Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet för gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande, mitt namn förekommer inte på närvarolistan. Det är säkert jag som har slarvat, men jag kan försäkra er, att jag var närvarande i går i kammaren, och om ni så önskar, kan jag bevisa det, eftersom mitt namn förekommer i en lång rad omröstningar med namnupprop. Jag hoppas emellertid att detta fel, som säkert beror på min egen glömska, rättas till.

Ordföranden
Jag kan bekräfta att jag såg er vid flera tillfällen. Det kan rättas till.

Hallam
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag vill hänvisa till sidan 30 i protokollet, där det står att jag gjorde ett skandalöst personligt angrepp på en ledamot av denna kammare igår. Jag undrar om ni nu kan ge Sir James Goldsmith ordet, så att han personligen kan svara på det angrepp jag gjorde på honom.

Ordföranden
Tack för den hjälpsamma kommentaren.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag vill hänvisa till sidan 31 i gårdagens protokoll - Fontainebetänkandet. Jag skulle uppskatta om ni ville tala om för White att det idag är den 11 april 1997, och att 1977 var för tjugo år sedan, när han ännu hade ett svart skägg och hår på huvudet.

Ordföranden
Jag tror att 90 procent av kammaren inte förstår vad ni talar om, men eftersom jag satt som ordförande igår så gör jag det.

Kerr
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera er till att sitta som ordförande två dagar i rad, vilket måste vara ett rekord. Jag vill hänvisa till sidan 5 i protokollet, och jag gratulerar sessionstjänsten till att ha lagt till mitt namn - nästan den första punkten och jag skall försöka se till att det blir den första punkten nästa gång - och yttra mig över det faktum att jag lyckades rösta för Palacio Vallelersundi-betänkandet, varmed det blev 19 brittiska labourledamöter, med er inräknad, som stödde detta storartade betänkande om konstnärers följerätt.

Ordföranden
Tack, herr Kerr.

Omröstning
Caudron
Personers fria rörlighet är en av de fyra grundläggande rättigheter, som varje medborgare i Europeiska unionen skall kunna åtnjuta. Denna frihet är inte till fullo förverkligad.
Att medlemsländerna och följaktligen privata företag, högskolor och branschorganisationer, ömsesidigt skall erkänna examensbevis och högre utbildning från de nationella utbildningssystemen, är en del av den fria rörligheten.
I december 1988 antogs en generell ordning för erkännande av examensbevis från högre utbildning som godkänner yrkesutbildning vid högskola under minst tre år. Erkännandet tillåter olikheter i kursplanerna att finnas kvar.
Kommissionen har alltid sporrat medlemsländerna till att erkänna sina europeiska grannars utbildningssystem, och bland annat har nationella informationscenter för akademiskt erkännande av examensbevis (NARIC) inrättats. Kommissionen har också bestraffat Grekland och Belgien för att inte ha fullgjort sina plikter. Med tanke på 1999 års fullständiga utredning om direktivet från 1992, om ett andra system för erkännande av yrkesutbildning, vill kommissionen föreslå ändringar och, till exempel, att hänsyn skall tas till yrkeserfarenhet efter avlagd examen.
Som ett komplement till detta vore det önskvärt att kommissionen gjorde en grundlig enkät om människor som möter svårigheter vad gäller erkännande.
Europaparlamentet gratulerar kommissionen till den mycket utförliga rapporten, vilken beskriver de huvudsakliga svårigheterna i tillämpningen av systemet för erkännande av examensbevis.

Lika möjligheter för funktionshindrade personer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0044/97) av Schmidbauer för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande (KOM(96)0406 - C4-0582/96) om lika möjligheter för funktionshindrade personer.

Andersson
Herr ordförande! Jag hade tänkt att tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande, men får göra det senare när hon har kommit in. När det gäller frågan om lika möjligheter för personer med funktionshinder tycker jag att man skall börja med att diskutera den definition som numera de allra flesta har av handikapp, nämligen det miljörelaterade handikappbegreppet. Det innebär att handikapp inte är något statiskt, utan något som kan minska eller kanske elimineras genom åtgärder, t.ex. inom bostadssektorn. Gör vi bostäderna tillgängliga, så minskar vi handikappet, eller eliminerar det. Om vi förbättrar transporterna, så minskar vi handikappet, eller kanske till och med eliminerar det. Detta är den ena utgångspunkten.
En andra utgångspunkt är att när vi utformar politik för människor med funktionshinder och när vi försöker skapa lika möjligheter, berör detta alla samhällsområden. Det som i detta betänkande är väl beskrivet med ordet mainstreaming rör bostadspolitiken, transportpolitiken, arbetsmarknadspolitiken och utbildningspolitiken. Handikappolitik är inte, som det traditionellt har varit, något för den sociala sektorn, utan den berör alla samhällsområden. Jag skall inte gå in närmare på detta, eftersom tiden är alltför begränsad, men jag vill beröra några områden som är speciellt angelägna i nuläget när det gäller att skapa lika möjligheter.
Den arbetsmarknadssituation som vi för närvarande har i Europa med hög arbetslöshet är allvarlig. Vi har arbetslöshetstal på över 10 procent. Jag satt själv i en utredning i Sverige för något år sedan. Då hade vi i Sverige så gott som full sysselsättning, dvs. 2 procents arbetslöshet, bland befolkningen som helhet. För de allra svårast funktionshindrade var arbetslösheten dock hela 70 procent. Det innebär att när vi får en ännu svårare arbetsmarknadssituation, så drabbas de än mer. Det gör att de ansträngningar som vi måste göra och de modeller som vi måste bygga upp för att skapa arbetstillfällen för funktionshindrade är ännu mer angelägna i dag. Jag skulle vilja att man ser över vad som är de bästa modellerna och utbyter erfarenheter, eftersom vi har olika system i olika länder.
Det andra gäller utbildningen. Det är ju så att ungdomar och arbetstagare med funktionshinder i dag på grund av den bristande tillgängligheten inte kan tillgodogöra sig den fria rörligheten. Detta är ju kärnan i det europeiska samarbetet, nämligen fri rörlighet och möjlighet för personer att söka sig över nationsgränserna för att studera, arbeta m.m. Det är en viktig fråga som måste lösas inom de närmaste åren, så att alla medborgare kan tillgodogöra sig den fria rörligheten.
Slutligen vill jag säga att de handikapprogram som vi har haft har varit bra. De har huvudsakligen sysslat med erfarenhetsutbyte. Tyvärr har de blockerats i rådet. Det är synnerligen angeläget att det kommer till stånd nya program som bygger på erfarenhetsutbyte, bland annat på de områden som jag hittills har berört. Jag vill, som sagt, tacka föredraganden för ett bra betänkande.

Schmidbauer
Herr ordförande, inom den europeiska unionen finns det 37 miljoner handikappade. Deras möjligheter att få del av de positiva effekter av den europeiska unionen, som vi kallar fri rörlighet och tillgång till alla varor och tjänster, är mycket begränsade. De är, som handikapporganisationerna själva formulerat saken, de osynliga medborgarna i EU. Även brott mot de mänskliga rättigheterna gentemot funktionshindrade personer förekommer hela tiden inom hela EU. Banottibetänkandet, som vi antog här i december, har tydligt påvisat detta.
Därför måste en icke-diskrimineringsklausul ovillkorligen tas med i samband med revideringen av avtalet.
Fram till början av detta år hade vi HELIOS II-programmet med möjligheter till informations- och erfarenhetsutbyte för handikappade. Ur detta program uppstod handikappforum, som utför ett värdefullt arbete med och för de berörda på det europeiska planet. Fram till idag föreligger inget nytt program. På basis av subsidiaritetsargumentet har redan fattigdomsprogrammet och programmet för äldre människor inte blivit genomförda. Den tyska regeringen accepterar inte artikel 235 som juridiskt underlag för social program. Mot denna bakgrund har kommissionen slagit till reträtt och inte utarbetat något uppföljningsprogram till HELIOS II. Den önskar först avvakta den slutliga utvärderingen av HELIOS II-programmet innan den agerar.
Vi är av den uppfattningen, att det är nödvändigt att omgående utveckla och genomföra ett uppföljningsprogram, baserat på principen om lika möjligheter, mänskliga rättigheter och FN: s standardbestämmelser. Under tiden har kommissionen istället som mellanlösning kommit med ett yttrande, som vi ju diskuterar här. Vi välkomnar detta yttrande om lika möjligheter, framför allt den nya infallsvinkel, som skisseras i detta och som bygger på ett funktionshinderkoncept baserat på mänskliga rättigheter och som tar avstånd från förmyndarskapsprincipen. Därmed bryter man på ett radikalt sätt med de gamla idéerna om att en funktionshindrad person är hänvisad till välgörenhet och medlidande. Det avlägsnar sig från hälsomodellen, som har helandet som mål, mot socialmodellen som baseras på mänskliga rättigheter.
Handikappolitiken börjar nu att närma sig integrering och lika möjligheter, d v s mainstreaming . Ändå motiverar en aldrig så bra infallsvinkel i detta yttrande inga direkta åtgärder. Bara med hjälp av ett program går det att vidareföra politiska åtgärder, information och erfarenheter från medlemsstat till medlemsstat. HELIOS-programmet var det enda program, som direkt finansierade handikapparbete från icke-statliga organisationer och som fungerade som sammanhållande länk till de funktionshindrade människorna i hela den europeiska unionen.
Programmet var till stor hjälp för handikappgrupper med ett mycket litet antal berörda, t ex för de dövblinda. Dessa grupper är hänvisade till ett äkta europeiskt utbyte, för att komma till rätta med sitt behov. Det var det enda program som omfattade samtliga handikappgrupper. I motsvarande mellanutvärdering konstateras, att det problem, som HELIOS konfronterades med, inte får underskattas, d v s att förverkliga solidaritet och gemensamma strategier inom en så mångfacetterad sektor av den europeiska befolkningen.
Jag stödjer visserligen helt och fullt det av kommissionen uppställda målet med ett omfattande inlemmande av de funktionshindrade människorna i administrations- och tillämpningsföreskrifterna till HORIZON-programmet men enbart HORIZON kan inte fungera som ett brett upplagt handikapprogram baserat på lika möjligheter. Det omfattar bara sysselsättnings- och utbildningsfrågor och det måste medfinansieras. Vad beträffar sysselsättningen är den, hur målande min kollega än nyss beskrivit den och hur illa det än är för en funktionshindrad person att inte ha sysselsättning, dock bara ett delområde inom ramen för de dagliga utmaningar, som funktionshindrade människor ställs inför och en av de handikappade uttryckte det på detta sätt: "Det är ju en god sak, om det överhuvudtaget erbjuds arbete, men många funktionshindrade människor kan inte ta sig in i bussen för att åka till arbetet, eller också har de ingen som kan hjälpa dem att göra sig i ordning för arbetet. " Så länge som de funktionshindrade människorna inte fullständigt integreras inom politikens alla områden, inklusive lämplig, personlig hjälp- och stödservice och tillgängliga allmänna kommunikationer, kommer inte löften om befintliga möjligheter till sysselsättning, vilka inte anpassas till andra åtgärder, att automatiskt åstadkomma någon integration.
Dessutom är en hög procentuell andel av de funktionshindrade människorna i pensionsåldern. Riktade åtgärder inom ramen för sysselsättningen kommer därför enbart att nå fram till ett begränsat antal av de funktionshindrade personerna.
Jag anser också, att ansvaret för handikappolitiken i huvudsak ska ligga kvar hos medlemsstaterna. Det är europeiska unionens uppgift att tillföra ett mervärde och att stödja medlemsstaterna genom ett informationsutbyte kring praktiska exempel. Vidare ska den europeiska unionen se till, att de funktionshindrade människorna inkluderas i alla sammanhang, där ansvaret för lagstiftning, för bestämning av en politik eller för upprättande av program redan ligger i den europeiska unionens händer. Detta är mainstreaming -vägen, för att uppnå lika möjligheter för funktionshindrade personer. Och jag vädjar till kommissionen, att följa denna väg, d v s att så snart som möjligt presentera ett uppföljningsprogram till HELIOS. Och min vädjan till medlemsstaterna är, att i avtalet lägga in en juridisk bas för dessa program och att ta in en antidiskrimineringsklausul i avtalet.
(Applåder)

Schiedermeier
Herr ordförande! Till att börja med vill jag nu tacka föredraganden på det varmaste. Hon är ju en av de idealister som lägger ned väldigt mycket tid inom just detta område. Det är riktigt att det bor 37 miljoner funktionshindrade personer inom EU. Utan tvekan måste de kämpa mot många fördomar och svårigheter i vårt samhälle. Vem som än pratar med eller om dem, måste alltid vara på det klara med att hon eller han själv redan imorgon mycket väl kan höra till deras skara.
Medlemsstaterna ska bära huvudansvaret för genomförandet av handikappolitiken. Detta oaktat anser jag, att genomtänkt samordning och inlemmande i samtliga EU-koncept gynnar integreringen av funktionshindrade människor. Detta betonar jag, trots att jag håller principen om subsidiaritet mycket högt.
Ett nytt handlingsprogram med motsvarande konceptutformning, som gynnar de funktionshindrade personerna och deras organisationer, i den mån de där är företrädda i styrelserna med 50 %, krävs därför, så att de åstadkomna strukturerna inte bryter samman. Främjande av lika möjligheter och integrering samt ytterligare utbyggnad av samarbetsstrukturerna behövs.
Oaktat de juridiska problemen borde kommissionen genomföra pilotprojekt och förberedelser under medverkan av icke-statliga organisationer för handikappade. Genomdrivandet av ickediskriminering och rätten till tillträde till samtliga gemenskapsprogram är viktigt och meningsfullt. Lika fullt räcker det inte med teoretiska krav, som bara finns på papper. Annars går det på samma sätt för de funktionshindrade människorna som för de små och medelstora företagen: deras krav finns visserligen förankrade i programmen men omsätts ofta inte i praktiken. Förverkligandet måste drivas kraftfullt, så att motsvarande resultat uppnås. Verklig tillgång till alla moderna informations- och kommunikationstekniker måste åstadkommas. Tyvärr tillåter inte den korta talartiden vidare utläggningar i ämnet.
Avgörande är, enligt min åsikt, att de funktionshindrade människornas problem undersöks av en framstående expertgrupp, vilken måste sättas in inom kort. Därvid är dialogen med dels medlemsstaterna, vilka ju, som redan anförts, bär huvudansvaret, dels med europeiska handikapporganisationer viktig, för att det ska gå att uppnå framsteg för de funktionshindrade människorna både på europeisk nivå och därutöver.
Denna målsättning stöds också av min grupp och jag vill här passa på tillfället, att hjärtligt tacka min kollega Bartho Pronk, som idag är förhindrad att närvara och som för vår sida utfört förarbetet till detta betänkande.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Kollegor! Ärade föredragande! Jag anser att ett viktigt betänkande behandlas här, som egentligen inte förtjänar att förläggas till fredag morgon, men det sker allt oftare med den sortens ämnen.
Jag vill egentligen börja med den sista anmärkningen av föredraganden, som krävde uppmärksamhet för en antidiskrimineringsartikel i fördraget. Vi har lämnat strålande yttranden som parlament när det gäller en balanserad antidiskrimineringsartikel i fördraget. Jag är mycket bekymrad om man vid regeringskonferensen kommer att överta våra betänkanden, så som de har inlämnats. Skälen att inte göra det skulle vara att det är för dyrt att föra in handikappade under fördraget. Jag anser att det är en skandal. För om vi över hela Europa tar upp en antidiskrimineringsartikel, då kan det inte vara så att det är fråga om konkurrensbegränsning. Jag vill även be kommissionären att utnyttja alla möjligheter att på denna punkt uppnå rejäla resultat, för det är det viktigaste som vi kan göra för de handikappade.
För handikappade är rätten till tillträde ytterst viktig: tillträde till arbete, tillträde till utbildning, tillträde till transport, det allra viktigaste. Det är i huvudsak medlemsstaternas ansvar att göra det. Unionen kan endast vara en förebild med ett antal program, och vi försöker det och vi har gjort det på ett rimligt sätt fram till nu.
Jag vill även fästa uppmärksamheten på en annan viktig aspekt. Det har även framförts av föredraganden och det är handikappolitiken i relation till informationssamhällets möjligheter. Just handikappade kan få en utomordentligt stor nytta av de nya kommunikationsteknikerna. Det kan även vara ett extra hinder, eftersom man har svårt att få tillträde dit. Men min uppskattning är att just en god tillämpning av de nya kommunikationsteknikerna ger stora möjligheter för de handikappade att bättre kunna ta del i ett otal samhälleliga processer. Men då måste vi göra det möjligt för varandra. Därför anser jag att informationstekniken och tillträdet till den måste utgöra en del av Rolling On Action Program , som Europeiska kommissionen har gående.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror, att problemet med funktionshindrade människor är mera centralt än vad som kommer till uttryck här. Schmidbauer har fullständigt rätt när hon säger att vi behöver en lämplig juridisk bas för socialprogram, vi behöver en klausul om ickediskriminering, vi behöver - vilket Schiedermeier ännu en gång framhållit - en samordning av nationell utvecklingspolitik och det vore också synnerligen vettigt med en framstående expertgrupp.
Här rör det sig emellertid också om en mera vittförgrenad frågeställning och inte bara om s k fördomar och svårigheter, utan om ett ifrågasättande av vårt samhälle som ett prestationssamhälle, som ett gigantiskt socialdarwinistiskt urvalsmaskineri, där ständigt allt flera människor sorteras bort, där denna skoningslösa utslagning dessutom alltjämt också är ideologiskt laddad. För att det en gång för alla ska komma till ett slut på försöken, att skapa ideologier enligt vilka de sunda prestationsmänniskorna avgränsas från det ovärdiga livet, borde vi verkligen, åtminstone utanför affärslivet, utveckla vårt samhälle därhän, att var och en bidrar efter sin förmåga och får sina behov tillgodosedda. Jag tycker, att det är vi skyldiga de funktionshindrade människorna!

Lukas
Herr ordförande, ärade kollegor! Schmidbauers utmärkta betänkande och det totala arbetet med detta tema är också av stor betydelse mot den bakgrunden, att stora delar av Europa uppvisar avsevärda brister inom området lika möjligheter för funktionshindrade personer i jämförelse med andra delar av världen, framför allt USA, Kanada och Australien.
Jag skulle bara vilja ta fram några punkter. Detta tema täcks på ett ytterst otillfredsställande sätt av artikel 235. Av denna anledning är det verkligen nödvändigt, att lägga en juridiskt relaterad bas som grund för ett nytt program och få med funktionshindrade personer och deras föräldrar i full omfattning. Jag finner inte heller någon motstridighet mellan en handikappolitik, inriktad på integrering och lika möjligheter, och ett specifikt handikapprogram. Tvärtom tror jag, att handikapprogrammet kan bidra till att målet med lika möjligheter uppnås.
Något som varken i kommissionens yttrande eller i utskottets betänkande kommer riktigt till uttryck är det faktum, att funktionshindrade personer framför allt också har fulla anspråk på delaktighet i lycka, nöje och glädje. Därför kommer det att bli nödvändigt, att framdeles ta itu med uppgiften att till fullo integrera funktionshindrade personer inom områden som kultur, sport, turism och politik. Så utgör exempelvis den storartade rörelsen Special Olympics , som härstammar från USA och grundades av familjen Kennedy, en rörelse som måste upplevas, för att förstå vad den betyder för dessa barn och vuxna, hur de här ges möjlighet, att få leva ut i idrottslig konkurrens, vara lyckliga och existera som fullvärdiga människor i vårt samhälle.
Ett annat tema är möjligheten för döva att delta i politiken. Vi har här en församling, där översättningar sker till alla språk men vem är det som tänker på, att även döva skulle kunna ställa krav på, att kunna delta i politiska manifestationer? Den politiska rörelse, för vilken exempelvis jag är aktiv här, har sedan många år vid vissa arrangemang också en översättning för döva. Även med denna fråga bör vi arbeta.

Dybkjær
Herr ordförande, jag vill gärna tacka föredraganden för betänkandet, och liksom föredraganden också glädja mig över kommissionens meddelande och framför allt över, att begreppet mainstreaming slagit igenom. Jag gör det desto hellre, eftersom det så vitt jag vet fortfarande är så, att man i FN: s årliga generalförsamling har ett särskilt utskott, som behandlar kvinnor, barn och handikappade gemensamt. Alla tre grupperna är speciellt utsatta och särskilda. Normen är väl fungerande män. Vi andra är undantag från normen. Mainstreaming gör slut på detta. Som praktiskt rättesnöre innebär mainstreaming , att de särskilda behoven inarbetas i det allmänna, att vi med andra ord gör det ovanliga till en del av det vanliga. Det är motpolen till segregering och hänvisning till det osedvanliga, det annorlunda, till särskilda reservat. Mainstreaming minskar behovet av speciallösningar, och på det sättet förhindras särskillnad och utpekande av de handikappade. Med andra ord: Handikappade skall färdas på breda boulevarder och inte hänvisas till sidogator och återvändsgränder.
Dessutom vill jag framhålla tre huvudpunkter. För det första majoritetens ansvar. 10 % av medborgarna i EU har ett handikapp. Det är en minoritet, och en minoritet utan makt. Dessa 10 % är helt beroende av vad de 90 % som utgör majoriteten beslutar. Detta ansvar skall vi vara medvetna om. Också därför är mainstreaming viktigt. Då uppstår inte 90/10-situationen.
För det andra vill jag gärna framhålla de särskilda problem, som är förknippade med handikapp som uppstår tidigt, alltså sådana som drabbar barn och unga, och dessa handikapps konsekvenser för anknytningen till arbetsmarknaden, och därmed också understryka, att EU: s utbildningsprogram också skall vara till för handikappade.
Och för det tredje vill jag gärna understryka att om fri rörlighet i Europa skall bli en realitet för handikappade, så behövs det en helt annan insats, än den vi ser i dag.

Raschhofer
Herr ordförande, det bor 37 miljoner handikappade inom EU. Det är fem gånger så många som hela Österrikes befolkning och det är också ungefär 10 % av den totala befolkningen i den europeiska unionen. 37 miljoner människor, ett avsevärt antal som ska integreras och således kanske redan därigenom definieras som en randgrupp. Tillåt mig ställa frågan: hur många aidssjuka finns det inom EU? Säkerligen inte 37 miljoner och ändå är folk mera medvetna om problemen för aidssjuka än för handikappade. Vet ni orsakerna till detta?
Jag ställer mig frågan: har det inte försummats att med annonskampanjer och sympatisörer ur det offentliga livet tillföra de funktionshindrade människorna precis lika mycket intresse som andra randgrupper i samhället? Kommer det inte också an på, att det är alltför lätt att försöka förtränga de s k problemen och blunda för dem? Resulterar inte detta i slutänden i ett visst antiintresse hos den breda allmänheten och hos donatorerna när det gäller att ta fram plånboken? I exemplet aids ser man emellertid också vilka framgångar och vilken masseffekt en bra kampanj kan få hos befolkningen. Först när medvetande har skapats hos den breda befolkningen om problemen för dessa handikappade är det någon verklig mening med stödprogram. Blotta kravet på en icke-diskrimineringsklausul för handikappade, även om jag stödjer en sådan, får livskraft och blir värd papperet det är skrivet på först när befolkningen inte definierar handikappade som en randgrupp utan som en del av sig själv.

Hughes
Herr ordförande! Jag välkomnar i hög grad kommissionens meddelande, och det betänkande som Barbara Schmidbauer tagit fram för parlamentet, som svar på detta meddelande.
Vid olika tillfällen under de år som gått har ledamöter ombetts att ta upp ett ämne, kanske ta fram ett enstaka betänkande eller yttrande i ämnet i fråga, och därefter fått gå vidare till andra ämnesområden. Så är det inte med Barbara Schmidbauer. Hon har lagt ner ett livslångt arbete på de frågor som rör funktionshindrade personer, genom att arbeta med funktionshindrade personer, och jag vill tacka henne uppriktigt för hennes arbete å detta parlaments vägnar.
(Applåder) Jag anser att en effektiv test av varje samhälles välbefinnande ligger i den respekt samhället ifråga visar för de grundläggande rättigheterna hos alla dess medborgare. Om vi ser oss omkring i denna vår Europeiska union så kommer vi att upptäcka att vi inte respekterar de funktionshindrades rättigheter. Större delen av arbetet måste utföras på medlemsstatsnivån, men helt klart så skiljer sig insatserna väsentligen mellan de olika medlemsstaterna.
På EU-nivån har vi, som Barbara påpekat, för närvarande inte ens en rättslig grund som medger en fortsättning på det arbete vi lagt ner hitintills. Enligt min åsikt är det verkligen skamligt att kommissionen beslutat att det första program den skall lägga ner, till följd av svårigheterna med avseende på artikel 235, är programmet för funktionshindrade personer. Om ministrar önskar blockera ett program till förmån för funktionshindrade personer, bör vi förse dem med det programmet och ge dem möjlighet att avslöja det faktum att det är de som är skyldiga till den blockeringen. Som sakerna står idag så tillåter sig kommissionen att involveras i den blockeringsmekanismen. Vår innerligaste förhoppning måste naturligtvis vara att regeringskonferensen sörjer för en ny programmatisk rättslig grund, som gör det möjligt att återuppta arbetet inom detta område.
Johanna Boogerd-Quaak har talat om den betydelse informations- och kommunikationsteknologierna har, som ett sätt att ge personer med funktionshinder ett bättre liv. Det är också mycket viktigt. Om dessa teknologier kan eliminera effekterna av att befinna sig långt borta geografiskt, så är det ännu viktigare att de används för att eliminera effekterna av isolering, av marginalisering, för funktionshindrade personer. Men för att det skall fungera behöver vi betydande investeringar i maskinvara, i anpassning av befintlig maskinvara och i ny programvara och utbildning, för att göra det möjligt för funktionshindrade personer att dra nytta av dessa teknologier.
Jag skall avsluta med det jag nämnde för en liten stund sedan, nämligen att vi måste hoppas att regeringskonferensen kommer att förete en ny programmatisk rättslig grund. Vi skall också hoppas att vi kommer att få se en ny icke-diskrimineringsklausul i fördraget. Vi har rätt att förvänta oss dessa saker, inte bara hoppas på dem, och om våra ledare inte företer dem så bör de inte bli förvånade över att vi, såsom ledamöter av denna kammare, vägrar att ingå i den "säljstyrka " som ger sig ut för att sälja en uppsättning fördragsändringar, som inte respekterar rättigheterna och prioriteringarna hos de människor vi representerar.

Oddy
Herr ordförande! Det finns ungefär 37 miljoner funktionshindrade personer i Europeiska unionen, ungefär 10 procent av hela EU-befolkningen. Ändå känner sig dessa 37 miljoner personerna uteslutna ur och irrelevanta för Europeiska unionen.
Funktionshindrade personer syns inte i fördragen. Ett stadgande i fördragen är absolut nödvändigt om de rättigheter som sammanhänger med europeiskt medborgarskap, såsom fri rörlighet och friheten att tillhandahålla och ta emot tjänster, skall kunna bli verklighet för funktionshindrade personer, enligt ett dokument med titeln 'Osynliga medborgare'.
Det finns en enorm lobby för de funktionshindrade i Europeiska unionen. Funktionshindrade personer börjar bli upprörda över den bristande uppmärksamhet de förlänas. Till och med det faktum att vi genomför debatten en fredag, då vi vet att närvaron är låg, är ett tecken på det bristande intresse vi visar funktionshindrade personer. Parlamentet borde ha sett till att frågan fick maximal täckning, i mitten av veckan.
Jag skulle vilja tacka såväl kommissionen, för dess utsökta dokument, som Schmidbauer, för hennes mycket känsliga och tankeväckande betänkande. Jag instämmer helt i alla dess slutsatser, men jag vill i synnerhet plädera för en artikel om de funktionshindrades rättigheter i fördraget. Kommissionen måste sluta prata och börja handla, och faktiskt finansiera några förnuftiga program för funktionshindrade personer.
Det antas föreligga fri rörlighet för arbetskraften i Europeiska unionen, enligt artikel 48, men ändå har funktionshindrade personer mycket små chanser att kunna utöva denna självklara rättighet, om inte något görs för att förbättra deras ställning och deras möjligheter att arbeta i Europeiska unionen. Jag uppmanar därför kommissionen och vädjar till den: se till att uträtta något positivt som en följd av denna debatt och denna omröstning idag.

Liikanen
Herr ordförande, kommissionen lyckönskar och tackar betänkandets författare, ledamot Schmidbauer, för det utmärkta betänkandet om lika möjligheter för funktionshindrade. Det är särskilt glädjande att konstatera, att tre av gemenskapens politiska organ, parlamentet, rådet och kommissionen, är av samma uppfattning om filosofin rörande mänskliga rättigheter och likställdhet i ert betänkande och er resolution.
Kommissionens meddelande gjordes mot bakgrund av vitboken om europeisk socialpolitik. Kommissionen har tillkännagett sin avsikt att förbereda ett tillämpningsförslag, som skulle beakta FN: s rekommendationer om funktionshindrade. Det är viktigt, för att EU-politiken skall vara en del av den internationella utvecklingen. Syftet är, såsom konstaterats ett par gånger här i dag, att övergå från en förmyndarattityd till en diskussion om de funktionshindrades rättigheter. För detta syfte är kommissionens meddelande en grundsten för skapandet av den nya strategin.
Vad beträffar Schmidbauers betänkande, har kommissionen samma uppfattning om de positiva resultaten av Helios-programmet. Programmet har möjliggjort samarbete med de funktionshindrade på gemenskapsnivå. Det har bidragit till analysen av problemen och premiering av uppnådda framsteg. Det har också främjat spridning av information om de bästa erfarenheterna. De erfarenheter som gjorts under programmets gång har visat på behovet av att också på gemenskapsnivå fortsätta den politiska strategin för funktionshindrade. Kommissionen undersöker möjligheten att framlägga ett formellt förslag till lagstiftning för parlamentet och rådet. Ur denna synvinkel är det viktigt att först utvärdera resultaten av Helios II-programmet, liksom även resultaten av de pilotprojekt och förberedande åtgärder som skall genomföras i år. Som ni känner till, möjliggörs dessa förberedande åtgärder av 1997 års budget. Kommissionen utfärdade för drygt två veckor sedan ett meddelande, i vilket ges närmare anvisningar för användningen av anslagen.
De funktionshindrades deltagande på alla politiska områden i EU är inte alltid lätt och för att uppnå ett tillfredsställande läge måste ännu mycket göras. Verkligt deltagande från de funktionshindrades sida är kärnan i kommissionens nya strategi. Kommissionen har nära samarbetat med Europas forum för funktionshindrade och alla relevanta åtgärder vidtas, för att stödet till de funktionshindrades forum skall fortgå. Jag tackar betänkandets föredragande, utskottet och de ledamöter, som deltagit i denna synnerligen viktiga debatt om politiken för funktionshindrade.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Carlotti
Europeiska unionens medborgerliga dialog påbjuder att alla unionsmedborgare skall ha samma medborgerliga och sociala rättigheter och samma friheter.
Europeiska unionen med sina 37 miljoner funktionshindrade personer måste utvecklas för att uppnå jämlikhet för alla. Merparten av de funktionshindrade personerna strävar efter ett oberoende liv och ett arbete.
Schmidbauers betänkande om kommissionens meddelande om lika möjligheter för funktionshindrade personer påvisar vissa brister i tillämpningen av en europeisk politik till förmån för de funktionshindrade. Kommissionens meddelande bryter visserligen med den förmyndarmentalitet som alltför länge har härskat, men löser ändå inte de problem som ställs i artikel 235 i Romfördraget. I meddelandet anges faktiskt inte om det kommer att finnas någon fortsättning till utvecklingen av Helios II, vilket är det program som nu gäller till förmån för funktionshindrade personer. Det är därför nödvändigt att en rättslig grund antas under regeringskonferensen, för att rådet inom den sociala sektorn skall kunna fatta beslut med kvalificerad majoritet, och inte längre med enhällighet.
"Integrationsprincipen ", som skall införa dimensionen lika möjligheter i alla strukturprogram, bör för övrigt inte hindra fullföljandet av särskilda program.
Programmen bör dels betona vikten av att funktionshindrade personer deltar i de beslut som angår dem, dels utveckla ny informationsteknik för att underlätta livet för de funktionshindrade.

Integration i utvecklingsländerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0086/97) av Needle för utskottet för utveckling och samarbete om meddelande från kommissionen (KOM(95)0219 - C4-0260/95) om Europeiska gemenskapens stöd till regional ekonomisk integration i utvecklingsländerna.

Needle
Herr ordförande! Tvärtemot en eller två kommentarer ni fick under den föregående debatten, så anser jag närvaron denna förmiddag vara förvånansvärt god - uppenbarligen, åtminstone, bland de mest omdömesgilla ledamöterna.
När regionala handelsavtal av det ena eller andra slaget skjuter upp som svampar ur marken runt om i världen, så vore det väldigt enkelt för parlamentet att här och nu använda sig av detta som en möjlighet att diskutera tendenser i världshandeln. Just denna vecka har ledarna inom Världshandelsorganisationen varit här för att göra precis det, och för att förklara varför de tror att utvecklingsländer har nytta av den organisationens inflytande. Det är inte alla av oss, långt därifrån, som är beredda att dela deras optimism. Men vad vi kan göra idag är att allmänt välkomna kommissionens ansträngningar att, först, söka identifiera på vilka sätt utvecklingsländer väljer att integrera sina ekonomiska strukturer och, sedan, hur de fördelaktiga aspekterna av den processen kan sättas i verket av Europeiska unionen. Genom att göra det gör kommissionärerna ett önskvärt första försök att analysera dessa viktiga skeenden och parlamentet erbjuder, i vårt väl övervägda svar, ett försiktigt gult ljus för kommissionen att inte bara gå vidare med sina överläggningar med utvecklingsvärlden, utan också klarlägga hur man själv ser på sin roll som en av de mest betydande globala ekonomiska makterna.
Kommissionens meddelande definierar i huvudsak regional ekonomisk integrering som ett samarbete på högre nivå, vilket i praktiken innebär en utveckling i riktning mot att eliminera genom politiska åtgärder framkallade hinder mot rörlighet för varor, tjänster och produktionsfaktorer, under det att samarbetsansträngningar vanligtvis syftar till att minska andra hinder såsom transport- och kommunikationsinfrastrukturer. Dokumentets allmänna analys av regionala ekonomiska tendenser i delar av Afrika, Västindien, Asien och Latinamerika är av nödvändighet begränsad, eftersom dessa områden naturligtvis är föremål för snabba förändringar, men dokumentets innehåll är på det hela taget beskrivande och därmed ett värdefullt redskap för oss.
Den sista meningen är viktig, eftersom ordet " redskap" framhäver hur parlamentet ser på den regionala ekonomiska integrationens roll som ett medel att uppnå ett resultat, inte som ett resultat i sig. Vid diskussioner har det framstått klart att kommissionen förstår detta väl, men vårt omfattande samråd med människor och organisationer i världen utanför Bryssel har visat att en tydlig tonvikt behövs. Om regional integrering innebär en språngbräda mot bättre integrering i världsekonomin, om den är kompatibel med den allmänna globaliseringsprocessen, då är det de mest sårbara grupperna av länder vi behöver ägna oss mest åt, eftersom det inte finns något generellt scenario eller någon enkel plan som bekvämt passar in på alla regionala integreringsinsatser.
Många undersökningar, och många av dem som svarat vid våra samråd, har påpekat att de minst utvecklade länderna, som saknar tillgång till informationsteknologi, kommunikation och privata investeringar, som arbetar med endemisk fattigdom, och som därför är som mest beroende av bistånd, är de som det är minst sannolikt kommer att ha nytta av regional integrering. Som erfarenheterna från Centralamerika har visat, så kan ömtåliga ekonomier i själva verket hotas av bristen på politiskt och ekonomiskt samarbete under sådana förhållanden.
Det är därför som parlamentet betonar risken för söndring om man bara grupperar samman dem som har och, genom uteslutning, dem som inte har, och förklarar omsorgsfullt att regional integrering, samtidigt som den kan utgöra en bidragande faktor till att gynna lindring av fattigdom, inte på egen hand kommer att åstadkomma en uthållig ekonomisk, social och miljömässig utveckling. Det är därför som parlamentet mycket klart anför att modeller för ekonomisk integrering i en del av världen - här menar vi de i Asien, Nordamerika, eller till och med här hemma - långt ifrån är de som vore lämpligast för Afrika söder om Sahara, Västindien och andra ställen. Unionens politik gentemot dessa regioner måste vara väl grundad på en förståelse för den principen. Det innebär inte att man inte skall dra en del enskilda lärdomar av våra erfarenheter och misslyckanden, och andras, inte minst vad gäller att undvika onödig dubblering. Det innebär att EU alltid bör insistera på att just de människor som kommer att påverkas som mest involveras, genom förbättring av den demokratiska integrationen och det demokratiska samarbetet, där vi helt klart själva ännu har mycket att lära, och där förbättringen av rättigheterna för dem som oftast inte någon hänsyn tas till runt om i världen - kvinnor, barn, inhemska befolkningar - bör utgöra ett kompletterande syfte.
Parlamentet är särskilt angeläget att fästa uppmärksamheten vid de sociala och miljömässiga betraktanden som, i realiteten, måste utgöra kärnpunkten i de bäst motiverade samarbetsansträngningarna, men som behöver ett påtagligt stöd för att förlänas verklig uthållighet, snarare än bara ord i fördrag.
Därför anser parlamentet, på det hela taget, att kommissionens dokument förstår sådana frågeställningar, men måste ge dem en tillräcklig prioritering. Vi har därför utnyttjat denna möjlighet att återigen framhäva de grundläggande sambanden mellan syften, målsättningar och redskapen för att uppnå dem. Om den basen är den rätta så kan stöd från EU: s sida för ekonomisk integration, bland de folk i utvecklingsländerna som bäst behöver vår hjälp, stimuleras, och kanske kan vi då, med tiden, oroas mindre av en del av de varma orden och kalla handlingarna från Världshandelsorganisationens sida.
(Applåder)

Posselt
Herr ordförande, utskottet för externa ekonomiska förbindelser välkomnar kollegan Needles utmärkta betänkande. Min kollega Dimitrakopoulos, som jag företräder idag, har presenterat ett tillhörande utmärkt yttrande, vilket finns i era underlag; i detta har han mycket detaljerat påvisat, att regional integration inte strider mot integration i världshandeln utan tvärtom. Jag tror, att detta är nödvändigt, eftersom det framgångsrika regionala samarbete, som vi också utvecklat som modell i Europa, ständigt ifrågasätts av globaliseringsfetischister, som ser detta som stridande mot en världsordning.
I detta sammanhang skulle jag vilja påminna om, att den europeiska enhetsrörelsen mellan krigen - den paneuropeiska rörelsen - hade två motståndare, nämligen å ena sidan nationalisterna och å andra sidan de extrema anhängarna, som redan på den tiden påstod, att det var överflödigt med en regional sammanslutning, man borde istället genast skapa en världsordning. Denna debatt har vi idag på nytt. Intressant är att vissa just i Europa, där vi förespråkar det regionala samarbetet, begär att sådana regionala sammanslutningar inte ska gynnas i andra delar av världen. Vi i vår egenskap av europeisk union får inte ansluta oss till denna feltolkning.
Regionalt samarbete kan rätta till mycket som satts igång just i europeiskt namn eller av européer. I Afrika har konstgjorda stater skapats och genom regionalt samarbete kan de etniska problem, som uppstår, utjämnas just genom att konstgjorda linjer dras. Flyktingströmmar kan tas upp regionalt, så som på ett förebildligt sätt skedde i Thailand vid tiden för kriget i Kambodja eller som det till exempel skett i Pakistan i samband med Afghanistankriget, där miljoner människor tagits upp i närheten av sina hemorter - med vårt stöd men där - och därifrån lättare kunde återinlemmas i sina hemmiljöer.
Sedan länge har regionalt samarbete varit fredsstiftande och därför måste vi stödja det. Vi måste främja det, inte som någon form av utopiskt förordnade sammanslutningar eller konstlade bildningar, utan vi måste främja det - vilket mycket bra kommer till uttryck i betänkandet - på basis av det naturliga handelsflödet, på basis av de traditionella förbindelserna men också på basis av gemensamma intressen. Ty till en gemensam politik hör ju inte bara en gemensam historia på det sätt som denna alltid lovprisas, utan också en gemensam framtid. Den gemensamma framtiden i utvecklingsregionerna kan vi utforma genom att vi gynnar de regionala krafter där som samarbetar, inte som någon form av undervisning utan som en hjälp till självhjälp.
(Applåder)

Vecchi
Herr ordförande, de regionala integrationprocesserna är en av de grundläggande företeelserna i omorganiseringen av världen i vår tid.
Den föredragning som vi nu diskuterar berör främst ämnet ekonomisk integration, även om det är uppenbart att för varje integrationsprocess som har för avsikt att styras och slutföras med balanserad och hållbar mänsklig utveckling som mål, krävs det att integreringen grundas framförallt på tydliga politiska val och önskemål.
Begränsningen i effektivitet och räckvidd för många integrationsprocesser ligger just i bristen på politisk stabilitet och direkt inblandning av berörda politiker och ekonomer.
Samtidigt måste förverkligandet av ett ekonomiskt regionalt integrationsområde kunna räkna med ekonomiska stödstrukturer och med en disponibilitet för skapandet av en gemensam marknad.
När det gäller integration mellan utvecklingsländer är de internationella givarnas roll, och, särskilt vad oss beträffar, den europeiska unionens roll, av grundläggande betydelse för att bidra till att bygga upp internationella förutsättningar, tillgång till resurser och överförande av kunskap utan vilket många projekt är dömda att misslyckas.
Bakgrundsbilden är naturligtvis den om globalisering av ekonomin och den ökande liberaliseringen av det internationella utbytet.
Marknadskrafterna löser som vi vet emellertid inte ensamma de allra fattigaste ländernas problem, tvärtom har de en tendens att öka klyftorna mellan de rikaste och de fattigaste områdena i världen. Integreringen i världsmarknaden är möjlig och mer fördelaktig om den sker genom att man upprättar områden för utveckling av de ekonomiska, kommersiella och politiska förbindelserna söder-söder.
Av grundläggande betydelse är också stödet till uppbyggande och utveckling av institutioner och människor i utvecklingsländer.
Vi vet emellertid väl att de interna och internationella ansträngningarna i dessa länder huvudsakligen måste ägnas åt kampen mot fattigdomen och tillfredsställande av de primära behoven hos dessa folk. Det är därför som arbetet med regional utveckling och integration måste hålla jämna steg.
Naturligtvis finns det inga universallösningar och föredraganden, Needle, har gjort bra i att understryka detta. Jag skulle förresten vilja tacka honom för ett utmärkt genomfört arbete.
Då det som jag sa inte finns några universallösningar är det endast genom regional integration som utvecklingsländerna kan tänka på att utöva en särskild, betydelsefull och självständig roll i de internationella ekonomiska och politiska kontakterna och därför utgör detta en absolut prioritet i samarbetspolitiken.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Det är en mycket god sak att samarbetet sinsemellan i grupper av länder i diverse regioner i världen hela tiden förstärks. På den amerikanska kontinenten ser vi det i Andernapakten och i Mercosur, i Afrika finns vackra exempel. I Västafrika och i det södra området blir Asean-gruppen allt starkare och även Stillahavsforumet blir allt mer framträdande. Vi kan faktiskt hävda att Europeiska gemenskapen, nu Europeiska unionen, har visat sig vara en mycket bra exportartikel. Framgången för samarbetet i Västeuropa strålar ut till resten av världen. Bildandet av regionala samarbetsorganisationer är för övrigt även ett tecken på att oberoendet av länderna t. ex. i Europa och Förenta staterna avtar och att utvecklingsområdenas regionala självständighet tilltar. Det är bra. Det är ju ett viktigt mål för västs ansträngningar med utvecklingssamarbetet.
Frågan är nu hur vi ställer oss till det regionala samarbetet i utvecklingsländerna, och hur vi vill stimulera detta samarbete. Och för detta ger kommissionens dokument ett antal bra anvisningar, och Needle tillägger ytterligare ett antal förslag i sitt utmärkta betänkande. Jag skulle vilja ytterligare betona ett par punkter som vi i vårt partigrupp anser vara mycket viktiga.
Den första punkten. Nu när man samarbetar mer och mer mellan utvecklingsländerna, är det desto mer väsentligt att även givarna samarbetar bättre. Det innebär att avstämningen mellan de 15 EU-medlemsstaterna vid utvecklingssamarbetet måste förbättras, både i Bryssel och på ambassaderna i utvecklingsländerna själva. För detta måste fasta strukturer skapas och kommissionen som redan har installerat ett antal försöksprojekt på plats, borde snarast påbörja dessa strukturer.
Punkt två. Det handlar inte bara om den klassiska utvecklingshjälpen, Posselt har redan gjort det mycket tydligt, det handlar om unionens och dess 15 medlemsstaters handelsrelationer med utvecklingsländerna och deras samarbetsorganisationer. Även de handelsrelationerna måste allt mer anpassas till regional nivå. Jag hänvisar till de senaste avtalen med ASEAN. Det var ett bra exempel på ett samlat grepp. Men jag hänvisar även till de problem som fortfarande finns i SADC-området. Sydafrika har i sin förhandling om ett nytt handelsavtal begärt att man tar större hänsyn till SADC-området, alltså till angränsande länder. Det måste vi respektera. Det är alltid tal om en viktig handelsintegration av Sydafrika med de länderna, och det kommer vi inte runt.
Tredje punkten. Inte alla ämnen lämpar sig för ett regionalt grepp. Frågor som infrastruktur, energiförsörjning, vattenhushållning och handelsrelationer, det är exempel som är typiskt gränsöverskridande. Men hjälp med utbildningen, hjälp med sjukhus och liknande, det är snarare lokala angelägenheter. Kommissionen måste alltså göra ett bra urval mellan saker som måste angripas gemensamt och saker som bäst hanteras lokalt.
Och så en avslutande punkt. Det är naturligtvis viktigt att utvecklingsprogrammen även i utvecklingsländer inte bara fastställs nationellt utan även regionalt. Det sker i SADC-området för närvarande och det sker i Stillahavsforumet, och det är ett grepp som vi måste stödja. Herr ordförande! Jag har nämnt några prioriteringselement för min partigrupps räkning, men jag anser att Needles uppläggning är en utmärkt sådan och vi ger alltså vårt fulla stöd till hans resolution.

Dybkjær
Jag vill gärna tacka föredraganden för betänkandet, och framhålla tre omständigheter med utgångspunkt i att Danmark, vad gäller utvecklingshjälp, hör till toppen bland bidragsgivarna, men samtidigt av principiella skäl valt, att 50 % skall överföras till multilateralt bistånd. För det första: Den absoluta nödvändigheten av en större samordning inte endast mellan EU och medlemsstaterna, utan också mellan EU och de multilaterala organisationerna. För det andra - och det är jag glad över, att föredraganden också har understrukit - vikten av att man i handling och inte bara i ord tar större hänsyn till hållbar miljöutveckling. Och för det tredje, att vi i det regionala samarbetet strävar efter en hög grad av självförsörjning. Det är nämligen den bästa vägen till en hållbar ekonomisk, sysselsättningsmässig och miljömässig utveckling. Vi måste göra det, även om det kan gå ut över våra egna handelsintressen.

Taubira-Delannon
Herr ordförande, när det gäller den regionala ekonomiska integrationen, är kommissionens mål dels att garantera varaktiga utvecklingsperspektiv, dels att bättre integrera utvecklingsländerna i världsekonomin.
Det första målet kan vi skriva under på utan förbehåll, men samhällena måste demokratiseras för att garantera en social stabilitet, även om internationella instanser har en uttalad förkärlek för starka regimer. Situationen i Zaire visar att denna sociala stabilitet aldrig är varaktig.
Utformningen av regionala ekonomier, som redan påbörjats i vissa områden, bidrar först och främst till att stärka utbytet mellan länderna i Afrika söder om Sahara, dessutom till att bekämpa fattigdom och bevara freden, och slutligen till att utveckla nya solidariska relationer.
Alla regioner är förvisso inte i stånd att engagera sig i en integrationsprocess, men av olika skäl har de alla intresse av att förstärka sina samarbetsrelationer.
Först och främst av historiska skäl. Vi vet att nuvarande gränser till största delen är dragna enligt postkoloniala avtal, och att de inte nödvändigtvis motsvarar traditionella gränsdragningar. Sedan finns det ekologiska skäl, som att nederbördsområden och andra geografiska enheter inte skall ligga mitt på gränserna. De ekonomiska skälen slutligen gäller systemens komplementaritet och naturligtvis genomförandet av stordriftsfördelar.
Europeiska unionen i allmänhet, och kommissionen i synnerhet, skulle göra klokt i att ge särskild uppmärksamhet till regionerna i gemenskapens yttersta periferi, och framför allt till utomeuropeiska departement som ligger i dessa områden, för en bättre uppbyggnad av en ekonomisk utvecklingspolitik och naturligtvis för ett bättre utnyttjande av fonderna, så som till exempel ERUF och EUF.
Jag ställer mig mycket mer tvivlande till mål nummer två, som gäller utvecklingsländernas integration i världsekonomin. Dels på grund av att jag inte är en förespråkare för ultraliberalism som vill visa upp internationella handelsförbindelser, dels på grund av att jag tror att bieffekterna skulle bli stora. Framför allt tror jag att det finns risk för att integrationen ger upphov till spekulation vilket kan skada en hållbar utveckling, och dessutom för att integrationen blir ett mål i sig och som ett sådant förvandlas till en mekanism för ekonomisk strävan. Jag anser inte att detta är ambitioner som vi skulle kunna kalla utvecklingspolitik.

Blokland
Herr ordförande! Föredraganden, Needle, har gett oss ett intressant betänkande om regional ekonomisk integration med anledning av ett meddelande från kommissionen Denna regionala integration har som mål avskaffa policymässiga hinder för transport av varor, tjänster, kapital och personer. Det liknar den målsättning som vi har inom Europeiska gemenskapen. Men regional integration av utvecklingsländer får inte bli en kopia av den europeiska integrationen. Utvecklingsländer befinner sig en helt annan fas av deras ekonomiska utveckling än medlemsstaterna i Europeiska gemenskapen, och det kräver ett anpassat tillnärmande. Så har det i sig intressanta experimentet med den västafrikanska valutan, CFA, som hade som mål att stabilisera valutorna, i efterhand visat sig ha motsatt verkan, då visade det sig att CFA: s värde hade urholkats. Regional integration av de allra fattigaste länderna framstår allmänt som riskfylld för mig. Möjligen är det bättre för dessa länder att begränsa sig till ett samarbete där de tar sig an saker av gemensamt intresse. Om ett utvecklingsland har nått ett stadium som erbjuder utsikt till en egen stadig position på världsmarknaden, och om det i den egna regionen finns länder av samma typ, då finns det anledning till längre gående integration. Men om detta forceras på ett alltför tidigt stadium, kan det leda till ömsesidig skada. Jag ville peka på detta, eftersom jag anser att detta hittills inte har belysts tillräckligt.

Linser
Herr ordförande, ur det faktum, att det jämte oss rika länder tyvärr också finns en mängd länder, som är hänvisade till bistånd från andra, härrör för oss västliga industrisamhällen en social skyldighet att hjälpa. Mycket ofta har tidigare försök gjorts att åstadkomma denna hjälp i form av rent ekonomiskt bistånd. Jag skulle dock på denna punkt vilja föreslå, att utvecklingsbiståndet i framtiden i väsentligt högre grad än hittills genomförs i form av konkreta projektutvecklingar och ekonomiska kopplingar till givarländerna, så att ett meningsfullt stöd säkerställs.
Detta skulle exempelvis kunna bli möjligt genom en betydligt kraftigare överföring av know-how, varigenom en hjälp till självhjälp möjliggörs för de behövande länderna och regionerna. Detta begrepp har också tidigare kollegan Posselt betonat. Vi kommer inte från vår skuld och vårt ansvar gentemot de fattiga länderna här i världen genom ett rent penningregn. Frågan får inte vara hur mycket vi givit utan istället vem som konkret haft nytta av det vi givit och vad som kommit ut ur det?
Alltför ofta tycks denna form av utvecklingsbistånd snarare utgöra ett slags moraliskt friköpande från ansvar och inte det som verkligen hjälper människorna i dessa länder, nämligen målinriktat, projektrelaterat och framför allt effektivt bistånd. Meningsfullt utvecklingsbistånd i rätt tid tjänar såväl givar- som mottagarländer, även för att undvika större politiska konflikter. Ty armod, nöd och brist på medel utgör väl de viktigaste orsakerna till krigiska motsättningar.
Mot denna bakgrund är ett effektivt utvecklingsbistånd en väsentlig faktor i det preventiva fredssträvandet och kan således även ses som självhjälp till givarländerna.

Paasio
Herr ordförande, enligt min mening riktar betänkandet grundligare än kommissionens meddelande uppmärksamheten på de praktiska problem, som den ekonomiska integrationen kan stöta på i synnerhet i de fattigaste utvecklingsländerna. I detta avseende utgör Afrika söder om Sahara en egen särskilt problematisk helhet. Antalet organisationer är stort och deras inbördes relationer är bristfälligt organiserade. Organisationernas effekt som främjare av ekonomisk integration och utveckling tillmäts ofta i synnerhet tidsmässigt överoptimistiska förväntningar. Såsom alldeles riktigt konstateras i betänkandet, är det fråga om länder som kämpar mot en utbredd fattigdom, varför program som syftar till att minska fattigdomen fortfarande måste ha en central ställning i stödet till dem. Europeiska unionen har i princip goda möjligheter att främja en sund ekonomisk integration, bara man kommer ihåg att enbart ett efterföljande av de yttre formerna i de europeiska industriländernas integrationsutveckling inte kan stå som mall för utvecklingsländernas integrationsutveckling.
I betänkandet betonas på mycket goda grunder, att det inte är tillräckligt att inrikta uppmärksamheten på den rent ekonomiska dimensionen. Man måste också ta hänsyn till miljösynpunkter på ett tillräckligt hållbart sätt. Jag delar i högsta grad betänkandets föredragande på denna punkt. Jag vill på samma gång betona nödvändigheten av att beakta de politiska faktorerna. Man kan också lägga märke till politiska konfrontationer, bland annat tävlan om det politiska ledarskapet, också efter att man sluppit ifrån den väpnade maktkampen. Detta måste beaktas, för att integrationsutvecklingen skall kunna stödjas effektivt på ett rationellt sätt.
Europeiska unionens viktigaste roll i stödet till utvecklingsländernas ekonomiska integration kan inte vara att säkra större marknader för dess egna medlemmar, på sådant sätt att utvecklingen av utvecklingsländernas egen ekonomi och produktion skadas. I främjandet av den ekonomiska integrationen får oskäligt stor makt inte ges åt de hårda marknadskrafterna, med vars hjälp man nog kan försköna den makroekonomiska statistiken, men som samtidigt leder till ännu större nöd än tidigare för de människor som befinner sig i den allra svåraste situationen. Med dessa randvillkor skall man enligt min uppfattning fortsätta att stödja utvecklingsländernas ekonomiska integration.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag skulle framför allt vilja tacka Needle hjärtligt för hans utmärkta betänkande som med sin ekonomiska inriktning givit oss så mycket. Jag skulle emellertid vilja belysa saken mera från den politiska sidan. Linser har tidigare med rätta sagt, att detta projekt, som det framlagts av Needle, till största delen ligger i europeiskt intresse. Vi har intresse av att bevara freden och freden är sannerligen inte säkerställd. Ty särskilt om man betraktar utvecklingsländerna måste det konstateras, att i dessa tickar tidsinställda bomber överallt. Hos oss i Europa är det helt enkelt inte tillräckligt känt, att det för närvarande pågår 16 krig i Afrika. Det rör sig om mindre och större konflikter. Man pratar emellertid bara om de krig, om vilka också pressen rapporterar - det den inte rapporterar om, pratas det inte heller om. Och ännu värre: det som framskymtar i Stilla Havet, kriget mellan Papua Nya Guinea å ena sidan och Bougainville å andra sidan är ett av de grymmaste krigen men vem pratar väl om det? Vem tar reda på något om det, trots att det dock ekonomiskt är av avgörande betydelse? Här står vi inför en utmaning.
Dessutom framhålls ständigt, att det inte finns tillräckligt med pengar för utvecklingsbistånd. Jag tror, att det skulle finnas tillräckligt med pengar men de fördelas dåligt och de används dåligt. Det sägs hela tiden, att man måste först hjälpa de allra fattigaste och sedan de andra. Jag tror att det omvända vore mera rätt. Först måste tröskelländerna föras över tröskeln, ty ju bredare de axlar är, som bär upp utvecklingsbiståndet, desto bättre kommer utvecklingsbiståndet att bli för alla.
Slutligen måste vi hela tiden utforma utvecklingsbiståndet på ett meningsfullt sätt. Detta innebär att börja med att bedriva utvecklingsbistånd på folkets nivå, eftersom de stora projekten visserligen är bra för att fylla ut luckorna, men det är de små projekten som verkligen för med sig utveckling. Dessutom gäller utvecklingsbistånd framför allt också utveckling av människor och där är det alltjämt mycket illa ställt. Utan mänsklig infrastruktur går det nämligen inte att komma vidare.

Smith
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till ett utsökt väl utfört arbete, och tacka honom för att han beaktat några av nyckelelementen i yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Jag vill särskilt nämna det uppenbara men viktiga faktum, att stöd till regional ekonomisk integration bland utvecklingsländer måste baseras på de realiteter som gäller för utvecklingsländerna i de enskilda länder det handlar om. Det gör det nödvändigt för Europeiska unionen att inta en ytterst diversifierad attityd till regional ekonomisk integration, och för kommissionen att anta stödjande åtgärder, som är lämpliga för de specifika omständigheter som gäller för dessa regionala grupperingar. Mot denna bakgrund bör regional ekonomisk integrering i sig endast betraktas som en komponent i processen att en regional intressegemenskap utifrån vilken ett närmare regionalt samarbete, och senare regional integrering, kan utvecklas. Det innebär att lika stor vikt bör läggas vid tillhandahållandet av stöd för andra former av regionalt samarbete, som tjänar till att främja och utveckla en intressegemenskap, såsom samarbete med avseende på transporter, kommunikation, energi med mera.
Jag vill här understryka att detta kommer att kräva att kommissionens tjänster ägnar betydligt mer uppmärksamhet åt förvaltningen av stödprogram för fungerande samarbete, i de regioner i utvecklingsvärlden där mer betydande hinder föreligger för en effektiv initiering av regional ekonomisk integration.
För att så gå från betänkandet till själva meddelandet från kommissionen, så finner jag det något förvånande att kommissionen, i meddelandet om stöd till regional ekonomisk integration, förfäktar att det vore välmotiverat att övergå från unilaterala preferenser till en ökad ömsesidighet mellan industriländer och utvecklingsländer. Mina kollegor känner till de farhågor den sydafrikanska regionen för en tid sedan framförde rörande ett föreslaget frihandelsområde för Europeiska unionen och Sydafrika. Kommissionen har nyligen bekräftat att åtgärder i riktning mot ett sydafrikanskt frihandelsområde kommer att påverka de tullavgifter utvecklingsländerna tar in - många gånger befinner sig dessa länders ekonomier i ett vanskligt tillstånd.
Slutligen så kan en utveckling mot ömsesidiga handelspreferenser, i vissa länder, på ett betydande sätt underminera industrialiseringsprocesser, som bara helt nyligen kommit igång. Det är därför som det är av avgörande betydelse, att fullt ut utvärdera de specifika följderna för utvecklingsländerna i de regioner som går in i ett frihandelsområde, innan allvarliga överväganden görs att införa ökad ömsesidighet. Effektiviteten hos våra politiska målsättningar kommer i hög grad att vara avhängig vår förståelse för dessa centrala frågor.

Corrie
Herr ordförande! Som föredragande för rådet för gemensamma förbindelser AVS-EU, för regionalt samarbete mellan Loméstaterna, välkomnar jag i sanning detta utsökta och tidsmässigt riktiga betänkande från Needle.
Jag tänker koncentrera mig på Afrika. Också jag välkomnar verkligen kommissionens meddelande, när vi går in i denna globala ekonomiska situation. Det utgör ett bra underlag, förhoppningsvis på partnerskapsbasis, med AVS-länderna. Kraften hos många afrikanska stater kan bara utvecklas utifrån ett väl fungerande ekonomiskt regionalt samarbete, som eventuellt leder vidare till politisk integration i ett senare skede. Afrika måste acceptera att man måste hjälpa sig själv. Frälsningen ligger i handel, inte i bistånd. Men vi i EU måste hjälpa till med att bygga upp denna nya ekonomiska styrka genom regionala strukturer.
I det globala perspektivet bör den afrikanska kontinenten, till följd av styrkan hos dess regioner, logiskt sett stå i tur för investeringar från industriländerna, men utan politisk stabilitet och ett gott styre så kommer så inte att bli fallet. Regionalt samarbete kan, som redan visats, bidra till att förebygga konflikter, och jag tror att det bara är de afrikanska nationerna själva som kan få åstadkomma fred och stabilitet, genom att påverka sina grannar.
Om kommissionen är på väg mot regionalt stöd, efter Lomé, som det nya sättet att gå fram på, så måste den grundläggande frågan vara hur sammansättningen av dessa regioner ser ut och hur vi kan koncentrera insatserna. Afrika är fullt av regioner och underregioner, och många nationer är inflätade i ett antal olika regioner. Enligt mitt sett att se kan detta inte fortsätta, och jag hoppas att kommissionen, i samarbete med Loméstaterna, på allvar söker efter en genomförbar struktur som ur historisk, social och institutionell synpunkt utgör en gruppering, som innebär en god grund att arbeta utifrån. Gör vi så tror jag att allt det som framförs i detta betänkande kan följa efter.

McGowan
Herr ordförande! Får jag, i det att jag gratulerar föredraganden till ett utsökt betänkande, säga att detta verkligen är ytterst viktigt, i synnerhet för Europaparlamentet, till följd av Europeiska unionens historia, och jag skulle vilja gå vidare med det som såväl Habsburg som Corrie nämnt med avseende på våld, konflikter och krig. Om vi ser på en region i södra Afrika så ser vi att drivkraften bakom etablerandet av den nya sydafrikanska staten låg i frontstaternas beslutsamhet att samarbeta, att visa solidaritet i ett beslut att göra sig av med apartheidregimens brutalitet och våld. Jag är säker på att detta fick hjälp på vägen av det positiva gensvar vi kunde konstatera i olika delar av världen, som i synnerhet leddes av Europaparlamentet, som mot önskemålen hos många av medlemsstaternas regeringar, nationella regeringar i denna del av Västeuropa, beslöt att stödja Förenta nationernas isolering av Sydafrika och tillskapandet av en särskild fond, med tillämpning av våra budgetbestämmelser här.
Stöd från denna region för södra Afrika är något man kan titta på för Nigeria, Västra Sahara och Papua/Nya Guinea. Vi måste alltid komma ihåg vårt särskilda ansvar och våra särskilda möjligheter. Det är inte länge sedan framlidne president Mitterand påminde oss om att nationalism betyder krig. Vi vet att drivkraften, att framgångsrikt ekonomiskt samarbete i Västeuropa, utgick från en beslutsamhet hos en litet antal nationsstater att våldets historia, historien med massgravar och koncentrationsläger, inte fick fortsätta och att vi kunde göra någonting åt det.
Det är därför som det gläder mig mycket att Needle nämnt förebyggande av konflikter, han har nämnt de politiska målsättningarna och jag skulle, liksom han, välkomna en uppföljning från kommissionens sida, som placerar in hela denna fråga om regional integration i en mycket vidare politisk bas i framtiden.

Liikanen
Herr ordförande! Jag vill börja med att uttrycka min uppskattning för kvaliteten på parlamentets betänkande som, i stor utsträckning, bekräftar analysen och rekommendationerna i kommissionens meddelande, samtidigt som det också tydliggör ett antal avgörande frågor. Parlamentets betänkande återspeglar den senaste utvecklingen vad beträffar sättet att se frågan på. Diskussionen är särskilt välkommen vid en tidpunkt då, av flera olika skäl, möjligheterna till framgångsrika regionala integrationsansträngningar mellan utvecklingsländer är större än tidigare.
Å andra sidan har regionalism, sedan meddelandet tillställdes parlamentet i juni 1995, undan för undan vunnit i trovärdighet såsom ett användbart utvecklingsinstrument. Världshandelsorganisationen och ett antal utvecklingsorgan inser numera att regionalism kan utgöra en användbar språngbräda mot integrering in i världsekonomin, förutsatt att regionerna därvid fortsätter att vidmakthålla en öppen attityd gentemot resten av världen. Det föreligger således ökade möjligheter för effektiv givarkoordination - som parlamentet efterlyst - vilken bör förbättra resultaten av vårt stöd.
Samtidigt har också förutsättningarna för framgångsrik regional integration förbättrats i vissa utvecklingsregioner. Politik för ekonomisk anpassning börjar ge avkastning i många områden. I många delar av världen har rättssamhället, gott styresskick och den politiska situationen generellt förbättrats, även om det ännu återstår alltför många problemområden. Det är också ett lämpligt tillfälle att återgå till våra rekommendationer, i ljuset av erfarenheter från senare tid, särskilt i samband med vårt fortlöpande operativa arbete.
Med det sagt vill jag helt kort kommentera två saker som tagits upp i parlamentets betänkande. Den ena är den rättvisa fördelningen av fördelarna med integration. Som parlamentets betänkande med rätta påpekar så står kommissionens rekommendationer i överensstämmelse med målet att tillförsäkra befolkningarna i de fattigare länderna en starkare ställning, för att bekämpa den inhemska fattigdom som fortfarande hemsöker dem.
Det ekonomiska och tekniska stöd som lämnas är avsett att bidraga till att säkerställa att ekonomisk integration blir förmånlig för alla de berörda länderna. Styrningen av stöd till hjälpbehövande delar av samhället underlättas av kopplingen till stödet för strukturell anpassning, som är inriktat på de sociala sektorerna. I praktiken måste den särskilda inriktningen vara beroende av att säkerställa att detta stöd de facto tränger ner till alla samhällets grupper.
Den andra saken jag skulle vilja kommentera är kopplingen mellan miljöbeaktanden och regional ekonomisk integration. Meddelandet inriktar sig på regional ekonomisk integration, som inte betraktas som ett mål i sig, utan snarare som en del av en strategi för att få till stånd en uthållig utveckling. Miljöbeaktanden bör utgöra en mycket viktig del av totalstrategin.
För närvarande tas full hänsyn till dessa beaktanden i samband med de funktionella uttrycken av regionalt samarbete, exempelvis i kampen mot ökenutbredningen och bevarandet av de tropiska skogarna.
Avslutningsvis vill jag påminna om att, enligt min uppfattning, samtidigt som regional ekonomisk integration utgör ett nödvändigt steg för att små utvecklingsekonomier skall kunna medverka på ett effektivt sätt i den globaliserade ekonomin, så är det ingen enkel process. Det är därför av avgörande betydelse att ställa upp skäliga målsättningar, för att undvika dyrbara misslyckanden. Kommissionen är beredd att fortsätta sin ledande roll inom området, i samarbete med medlemsstaterna och andra intresserade utvecklingsorgan, med beaktande av Europaparlamentets intressen och rekommendation.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Kris inom rissektorn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B4-0020/97-0-0034/97) från Carmen Fraga Estévez, Juan Colino Salamanca, Giulio Fantuzzi, Livio Filippi, José Happart, Michl Ebner, Salvador Jové Peres, Irini Lambraki, António Campos, Miguel Arias Cañete, Encarnación Redondo Jiménez, Raul Rosado Fernandes och Joan Vallvé för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen om krisen inom rissektorn.

Fraga Estévez
Herr ordförande, att vi i dag håller en debatt om riset, beror på den mycket allvarliga situation, som sektorn i fråga befinner sig i och som bara förvärrats under de senaste månaderna, vilket drabbar inte bara produktionsländerna, utan också de länder som förädlar riset.
Den sorgliga sanningen är att 70 % av produktionen inte ens går att sälja utan intervention, vilket inom denna sektor är helt exceptionellt. Varför har vi hamnat i en sådan situation? Först och främst på grund av de usla förhandlingar som denna sektor blev föremål för under GATT: s Uruguayrunda, och som fått ödesdigra konsekvenser som är svåra att rätta till.
För det andra har ikraftträdandet av rådets beslut 91/482 om associering av utomeuropeiska länder och territorier gjort, att importinflödet blivit verkligen ohållbart. Som en konsekvens av allt detta infördes till EU under förra leveransåret mer än 200 000 ton bearbetad basprodukt och de kvantiteter som hänför sig till de tre första månaderna av det nya leveransåret tyder på en oroande fortgående ökning. Och om situationen inte med detta vore tillräckligt förödande, herr ordförande, har Europeiska kommissionen i januari i år, mot producenternas och fabrikanternas vilja, fastställt en tullkvot på 32 000 ton ris för Egypten med en reducering av tullavgifterna med 25 %, som skall läggas till ytterligare en reducering på 25 %, som landet redan tidigare åtnjöt.
Alla dessa problem sammantagna ledde till att kommissionen på begäran av regeringarna i Italien och Spanien i februari införde åtgärder till skydd mot import av ris från utomeuropeiska länder och territorier, vilka skall tillämpas fram till den 30 april.
Vidare är det nödvändigt, att i detta sammanhang framhålla Förenta staternas uppträdande, som utsätter kommissionen för oacceptabla och oupphörliga påtryckningar i syfte att uppnå ännu större fördelar för sitt ris. Varje eftergift av det här slaget, herr ordförande, skulle försätta systemet för handel mellan gemenskapen och tredje länder i omedelbar fara, och eliminerar också de sista resterna av gemenskapspreferenser och skulle faktiskt utsätta gemenskapens produktion för global konkurrens.
Tillåt mig därför, herr kommissionsledamot, att jag på grund av allt detta lägger fram vissa förslag för att lindra situationen inom gemenskapens rissektor. För det första är det nödvändigt, att man definitivt fastställer en maximal kvantitet, som kan komma i åtnjutande av tullbefrielse, en kvantitet, som skall vara förenlig med de krav som fördelningen av gemenskapens produktion ställer.
För det andra får man inte ge efter för Förenta staternas utpressning. Något som aldrig kan vara berättigat, och som dessutom skulle gå vida längre än förutsättningarna vid förhandlingarna i Uruguayrundan. Och i detta sammanhang måste jag säga er, herr kommissionsledamot, att man informerat mig om, att kommissionen under det senaste mötet med förvaltningsutskottet för spannmål godkänt ett förslag till förordning som avser att inrätta ett system för återbetalning av importrätt i rissektorn, under förutsättning att amerikanarna återtar den aktion som man vidtog den 13 februari inför Världshandelsorganisationen mot gemenskapens importordning för ris och spannmål.
Jag ber er enträget, herr kommissionsledamot, i denna kammares namn, att ni inte verkställer projektet i fråga som återigen går emot intressena hos gemenskapssektorn. Vi ber också, med respekt för de begränsningar av subventionerad export, som GATT ålagt oss, att man till detta leveransår lägger till de 75 000 ton, som inte utnyttjades under förra året, vilket framför allt skulle göra marknaden flexiblare. Livsmedelsbistånd skulle kunna vara en annan utväg för en viss kvantitet av riset, vilket skulle eliminera en del av överskottet.
Till slut skulle det kanske vara nödvändigt med en översyn av den gemensamma marknadsorganisationen för ris på så sätt, att man med tidigarelägger till ett år det som var planerat för tre, det vill säga att man går direkt till maximalt stöd och till minimala interventionspriser. Detta, herr kommissionsledamot, är några idéer som vi lämnar till er och hoppas att kommissionen omsätter dem i praktiken, om den verkligen önskar lösa problemen i en sektor, som helt oförskyllt genomlider en allvarlig kris på grund av misstag som andra begått, och som vi hoppas skall kunna avhjälpas.

Liikanen
Herr ordförande! Den muntliga fråga de ärade ledamöterna ställer är verkligen en aktuell sådan, och har redan varit föremål för ett antal diskussioner de allra senaste månaderna. Rissektorn befinner sig återigen, efter att ha utvecklats väl i många års tid, trots torka som drabbat de senaste säsongerna, i en besvärlig situation till följd av de ymniga kvantiteter som finns tillstädes, varav en del kan användas till ingripanden. Problemet beror å ena sidan på en mycket omfattande skörd, efter slutet på torkan i Spanien, och på gynnsamma klimatförhållanden i de andra producerande medlemsstaterna, och å den andra sidan på den ökade importen, till följd av preferensöverenskommelser och neddragningen av gränsskyddet, som ett resultat av överläggningarna inom Uruguayrundan.
Kommissionen har därför strävat efter att bedriva en försiktig exportpolitik under marknadsårets första månader, för att uppmuntra försäljning inom gemenskapen. I slutet av mars hade mer än hälften av det ris som skördats i Italien - gemenskapens största risproducent - sålts, men i de andra berörda medlemsstaterna, särskilt Grekland, är försäljningsandelen lägre. Trots att importen ökat med 21 % hade exporten per den 18 mars stigit med 88 %, jämfört med motsvarande nivå förra året, och 28 % mer ris hade gått till livsmedelsbistånd.
Den reform av rissektorn som infördes i och med förordning nummer 3072/95 kommer inte att träda i kraft förrän marknadsföringsåret 1997-98, när ingripandepriset sänks med 5 %. Sänkningen kommer att vara uppe i 15 % för marknadsföringsåret 1999-2000, vilket kommer att ge gemenskapens ris bättre möjligheter att konkurrera med importerat ris.
På begäran av Italien och Spanien har kommissionen tillämpat en skyddsklausul på importen av ris från utomeuropeiska länder och territorier. Denna import har ökat betydligt de senaste fem åren. Skyddsklausulen, som gäller i fyra månader och som begränsar den tullfria importen till totalt 44.728 ton under den perioden, har bidragit till att vända den nedåtriktade tendensen för priserna på rismarknaden. Marknadspriserna ligger emellertid fortfarande på nivåer under ingripandepriset, och kommissionen beslöt därför förra onsdagen att den avser att förnya skyddsklausulen.
Med interventionsperioden från den 1 april fortsätter för närvarande exporten av Japonicaris, och förvaltningskommittén utställde den 27 februari två anbudsinfordringar för ris av Indicatyp, en för oskalat ris, för leverans till Réunion, och den andra för export av förvällt ris. Dessa åtgärder kommer att bidraga till att förbättra försäljningen av gemenskapsris under den andra hälften av marknadsåret, och därmed minska de kvantiteter som potentiellt kan komma att bli föremål för ingripande.

Fantuzzi
Herr ordförande, herr kommissionär, rissektorn har aldrig givit gemenskapen särskilda bekymmer: den har hela tiden anpassat sig och vuxit utan särskilt stöd och framförallt stått på egna ben. Sedan en tid tycks det emellertid som om man överväger att kapa dessa ben och hindra den att fortsätta gå.
Först upplevelsen av tullfri import utifrån, vilken växer i övermått och rör om den interna marknaden, sedan nya importbidrag för att utvidga den europeiska unionen, sedan besluten om ett cumulative recovery system med Förenta Staterna, slutligen ytterligare bidrag för de nya associationsavtalen: Sammantaget en explosiv bild som redan banar väg för intervenering i gemenskapens produktion som kommer att belasta gemenskapens kassa och som enligt min mening kommer att skapa en enorm och förvriden ond cirkel: en produkt som tas in utan alltför många kontroller, eventuell smuggling och högre kostnader för att hålla uppe den interna produktionen som får det svårare än tidigare att hitta sin marknad. Om detta är det nya avtalet, herr kommissionär, är jag inte alls nöjd. Marknaden avlägsnar sig och priset kryddas av beslut som inte har med marknaden att göra. Förenta Staterna, leker dessutom som katten med råttan: de drar tillbaka sitt överklagande till OMC för spannmål och ris, och medan kommissionen ska börja tillämpa reglerna om cumulative recovery system för gå dem till mötes i nästan allt, lämnar de efter bara någon dag in samma överklagande igen.
Genom att se på vad som händer inom rissektorn, kanske vid tiden för den mellanstatliga konferensen, skulle vi kunna omformulera artikel 39 i traktaten som avser grunderna för avtalet sålunda: gemenskapen åtar sig att följa diktaten från Förenta Staternas departement för utrikes handel. Det är i själva verket säkert att överklagandet från Förenta Staterna räknas tusen gånger mer än anmälningar och protester från våra risodlare.
Igår beslutade kommissionen, som ni har sagt, att förlänga räddningsklausulen till efter den 30 april och jag har noterat detta; men när ska man en gång för alla sanera denna situation genom en förnuftig modifiering av rådets beslut angående associering av PTOM till europeiska unionen är det möjligt, herr kommissionär, att ett enda medlemsland på detta sätt så länge kan blockera viljan hos de andra fjorton att rätta till dessa saker som uppenbarligen inte fungerar, vilket samma tribunal i första instans har medgivit, och att de inte ens medför fördelar för de berörda PTOM-länderna? Kanske är närvaron av det ansvariga ministerrådet mer än nånsin av nöden. Jag noterar bittert att det inte velat närvara idag och besvara på våra frågor. Jag tror, ärade kolleger, att solidariteten inom gemenskapen är en allvarlig sak; annars bör man instämma med direktören för Agence Europe när denne i en ledare nyligen bekräftar, att det fria utbytet inom jordbruket ofta döljer en selektiv generositet, som existerar bara när det passar.

Filippi
Herr ordförande, herr kommissionär, sedan litet mer än ett år har vi reformerat den gemensamma organisationen för rismarknaden och funnit en balans som producenterna ansett tillfredsställande mellan kraven på skydd av den europeiska produktionen och kraven på en liberalisering av området.
Balansen, vilken med möda uppnåddes i december 1995, har emellertid rubbats till av följd misstag som gjorts i definitionen av de kommersiella överenskommelserna. Det har redan redovisats Uruguay-rundan, 25 % lägre tullavgifter för Egypten, 300.000 ton från länder på andra sidan havet, ökning av importkvoten från USA och så vidare: lättnader som läggs till de 63.000 ton som är undantagna från tull efter utvidgningen till Österrike, Finland och Sverige. Med dessa förutsättningar kan man fråga sig vad som kommer att drabba det europeiska jordbruket när man kommer till Uruguay-rundan 2 och när EU utvidgas med Östeuropa.
Flera gånger har jag påpekat det schizofrena mellan det jordbrukspolitiken bygger upp och det som europeiska unionens utrikes- och handelspolitik bryter ner. Jag läser i Agence Europe från den 1 april att i jordbruksministerrådet verkar man ha upptäckt denna schizofreni och efterfrågar och pekar på åtgärder som ska leda till ett mer samordnat handlande inom unionen när det gäller politik och handel.
Beträffande riset kan jordbruksministrarna visa på samförstånd och verkligen tro på de analyser som gjorts genom att handla enligt vad man begär i det resolutionsförslag som vi ska rösta på när denna debatt avslutats. I samma resolution begär man av det exekutiva utskottet en analys av hur CM fungerar. Jag tycker att begäran är berättigad för att utröna svagheterna i de utvärderingar som på sin tid gjorts av det exekutiva utskottet i frågan om det europeiska risets kvalitet. Man sade då att det indiska riset hade en framtid, men man gjorde ingenting för att utveckla forskningen kring frön av europeisk kvalitet, och vidmakthöll på så vis en underordnad situation gentemot USA. Samtidigt utvecklade Egypten, stött av USA, avkastningen och kvaliteten till europeisk nivå och även högre än det japanska riset och saluförde det på den europeiska marknaden till samma kvalitet och till jämförbara priser. På så vis blir länder som Italien dubbelt straffade, på grund av de objektiva begränsningar som skapats av det indiska riset och på grund av den blockering av forskningen på det japanska riset som skett under tiden.
Det handlar, herr ordförande, ärade kolleger, om att ta sig ur en politiskt underordnad situation i vilken den europeiska unionen placerat sig gentemot Förenta Staterna inom den internationella handeln och försvara producenternas intressen, vilka alltför ofta kommit i andra hand gentemot de stora offentliga och privata importörerna inom den europeiska unionen.

Santini
Herr ordförande, hittills har fyra talare haft ordet: en spanjor och tre italienare. Redan detta är en tydlig signal, herr kommissionär, att fastställa var den stora rädslan för den aktuella, otroliga, ohållbara situationen som skapats inom rissektorn finns. Visst kommer andra talare att yttra sig, men av alla är det dessa båda länder som kommer att betala för den dramatiska situationen om vi inte gör något åt det.
De lättnader för riset som beviljats länder utanför gemenskapen håller i själva verket på att, på ett sätt som kanske inte går att reparera, knäcka risodlingen särskilt i Italien som, som alla vet, är den största producenten, och som dessutom har endemiska områden där det av historiska och traditionsbundna orsaker inte finns någon möjlighet att ersätta dessa odlingar med annat. Till de numera kroniska bristerna med GATT fogas sedan en tid de verkligen oklara reglerna i samband med ersättning för de tre nya medlemsländerna i den europeiska unionen: 63 tusen ton vitt ris tullfritt och 20.000 ton med en tullsats på 88 ECU per ton motsvarar enligt statistik från EUROSTAT cirka 31 % och 58 % av de investerade ytorna i Europa, med hänsyn till att det rör sig om en stor kvantitet indiskt ris.
Allt samverkar således för att försätta gemenskapens produktion i kris, vilket har understrukits, som översvämmas av berg av ris importerat från länder på andra sidan havet: 215.000 ton förra året, 200.000 ton hittills och de som kan göra beräkningar talar om 396.000 ton fram till årets slut.
Också jag tror att vi kommit till det stadium då vi bör ha en öppen och rak diskussion med Förenta Staterna. Vi kan inte längre som man gjorde förr lösa dessa stridigheter med krigsförklaringar och därför försöker vi upprätta traktat hellre än skjuta med kanoner, men uppriktigt sagt skulle man i gamla tider ha använt sig av de senare. Förenta Staterna är i själva verket vana vid att styra sina förbindelser genom maktsystem och här visar de detta; vi har nått det stadium då vi måste låta Förenta Staterna och dem de samarbetar med, till exempel de holländska kolonierna, förstå att Europa inte är berett att utstå trakasserier av detta slag mycket längre. På så vis undviker vi också kännbara skador av ekonomisk art. Vi kommer i år att få små intäkter från tullavgifter, det kommer att bli ökade utgifter på grund av exportstöd och interventionsköp. I år kommer vi att ge ut 28 miljoner ecu, herr ordförande; förra året gav vi inte ut en enda.

Mulder
Herr ordförande! I den resolution som ligger framför oss finns vad mig beträffar en massa saker som framstår som sympatiska för mig. Regleringen som gjordes 1991 bl.a. beträffande risimporten av bearbetat ris, den får inte ha till följd att en endast viss grupp bönder får betala priset för det. Jag tycker det verkar som om kommissionen hade haft rätt att tillgripa skyddsklausulen.
Det finns även ett antal saker i resolutionen som framstår som något onyanserade för mig. Många resolutioner passerar detta hus till förmån för de fattiga länderna, för sysselsättningen där och liknande. Regleringen 1991 gjordes bl.a. därför. Jag har ännu inte sett ett betänkande som exakt visar mig vad effekten blev på sysselsättningen i dessa utomeuropeiska länder och territorier. Jag vill veta det någon gång, så att jag kan bilda mig en slutgiltig uppfattning.
Vidare talas det i resolutionen om behovet av att ge mer ris som livsmedelshjälp. Det har sedan länge visats att om vi dumpar våra överskott i utvecklingsländerna, och i detta fall alltså ris, då sker det på bekostnad av bönderna där. Jag tror inte att det är bra att bedriva utvecklingshjälp och samtidigt avsätta så mycket av vårt överskott som möjligt där. Jag ser med blandade känslor på denna resolution. Vissa saker är bra, med vissa saker kan jag inte instämma.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Efter den godkännandet av den gemensamma rismarknaden och återupptagandet av de normala klimatförhållandena, är den nuvarande kampanjen den första som man, med tanke på risproduktionens värde, kan anse som ganska normal. Men normaliteten slutar emellertid här, eftersom just nu nästan 70 % av riset i gemenskapens riskampanj fortfarande inte sålts, trots att kampanjen pågått i nästan åtta månader. Det finns olika skäl till detta. Det är viktigt att man förklarar dessa skäl klart och tydligt.
När den europeiska produktionen hade normaliserats, mättades den växande importen av ris och pressade marknaden, vilket orsakade ett prisras för de europeiska producenterna. Dessa blev nu antingen tvingade att sälja sin produkt till ett värde som var lägre än produktionskostnaden och ruineras, eller bli ruinerade för att de inte sålde något och välja - dvs. tvingas - att ta på sig stora lager.
I mitt land, för att bara ta ett exempel, kan prissänkningarna i produktionen uppgå till värden omkring 40 escudos, dvs. 0, 2 ecu per kg. Nu är det bara det att det importerade riset har ett annat ursprung. En del av det är till och med förutsett i den befintliga lagstiftningen. Den andra delen, som gett upphov till marknadens degradation, kommer framför allt från Storbritanniens och Hollands ultramarina områden. Men riset produceras inte där utan platserna tjänar som genomgångsland där riset får fritt tillträde till gemenskapsmarknaden som även fungerar i dessa områden.
Riset som sedan kommer till Europeiska unionen utgör en import på mycket tvivelaktig grund, snedvrider marknaden och konkurrensen, förorsakar prissänkningar och skadar den gemensamma marknaden på ett bedrägligt sätt genom de tullavgifter som inte tas ut. Kommissionens beslut att förlänga de restriktiva åtgärderna som pågått i fyra månader för import av detta ris till att gälla efter den 30 april är positivt. Men hur länge skall förlängningen gälla? Kommer importvärdet av de tidigare fyra månaderna att behållas? Vilken kommer utvecklingen att bli? Vilken inriktning kommer detta beslut att få? Och vad kommer det holländska ordförandeskapet att innebära för denna fråga, som Holland särskilt berörs av? Kommer man att godkänna kommissionens beslut? Kommer detta slutligen att upphäva den blockerade möjligheten att fastställa en kontrollerad import från de ultramarina territorierna? Eller kommer man att fortsätta att agera som berörd part, fortsätta att tillåta snedvridningen av konkurrensen, att skydda skumma intressen och att faktiskt bidra till gemenskapsproducenternas ruin?
Mina damer och herrar, antingen kontrollerar man verkligen risimporten och vidtar åtgärder i denna fråga med tanke på denna och framtida riskampanjer, eller så har troligen inte denna sektor någon framtid inom den Europeiska unionen.
En annan fråga, som är intimt förknippad med detta problem, har att göra med minskningen på ca 12 % i de månatliga uppskrivningsvärdena för riset, ett förslag som finns i det nya prispaketet för jordbruksgrödor. Sådana månatliga värderingar är grundläggande för en jordbrukskampanj och avser att tillåta lagring och att justera utsläppandet av produkten på marknaden i förhållande till efterfrågan. Kommissionen motiverar detta nedskärningsförslag med bankernas räntesänkningar. Är då värdet av bankernas räntor så olika för de skilda jordbruksprodukterna att det rättfärdigar så många nedskärningar och måste verkligen den största nedskärningen av alla verkligen gälla just ris? Eller är det så att detta försämrade förslag har att göra med amerikanska påtryckningar som syftar till att rasera gemenskapens organisation av rismarknaden, vilket redan fungerat som motåtgärd för tillbakadragandet av den anmälan som USA gjort till WTO?
Och på tal om de motåtgärder som godkänts av kommissionen för att denna anmälan skulle dras tillbaka, finns det de som säger - vilket också förekommer i nyheterna - att bland dem ingår det nyliga beslutet att tillåta import av 30 tusen ton korn, med tullsatserna minskade med 50 %, avsett uteslutande för produktion av öl, som skall jäsas i boktunnor. Tillåt mig nu att jag, till motsats mot kommissionens svar till en medlem i vår grupp, ger den informationen att det i Europa bara finns en ölfabrik som skall producera detta öl, den ligger i England och är amerikanska medborgares egendom.
Herr ordförande, inför detta scenario, dessa exempel och dessa tvivel som inte haft någon förklaring, är det rättvist att vi frågar oss om kommissionen verkligen i grunden försvarar de europeiska intressena, eller om besluten som avser Europeiska unionen faktiskt på ett bestämt sätt influeras av andra intressen...

Ordföranden
Novo, tillåt mig ännu en gång säga er, att detta ordförandeskap inte reglerar talartiden. Det gör ni själva. När den tidpunkt kommer, då ni har förbrukat er tilldelade talartid, upplyser jag vänligen om detta genom ett par slag av klubban i bordet. Men i ert fall anser jag, att ni gått långt utöver det, som anständigheten tillåter. Om ni ursäktar använder jag er som exempel och ger nu ordet till Aelvoet för gruppen De gröna i Europaparlamentet, med den begäran, att ni håller er till tiden en och en halv minut, som ni fått er tilldelad.

Aelvoet
Herr ordförande! Torkan under vissa år har lett till starkt minskade risskördar i ett antal länder i Europa, och den minskningen kompenseras genom större import från utlandet. Den största delen av denna kom från Förenta staterna, och kommer fortfarande från Förenta staterna. Det som nu egentligen sker, är att vi ser att Europeiska unionen av rädsla att åter bli tvungen att gå in i en hård konflikt med Förenta staterna i Världshandelsorganisationen snarare gör ansträngningar för att förplikta mindre mäktiga länder, bl.a. länder från utvecklingsområdena, för att förplikta dem att exportera mindre till den gemensamma marknaden här i Europa, där man låter Förenta staterna fritt bedriva sin handel och ytterligare kommer att släppa in exporten som kommer därifrån. Allt för att undvika en konflikt i Världshandelsorganisationen.
Vi har inte givit vårt godkännande av gemenskapens resolution, inte för att inte skulle kunna instämma med någonting som står där, utan snarare för att det berör fundamentala principer. För det första är vi i grund och botten eniga med frågan om att en seriös studie skulle genomföras om hur det fungerar, och Världshandelsorganisationens analys och effektivitet, men vi vet vilken sorts följder som kommer av det. Vad vi har grundläggande invändningar, är mot den understödda exporten som sådan. Det leder till ekologisk och social dumpning.

Taubira-Delannon
Herr ordförande, flera orsaker har lett till den nuvarande förvirrade situationen, så som förhandlingarna inom den så kallade Uruguayrundan , Förenta staternas inställning i Världshandelsorganisationen och vissa preferensavtal. Vi ser tydligt att det med stor sannolikhet har brustit i vaksamhet och tillmötesgående under de olika förhandlingarna.
Jag för min del vill uppehålla mig vid omständigheterna kring ris som transiteras och förädlas av utomeuropeiska länder och territorier, och först av allt påminna om att Nederländerna och de utomeuropeiska länderna och territorierna har skrivit under Romfördraget, och alltså, sedan 1957, är en del av gemenskapen och av Europeiska unionen.
Jag vill också påminna om att Europeiska unionen har antagit ett antal villkor som uppmuntrar risproduktion på andra ställen. Fantuzzi anmärkte nyss att ris från utomeuropeiska territorier utgör en konkurrent, och jag vill då framhålla att det faktiskt är Europeiska unionens beslut som har lett till att ris har börjat produceras framför allt i Guyana. Med andra ord finns brister i samstämmigheten mellan gemenskapens ekonomiska politik å ena sidan, och utvecklingspolitiken å andra sidan. Det är viktigt att poängtera att man inte kan införa bestämmelser för produktion på andra platser när Europa har en tillfällig nedgång, och sedan tro att man ostraffat kan dra tillbaka dessa när nedgången har vänt.
Att dra tillbaka den här typen av arrangemang har alltid ett pris, om det så är inom Europeiska unionen eller i områden i de länder med vilka unionen har partnerskapsförbindelser.
Slutligen vill jag framhålla att användning av ris som livsmedelsbistånd är farligt och skadligt eftersom vi idag känner till att ett livsmedelsbistånd som inte ligger i linje med människors vanliga matvanor dels kan få fördärvande effekter på utvecklingsländernas ekonomier, dels helt kan ersätta den inhemska produktionen.
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag säga att problemen har olika prioritet och att åtgärderna därför måste anpassas. Man bör inte förväxla konflikterna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, med svårigheter som gäller andra mindre mäktiga partnerland.
I mitt hemland säger man att när två sköldpaddor slåss vet de var de träffar varandra. Alla länder har inte skal som sköldpaddorna.

Cunha
Herr ordförande, ärade ledamöter! Risproduktionen i Europeiska unionen har på senare år varit utsatt för stark påtryckning av högt kvalificerade konkurrenter.
Tyvärr har inte kommissionen och rådet stått emot dessa påtryckningar och beviljat flertalet koncessioner inom ramen för GATT till förmån för USA.
Dessa påtryckningar har lett till en överdriven begränsning av gemenskapens företräde. Det är däremot viktigt att påpeka att den överdrivna tillgänglighet på marknaden som beviljats sedan 1991 för ris som producerats i de länder och territorier som kallas ultramarina, har lett till att Europeiska unionens import som härstammar från dessa territorier har femdubblats sedan denna tid, och gått upp från 58 tusen ton till 300 tusen ton 1996.
Till följd av denna situation påverkades gemenskapsmarknaden starkt med ett prisras för produktionen och inkomsterna, förutom den dramatiska situationen att mer än hälften av den europeiska produktionen från den senaste kampanjen fortfarande finns till försäljning.
Parlamentet vill att kommissionen och rådet skall vara medvetna om den kris som risproducenterna inom Europeiska unionen genomgår och få dem att vidta nödvändiga åtgärder. Dessa bör koncentrera sig till två stora frågor: å ena sidan en översyn av tillgången på ris som härstammar från de ultramarina territorierna och tredje land samt fastställa importkvoter; och å andra sidan en översyn av villkoren och de koncessioner som beviljats USA och vissa tredje länder.
Slutligen understryker jag det faktum att rissektorn har behov av justeringar för att reformera sin gemensamma marknadsorganisation, som bör kompensera jordbrukarna för eventuella prissänkningar som direkt kan sattas samman med eller vara ett resultat av handelskoncessioner som beviljats tredje land eller ultramarina territorier. Om inte detta sker, då diskriminerar man rissektorn i förhållande till andra spannmål och andra jordbruksgrödor.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, ärade kommissionär! Om också modet kunde importeras från de ultramarina territorierna, även om avgifterna vore höga, skulle inget sådant här hända. Det är helt enkelt så att modet inte kan importeras, inte heller köpas i snabbköpet, men det som fattas kommissionen och rådet är just en gnutta mod för att stå emot den amerikanska kolossen, som på grund av sin vapenmakt - och det är man feg nog att inte säga här - kan sätta skräck i ministrar och kommissionärer.
Det finns ingen förklaring till varför WTO: s big brother fortsätter att regera som man gör, med alla pirateriets effekter. Alla vet vi att de gamla kungarna dubbade sina korsriddare. Nu har piraterna blivit korsfarare! Transporterar riset, tvättar det, och " omvandlar det" till europeiskt, betalar inte skatt - precis som med den ojästa vinsaften -, invaderar oss och låtsas att vi är i en förödmjukande situation av nästan praktiskt taget torrläggning, hjälpbehövande som nästan måste få bistånd för att klara jordbruket. Detta är en situation som borde få kommissionen att skämmas, som borde få ministrar att skämmas. Men man köper helt enkelt inte skammen heller och skammen är inte särskilt stor i de samhällen som mist sina etiska värden och som på grund av den förbannade hungern efter pengar slåss mot varandra! Jag tycker inte att man skall tillåta att det inte existerar solidaritet mellan de europeiska länderna för att bekämpa en legal men otillåten konkurrens, för att det är inte allt det som är juridiskt rätt som är moraliskt rätt, då lagen många gånger skyddar verksamhet som är föredömlig ur moralisk synpunkt och i den situationen befinner vi oss tyvärr! Det här är en ekonomisk fråga, ingen fråga för experter, ingen fråga för tekniker! Detta är en fråga för de rika, eller de ruttna som styr över ett allt mer depraverat Europa!

Ephremidis
Herr ordförande, det verkar inte som om det är modet som fattas hos kommissionen som kollektiv eller individer, och detsamma gäller för rådet. Jag är rädd att något värre kommer att hända. Dessa personer har individuellt mod. Men kollektivt tjänar de andra intressen. Detta är skälet till att de viker undan för amerikanska påtryckningar, därför att de verkar inom andra områden, för andra intressen, multinationella, som finns, som gömmer sig inom gemenskapen.
Alltså skall vi inte ha några illusioner och försöka se var problemet ligger. Det är ingen tillfällighet att kommissionen, beträffande en rad jordbruksprodukter, har kastat den edsvurna principen om gemenskapspreferenser i papperskorgen: tobak, bomull, frukt och grönsaker, olja. Nu är det risets tur. 300 000 ton importerades 1996 från Västindien av ett land i gemenskapen, Nederländerna, och produkten är inte västindisk, förutom kanske till en mycket liten del. Den kommer någon annanstans ifrån och passerar där.
Var finns kommissionens åtgärder? Var ligger gemenskapens preferenser? Varför skapades denna kris mellan marknad och handel? Varför existerar en priskris? Vilka åtgärder vidtas? Allt det som kommissionsledamoten sa verkar vara något roande bekymmer, när man ser lätt på saken. Varför, herr kommissionsledamot, etablerade ni en preferens i april, sex månader efter skörden, och varför gjorde ni det inte vid tiden för skörden? Varför vidtog ni vissa restriktionsåtgärder för importen endast för det första kvartalet 1997? Vad skall hända under de tre andra kvartalen 1997? Vad skall producenterna göra?
Låt alltså bli förevändningarna, låt bli hyckleriet om ni vill vara gemenskapens kommission! Jag uppmanar gemenskapens råd att vidta åtgärder för producenterna inom gemenskapen, för dem som försöker så gott de kan att klara brödfödan, och kasta inte ut dem i arbetslösheten.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Ephremidis hade inte rätt. Jag skall förklara varför för honom. Jag är inte heller överens med vissa delar av denna resolution. Det är en kris på rismarknaden. Det är utan tvivel sant. Det har varit torka på rismarknaden och av det skälet har även Europeiska unionen gjort det möjligt för de utomeuropeiska länderna och territorierna, Nederländska Antillerna, de brittiska områdena, de franska utomeuropeiska territorierna att exportera extra mycket. Därmed var väl saken på sätt och viss i balans under 90talet. När nu torkan är förbi i Spanien och Italien börjar naturligtvis en spänning att uppstå. Vad har kommissionen gjort? Kommissionen har just i det ögonblick då spänningen uppstod tillåtit stora importer från Förenta staterna för att lösa ett problem inom GATT. Tillåta importer från Egypten, tredje land och tillåtit import från Thailand. Nu har det hela råkat i olag. Vad gör nu kommissionen? Kommissionen ser vilken lösning som är den bästa? Inga stora diskussioner med Förenta staterna och inte heller med Asean, det får vi bara elände av. Nej, vi ger oss på de utomeuropeiska länderna och territorierna. Vi ger oss på Nederländska Antillerna. Vi ger oss på de brittiska utomeuropeiska territorierna, och detta måste upphöra. Det är inte rättvist.
Jag inser att något måste hända där. Bättre avtal måste slutas, men på Nederländska Antillerna arbetar 500 människor som bearbetar ris. Det är lika mycket, Fraga, och det är lika många, Cunha, som 30 000 arbetstagare i spanska termer och franska termer med 55 miljoner invånare. För det bor bara 230 000 människor i de Nederländska Antillerna. Ni måste göra er en föreställning om detta. Det är tio gånger dramat i Vilvoorde, som den nederländska staten säger: Det går inte. Ett sådant drama kan vi inte skapa i Nederländska Antillerna. Man måste söka en lösning, men det får inte vara så att det elände som har skapats helt och hållet skall läggas på de utomeuropeiska länderna och territorierna. Jag anser att de franska kollegorna har rätt. Man måste söka en ordentlig lösning. Skulden ligger på Nederländerna, herr Ephremidis, och att lägga skulden på Nederländska Antillerna är orättvist. Kommissionen har själv gjort fel och måste även se till att saken korrigeras på ett balanserat och rättvist sätt.

Fabra Vallés
Herr ordförande, jag vill börja med att tillkännage mitt personliga intresse för den fråga vi behandlar, eftersom jag är risproducent. Men om jag tar till orda så är det, som ni förstår, inte för mig personligen, eftersom jag producerar Japonicaris och ni vet, att vi i dag talar om konkreta frågor, som rör varianten Indica. Jag tror inte att jag kan gratulera er till att sköta gemenskapsfonderna på ett tillbörligt sätt.
Först betalar de. Och nu tar de beslut som skapar problem för dem som sökte sig till det gemenskapsstöd, som ni såg som en lösning. Vi talar om en produkt som EU lider brist på och därför är det logiskt att det sker import. Men hur kan ni rättfärdiga bristen på kontroll, som, vilket Cunha redan påpekat, lett till att importen på fyra år ökat femfaldigt?
Dessutom är det allvarligt att man helt bortser från klausulen om gemenskapspreferens och att vi, som redan sagts, faller undan för Förenta staternas utpressning.
Herr kommissionsledamot, jag bor i regionen Nedre Ebro, där floden Ebros delta ligger, och där invånarna direkt eller indirekt alla lever av riset. Marker som koloniserats och uppodlats under de senaste 150 åren, trakter, som, om ni inte vidtar motåtgärder, på nytt är dömda till att omvandlas till öken och därmed till avfolkning. Det är paradoxalt att det är företrädarna för det land i gemenskapen som bäst känner de offer det kräver att kolonisera och uppodla jungfrulig mark, som i dag är de mest ovilliga att finna en lösning för framtiden.
Till slut, herr kommissionsledamot, vill jag ge er ett exempel på hur allvarligt problemet är - och jag tror inte att detta har något att göra med väderleksförhållandet: värdet på en hektar risodling har under de senaste tio åren fallit med hälften.

Liikanen
Herr ordförande! När vi ser till ökningen av EU: s risimport kan vi lägga märke till att denna skett från de utomeuropeiska länderna och territorierna till nolltullar. 1992 uppgick importen till 40.000 ton och den hade 1996 ökat till 252.000 ton. Detta visar tydligt var huvudproblemet ligger, och det är anledningen till kommissionens beslut att tillämpa en skyddsklausul, ett beslut som togs på begäran av Spanien och Italien. Detta är den viktigaste kommentar jag kan lämna i detta sammanhang. I övrigt kommer jag att informera min kollega Fischler, som ansvarar för denna sektor, om dagens diskussioner.

Ordföranden
Tack herr kommissionsledamot. Jag har mottagit fem resolutionsförslag , framlagda enligt artikel 40.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi går nu till omröstning om förslaget till gemensam resolution om krisen inom rissektorn.
(I anslutning till ett muntligt ändringsförslag till punkt 1)

Maij-Weggen
Herr ordförande! Jag hemställer om att till artikel 1 lägga följande korta mening: "Anser det absolut nödvändigt att unionen vidtar åtgärder på grundval av en öppen och objektiv analys för att vidta ändamålsenliga åtgärder. " Varför, herr ordförande? För att det även idag har framgått av debatten att sakernas tillstånd är olyckligt särskilt med avseende på de utomeuropeiska länderna och territorierna. Jag har givit er texten och ber kollegorna att instämma med den. På grundval av en öppen och objektiv analys.

Fantuzzi
Herr ordförande, jag påminner kollegerna om att det i punkt 7 finns ett åtagande när det gäller detta. Det står: " hemställer således åt kommissionen att göra en analys av hur effektivt OCM fungerar" . Jag tror att undersökningarna har en mening om de ser på risets situation globalt. De särskilda problemen med PTOM är, enligt min mening, ett obefintligt problem i den meningen att det finns mycket tydliga uttalanden i första instansen i tribunalen, från 1995 - som avslagit bland annat en besvärsansökan vid domstolen i Nederländerna med motivet att det rör allmänna intressen för PTOM - som tydligt säger att dessa skäl inte finns och som medgivit bland annat till kommissionen att tillämpa räddningsklausulen som här har föreslagits igen. För PTOM tror jag således inte att det finns några särskilda problem; hursomhelst efterfrågar man i punkt 7 uttryckligen en global undersökning av situationen för verkställande av OCM för riset.
Jag skulle dessutom vilja påminna om att förslaget till räddningsklausul - kommissionen har inte sagt det - tillämpats genom en gemensam överenskommelse mellan kommissionär Fischler och kommissionär Pinheiro: Det är därför ett förslag som finns i DG VI och i DG VIII " Samarbete för utveckling" .

Ordföranden
Mina damer och herrar, vi skall inte påbörja en debatt om denna fråga. Maij-Weggen har lagt fram ett förslag, hon har motiverat sitt förslag, och nu har Fantuzzi talat. Jag föreslår att vi undersöker om det finns motstånd i kammaren mot att vi röstar om detta ändringsförslag.
Finns det tolv ledamöter, som går emot förslaget?
(Parlamentet förkastade framläggandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Andersson
Jag kan inte ställa mig bakom resolutionen om krisen i rissektorn. Rissektorn har sedan en tid tillbaka öppnats för konkurrens på den europeiska marknaden, vilket är bra, eftersom det gynnat livsmedelskonsumenterna betydligt. Den förbättrade marknadsmässigheten för rissektorn har emellertid skapat svårigheter för ett flertal europeiska risproducenter. De svårigheter som uppstått är givetvis beklagliga, men jag vill mena att svårigheterna för vissa risproducenter inte kan lösas genom återinförandet av importrestriktioner eller andra handelshinder, eller genom riktade subventioner till rissektorn som väsentligen kan snedvrida konkurrensförhållandena på den europeiska marknaden.

Eriksson och Sjöstedt
Vi har röstat emot resolutionen om unionens politik för rissektorn. Vi vänder oss mot den protektionism på rismarknaden som leder till högre konsumentpriser och försvårar export från risproducenter i andra länder.
Vi motsätter oss också att ett ökat livsmedelsbistånd och exportsubventioner används som en metod att lösa unionens jordbruksproblem. Livsmedelsbistånd bör gynna inhemsk produktion och den lokala marknaden.

Stenmarck
EU: s rissektor har problem. Det är dock viktigt att inte dra fel slutsatser. Den långsiktiga lösningen är inte importkvoter eller exportbidrag, utan att vi fortsätter en politik som leder till ökad frihandel.
De förhandlingar som fördes inom ramen för den så kallade Uruguayrundan gav betydelsefulla steg i denna riktning. I detta arbete är det viktigt att EU går i första ledet och tar de nödvändiga initiativen för att åstadkomma global frihandel så snart som möjligt.

Hallam
Herr ordförande! Som stående medlem av " Fredagsmorgonklubben" , där ni är ordförande, utber jag mig om ert överseende.
I protokollet finns en " skammens lista" , över dem som röstade emot Ghilardottibetänkandet. Tyvärr föreligger ett tryckfel och namnen på de brittiska konservativa som röstade på det sättet framstår inte klart. Jag vill utbe mig om att detta trycks om, så att vi kan se dessa personer som röstade emot att ge kvinnor utökade rättigheter i könsdiskrimineringsfall.

Ordföranden
Hallam, detta är ingen ordningsfråga. Det är en fråga som rör protokollet.

Posselt
Herr ordförande, jag ber om ursäkt, det rör sig om ett liknande problem men jag måste nämna det. Jag samtyckte i morse till protokollet, som är absolut korrekt, men först nu kunde jag jämföra språkversionerna om resolutionen om Bosnien-Hercegovina och har konstaterat, att de är olika på alla språk men också felaktiga på alla språk. Det är det enda de har gemensamt. Jag skulle gärna vilja påpeka, att i protokollet står korrekt det som antogs, nämligen att styckena 1, 2 och 3 i ursprungstexten utgår och ersätts av nya texter, men att stycket 4 i ursprungstexten står kvar. Detta är en mycket viktig punkt och jag ber servicebyrån att bringa ordning i detta.

Ordföranden
Tack Posselt, för ert samarbete. Jag noterar detta så att parlamentets översättningstjänst skall kunna se över frågan och ge en korrekt formulering.

Lulling
Herr ordförande, jag skulle vilja säga ett ord för att lugna Hallam. För mer än två timmar sedan uppmärksammade jag sessionstjänsten på att namnen på mina kolleger som röstade mot Ghilardottis betänkande inte går att uttyda, som tur är för mig. En ny tryckning av dokumentet kommer att göras. Vi är överens och jag är övertygad om att mina konservativa kolleger säkert vill låta oss veta att de röstat mot betänkandet.

Ordföranden
Mina damer och herrar, vi är alla medvetna om att vi i detta parlament önskar största möjliga öppenhet och följaktligen om fel uppstår, önskar rätta till dessa.

Oddy
Herr ordförande! När jag tittade i mitt postfack för ungefär en timme sedan hade jag ännu inte fått några skriftliga svar på mina frågor till frågestunden. Vanligtvis har jag fått dem i detta skede av veckan. Kan ni vara vänlig att tillse att var och en som har rätt till ett skriftligt svar får det?

Ordföranden
Tack för upplysningen Oddy. Detta är ett ansvar som jag tar på mig. Jag kommer att undersöka vad som varit orsaken och försäkra mig om att svaren kommer i tid.
Och nu, mina damer och herrar, har jag att meddela, att parlamentet slutfört sin föredragningslista, och att protokollet från detta sammanträde föreläggs parlamentet för justering vid inledandet av nästa sammanträde.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Mina damer och herrar, tillåt mig, att jag som vanligt och inte formellt, utan uppriktigt vill tacka sessionstjänsten, utan vars samarbete vi inte skulle kunna utföra vårt arbete. Jag tackar också er för ert samarbete och jag skulle också vilja uttrycka min tacksamhet för naturens krafter, som gett oss denna underbara vårvecka, som gjort denna vackra stad ännu vackrare.
(Sammanträdet avslutades kl. 11.30.)

