig ordning for defekte produkter. Kravet om fejlfri produkter af høj kvalitet er både i forbrugernes og landbrugets interesse. Hvad angår landmændenes ansvar for defekte produkter, skal det dog under alle omstændigheder sikres, at producenterne af landbrugsråprodukter - såsom såsæd, plantebeskyttelsesmidler, gødning og dyrefoder i henhold til direktiv 85/374/EØF - hæfter.
Landmændene som producenter af basislandbrugsvarer må under ingen omstændigheder drages til ansvar for fejl ved råprodukter, fordi de ikke har nogen indflydelse på dem. Derfor er det især vigtigt, at man udtrykkeligt holder fast ved, at der ved begrebet »producent« ikke kun forstås producent af det færdige produkt, men også producent af en råvare eller et delprodukt. I den forbindelse skal der under alle omstændigheder tages hensyn til, at der ved råvarer til land- og skovbrugsprodukter også forstås den såsæd og det genetiske materiale, der blev anvendt til produktionen af såsæd.
Desuden skal der ved råvarer også forstås gødning, plantebeskyttelsesmidler og dyrefoder, der anvendes til produktionen af land- og skovbrugsprodukter. Ud fra et landbrugsmæssigt synspunkt er disse forudsætninger for en ansvarsordning, der vedrører landmændene, også absolut nødvendige af hensyn til forbrugerne og landmændene.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan fuldt ud tilslutte mig min kollega Casini som medlem af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og vil gerne gøre opmærksom på, at der blev stemt om denne holdning næsten enstemmigt på tværs af grupperne. Derudover vil jeg gerne gøre opmærksom på følgende: EuropaParlamentet har flere gange og på de forskelligste steder krævet, at vi har brug for en bedre lovgivning, og som et af de grundlæggende krav har det opstillet den forudsætning, at vi inden for lovgivningen har et presserende behov for at lytte til de relevante industrikredse og derefter skal bedømme omkostningerne i forbindelse hermed.
Det går ikke, at Parlamentet bare sætter sig ud over disse krav. Jeg ønsker slet ikke at komme ind på indholdet af fru RothBehrendts ændringsforslag. Det er muligt, at det er hensigtsmæssigt, at man ændrer grænserne for ansvar for i det mindste delområder. Det er muligt, at det er hensigtsmæssigt, at forældelsesfristerne eventuelt ændres, eller at bevisførelsen ændres. Det ønsker jeg slet ikke at vurdere i dag, men for mig er det en absolut og uundgåelig forudsætning, at vi overholder de krav, vi stiller til Kommissionen, som har initiativretten, i det mindste, hvad angår de ændringer, som vi selv foretager.
Jeg mener, at vi diskvalificerer os selv som medlovgiver, når vi sætter os ud over sådanne krav. Det, der igen og igen gøres opmærksom på, nemlig at en ordning, sådan som fru Roth-Behrendt forestiller sig den, ville betyde øget beskyttelse for forbrugerne, er ikke tilstrækkeligt. Hvis vi ønsker øget beskyttelse for forbrugerne, bør vi da, for at være på den sikre side, samtidig kræve, at vi ikke længere spiser kød, eller at vi slet ikke længere producerer kød. Men det ville helt sikkert ikke være rimeligt. Jeg mener, at det virkelig ville være passende at argumentere noget mere sagligt her, noget mindre følelsesladet, det ville sagen have større gavn af. Vi får lejlighed til at diskutere mere sagligt, når Europa-Kommissionen som bebudet reviderer sit direktivforslag, og så vil alle disse argumenter kunne blive gennemgået. Det vil så være det rigtige tidspunkt.

Roth-Behrendt
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror jo ikke, at jeg ændrer mening i aften. De, der tror, at de kan overbevise andre i en sådan debat, er vel naive. Men lad mig komme ind på nogle af de kritikpunkter, der er blevet fremsat, først fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder - desværre er hr. Casini der ikke længere, men hr. De Clercq og fru Mosiek-Urbahn er her. Jeg finder det interessant, at det kommer fra et udvalg, der ikke beskæftiger sig med lovgivning så tit, i modsætning til mit udvalg, men når det så gør det, så gør det netop dét, De kritiserer mig for, nemlig videreudvikler lovgivningen.
Jeg henleder Deres opmærksomhed på, hvad De har gjort med patenteringsdirektivet. De har lovgivet om noget, som ikke stod i Kommissionens forslag, og jeg henleder Deres opmærksomhed på, hvad De eksempelvis gjorde i forbindelse med designerbeskyttelsen, i forbindelse med harmoniseringen af fællesskabsretten for designede eller beskyttede produkter. Dér opfandt De en helt ny godtgørelsesordning. Ikke et ord om det i Kommissionens forslag! Hvad er der galt med Kommissionens initiativret? Her præges man lidt af det at være. De udnytter det dér, hvor det er politisk opportunt for Dem. Jeg har ikke noget imod, at De argumenterer med, at mine ændringsforslag er indholdsmæssigt forkerte. Det kan vi tale om. Men kompetencen er egentlig ikke et plan, vi bør diskutere på.
Lad mig sige noget om indholdet. De, der siger, at jeg går for vidt med det, jeg foreslår, glemmer én ting i den forbindelse: De kan ikke sige konsekvent, her og udenfor foran Deres vælgere: Ja, vi ønsker at drage konsekvenserne af BSE-krisen, og så medtage lidt af det, Kommissionen gør, og i øvrigt sige: Jeg kan ikke få mere med! De, der kender mig, ved, at problemer er det sidste i verden, jeg frygter.
Vores kollega, der lige før mente det, burde kende mig bedre. Hun ved udmærket, at problemer snarere opmuntrer mig. Jeg har ikke noget problem med at acceptere et afstemningsnederlag, min gruppe heller ikke. Vi stemmer for, og vi kan også begrunde, hvorfor vi gør det. Jeg kan selvfølgelig godt forstå, at der var nogle af vores kolleger, der sagde, at det ville være forhastet. Set med deres øjne er det selvfølgelig forhastet, for hvis en medlemsstat gennemfører en lovgivning med 10 års forsinkelse, ikke i 1988, men først i 1998, ønsker de ikke ubetinget en ny ændring et par måneder senere. Det er heller ikke det plan, vi bør argumentere på.
Jeg kan godt forstå, at De siger, at vi jo ønsker en grundig forhandling. Det får vi også. Vi er ved førstebehandlingen. Kommissionen skal holde møde med Ministerrådet, når Parlamentet forhåbentlig overtager nogle af ændringsforslagene, hvis ikke dem alle, med flertal i morgen. Så får vi en fælles holdning, og De kan være sikker på, at Kommissionen så inddrager alle berørte parter såsom industrien og andre, der i øvrigt selvfølgelig for længst har fået indflydelse, og som også har talt med mig. Jeg synes også, det er fuldstændig legitimt at forsøge at opnå så stor en overensstemmelse som muligt, men overensstemmelse for alle berørte, ikke kun for industrien, men også for forbrugerne.
Jeg har ikke omvendt bevisbyrden. De, der siger det, har ikke forstået det. Jeg har kun ændret bevisbyrden i forbindelse med produkter, der ikke længere eksisterer. Den skadelidte har stadig bevisbyrden. I morgen får vi chancen for at bevise, at vi mente det alvorligt med BSE-skandalen, og i morgen beviser De med Deres stemme ved afstemningen ved navneopråb også, om De mente det alvorligt eller ej.

Monti
Hr. formand, det direktivforslag, vi drøfter i dag, tager sigte på at efterkomme en henstilling fra Europa-Parlamentet som følge af krisen i forbindelse med den bovine spongiforme encephalopati, BSE. Det drejer sig om forslaget om inden udgangen af september 1997 at udvide den produktansvarsordning, der omtales i direktiv 85/374/EØF, til også at omfatte naturlige landbrugsprodukter og produkter hidrørende fra jagt. Jeg vil gerne lægge vægt på denne frist i september 1997, som Europa-Parlamentet netop gav os for at opfordre os til at handle meget hurtigt. Kommissionen fandt det derfor hensigtsmæssigt at fremlægge sit forslag inden for den angivne frist, og det gjorde den den 1. oktober 1997.
Direktivet fra 1985 anerkender forbrugernes ret til erstatning for skader som følge af et defekt produkt uden at skulle bevise producentens skyld. Ved at udvide denne ret til også at omfatte landbrugssektoren medtager Kommissionen - og det vil jeg gerne understrege - et aspekt, som allerede var med i Kommissionens oprindelige forslag fra 1976. Alle de parlamentariske udvalg, der har behandlet denne tekst, og navnlig Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, er tilhængere af dette princip. Parlamentets kompetente udvalg mener dog, at forslaget bør vedtages, før man medtager de forskellige ændringsforslag, der i det store og hele kan opdeles i to grupper. Jeg vil desuden gerne takke ordføreren, fru Roth-Behrendt, for sammen med hr. Lehne og andre parlamentsmedlemmer at have fremsat nogle kompromisændringsforslag, som vi har undersøgt meget grundigt.
Ændringsforslagene i den første gruppe tager hovedsageligt sigte på at ændre basisdirektivet fra 1985 og går meget længere end den målsætning, der forfølges i Kommissionens forslag, og som begrænser sig til at udvide direktivet til at omfatte de naturlige landbrugsprodukter. Det drejer sig om ændringsforslag 3-9 og 11-15 vedrørende bevisbyrden, risikoen i forbindelse med de nye udviklinger, psykiske skader, selvrisiko, forældelsesfrister, ansvarsbegrænsning og revisionen af direktivet i år 2000. I den anden gruppe af ændringsforslag finder man dem, der tager sigte på at præcisere nogle punkter, som udelukkende vedrører landbrugsråvarer. Det drejer sig om ændringsforslag 1 og 2 om ansvaret for delprodukter og produktionsmidler og ændringsforslag 10 om forpligtelsen til at fremlægge en beretning om direktivets gennemførelse i år 2002.
Hvad angår den første gruppe af ændringsforslag, forstår Kommissionen godt de bekymringer, der har fået fru Roth-Behrendt til at foreslå en væsentlig ændring af basisdirektivet; en ændring, som går længere end det aktuelle forslag og EuropaParlamentets oprindelige henstilling. De spørgsmål, der rejses i ændringsforslag 3-9 og 11-15, kræver dog en mere indgående behandling end den, der hidtil er blevet foretaget i betænkningen fra det kompetente udvalg. En sådan behandling bør ske i en større sammenhæng end BSE-krisen. Kommissionen mener, at det rette øjeblik og den rette måde vil kunne findes ved den næste beretning om gennemførelsen af direktivet, som Kommissionen skal forelægge for Parlamentet og Rådet i år 2000. Forud for denne beretning vil der finde en omfattende høring sted ved hjælp af en grønbog; en høring, som vil være åben for alle de berørte sektorer. Jeg vil således gerne bekræfte, navnlig over for fru Grossetête, at vi udgiver denne grønbog inden den 1. januar 2000. To horisontale aspekter - nemlig udviklingsrisici, som er ukendte på det tidspunkt, hvor produktet bliver markedsført, og finansielle begrænsninger - vil blive behandlet særligt grundigt. Andre aspekter, som vil være genstand for en generel behandling, er de forskriftsmæssige begrænsningsperioder, sporbarheden, bevisbyrden, de typer skader, der er dækning for osv. Direktivets vigtighed set ud fra et socioøkonomisk synspunkt - hvilket blev understreget i flere indlæg - gør det ikke muligt at nøjes med nogle hasarderede løsninger.
Med hensyn til den anden gruppe - ændringsforslag 1, 2 og 10 - vil jeg på Kommissionens vegne sige, at jeg er helt enig i de målsætninger, de forfølger. Disse ændringsforslag er dog efter vores mening overflødige, da en korrekt fortolkning af artikel 2 og 3 i direktivet fra 1985 - som indfører et ansvar hos alle dem, der deltager i produktionsprocessen, herunder producenterne af produktionsmidler og delprodukter - og af artikel 21, der omhandler Kommissionens forpligtelse til at fremlægge en beretning om direktivets gennemførelse hvert femte år, gør det efter vores mening muligt til fulde at opfylde de angivne målsætninger. Kommissionen kan derfor ikke godkende de nævnte ændringsforslag.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg håber, at mine betragtninger vil berolige dem, der med ændringsforslag 1, 2 og 10 forsvarer landmændenes legitime interesser. Jeg håber ligeledes, at Europa-Parlamentet vil være enigt i denne indfaldsvinkel ved afstemningen i morgen, så vores medlovgiver, Rådet, for sit vedkommende får mulighed for at fortsætte behandlingen af forslaget med henblik på en fælles holdning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kultur 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0370/98) af Mouskouri for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om indførelse af et enhedsinstrument for planlægning og finansiering af samarbejdet på kulturområdet (Program »Kultur-2000«) (KOM(98)0266 - C4-0335/98-98/0169(COD)).

Mouskouri
Hr. formand, kommissærer, mine damer og herrer, det er mig en stor ære og samtidig et stort ansvar, jeg har fået overdraget, når jeg i dag fremlægger betænkningen om Kommissionens forslag vedrørende rammeprogrammet »Kultur - 2000-2004«.
Programmet iværksættes samtidig med starten på det nye årtusind og betegner en ny epoke for Det Europæiske Fællesskab og den europæiske borger. Måske berører dette program mest af alle de unge europæere, som er dem, der skal bygge vores fremtid på grundlag af den europæiske kulturs mangfoldighed. Med det nye program behandles kulturen for første gang som en helhed inden for rammerne af et fælles program, der erstatter de tre eksisterende programmer.
Det forslag, Kommissionen fremlagde, var ambitiøst, men ikke gennemskueligt og uden noget konkret indhold. Derfor ville det nye program også være vanskeligt at gennemføre, og det ville ikke være særlig tilgængeligt for den europæiske borger. Med den betænkning, jeg her vil fremlægge for Dem, er det gjort forsøg på at rette op på nogle fejl. Jeg tror, at vi alle kan være enige om, at kulturen ikke er vag og udefinerbar, men har et konkret indhold. Og i dag, mere end nogen sinde før, er kulturen en mangesidet industri, der skaber nye arbejdspladser. Endvidere er kultursektoren direkte forbundet med undervisnings- og uddannelsessektoren. Den europæiske kultur har med sin mangfoldighed et akut behov for vores støtte, så den kan overleve og udvikle sig.
Den første vigtige ændring vedrører programmets titel: Udtrykket »kulturelt samarbejde« dækker hverken over indhold, struktur eller mål for det nye program. Derfor foreslår vi, at man kalder det »kulturpolitik«. Med dette program lægger vi således grundlaget for en reel fællesskabspolitik for kultursektoren. Med hensyn til programmets struktur foreslår vi, at de enkelte kulturelle områder behandles separat med vertikale aktiviteter. På denne måde vil de aktioner, der udvikles, blive mere målrettede og vil tage hensyn til de enkelte kulturelle områders særlige behov. Men der vil også være horisontale synergier med henblik på et mere omfattende samarbejde med andre programmer.
Hvad programmets gennemførelse angår, mener vi, at der bør foregå et tæt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen. Derfor foreslår vi, at der nedsættes et rådgivende udvalg bestående af en repræsentant fra hvert medlemsland. Parallelt hermed arbejder et underudvalg bestående af eksperter foreslået af medlemsstaterne. På denne måde involveres landene aktivt i programmets gennemførelse. En evaluering af programmet er absolut nødvendig af hensyn til gennemsigtigheden og synliggørelsen. Derfor foreslår vi også en jævnlig evaluering af programmets resultater foretaget af Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne.
Jeg vil desuden sige et par ord om udviklingen af de europæiske kulturmidler. Hermed vil vi gerne på den ene side sikre en formidling af programmet på nationalt og regionalt niveau, så det også er tilgængeligt for lokale instanser. På den anden side ønsker vi også et samarbejde og en koordinering mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Dette er nødvendigt, hvis programmet skal have succes.
Inden jeg slutter, vil jeg gerne understrege to ting. Den første drejer sig om aftalerne om det kulturelle samarbejde. Vi har flere gange anmodet Kommissionen om at vise os en prøve på disse aftaler, da vi stadig ikke kender det nøjagtige indhold. Den anden ting, jeg gerne vil nævne, er budgettet. Det budget, Kommissionen har foreslået, er alt for lavt. Med ECU 167 millioner vil programmet være dømt til at mislykkes. Derfor foreslår vi, at man bevilger ECU 250 millioner, da vi ser dette beløb som det absolutte minimum, hvis et så vigtigt program skal gennemføres. Lad os ikke glemme, at det nye program vedrører Europas kulturelle fremtid, og at vi har et stort ansvar for de unge europæere og deres fremtid.
Mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har mange gange tidligere givet udtryk for, hvilken betydning det tillægger Europas kultur og kulturelle fremtid. Med vedtagelsen af den betænkning, vi her fremlægger, giver vi kulturen den plads, den fortjener. Samtidig bekræfter vi vores politiske vilje til at forstærke den kulturelle indsats i Den Europæiske Union og skabe et fælles europæisk kulturelt rum, hvor landenes kulturelle særegenheder og værdier kan komme til deres ret og udvikle sig.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Mouskouri for det arbejde, hun her har gjort, og for resultatet af hendes indsats.
Mine damer og herrer, dette program er et ambitiøst program, der først og fremmest er baseret på traktatens artikel 128, og som jeg tror vil få langt større betydning, end det ser ud til i dag, efterhånden som det udvikles. Netop derfor tager programmets udformning som et flerårigt rammeprogram sigte på, på grundlag af subsidiaritetsprincippet, at sikre samhørighed og større effektivitet. Og naturligvis er dette ikke kun noget, der gælder for de store programmer. Også programmer, der fungerer på mere beskedne vilkår, kan udvikle sig i denne retning. Og det bør naturligvis bære præg af en vis fleksibilitet. Det er et program, der vil udvikle sig. Vi ved ikke nøjagtigt, hvilken endelig form det vil antage, for de aktioner, der vil blive iværksat, er nye og banebrydende, og Europa-Parlamentets rolle er meget vigtig, da mange forslag bør følges og overvåges, så det foregår på den rigtige måde, og bevillingerne opbruges. Netop derfor vil jeg gøre opmærksom på, at den finansieringsramme, som i fru Mouskouris forslag forhøjes fra ECU 167 til 250 millioner, ikke er det endelige udgiftsmål, og at det er underlagt reglerne for god budgetforvaltning og budgetkontrol.
Endvidere bør vi huske på, at den generelle budgetramme endnu ikke er godkendt. Dette beløb anvender vi fornuftigt, og med den fleksibilitet, som vi forsøger at inddrage i de forslag, vi stiller, kan det være et element, som vil udvikle programmet meget. Og hvis det senere viser sig, at der er behov for flere midler, kan der foretages de nødvendige justeringer. I henhold til erklæringen af 6. marts 1995 udgør dette beløb det primære referencegrundlag for budgetmyndigheden inden for rammerne af den årlige budgetprocedure. Derfor bør størrelsen på det beløb, der foreslås, ikke blive genstand for uoverensstemmelser mellem Rådet og Parlamentet eller for polarisering internt i Rådet. Jeg understreger, at Budgetudvalget ikke har forhøjet det af Kommissionen foreslåede beløb. I stedet har vi i overensstemmelse med ånden i erklæringen af 6. marts 1995 foreslået, at der skal være mulighed for at revidere beløbet inden for rammerne af den årlige budgetprocedure med op til 20 %. Hvis man også tager en mulig samfinansiering i betragtning, bliver beløbet endnu større.
Til sidst vil vi sige, at dette program, som Kommissionen var længe om at udforme, endelig har taget form. Der er stillet forslag, og fru Mouskouris fremragende betænkning stadfæster og kommer med forbedringer til det, der er foreslået. Men det er af stor betydning, især for de to programmer Kalejdoskop og Ariane, fordi der ikke sker en afbrydelse af disse programmer. De aktiviteter, der er tilknyttet programmerne, fortsætter, mens man afventer den endelige godkendelse af de generelle finansielle overslag, og på grundlag af disse håber jeg, at forholdene vil udvikle sig på den bedst mulige måde.

Sanz Fernández
Hr. formand, det forslag, som Kommissionen fremsætter om oprettelse af Den Europæiske Unions første rammeprogram for kultur, er i overensstemmelse med både Rådets og Europa-Parlamentets ønsker. Samtidig med at Kulturudvalget respekterer og er enigt i målsætningerne i Kommissionens forslag, har det vedtaget omfattende ændringer, især hvad angår programmets struktur.
Stillet over for Kommissionens vage tekst ønsker Kulturudvalget et program, der fastlægger, hvilke sektorer rammeprogrammet er rettet imod, således at man fra starten ved, hvilken vægt der i programmets gyldighedsperiode lægges på de forskellige kulturelle områder - kulturarv, musik, litteratur osv. for sådan som Kommissionen har fremlagt programmet, ville det være den, der under programmets gennemførelse i de kommende fem år ensidigt kunne målrette og bestemme den relative vigtighed af de enkelte sektorer.
Dog accepterer vi visse af Kommissionens innovationer, som f.eks. oprettelsen af et område for horisontale aktioner, hvor et enkelt projekt omfatter aktiviteter i flere forskellige kulturelle sektorer. På den anden side mener vi til forskel fra Kommissionen - der i begrundelsen for sit forslag er meget kritisk over for resultatet af de eksisterende programmer - at hovedindholdet i disse programmer skal bibeholdes, fordi resultatet har været tilfredsstillende, selvom forventningerne langt overgår det, som budgettet for programmerne giver mulighed for.
Derfor støtter Den Socialdemokratiske Gruppe sammen med Kulturudvalget - enstemmigt - det ændringsforslag, hvori der foreslås et budget for fem år på ECU 250 millioner i stedet for de 167 millioner, som Kommissionen har foreslået.
I de senere år har der været et fald i udgifterne til vigtige programmer vedrørende Fællesskabets kulturindsats. Det er tilfældet med Raphael-programmet, hvor de forventninger, som Europa-Kommissionen selv havde til dette program i sit forslag fra 1995, langt fra er blevet opfyldt. I forslagets finansieringsoversigt havde Kommissionen regnet med en udgift på ECU 15 millioner i 1999. Europa-Parlamentet ønskede at øge den med ca. 40 %. Men nogle få medlemsstaters modstand medførte som forligsresultat et meget reduceret budget, der for 1999 er på ECU 8, 8 millioner, hvilket er meget lavere end de 15 millioner, som Kommissionen foreslog, men også lavere end niveauet for udgifter til kulturarv i årene forud for 1996, altså mens vi arbejdede med pilotprojekter.
Det var det program, som kulturkommissæren anså for at være flagskibet i Den Europæiske Unions kulturindsats. Vi har måske ikke allesammen haft styrke nok til at gennemføre det forslag.
Vi socialdemokrater mener, at den europæiske kultur og det europæiske statsborgerskab nu endelig spiller en afgørende rolle for den europæiske integration. Derfor er det vigtigt, at dette program - som ikke er et ambitiøst program - støttes, og derfor vil Den Socialdemokratiske Gruppe støtte ændringsforslagene og betænkningen som helhed, der er fremlagt af fru Mouskouri, som vi gratulerer.

Baldi
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske fru Mouskouri for det glimrende arbejde, hun har udført, eftersom hun for at skabe effektivitet i dette rammeprogram om kultur for perioden 2000-2004 har foreslået en områdeinddelt indfaldsvinkel, der tager højde for hvert kulturområdes forskellige behov. Jeg er enig i, at det er nødvendigt at øge finansieringsrammen, som bør sættes op til ECU 250 millioner for at gøre det muligt at gennemføre disse aktioner. Det er fundamentalt at betragte kulturarven som den vigtigste ressource for Den Europæiske Union, som her på tærskelen til år 2000 står med nogle store udfordringer, der skal tages op, nemlig udvidelsesprocessen, globaliseringsfænomenet, udviklingen af informationssamfundet, beskæftigelsen og den sociale samhørighed.
Rammeprogrammet om kultur kan styrke kreativiteten, kendskabet til og udbredelsen af de europæiske folks kultur ved hjælp af denne områdeinddelte indfaldsvinkel, hvis fleksibilitet fremmer samvirket mellem de forskellige kunstneriske områder og nye udtryksformer. Programmet tager sigte på at fremme samarbejdet på regionalt plan mellem medlemsstaternes organisationer, aktører og kulturelle institutioner, på at styrke den kulturelle kreativitet ved at sikre kunstneriske projekters levedygtighed og på at støtte aktioner, der i kraft af deres betydning og europæiske karakter gør det muligt til fulde at fremhæve den europæiske kultur.
Aktionerne med hensyn til kulturarven er naturligvis de mest omfattende - også hvad angår de omkostninger, de medfører - og jeg er derfor lidt forbløffet over, at de er medtaget på fjerdepladsen. I forbindelse med kulturarven er det desuden hensigtsmæssigt at skelne mellem kulturgenstande og arkitektur. Arkitekturen kræver naturligvis større bevillinger end kulturgenstandene, hvilket fremgår af de enkelte nationale ministeriers budgetter. Til restaureringen af kulturgenstande kræves der et bredt spektrum af færdigheder, også fra ikkeeksperter.
Endelig bør programmet Kultur 2000 ved hjælp af et samarbejde mellem medlemsstaterne få det formål at styrke bevarelsen af kulturgenstande og arkitektur, idet man identificerer det fælles europæiske ophav, som har ført til de nationale kulturers forskellighed.

Guinebertière
Hr. formand, tillad mig først at lykønske Nana Mouskouri med det glimrende stykke arbejde, men er en græsk sangerinde ikke den rette i vores udvalg til at udføre sådan et arbejde?
Programmet »Kultur - 2000« indeholder kulturelle perspektiver for Den Europæiske Union i de kommende år og på tærskelen til det 21. århundrede. Jeg går fuldt ud ind for de nye tendenser i et program, der beskæftiger sig med samarbejde mellem landene på dette område. Hvad foreslog Kommissionen? Den foreslog på én gang at genoptage Kalejdoskop-, Ariane- og Rafael-programmerne, som har gjort det muligt for 1.400 kulturelle projekter at få økonomisk støtte fra Den Europæiske Union. Forskellige lande i Den Europæiske Union, gensidige partnere, har således ved kulturelle og kunstneriske arrangementer kunnet fremhæve rigdommen i vores nationale arv, mangfoldigheden i vores kultur og værdien af dens komplementaritet.
Desværre bør det nævnes, at de 1.400 projekter, der modtog støtte, blev udvalgt blandt 9.000 projekter. Jeg lader Dem udregne antallet af skuffede. Hvordan kan det gøres bedre, når borgerne i vidt omfang kritiserer både fordelingen på mange projekter og problemer med, at alle projekter kan få støtte? Komplementariteten mellem det arbejde som Kommissionen har forelagt, og det arbejde, som Nana Mouskouri har udført, der for øvrigt blev enstemmigt støttet af hele Kulturudvalget, bør vise et afbalanceret program for europæerne, som giver store, mellemstore og små projekter, hver på deres måde, mulighed for at overleve, og det glæder jeg mig over. Jeg tror, at det er den bedste vej til en større deltagelse og en øget adgang for alle til kulturen og alle dens bestanddele.
I et Europa, der synes mere og mere styret af banker og børser, er det så ikke nødvendigt at genfinde kulturens sande værdi? Kulturen er et lager af nye arbejdspladser, og her er det for mig en mulighed for at sige, hvor meget jeg beklager, at EuropaParlamentet ikke har haft mulighed for at udtale sig om Kommissionens arbejdsdokument »Kulturindustri og arbejdspladser«, som understregede det enorme potentiale af arbejdspladser, der uden tøven kan benyttes. De mere specifikke områder som radio og tv og turisme er i øvrigt blevet defineret som de områder, der ganske givet næres de største håb for i denne sammenhæng.
Til sidst vil jeg ikke undlade at minde om internationaliseringen af handlen og de kulturelle satsninger, der er knyttet hertil, og jeg vil derfor gerne fremhæve fortsættelsen af en politik, der bør sikre respekten for og fremme af den kulturelle mangfoldighed, såvel for de central- og østeuropæiske lande som for udviklingslandene med hvilke Europa gennem konventioner vedligeholder en støtte til den kulturelle sektor som en ligeværdig og hel del af den økonomiske udvikling. Er den nye sejr for dem, der forsvarer den kulturelle undtagelse, ikke vundet på trods af OECD, der vil behandle investeringspørgsmål uden at skelne til produkterne, og som vi har fået overbevist?
For at opfylde min parlamentariske pligt vil jeg nævne de alt for begrænsede midler, der er afsat til denne politik. Jeg håber, at de ECU 250 millioner, som Kulturudvalget har stemt om, bliver vedtaget af Ministerrådet. Det har dette programs omfang fortjent.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke Kommissionen og det ansvarlige direktorat, som fik idéen til og gjorde det første arbejde med at integrere og samle de kulturelle interventioner, som var meget spredte og ikke styret af nogen fælles logik eller en fælles politik på kulturområdet.
Jeg vil naturligvis også takke ordføreren, fru Mouskouri, som efter min mening løfter, forbedrer, udvikler og måske endda udvider perspektiverne i Kommissionens forslag. Og jeg tror, at Europa-Parlamentet og Kommissionen med et godt samarbejde kan skabe et resultat på kulturområdet, hvor der desværre er et af de store tomrum, som Den Europæiske Union har flere af. Ofte nøjes vi med at beskæftige os med det demokratiske eller det sociale tomrum, men vi har desværre også et kulturtomrum, for hvis opbygningen af et forenet Europa med en multikulturel dimension, med befolkninger og åndelige og kunstneriske kræfter med forskelligt udgangspunkt, forskellig historisk baggrund, forskelligt sprog og forskellige erfaringer, hvis denne opbygning har en historisk karakter, bør den ledsages af en stor kulturel blomstring og rejsning.
Vi kan ikke sige, at der findes en kulturel ødemark i Europa, men desværre bevæger det kulturelle arbejde, og især i forbindelse med de unge, sig i parallelle linjer, og derfor forenes de ikke med Den Europæiske Union. Ud fra denne betragtning bør der tages vigtige initiativer af Den Europæiske Union, så vi kan komme i kontakt med de kulturelle kræfter, der ligesom Europa-Parlamentets beslutningsforslag og lovgivende arbejde, ligesom de økonomiske regler, vi fastsætter, samt på deres helt egen uransagelige måde i høj grad vil påvirke formen, karakteren og personligheden af dette enestående tiltag af globale dimensioner og historisk dybde, som vi iværksætter.
Herudover er jeg grundlæggende enig i fru Mouskouris bemærkninger. Jeg finder det meget vigtigt, at de bevillinger, der er afsat til støtte til dette program, forhøjes til ECU 250 millioner. Det er også vigtigt, at de aktiviteter, der skal foregå, registreres af hensyn til gennemsigtigheden. Og jeg vil gerne ud fra min erfaring som græsk medlem af Europa-Parlamentet og på baggrund af den massive skuffelse, jeg ser hos mange, som har foreslået deltagelse i programmer, men som ikke kommer igennem på grund af ingen eller for få midler, at det er meget vigtigt, at vi giver nogle flere kræfter mulighed for at deltage og især måske fritager dem fra en tung bureaukratisk kontrol fra Den Europæiske Unions side, uden at dette betyder, at der ikke skal herske gennemsigtighed og være økonomisk kontrol.

Kerr
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske Nana Mouskouri tillykke med en glimrende betænkning. Hun har allerede et stort navn inden for musik, og nu får hun også et stort navn inden for europæisk kulturpolitik. Som formand for en forening af musikelskere har jeg været meget støttende, og jeg har arbejdet sammen med Nana Mouskouri i udvalget. Jeg vil specielt gerne rose afsnittet om musikpolitik. Musik er meget vigtig i Den Europæiske Union. Ca. 350.000 mennesker er beskæftiget i musikindustrien, og den har en årlig omsætning på mere end ECU 15 milliarder. Denne betænkning vil bidrage til at styrke musikindustrien, hvad angår faglig uddannelse, uddannelse - hvilket er meget vigtigt - og støtte til musikprojekter, hvor Europa-Parlamentet har indtaget en førende stilling, bl.a. med det europæiske ungdomsorkester. For nylig besøgte jeg EU-ungdomsoperaen i Baden Baden, og den er en stor succes. For første gang skal vi nu finansiere et europæisk jazzorkester, og det initiativ hilser jeg også velkommen.
Der er naturligvis brug for flere penge, sådan som Nana Mouskouri siger i sin betænkning. Vi skal finansiere store såvel som små projekter i Europa. Det kan lade sig gøre med et større budget. Vi bør følge de gode råd fra European Federation for the Arts and Heritage (EFAH), der netop har udarbejdet en konferencerapport. Jeg håber, at kommissær Oreja har læst denne rapport, og at han vil lytte til de udmærkede forslag fra EFAH.

Féret
Hr. formand, som europæisk borger glæder jeg mig selvfølgelig over indførelsen af et nyt finansieringsinstrument til det kulturelle samarbejde i Europa. Måske har Kommissionen endelig forstået det grundlæggende faktum, at Europa er andet end et stort område for fri bevægelighed for varer?
Men skyggen, der hviler over emnet, angår størrelsen. De ECU 167 millioner for en femårsperiode, der er planlagt på budgettet, er virkelig latterlig. Jeg deler fuldstændig ordførerens synspunkt, der anmoder om en forøgelse af midlerne til ECU 250 millioner med en fordeling, der fremmer en bedre udnyttelsen af vores europæiske kulturarv, en større deltagelse og en bedre adgang for borgerne til de kulturelle arrangementer, og som betragter kulturen som en bekræftende faktor af vores identitet over for andre.
Takke være fru Mouskouri er vi, børn af Athene, ikke længere forældreløse. Derfor stemmer jeg uden forbehold og med entusiasme for betænkningen. Denne afstemning er for mig, sammen med skabelsen af euroen og udvidelsen af Den Europæiske Union med østlandene, den vigtigste, siden jeg blev medlem af Europa-Parlamentet.

Tongue
Hr. formand, ligesom alle andre vil jeg gerne rose ordføreren for hendes store arbejdsindsats. Jeg vil også gerne takke Kommissionen for dens forslag til en fælles ramme for kultur, der afspejler den politiske vilje i artikel 128. Som alle andre har sagt, er det på høje tid, at vi får en fælles fremgangsmåde og samhørighed og fælles mål i EU's kulturpolitik, der tilfører merværdi til de nationale aktioner. Det er på tide, at vi giver klart udtryk for vores fælles kulturindsats, og i den henseende støtter jeg fuldt ud hr. Alavanos.
Vi skulle have haft en længere debat. En konference var ikke helt nok. Vi kunne ikke blot feje Ariane, Raphael og Kalejdoskop til side, og vi var nødt til at forene tilsyneladende modstridende mål. På den anden side sagde Parlamentet med rette, at vi skal støtte mange små projekter og operatører. På den anden side skal vi have langt større synlighed, og kulturpolitikken skal synliggøres i alle fællesskabsaktioner. Det er meget vanskeligt, når blot 17 % af de kulturelle aktioner stammer fra dette program. Som vi ved, stammer størstedelen af kulturstøtten fra strukturfondene.
Nana Mouskouri har forsøgt at få mest muligt ud af Ariane, Raphael og Kalejdoskop og samtidig tage hensyn til Kommissionens synspunkter ved at anlægge et horisontalt perspektiv, hvor der tages højde for det samme forslag, som Kommissionen har fremsat for at fremme netværk, tværfaglige projekter og store symbolske projekter. Det er grunden til, at hun har fået støtte fra vores udvalg.
I min egen valgkreds er der noget, der hedder Summer University of East London. Det er et af de mest fantastiske kulturelle uddannelsestilbud i hele London, men det har altid befundet sig mellem to stole, og det er ikke lykkedes at skaffe de nødvendige midler. Det er den type initiativer, der bør og kan få støtte fra den type forslag, som vi fremsætter. Derfor foreslår vi et kompromis med det bedste fra tidligere tider, men vi ønsker også at få sat fokus på den europæiske kulturindsats gennem store projekter. Jeg er overbevist om, at der kan skabes enighed mellem institutionerne. Det skal være en del af hovedhjørnestenen i folkets Europa. Det er helt afgørende, og jeg har altid sagt, at Den Europæiske Union ikke kan leve af kommercialisering alene.

Vaz da Silva
Hr. formand, et rammeprogram for kulturen er et skridt fremad i bekræftelsen af kulturens rolle som motor og krumtap i processen med at opbygge Europa. Europa skal definere sig via en kulturpolitik, der gennemskærer alle de andre politikområder horisontalt. Dén skal være dets kendemærke for det næste århundrede.
Kommissionens program »Kultur 2000« havde mange positive aspekter, f.eks. flerårighed og sektorintegration, men også nogle alvorlige mangler. Mouskouri-betænkningen har energisk og konstruktivt forsøgt at udbedre manglerne, men har overset aspekter, som jeg gerne havde set inkluderet, af hvilke jeg vil nævne to: budgettet og den kulturelle mangfoldighed.
De europæiske institutioners nylige opdagelse af, at kulturen fremmer den sociale udvikling, samhørigheden og unionsborgerskabet og gør Europa synligt ude omkring, modsvares uforklarligt nok ikke af det budget, som man tildeler den, hvilket er latterligt. Det er en fejl at tro, at det at give en smule mindre til kulturen blot betyder, at der bliver lavet en smule mindre projekter. Sagen er jo, at enten giver man tilstrækkeligt til, at der kan skabes et ordentligt grundlag for, at kulturen kan bringe frugt gennem individuel og social kvalitet, eller også vil det, som man giver, ikke forslå mere end en skrædder i helvede.
En Europæisk Union, der lever op til sin egen historie og er bevist om de udfordringer, som den står over for, f.eks. udvidelsen og den globale konkurrence, er nødt til beslutsomt at ændre den logik, der gik forud for dens fremvækst. Det er i dag - og ikke senere - at Den Europæiske Union skal blive en økonomisk og kulturel union. Og den skal bekræfte denne politiske vilje ved at tildele kulturbudgettet en realistisk procentdel af fællesskabsbudgettet. Til at begynde med mindst 250 millioner. Dét vil være et signal, som folk kan forstå.
Hvad angår den kulturelle mangfoldighed, kan man ikke behandle kulturen som noget statisk og defineret én gang for alle. Den er hele tiden i bevægelse og kender ingen grænser. Hvis det europæiske kulturprogram skal spille en nyttig rolle, må det være bredt og fleksibelt, så det kan ...
(Formanden afbrød taleren)

Hawlicek
Hr. formand, jeg vil gerne især takke Nana Mouskouri for det engagement, hun har investeret i arbejdet med Kultur 2000. Jeg kan frem for alt tilslutte mig det vigtigste krav, nemlig kravet om at forhøje bevillingerne. For hvis - og det er nu min anmodning til Kommissionen og mit anliggende - vi tager det, som står i kulturprogrammet, alvorligt, at kultur nemlig er et centralt anliggende i den europæiske integration, hvis kultur udgør en grundlæggende værdi for Europa, og hvis den er en af samfundets drivkræfter, så er det virkelig mere ret end rimeligt at forhøje midlerne til ECU 250 millioner, sådan som vores udvalg kræver det. Den nuværende procentandel på 0, 003 % af budgettet er mere end beskæmmende, og mange kulturelle aktører skuffes, når der ikke kan tages hensyn til deres ansøgninger.
Jeg vil gerne især understrege engagementet hos ikke alene vores formand, Peter Pex, der også kommer på talerstolen, engagementet hos hele Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, men også engagementet hos formanden for Rådet, dr. Peter Wittmann, der allerede på kulturministrenes uformelle møde i Linz forsøgte at overbevise sine kolleger om nødvendigheden af at forhøje budgettet. Jeg håber blot, at Rådet (kultur), der afholdes den 17. november, ligeledes vil godkende denne forhøjelse af midlerne, således at vi kan nå frem til en første fælles holdning.
Jeg støtter også vores kollega Mouskouris ændringsforslag om at opdele programmet efter kulturelle områder i lighed med de tidligere programmer og at fremme især de kulturelle netværk, små og nyskabende projekter, den langfristede støtte og den brede inddragelse af kulturelt udsatte befolkningsgrupper.

Stenzel
Hr. formand, hvis jeg skulle starte forfra, ville jeg starte med kulturen. Alene denne udtalelse fra den store europæiske politiker, Jean Monnet, viser tydeligt, hvor stor en betydning kulturen har for den europæiske enhed. Den Europæiske Union er ikke kun et økonomisk fællesskab, men derimod et fællesskab baseret på værdier, hvor mange sprog og kulturer er forbundet med hinanden. Europa skal kunne opleves og gøres begribeligt. Af den grund glæder jeg mig meget over, at det i denne glimrende betænkning foreslås at inddrage borgerne i de kulturelle aktioner. Der tages rimeligvis også hensyn til anerkendelsen af kulturens beskæftigelsespolitiske aspekter på europæisk plan.
Ved støtten til begivenheder og kulturprojekter, der gennemføres som led i et partnerskab eller i form af netværk, forudsættes der deltagelse af tre medlemslande. I den forbindelse skal man dog sikre sig, at Kommissionen stiller den nødvendige infrastruktur til rådighed, så det ikke bliver en uovervindelig hindring at skulle søge efter en partner. Et bedre udbud på Internet og i databaser ville kunne gøre det lettere for ansøgerne. De ville ligeledes få det lettere gennem øget gennemskuelighed og bedre information om programmerne.
For at kunne gennemføre disse forslag er det helt sikkert ikke tilstrækkeligt med de ECU 167 millioner om året, som Kommissionen har foreslået. De ECU 250 millioner om året, som Europa-Parlamentet har krævet, er dog i betragtning af de beløb, der gives ud til andre programmer, sandsynligvis ligeledes for lidt. Til programmets gennemførelse kræver betænkningen med rette høring af kulturelle aktører. Desuden skulle man fremme oprettelsen af europæiske kulturpoler i medlemslandene, der sikrer den stadige kontakt til de enkelte støtteorganisationer. Det ville være endnu en vigtig bestanddel af en omfattende europæisk kulturpolitik.

Pex
Hr. formand, jeg vil naturligvis også gerne give fru Mouskouri en kompliment for resultatet af hendes enorme indsats og det arbejde, som hun har gjort for kulturpolitikkens fremtid, for det er den, det drejer sig om i dag. Jeg vil også over for medlemmerne af Kulturudvalget udtrykke min glæde over, at vi takket være deres indsats og samarbejde på rekordtid er nået til behandlingen af dette vigtige forslag i dag. Endelig vil jeg give kommissær Oreja og hans medarbejdere en kompliment for det kreative arbejde, som de har udført ved forberedelsen af denne beslutningsproces.
Men egentlig begynder arbejdet først i dag. Hvad vi har brug for, er et godt institutionelt samarbejde for at realisere de politiske planer, hvorom vi i dag vil vedtage, at de skal realiseres. Det er jeg overordentligt bekymret over. For i virkeligheden har vi tre forslag. Et forslag fra Kommissionen, et forslag fra Parlamentet, og jeg har i denne weekend også set et forslag fra Rådet, som klart afviger fra det, som De har hørt her i aften.
Jeg er også bekymret over Rådets hensigter med hensyn til budgettet. Hvad vil der komme ud af vores gode hensigter? Jeg ser, at kulturpolitikken skal blive den tap, som den europæiske politik drejer om. Jeg tør påstå, at uden en god kulturpolitik kommer uddybningen og udvidelsen af Den Europæiske Union i fare. Derfor skal vi også samarbejde med de kulturelle institutioner i Europa, som jo har kendskab og energi til at gennemføre politikernes planer.
Jeg håber, at kommissæren om lidt vil fortælle, at han sammen med os vil påvirke Rådet med henblik på at sørge for, at vi snart opnår et godt resultat i et forsøg på forlig og ikke havner i en sørgelig situation, hvor vi må afvise politikken og så i sidste instans må vælge mellem det, som vi i Nederlandene kalder: Hvad er bedst, et halvt æg eller en tom skal. Jeg håber, at vi bliver enige med hinanden, og at vi snart, inden jul, vil nå frem til et godt resultat.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, fru ordfører, jeg vil først lykønske fru Mouskouri og Kulturudvalget med denne betænkning. Det er et veludført arbejde, et detaljeret arbejde, som demonstrerer den betydning, Parlamentet tillægger den kulturelle sektor, og viser Parlamentets vilje til at konsolidere en europæisk samfundsmodel, hvor kulturen får den betydningsfulde plads, den fortjener. Og i den forbindelse er det fornuftigt at skabe en ramme i Fællesskabet, der giver mulighed for at støtte denne sektor, som er så følsom og så vigtig for at opnå en større deltagelse fra borgernes side i den europæiske integration.
Ifølge artikel 128 i traktaten er det rammeprogrammets formål at fremhæve den fælles kulturarv, der skal fremme frembringelser, samarbejde og udveksling, beskytte og udbrede kendskabet til den fælles europæiske kulturarv og de europæiske folkeslags historie samt stimulere formidlingen af medlemsstaternes kulturer. Rammeprogrammet tager udgangspunkt i en global og gennemskuelig grundholdning, og sammenlignet med førstegenerationskulturprogrammerne har det nogle målsætninger og en struktur, der er mere generel og - synes vi - mere fuldstændig.
Kommissionen kan acceptere størstedelen af de 31 ændringsforslag, som Parlamentet har fremsat. Særligt godtager den ændringsforslag 2, 5, 6, 7, 9, 13 og 21 i deres helhed, fordi de forbedrer ordlyden af Kommissionens forslag. Den accepterer holdningen i ændringsforslag 12, 23, 28, 29 og 31, og den accepterer delvist holdningen i ændringsforslag 10, 15 og 19. Og endelig accepterer den delvist ændringsforslag 4 og 14, da de er på linje med Kommissionens forslag.
Derimod fastholder Kommissionen sin holdning med hensyn til følgende 14 ændringsforslag: Hvad angår ændringsforslag 1, 3 og 11, kan Kommissionen ikke acceptere, at der i betragtningerne refereres til kulturpolitik og et fælles marked for kulturen, fordi traktaten udelukkende omhandler en indsats til støtte for samarbejdet mellem medlemsstaterne og de kulturelle aktører og dermed fremhævelsen af en kulturarv, der er fælles for europæerne.
Med hensyn til ændringsforslag 8 ønsker Kommissionen at bibeholde hele sætningen i betragtningen, fordi den er en integrerende del af Agenda 2000.
I ændringsforslag 4 og 14 kan Kommissionen ikke godtage henvisningen til, at den europæiske kultur er »en faktor, der kan styrke identiteten over for omverdenen«, og den foretrækker at begrænse sig til begrebet om en dialog med resten af verdens kulturer.
Hvad angår ændringsforslag 17 og 20 om gennemførelsen af programmet, mener Kommissionen, at samarbejdet med medlemsstaterne er givet og ikke behøver at stå i overskriften til artikel 4. Desuden sørger Kommissionen inden for rammerne af sin ledelsesfrihed for at sikre jævnlige høringer af professionelle, og den ønsker ikke at henvise særligt til det i artikel 4.
Med hensyn til opfølgningen af programmet er høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg ikke obligatorisk i kulturelle spørgsmål. Derfor godtager Kommissionen ikke denne henvisning og heller ikke den om opfølgning af programmet, som ville være en lang, kompliceret og dyr proces.
De øvrige ændringsforslag, der er blevet delvist godtaget eller afvist af Kommissionen, kan henføres under fire hovedemner: aktionstyperne, budgettet, komitologien og gennemførelsesforanstaltningerne.
Med hensyn til inddelingen af aktionerne i typer, hvilket behandles i ændringsforslag 15 og 23 - hvis holdninger accepteres delvist - og ændringsforslag 22 - der afvises - forstår Kommissionen Parlamentets interesse i at sikre, at hver enkelt disciplin inden for kunst og kultur optræder i programmet, og den accepterer at indarbejde omtalen af vertikale og horisontale aktioner i artikel 2 og ligeledes i bilaget til orientering.
Den mener dog, at tildelingen af procenter af budgettet til de forskellige kulturelle sektorer på den ene side kan være til skade for kvaliteten af de projekter, der skal støttes, og på den anden side kan betyde, at tilrettelæggelsen af programmet bliver for stram, og at det bliver vanskeligt at styre i praksis.
Hvad angår budgettet - ændringsforslag 16 - takker Kommissionen Parlamentet for igen at have vist sin interesse for og støtte til Fællesskabets kulturelle indsats. Alligevel ser den sig nødsaget til at minde om, at det foreslåede budget på 167 millioner blev udregnet på basis af den budgetplanlægning, der er godkendt af vores institutioner og kun kan ændres af begge grene af budgetmyndigheden, nemlig Parlamentet og Rådet.
Med hensyn til komitologien - ændringsforslag 18 - minder Kommissionen om, at dette emne i øjeblikket er genstand for en horisontal forhandling inden for rammerne af en interinstitutionel aftale. På den anden side mener Kommissionen, at det er en god idé med et blandet udvalg for at sikre gennemførelsen af rammeprogrammet, og den kan ikke acceptere indsættelsen af et underudvalg, som ikke følger nogen af de udvalgsmodeller, der er vedtaget af de tre institutioner.
Hvad angår gennemførelsesforanstaltningerne - ændringsforslag 24, 25, 26 og 27 - plejer disse at blive offentliggjort af Kommissionen i De Europæiske Fællesskabers Tidende, der viderebringer indholdet af de beslutninger, som er vedtaget af vores institutioner, til praktisk brug for de professionelle.
Ved i teksten at referere til en række detaljer vedrørende gennemførelsesforanstaltningerne, hvor de procenter, som skal tildeles hvert enkelt kulturelt område, endog fastsættes, indfører Parlamentet nogle rammer, der kunne være til skade for gennemførelsen af programmet, for dets effektivitet og særligt for forenklingen af procedurerne, som såvel de kulturelle aktører som vores institutioner går så stærkt ind for.
Med hensyn til reduktionen fra ECU 50.000 til ECU 40.000 af mindstebidraget til bestemte aktioner mener Kommissionen, at skønt dette ændringsforslag har til formål at lette adgangen for små kulturelle projekter, er der risiko for, at der præsenteres et for stort antal projekter af denne aktionstype i forhold til de budgetmæssige rammer, og dermed for, at den spredning, man ønsker at undgå, forekommer. Dette ville i den sidste ende skabe mere utilfredshed end tilfredshed hos aktørerne.
Dette er, hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens holdning. Jeg vil igen takke Parlamentet for en seriøs og detaljeret betænkning og for den effektivitet, det har vist ved at arbejde på rekordtid. Jeg håber, at alle disse bidrag giver mulighed for at konsolidere et fællesskabsprogram, der er meget åbent over for borgerne, skaberne og de europæiske kulturelle aktører.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.27 og genoptaget kl. 21.00)

Fjernelse af handelshindringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0385/98) af Skinner for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets forordning om indførelse af en interventionsmekanisme for Kommissionen med henblik på at bringe bestemte handelshindringer til ophør («Hughes«-proceduren) (KOM(97)0619 - C4-0011/98-9348/98 - C4-0441/98-97/0330(CNS)).

Skinner
Hr. formand, det har været en kontroversiel betænkning fra start til slut, og arbejdet er ikke færdigt endnu. Det vil ikke komme som nogen overraskelse for Dem, at jeg mener, at vi bør være vedholdende som parlament. Vi bør ikke beskæftige os med letkøbt politisk poseren, men vi bør engagere os direkte og ærligt i et forsøg på at gennemføre noget, der er til gavn for borgerne og virksomhederne i Den Europæiske Union ved på effektiv vis at opbygge Unionens handel og velstand, så vi kan skabe job og på den baggrund mindske fattigdom og alle de andre værste aspekter af vores samfund. Jeg er overbevist om, at medlemmerne vil give mig ret.
Da jeg kommer fra den sydøstlige del af Det Forenede Kongerige, har jeg imidlertid måttet erkende, at der er både skidt og kanel fra EU's side. Noget af det værste har været virkningerne af havneblokaderne, der giver forsinkelser.
(Afbrydelser fra hr. Kerr) Hr. formand, jeg kan forstå, at hr. Kerr vil få lejlighed til at tale om et øjeblik. Vi har haft nogle ret alvorlige problemer i Kent i det sydøstlige England. Der var f.eks. parkeret lastbiler langs M20, hvilket ikke er godt for mange mennesker i det sydøstlige England, hvor man finder den største befolkningstæthed i Det Forenede Kongerige. Denne opførsel fra EU's side giver ikke en sofistikeret EU-debat, og i stedet bliver folk i Det Forenede Kongerige og resten af EU bagkloge med hensyn til, hvad der kan gøres for at medvirke til at sikre varernes frie bevægelighed.
(Afbrydelse fra hr. Kerr: Hvad med arbejdstagerne siger vi!) Det forrige dokument, som Kommissionen præsenterede på Rådets opfordring, introducerede et konkret instrument for at gøre det muligt for Kommissionen at handle meget hurtigt i sådanne tilfælde. Det indre marked indebærer, at handelshindringer afskaffes, og derfor har traktaten indført lovgivningsmæssige rammer, der sikrer handlens frie bevægelighed. Som tidligere nævnt sikrer denne forpligtelse ikke i praksis fri bevægelighed for handel. I værste fald ignores det, og i bedste fald glemmes det på belejlig vis. Om det er britiske bjergbønder eller franske lastbilchauffører, gør ingen forskel. Det bør ikke ske.
Kommissionens dokument omhandlede dette emne og vakte megen opmærksomhed på daværende tidspunkt. Det fik naturligvis ikke bred opbakning i Parlamentet, primært fordi det fejlede på to områder: i subsidiaritetsspørgsmålet, hvor de nationale domstole skulle holde deres regeringer ansvarlige på baggrund af deres fortolkning af fællesskabsretten, men også på grund af afsnittet om grundlæggende menneskerettigheder, specielt retten til at aktionere og strejke. Dokumentet blev derfor forkastet af Europa-Parlamentet og sendt tilbage til Rådet, og Rådet vendte senere tilbage med et revideret dokument. I den nye tekst var der taget højde for begge disse problemer, og derfor skal plenarforsamlingen nu tage stilling til en betænkning, hvor Parlamentet, Kommissionen og Rådet i fællesskab er blevet enige om en progressiv tekst. Denne betænkning vil gøre det muligt at fremskynde lovgivningsproceduren og respektere virksomhedernes og borgernes rettigheder i Den Europæiske Union, uden at man skader det sociale netværk, som Fællesskabets arbejdsmarkedsrelationer bygger på.
Det er vigtige overvejelser, når vi skal undersøge lovgivningen på området samt handlens bevægelighed. Vi skal huske på, at dette instrument falder ind under artikel 7, stk. a. Det handler overhovedet ikke om den sociale dagsorden. Vi bør kræve, at den sociale dagsorden også respekteres, og jeg opfordrer Kommissionen ...
(Afbrydelse fra hr. Kerr) Hr. formand, jeg håber, at De forlænger min taletid på grund af afbrydelserne fra min kollega. I betænkningen opfordrer jeg Kommissionen og Rådet til at indføre særlige bestemmelser for at skabe balance i EU og sikre ligebehandling af både arbejdstagere og kapital.
Hvad angår ændringsforslagene, kan jeg tilslutte mig de forslag fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, der præciserer nogle punkter, samt forslaget om, at tiltag fra regeringer om at ændre situationen omgående offentliggøres på Kommissionens webside i stedet for i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Det glæder mig, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender støtter mine synspunkter om ligebehandling af kapital og arbejdstagere. Jeg finder det imidlertid bedre at udtrykke dette som en politisk erklæring i stedet for at ændre på selve teksten. Vi vil så kunne ånde lettet op og få teksten vedtaget. Jeg finder denne betænkning temmelig nyskabende. Jeg tror virkelig, at den vil kunne gavne virksomhederne i Den Europæiske Union.
(Afbrydelse fra hr. Kerr: Hvad med medarbejderne?) Og jeg tror, at de fleste i Den Europæiske Union vil takke os for dette fornuftige og progressive fremskridt i stedet for de tilstande, vi har måttet leve med i de seneste årtier.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, lad mig begynde med at nævne den fremragende ordfører, hr. Skinner, som har kombineret godt arbejde og juridisk ansvarlighed med politisk tæft og evnen til at lytte under hele denne betænknings komplicerede parlamentariske proces. Jeg vil også henvise til hr. Wijsenbeek, hvis forslag i den første arbejdsgruppe om udtalelse i Retsudvalget afspejler en beslutsom indsats for den europæiske integration og en engageret bekymring for beskyttelsen af borgernes interesser.
Den forordning, vi gennemgår, skal, som ordføreren så rigtigt sagde, sættes i forbindelse med Kommissionens forslag fra november 1997. Det dokument rejste mange juridiske problemer, bl.a. en vis krænkelse af den institutionelle ligevægt, der er fastlagt i traktaten. Derfor bifaldt Parlamentet det nye forslag fra Rådet, der blev fremlagt i juli i år, og som er årsagen til denne betænkning. Den største forskel er, at Kommissionens beslutningsinstrument, som var det, der rejste flest problemer, er udeladt.
Retsudvalget har primært analyseret to forhold: Retsgrundlaget og forslagets nyttevirkning. Med hensyn til retsgrundlaget foreslås artikel 235 i traktaten, som i henhold til retspraksis er relevant, når følgende betingelser er opfyldt: at der er tale om at virkeliggøre et af Fællesskabets mål inden for fællesmarkedets rammer, at traktaten ikke indeholder fornøden hjemmel hertil, og at handlingen er påkrævet.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder rejste spørgsmålet om, hvorvidt betingelse nummer to er opfyldt i denne sag. Det mente imidlertid, at den ændrede tekst ikke indebærer harmoniseringsforanstaltninger som defineret i artikel 100 A. Derfor accepterer Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fuldt ud, at retsgrundlaget udgøres af artikel 235.
Hvad angår ændringsforslagenes nyttevirkning, er Retsudvalget enigt i relevansen af ændringsforslag 11, 13 og 14, selvom det er klar over, at de ikke uden vanskeligheder kan integreres konstruktivt inden for rammerne af primærretten, fordi det er rigtigt, at artikel 191 kun forpligter til offentliggørelse af forordninger og direktiver af generel karakter. Men jeg mener, at med den nuance, som hr. Skinner udtrykker, vil der, hvad angår ændringsforslag 11, kunne laves en helt forenelig fortolkning, især når vi tænker på, at der i Amsterdam-traktaten lægges vægt på gennemskuelighed, og at et af de vigtige midler til opnåelse af gennemskuelighed er brugen af disse nye teknologier, der kan give alle de berørte parter kendskab til denne meget vigtige forordning og sikre en åben procedure inden for rammerne af forordningen.
Med hensyn til ændringsforslag 13 er det et faktum, at formaliteterne i traktatens artikel 169 er væsentlige, og det går ikke at ændre dem i en tekst med afledt ret som denne. Retsudvalget vurderede også, at den foreslåede udformning er forenelig med forskriften, hvis den ikke fortolkes stramt, hvilket også, hr. formand, er i overensstemmelse med de principper, der støtter Fællesskabets store konstruktion.
Resten af ændringsforslagene har til formål at udvide forordningens anvendelsesområde til de alvorlige forstyrrelser af arbejdskraftens frie bevægelighed. Retsudvalget deler denne bekymring, men mener ikke, at dette er det rette instrument til inddragelse af disse regler af tre grunde.
For det første: Vi må ikke glemme, at denne forordning er et resultat af et mandat fra Det Europæiske Råd i Amsterdam i juli 1997, der drejer sig om den frie bevægelighed for varer.
For det andet: Vi må ikke glemme arten af de hindringer for den frie bevægelighed for varer, som denne forordning søger at sætte en stopper for. Det drejer sig om handlinger på kanten af loven, om kendsgerninger, om fysiske hindringer. Forstyrrelsen af arbejdskraftens frie bevægelighed er af en anden art. Billedligt talt har blokaden af en lastvogn på en landevej, som ordføreren sagde, været beklageligt hyppig, men - hvad jeg ved af - har det aldrig været et problem, at arbejdere fysisk er blevet forhindret i at passere en grænse eller få adgang til et arbejde, hvilket ville være en tilsvarende situation. Det vil være til skade for den indre sammenhæng at forsøge at omfatte to så forskellige situationer af et juridisk instrument, det vil sige til skade for lovgivningskvaliteten og dermed for retssikkerheden. Vi ville gøre borgerne en bjørnetjeneste, hr. formand, hr. kommissær, ved så at sige at blande skidt og kanel.
For det tredje: Dette er hverken påkrævet eller hensigtsmæssigt, fordi vi har grundlaget, det rigtige instrument til formulering af disse bekymringer. Det drejer sig om forordning 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed og om direktiv 68/360. Foran mig har jeg dokumenterne KOM 98/0229, 98/0230 og 98/0231, der som følge af den handlingsplan for arbejdskraftens frie bevægelighed, som blev fremlagt af Kommissionen, indeholder en reform af denne forordning og dette direktiv.
Hr. formand, dette er grundlaget. Det er her, ændringsforslagene skal inddrages.

Ettl
Hr. formand, ganske kort vedrørende den foregående taler. Hvis Rådet pålægger Kommissionen et hverv, med hvilket det konstaterer og siger »lad os uddybe de frie varebevægelser«, så er det ikke nok, fordi vi skal holde os konceptet om det indre marked for øje og tænke lidt videre, når det slet og ret handler om en uddybning af det indre marked. Derfor må og skal vi også beskæftige os politisk med disse spørgsmål. Men jeg siger først, hvad jeg kan lide. Jeg kan lide, at de frie varebevægelser uddybes efter princippet om, at der etableres reguleringsmekanismer, der hindrer illegale handlinger, der sikrer de frie varebevægelser, og som i dag foreligger i en sådan form, at man også kan gå ind for det.
Til at begynde med vil jeg gerne sige, at jeg ikke misunder Peter Skinner den meget komplekse opgave, han har påtaget sig. Jeg mener også, at han har løst den ganske godt, også selvom vi ikke er af samme mening i alle spørgsmål, det må jeg også sige i den forbindelse. Jeg går ud fra, at det er vigtigt at uddybe de frie varebevægelser, at hindre de protektionistiske foranstaltninger, der stadig findes i de enkelte medlemslande. Derfor hilser jeg også principielt dette forslag velkomment.
Der er dog et vanskeligt aspekt i denne komplekse sag, der skal tages højde for, nemlig at det er svært af afgøre, hvornår en handling er illegal, og hvornår den er legal. Det har også medført problemer, fordi enkelte stater har billiget illegale foranstaltninger. Derfor har vi i dag brug for en ordning, fordi enkelte stater ikke rigtig har forstået konceptet om det indre marked. Derfor har vi i dag brug for denne særlige ordning. Men problemet, som opstod i den forbindelse, eller faren var, at man dermed eventuelt også kunne have hindret grundlæggende rettigheder, såsom retten og friheden til at strejke eller forsamlingsfriheden eller retten til at demonstrere. Jeg glæder mig derfor meget over, at det også blev gjort klart i forbindelse med høringsmekanismen mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen, at grundlæggende rettigheder, såsom retten og friheden til at strejke, ikke bliver antastet. Det er en væsentlig forudsætning for at kunne sige ja til denne komplekse sag. Det blev efter min mening reguleret fint med vores medvirken.
Det, jeg ikke kan lide, er, at vi kun uddyber og forbedrer én af de fire frihedsrettigheder, mens vi ignorerer andre spørgsmål. Vi skaber i forbindelse med de frie varebevægelser en indgrebsmekanisme, der virker meget hurtigt, nemlig inden for fem dage. Det er fint og godt sådan. Det vil sige, at vi skaber et særligt retsbeskyttelsessystem for varebevægelserne. Hvis jeg sammenligner de frie varebevægelser med arbejdskraftens frie bevægelighed, ser jeg dog en ret stor ubalance. Vi har haft procedurer, der har varet længere end seks år for arbejdstagere i Den Europæiske Union. Så længe varede det, før arbejdstagere fik gennemført deres ret på et sikkert retsgrundlag med De Europæiske Fællesskabers Domstols medvirken. Det vil sige, den aktuelle indgrebsmekanisme på fem dage står stadig over for den ugunstige situation for arbejdstagerne, der selvfølgelig skal kunne bevæge sig frit i Den Europæiske Union. Det betyder, at arbejdstagerne står foran et stort stykke retligt arbejde, før de får gennemført deres rettigheder.
Det kan betyde, at der er ulemper i forbindelse med pensionen, det kan betyde, at der skal ventes i årevis på tillægspension osv. Det er det, Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender hovedsageligt gør opmærksom på. Socialudvalget siger: Lad os ikke skabe ubalance mellem de fire frihedsrettigheder, men lad os forcere arbejdskraftens frie bevægelighed, og lad os på den måde uddybe konceptet om det indre marked. Så giver det hele mening, og sådan skal vores ændringsforslag forstås. Det er i virkeligheden et budskab til kommissæren om at fortsætte i denne retning for ikke at foranledige en ensidig viderudvikling, der kun er baseret på industrien.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg vil forsøge at fremkomme med nogle bemærkninger i tråd med de foregående indlæg, da et selvstændigt indlæg ikke vil være særlig relevant på denne tid af aftenen.
Det er blevet understreget i de forskellige indlæg, at denne forordning har haft et uheldigt forløb. Alle institutioner og alle politiske grupper er enige om, at der måtte gøres noget for at sikre den frie bevægelighed for varer i Unionen og også for at stoppe de vandalske handlinger, der oftere og oftere i visse lande fandt sted imod varer eller produkter fra andre lande i Unionen.
Spørgsmålet er blevet behandlet af Domstolen, men der manglede en bestemmelse, der virkelig sikrede den frie bevægelighed, som traktaten knæsætter. Og selvom alle var enige om, at der skulle gøres noget, var det vanskeligt at finde ud af hvad; at konkretisere foranstaltningerne. Nogle af modsætningerne har vist sig i aften. Resultatet af denne forhandling - her er jeg enig med hr. Ettl - er, at det forslag, vi behandler, er et forslag, som ikke lever op til vores ambitioner. Men selvom det ikke lever op til ambitionerne, er det et første skridt på vejen, og derfor bifalder jeg det forslag, vi forhandler om.
Men der er især i de seneste indlæg nogle holdninger, som bekymrer mig, og som jeg vil kommentere. Hr. Ettl glæder sig over, at denne forordning respekterer visse grundlæggende rettigheder - strejkeretten og organisationsretten. Men det bør der slet ikke herske tvivl om. Ingen af Unionens bestemmelser kan krænke de rettigheder. Det, jeg ikke kan forstå, er, hvilken type aktioner der menes at være forenelige med den ret og uforenelige med den frie bevægelighed for varer. Efter min mening er der ingen form for udøvelse af strejkeretten, der tillader at vælte lastbiler fra en anden medlemsstat. Strejkeretten er en reguleret ret, hvad angår indhold og virkninger.
Jeg forstår ikke, hvorfor det antydes, at der kan være konflikt mellem organisationsretten og forsamlingsretten og den frie bevægelighed for varer. For udøvelsen af forsamlingsretten ville aldrig tillade udøvelse af vandalske handlinger som f.eks. at vælte lastbiler fra en anden medlemsstat.
Selvom jeg på det punkt er uenig med hr. Ettl, er jeg enig i andre ting. Jeg mener faktisk, at det er nødvendigt at gøre to principper forenelige: princippet om at intensivere eller effektivisere den frie bevægelighed for varer med en vis opmærksomhed på arbejdskraftens frie bevægelighed. Og derfor foreslog jeg i mit udvalg, at min politiske gruppe, PPE, stemte for ændringsforslagene fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, idet vi dog gjorde opmærksom på, at vi gik for vidt i forhold til målområdet for denne forordning. Jeg har sendt et brev til ordføreren - som ikke er i salen i øjeblikket - hvori jeg siger, at måden hvorpå respekten for de to frihedsrettigheder - den frie bevægelighed for varer og arbejdskraftens frie bevægelighed - kan forenes, og hvorpå vi samtidig ikke går for vidt i forhold til forordningens målområde, ville være et mundtligt ændringsforslag - jeg ved ikke, hvorvidt det vil blive accepteret - der opfordrer Kommissionen til at udarbejde en forordning, der kan få arbejdskraftens frie bevægelighed til at fungere. Hvis kommissæren sagde, at det vil blive gjort i et andet dokument, ville vi ændre ordlyden af vores ændringsforslag i Økonomiudvalget ved at gå tilbage til den originale tekst og begrænse os til den frie bevægelighed for varer, men i form af en politisk erklæring gøre det klart, at vi har interesse i at fremme den anden form for fri bevægelighed, hvilket såvel vores som Deres politiske gruppe er bekymret for, hr. Ettl.

Ribeiro
Hr. formand, en betænkning som denne om forslag til Rådets forordning om indførelse af en interventionsmekanisme for Kommissionen med henblik på fjernelse af bestemte handelshindringer har fortjent en anden debat. Ikke denne debat, på dette tidspunkt, på dette sted i dagsordenens rækkefølge. Jeg kunne næsten sige, at dette emne og denne betænkning har fortjent en debat og ikke alt det, der synes at være blevet gjort, for at der ikke skal være nogen debat, men derimod indføres en hurtig og effektiv interventionsmekanisme, hvilket jo ikke ligefrem er foreneligt med en adfærd, der fremmer og forener den demokratiske debat. Før der siges noget om indholdet i dette forordningsforslag, der er genstand for vedtagelsen af Parlamentets udtalelse, er det derfor nødvendigt at fremhæve tre eller fire kendsgerninger, der er så vigtige, at yderligere kommentarer overflødiggøres.
Skinner-betænkningen blev i sidste uge vedtaget i Økonomiudvalget. Ordføreren fremsatte ikke ændringsforslag efter den første fase og heller ikke i forhold til det, som Rådets reformulering kunne have retfærdiggjort, men ved afstemningen blev der indført ændringsforslag, der stammede fra udtalelserne fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Retlige Anliggender. Og så vidt vi kunne forudse, skulle betænkningen opføres på dagsordenen i anden mødeperiode i november eller i december. Ikke på ét eneste dagsordenudkast til denne mødeperiode og heller ikke i den såkaldte endelige udgave, optræder betænkningen som et punkt. Senere, efter den oprindelige sidste frist, er betænkningen så ved en beslutning truffet i går aftes af Formandskonferencen eller af et organ, der erstattede den, blevet opført på dagsordenen med den nødvendige tillægsbeslutning om, at der accepteres ændringsforslag indtil kl. 12 i dag.
Denne procedure er ikke normal. Den viser en uopsættelighed, som ingen kendte til eller havde nogen anelse om, og det har ikke engang været muligt at drage dens tvivlsomme overensstemmelse med forretningsordenen i tvivl på grund af manglende oversættelse til nogle sprog og fristen til ændringsforslag.
Vi må erkende, at vi er overraskede og overrumplede af den forhastede måde, hvorpå man her i Parlamentet afgiver udtalelser om et spørgsmål som dette. Det, det drejer sig om, er at finde frem til midler og instrumenter til effektivt at sikre varernes frie bevægelighed, herunder muligheden for at pålægge medlemsstaterne sanktioner efter forslag fra Kommissionen og til opfyldelse af Amsterdam-traktatens bestemmelser. Er der tale om et ubetydeligt emne eller spørgsmål? Selvfølgelig ikke. Er det et ømtåleligt emne eller spørgsmål? Selvfølgelig, fordi det handler om foreneligheden mellem forskellige rettigheder og om forskellige regelniveauer, og også fordi det - på en næsten, jeg havde nær sagt, brutal måde - påvirker forholdet mellem de nationale kompetenceområder og suverænitet og indførelsen af instrumenter på fællesskabsniveau og Fællesskabets bestemmelser.
Ordføreren fremhæver i begrundelsen nogle relevante punkter, der afspejler det prekære i den interventionsmekanisme, som ønskes indført. Han påpeger særdeles udmærket, at denne forordning ikke har til formål at definere de borgerlige og kollektive rettigheder og friheder og heller ikke at løse eventuelle konflikter mellem forskellige rettigheder, friheder og interesser med samme lovlighed, da sådanne spørgsmål hører under de nationale retssystemers beføjelser og i givet fald Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Definitionen af handelshindring må derfor ikke komme i konflikt med medlemsstatens rettigheder og forpligtelser til ikke at gå længere end »de nødvendige og relevante foranstaltninger« uden at krænke »udøvelsen af grundrettighederne«. Selvom hr. Skinner stiller sig tilfreds med, at den anden udgave efter hans mening fjerner »enhver tvetydighed i denne sag«, undlader han ikke om end kun i begrundelsen at pointere, at de arbejdskonflikter, der medførte de handelshindringer, som fik Rådet og Kommissionen til at tage dette initiativ, ikke opstod tilfældigt, men på grund af mangelen på andre lige så vigtige love og bestemmelser, der vedrører udøvelse af erhvervsaktivitet.
Udtalelsen fra Socialudvalget påpeger meget rammende problemet om forholdet mellem de fire frihedsrettigheder vedvørende bevægelighed, der definerer det indre marked, og fremhæver, at det økonomiske aspekt endnu en gang har fået forrang, og at det forslag til forordning, som vi har fået forelagt, udelukkende vil styrke den frie bevægelighed for varer og derved yderligere forstærke denne udvikling, altså et kompliceret og ømtåleligt spørgsmål, som man vil haste igennem på dette møde uden den mindste forberedelse. Vi for vores del mener, trods forsøg på at følge trop i dette rasende - og tvivlsomme, for ikke at sige suspekte - tempo, at det har gjort denne forhandling uønskværdig, nej, direkte uberettiget og uacceptabel, og vi kan derfor ikke give vores tilslutning til en betænkning, hvis vedtagelse vi på den måde skal påtvinges.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, vi har et principielt problem her. Jeg kender vores kolleger Skinner og Ettl som kloge mennesker med god dømmekraft, men jeg mener ikke, at denne fremgangsmåde er blevet forstået helt korrekt. Loven om overenskomstlige tvister har altid været forsøget på at skabe en retlig udgave af de overenskomstlige tvister, og det har altid kun fungeret, når rettighederne på begge sider er blevet garanteret, og der er ikke tale om individuelle frihedsrettigheder eller ejendomsrettigheder, men derimod også rettigheder mod vilkårlig lockout og rettigheder mod strafforfølgelse af strejkeaktivister. Det har man overhovedet ikke tænkt på.
Vores kollega Skinner har subtilt frarøvet Kommissionens oprindelige forslag dets illusioner. Det anerkender jeg. Vores kollega Ettl har tilføjet et par punkter, der tydeliggør, at det ikke kan gå i den retning, men alligevel vedbliver det oprindelige projekt med at være et tvivlsomt projekt. Vi får ikke nogen europæisk civiliseret lovgivning om overenskomstlige tvister på denne indirekte måde, men derimod ved, at vi rent faktisk beskæftiger os med, hvad europæisk strejkeret, dens garantier og dens grænser kan bestå i. Kun på den måde kan man virkelig tage fat i problemet, og for så vidt er vi stadig ikke lykkelige over resultatet. Muligvis er vi i en tvangssituation, hvor man ikke mere kan gøre andet, men det er og bliver en forkert indfaldsvinkel. Det kan hr. Skinner ikke gøre for.

Lukas
Hr. formand, set fra vores synspunkt er det vigtigt, at Kommissionens oprindelige forslag, der indeholdt overdrevne muligheder for indgreb i medlemslandenes suverænitet, ikke blev vedtaget. Rådets aktuelle forordning udgør et halvvejs acceptabelt kompromis. Overenskomstlige tvister, der fører til de hindringer, der diskuteres her, opstår ikke uden grund og er nogle gange tæt forbundne med mangler i det europæiske retssystem. Det skal selvfølgelig så vidt muligt overlades til de suveræne stater at sikre det indre markeds funktion.
Man må ikke sætte spørgsmålstegn ved retten til at strejke som sådan. Det er uden tvivl også rigtigt, at man i vægtningen af de fire frihedsrettigheder prioriterer det økonomiske område højere. Det forekommer mig dog ikke at være sagligt korrekt at blande varebevægelser med socialpolitiske overvejelser, sådan som det kommer til udtryk i de foreliggende ændringsforslag.

Gillis
Hr. formand, i de seneste år har der i EU været mange eksempler på hindringer for varernes frie bevægelighed, enten på grund af overenskomstlige aktioner - f.eks. de franske lastbilchaufførers blokade, der forvoldte stor skade på den transeuropæiske handel, eller blokaderne af de walisiske havne for nylig, hvor vrede landmænd protesterede mod forbuddet mod at eksportere oksekød på grund af BSE - eller på grund af faldende priser på får. Under alle omstændigheder blev lastvogne med kød og andre lastvogne fra Irland afskåret fra at benytte vejene gennem Det Forenede Kongerige til kontinentet.
Det er vigtigt, at vi sørger for at garantere en reel fri bevægelighed af varer overalt i EU uden at skade de personer, der lever af handel inden for Fællesskabet. Jeg giver ordføreren ret i, at en stor del af problemet skyldes kløften mellem de nuværende frie afsætningsforhold og en manglende harmonisering af bestemmelserne for arbejdsforholdene. Uanset hvilke foranstaltninger der træffes for at sikre varernes frie bevægelighed, må de ikke undergrave retten til overenskomstlige aktioner eller fredelige protester fra EU's arbejdsstyrke. Det er imidlertid af afgørende betydning, at vi har et hurtigt interventionssystem for at begrænse hindringer for den frie bevægelighed, samt at vi om nødvendigt giver kompensation til dem, der påvirkes negativt af sådanne foranstaltninger.

Kerr
Hr. formand, først vil jeg rose hr. Skinner, der er den perfekte budbringer for det nye Labour-parti. Nu kan jeg godt forstå, hvorfor han er opstillet som nummer et på listen til næste års genvalg i den sydøstlige del af Det Forenede Kongerige. Han forsvarer de britiske lastvognsejere - nogle af de mest ubehagelige og reaktionære højreorienterede mennesker, man kan forestille sig - og angriber de franske lastvognchauffører, der kæmper for kortere arbejdstid og bedre sociale forhold. Jeg troede, at medlemmer af Labour-partiet ville støtte et sådant initiativ. Men han er selvfølgelig medlem af det nye Labour-parti.
Tidligere i aften talte vicepremierminister John Prescott her i Europa-Parlamentet om medlemmerne af det britiske Labourparti. For 30 år siden stod han i spidsen for en sømandsstrejke. Med hr. Skinners love ville hr. Prescott blive fængslet. Selvfølgelig var hr. Prescott på daværende tidspunkt medlem af de internationale socialister. I dag er han vicepremierminister for det nye Labour-parti. Sandheden er den, at denne forordning fra Rådet primært handler om at tilfredsstille hr. Blair, der på topmødet i Amsterdam klagede over de franske lastbilchauffører. Her i Parlamentet bør vi beskytte arbejdstagernes forsamlingsfrihed samt deres ret til at aktionere og deltage i solidaritetsaktioner, og jeg så gerne, at hr. Skinner udviste større interesse for arbejdstagernes rettigheder og arbejdstagernes frie bevægelighed frem for varernes frie bevægelighed.

Skinner
Hr. formand, efter min mening opsummerede fru Palacio på glimrende vis det juridiske behov for, at vi accepterer, at dette instrument bruges til at løse markedets funktionsfejl, hvilket var meningen med det. Der er naturligvis ingen protester imod dette, da det tydeligt fremgår af traktaten. Hr. Ettl sagde, at den politiske balance er vigtig, og jeg giver ham helt ret. Det er rigtigt, og det bør være vores langsigtede mål. Men jeg er ikke overbevist om, at dette instrument nødvendigvis vil løse problemet fra den ene dag til den anden. Det er ikke desto mindre det politiske budskab, vi skal fremsætte. Hr. García-Margallo y Marfil ved også, at det fra begge sider er vigtigt at samle frihedsrettigheder, og ligesom mig ønsker han også et uafhængigt instrument, der kan gøre noget ved dette en gang i fremtiden. Det er noget, Kommissionen og Rådet bør se nærmere på.
Jeg er ikke enig med hr. Ribeiro i, at det har taget lang tid for os at nå til dette punkt. Det er hurtigt kommet til plenarforsamlingen, men drøftelserne har varet otte måneder. Det glæder mig at kunne sige, at mange af disse drøftelser fandt sted med hr. Ribeiros tilstedeværelse. Jeg er ikke herre over Parlamentets procedurer for at sætte dette på dagsordenen. I den forbindelse vil jeg sige til hr. Wolf, at retsgrundlaget for at sikre strejkeretten ikke er subtilt men helt grundlæggende. Det bør være en frihedsrettighed, som alle Unionens borgere kan nyde godt af, uanset om de er fagforeningsmedlemmer eller ej. Det glæder mig meget, at mange medlemsstater nu for første gang erkender det. Det glæder mig, at hr. Wolf ikke fandt det subtilt men helt indlysende. I Det Forenede Kongerige nævnes den retssikrede frie strejkeret nu for første gang i forbindelse med denne forordning.
Jeg takker hr. Lukas for bemærkningerne, skønt jeg ikke nødvendigvis er enig i det hele. Hr. Gillis talte om den franske lastbilblokade, britiske bjergbønder og problemerne i Irland. Jeg er enig med ham og specielt i hans vægtning af sociale rettigheder. Men hr. Kerr! Det gør mig virkelig ondt. Jeg ved, at han altid er god for en morsom bemærkning, og selv i denne sene aftenstund prøver han på at more os. Jeg er imidlertid ikke enig i noget af det, han siger.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne rette en oprigtig tak til Parlamentet, som yderst kompetent og meget flittigt har behandlet dette forslag til forordning. Jeg vil navnlig gerne takke hr. Skinner, hr. Wijsenbeek, fru Palacio og hr. Ettl, der, ligesom de respektive udvalg, har udvist en stor samarbejdsvilje og stærk motivation. Der er ingen tvivl om, at det også er takket være dem, at vi er kommet så tæt på det resultat, som vi forhåbentlig snart vil opnå.
Som hr. Skinner mindede om i sin betænkning, havde Det Europæiske Råd i Amsterdam bedt Kommissionen om at udarbejde nogle forslag med det formål at fremme en hurtig og effektiv gennemførelse af princippet om varernes frie bevægelighed. I mine tidligere indlæg i de forskellige parlamentariske udvalg, der skulle udtale sig i forbindelse med denne procedure, har jeg allerede haft lejlighed til at understrege, at det navnlig drejede sig om at finde nogle egnede løsninger på de restriktioner for import af varer, som indebærer, at selve varerne ødelægges og/eller boykottes, og som kræver nogle hurtige interventioner for at forhindre dette fra den pågældende medlemsstats side. I sådanne situationer risikerer den overtrædelsesprocedure, der omtales i artikel 169 i traktaten, som bekendt at være en løsning, der ikke er tilstrækkeligt hurtig og effektiv.
Det forslag til forordning, som er fremsat af Kommissionen - sådan som det blev defineret i forbindelse med den principielle enighed, der blev opnået på Rådets møde om det indre marked den 18. maj 1998 - tager højde for en specifik løsning, der bygger på medlemsstaternes pligt til at gribe ind med henblik på at fjerne de pågældende hindringer. Til dette formål indføres der et særligt, øjeblikkeligt alarmsystem, og Kommissionen får mulighed for at give medlemsstaterne en formel advarsel, så de griber ind.
Nogle af de ændringsforslag, der drøftes i dag, tager sigte på at udvide forordningens anvendelsesområde til at omfatte hindringerne for arbejdstagernes frie bevægelighed, der foreskrives i artikel 48 i traktaten. Det er uden tvivl en interessant idé. Anerkendelsen af personers rettigheder og af deres bevægelsesfrihed og handlefrihed i det indre marked er i øvrigt noget af det, Kommissionen lægger mest vægt på, og det ved jeg, at Parlamentet er klar over.
I dag skal Kommissionen dog hurtigt efterkomme en præcis anmodning fra Det Europæiske Råd; en anmodning, som udtrykkeligt er begrænset til det område, der hedder varernes frie bevægelighed. Udvidelsen af forordningens anvendelsesområde, navnlig en udvidelse til at omfatte arbejdstagernes frie bevægelighed, ligger således uden for det, som Rådet bad Kommissionen om. Kommissionen havde dog - allerede i betænkningen om dens forslag til forordning - ikke udelukket muligheden for at udvide forordningens anvendelsesområde til også at omfatte de andre friheder. Jeg har på Kommissionens vegne noteret mig, at flere parlamentsmedlemmer hælder til denne opfattelse, og jeg mener faktisk, at det i fremtiden vil være hensigtsmæssigt at overveje denne mulige udvidelse yderligere.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på - forhåbentlig til trøst for dem, der har fremsat disse ændringsforslag - at der allerede i Rådets forordning nr. 1612/68 om gennemførelsen af artikel 48 i traktaten er taget højde for nogle mekanismer, der specifikt skal anvendes i tilfælde af hindringer for arbejdstagernes frie bevægelighed, hvilket navnlig fru Palacio mindede om. Disse mekanismer burde kunne fungere mere effektivt i dag takket være medlemsstaternes og Kommissionens indsats i forbindelse med handlingsplanen fra 1997 om arbejdstagernes frie bevægelighed.
Det forekommer mig derfor, at forslaget om på nuværende tidspunkt at udvide forordningens anvendelsesområde til at omfatte arbejdstagerne ikke bare er i uoverensstemmelse med det, som Det Europæiske Råd i Amsterdam anmodede om, men at det også risikerer at være en gentagelse af en løsning, der allerede er taget højde for i forordning nr. 1612/68, og at det således ikke har nogen væsentlig merværdi. Kommissionen kan derfor ikke - på fællesskabsrettens aktuelle udviklingstrin - godkende de pågældende ændringsforslag.
I de andre ændringsforslag foreslås nogle ændringer af den procedure, der fastlægges i artikel 5 i forordningen, og som omhandler den henvendelse, Kommissionen skal rette til medlemsstaterne. Ændringsforslag 11 tager sigte på at pålægge Kommissionen at offentliggøre henvendelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende for at øge gennemsigtigheden og offentligheden af vores handlinger. På trods af denne målsætning, som generelt er fornuftig, forekommer dette ændringsforslag mig ikke at være acceptabelt, da det ville krænke den skønsret, som Kommissionen har med hensyn til overtrædelser. Jeg vil desuden tillade mig at tilføje, at dette ændringsforslag ikke forekommer mig at være uundværligt. De ærede parlamentsmedlemmer skal nemlig vide, at jeg naturligvis vil gøre brug af denne skønsret for at sikre, at henvendelsen offentliggøres så tit som muligt.
Hvad angår henvendelsens offentliggørelse på Kommissionens hjemmeside, er der tale om et aspekt, der har intern betydning for Kommissionen, og det forekommer mig derfor en smule overflødigt og redundant sågar at nævne denne offentliggørelse i en af Rådets forordninger.
Med hensyn til ændringsforslag 13 vil jeg gerne gøre det klart, at selvom det også forfølger det prisværdige mål at gøre procedurerne hurtigere, hvad angår de krænkelser af det indre marked, der falder ind under forordningens anvendelsesområde, så er det ikke muligt at godkende dette ændringsforslag, da det risikerer at medføre en uklarhed mellem nogle instrumenter, der bygger på to forskellige retsgrundlag. Som følge af en forordning - det drejer sig her om den tidligere artikel 235 - er det nemlig ikke muligt at røre ved anvendelsesområdet for artikel 169 eller ved den handlefrihed, som denne artikel giver Kommissionen.
Jeg er i øvrigt yderst lydhør over for bevæggrunden til det fremsatte ændringsforslag, og jeg vil derfor gerne gøre opmærksom på, at jeg har til hensigt at foreslå Kommissionen systematisk at sende den pågældende medlemsstat en henstilling i henhold til artikel 169 sideløbende med den henvendelse, der foreskrives i det forslag til forordning, vi behandler. Dette vil få fristerne for overtrædelsesproceduren - der er beskrevet i den tidligere artikel 169 - til at løbe med det samme, og det vil give mulighed for hurtigt at indbringe sagen for Domstolen, såfremt det er nødvendigt. Ændringsforslag 14 belyser til gengæld indholdet i artikel 5, stk. 5, og lader til at være berettiget.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at det kompromisforslag, der var fuldstændig enighed om på Rådets møde om det indre marked den 18. maj 1998, efter Kommissionens mening er i stand til at skabe den merværdi, som Det Europæiske Råd beder om. Jeg behøver ikke endnu en gang at understrege, at det efter min mening er nødvendigt, at de fremskridt, man har opnået hidtil takket været Rådets og Parlamentets politiske vilje, hurtigst muligt udmønter sig i en konkret vedtagelse af forslaget til forordning.
Dette er mit ønske og også min kraftige politisk indsats på et punkt, som ganske vist ikke er det eneste, men som er et af de mest afgørende for hele det indre markeds funktion.

Kerr
Hr. formand, jeg bemærkede, at kommissæren ikke nævnte ændringsforslag 15 og 16, disse glimrende ændringsforslag, der blev fremsat på vegne af Gruppen De Grønne i mit navn, og som handler om forsamlingsfrihed. Bekymrer Kommissionen sig ikke længere om forsamlingsfrihed, eller er den ligesom hr. Skinner mere optaget af frihed for varer end frihed for mennesker?

Monti
Hr. formand, de rettigheder, som hr. Kerr omtaler, er af allerstørste betydning. Vi mener imidlertid, at hele den foreslåede forordning og dens særlige sprogbrug gør det unødvendigt at tilføje de specifikationer, der findes i de nævnte ændringsforslag.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, kommissæren har refereret til forordning 1612/68, men ikke til, at Parlamentet er i gang med at behandle ændringsforslaget til forordningen - KOM 98/229 - og forslaget til direktiv, som jeg har refereret til - KOM 98/230.
Hr. formand, jeg er enig i det, kommissæren har sagt. Vi har allerede det instrument, som alle de ændringsforslag, der vedrører arbejdskraftens frie bevægelighed, som vi alle bekymrer os om, bør tage udgangspunkt i. Det er derfor ikke nødvendigt at bede Kommissionen om at udarbejde et nyt instrument, at tage et nyt initiativ.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Koordinering af aktiviteter til fordel for SMV og håndværksfag
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0359/98) af Thyssen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om beretningen fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om koordineringen af aktiviteterne til fordel for små og mellemstore virksomheder (SMV) og håndværksfagene 1997 (KOM(97)0610 - C4-0019/98).

Thyssen
Hr. formand, SMV'erne har allerede i nogen tid omtrent været inkarneringen af håbet om øget beskæftigelse. Kommissionen har gjort iværksætteraktiviteter til en af grundpillerne i dens beskæftigelsespolitik både i 1998 og i 1999, og den understreger dermed med rette det økonomiske grundlag for beskæftigelsespolitikken.
Det østrigske formandskab har givet sit besyv med ved for første gang efter det belgiske formandskab for et par år siden endnu en gang at afholde en rundbordskonference på højt plan om SMV'erne. Kort sagt, SMV'erne har i den seneste tid været midtpunktet for interessen i alle politiske notater og i hensigtserklæringer. Det ser ud, som om der nu 15 år efter det europæiske år for SMV hvert år på ny fokuseres på denne del af erhvervslivet. Men det, som det gælder om for menneskene, er ikke så meget diskussionen som svaret på spørgsmålet, om SMV-dimensionen er til stede på alle relevante politiske områder, om den optimaliseres, og om alle bestræbelser herpå koordineres perfekt.
Den betænkning, som vi behandler i aften, drejer sig netop om denne koordinering. Vi har selv bedt om den, og vi forventer, at den er nyttig som politisk instrument. Vi ved godt, at SMV-politikken forekommer at være simpel. De små kommer først, er en udtalelse, som ligger på læberne, og som også er en god salgsvare. Men i virkeligheden er SMV-politikken naturligvis en vanskelig sektor, ikke blot fordi sektoren selv ikke er homogen, men også fordi politikken er et horisontalt anliggende med berøringsflader og tværsnit med de mest forskellige politiske sektorer, med beføjelser, som ligger både hos Kommissionen, hos Den Europæiske Union og hos medlemsstaterne og med beføjelser, som på hvert af disse politiske niveauer er spredt over forskellige departementer.
Dette gør naturligvis ikke kontrollen og evalueringen nem. En koordineringsbetænkning er således nyttig. Nyttig for at vise, om og hvordan koordineringen mellem de forskellige politiske niveauer og sektorer forløber og for at undersøge, hvor der er mulighed for forbedring, og hvor selve politikken skal justeres.
Det er i denne betænkning positivt, at det understreges, at der er en større samfundsmæssig påskønnelse af den selvstændige erhvervsdrivende end tidligere, og at det fremgår, at man endelig har forstået, at SMV'erne viser specifikke kendetegn, som gør, at man ikke kan nøjes med at behandle dem som store virksomheder i lommeformat. SMV'erne som norm og ikke som undtagelse er et udgangspunkt, som synes at have stadig større succes. Vi kan kun glæde os over det, det er den eneste realistiske løsning.
Et instrument, som ved evalueringen og koordineringen af SMV-politikken er overordentlig nyttigt, er SMV-definitionen fra 1996. Denne definition gør det muligt at afmærke området og systematisk at undersøge, om instrumenterne også virkelig gavner målgruppen. Denne definition er god, blot må den fremover anvendes mere systematisk. Den første vigtige chance herfor er den kommende programmeringsperiode for strukturfondene. Af Revisionsrettens beretning fremgår det, at det før i tiden ikke var usædvanligt, at store virksomheder løb væk med de små virksomheders midler. Også BEST-arbejdsgruppen beder om, at EU-programmer tilpasses SMV-formatet bedre. Dette kan kun lade sig gøre ved at anvende SMV-definitionen mere og strengere. Til trods for de signaler, som jeg mener at høre om, at nogle ville hæve den øvre grænse i disse definitioner, kan jeg kun anbefale Kommissionen ikke at give efter. Det eneste, som dermed kunne opnås, er, at de små virksomheder, som vi nu endelig arbejder for, på ny udelukkes ved fordelingen af opmærksomheden og af midlerne.
Til sidst har jeg lige en række forslag og et par spørgsmål. SMV'erne er en verden af mennesker med en praktisk indstilling. De har ikke noget ud af tykke betænkninger, som gør det klart, på hvor mange niveauer man aktivt beskæftiger sig med dem. De forstår frem for alt konkrete handlinger, såsom mindre bureaukrati, større stabilitet i lovgivningen, lavere byrder på arbejde, større retssikkerhed, lettere adgang til kredit og et indre marked uden hindringer. De vil tydeligt vide, hvem de skal henvende sig til for de forskellige ting. Derfor vil jeg gerne bede Kommissionen om og foreslå den, at den ikke blot ved enhver kommunikation om SMV-politikken systematisk oplyser, hvem der har beføjelser til hvad, men at den også undersøger, hvor megen arbejdstid der egentlig anvendes i Kommissionen på at udarbejde rapporter over den gennemførte politik, og hvor megen arbejdstid der anvendes til den virkelige udformning, udtænkning og gennemførelse af selve SMVpolitikken.
Endvidere vil jeg spørge Kommissionen, hvad den vil gøre i fremtiden for at give os mere nøjagtige taloplysninger, for en række oplysninger i denne rapport er ikke tilstrækkelige til at varetage vores opgave med hensyn til at kontrollere og udarbejde forslag.
Til sidst vil jeg lige sige følgende, og dermed slutter jeg. En god politik er ikke kun effektiv og handlekraftig, men også troværdig. Troværdigheden fremmes ved at føre en politik i samråd og i dialog med de involverede. Hvad konstaterer vi med hensyn til SMV-sektoren, at SMV godt må tale med, så længe det drejer sig om en høring og en udtalelse, men så snart denne høring og denne udtalelse bliver til medbestemmelse og magt, udelukkes de. De forstår, hr. formand, at jeg er kommet til den europæiske sociale dialog, og mit afsluttende spørgsmål lyder endnu en gang som følger: Hvornår kan vi forvente konkret forandring i Kommissionens holdning på dette område? Hvornår vil Kommissionen endelig også gøre sig bestræbelser på at hjælpe denne klare udtalelse om demokratisk underskud ud af verden?

Cellai
 - (IT) Hr. formand, jeg har med beklagelse konstateret, at fru Thyssens betænkning overhovedet ikke har medtaget nogle væsentlige forslag, som var blevet fremsat af de parlamentsmedlemmer, der skulle udtale sig, såsom undertegnede. Betænkningen er forsigtig og begrænser sig til at tegne et generelt billede af de små og mellemstore virksomheder uden at fremsætte nogen forslag, der kunne give et frisk pust. I forbindelse med globaliseringsprocessen har SMV'ernes rolle i stadig større grad fået international betydning. Det er efterhånden et vidt anerkendt faktum, at SMV'erne er en nøglesektor for den økonomiske vækst og for den heraf følgende oprettelse af nye arbejdspladser. Det nuværende momssystem pålægger i øvrigt virksomhederne en alt for stor byrde og hæmmer den grænseoverskridende handel.
Hvad angår nedsættelsen af de indirekte arbejdsomkostninger, der følger af de nationale lovgivninger, har Kommissionen gjort opmærksom på, at det er SMV'erne, som rammes hårdest af skattebyrden og de relativt høje bidrag. Alle de vigtigste politiske aktører er nu i høj grad klar over, at det er nødvendigt at lette den skattebyrde, der er lagt på arbejdskraften. Der er således tre retningslinjer, der skal følges for at forbedre konkurrenceevnen hos SMV'ernes industri i hele Europa, nemlig en nedsættelse af den skattebyrde, der tynger arbejdskraften, en administrativ forenkling for SMV'erne og en mulighed for at sætte momsen ned på forsøgsbasis.
SMV'ernes adgang til verdensmarkedet sker i stadig større grad i form af deres deltagelse i netværk af virksomheder med henblik på køb og salg af produktionsfaktorer. Samarbejdet mellem virksomhederne skaber rigdom, innovation og ny beskæftigelse, og disse aspekter gør det lokale, interne potentiale til en udviklingsfaktor. Endelig er det nødvendigt med et optimalt partnerskab mellem de europæiske institutioner, medlemsstaterne, de regionale og lokale myndigheder, de faglige organisationer og SMV'erne selv. På denne måde vil vi kunne reducere den administrative segmentering.

Lindqvist
Hr. formand, denne betænkning handler jo om støtteaktiviteter og koordinering af aktiviteter til fordel for små og mellemstore virksomheder. Det handler altså om henstillinger, meddelelser og udveksling af erfaringer. Det er en måde at stimulere medlemslandene til at gøre en indsats. Det er en god indfaldsvinkel, og det er også den rigtige indfaldsvinkel. Det er en fejl fra vores side at gå ind med lovgivning eller at forsøge med forordninger og direktiver.
Jeg har fire punkter, som jeg vil fremhæve hver for sig. Det første gælder en generel stimulans for små virksomheder i det hele taget til at vurdere virksomheden som fænomen. Virksomheden skal betragtes som noget godt og skal ikke mistænkeliggøres. Der findes undertiden en del ildevarslende tendenser af den slags.
Det andet punkt vedrører uddannelse, hvilket er helt afgørende. Jeg tænker her på uddannelse af både virksomhedsledere og ansatte i små virksomheder. Det bør prioriteres højere. Jeg tænker især på den tidlige uddannelse i grundskolen og i gymnasiet, at man dér beskæftiger sig med iværksætterånden som et naturligt stadium i livet. Man skal altså ikke bare uddanne folk, således at de kan tage et job et eller andet sted, men man bør også uddanne folk, således at de kan skabe nye job, skabe iværksætteraktiviteter, når de kommer ud i arbejdslivet.
Det tredje punkt gælder enklere regler og støtte til små virksomheder, som ikke altid kan sidestilles med store.
For det fjerde skal de små virksomheder være med, når strukturfondsmidlerne fordeles i medlemslandene, således at man lettere kan se, hvordan støtten skal kunne gives bedre til deres udvikling. Vi fra Den Liberale Gruppe støtter denne betænkning.

Rübig
Hr. formand, ærede kolleger, målene for en hensigtmæssig SMV-politik for årtusindskiftet erkendes klart og tydeligt i denne betænkning. Fællesskabspolitikken skal i endnu højere grad end hidtil inddrage SMV-dimensionen. Både på nationalt plan og også i form af EU-bestemmelser findes der stadig talrige eksempler, hvor hindringer skal nedbrydes, og de mellemstore virksomheder bør aflastes. For så vidt er jeg også taknemmelig for den detaljerede betænkning fra ekspertgruppen BEST, der har ydet et vigtigt bidrag til udformningen af et bedre europæisk virksomhedsmiljø. Desuden støtter jeg målet om at indhente passende informationer om små og mellemstore virksomheder og stille dem til rådighed på de forskelligste politiske plan.
Vi er tilfredse med oplysningerne fra det europæiske statistiske system om både de mellemstore virksomheder og observationscenteret. I den forbindelse glemmer vi dog heller ikke, at indsamling af data stiller mange virksomheder over for problemer. De administrative belastninger, netop for virksomheder med få ansatte, har nået deres absolutte maksimum. Fra nu af må vi bestræbe os på at opnå en effektiv deregulering af de statistiske rapporteringsforpligtelser. Men også det andet initiativ i dagens forslag går i den rigtige retning. Små og mellemstore virksomheder skal i højere grad inddrages i fællesskabsprogrammerne. Jeg henviser her især til det tredje flerårige rammeprogram, som også vil stå åbent for nogle tiltrædelseskandidater i det kommende år. Næste uge bliver der truffet en anden vigtig og afgørende beslutning. På tirsdag holder Forligsudvalget møde for at diskutere det femte forskningsrammeprogram.
Jeg er overbevist om, at man i den forbindelse vil udnytte alle muligheder for at sikre, at dette program starter næste år, for her handler det især også om de mellemstore virksomheder, der ud fra parlamentariske forestillinger især skal støttes.

Souchet
Hr. formand, man kan mærke en vis skepsis hos ordføreren angående den egentlige nytte af denne gentagende og fastsatte øvelse, som den beretning, Kommissionen udarbejder hvert andet år om koordineringen af aktiviteterne til fordel for SMV og håndværksfagene, er blevet til. Vi ved alle, hvilken væsentlig rolle SMV spiller, når det gælder nyskabelser, skabelse af arbejdspladser, fysisk planlægning, hvilket særligt finder sted i landbrugsområderne. I Frankrig arbejder f.eks. 37 % af lønmodtagerne i virksomheder med mindre end 20 ansatte, to ud af tre arbejder i virksomheder med mindre end 100 ansatte. Håndværksfagene udgør 13 % af arbejdsstyrken, og arbejdspladserne synes mere og mere at findes i SMV.
Hvorfor understreger ordføreren »at det er meningsløst at gentage sig selv i en uendelighed og udarbejde svært læselige og lange betænkninger«? Det er fordi, der på dette område med national kompetence er alvorlig tvivl om nytten af Kommissionens rolle som koordinator af strukturstøtten. Angående strukturstøtten antyder Kommissionen, at betydelige summer af offentlige midler er til SMV, navnlig inden for rammerne af regionsfondene og visse fællesskabsinitiativprogammer.
Men i hvilket omfang bliver disse midler anvendt? Hvordan anvendes de og af hvem? Er denne støtte virkelig brugbar og effektiv? Ville andre former for cirkulation ikke være mere økonomiske og bedre tilpasset virksomhedernes reelle behov? Vi har ikke fået noget svar på eller nogen vurdering af disse grundlæggende spørgsmål. En sådan usikkerhed, en sådan mangel på kontrol, er fuldstændig uacceptabel. Vi kan ikke stille os tilfredse med, som ordføreren understreger det, at se Kommissionen »begrænse sig til - på grund af rent teoretiske data - at fastslå, at SMV'erne får den fornødne opmærksomhed«. Det er politikersnak. Revisionsrettens henstillinger kan ikke berolige os. De gør os opmærksom på, at de få oplysninger, Kommissionen giver os, ikke er troværdige, og at store virksomheder har taget den støtte, der var bestemt for SMV.
Vi befinder os derfor i den største uvished, og vi kan ikke lade være med at undre os over betydningen af sådanne fællesskabsstøtteanordninger. Det er underligt, at Kommissionen til gengæld ikke undrer sig over udbredelsen af regler, som den selv pålægger SMV, og heller ikke om det nødvendige i at beskytte SMV mod illoyal konkurrence, efterligninger, illegalt arbejde, social og miljømæssig dumping og, hr. formand, mod risici for flytning af produktionen til andre lande.

Lukas
Hr. formand, betænkningens grundlæggende udsagn skal absolut hilses velkomment. Fremover vil vi således ikke kunne undgå virkelig at sørge for, at strukturfondene i langt højere grad kommer de små og mellemstore virksomheder til gode. Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at både Kommissionens koordineringsberetning og denne betænkning endnu en gang tydeligt viser, hvor meget vores sygelige trang til at yde subsidier styrer vores økonomiske tankegang. Det er på tide, at vi tydeligt og klart fokuserer på virksomhedernes selvstændighed. I den forstand kunne også vi EU-parlamentarikere absolut spille en konstruktiv rolle. Vi burde eksempelvis igen og igen henvise til den såkaldte EØIG, det vil sige den europæiske økonomiske interessegruppe, i vores forhandlinger med de små og mellemstore virksomheder. Denne absolut interessante mulighed for et fuldstændig ubureaukratisk og fleksibelt grænseoverskridende samarbejde er hidtil kun blevet udnyttet i utilstrækkelig grad. Der er her tale om en form for samarbejde, der ikke kun medfører driftsøkonomiske fordele, men som også i særlig grad er i overensstemmelse med det indre markeds ånd.
Afslutningsvis vil jeg gerne tilslutte mig ordførerens krav til det østrigske formandskab om at føre tilrettelæggelsen af et møde om forbedringen af den europæiske sociale dialog med deltagelse af arbejdsmarkedets parter og de små og mellemstore virksomheder til en positiv afslutning.

Thyssen
Hr. formand, jeg ser, at min kollega professor Secchi ikke er her. Vil De være så venlig at give mig 30 sekunder af hans taletid til lige at henvende mig til ordførerne for udtalelserne.
Med henblik på ordførerne for udtalelserne har jeg her hørt en berettiget bemærkning, hvori hr. Cellai siger, at der kan genfindes meget lidt af de konkrete forslag, som er formuleret i udtalelserne. Det er faktisk tilfældet, men jeg vil bede Dem om ikke at fortolke dette som en manglende respekt for det arbejde, som er udført i de andre udvalg. Vi vil bestemt tage hensyn dertil i fremtiden i Økonomiudvalget, når vi taler om SMV-politik. Men det, som var vores problem, var følgende. Vi har begrænset plads og mulighed for at skrive en udtalelse. Vi har konstateret, at vi absolut ikke kunne udforme fornuftige ting og fornuftige, konkrete og detaljerede forslag om alle dele af denne SMV-politik. Vi har udtrykkeligt forelagt det for vores kolleger, og vi har derefter i Økonomiudvalget konkluderet, at vi skulle begrænse os til metodologien i SMV-politikken hos Kommissionen og ikke længere udtale os om selve politikken i alle detaljer. Derfor genfinder De så lidt af Deres udtalelser, men tro mig og mine kolleger, vi værdsætter Deres udtalelser.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for dets konstante støtte til den indsats, Kommissionen gør for at fremme aktioner, der er rettet mod de små og mellemstore virksomheder, og særligt for Parlamentets bidrag til Kommissionens beretning fra 1997 om koordineringen af Fællesskabets aktiviteter til fordel for de små og mellemstore virksomheder og håndværksfagene.
Det er af afgørende vigtighed, at de små og mellemstore virksomheder kan benytte sig af de muligheder, fællesskabsprogrammerne giver dem for til fulde at udnytte deres muligheder for innovation og udvikling og navnlig for at skabe arbejdspladser, hvilket er vores fælles mål og en absolut nødvendighed.
Jeg vil gerne rette en tak til fru Thyssen for hendes forslag til beslutning og hendes betænkning, som jeg anser for at være nogle yderst nyttige og konstruktive tekster. Jeg vil ligeledes gerne takke de andre parlamentsmedlemmer, der har bidraget til denne betænkning, nemlig hr. Cellai, hr. Peter, hr. Adam, hr. Robles Piquer og fru Ferrer.
Kommissionens beretning giver en systematisk oversigt over Fællesskabets foranstaltninger til gavn for de små og mellemstore virksomheder og håndværksfagene, og den illustrerer de resultater, der er opnået takket være den koordinerede infaldsvinkel, som Kommissionen har benyttet sig af for at sikre, at der i alle Fællesskabets politikker tages hensyn til SMV'ernes interesser, men også for at lette disse virksomheders adgang til fællesskabsprogrammerne.
Europa-Parlamentets bidrag er som altid vigtigt - navnlig med hensyn til de spørgsmål, der vedrører SMV'erne - og kommer i rette øjeblik. Man har nemlig indledt forhandlingerne om forslagene til en reform af strukturfondene for programperioden 2000-2006, men også for de nye programmer, såsom det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling og det nye Leonardo-program.
Det er klart, at en effektiv koordinering vil medføre nogle konkrete fordele for SMV'erne. Jeg kan fortælle Dem, at der i virkeligheden allerede er sket et fremskridt, hvilket også understreges i fru Thyssens betænkning. Kommissionen har dog forpligtet sig til at nå nogle endnu bedre resultater i fremtiden. Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at også at minde om den rolle, som gruppen af kommissærer for de små og mellemstore virksomheder og iværksættervirksomhed - hvis formand er kommissær Papoutsis - spiller.
Vores mål er en yderligere forbedring af koordineringen af Kommissionens aktiviteter i forbindelse med programmerne og aktionerne til fordel for SMV'erne. Jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen gør en indsats for at nå dette mål. Jeg vil gerne bemærke, at vi i store træk er enige i de anbefalinger, der står i forslaget til beslutning.
Jeg vil især gerne minde om, at der er tre spørgsmål, som er af afgørende vigtighed. For det første er det nødvendigt reelt af anvende Fællesskabets definition af små og mellemstore virksomheder i alle programmerne, både på fællesskabsplan og på nationalt plan. For det andet er det vigtigt at lette SMV'ernes adgang til programmerne, navnlig i forbindelse med strukturfondene og forsknings- og uddannelsesprogrammerne. Og for det tredje - hvilket er lige så vigtigt - er det nødvendigt i højere grad at inddrage de små og mellemstore virksomheder i udarbejdelsen af de programmer, der vedrører dem, ved at lade disse virksomheder være direkte repræsenteret.
Jeg vil gerne tilføje et par bemærkninger. Der blev talt om en alt for omfattende lovgivning. Dette er en risiko, man altid bør holde sig for øje, men jeg vil navnlig gerne gøre hr. Souchet opmærksom på, at både BEST-arbejdsgruppens aktiviteter og aktiviteterne i SLIM-grupperne (Simpler Legislation and Internal Market ) - der, som Parlamentet ved, begynder at give de første konkrete resultater - netop tager sigte på en forenkling af lovgivningen, idet de navnlig har de små og mellemstore virksomheders krav i tankerne.
Hr. Cellai kom ind på et vanskeligt problem, nemlig skatten, der ender med at være en byrde, også økonomisk set, som ofte tynger de små og mellemstore virksomheder uforholdsmæssigt meget. Dette er et godt eksempel på, hvordan visse af Kommissionens aktiviteter, selvom de ikke er direkte rettet mod de små og mellemstore virksomheder, alligevel er rettet mod disse, når det kommer til stykket. Her tænker jeg på den bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence, som de femten medlemsstater har besluttet at iværksætte efter forslag fra Kommissionen. Bekæmpelsen af skadelig skattekonkurrence har det formål at gøre det muligt for medlemsstaterne at sænke det samlede skattetryk internt i staterne, når først visse huller er blevet lukket og visse skatteparadiser afskaffet. Mens det ofte er de store og ikke de små virksomheder, der forstår at drage fordel af disse huller og disse paradiser, vil det navnlig være de små virksomheder, som vil få nogle klare fordele af denne sænkning af skattetrykket, som bekæmpelsen af skadelig skattekonkurrence giver mulighed for. Jeg kan desuden nævne de idéer, som Kommissionen har givet udtryk for med hensyn til muligheden for at lade nogle reducerede momssatser gælde for aktiviteter med en høj grad af arbejdskraft; en teori, som dette Parlament støtter, og som medlemsstaterne stadig ikke har taget endeligt stilling til.
Jeg vil gerne komme med nogle afsluttende bemærkninger vedrørende et punkt, som flere medlemmer har kommenteret, nemlig de små og mellemstore virksomheders stilling i forhold til programmerne under strukturfondene. På grund af manglende detaljerede oplysninger har Kommissionen iværksat en tematisk vurdering af strukturfondenes indvirkning på SMV'er. De endelige resultater vil foreligge inden udgangen af 1998. De første resultater af denne vurdering bekræfter de tidligere opskrivninger af strukturfondenes bidrag til SMV'er og foranstaltningernes typologi. Derfor kan vi ikke med rette sige, at oplysningerne ikke findes, skønt de måske ikke er tilstrækkeligt detaljerede i beskrivelsen af de nydelsesberettigedes størrelsesklasser, hvilket er vigtigt. Kommissionen har endvidere iværksat en analyse af finansieringstekniske ordninger i nogle lande, der skal bruges som retningslinjer for kommende programmer. Man skal huske på, at medlemsstaterne har det primære ansvar for at vurdere og analysere gennemførelsen af deres strukturfondsprogrammer, og de skal opmuntres til at give mere præcise og detaljerede oplysninger om SMV'ers deltagelse. Den undersøgelse, jeg nævnte for et øjeblik siden, vil ikke komme til at samle støv på en hylde. Den skal ikke blot bruges til indsamling af brugbare data, men også til at udarbejde henstillinger til næste programmeringsperiode om forbedring af SMV'ers foranstaltninger og deres gennemførelse i kommende programmer.
Endelig synes jeg, at Kommissionen i 1999 bør udsende retningsinjer, der kan hjælpe medlemsstaterne med at udarbejde deres kommende programmer, så de kan medfinansieres af strukturfondene. I denne forbindelse vil der være speciel fokus på støtte til udvikling af SMV'er og virksomhedsånd.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 22.15)

