Utfrågning om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser som begåtts av totalitära regimer (8 april 2008) (debatt)
Talmannen
. - Nästa punkt är kommissionens uttalande om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser som begåtts av totalitära regimer.
Jacques Barrot
kommissionens vice ordförande. - (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja redogöra för utfrågningen om brott som begåtts av totalitära regimer, i syfte att bemöta den berättigade oro som uttryckts från parlamentets sida.
Den 8 april 2008 anordnade kommissionen och det slovenska ordförandeskapet en utfrågning om brott som begåtts av totalitära regimer. Utfrågningen efterlystes av rådet i april 2007 under förhandlingarna om rambeslutet om kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Syftet med utfrågningen var att få ökad kunskap om medlemsstaternas hantering av arvet från de totalitära brotten och om vilka metoder och vilken praxis man har antagit för att kunna möta dessa utmaningar.
Utfrågningen fokuserades kring två huvudfrågor: erkännande av totalitära brott och försoning. Med hänsyn till ämnets känsliga natur och för att förhindra en exploatering av något slag var kommissionen angelägen om att debatten i första hand skulle hållas mellan oberoende experter och akademiker med olika bakgrund och ett vetenskapsbaserat synsätt. Medlemsstaterna var inbjudna att närvara precis som Europaparlamentet och jag är glad att många av parlamentsledamöterna fick möjlighet att delta i debatten. Utfrågningen bidrog till en konstruktiv och objektiv debatt. På det hela taget framgick av diskussionerna att fyra punkter var av särskilt intresse för kommissionen.
För det första anser man att de gamla medlemsstaterna bör bli mer medvetna om de nya medlemsstaternas tragiska bakgrund. Denna brist på erkännande bör undersökas mer ingående för att undvika att gemenskapen är splittrad i en sådan viktig fråga som faktiskt borde förena oss.
För det andra framgick det av debatten att en förutsättning för försoning är att sanningen kommer fram. Den anda av försoning som genomsyrar integrationsprocessen i EU är viktigare nu än någonsin tidigare. De olika erfarenheter av försoning som diskuterades under utfrågningen visade hur komplex frågan är, men också att det finns anledning att vara optimistisk. De visar att respekt för grundläggande rättigheter är en nödvändighet för att verklig försoning ska komma till stånd.
För det tredje verkar det finnas många olika sätt att ta itu med frågorna om erkännande och försoning. Det finns ingen universalmodell, utan varje medlemsstat måste hitta det sätt som passar de egna omständigheterna bäst.
Slutligen avslöjade debatten att EU-institutionerna uppmanas att ägna sig mer helhjärtat åt de här frågorna. Under utfrågningen lade en grupp deltagare fram ett dokument med ett stort antal förslag till åtgärder. Kommissionen har noterat denna efterlysning efter ökad europeisk integration i de här frågorna. Det måste emellertid betonas att det är upp till varje medlemsstat att hitta sitt eget sätt att hantera minnena från de här brotten och att ta itu med de här frågorna. EU kan inte ersätta medlemsstaterna i det här fallet. EU har få befogenheter att handla på det här området. EU:s roll är att underlätta processen genom att uppmuntra till diskussion, främja utbyte av erfarenheter och bästa praxis och sammanföra de olika aktörerna.
Alla inlägg i utfrågningen måste nu analyseras. Jag skulle emellertid återigen vilja säga att kommissionen är fast besluten att fortsätta den process som satts i gång genom rådets uttalande i april 2007. Kommissionen måste rapportera till rådet två år efter det att rambeslutet om kampen mot rasism och främlingsfientlighet trätt i kraft, och därefter kommer det att vara möjligt att hålla en politisk debatt.
Under tiden planerar det slovenska ordförandeskapet att offentliggöra de inlägg som gjordes under utfrågningen. För sin del har kommissionen för avsikt att inleda en studie för att få en objektiv överblick över de olika metoder och den lagstiftning och praxis som tillämpas i medlemsstaterna för att hantera minnena av de totalitära brotten.
Med avseende på vikten av de aspekter som rör utbildning och medborgarskap kommer kommissionen även att undersöka hur befintliga gemenskapsprogram i större utsträckning kan användas för att öka medvetenheten kring de här frågorna i Europa.
Avslutningsvis är det viktigt att främja en objektiv och saklig diskussion om de här frågorna och att successivt röra sig framåt inom ramen för gemenskapens befogenheter. Kommissionen är naturligtvis redo att delta till fullo i den här processen.
Vytautas Landsbergis
för PPE-DE-gruppen. - (EN) Herr talman! I diskussionen, debatten och synen på en grundläggande gemensam ståndpunkt när det gäller bedömning av brott som begåtts av totalitära regimer i Europa finns det ett uppenbart hinder som står i vägen för snabbare moralisk och rättslig framgång.
Detta huvudsakliga hinder är den knappt begripliga ståndpunkt som dagens ryska regering har. När det gäller de brott som har begåtts i Sovjetunionens stalinistiska förflutna följer den ryska makteliten inte det goda exemplet i det avnazifierade Tyskland genom att ta avstånd från och på lämpligt sätt fördöma grova brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och andra missgärningar.
Nej, den sovjetiske diktatorn Josef Stalin lovordas, de brott som han själv och hans anhängare begick förnekas eller marginaliseras och offren förödmjukas och hånas. Detta märkliga politiska beteende, som är så skadligt för Ryssland självt, kan inte utplåna sanningen om gärningarna, men fortsätter att påverka våra europeiska normer för rättvisa och bedömning på fel sätt.
Vi måste inse att sådan skenhelighet och dubbelmoral är till nytta för olika slags nynazister och andra grupper. Om någon säger att innan Ryssland officiellt ändrar åsikt så måste vi behålla vår egen och följa tänkesättet i Kreml eller skjuta upp våra egna bedömningar och beslut, ja, då är detta en fullständigt och djupt felaktig inställning.
Oavsett hur grova försök de politiska historiker som anlitats av den ryska staten gör att skriva om Europas historiska fakta, så måste och kommer de två blodigaste internationella tyrannväldena under 1900-talet, vid sidan av de mindre nationella diktaturerna, att bedömas på rätt sätt. Detta måste vara det bästa sättet för Europa att hjälpa framtidens Ryssland.
Jan Marinus Wiersma
för PSE-gruppen. - (NL) Herr talman! Vår grupp har hjälpt till att få till stånd den här debatten eftersom vi är oroade över det ökade antalet partipolitiska tolkningar av det förflutna. Jag talar inte enbart i egenskap av politiker, som socialdemokrat, utan även som historiker. Tolkningar av det här slaget vidmakthåller ofta myter som kan utgöra en grogrund för till exempel främlingsfientlighet, eftersom de enbart skildrar ena sidan av historien. Det är naturligtvis mycket farligt i ett Europa med stor mångfald, och även etnisk mångfald.
Det finns inga enkla svar på svåra frågor när det gäller historien. Den missuppfattningen skapas ofta av dem som ger historiska händelser en populistisk vinkling. Det förgångna förvrängs också för att folk ska glömma det, till exempel genom att förneka förintelsen eller tysta ned brott som begåtts av totalitära regimer. Och så har vi även faran med att vara selektiv. Historiska kriterier tillämpas ibland på en situation men inte på en annan. Ibland görs ingen skillnad alls och en situation bedöms på samma sätt som en annan. Resultatet blir att människor blir förvirrade och inte vet vad de ska anse om det som varit - politikerna har kapat den historiska sanningen eftersom det är alltför lätt att göra jämförelser.
Vår grupp ser detta som särskilt viktigt det här året eftersom vi i år hedrar minnet av Pragupproret, Pragvåren och även kristallnatten. Vi anser att det är viktigt att kommissionen och rådet går i spetsen och uppmuntrar till en debatt som bygger på fakta och vetenskaplig forskning. Inte i ett försök att nå något slags gemensam ståndpunkt, utan för att se till att människor inser att vår diskussion bygger på korrekt information. Och för att se till att debatten kan fortsätta på ett korrekt sätt.
Återigen vill jag betona att målet naturligtvis inte är att måla över viktiga och fruktansvärda händelser i vår historia. Naturligtvis inte - målet är framför allt att lära sig av dem. Men vi måste se till att historien inte missbrukas. Det här är en viktig moralisk fråga. Jag tror att det är viktigt att återigen påpeka att vi i vår debatt den här eftermiddagen och kvällen även bör ge ordet till ett flertal kolleger som har haft personlig erfarenhet av totalitära regimers följder. För oss är det här en viktig debatt som vi med säkerhet kommer att fortsätta under året.
Sarah Ludford
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag anser att alla övergrepp som har begåtts av totalitära regimer - oavsett om det varit av fascister, kommunister eller stalinister - grundligt måste blottläggas. Men jag anser inte att man ska kriminalisera förnekelse eller förlåtelse av sådana brott i sig, oavsett om det gäller förintelsen, folkmord eller brott mot mänskligheten som begåtts av totalitära eller auktoritära regimer, lika lite som jag stöder kriminaliseringen av den så kallade allmänna provoceringen av eller ursäkten för - eller glorifieringen av - terrorism. I alla dessa fall anser jag att yttrandefrihet ska gå före allt annat och att straffrätten bara ska tillämpas i tydliga fall av anstiftan till hat, våld eller terrorism. Varje form av yttrandefrihet är nödvändig för att få fram sanningen.
Ett tema under utfrågningen var upprättelse för orättvisor, och det är inte möjligt att skipa rättvisa utan sanning. Det har bäst illustrerats av sannings- och försoningskommissionen i Sydafrika. Och jag anser att en av de prestationer som EU och dess medlemsstater ska var mest stolta över under det senaste årtiondet är inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen. Men än finns det många människor på den här planeten som går ostraffade, och jag anser att vi inte gör tillräckligt i Europa för att ställa dem inför rätta. Jag vet inte vart den gnista tog vägen som gjorde att EU gav sitt stöd till Internationella brottmålsdomstolen i fråga om ärlighet kring hemliga överenskommelser om tortyrflygningar och undangömda fängelser. Vi har inte fått någon tillfredsställande respons från medlemsstaterna på vår rapport för ett år sedan om sådana hemliga överenskommelser.
Från Förenta staterna får vi veta att tortyr vid Guantánamobukten och på andra platser beordrades från de översta skikten i Bushs administration. Detta har lett till att Förenta staterna tragiskt förlorat auktoritet och rykte när det gäller moral. Ja, vi måste få veta sanningen om de här brotten - men vi ska inte kriminalisera det som grundligt måste diskuteras.
Wojciech Roszkowski
för UEN-gruppen. - (PL) Herr talman! 1900-talets två grymmaste totalitära regimer, den tyska nazismen och den sovjetisk-kinesiska kommunismen, begick fruktansvärda brott. Det sammanlagda antalet offer överstiger sannolikt 100 miljoner människor som lidit martyrdöden under förintelsen och genom massmord, deportationer, svält som framkallats på konstgjord väg, döds- och koncentrationsläger.
I det nazistiska systemet mördades människor på grund av sin ras, i det kommunistiska systemet på grund av sin sociala klass. De ideologier som dessa två system byggde på innebar att man uteslöt hela grupper av medborgare från rättsordningen och bestämde att de skulle dö eller utsättas för fysisk eller social förnedring för att man skulle kunna bygga upp ett nytt och vad man kallade bättre samhälle. Ett särskilt slags hat riktades mot religionerna. Inom dessa system fanns det inte bara ett maktmonopol, utan även ett språkmonopol som användes som verktyg för propaganda och terror.
I dag, mer än 60 år efter andra världskrigets slut, och mer än ett dussin år efter Sovjetkommunismens fall, är det förundransvärt att det fortfarande finns människor i EU som vägrar erkänna att kommunismen var ett kriminellt system. Det används många knep för att relativisera kommunismens förflutna. Vilka moraliska argument finns det till stöd för påståendet att nazismens offer är viktigare än kommunismens? Varför kan vi inte åstadkomma en gemensam resolution här?
Herr kommissionsledamot! Det här är inte en fråga enbart för enskilda medlemsstater. Om gemenskapen anser att den har ansvar för och behörighet att ta itu med rasism och främlingsfientlighet bör den också samla tillräckligt med mod för att djupt beklaga kommunistiska brott. Jag säger inte det här bara som politiker, utan även som historiker. Likheterna mellan dessa båda system leder inte nödvändigtvis till argument om deras förenlighet. Att man framhäver de kommunistiska brottens unika slag innebär inte att man förminskar nazismens brott eller tvärtom. Kort sagt: anständigheten och minnet av de otaliga offren för de här regimerna kräver att man fördömer dem båda. Den arbetsgrupp för ett gemensamt Europa och en gemensam historia som vi har bildat i parlamentet har redan 50 ledamöter och kommer att kräva just en sådan fördömelse.
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att vår uppgift i den här frågan är trefaldig. Först och främst måste vi klara av att formulera en enhetlig europeisk tolkning av krig och orsakerna till krig, det vill säga skapa ett gemensamt europeiskt minne.
Det finns ingen anledning att fortsätta den här diskussionen i all oändlighet och jämföra stalinistiska brott med nazistiska brott. Dessa är två separata exempel på totalitarism och två separata brottsliga system, även om de emellanåt har strukturella likheter. Naturligtvis kan hela debatten om öppenhet, demokrati och så vidare ses som uttryck för en gemensam tolkning. Ett gemensamt svar är till exempel EU eller stadgan om de grundläggande rättigheterna, som i grund och botten återspeglar det vi har lärt oss av dessa två totalitära system, som har orsakat sådan förödelse på vår kontinent.
Den andra punkten är att vi runt omkring oss i världen ser Rwanda, Bosnien, Darfur och så vidare. Det innebär att förintelsen av människor fortsätter. Som baronessa Sarah Ludford med rätta sa är Internationella brottmålsdomstolen och gemensamma regler det som vi behöver. I dag måste vi sträva efter att se till att alla civiliserade stater erkänner Internationella brottmålsdomstolen, så att brott av det slaget, som är av olika typer, brott som inte alls är av samma slag men som ändå alla är brott i någon form, kan dras inför rätta.
Vi kommer bara att kunna motverka sådana brott om vi kan ställa de ansvariga inför rätta, var de än befinner sig, om det så är i Guantánamo, i Darfur eller i Bosnien bland bosniska serber. Rättvisan kommer endast att segra om de ansvariga kan dras inför domstol. Detta är vad vi har lärt oss av historien och därför anser jag att initiativ av det här slaget från kommissionen är intressanta om de i slutändan leder oss fram till en gemensam, anti-totalitär ståndpunkt.
Francis Wurtz
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Herr talman! Vi kommer att stödja varje ansats till att utrota rasism och främlingsfientlighet, främja grundläggande rättigheter och framför allt utan förbehåll fördöma krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och folkmord. Detta kommer vi att göra oavsett tid eller plats. I den här kampen får det inte finnas några tabun, varken med avseende på de brott som begåtts i det förflutna eller i anknytning till de tragedier som just nu äger rum världen över.
Ur europeiskt historieperspektiv gäller detta naturligtvis nazismen. Det gäller även de fascistiska regimer som leddes av Mussolini, Pétain, Franco och Salazar, och även de grekiska överstarna. Vi är också fullt beredda att på nytt kraftigt fördöma de ohyggliga brott som begicks under Stalin. Vi får heller inte glömma det som hände under kolonialtiden.
Vår ovilja att kompromissa måste utan tvekan i ännu högre grad gälla de rasistiska, främlingsfientliga och uppenbart nyfascistiska tendenser som än i dag tolereras på mycket hög nivå i vissa EU-medlemsstater, både nya och gamla. Det finns bara en sak som skulle kunna anses som oacceptabel, inte just av vår grupp utan av dem som personligen har lidit offer i kampen mot det värsta folkmordet i modern historia, och det är försöket att i smyg trivialisera nazismen genom att placera den i en allmän kategori som innefattar i synnerhet stalinismen och även de regimer som fanns i centrala och östra Europa före Berlinmurens fall.
Jag skulle vilja citera tre uttalanden bland många andra som nyligen har gjorts i den här frågan, och som alla talar för sig själva. Först detta utdrag från ett uttalande av det tyska förbundet för överlevande från koncentrationslägret Neuengamme. Jag citerar:
”Förbundet Neuengamme har alltid motsatt sig att nationalsocialismen jämställs med stalinismen.”
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Nästa kommentar är från rådgivande organet för före detta fångar i Buchenwald. Jag citerar: ”De som strävar efter att generalisera förvränger betydelsen av nazisternas barbariska handlingar i Tysklands historia.”
Slutligen dessa ord som generalsekreteraren för Judiska centralrådet i Tyskland uttalat för att fördöma dem som tar sig friheten att jämföra forna DDR med nazistregimen. Jag citerar: ”Varje försök att dra en parallell mellan dem är att förminska betydelsen av förnekelse av rättigheter, deportering och massförintelse av miljontals oskyldiga män, kvinnor och barn under nazisternas diktatur.”
Tack för ni ägnar en tanke åt dessa uttalanden.
Bernard Wojciechowski
för IND/DEM-gruppen. - (PL) Herr talman! Krig är en sak och ödeläggelse av nationer och brott mot mänskligheten en annan. Inte alla krig syftar till att tillintetgöra förloraren och en nation kan ödeläggas utan krig. Ofta har det varit ett förgörande hat mot erövrarna och förtryckarna som fyllt dem som blivit orätt behandlade - det var så som Hannibal och Mithridates såg på romarna. Med det kan inte jämföras med de känslor av illvilja som fyllde förbrytarnas själar under 1900-talet.
Det århundradets historia kom att innebära så mycket mer än bara ett antal övergrepp mot somliga nationer. Det innebar ett tillägg till mänsklighetens historia, och till omänsklighetens. Filosofen Immanuel Kant har formulerat följande imperativ: Handla så att du aldrig behandlar mänskligheten i såväl din egen som i varje annan person bara som ett medel utan alltid tillika som ett ändamål.
Folkmordets ursprung har ofta debatterats häftigt. Det vore bättre att fråga sig varför ingen har förhindrat sådana brott i tid. Allting var planerat och uträknat i den totalitära politiken. Det främsta receptet var att inte avslöja någonting i förväg, att låtsas vara en vän ända fram till det sista ögonblicket. Jag säger det här eftersom extrema fascist- och kommunistgrupper i dag existerar öppet i flera länder. Därför var de två första delarna av EU-utfrågningen om de totalitära brottens historia så viktiga. Låt oss tala klarspråk för att klart och tydligt precisera det som under inga omständigheter får bli föremål för den så kallade historierevisionismen.
Folkmord är inte ett fenomen som kan bekämpas av en enskild nation. Det måste bekämpas av hela världens civiliserade samhälle. Detta är ett av skälen till att det är vårt gemensamma uppdrag i EU.
Slavi Binev
(BG) Vid sidan av kommunismens och nazismens totalitära regimer präglades 1900-talet av ett annat faktum, nämligen det osmanska imperiets ohyggliga övergrepp mot de bulgariska och armeniska befolkningarnas mänskliga rättigheter. Under nästan fem årtionden, under det osmanska rikets herravälde, kännetecknades det våld som riktades mot den bulgariska befolkningen av kriterierna för folkmord. En ansenlig del av den bulgariska befolkningen fördes bort till slaveri, utrotades eller tvingades konvertera till islam, och detta är i grund och botten en avsiktlig etnisk rensning. Ett annat obestridligt faktum är de turkiska myndigheternas tvångsdeportation av och mord på över en och en halv miljon armenier mellan 1915 och 1917. Alla dessa handlingar mot bulgarer och armenier svarar fullständigt mot de brottskriterier som definieras i FN:s instrument för åtal och straff för folkmord. Ett erkännande av folkmord mot armenier och bulgarer skulle sända en tydlig signal till Turkiet att ta på sig ansvaret och framföra sin ursäkt för dessa fem årtionden av förtryck mot bulgarerna och för de brott och massmord som begåtts, och kompensera flyktingarnas efterföljande generationer för deras lidande och den privata egendom som stulits från dem och som fortfarande finns på turkiskt territorium.
Christopher Beazley
(FR) Herr kommissionsledamot! Förlåt mig, men jag blev djupt chockad över er inledning till den här debatten. Ni sa att kommissionen hade hållit en saklig debatt om brott mot mänskligheten. Ni talade om hur komplex frågan är och sammanfattningsvis sa ni att EU hade mycket få befogenheter på det här området.
Vid två månaders ålder blev hustrun till er estniska kollega Sim Kallas, som ni känner mycket väl, bortförd av Stalin tillsammans med sin mor och mormor. En annan av era kolleger, Franco Frattini, som snart kommer att lämna oss, skrev i sitt brev till Vytautas Landsbergis att ”er historia är vår historia” - han syftade på Litauens lidande under Stalin.
I ert svar skulle ni kanske kunna förklara det hela mer ingående eftersom jag kan ha missförstått. Jag anser att det är här i parlamentet och i rådet som mycket redan har gjorts för att minnas de döda som fallit i glömska. För vi talar inte som politiker - vi vänder oss till allmänheten. Det finns än i dag människor som lever i Polen och de baltiska staterna som har förlorat sina föräldrar, och sina far- och morföräldrar, men ingen minns dem. Jag anser att en debatt om sex miljoner judars lidande inte kan vara objektiv. Därför är debattens längd och det sätt på vilket den hålls två ytterst viktiga faktorer. Som er kollega skulle säga: centrala och östra Europas historia är vår historia. Problemet för oss britter och fransmän är att vi var allierade med Stalin under slutet av kriget. Det tog över 30 år för britterna att erkänna att det som hände i Katyn var ett stalinistiskt brott. Gärningsmannen var inte Hitler.
Helmut Kuhne
(DE) Herr talman! Vi socialdemokrater har förföljts av varje totalitär och auktoritär regim under hela 1900-talet, oavsett om det varit av nazisterna eller av anhängarna till Stalin, Franco eller Mussolini - listan är lång. Därför anser vi att det inte bara är i sin ordning med en omprövning av stalinismens brott, utan vi rentav välkomnar den. Vi kan bara applådera den.
Fortfarande bör dock en sådan omprövning följa historiemetodologins regler, som inte ska blandas ihop med de regler som gäller för rättegångsförfaranden vid brottmålsdomstolar. Vi får inte blanda ihop dessa två saker. Det handlar inte om att göra en uppräkning av offren eller att åstadkomma en repris av Nürnbergrättegången. Den här gången är det snarare en ideologi som vi drar inför rätta än utpekade förbrytare.
Det finns även punkter som vi mycket tydligt måste säga nej till och vi socialdemokrater har kommit fram till några av dem. Vi säger nej till att försöka upprätta nya ramar för att tolka Europas historia, vilket togs upp i några parlamentsledamöters anföranden under en konferens den 22 januari i år. Vi motsätter oss starkt uppfattningen att nazisternas förintelse av judarna i Europa hade sin grund i en historieuppfattning som utvecklats av Sovjetregimen. Vi tillbakavisar den uppfattningen.
Vi tillbakavisar den desto starkare eftersom vi 2006 fann att en annan kollega från samma ideologiska spektrum gjorde ett utskick till alla ledamöter av Europaparlamentet, där han beskrev de två lettiska Waffen-SS-sektionerna som en del av den tyska styrkan och därigenom tonade ned deras roll. Vi tillbakavisar även den tolkningen, särskilt med anknytning till den första meningen. Vi tillbakavisar också påståendet att väst inte gjorde någonting för att åstadkomma en förändring i den dåvarande sovjetstyrda delen av Europa.
Det var ESK i Helsingfors som först gav medborgarrättsrörelserna i de länderna andrum, med det framgångsrika och glädjande resultat som vi ser i dag då vi välkomnar företrädare från dessa länder till vårt parlament. Det här är punkter som står vi fast vid och som vi kommer att fortsätta att förfäkta.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Herr talman! I Europaparlamentet är vi vana vid att tala om gemensamma värden och om en gemensam och sanningsenlig historia, men ibland uppstår det missförstånd. Kommissionsledamot Barrot! Jag tror att ni helt riktigt sa att det fortfarande är nödvändigt att sanningen kommer fram i Europa. Vi talar här om försoning, men kanske inte i den utsträckning som Daniel Cohn-Bendit har föreslagit. Jag vill ändå tacka kommissionsledamot Franco Frattini för den utfrågning som organiserades. Jag hade möjlighet att delta och även att tala vid ett flertal tillfällen under utfrågningen. Jag anser att det var en kärnfull debatt. Det som beklagligt nog saknades var ett tydligt, beslutsamt och fokuserat uttalande om ytterligare åtgärder. Tyvärr fortsatte de ryska företrädarna att gång på gång bortförklara de brott som begåtts av den totalitära kommunismen i de territorier som var ockuperade av Sovjetunionen. Rysslands reaktion var inte någon överraskning, men vad kommer EU att göra? Kommer man att stå fast vid sin dubbelmoral? Kommer EU att begära att nazismens brott erkänns, medan man förnekar händelser i medlemsstaterna eller grovt bagatelliserar dem? Kommer EU att kräva att ett frihetsstraff på upp till tre år införs? Kommer EU i samma andetag att blunda för de brott som begicks av den sovjetiska totalitära regimen? Vissa av den sovjetiska totalitära regimens offer lever än, men EU:s ståndpunkt ger dem ingen upprättelse - faktum är att det är värre än så, EU fortsätter att förödmjuka dem. Vi talar om EU-medborgare. Europaparlamentet borde motsätta sig en sådan orättvisa. Beklagligt nog ser vi gång på gång att gruppordförandena beslutar sig för att inte lägga fram en resolution i den här frågan. Av den anledningen får vi ingen skriftlig redogörelse för de tankar som vi uttrycker här i dag. Kommissionsledamot Barrot! Jag uppmanar er att inte avvika från detta viktiga mål, utan att sträva efter en enhetlig förståelse och sanningsenlig historia i en anda av erkännande. Tack.
László Tőkés
(HU) Herr talman! Upproret mot Ceauşescu i Rumänien startade vid min kyrka. Jag har haft smärtsamma erfarenheter av vad kommunism verkligen är och därför är det med en känsla av upprättelse som jag noterar att EU återigen riktar uppmärksamheten mot de brottsliga handlingar som begåtts av totalitära regimer. När det gäller brott mot mänskligheten som begåtts under den nationalsocialistiska och kommunistiska tiden tillämpar världen fortfarande dubbelmoral. Till skillnad från fascismen har det fortfarande inte hållits någon rättegång mot kommunismen. Båda dessa slags diktatoriska regimer undertryckte frihet, mänskliga rättigheter och kyrkor. De invalidiserade livet för sina nationella minoriteter. Denna höga grad av mänsklig och social tragedi är gemensam för fascismen och kommunismen. Den politiska, historiska, mänskliga och moraliska upprättelsen har bara påbörjats och måste fortsätta. Rumänien och Tismăneanubetänkandet är exempel på detta. Det är min övertygelse att de förändringar av regimen som påbörjades där 1989 bara kan fullbordas om vi konfronterar händelserna från det förflutna. En verklig europeisk integration av före detta kommunistländer kräver inte bara sanning och upprättelse utan även fördömelse av diktatur.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! På precis samma sätt som Östersjön blev ett EU-hav 2004, har de tio nya medlemsstaternas historiska erfarenheter från kommunismens totalitära styre blivit ett alleuropeiskt problem.
Jag håller helt och hållet med Daniel Cohn-Bendit om att vi behöver en enhetlig och gemensam tolkning av vår gemensamma historia. Det handlar inte om att fördöma utan om att bedöma alla förbrytelser ur ett moraliskt och politiskt perspektiv. Vi måste ansvara för att alla brott mot mänskligheten, alla folkmord, klassmord och krigsförbrytelser behandlas lika. Rättvisan tillhör alla medborgare i Europa utan undantag.
I det avseendet är jag lite besviken på kommissionens uttalande, eftersom det främst handlar om att bedömningen av den kommunistiska totalitarismen ska vara en inre angelägenhet för de berörda länderna. Jag är rädd för att detta kommer att förvärra dubbelmoralen, eftersom nazismen och fascismen inte betraktas som inre angelägenheter i någon av EU:s medlemsstater. All framväxande nynazism och rasism ses som ett direkt hot mot Europas gemensamma värderingar.
Vad ska vi då göra? Det finns fortfarande tiotals miljoner människor i livet som fallit offer för de kommunistiska regimerna, liksom deras barn och barnbarn. Som läget ser ut i dag kan de inte undgå att känna sig som andra eller tredje klassens offer. De omfattas fortfarande inte av det berömda ”aldrig mer”.
Till sist vill jag bara påpeka att detta inte är något problem som tillhör det förflutna. Frånvaron av en politisk och moralisk bedömning fortsätter att forma vår nutid och förvanska vår gemensamma framtid. Skulle det sovjetiska KGB-ledarskapet ha kunnat återta makten i Ryssland eller skulle de kommunistiska politiska styrkorna i Tyskland ha kunnat vakna till liv igen, om man hade gjort en bedömning av det kommunistiska systemet efter kalla krigets slut?
Józef Pinior
(PL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja inleda dagens debatt med att påminna om ledaren för det polska socialistpartiet, Kazimierz Pużak, som kan ses som en symbol för denna debatt. Kazimierz Pużak arresterades första gången redan i början av 1900-talet, närmare bestämt 1911. Han var ledare för det polska socialistpartiet och för det underjordiska socialistpartiet i kampen mot nazismen under andra världskriget. 1945 arresterades han åter av den sovjetiska säkerhetstjänsten (NKVD) och dog tragiskt i ett stalinistiskt fängelse i Polen den 30 april 1950.
För oss socialister har demokrati, kampen för mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen samt principerna för liberal demokrati alltid varit politikens grundpelare. Det är vårt arv i dagens Europa. Samtidigt, och då vänder jag mig i synnerhet till er, herr kommissionsledamot, är historien i dag tyvärr föremål för manipulation, ett slags korståg eller en kolonisation som genomförs av den populistiska högern, av nationalistiska rörelser. Detta ger upphov till paradoxala situationer, där den nationalistiska högern vill ha historisk forskning och nya tribunaler, men samtidigt motsätter sig stadgan om de grundläggande rättigheterna som ingår i gemenskapslagstiftningen. Det är verkligen en otrolig paradox.
Demokrati, rättsstatsprincipen och liberal demokrati är grundpelarna för det moderna Europa. Europas enighet, stadgan om de grundläggande rättigheterna, allmänt rådande lag och ordning över hela världen, nolltolerans mot tortyr - det är vårt svar som härrör från arvet från 1900-talet: kampen för demokrati, kampen mot alla former av diktatur och mot totalitära regimer.
(Applåder)
Dariusz Maciej Grabowski
(PL) Herr talman! Folkmord definieras i internationell rätt och den definitionen bygger på FN-konventionen. Som polack - som medborgare i ett land som drabbats av folkmord - anser jag att denna definition bör utökas med två faktorer.
Den bör betona att syftet med folkmord i regel är att undanröja känslan av nationell identitet genom att utrota intellektuella och kulturella eliter. Polen kan tjäna som exempel på detta. Under andra världskriget avrättade tyskarna och ryssarna i första hand den intellektuella eliten, professorerna och prästerna. För det andra bör man överväga hur man enligt internationell rätt ska straffa historiska lögner, falsk propaganda och vägran att känna skuld för folkmord. Ett exempel på detta är Rysslands inställning till stalinismens förbrytelser och även till Katynmassakern.
Polen stöder Ukrainas EU-anslutning. Men för att historien inte ska skilja oss åt utan i stället förena oss, anser vi att Ukraina bör erkänna de förbrytelser som begicks mot polacker och judar under andra världskriget, då mer än 150 000 människor dog.
EU bör vara en organisation som statuerar exempel för hela världen på en obeveklig kamp mot folkmord. Det är därför vi som nationellt valda politiker bör fördöma kommunismen som en kriminell ideologi och som ett kriminellt system.
Miguel Angel Martínez Martínez
(ES) Herr talman, mina damer och herrar! Det är viktigt för den europeiska uppbyggnadsprocessen att vi minns de historiska händelserna. För att processen ska kunna lyckas till fullo är det helt avgörande att förstå att den står för undanröjande av nationalism, totalitarism, intolerans, envälde och krig, och att införandet av europeisering, frihet, respekt, demokrati och fred är värderingar som reglerar det sätt vi lever på tillsammans i Europa.
Denna lärdom måste vi förmedla till dagens ungdomar. Vi måste visa dem händelserna i historien och framstegen i nutiden utan att dölja de förbrytelser och misstag som måste övervinnas, och vi måste framhäva de uppoffringar som har gjorts i arbetet med att övervinna dem.
Om vi känner till vår historia kan vi förhindra att händelserna upprepas igen.
Det är bara genom att känna till sanningen, hela sanningen, som vi kan gå vidare. Vi måste fullt och fast fördöma grymheterna i vårt förflutna utan att förminska eller förvränga dem, och utan att tillämpa kalla krigets manikeiska logik, där Västeuropa likställdes med det goda och Östeuropa med det onda. Vi ska förklara att det fanns demokratiska och totalitära personer, men utan att dölja att det fanns totalitära personer i både Väst- och Östeuropa och att de var lika avskyvärda och kriminella.
Som spansk demokrat sympatiserar jag med de demokrater som föll offer för stalinismen i sina länder, men jag uppmanar dem också att visa solidaritet med de människor i Spanien som utsattes för förtryck och lidande under general Francos diktatur.
Vi förstår vilken tragedi det var för våra östeuropeiska landsmän att gå från en totalitär regim till en annan, men de måste också förstå vår tragedi, som bottnade i samma brottsliga form av diktatur och förtryck mot vårt folk.
Det är bara genom att få reda på sanningen, hela sanningen, som vi kan gå vidare. Slutligen måste vi komma ihåg att Stalin inte var ensam i Teheran, Jalta och Potsdam. Västmakternas ledare delade hans beslut. Alla var därför ansvariga för uppdelningen av Europa och för det förtryck, den bestraffning och det lidande som många miljoner européer utsattes för av de olika totalitära regimerna.
Central- och Östeuropa bär visserligen ett mycket större ansvar för stalinismen, men det är också sant att ansvaret i mitt land främst låg hos de västliga demokratier som accepterade Francos tyranni, som Hitler och Mussolini lagt grunden för, som en del av sin fria värld. De var därmed delaktiga i hans missgärningar.
Herr talman, som ett enat Europa har vi tillsammans åstadkommit mycket. Europa kommer att bli mycket starkare och kommer att kunna garantera mer frihet och demokrati i takt med att dess uppbyggnad i allt högre grad baseras på en medvetenhet om att utvecklingen bygger på att vi tillsammans är delaktiga i ett projekt som identifierar och förkastar den mörka sidan av vårt förflutna, så att vi kan skapa en framtid med de värderingar som förenar oss.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Jag är mycket nöjd med att dagens debatt om frågor som rör de blodiga totalitära systemen har kunnat genomföras. Men det är beklagligt att debatten är så kort och slentrianmässig. Det faktum att vi har avstått från den sedvanliga principen om att anta en lämplig resolution ger anledning till eftertanke.
Det är också besynnerligt att tysk nationalsocialism, allmänt kallad nazism, beaktas och omnämns före allt annat på olika nivåer inom unionen. Internationell socialism, dvs. kommunism, undviks under tystnad. De här systemen förenades inte enbart genom sina gemensamma ideologiska rötter, utan även genom praktiskt samarbete. Kommunismen härstammar från Rosa Luxemburg, Liebknecht, Marx, Lenin och Stalin, och orsakade tiotals miljoner människors planerade död i centrala Östeuropa. Många blodiga förbrytelser, till exempel Katynmassakern, är ämnen som fortfarande är tabu i dag, och förbrytelserna får inte omnämnas med sitt verkliga namn - folkmord.
Ett demokratiskt Europa kan enbart byggas på ett fundament av sanning, däribland sanningen om de omänskliga kommunistiska totalitära regimerna. Vi är skyldiga att visa offren för de omänskliga systemen att vi minns vad som har hänt och vi måste ge dem rättvisa, men vi är först och främst skyldiga att göra det för nuvarande och kommande generationer, så att den här situationen inte inträffar igen.
Libor Rouček
(CS) Herr talman! 1900-talet i Europa var ett århundrade med totalitära och auktoritära regimer: nazism, fascism, kommunism och dess mest avskyvärda sidogren stalinism, samt olika högerdiktaturer i Spanien, Portugal, Grekland och andra länder. Vi får aldrig glömma de ohyggligheter och förbrytelser som utgör vårt arv från dessa regimer. Jag välkomnar därför den här diskussionen om vårt förflutna. Men diskussionen borde enbart baseras på opartiska, objektiva och vetenskapliga fakta. Den borde inte under några omständigheter få missbrukas i politiskt syfte, men det händer tyvärr ofta.
Om vi till exempel tittar på många av de nya medlemsstaterna, däribland mitt eget land Tjeckien, ser vi ständiga angrepp på allt till vänster om mitten, på allt vänsterorienterat. Högerorienterade politiker, journalister och så kallade historiker, av vilka många var medlemmar i den tidigare kommunistregimen och fick sina doktors- eller ingenjörstitlar på kommunistregimens utbildningsinstitutioner, går ständigt till angrepp mot socialdemokratiska partier som om de vore något slags kommunistiska eller postkommunistiska partier, trots att det faktiskt var socialdemokrater som både i sitt hemland och i exil bekämpade kommunismen i 40 år. Tjeckiska socialdemokrater dog i kommunistiska fängelser, de organiserade det första antikommunistiska upproret som ägde rum i Plzeň den 1 juni 1953 i före detta Sovjetblocket, de befann sig på frontlinjen under Pragvåren och de satt i opposition under 1970- och 1980-talen. Jag fick själv gå i exil, där ett av mina jobb var som redaktör på Voice of America. Trots detta utpekas det socialdemokratiska partiet ständigt som ett postkommunistiskt parti.
Herr kommissionsledamot! Jag skulle därför vilja veta vad kommissionen har för avsikt att göra för att se till att diskussionen om vårt förflutna inte missbrukas i nutida politiska och ideologiska syften.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Herr talman! Det är viktigt att vi på ett öppet och ärligt sätt talar om de förbrytelser som har begåtts av de totalitära regimerna under Hitler, Stalin och andra - allt från före detta Sovjetunionen till Spanien. Våra grannländer, i synnerhet Ryssland, Ukraina och Vitryssland, borde uppriktigt sagt erbjuda sig att delta även de.
Ockupationen och annekteringen av de baltiska länderna 1940 var inte typisk, eftersom man hade försökt att dölja den under sken av social befrielse. Detta underlättades av att Litauen i ungefär 14 år hade haft en auktoritär regim som hade avskaffat demokrati och fria val.
För ett år sedan invigde Europaparlamentet en utställning där fasansfulla uppgifter presenterades av Litauens forskningscentrum för folkmord och motståndsrörelser. Under nazisternas tre år långa ockupation av Litauen mördades 240 000 personer, varav 200 000 var judar. Under Sovjetunionens 47-åriga ockupation avrättades 80 000 litauer av de undertryckande myndigheterna eller tvingades i exil eller till arbetsläger. Den omätliga smärta och de tragedier som ligger bakom dessa siffror måste visas för Europa.
Stalin och andra kommunistledare som uppmuntrade utrotningen av miljoner människor för klasskampens skull efterlevde principer och utförde handlingar som var brottsliga. Kommuniströrelsen har överlevt i 160 år och har olika skepnader i olika länder, men alla kommunistregimer har varit antidemokratiska. Samtidigt som eurokommunismen samlade krafter ökade även avståndstagandet från Moskvas politik. Vi minns väl alla namn som Imre Nagy och Alexander Dubček, kommunisternas försök att undgå den onda cirkeln av dogmer och förbrytelser som andra kommunistpartimedlemmar så skoningslöst försökte undertrycka. Är alla sovjetiska kommunistpartiledare av samma skrot och korn, t.ex. Stalin, Chrusjtjov, Brezjnev och Gorbatjov? Det diktatoriska enpartisystemet krossades inte bara av oliktänkande personers insatser, inte ens av påtryckningarna från väst, utan främst av insatser av kommunistpartimedlemmar som strävade efter förändring, demokrati och införande av mänskliga rättigheter.
Jag tvivlar på att EU någonsin kommer att få en gemensam hållning till historien. Men det är viktigt att vi blir bättre insatta i varje lands förflutna, så att vi kan uppskatta demokratin och skapa ljusare framtidsutsikter.
Zita Pleštinská
(SK) Detta är en viktig dag, det är en dag som innebär moralisk upprättelse för alla offer för de totalitära regimerna. Min far, Štefan Kányai, tillbringade nio och ett halvt år i ett ryskt arbetsläger. I sin bok beskriver han den förkrossande verklighet som följde av stalinismens grymhet, och det är något vi aldrig får glömma! Jag tackar er på hans vägnar.
Jag vill även framföra ett tack från biskop Ján Vojtaššák, Monsignor Viktor Trstenský, Štefan Putanko, Štefan Janík och tusentals andra tappra söner av den slovakiska nationen som föll offer för kommunismen.
Den slovakiske prästen František Dlugoš skriver så här i en av sina böcker: ”Att utreda de händelser som ägde rum under kommunistregimens 40 år vid makten och att ta reda på människors öden, innebär att man avslöjar nationens själ.” Efter dagens debatt kan jag lägga till ”Europas själ”.
Jag välkomnar den här debatte, eftersom det kan vara av stor nytta för oss själva, nu och i framtiden, att granska denna unika tidsperiod och de händelser som ägde rum då.
DanutBudreikait
(LT) Herr talman, mina damer och herrar! För första gången i EU:s historia försöker vi med hjälp av debatter om bedömningen av totalitära regimer på EU-nivå få människor att betrakta både kommunismens och nazismens förbrytelser som totalitära regimers skräckvälde som orsakade skador för länder och deras folk. Att offentligt fördöma kommunismens förbrytelser och likställa dem med de brott som begicks av nazisterna skulle få positiv effekt för EU:s lagstiftning, utbildning och kultur.
De förbrytelser som begicks av de europeiska nazistregimerna har fördömts över hela världen, nazistpartier har förbjudits och nazistpropaganda har gjorts straffbar. Samtidigt har den skada som kommunistregimerna vållat inte fastställts ordentligt ännu. Några europeiska länder har fortfarande lagliga kommunistpartier.
Litauen uppmanar EU:s medlemsstater att utarbeta officiella rapporter om de skador som de totalitära regimerna har orsakat, i synnerhet stalinismen, och att be Sovjetunionens arvtagare Ryssland att ersätta dessa skador. Litauen har uppskattat att skadorna under den 50-åriga sovjetiska ockupationen uppgår till 80 miljarder litas. Europa borde visa sin solidaritet genom att kräva att de som ansvarar för skadorna ersätter EU:s medlemsstater precis som nazismens förbrytare har tvingats att göra.
Jacques Barrot
kommissionens vice ordförande. - (FR) Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla ledamöter av Europaparlamentet som har deltagit i den här debatten i detta klart kritiska skede. Vi har fått höra några mycket rörande berättelser från det förflutna som en del av er har upplevt själva.
Jag vill väldigt gärna reda ut eventuella missförstånd. Framför allt när det gäller Christopher Beazley tror jag att det handlar om ett missförstånd. Jag höll ett tal som hade skrivits åt mig, men det kan nog vara så att jag har blivit missförstådd. Det är viktigt att framhålla att alla medlemsstater bär ansvar, och unionen har definitivt för avsikt att leva upp till sitt ansvar. Vi vill ha sanningen, vi vill ha hela sanningen. Kommissionen inledde debatten - det var min kollega Franco Frattini som inledde debatten vid utfrågningen - och anledningen är att vi vill komma till klarhet om sanningen. Det måste alla vara införstådda med. Vi vill inte bara att varje medlemsstat ska ansvara för att fullgöra sin skyldighet att minnas, utan även att alla EU-medborgare ska känna solidaritet och delaktighet i de tragiska händelser som har ägt rum i några av våra medlemsstater. I det här avseendet vill jag säga, och det sa jag faktiskt i mitt inledningsanförande, att jag är medveten om att vi framför allt i väst inte alltid har förstått omfattningen av de fruktansvärda grymheter och de grova förbrytelser som våra vänner från dessa medlemsstater har utsatts för under olika former av ockupationer och genom att leva under stalinistisk ockupation.
Jag har kommit hit personligen i dag för att jag vill försäkra er om att kommissionen kommer att fortsätta den här diskussionen och se till att den kommer att ligga till grund för den undersökning vi kommer att göra för att ta reda på hur olika lagar och seder faktiskt har tillämpats i medlemsstaterna i syfte att minnas de totalitära förbrytelserna.
Rådets uttalande hänvisar inte specifikt till de stalinistiska förbrytelserna utan behandlar totalitära regimer i allmänhet. Det framgår tydligt av bakgrunden till detta uttalande att frågan om att minnas de stalinistiska förbrytelserna är kärnan i den här processen, framför allt i de medlemsstater som ligger bakom den. Jag anser att detta måste sägas, och när jag inledde den här debatten betonade jag att alla former av diktatur och alla totalitära regimer som har förnekat människan som person och hennes grundläggande rättigheter är fullständigt oacceptabla. I det här avseendet kan, som några av er har betonat, kunskap om upplevelserna från andra typer av totalitära regimer vara till stor hjälp för att komma fram till hur de övergrepp och de barbariska handlingar som ni har fördömt i själva verket kunde inträffa.
Jag anser därför att denna undersökning måste ha mycket stor räckvidd och inte får förbise någon form av totalitarism. Den här debatten får inte heller utnyttjas i fega politiska syften. Kommissionen är naturligtvis medveten om denna risk, men om EU skulle tiga om den tragiska historien i några av våra medlemsstater skulle detta endast öka risken och skapa en stor klyfta mellan de nya och de gamla medlemsstaterna. Det är därför vi måste gå vidare tillsammans.
Därför skulle jag bara vilja fråga vad syftet i själva verket är med allt detta? Det är för att vi ska skydda oss mot något slags revisionism, en historisk lögn.
För det andra måste vi också genom att minnas hindra dessa totalitära regimer från att återvända för att förfölja oss. Slutligen är det vår skyldighet att skapa försoning, något som hänger nära samman med detta synsätt. Men jag vill också framhålla att vi måste se framåt, och några av er har betonat behovet av att införa direkt bindande europeisk lagstiftning som förhindrar dessa totalitära regimer från att återvända för att förfölja oss.
Nu till något helt annat: Jag vill försäkra er, mina damer och herrar, om att jag personligen är helt övertygad om att vi alla som européer har en gemensam skyldighet att vara solidariska för att ta fram sanningen, vår sanning som européer, utan att förbise eller förminska de förbrytelser som har begåtts av olika totalitära regimer. I det avseendet anser jag att våra vänner från Östeuropa måste vara fullt medvetna om att vi är fast beslutna om att ta reda på sanningen och att vi inte kommer att ge upp förrän den har presenterats.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Lasse Lehtinen  
skriftlig. - (FI) Herr talman! Den värdefullaste gåva vi har från vår granskning av historien är händelser vi känner till - fakta. Ju fler omständigheter vi känner till desto bättre. Tolkningen är alltid en process i sig själv. Alla har rätt att granska och tolka de händelser som har ägt rum, det ingår i yttrandefriheten. Den politiska historien är sällan symmetrisk till sitt innehåll, men arbetet måste göras. Det återstår fortfarande många outforskade områden i vår nyare historia, delvis tack vare den politiska korrektheten. Diktaturer och diktatorer särbehandlas. Nazisternas förbrytelser förtjänar ingen förståelse, men kommunismen bör inte heller få några bonuspoäng.
Marianne Mikko  
skriftlig. - (ET) Den offentliga utfrågning som arrangerades den 8 april av det slovenska ordförandeskapet och EU-kommissionen handlade om ett extremt viktigt ämne för EU.
Under 1900-talet förlorade Europa miljontals intellektuella och driftiga medborgare på grund av de totalitära regimerna. De sår som detta har tillfogat vår historia har inte läkt ännu.
Sovjetunionens diktator Josef Stalin utplånade mitt hemland och de andra baltiska länderna från kartan. Under ett halvt århundrade fick vi inte använda våra egna nationalsånger eller flaggor och vår huvudstad var Moskva.
Stalinismen och nazismen växte fram tillsammans och delade Europa med en järnridå. Hitlers och Stalins brutalitet kände inga nationella gränser.
Som socialdemokrat fördömer jag alla diktaturer oavsett skepnad. Jag vill även betona att stalinismen och nazismen fungerade som direkta föredömen för andra totalitära ideologier.
Metaxas, Franco, Mussolini, Salazar och flera mindre betydande diktatorer begick egna förbrytelser till följd av Hitlers och Stalins brutalitet. De höll sig inom sina egna länders gränser och av den anledningen bör de aktuella länderna ansvara för att fastställa den verkliga kostnaden.
Det är viktigt att vi blir medvetna om och granskar varandras historia, så att medborgarna i Europas länder kan börja utveckla en medvetenhet om att de också är europeiska medborgare. Vi behöver en bedömning som baseras på gemensamma värderingar av de förbrytelser som begicks av kommunistpartiet i Sovjetunionen och av KGB.
Det har snart gått sjuttio år sedan Molotov-Ribbentrop-pakten undertecknades. De fruktansvärda grymheter som utfördes av Stalins tvångsmaskineri har fortfarande inte likställts med Hitlers krigsmaskineri.
Som ett första steg för att nå en gemensam historiesyn skulle jag vilja uppmana våra regeringar att utse den 23 augusti till en europeisk dag till minnet av offren för stalinismen och nazismen.
Katrin Saks  
skriftlig. - (ET) Trots att nästan alla västerlänningar känner till Nazitysklands koncentrationsläger är det tyvärr ytterst få som vet något om gulag. En undersökning som nyligen genomfördes i Sverige bland 15-20-åringar visade att deras grundläggande kunskaper om kommunismen är mycket dåliga, nästan obefintliga. En undersökning visade att 90 procent av svenskarna aldrig har hört talas om gulag, samtidigt som 95 procent visste vad Auschwitz var.
Min far fick olyckligtvis uppleva båda typerna av läger och jag kan därför inte acceptera tanken att lidandet under sovjetregimen kommer i andra hand, som om det finns en rädsla för att nazismens förbrytelser minskar i betydelse om man talar om det. Den inställningen måste vi förändra. Det är inte alltid den enklaste uppgiften för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, eftersom många av dess partier har ett kommunistiskt förflutet. Det är därför ännu viktigare att öka medvetenheten i den socialdemokratiska gruppen.
Jag kommer ihåg debatterna om samma fråga när Europarådets parlamentariska församling, som jag var medlem i, fördömde kommunismens förbrytelser för några år sedan. Då var jag en av dem som tog ordet, och tack vare att det fanns så många länder i den organisationen som hade upplevt sovjetregimen uppnåddes fördömandet snabbare än i Europaparlamentet.
Jag är helt övertygad om att om EU verkligen ansluter sig till sina egna uttalade värderingar, är det viktigt att man också uttrycker sin inställning till det förflutna mot bakgrund av dessa värderingar. Det handlar inte om att skriva om historien, som så många kritiker i den här frågan har hävdat. Det handlar om att skapa en historisk sanning.
Andrzej Tomasz Zapałowski  
skriftlig. - (PL) Under 1900-talet har Europa upplevt många folkmord. En del av dessa har man talat mycket och ofta om medan andra är höljda i tystnad. I pressen läser vi ofta om nazisternas och kommunisternas folkmord.
Ett folkmord som man aldrig har talat om är avrättningen av hundratusentals judar, polacker och ukrainare på polskt territorium under den tyska ockupationen under andra världskriget. Förbrytelsen begicks av ukrainska nationalister från den så kallade ukrainska rebellarmén. En stor del av kadern i den här armén hade tidigare arbetat i nazistiska SS-förband. Detta folkmord var ett så kallat genocidum atrox, en barbarisk avrättning som begicks med extrem grymhet. Alla människor som bodde i det här territoriet förintades. Offren avrättades och delar av deras kroppar höggs eller slets av. I nuläget ansöker människor som deltog i dessa avrättningar om status som före detta soldater i Ukraina.
Jag vill framhålla att det inte finns något som kan rättfärdiga folkmord, inte ens ett försök att uppnå frihet och självständighet för sin nation.
