Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag skulle beträffande gårdagens protokoll vilja rikta er uppmärksamhet på att UPE-gruppen för femtioelfte gången lade fram en muntlig fråga i samband med debatten, samt att Pasty lade fram den anknytande resolutionen om posttjänsterna för vilken Donnay stod angiven som författare. I går kväll klockan kvart i tolv, fru ordförande, hade UPE-gruppen inte ens gjort sig besväret att vara närvarande här; ingen av dem var här, inte en enda företrädare. Jag skulle vilja påpeka att vi således i framtiden skulle vilja besparas denna sortens onödiga förfrågningar, för det förelåg, fru ordförande, inga nya omständigheter, några nya ståndpunkter presenterades inte, och kommissionen hade som vanligt ingenting alls att berätta för oss, eftersom den ännu inte har uträttat något.

Ordföranden
Vi noterar det.
Protokollet justerades.

Artikel K6 i fördraget om Europeiska unionen - Schengensamarbetet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om
muntlig fråga (B4-0716/98) av Nassauer för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om den årliga diskussionen om artikel K6 i EU-fördraget - december 1998; -muntlig fråga (B4-0717/98) av Nassauer för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om årliga diskussionen om artikel K6 i EU-fördraget - december 1998; -förslag till rekommendation (A4-0006/99) av van Lancker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rådets avsikt vad gäller programmet för Schengensamarbetet t.o.m. juni 1999.
Nassauer
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det är förmodligen sista gången som vi debatterar med anledning av artikel K6. Efter Amsterdamfördragets ikraftträdande kommer våra debatter inte bara att hänvisa till en annan och ny artikel. De kommer även att vara av mindre omfattning, eftersom det i detta sammanhang endast kommer att handla om det polisiära och rättsliga samarbetet inom straffrätten. Fru rådsordförande och herr rådsordförande, jag tänker ge några synpunkter på förfarandet för att sedan komma in på det egentliga ämnet i dag.
Vanligen har vi fram till nu fört den här debatten mot slutet av det aktuella ordförandeskapet, alltså i december. Det innebar en tydlig fördel, nämligen att minst en av de ansvariga rådsordförandena kunde ge svar på parlamentets frågor. Vi begär eftertryckligen att man ser till att denna ordning behålls framöver. Jag medger att detta snarare är en fråga för parlamentet än rådsordförandeskapet, men hur som helst måste den erforderliga omröstningen genomföras.
Min andra punkt riktar sig dock helt och hållet till rådet. När det gäller förfarandet utgår vi i denna debatt från en muntlig frågestund och ett resolutionsförslag, men sedan en längre tid har vi krävt att rådet tillhandahåller en skriftlig rapport, som vi kan utgå ifrån i debatten. En sådan utformning skulle innebära stora fördelar också för rådet, eftersom det då skulle kunna klargöra sina prioriteringar och synpunkter samt vilka resultat som uppnåtts. Samarbetet med parlamentet kan bara förbättras av att det införs en skriftlig rapport som förberedelse till debatten.
Resolutionen innehåller ett antal krav som vi ställt redan tidigare och som rör samarbetet mellan parlamentet och rådet. Under Maastrichtfördraget fick det aldrig någon ordnad form. I Amsterdamfördraget har intressant nog den något olyckliga formuleringen tagits bort som angår de viktigaste egenskaperna hos de aktiviteter rörande vilka rådet måste höra parlamentet; lyckligtvis är det noga preciserat när det måste höras och när det räcker med information.
Även med nuvarande formulering är en rad utfrågningstillfällen uteslutna. Jag skall snart återkomma till det. Vad vi efterfrågar för framtiden är att vi blir informerade om viktiga händelser, i enlighet med den nya artikel 39.2. Framför allt, fru rådsordförande och herr rådsordförande, gäller det rådets sammankomster, vare sig de är av formell eller informell art.
Det är inte bra att parlamentet inte får reda på vad som sker i rådet förrän det sluter sig till det från vad pressen säger. För rådet kan det knappast innebära något problem att inför rådssammanträdena meddela parlamentet vad man ämnar diskutera och efteråt vad som faktiskt diskuterats. Nu vill jag ta upp en del av innehållet. Tyvärr måste jag nöja mig med några korta utdrag. I Amsterdamfördraget överlåts flera väsentliga lagstiftningsområden till gemenskapen. Det skall visserligen ske för minst fem års tid efter ett enhälligt beslut, men ändå kvarstår att de faktiskt överlåts till gemenskapen. Detta innebär att de undandras de nationella parlamentens lagstiftningsbefogenheter. Ändå faller de inte under detta parlaments befogenhet, då vi ej är berättigade till utfrågning innan medbestämmanderätten införts. Det innebär också - och här kan jag se två briljanta juristers arbete framför mig - att områden som otvivelaktigt står under lagförbehåll, t.ex. asyl- och invandringsområdena, i sin europeiska lagstadgade utformning ligger utom räckhåll för direkt inflytande från ett valt parlament. Det kan inte godtas. Den enda möjligheten jag kan se är att rådet under mellantiden, fem år eller mer, hör parlamentet med särskilt noggrannhet och inte sätter sig över det parlamentet säger under utfrågningen. Jag vill bara helt kort peka på det.
Låt mig så avslutningsvis nämna ännu ett exempel valt bland många andra. Förra måndagen eller tisdagen ställde rådsordföranden till min stora belåtelse krav på en utvidgning av Europols operativa handlingsutrymme. Jag reagerade med belåtelse för att hans f.d. gröna gruppkollega Roth skulle ha sprungit skrikande ut ur salen om hon hade hört en sådan formulering. Vad jag vill säga är att den vidare utvecklingen av Europol möter hinder i det mellanstatliga samarbetets utformning. För att nå resultat på området behövs det till följd av gemenskapens utvidgade makt en kontroll genom parlament och domstolsväsende. Den som vill se resultat på det området blir tvungen att avstå mer makt till gemenskapen, vilket parlamentet uppmanar er till.

Van Lancker
Fru ordförande, kolleger, herr rådsordförande, fru kommissionär! Jag anser att dagens debatt om Schengen infaller vid en utmärkt tidpunkt, nämligen vid tiden för tillträdet av det tyska ordförandeskapet i unionen, vilket för övrigt sammanfaller med ordförandeskapet för Schengen. Detta är av avgörande betydelse, för det inträffar vid en tidpunkt då man för att verkställa Schengenprotokollet måste överföra Schengenregelverket till Amsterdamfördraget. Dessutom förfogar parlamentet förresten också över den andra rapporten från den verkställande kommittén och från den gemensamma tillsynsmyndigheten. Jag vill således mycket uttryckligen tacka det tyska ordförandeskapet för detta första tillfälle att tillsammans med dem behandla denna fråga och tacka mina kolleger så hjärtligt för deras beredvilliga samarbete under den brådskande behandlingen av detta betänkande.
Parlamentet har alltid hyst blandade känslor beträffande Schengen. Å ena sidan gläder det oss naturligtvis att ett antal medlemsstater har tagit initiativet till att förverkliga den fria rörligheten för personer samt området med frihet, säkerhet och rättvisa, men å andra sidan har vi alltid beklagat att detta sker utanför de europeiska stukturerna.
Schengen är förresten inte heller på det juridiska planet världens tjusigaste. Regelverket är en melting pot av handböcker, åtgärder och beslut där få lyckas finna någon rätsida, för att inte tala om en gällande rätt. Genom införlivandet av Schengen i Fördraget om Europeiska unionen kan vi nu ta definitiva steg mot mer tydlighet och mer demokratisering. Genom att uppta en del av regelverket i den första pelaren röjer man väg för att inlemma detta styre i gemenskapen och gör man det möjligt att vidta reviderande åtgärder visavi hela denna stapel av la nébuleuse Schengen , såsom min föregångare brukade säga. Men den goda avsikten riskerar nu, kolleger, att förändras på grund av den utdragna diskussion som nu redan har pågått i ett och ett halvt år om införlivandet av Schengenregelverket i fördraget. Först och främst har man ännu inte lyckats med att definiera Schengens regelverk. Man har heller ännu inte lyckats med att avlägsna Schengens onödiga klausuler. För det tredje pågår fortfarande en mycket stor diskussion som gäller huruvida man skall införa Schengen i den första pelaren eller i den tredje. Jag måste uppriktigt säga att denna situation där ett antal medlemsstater halsstarrigt fortsätter att motsätta sig överföringen av en bit av Schengenregelverket till gemenskapspelaren, till den första pelaren, faktiskt hotar att blockera de blygsamma framsteg som Amsterdam medförde.
Under det europeiska toppmötet i Wien förra månaden insisterade de europeiska statscheferna på ett snabbt beslut. Det är en viktig politisk signal, herr rådsordförande. Jag skulle vilja höra från det tyska ordförandeskapet, men också från kommissionären i egenskap av fördragets väktare, vilket politiskt initiativ man kommer att ta för att ta sig ur denna återvändsgränd. Jag skulle förresten också vilja höra från dem på vilket sätt de vill engagera Europaparlamentet i denna omsättningsprocess. Införlivandet av Schengenregelverket i fördraget, och framför allt uppdelningen mellan den första och den tredje pelaren, kommer nämligen att få betydelsefulla följder för parlamentets framtida involvering och för den framtida utvecklingen av hela den europeiska lagstiftningen som rör säkerhet och frihet. Även om Schengenprotokollet inte uttryckligen föreskriver ett hörande av parlamentet, så tror jag att parlamentets rättigheter måste respekteras därför att om vi inte blir rådfrågade skulle våra intressen skadas enormt. Jag skulle förresten vilja säga att parlamentet måste fundera ordentligt på att gå till domstolen när dess demokratiska rättigheter kränks.
I varje fall insisterar vi på att man vid införlivandet av Schengen i fördraget respekterar detta fördrags målsättningar och att balansen mellan polisiär effektivitet och respekt för grundläggande rättigheter och rättsstaten återställs. Redan i mitt första Schengenbetänkande insisterade vi på mer öppenhet, mer parlamentarisk och rättslig kontroll och respekt för de mänskliga rättigheterna. Jag anser att detta nu måste förverkligas, och att man vid fastställandet av Schengenregelverket måste ta tillfället i akt för att publicera hela regelverket, för att bättre involvera Europaparlamentet och de nationella parlamenten och för att informera medborgarna bättre om deras rättigheter. Jag vill förresten också säga att vår uppfattning är att framtiden för Schengens informationssystem är av avgörande betydelse. Själva förordar vi i vår rekommendation följande arbetssätt. Man bör utveckla Schengen Information System (SIS) som ett transeuropeiskt nätverk styrt av ett organ som övervakas av både kommissionen å ena sidan och av rådet å andra sidan, med ett strikt åtskiljande för slutanvändarna mellan uppgifterna i de respektive delarna samt kontrollerat av en tillsynsmyndighet som föreskrivs i fördraget. Även här skulle jag mycket uttryckligen vilja be om rådsordförandens åsikt.
Ordförandeskapet har naturligtvis också utsett andra prioritetsfrågor. Vi stöder dessa till stor del. Till exempel stöder vi stärkandet av det internationella samarbetet rörande väckande av åtal. Det behövs. Det tyska ordförandeskapet pläderar också för en långtgående harmonisering av viseringsfrågorna. Också det är av godo, för den nuvarande situationen är en regelrätt katastrof. Vad gäller anslutningen av nya medlemsstater skulle jag, herr rådsordförande, nog ändå vilja säga att man riskerar att upprepa misstagen från det förflutna. Bedömningen av kandidatländer får inte reduceras till kravet på att installera vattentäta gränskontroller. Vi förväntar oss att ni gör en utvärdering av det juridiska systemet samt av respekterandet av de mänskliga rättigheterna och rättsstatens principer.
Tillåt mig slutligen att som hastigast dröja kvar vid ett antal punkter i Schengens årsrapport. För det första gäller det Frankrikes fortsatta gränskontroller vid gränsen till Belgien och Luxemburg trots ansträngningarna. Kan rådsordförandeskapet säga mig när denna eländiga situation egentligen kommer att lösas? För det andra vill jag uppehålla mig vid utvärderingen av Schengens informationssystem. Jag måste uppriktigt säga er att utvärderingen av ett antal uppslagna uppgifter enligt vår uppfattning inte kan betraktas som något mått på framgång, och vi skulle verkligen vilja insistera kraftigt på att man också tar och gör en kvalitativ utvärdering av Schengens effektivitet. För det tredje gäller det rapporten från den gemensamma tillsynsmyndigheten som övervakar efterlevandet av uppgiftsskyddet. Jag måste ärligt säga att läsningen av denna rapport faktiskt väcker allvarliga frågor kring vissa urspårningar inom Schengensamarbetet. Jag kan ge svindlande exempel på detta, men det har jag tyvärr inte tillräckligt med tid för. Jag skulle bara vilja säga att tillsynsmyndigheten har blottlagt mycket viktiga problem som rör ändamålsbundenhet, som rör avlägsnande av uppgifter och som rör nekat tillträde till Schengenområdet. Vi väntar oss att rådsordförandeskapet strikt kommer att respektera rekommendationerna från denna tillsynsmyndighet. Efter fyra år av Schengen kommer denna första debatt inte en dag för tidigt. Det återstår fortfarande mycket att omarbeta; det är enormt mycket som måste ske för att det europeiska området präglat av säkerhet och frihet skall kunna förverkligas. Europaparlamentet räknar med att från och med nu bli delaktig i detta arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, fru van Lancker! Komplexiteten i dagens ämne kräver att ordförandeskapet företräds av två ministrar, nämligen den tyske justitieministern och den tyske inrikesministern. Jag tackar er för det och börjar med att ge ordet till den tyske inrikesministern Schily.

Schily
Fru ordförande! Mina damer och herrar kolleger! Fru van Lancker och herr Nassauer! Herr Nassauer, ni har rätteligen pekat på att det bästa normalt vore att ge ut rapporten i slutet av ordförandeskapet i rådet, men ni känner ju till orsaken till att det sker vid ett senare tillfälle. Det beror således inte på rådet. Å andra sidan finns det vissa fördelar med att ge ut rapporten vid den här tidpunkten. Själv deltog jag förvisso inte i någon av etapperna under föregående ordförandeskap. En viss distans, och därmed kanske också en klarare blick på vad som förevarit under de ordförandeskapen, har vi dock vunnit sedan dess. Jag kommer att bemöda mig om att vara så saklig jag kan på grundval av vad jag har fått veta om de båda föregående ordförandeskapen.
Man kan naturligtvis sammanfatta det hela på två olika sätt: Ett sätt är det kvantitativa, varigenom allt som har hänt under perioden gås igenom och sammanställs. Då kan man redan konstatera att vi har uppnått en hel del: ett dussin gemensamma åtgärder i två överenskommelser och politisk enighet om ytterligare två överenskommelser. Men kanske är det till större nytta och hjälp om vi gör en kvalitativ utvärdering av rådets verksamhet med speciell hänsyn till Europaparlamentets deltagande. Redan nu vill jag dock i så fall säga att jag ställer mig positiv till ert önskemål att vi ger ut en skriftlig rapport. Vi skall försöka genomföra det. Jag tror att det är en förnuftig tanke att man skall ha ett dokument i handen och inte hänvisas till en muntlig föredragning.
De ordförandeskap som har tjänstgjort under det gångna året har, liksom tidigare det luxemburgska ordförandeskapet, med hänvisning till Amsterdamfördraget följt de föreskrifterna som ingår i det. Vi kommer också att sträva efter det. Om det skall min kollega Däubler-Gmelin berätta mer. Vi tänker även utnyttja tillfället i dag för att utöver sammanfattningen presentera våra planer för vårt ordförandeskap. Presentationens tyngdpunkt ligger i dag naturligtvis på det inrikes och rättsliga området, och det inte minst med tanke på handlingsplanen för uppbyggnad av frihet, säkerhet och rätt. Däubler-Gmelin kommer att berätta mer också vad gäller detta.
Nu tänkte jag ämnesvis ta upp ett antal punkter. Först asyl- och invandringsfrågan. Det är ett område där det i kanske högre grad än på andra områden gäller att anpassa vårt arbete efter utvecklingen och reagera på händelser i omvärlden. Ni känner till att situationen i Kosovo är en av de krishärdar som vi eventuellt kommer att ägna oss åt under nästa informella sammankomst för EU: s inrikes- och justitieministrar. Vid sidan av det är det viktigt att utveckla vägledande strategier för framtiden och att upprätta generella regler.
År 1998 präglades av två migrationsvågor: Dels tillströmningen av kurdiska flyktingar från Irak och omgivande länder, och dels de problem som har uppkommit ur den redan nämnda konflikten i Kosovo och som inneburit tillströmning av skyddssökande över hela Europa. Några länder har i särskilt hög grad blivit utsatta för påfrestningar av detta.
I januari 1998 reagerade rådet, på tillströmningen av invandrare från Irak och andra länder i samma region, med utfärdandet av en ny, övergripande handlingsplan. Denna starka ström av invandrare har vidare lett till att man kan konstatera att man genom Dublinkonventionen, som nyligen trädde i kraft, bara delvis kunnat lösa de uppgifter som finns reglerade i detta. Det beror på det till synes ökade deltagandet av kriminella ligor vid inslussandet av invandrare. Detta utgör ett allt större problem.
En likartad situation, men av mindre omfattning, har också uppkommit till följd av krisen i Kosovo. I syfte att motverka denna utveckling beslutade rådet i december 1998 på begäran av Nederländerna att tillsätta en arbetsgrupp på hög nivå med uppgift att föreslå gemensamma åtgärder riktade mot ett antal länder varifrån man skäligen kan befara en massiv tillströmning av illegala invandrare. I den skall de direkta orsakerna till denna migration analyseras och en strategi utvecklas för hur dessa orsaker kan bemötas.
I fjol hölls en första diskussion om den överenskommelse som kommissionen föreslagit för att reglera beviljandet av tillstånd till medborgare i tredje land på medlemsländernas territorium. Det är ett mycket betydelsefullt ärende som faller under den nya EG-befogenheten i Amsterdamfördraget. De hittillsvarande diskussionerna har visat att det föreligger ett starkt behov att dryfta frågan i medlemsländerna om man skall kunna nå enighet i frågan.
Dublinkonventionen, som trädde i kraft i oktober 1997, har jag redan nämnt. Även om det säkert är för tidigt att bedöma huruvida avtalet fungerar i praktiken, har det sedan en tid setts som meningsfullt att införa ett rättsligt instrument med vilket avtalets tillämpning underlättas genom planer på att ta fingeravtryck av asylsökare och jämföra dem centralt.
Därigenom har förslaget för Eurodac-konventionen berörts, och det gläder mig att konstatera att rådet i december lyckades uppnå politisk samstämmighet om detta. Efter att problemen vid tillämpningen av Dublinkonventionen blivit uppenbara i och med den massiva tillströmningen av kurder beslutade rådet i mars att utvidga Eurodac-projektet till att omfatta också upptagandet av fingeravtryck på illegala invandrare. Protokollet, som kommer att skapa den nödvändiga rättsliga grunden, befinner sig ännu på förhandlingsstadiet. De framsteg som kunde konstateras på rådets sammankomst i december ger anledning hoppas att arbetet kan avslutas inom kort, något jag menar är mycket brådskande.
Vad gäller asylområdet handlade överläggningarna delvis om tillämpningen av Dublinkonventionen. Inom ramen för den har det utskott som tillsatts i enlighet med artikel 18 i denna konvention utfärdat ett arbetsprogram och en förklaring med vilken vissa aspekter av tillämpningen av avtalet i praktiken skall förbättras. Delvis handlade överläggningarna, mot bakgrund av de förslag som lades fram av kommissionen i juli och som Europaparlamentet tog ställning till i december, om tänkbara åtgärder för tillfälligt skydd och fördelning av medlemsstaternas bördor vid flyktingmottagningen. Särskilt gäller detta flyktingar undan inbördeskrig. Dessa överläggningar kommer omgående att fortsätta under tyskt ordförandeskap. Låt mig anmärka att det tyska ordförandeskapet har synen att tillfälligt skydd och fördelningen av bördor hänger ihop på ett oupplösligt sätt. Det är ett conditio sine qua non för oss.
På området rese-, identitets- och uppehållshandlingar antog rådet i juni 1998 en rekommendation beträffande utrustning för att upptäcka förfalskningar vid Europeiska unionens gränsövergångar. För att underlätta kontrollerna utfärdade rådet därför i december en gemensam åtgärd som avsåg upprättandet av ett Phado-system för elektronisk lagring av bilder. Systemet är avsett för snabbt informationsutbyte avseende såväl äkta som falska dokument.
Vad gäller visering har rådet upprätthållit kontakterna med ansökarländerna. Inom ramen för viseringsgruppen har två möten med ansökarländerna ägt rum, i maj och november 1998. I anslutning till det sista av dessa möten har expertgrupper tillsatts för att bedöma säkerhetsgraden i ansökarländernas dokument och för att anpassa ansökarländernas ADB-system till Schengensamarbetets krav på behandlingen av viseringsansökningar samt förvaltningen och organisationen av utgivningsställena av viseringar. Det har vidare skapats ett partnerskap för utvärdering av ansökarländernas behov av utbildning och utrustning.
För den enhetliga utformningen av dokument rörande uppehållstillstånd utfärdade rådet under 1998 tre olika instrument: Det första var ett rådsbeslut angående fördelning av kostnaderna för framställning av förlagor för den enhetliga utformningen av dokumenten. Det andra var ett meddelande gällande offentliggörandet av formulären för dessa dokument. Det tredje utgjordes av ett rådsbeslut angående gemensamma regler för anteckningar i dokumenten.
Jag går nu över till att tala om det polisiära samarbetet, framför allt vad gäller Europol och kampen mot narkotikan. Europol har ju för övrigt redan omtalats här. Europolavtalet trädde i kraft den 1 oktober 1998. Det var ett mycket glädjande mellansteg, vill jag säga. Fortfarande väntar vi dock på att Europol skall uppta sin verksamhet, eftersom det arbete som erfordras på några bestämmelser avseende genomförandet ännu inte har kunnat slutföras.
Till dags dato har texter avseende följande ämnen kunnat beslutas respektive antas: Sambandsmännens rättigheter och skyldigheter gentemot Europol har fastställts, det finns bestämmelser avseende framtagande av analysregister, tjänsteföreskrifter, regler om skydd för hemligstämplade uppgifter och avtalet om Europols säte. Inom kort kommer också den finansiella ordningen att utfärdas. Det gläder mig att man har lyckats nå en kompromiss för vilka personer som skall leda Europol.
Vissa rättsakter har ännu inte trätt i kraft respektive kräver en avslutande behandling. Det gäller de rättsakter som behandlar Europols immunitetsprotokoll, Europol-organen och de Europol-anställda - som bekant har fyra medlemsstater ännu inte avslutat sitt ratificeringsförfarande. Det gäller även de bilaterala överenskommelserna om immunitet och förmåner för de sambandsmän som utsänts till Europol samt deras familjer. Tillsammans med kungariket Nederländerna har medlemsstaterna enats om en text som inom kort kommer att följas av tillhörande noter. Rådet har vidare utfärdat texter med bestämmelser rörande Europols externa förbindelser med tredje land och tredje ställe samt rörande Europols mottagande av informationsuppgifter från tredje land och tredje ställe.
Inom kort kommer rådet att för godkännande lägga fram arbetsordningen för den gemensamma tillsynsmyndigheten, vilken nu har enats om den. Av de ännu inte avklarade frågorna rör den viktigaste det rättsliga förfarandet i överklagandeprocessen. Det gäller såväl skyddet mot röjande av uppgifter med betydelse för säkerheten som upprätthållandet av erforderliga garantier vad avser det rättsliga förfarandet. I dessa frågor har ett antal samtal ägt rum och jag hoppas att vi kan lösa dem i rådets ordförandeskap.
I fråga om de olika organen i Europol: Till följd av att konventionen trätt i kraft upptog förvaltningsrådet och den gemensamma tillsynsmyndigheten i november 1998 sin verksamhet. I samband med det tillsattes det gemensamma granskningsutskottet, vilket avgav en förklaring angående den finansiella ordningen. På rådets sammankomst den 3 och 4 december 1998 enades man om den framtida sammansättningen av förvaltningsrådet. Den finansiella ordningen är tänkt att inom behövligt snar framtid omarbetas med hänsyn till detta yttrande.
Angående datorsystemet: På rådets sammanträde i september 1998 noterade rådet lägesrapporten i fråga om installationen av Europols datorsystem Tecs. I rapporten pekas på att det vid tidpunkten för Europols verksamhetsstart kommer att stå ett tillfälligt system för analys och indexeringsändamål till förfogande, till följd av förseningen i konstruktionen av Tecs som för närvarande närmar sig anskaffningsfasen. Vad beträffar uppgiftsområdet beslutade rådet på sammanträdet den 3 och 4 december att ge Europol i uppgift att ingripa mot brottsliga gärningar som begåtts eller skulle kunna begås i samband med terroristiska handlingar riktade mot liv, hälsa, personlig frihet och egendom. Europol skall vidare anförtros att vidta förberedelser för ett utvidgat ansvarsområde till att omfatta också penningförfalskning och förfalskning av betalningsmedel med särskild hänsyn till införandet av euron. Det är en fråga som jag anser vara mycket viktig. Slutligen skall också definitionen på den brottsliga företeelsen människohandel som återfinns i artikel 2 i den nämnda bilagan till Europolavtalet utvidgas.
I narkotikafrågan kan sägas att kampen mot narkotikan utgjorde en prioriterad fråga för de brittiska och österrikiska ordförandeskapen, och även under föregående ordförandeskap. De viktigaste aktiviteterna var utarbetandet av en drogstrategi för tiden efter 1999, FN: s generalförsamlings särskilda möte om droger samt utvecklandet av regionala initiativ i Latinamerika och Mellanöstern som är centrala områden för narkotikahandeln. Den grundläggande principen för Europeiska unionens ansats har varit att föra en omfattande kamp mot narkotikagisslet på ett samordnat och balanserat sätt.
I flera initiativ, speciellt de som kommer från FN: s generalförsamling och de som gäller Latinamerika, gavs särskilt utrymme åt idén att minska efterfrågan. Med sitt arbete på området har Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk lämnat ett viktigt bidrag. Genomförandet av gemenskapens handlingsprogram för förebyggande av narkotikamissbruk har fortsatt, och i november arrangerades en europeisk vecka för förebyggande av narkotikamissbruk på såväl europeisk som nationell och regional nivå. Ni känner ju till att vi lägger särskild vikt vid det nationella förebyggande arbetet.
Det framgår av medlemsstaternas lägesrapporter om genomförandet av de gemensamma åtgärderna rörande tillnärmning av rättsliga bestämmelser och förfaranden, att många medlemsstater har förstärkt sina åtgärder syftande till ett nära samarbete mellan polis-, tull- och rättsliga myndigheter. Detta gäller såväl på det nationella och europeiska planet som i samband med Schengensamarbetet. Också genomförandet av de gemensamma åtgärderna beträffande nya syntetiska droger har fortskridit; på rådets toppmöte i Wien presenterades en ingående rapport om den verksamheten. Jag kommer nu till förbindelserna med tredje land och angränsande frågor, som van Lancker har uttryckt ett särskilt intresse för. När det gäller frågan om utvidgningen skall jag hänvisa till två speciellt betydelsefulla åtgärder: Den 28 maj 1998 godkände rådet - nu kommer ett ord som jag så när hade läst fel på, det står nämligen Vorbeitrittsvereinbarung , när man läser det på tyska måste man betona det rätt, byråkratin uppfinner ständigt nya intressanta ord - det förberedande anslutningsavtalet om att bekämpa den organiserade brottsligheten som bedrivs mellan Europeiska unionens medlemsstater och de länder i Central- och Östeuropa som vill ansluta sig till unionen, samt Cypern. Givet det faktum att den organiserade brottsligheten utgörs av brottsliga handlingar som tyvärr blir allt vanligare i de anslutningsvilliga länderna och som får konsekvenser även i unionens medlemsstater, måste det anses meningsfullt att redan på nuvarande stadium engagera företrädare för ansökarländerna i en gemensam ansträngning för att bekämpa den vitt förgrenade brottsliga verksamheten på områdena narkotikabrottslighet, människohandel, prostitution och penningtvätt. De faror som hotar oss från dessa områden får absolut inte underskattas.
En expertgrupp bestående av företrädare från de 15 medlemsstaterna och de elva ansökarländerna, " Förberedande anslutningsavtalet" , sammanträder regelbundet för att ömsesidigt utbyta polisiära erfarenheter och tillsammans med Europol arbeta fram en gemensam strategi. Syftet med det är att lokalisera de största farorna och utveckla effektiva motåtgärder. Den andra åtgärden är den gemensamma åtgärden av den 29 juni 1998 för skapande av en mekanism för gemensam bedömning av processen för ansökarländernas övertagande, användning och effektiva tillämpning av förhållandena i Europeiska unionen på det inrikes och rättsliga området.
Med hänsyn till konstaterandet att det inte räcker att utfärda lagar och ratificera överenskommelser, utan att de förevarande nya bestämmelserna också måste tillämpas och att detta dessutom måste utföras av nog stora personalstyrkor med lämplig utbildning och utrustning, har rådet tillsatt en särskild grupp. Det rör sig faktiskt om ett välbekant problem, nämligen att det inte bara handlar om reglerna i sig utan också om hur de tillämpas.
Arbetsgruppen " Gemensam bedömning" med uppdraget att under beaktande av all tillgänglig information utarbeta en gemensam bedömning av läget i ansökarländerna med avseende på övertagande, användning och effektiv tillämpning av förhållandena i unionen på det inrikes och rättsliga området. Arbetet skall ske i nära samarbete med K4-utskottet och den senaste utvecklingen skall beaktas. Arbetsgruppen skall regelbundet avge rapporter till rådet (rättsliga och inrikes frågor). Med ett sådant arrangemang garanteras att det via expertkontroller sker en prövning av om de standarder som ges av det allmänna läget i unionen eller i Schengensamarbetet efterlevs. Eventuella förbättringsbehov kan också upptäckas med nämnda anordningar. Detta gäller särskilt känsliga områden som t.ex. rörande kontrollen av de yttre gränserna och kampen mot den organiserade brottsligheten.
Inom ramen för arbetet på de inrikes och rättsliga områdena läggs särskild vikt vid förbindelserna till tredje land. Samarbetet, som delvis förekom redan inom ramen för Treviprojektet, har under årens lopp systematiskt byggts ut och omfattar numera Förenta Staterna, Kanada, de Medelhavsländer som är engagerade i Euromed-programmet, länder som Norge, Island, Schweiz, Turkiet, Marocko, Ryssland och Ukraina. Inom vissa områden, t.ex. gällande kampen mot narkotikan, omfattar det även länderna i Latinamerika och Mellanöstern.
Nu är jag framme vid den andra delen av min rapportering, den som gäller Schengensamarbetet. Först vill jag bara som introduktion ge några allmänna kommentarer. Schengensamarbetet utgör en väl avvägd uppsättning åtgärder som å ena sidan garanterar den fria rörligheten inom det område som regleras av Schengenavtalet. Å andra sidan minskar det säkerhetsrisker som uppkommer till följd av att kontrollerna vid de inre gränserna försvinner.
Under de knappt fyra år som systemet varit i funktion har det i stort visat sig fungera väl. Därför bör vi framöver hålla fast vid grundtanken med mer fri rörlighet och säkerhet. Schengensamarbetet står dock inför en viktig punkt i sin utveckling, det har van Lancker också påpekat. I och med att Amsterdamfördraget träder i kraft blir Schengesamarbetet en integrerad del av Europeiska unionen. De nödvändiga rättsliga och institutionella förberedelserna inför denna händelse är redan i gång. Nu handlar det om att påskynda det hela så mycket som möjligt och sedan avsluta det i så god tid som möjligt inför Amsterdamfördragets ikraftträdande.
Tyskland, som hela tiden har varit pådrivande för att detta mål skall uppfyllas, kommer under sitt rådsordförandeskap i EU det första halvåret 1999 att fortsätta dessa ansträngningar.
En omständighet som torde gynna integrationsprocessen är att vi har enats om att Tyskland också fortsättningsvis under första hälften av nästa år skall inneha ordförandeskapet för Schengensamarbetet.
Så vill jag säga ett par ord för att konstatera det nuvarande läget i Schengensamarbetet. För att Schengensamarbetet skall kunna integreras framgångsrikt i EU krävs att ytterligare en rad uppgifter utförs inom ramen för EU. Till det kan man först och främst räkna att definiera vad Schengensamarbetet för närvarande innehåller. van Lancker har nämnt något om vissa oklara strukturer. Självklart vill vi bestämt bidra till att eventuella dimbankar löses upp. Av rättssäkerhetsskäl och för att rätten skall vara begriplig är det nödvändigt att de stater som tillämpar EG: s regelverk exakt vet vilka bestämmelser i Schengensamarbetet som gäller och vilka som inte gäller. Detta gäller också de stater som med sin anslutning till EU måste överta regelverket samt inte minst medborgarna själva.
Till de uppgifter som måste få en lösning hör också hänförandet av innehållet i Schengensamarbetet till de rättsliga grunderna i fördragen om Europeiska gemenskapen och Europeiska unionen. Vad gäller åsiktsläget och framtida strategi kan man konstatera att inga slutgiltiga svar på expertnivån kunnat ges för något av ämnesområdena beroende på förekomsten av grundläggande skiljaktiga meningar i olika medlemsstater. Det kan jag säga så här helt öppet. I nödfall måste vi här koppla in den politiska nivån. Skulle det vara så att man inte heller då lyckas uppnå någon enighet kan man gripa tillbaka på nödutgången i Schengenprotokollet, som ger möjligheten av ett hänförande till den tredje pelaren. Fru van Lancker, jag vet att ni inte gillar det, men till att börja med måste vi försöka med allt för att nå enighet. Det är konsekvensen.
De redan långt komna förhandlingarna med Norge och Island om ett associeringsavtal står inför sitt avslutande. Tyskland har redan verkat för att finna en så effektiv form som möjligt för dessa länders anslutning till Schengensamarbetet. Det gäller fortfarande. Den eftersträvade kooperationsstrukturen är en bra väg för att tillmötesgå dessa nordiska länders legitima intressen att medverka i utvecklingen.
Nu vill jag säga några ord angående EU-utvidgningen. Med de central- och östeuropeiska ländernas tillträde till EU ställs Schengensamarbetet inför ännu en omfattande utmaning. Schengenländerna måste ställa in sig på att de stater som i framtiden kommer att ansluta sig till EU automatiskt också blir medlemmar av Schengensamarbetet inom ramen för EU. Överlåtelseprotokollet ålägger dem att acceptera och ta över hela innehållet i Schengenavtalet. I anslutningsförhandlingarna får inga avsteg göras från den principen - det vill jag understryka. Det välbalanserade Schengensystemet innebärande ett förbund för fri rörlighet och säkerhet kan också i framtiden fungera endast om alla medlemsländer uppfyller dess krav på samma nivå.
Det måste vidare garanteras att ett land också framöver först kan bli engagerat i detta förbund när det bevisligen helt och hållet uppfyller de krav som ställs på det. För detta ändamål måste det instrument som kallas ikraftträdande av Schengenregelverket för en viss stat ovillkorligen bibehållas. Vi har ju också ett speciellt problem med ett land söderut. De nya EU-medlemmarna bör aktivt understödjas i sina förberedelser att överta Schengennormerna.
Låt mig slutligen tala om det tyska Schengenordförandeskapets planerade tyngdpunkter för arbetet under det första halvåret 1999 i några ord. Ordförandeskapet har föresatt sig att ytterligare förstärka samarbetet mellan Schengenstaterna genom ett antal initiativ, och den tyska regeringen anknyter i samband med det till det tyska Schengenarbetsprogrammet för det andra halvåret av 1998. Tyngdpunkterna kommer att vara följande: Den polisiära rättshjälpen skall förbättras, vilket skall ske genom utfärdande av en bindande förteckning med åtgärder i fråga om förundersökning som gäller samtliga Schengenländer. Sådana åtgärder i fråga om förundersökning kan begäras och utföras av polisen utan att de rättsliga myndigheterna kopplas in; åtgärden syftar till ett snabbare förfarande utan att rättsstaten på något sätt drabbas. Sambandsmän sänds ömsesidigt ut till Schengenområdets yttre gränser för gränspolisiära uppgifter. Utsändningen syftar till rådgivning och understöd. Interoperabilitet skall etableras mellan olika polisiära digitala radiosystem i områdena kring de inre gränserna. Tillämpningen av tillämpningsavtalet för Schengenkonventionen genom Tyskland skall kontrolleras - vi tar alltså på oss det första kontrollförfarandet, vilket jag anser vara bra. Utbytet av viseringsuppgifter skall förbättras och utresebevis införas.

Däubler-Gmelin
Fru ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka för att jag i dag får möjlighet att här tala och diskutera med er om detta intressanta område, som i hög grad torde intressera medborgarna i Europeiska unionens medlemsstater. Det är bra att det inte bara är i dag vi diskuterar de aktuella frågorna. Låt mig nu få ta vid där min kollega Schily slutade. Vi befinner oss faktiskt i en intressant mellantid. I dag skall vi undantagsvis, som ni herr kollega Nassauer sade, inte bara återge vad fjolåret har bjudit på i form av händelser och framsteg - alltså vad Storbritanniens och Österrikes ordförandeskap inneburit - utan också ge en kort överblick över det tyska ordförandeskapets planer för de kommande sex månaderna. Lyckligt nog har vi inte bara i dag på oss. Jag ser fram emot kommande vecka, då vi kommer att kunna fortsätta diskussionen om våra planer och vilka problem vi ser i denna kammares ansvariga utskott. Jag kommer därför att inskränka mitt tal här till att handla om några få viktiga punkter, och jag hoppas att ni har förståelse för det.
Herr Nassauer, jag skulle vilja börja med att ge några allmänna synpunkter på rådets relationer till Europaparlamentet.
Jag kan mycket väl förstå era idéer. Era funderingar angående kontrollen och den demokratiska förankringen på områden som med en traditionell syn - som väl också är den riktiga synen - är underkastade lagförbehåll bör verkligen tas på allvar. Med stort intresse har jag läst de relevanta passagerna i resolutionsförslaget som skall dryftas i dag. Var säkra på att vi gör allt vi kan och vad fördraget tillåter för att åstadkomma gynnsamma relationer mellan rådet och ordförandeskapet.
När man blickar tillbaka på vad året som gått har medfört - och hela tiden avser jag bara de områden jag nu skall rapportera om - kan man nog redan nu göra den bedömningen att relationerna mellan rådet och Europaparlamentet i stort sett varit fruktbara och positiva. Jag kan ju nämna att både det brittiska och det österrikiska ordförandeskapet fick tillfälle att presentera sitt arbetsprogram för sina respektive sex månader för er och diskutera det med er. Dessa arbetsprogram blivit utförligt utredda och diskuterade i, alltefter sin relevans, utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor resp. utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Förutom det har ett meningsutbyte mellan ordförandeskapet och parlamentets ledamöter ägt rum, där man diskuterat frågor av gemensamt intresse på det rättsliga och inrikes området.
Jag tror att vi kan konstatera att man på det här sättet har kunnat diskutera frågor som samtidigt, herr Nassauer, dryftats på formella och informella rådsmöten. Vi har därmed också kunnat garantera att Europaparlamentet fått gehör för sina överväganden och åsikter.
I övrigt kan man se det som en god övning att de tjänstgörande ordförandeskapen i slutet av varje halvår levererat så gott som fullständig information till Europaparlamentets utskott om det arbete som rådet har utfört under perioden. Vi kommer att fortsätta med det. I övrigt har ordförandeskapet fullföljt den kurs som det luxemburgska ordförandeskapet slog in på under andra hälften av 1997, nämligen att höra Europaparlamentet enligt bestämmelserna i Amsterdamfördraget.
Låt oss fastslå det: Detta var också ett försök att beakta Europaparlamentets åsikter, som jag tror var framgångsrikt. Varje yttrande från parlamentet har av ordförandeskapet vidarebefordrats till den ansvariga enheten i rådet.
Låt mig att tillägga att utfrågningen i Europaparlamentet i december 1996 föranledde ordförandeskapet att vidta en åtgärd som för oss är av speciell betydelse, nämligen att ta fram handlingsplanen för att bygga upp ett frihetens, säkerhetens och rättens område. Detta berörs också av resolutionen, om än på sitt särskilda sätt. Handlingsplanen är tänkt att efter det att Amsterdamfördraget trätt i kraft öppna vägledande utblickar för agerandet under de första fem åren - ni herr Nassauer sade fem år eller mer.
Jag upprepar att ni kan lita på att det tyska ordförandeskapet ser det som en mycket viktig angelägenhet att ytterligare förbättra relationerna mellan rådet och Europaparlamentet. Här kan jag säga att det var bra och att vi högt värderar det avsevärda intresse som Europaparlamentet har visat för arbetet på detta område under hela året. Mer än 100 frågor har ställts till rådet. Jag tycker att det är bevis nog för det.
Till slut vill jag ta upp de slutsatser rådet antog den 19 mars förra året. Slutledningarna berör öppenheten och genomblickbarheten avseende verksamheten på området i avdelning VI i EU-fördraget, en verksamhet som möjliggör en fylligare information om rådets verksamhet och som stärker rådets inflytande. En del behandlar faktiskt sådant som vi redan har talat om, medan en del också rör era initiativ: offentliggörandet av en sammanträdeskalender, offentliggörandet av rådets beslut på Internet, samt införandet av offentliga debatter i rådet.
Låt mig nu ta upp den andra punkten. Vilka framsteg har gjorts inom det rättsliga samarbetet under Storbritanniens och Österrikes ordförandeskap? Först bör jag väl nämna det civilrättsliga samarbetet av den anledningen att vi säkert vet att det är något som speciellt intresserar de europeiska medborgarna. Inom det civilrättsliga samarbetet kan man som utmärkande händelse dra fram rådets antagande av det s.k. Bryssel II-avtalet angående ansvar, erkännande och verkställande av beslut rörande äktenskap samt medlemsstaternas undertecknande av detta avtal.
Det handlar som bekant om ett avtal som är av stort intresse för de europeiska medborgarna. Avtalet slår fast i vilken medlemsstat ansökan om hemskillnad, äktenskapsskillnad och äktenskaps ogiltighet skall göras; det stadgar vidare vilken medlemsstats regler för föräldraansvar för gemensamma barn som skall gälla vid ansökan om hemskillnad, äktenskapsskillnad och ogiltighetsförklaring av ett äktenskap.
När jag nu talar om den här saken så vet ni ju att en mängd svårigheter uppkommer vid framför allt skilsmässor i binationella äktenskap. Med förevarande avtal blir det därför möjligt att på ett förnuftigt sätt utforma det lagliga och domstolsmässiga förfarandet och även praxis. Men naturligtvis är det knappast möjligt att reglera den mänskliga sidan av de därtill hörande problemen. Jag tror att man måste finna nya möjligheter för detta. Jag tror att också ledamöterna i denna kammare är väl lämpade att hjälpa till att forma denna del av reglering och praxis.
Låt mig dock komma tillbaka till avtalet. Så fort domstolarna i ett medlemsland har avgjort ett ärende skall avgörandet med ett snabbt, enkelt och billigt förfarande kunna erkännas och verkställas i övriga medlemsländer. Det är likaså viktigt att rådet i samband med detta avtal har antagit en rättsakt som vid samma tidpunkt undertecknats av medlemsstaterna och rör EG-domstolens tolkning av avtalet. Rättsakten är viktig inte endast på grund av att den för vidare utvecklingen, utan på grund av att den understryker EG-domstolens betydelse. Jag tror att det är viktigt att understryka EG-domstolens betydelse för att driva upp takten på utvecklingen mot domstolskontroll och därmed rättsstatlighet i Europeiska unionen på samma sätt som det redan är i samtliga medlemsstater.
På det rättsliga samarbetets civilrättsliga del har det inletts ett viktigt arbete med tanke på revisionen av Bryssel- och Luganoavtalen. Det är också något mycket positivt. Brysselavtalet av den 27 september innehåller för EU-länderna enhetliga regler beträffande internationellt ansvar, litispendens, erkännande och verkställande av korrekta avgöranden i civilmål och handelsrättsliga mål. Uppbyggt på liknande sätt är Luganoavtalet av den 16 september 1998, vilket som bekant dock avviker därifrån i vissa enskildheter. Till det hör förutom EU-länderna EFTA-länderna Schweiz, Norge och Island.
Vi har bestämt oss för att under det tyska ordförandeskapets sex månader arbeta om dessa avtal. Målet med överläggningarna är att ytterligare anpassa de båda avtalen till varandra, att åstadkomma förbättringar på grundval av de erfarenheter som gjorts i rättspraxis och i synnerhet att i ännu högre grad förenkla det ömsesidiga erkännandet och verkställandet av avgöranden. Av särskilt stort intresse torde förenklingsaspekten vara. Sålunda syftar förhandlingarna till att åstadkomma ett stort steg framåt i det europeiska området av frihet, säkerhet och rätt, som medlemsstaterna gemensamt strävar att skapa. Vi önskar att det kan slutföras under det tyska ordförandeskapets tid.
I juli 1998 sammanträdde en arbetsgrupp hos rådet som undersökt förutsättningarna för att skapa en rättsakt om vilken rätt som skall tillämpas på utomfördragsliga skuldförhållanden.
Det handlar om projektet Rom II, som bygger på det i EU: s medlemsstater gällande avtalet av den 19 juni 1980 om den rätt som skall tillämpas på fördragsmässiga skuldförhållanden. Jag citerar från Rom I: Arbetsgruppen har uppnått ett positivt preliminärt resultat och skall på grundval av ett arbetsdokument producerat av det tidigare österrikiska ordförandeskapet ta fram ett förslag.
Angående ett annat område, den straffrättsliga delen av det rättsliga samarbetet, som redan har tagits upp av van Lancker. Först och främst vill jag peka på den praktiska betydelsen av ett avtal, närmare bestämt avtalet om fråntagande av körkort vilket direkt berör människor i Europeiska unionens medlemsstater; jag kan säga att man också i Tyskland ständigt får höra frågor och farhågor men även beröm med anledning av detta avtal.
Avtalet, som antogs av rådet den 16 juni 1998, stadgar att lagakraftvunna avgöranden under vissa bestämda villkor kan verkställas i ett annat medlemsland än i hemlandet. Därmed lämnar det ett värdefullt bidrag till säkerheten i vägtrafiken; samtidigt som det lämnar ett bidrag till en konkret fråga bidrar det alltså även till att skapa ett enhetligt rättsligt område, vilket medborgarna omedelbart får erfara.
På ett annat område kan man inte på samma sätt tala om konkreta framsteg. Vad jag avser är området för förbättrad rättshjälp inom straffrätten. Där har det trots de mycket förtjänstfulla och ihållande bemödandena från särskilt det österrikiska ordförandeskapets sida - det vill jag understryka - nåtts betydligt mindre framsteg. Förklaringen till det är att systemen är så olikartade i våra medlemsstater. En förklaring är också att förväntningarna på Europeiska unionen skilde sig så starkt åt på det här området, och jag tror att det är en uppgift för alla europeiska institutioner, i synnerhet för Europaparlamentet, att inte bara söka ännu mer förståelse utan att också vidta aktiva åtgärder för att möjliggöra ett effektivt agerande över gränserna.
För det krävs det att de befintliga instrumenten i den internationella rättshjälpen inom straffrätten förbättras och anpassas till de krav som ställs på moderna rättsliga åtgärder över gränserna. Detta gäller - för vem kan detta vara nytt? - speciellt den moderna gränsöverskridande kommunikationstekniken för t.ex. satellitkommunikation. Det tyska ordförandeskapet har beslutat att bereda detta ärende för utfärdande så snabbt som möjligt, om det kan göras under de sex månader vårt ordförandeskap löper. I det arbetet kan vi bygga på långt komna förarbeten. Här kan man särskilt nämna att det råder konsensus angående önskemålet om förenklade procedurer för överföring av begäran om rättshjälp; så är också fallet för regler om moderna gränsöverskridande sändningsmetoder - stickord kan vara kontrollerad sändning och anonyma avsändare - samt för utfrågning av personer via videokonferens. Att det trots det finns en rad olösta problem i samband med detta behöver jag väl inte förklara en gång till. Kanske kommer man att kunna fortsätta överläggningarna i de ansvariga utskotten i nästa vecka.
Vad gäller kampen mot bedrägeri och bestickning har man i och med utfärdandet av den gemensamma åtgärden beträffande bestickning i den privata sektorn i december 1998 lyckats skapa en ny grund för att bättre kunna bedriva den straffrättsliga kampen mot bestickning i det ekonomiska livet på den gemensamma marknaden. Också det är utan tvivel ett viktigt framsteg som borde få tillbörlig uppmärksamhet i offentligheten.
I kampen mot den organiserade brottsligheten uppdrog rådet inför Amsterdamfördraget åt en kvalificerad grupp specialiserad på organiserad brottslighet att utarbeta en handlingsplan inom ramen för en omfattande satsning på denna kamp. Därigenom blev aktörerna polis, rättsväsende och tullmyndigheter i stånd att för viss tid samverka i en multidisciplinär grupp och bedriva kampen mot den organiserade brottsligheten, och inte som tidigare till följd av skilda ansvarsområden verka var och en för sig.
Låt mig här för tydlighets skull ännu en gång säga att rådet verkligen har noterat och uppskattar att Europaparlamentet lämnat ett väsentligt bidrag till överläggningarna i den multidisciplinära gruppen " Organiserad brottslighet" . Man bör särskilt framhålla Cederschiölds betänkande om handlingsplanen, ett betänkande som utgjorde och fortfarande utgör en viktig utgångspunkt för gruppens arbete; ett tecken på det är den av rådet den 21 december 1998 utfärdade resolution angående förebyggande av organiserad brottslighet, som går tillbaka på ett initiativ som inspirerats av ett av samråden med Europaparlamentet.
Under genomförandet av handlingsplanen har avsevärda framsteg uppnåtts, vilka i detalj framlades i rapporten till rådets möte i Wien. Här vill jag framhålla följande: Ett europeiskt rättsligt nätverk har upprättats och en gemensam åtgärd beträffande penningtvätt har antagits; förundersökning, förvaring, beslagtagande och förverkande av brottsredskap samt byte från brottslig gärning. Vidare har en gemensam åtgärd antagits, enligt vilken gärningsrubriceringen för deltagande i kriminell verksamhet omfattande alla personer som befinner sig på territoriet anges i de rättsliga bestämmelserna i samtliga medlemsstater. Detta gäller oavsett på vilken ort den kriminella gruppen vistas och om den ägnar sig åt sin kriminella verksamhet.
De frister som anges i handlingsplanen då rekommendationen måste realiseras löper som bekant formellt ut i slutet av 1999. Rådet har då att besluta om en eventuell fortsättning på detta arbete och om ett anknytande till den nya handlingsplanen som syftar till att skapa ett frihetens, säkerhetens och rättens område. Beslutet kommer att ha en viss tyngd, som var och en känner till.
Nu har jag tänkt att gå in närmare på denna handlingplan för uppbyggnad av ett område av frihet, säkerhet och rätt. Arbetet på att utforma denna nya handlingsplan stod i centrum för rådets verksamhet under andra halvåret av 1998, alltså i centrum av det österrikiska ordförandeskapet. Ni känner ju till att rådet på toppmötet i Cardiff uppmanade råd och kommission att på rådets toppmöte i Wien presentera förslag för hur Amsterdamfördragets bestämmelser angående ett område av frihet, säkerhet och rätt på bästa sätt kan förverkligas.
På toppmötet i Wien presenterades ett dokument som är ägnat att visa vilka skillnader och viktiga nyheter eller med andra ord vilket mervärde som kommer med Amsterdamfördraget, men i det ställs också upp ett arbetsprogram för de kommande två till fem åren. Enligt Europeiska rådet i Wien, som godkänt handlingsplanen, kommer politikens rättsliga och inrikes område att få en ny dimension med denna plan i och med Amsterdamfördragets ikraftträdande; därmed kommer en konkret ram för utvecklandet av verksamheten på området att skapas. Det är viktigt att framhålla det, anser jag.
Europeiska rådet har samtidigt beslutat att på det särskilda toppmötet i Tammerfors om rättsliga och inrikes frågor i oktober 1999 låta utvärdera de framsteg som har uppnåtts och bestämma de vidare riktlinjerna för unionens agerande på det rättsliga och inrikes området.
Det är en viktig uppgift som visar den fulla betydelsen av det yttrande parlamentet gjorde på det österrikiska ordförandeskapets begäran i mitten av december. I vart fall kan jag försäkra er att vi i det tyska ordförandeskapet kommer att skänka Europaparlamentets yttrande den största uppmärksamhet - vi kommer att ägna oss åt de första förberedelserna inför sammankomsten i Tammerfors.
Jag är övertygad om att vi på det särskilda toppmötet i Tammerfors kommer att få möjlighet att föra våra överläggningar på området ett bra stycke vidare, och jag hoppas på att detta mål skall kunna nås att det tyska ordförandeskapet fortfarande kan räkna med ett varaktigt stöd från Europaparlamentet.
Jag vill också ytterligare en gång nämna att vi befinner oss i skarven mellan två intressanta etapper i utvecklingen. Valen till Europaparlamentet står för dörren; det blir viktigt att diskutera med medborgarna om de framsteg och möjligheter i utvecklingen mot ett gemensamt rättsligt område och ett gemensamt säkerhetsområde. Samtidigt står vi mitt inne i de omvälvningar som Amsterdamfördraget innebär och som speciellt på det aktuella området kommer att få konsekvenser.
Alla bör vi vara medvetna om att det är en betydande angelägenhet för Europas utveckling att föra idén om ett gemensamt rättsligt område och ett gemensamt område för europeisk säkerhet närmare de europeiska medborgarna. För medborgarna innebär ett gemensamt rättsligt område fler och enhetliga rättigheter. Detta innebär en utmaning för oss att handla samfällt och i bästa tro och förmåga finna vägar för att kunna bidra till utvecklingen av en social och demokratisk rättsstatlig identitet i Europa. Jag tror att det är vad ni eftersträvar; det eftersträvar också det tyska ordförandeskapet.
Applåder

Gradin
Herr ordförande, bästa ministrar, ärade parlamentsledamöter! Unionens rättsliga och inrikes samarbete går nu in på sitt sjätte år. Området har successivt fått allt större betydelse, något som också Nassauer noterar i sitt betänkande. Samtidigt har behovet av förnyelse blivit alltmer uppenbart. Genom Amsterdamfördraget har vi fått ett mer ambitiöst formulerat uppdrag: att utveckla ett område av frihet, säkerhet och rättvisa.
En av mina viktigaste målsättningar förra året var att ge denna vision ett konkret och begripligt innehåll i form av ett meddelande till ministerrådet och Europaparlamentet. Tidigare erfarenheter visar hur viktigt detta är.
Det är nu fyra år sedan jag som kommissionär började arbeta med de rättsliga och inrikes frågorna, och jag ser ett tydligt mönster. Bakom de initiativ som tas finns gemensamma utmaningar och en genuin önskan att finna europeiska lösningar som fungerar. Nästan alltid ser jag ett starkt folkligt stöd för de idéer som ligger bakom förslagen, men när tanke möter verklighet tar det emot. Nassauer illustrerar detta väl när han i sitt betänkande listar de många frågor som ministerrådet inte har lyckats lösa under det gångna året. Dels handlar det om förslag som sedan länge väntar på beslut, dels om beslut som av olika skäl inte har trätt i kraft. Av alla de konventioner som har förhandlats fram de senaste fem åren har bara en enda trätt i kraft, nämligen Europol.
Det är dock inte bara i ministerrådet som arbetet går trögt, utan det har också i detta parlament ibland visat sig vara svårt att enas kring en gemensam strategi. Behovet av en övergripande diskussion finns således också här i parlamentet. Det krävs därför nya impulser för att ge samarbetet fart. Jag hoppas att vi under våren skall kunna stimulera till en bred offentlig debatt om den framtida inriktningen av unionens rättsliga och inrikes samarbete. Jag menar att det finns många fundamentala frågor kvar att reda ut. Svaren måste sökas i den vardag och i den verklighet som människor i Europa lever i. Därför stöder jag helhjärtat parlamentets idé om att i vår bjuda in till en interparlamentarisk konferens. Ett sådant möte har alla förutsättningar att sätta igång en bred och offentlig debatt om just unionens framtida prioriteringar.
Nassauer noterar i sitt betänkande att inte ett enda lagstiftande instrument har antagits på det migrationspolitiska området under 1998. Även jag hade hoppats på att vi skulle ha kommit längre. Det gäller i synnerhet förslaget om tillfälligt skydd vid massflykt. Det är mer än två år sedan vi först tog upp denna fråga i ministerrådet. I två olika omgångar har jag presenterat utkast till konkreta förslag. Jag har bland annat också utformat en modell för solidarisk ansvarsfördelning av asylbördan. Med sådana förutsättningar borde arbetet ha kommit längre, och jag vill säga att jag är öppen för olika slags lösningar. Samtidigt förväntar jag mig naturligtvis att även medlemsstaterna hjälper till med att finna konstruktiva alternativ.
Förra året gav oss en viktig framgång - Europolkonventionen. Därigenom har nya möjligheter öppnats i kampen mot den organiserade brottsligheten. I år måste vi också slutföra arbetet med handlingsplanen för kampen mot internationellt organiserad brottslighet. Kommissionen kommer även i fortsättningen att spela en aktiv roll i detta arbete.
Vi är för övrigt mitt uppe i arbetet med att uppdatera unionens handlingsplan mot droger. Den nuvarande planen löper som bekant ut i år. Redan denna vår kommer kommissionen därför att presentera ett utkast till en ny femårsplan. Detta arbete fick en viktig impuls genom Förenta nationernas specialsession om narkotika som hölls i New York i fjol. På plats, tillsammans med medlemmar från parlamentet, kunde jag konstatera att kontinuitet och konsekvens kommer att prägla FN: s arbete på detta område även i fortsättningen. Jag välkomnar också den resolution som antogs av parlamentet i oktober i fjol som tydligt ger sitt stöd till Förenta nationernas konventioner om narkotikakontroll. Det borgar för att narkotikapolitiken också framöver kommer att bygga på kunskap och noga utvärderade erfarenheter.
En annan huvudprioritet förra året var arbetet med utvidgningen. Samtliga kandidatländer är involverade i den processen. En intensiv dialog pågår med dem alla, inte minst på det rättsliga och inrikes området. Kommissionens uppgift är att hjälpa till så mycket som möjligt, inte minst genom tekniskt bistånd. Ett viktigt instrument är Phare-programmen, ett annat är utbildnings- och utbytesprogrammen.
Låt mig också å min kollega kommissionär Montis vägnar säga några ord om Schengen. Kommissionen delar i stora drag föredragande van Lanckers analys och rekommendationer när det gäller integreringen av Schengenregelverket. För det första är det Schengen som skall inlemmas i unionsarbetet och inte tvärtom. För det andra är det viktigt att integreringen verkligen skapar den ökade öppenhet och juridiska kontroll som avsikten är. För det tredje får integreringen av Schengen inte innebära att de framsteg som Amsterdamfördraget innebär omintetgörs. Schengenprotokollet stipulerar klart och tydligt en ventilering mellan första och tredje pelaren. Om vi inte lyckas komma överens, blir Schengen i sin helhet klar inom tredje pelaren, i stället för att till största delen inlemmas i gemenskapssamarbetet. Jag tycker att detta skulle strida mot hela andemeningen i det nya fördraget och vore inte acceptabelt. Kommissionen kommer att göra allt den kan för att arbetet med att fullborda denna ventilering skall kunna avslutas innan det nya fördraget träder i kraft. Parlamentet skall självfallet involveras så mycket som möjligt i det förberedande arbetet. Vi i kommissionen kommer under de kommande veckorna att med kraft hävda denna ståndpunkt i våra kontakter med det tyska ordförandeskapet. Vår ambition är att tillsammans med ordförandeskapet finna en form för att organisera vårt samarbete med parlamentet på ett så effektivt sätt som möjligt. Jag kan också glädja kammaren med att förhandlingarna med Norge och Island är avslutade.
Amsterdamfördraget innebär att samarbetet på det rättsliga och inrikes området lyfts till en högre nivå. Det nya fördraget öppnar dörren för kommissionen på ett antal nya områden. Jag ser stora utmaningar, framför allt på det rättsliga området. Människors krav på lika tillgång till rättvisa känner inga gränser. Ett integrerat Europa där människor rör sig fritt både förutsätter och förstärker ett gemensamt rättsmedvetande. Detta bör vi välkomna och värna. Terrorism, bestickning, korruption, bedrägerier, sexuell exploatering av kvinnor och barn är bara några exempel på brott som väcker avsky överallt inom unionen. Detta öppnar vägen för nya intressanta initiativ på bland annat det straffrättsliga området.
En annan fråga som vi har börjat utreda under 1998 är hur vi inom unionen skall hantera brottsoffer. Vad kan vi göra för att värna de människor som utsätts för våld och annan brottslighet, när de befinner sig i ett annat medlemsland? Jag avser att i år lägga fram ett meddelande om hur vi genom EU-samarbetet kan driva även denna fråga vidare.
När det gäller slavhandel med kvinnor och den sexuella exploateringen av barn har vi på bara några år lyckats lyfta upp frågorna till den nivå där de hör hemma. Vi har identifierat ramarna för en gemensam strategi och presenterat konkreta förslag och åtgärder. Genom Stop-programmet har vi också lyckats få fram ett finansiellt stöd för dessa aktiviteter. I det meddelande om kvinnosmuggling som jag presenterade i förra månaden pekar jag dessutom på flera områden där ytterligare åtgärder nu behövs. Det gäller tillfälliga uppehållstillstånd för kvinnor som vill stanna och vittna mot smugglarna och hallickarna.
Vi kunde förra året också lägga fram ett förslag till ett flerårigt arbetsprogram, Daphne, till stöd för kampen mot våld mot kvinnor, tonåringar och barn. Det är jag särskilt nöjd med. Detta program riktar sig som bekant till frivilligorganisationerna och syftar till att stimulera den kompetens som finns hos dem.
En viktig del av vårt arbete är att bättra på kunskaperna om hur Europa fungerar i praktiken på det inrikes och rättsliga området. På så sätt kan vi skapa respekt och förståelse för de skillnader som finns. Det ökar samtidigt intresset för att finna lösningar på de problem som vi möter. För mig är detta den bästa formen av förtroendeskapande åtgärder. Under 1998 har vi därför lagt ned mycket tid på alla de fleråriga arbetsprogram som vi har inrättat. Vi har under de senaste två åren genom dem kunnat stödja hundratals kunskapshöjande och förtroendeskapande projekt inom unionen och runtom i Europa. Jag kommer inom kort att föreslå att dessa arbetsprogram skall omfatta även de nya demokratierna i Öst- och Centraleuropa. De deltar redan i många projekt, men vad som gäller nu är att de också för egen del skall kunna söka egna projekt.
Det rättsliga och inrikes samarbetet har i dag en självklar plats på EU: s dagordning. Beslutet om det särskilda toppmötet i Tammerfors senare i år visar att så är fallet. Samtidigt måste samarbetet förankras på djupet. En viktig förutsättning för att förverkliga ett område av frihet, säkerhet och rättvisa är att vårt arbete har ett starkt folkligt stöd. Vårt engagemang måste därför bygga på en aktiv och fortlöpande dialog mellan EU och dess medborgare.
Jag har ett särskilt svar till Nassauer.
21 konventionsförslag, gemensamma åtgärder och andra instrument har diskuterats vid rådets sammanträden mellan medlemsstaternas justitie- och inrikesministrar under 1998. Tio av dessa förslag grundades på initiativ från kommissionen. Medlemsstaterna lade fram elva förslag. Kommissionen har på ett systematiskt sätt skickat kopior av alla sina initiativ till parlamentet samtidigt som de skickats till rådet. Den har också alltid uppmanat ordförandeskapet att höra parlamentet i enlighet med artikel K 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Detta omfattar både initiativ från kommissionen och förslag från medlemsstaterna. Det finns fem initiativ från kommissionen som ännu inte är slutgiltigt godkända. Dessa är: gemensamma åtgärder om tillfälligt skydd, gemensamma åtgärder om ansvarsfördelning, konventionen om tillträde, gemensamma åtgärder rörande stöd vid mottagande, repatriering av fördrivna personer och asylsökanden och, slutligen, initiativet om en revidering av Brysselkonventionen.
Förslaget om gemensamma åtgärder rörande kontantlösa betalningar lades fram sent under året, så det var inte troligt att det skulle godkännas före slutet av 1998. I många fall så är skälet till att det inte skett några framsteg de djupa meningsskiljaktigheterna mellan medlemsstaterna. Ett bra exempel är åtgärderna rörande tillfälligt skydd och ansvarsfördelning. I det senare fallet kommer kommissionen, tillsammans med det tyska ordförandeskapet, att försöka nå kompromisslösningar i de aktuella frågorna. På grundval av det överenskomna innehållet kommer sedan kommissionen, efter Amsterdamfördragets ratificering, att lägga fram förslag i form av olika gemenskapsinstrument.
Som en komplettering till mitt svar, så har vi också utarbetat en detaljerad initiativplan som skulle genomföras inom områdena för rättsliga och inrikes frågor under 1998. Jag har överlämnat denna plan till utskottets ordförande, d'Ancona, och jag gav den också till Nassauer innan han lämnade kammaren. Alla som är intresserade kan också studera planen. Det gör det lättare att se vem som gjort vad.

Elliott
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Ni sade att vi hade ont om tid. Detta har delvis att göra med att de två tyska ministrarnas tal tog ungefär 50 minuter. Jag klagar inte, eftersom de hade en del fascinerande, viktig och värdefull information. Jag undrar om det är möjligt, bara som ett undantagsfall, att så snabbt som möjligt få deras tal översatta till de officiella språken. Jag vet att detta normalt sker, men det kan ta upp till ett år. Det är så viktig information att det skulle vara mycket värdefullt.

Ordföranden
Tack, herr Elliott. Jag tror att det skall gå att få gjort genom utskottet, eller på något annat sätt. Jag ser också att de två ministrarna nickar, så det är säkert möjligt.

D'Ancona
Herr ordförande! Min tid är verkligen mycket knapp. Jag måste faktiskt säga att parlamentets frist är mycket begränsad jämfört med rådets och kommissionens frister. Jag skall därför begränsa mig till ett par påpekanden som särskilt berör det som minister Däubler talade om, nämligen relationen mellan rådet och oss.
Först och främst är det naturligtvis ett viktigt steg framåt att vi sedan Amsterdamfördraget måste rådfrågas i relevanta frågor. Fortfarande sker detta tyvärr inte alltid. Men man har framlagt många förslag till oss. Ofta får vi dock bara mycket kort tid på oss att göra ett ställningstagande. Samma brådska kännetecknar rådets arbete, vilket gör att rådet ofta knappt har tid att granska parlamentets ställningstagande ordentligt.
Därav kommer min första fråga. Skulle det inte vara önskvärt att organisera en sammankomst strax före rådets möte där vår föredragande i frågan informerar ministrarna. Det är helt enkelt meningsfullt för att vi på ett optimalt sätt skall kunna utnyttja det arbete som vi har uträttat. Exempelvis är vårt arbete beträffande handlingsplanen klart i mitten av april. Det skulle sålunda var logiskt att vi fick tid att förklara detta närmare.
En andra kommentar, och den ligger egentligen i förlängningen av detta, är att vi egentligen aldrig hör vad som händer med vårt ställningstagande. Här på plats har jag nu just fått höra att vår rekommendation beträffande handlingsplanen mot den organiserade brottsligheten hade varit meningsfull. Det får vi höra först här. Det skulle sålunda vara mycket intressant att få veta detta, inte bara genom att en företrädare från oss skulle kunna få närvara vid rådets sammanträden, så att vi skulle kunna höra det, men det skulle också vara mycket bra om vi fick en skriftlig rapport från rådet över vad man har och inte har tagit över från oss.
Så kommer jag till en tredje fråga. Jag gör det så snabbt och kortfattat det går; men denna fråga är också väldigt viktig. Den artikel-K6-debatt som vi för här är den viktigaste debatten för vårt utskott. Vi har redan bett fem gånger om en årlig rapportering om utveckligen inom den tredje pelaren. Det gladde oss således hemskt mycket att läsa att rådet den 19 mars förra året beslöt att skicka en sådan utvecklingsrapport till vårt parlament, inte en gång, utan till och med två gånger om året. Det är bara det att så ännu aldrig har skett. Vi har aldrig fått se något av detta. Jag hoppas alltså att man håller sina egna löften, samt att detta kommer att ske i framtiden och under detta nya ordförandeskap i rådet, som jag naturligtvis önskar all framgång i världen.
Herr ordförande, än en gång hoppas jag att vi får ett svar på dessa tre frågor.

Chanterie
Herr ordförande! Jag vill först be om ursäkt visavi rådets ordförandeskap för att min grupp, eller den övervägande delen av dess medlemmar, är frånvarande här, på grund av en viktig omröstning som just nu äger rum inom gruppen beträffande en fråga som strax kommer upp till behandling. Men jag försöker först och främst ändå att tydliggöra min grupps ståndpunkt beträffande Van Lanckerbetänkandet. Jag vill även uttrycka min uppskattning av föredraganden, Van Lancker, och av det samarbete vi har haft under behandlingen av detta betänkande, vilket man verkligen tvingades åstadkomma under svåra omständigheter med tanke på den begränsade tid som ägnades åt det i utskottet.
Det är betydelsefullt att vi denna morgon verkligen har kunnat få en god översikt av ordförandeskapet, och jag vill tacka ministrarna för det. Ordförandeskapet har tydliggjort vilka verksamheter som måste leda till att Schengenkonventionen övergår i Europeiska unionsfördraget. I dokumentet från det tyska ordförandeskapet läser jag om en viktig utgångspunkt - och jag vill ändå understyka detta än en gång -; man säger nämligen där att Schengensystemet vilar på två pelare: fri rörlighet för personer och säkerhet. Avskaffandet av personkontrollerna vid de interna gränserna mellan Schengenstaterna förutsätter att de föreskrivna kompenserande åtgärderna verkligen är effektiva. Jag tror att detta är en viktig utgångspunkt som vi i vår grupp önskar ge vårt fulla stöd; ett antal medlemsstater har nämligen gjort ansträngningar inom Schengensamarbetet för att upprätta den fria rörligheten för personer. Här får vi heller inte glömma bort att man inte får ge upp säkerheten. Jag tror att detta, den interna säkerheten, är en väldigt viktig fråga för vår befolkning samt att man vill garanteras frihet och säkerhet, dessa båda grundläggande värden, samtidigt.
Nu gäller det således att få denna tämligen komplicerade övergång, från ett mellanstatligt samarbete till gränsöverskridande politiska åtgärder, att förlöpa snabbt och smidigt. Amsterdamfördragets ikraftträdande borde sörja för att så sker, och det sades också under Europeiska rådet i Wien att vi snabbt kan införliva Schengen i Europeiska unionen. Ministern hänvisade till problemen som fortfarande uppträder, trots att dessa inte riktigt har definierats ännu; ni har hänvisat till problemen, herr minister. Kanske avses problemen vid valet av rättsgrunder för Schengenregelverket. Också jag vet mycket väl att detta är ett tämligen omfattande material. Kanske kan vi även om detta få närmare information, även om det är skriftligt, och likaså om driften av Schengens informationssystem. Vad beträffar driften av Schengens informationssystem säger PPE-gruppen att det inte får bli någon big brother ; men å andra sidan måste vi också säga att det inte får vara något little system . Vi vill med andra ord att uppgifterna förs in i Schengens informationssystem på ett precist och noggrant sätt samt att alla behöriga myndigheter har insyn i systemet. I alla fall måste man undvika att privatlivet skändas, men också att den internationellt organiserade brottsligheten kan skaffa sig tillgång till information som stimulerar människosmuggling eller uppmuntrar till människohandel. Detta är två av de stora fenomen som vi konfronteras med och som det internationella samfundet, både inom ramen för unionen och inom ramen för Schengenavtalen, verkligen saknar lösning på, och jag tror, herr minister, att vi måste ge vårt fulla stöd för att fortsätta arbeta i den riktningen. Min tid räcker inte för att gå in på andra frågor.

Goerens
Herr ordförande! Som ni förstår är våra tankar på annat håll just nu, och det är synd eftersom denna debatt borde ha rätt till större uppmärksamhet.
Jag skall därför bara säga några ord till stöd för den åtgärd som Van Lancker föreslår. Den liberala gruppen är i stort sett positiv till hennes förslag och vi beklagar precis som hon ännu en gång att medlemsstaterna har svårigheter att komma överens om definitionen av Schengenavtalets regelverk. Det skulle vara tråkigt om vi inte kunde överbrygga dessa svårigheter inom ett så känsligt område som rörligheten för personer. Det säger sig självt att Europaparlamentet måste hållas informerat om innehållet i Schengen och samråda om det förslag till beslut som skall göra det möjligt att införliva detta regelverk i fördraget.
Jag välkomnar de tyska ministrar som ansvarar för ordförandeskapet i rådet och jag vill säga till dem att när det handlar om rätten till försvar kan de alltid kan räkna med den liberala gruppen Det är en grundläggande aspekt för oss, och jag välkomnar de initiativ som ni har lagt fram på detta område.
Även om man måste glädjas åt att Schengenområdet utvidgats leder den europeiska gemensamma åtgärden till att Förenade kungariket och Irland snarast möjligt måste agera på samma sätt som övriga parter och tillämpa samma normer för personers rörlighet som för varors. Den ängsliga inställning som leder till en rad hinder när det gäller fri rörlighet för personer måste lämna plats för ett vidare synsätt, där man framhåller kraven inom det stora området för frihet, säkerhet och rättvisa som vi i vår majoritet eftersträvar.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att Van Lanckers klarsynta förslag är ett viktigt bidrag till genomförandet av detta stora projekt, och vi kommer som jag sade att stödja det vid omröstningen.

Schaffner
Herr ordförande! Det tyska ordförandeskapet för både Europeiska unionen och Schengensamarbetet under de kommande sex månaderna lägger mycket stor vikt vid den rekommendation från utskottet för medborgerliga fri-och rättigheter och inrikesfrågor, som lagts fram för rådet av vår kollega Van Lancker.
Målsättningen med Schengensamarbetet är att säkerställa fri rörlighet för personer och avskaffa gränskontrollerna, men den är betydelselös om man inte samtidigt vidtar åtföljande åtgärder.
I Van Lanckers betänkande anar man en form av förebråelse, med tanke på att den huvudsakliga betoningen lagts på förstärkning av gränskontroller, politiken som gäller för utlänningars inresa samt samarbete på det rättsliga och polisiära området. Även om dessa åtgärder inte är den viktigaste målsättningen för Schengenavtalet är de en absolut följd av avtalet, för att säkerställa största möjliga säkerhet för medborgarna i unionen och se till att de kan anslutas till systemet.
När det gäller Schengenavtalets införlivande i fördraget och fördelningen av regelverket mellan den första och tredje pelaren kan inte min grupp dela Van Lanckers uppfattning om den institutionella katastrof som skulle bli resultatet av att tillämpa klausulen om bevarande, vilket innebär en fullständig överföring till tredje pelaren. Det gäller i ännu högre utsträckning om rådet, såsom krävs i rekommendationen, skulle informera parlamentet och göra det delaktigt när det gäller att fastställa strategier och lagstiftningsåtgärder i den tredje pelaren och respektera reglerna för öppenhet gentemot Europaparlamentet, men också gentemot de nationella parlamenten och medborgarna.
Min grupp gläds åt förslaget att redan nu omvandla Schengens informationssystem till ett europeiskt informationssystem, genom att förstärka förbindelserna med Europols datasystem. Det skulle åtminstone på den punkten göra det möjligt för Förenade kungariket och Irland att delta, vilka undertecknat Europolkonventionen men som av uppenbara geografiska skäl står utanför Schengenområdet.
Å min grupps vägnar kan jag bara glädjas åt det tyska ordförandeskapets målsättning att förbättra det internationella samarbetet mot brottslighet samt staternas beslut att harmonisera viseringspolitiken och snarast möjligt inrätta datoriserade enhetligt utformade uppehållstillstånd för utlänningar.
När det gäller utvärderingen av hur Schengen fungerar gläds vi också åt de framsteg som gjorts, särskilt att Italien och Österrike kommit med, och vi instämmer i uppfattningen att det borde vara viktigt att främja Förenade kungarikets och Österrikes deltagande i de områden som omfattas av avsnitt IV i fördraget. Naturligtvis kan jag inte instämma i beklagandena beträffande Frankrikes utnyttjande av undantagsbestämmelsen i artikel 2.2 i konventionen när det gäller landgränserna till Belgien och Luxemburg. Jag föredrar, och jag har lämnat ett ändringsförslag i den riktningen, att betona landets fortsatta ansträngningar i kampen mot narkotikahandeln.
Föredraganden betonar också en incident vid det belgiska Sirene-kontoret där personuppgifter kommit i orätta händer. Min kollega ifrågasätter tillförlitligheten i systemet för skydd av dataregister, men jag undrar om inte den bristande funktionen snarare är belgisk än beror på Sirene-nätverket. Bortsett från dessa olika punkter kommer vi att rösta för dessa två betänkanden.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Jag skulle i denna årliga debatt om framstegen för det rättsliga och inrikes samarbetet och mer konkret inom ramen för Schengenområdet, vilja betona vissa aspekter som visar att det fortfarande återstår en del saker att göra innan vi kan tala om ett verkligt demokratiskt rättsområde, underställd parlamentets och domstolarnas kontroll.
Så som också min föregående talare, D'Ancona, sade, vill jag på nytt trycka på det nödvändiga i att rådet genast uppfyller fördragets bestämmelser och regelbundet informerar parlamentet om förberedandet och resultatet av rådets sammanträden liksom dess halvofficiella möten. Utan denna typ av information är en adekvat demokratisk kontroll omöjlig.
Det är signifikativt att man under denna period inte har antagit rättsakter inom asyl-, flykting- och invandringspolitiken vilket visar på regeringarnas och de europeiska institutionerna bristande politiska vilja att behandla dessa frågor på ett fast, seriöst och framför allt konsekvent sätt.
Inom det Schengenområde som kommer att skapas bör det finnas en klausul som gör det möjligt att genomföra en gemensam sociokulturell integrationspolitik för invandrare, och undvika diskriminering av människor och grupper på grund av ras, hudfärg, religion eller nationell, social eller etnisk tillhörighet. Schengens befogenheter måste integreras i unionens politik, så som föreskrivs i Amsterdamfördraget, men underställda institutionernas kontroll för att undvika att dessa befogenheter förvandlas till ett instrument mot invandring. Det är nödvändigt att integrera, men man måste också, på ett otvetydigt sätt, garantera respekten för Europeiska unionens medborgares grundläggande rättigheter och för nationaliteter från tredje land. Detsamma skall sägas vad gäller öppenhet och demokratisk kontroll av den beslutsfattande processen.
Slutligen, herr ordförande, vill jag ta upp ett konkret problem, men inte mindre viktigt för skapandet av ett fritt och rättvist område inom Schengen: det handlar om skyddet för personuppgifter, en självklar garanti i varje demokratiskt samhälle. Det som hände på ett belgiskt Sirene-kontor, där man slarvade bort personuppgifter, visar på det otillräckliga skyddet av databaserna och behovet av att vidta klara åtgärder för att garantera ett effektivt skydd av dem.

Ceyhun
Herr ordförande, min grupp kan inte stödja Nassauers resolutionsförslag. Formuleringarna som rör Europol samt asyl- och migrationspolitiken är inte acceptabla för oss. Det är inte så att vi är emot Europol, tvärtom, vi är för Europol och de medborgerliga fri- och rättigheterna. Men det handlar om legaliteten av det arbete som våra tjänstemän i unionen, som skall sörja för medborgarnas säkerhet, utför. Vi beslutar om samarbete mellan våra polisväsenden och bygger upp Europols strukturer, men vi beviljar dem inte de rättsliga grunder som krävs för att deras arbete skall kunna utföras, nämligen de demokratiska rättsliga grunder som är garanterade i medlemsstaterna. Det är något vi inte kan acceptera.
Polisen behöver för att kunna verka lagar som är allmängiltiga. Men det är inte detta man beslutar, utan man beslutar om att Europoltjänstemännen skall ha immunitet. Vem är det vi skyddar, och mot vem? Vi skyddar våra tjänstemän mot våra egna demokratiska lagar och domstolar, ingen annan.
Till herr Nassauer vill jag säga en sak, tyvärr är han inte här. I alla fall, han välkomnar det österrikiska ordförandeskapets misslyckade initiativ mot den illegala invandringen. I min hemregion Hessen stöder han också kampanjen mot dubbelt medborgarskap - nåväl, det är hans problem. Men jag vill ändå fråga honom om vi är överens om definitionen på illegal invandring? Vem är illegal invandrare i unionen? Räknas också de dit som erkänns som flyktingar i en medlemsstat medan de avvisas i en annan för att asyllagstiftningen är annorlunda där? Det finns faktiskt en illegal invandring, t.ex. från Östeuropa. Vi är inte för att gränserna skall vara helt öppna utan är beredda att anta regler om de är förnuftiga, vi vill få till stånd en harmonisering. De mänskliga rättigheterna får dock inte komma i kläm.
Jag tackar ordförandeskapet för initiativet att vi behöver ett nytt regeringsmöte, som den tyske utrikesministern Fischer talat om, och jag hoppas att det tyska ordförandeskapet kommer att lyckas uppnå en del på detta område.

Pradier
Herr ordförande! Först av allt vill jag verkligen tacka Schily, Daubler-Gmelin och kommissionären för det som har sagts, eftersom jag tror att det faktiskt finns en samstämmig energi som gör det möjligt att gå fortare fram än man hittills gjort, och det är sannolikt en bra garanti för framtiden. Målet med operationen är emellertid fortfarande att inrätta detta område för frihet, säkerhet och rättigheter, och det tål att upprepas, när man i dag ger större betydelse åt ett ökat antal lås, förstärkningar, stängsel, murar och skyddsmurar, än man gör åt att visa medborgarna vilka medel som kan utnyttjas och vilka fördelarna är med ett Europa utan gränser, detta Europa som snarare uppför sig som en rikemansklubb, och som har för avsikt att bli ännu rikare.
Jag vet inte om ni har varit med om att ta tåget mellan Bryssel och Strasbourg. Mellan Bryssel och Strasbourg, kanske inte exakt när man passerar gränsen, men i närheten, kontrolleras resenärerna och man frågar efter nationalitet, yrke och resans syfte, och allt med en artighet som är omvänt proportionell mot resenärens förmodade goda anseende. Vi har lämnat in två ändringsförslag för att kritisera och få ett slut på den franska regeringens attityd som består i att man fortsätter att kräva tillämpning av undantagsklausuler. De kontroller vid Europas gränser som för närvarande utförs måste försvinna. Det är en punkt som jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på.
För det andra: när det gäller Nassauers text kommer den naturligtvis att få vårt fulla stöd. Vi gläds självfallet åt de framsteg som har gjorts under 1998, samtidigt som vi vet att de trots allt har genomförts i snigelfart snarare än i kapplöpningsfart. Kommissionär Gradin fäste uppmärksamheten på att det kanske inte går särskilt snabbt. Jag tror att det skulle vara lämpligt att i högsta grad skynda på stegen.
Vi måste i vilket fall som helst stödja Nassauer i hans begäran att man skall lyssna på parlamentet och att parlamentets beslut eller ståndpunkter skall beaktas av rådet. Det finns naturligtvis initiativ att ta, men det räcker till att börja med att tillämpa klausulerna i fördraget och genomföra dem effektivt. Redan det skulle vara ett viktigt steg. Det kvarstår två små punkter som jag har invändningar mot, där jag alltså inte instämmer eller åtminstone vill ha preciseringar när det gäller antagandet av denna text, och som oroar mig något: det gäller dels det centrala registret med fingeravtryck, dels tjänsteföreskrifter och kontroll för Interpols tjänstemän.

Buffetaut
Herr ordförande! Schengenkonventionen orsakade på sin tid i Frankrike en viss uppståndelse, eftersom det hade förhandlats i all diskretion och uppdagats för våra landsmän litet av en tillfällighet, något som än en gång bevisade att Europa och öppenhet inte går särskilt bra ihop. En av de grundläggande aspekterna i konventionen är naturligtvis det gradvisa avskaffandet av kontroller vid gränserna till de stater som undertecknat konventionen, och genomförandet av Schengenkonventionen har av erfarenhet visat sig känsligt och svårt, och det är just anledningen till att Frankrike måste tillämpa undantagsåtgärder.
Om genomförandet av Schengen varit svårt, verkar dess införande i Europeiska unionens rättsliga corpus också vara det. Medlemsstaterna lyckas inte komma överens om definitionen av vad som på eurokratisk jargong kallas Schengenregelverket och är inte mer överens om fördelningen mellan den första och tredje pelaren. Den enklaste lösningen skulle för övrigt vara att placera allt under den tredje pelaren.
Såsom Nassauer betonat försvinner dessutom den nationella parlamentariska kontrollen utan att den parlamentariska kontrollen från vårt parlament blir effektivare, och i det hänseendet instämmer vi med Nassauer i hans krav på information. Men information är inte detsamma som kontroll. I praktiken ger alla dessa svårigheter uttryck åt en verklighet: Schengen har negligerat fakta och dessa kommer ifatt Schengen och Europeiska unionen.

Lindeperg
Herr ordförande! Eftersom debatten kring artikel K6 i Maastrichtfördraget sannolikt är den sista innan Amsterdamfördraget träder i kraft, finns det inte längre tid att ännu en gång beklaga sig över den tredje pelarens långsamhet, ineffektivitet och brist på öppenhet. Vi har gjort det alltför mycket de senaste åren och den kritik vi framförde då är fortfarande aktuell.
Parlamentets ordförande sammanfattade på ett utmärkt sätt situationen vid en konferens i Avignon den 16 oktober förra året: " Sammanfattningen över initiativ och förslag under dessa år liknar alltför mycket Dantes inferno och den är kantad av goda föresatser. En rad konventioner som tidigare undertecknats har inte ratificerats och det är rimligt att betvivla att de en dag kommer att träda i kraft" . Ordföranden illustrerade på ett kortfattat, men mycket exakt sätt, en stor oro i vårt utskott som uttrycks i artikel 23 i Nassauers resolution. Artikeln innehåller en förteckning över de grundläggande akter som ännu inte ratificerats. Vad kommer det att bli av dessa konventioner och protokoll? Hur skall vi komma ur den nuvarande rättsliga osäkerheten? Ledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor uppmanar kommissionen att vid tillfälle lägga fram nödvändiga förslag, så att dessa akter kan omvandlas till gemenskapsåtgärder så snart det nya fördraget har trätt i kraft.
Jag delar även Pradiers och Gruppen De Grönas oro, men jag har inte har tid att gå in på detta, och jag vill framför allt komma tillbaka till en punkt som redan har tagits upp av flera kolleger, bl.a. Nassauer och d'Ancona, och som oroar oss mycket. Det gäller kvaliteten i den demokratiska kontrollen, vilken är nödvändig för att medborgarna skall acceptera den uppdelning av suveräniteten som vi ber om. De är beredda, jag tror det och undersökningar visar på det, att acceptera att suveränitet överförs, vilket är nödvändigt om en del av den tredje pelaren skall överföras till gemenskapsnivå. De förstår att det är bättre att vi tillsammans bekämpar den omfattande brottsligheten, det internationella organiserade bedrägeriet och all slags illegal handel. De önskar att de inre gränserna inte längre skall hindra rättvisan, att frånskilda par från olika länder och deras barn inte längre skall stoppas av motsägelsefulla bedömningar. Kort sagt: det europeiska rättsliga utrymmet som ligger i sin linda förefaller dem absolut nödvändigt, och de förstår att det är bättre med en delad europeisk suveränitet än en minskande nationell suveränitet, som inte längre har kontroll över händelserna, dock under förutsättning att en effektiv parlamentarisk kontroll kan utövas, vilket är det enda sättet att demokratiskt utöva denna delade suveränitet, och det är därför nödvändigt för rådet att beakta parlamentets yttranden och ändra sin inställning till parlamentet.
Hur kommer det sig, herr ordförande i rådet, att de krav som vi under årens lopp har ställt i liknande resolutioner fortfarande inte har åtgärdats? I Nassauers resolution erinras om den resolution av den 12 december 1996 som jag var föredragande för, och där ingick de krav vi då ställde till rådet om att erhålla mer seriös och komplett information, samt ett systematiskt samråd där man verkligen beaktar våra synpunkter. Vi kan i dag upprepa samma krav ord för ord, eftersom ingenting har hänt. Det är t.ex. inte godtagbart att man inte har rådfrågat oss om det strategiska dokumentet från det österrikiska ordförandeskapet som innebär ett åtagande för Europas asyl- och immigrationspolitik för många år framåt.
Det är inte heller godtagbart att rådet, efter det att vi upprepade gånger har begärt det, har fattat det officiella beslutet den 19 mars 1998 att offentliggöra en delrapport när ordförandeskapet avslutas, alltså varje halvår, och sedan inte har gjort det. Ni sade att ni instämde i detta, herr minister. Det tråkiga, ser ni, är att rådet fortfarande instämmer, i princip, men det åtföljs inte av handlingar. En presentation i förväg av en rapport skulle göra det möjligt att ha en verklig debatt i kammaren.

Ordföranden
Jag har tagit emot ett resolutionsförslag , framlagt i överensstämmelse med artikel 40.5 i arbetsordningen.

Däubler-Gmelin
Herr ordförande, diskussionen kommer att fortsätta under nästa vecka i de ansvariga utskotten, trots att jag inte kan närvara i eftermiddag; jag ber om förståelse för det.
Tillåt mig därför nu att ta upp två saker som jag anser vara särskilt viktiga i sammanhanget och som förtjänar att fortsätta. Den ena gäller informationsutbytet och relationerna mellan rådet, rådets ordförandeskap och Europaparlamentet. I inläggen från de vördade kollegerna och ledamöterna av Europaparlamentet och de olika grupperna har jag hört att det finns vissa problem. Jag kan försäkra er att vi kommer att anstränga oss för att kunna lösa dessa problem gemensamt i en anda av samarbete och i enlighet med de europeiska fördragen.
Den andra saken jag ville ta upp är övergången från ordningen med Maastrichtföredraget till Amsterdamfördraget. Här tror jag att vi - för övrigt med hänsyn taget till kommissionens arbete - i hög grad kan föra in nya idéer för att vi på kort tid och framför allt med lönsamhet skall kunna arbeta vidare med våra projekt på området för den inre säkerheten och det europeiska gemensamma rättsliga området.

Ordföranden
Tack så mycket, fru minister.
Vi avbryter nu debatten och återupptar den kl. 15.00.
I väntan på omröstningen avbröts sammanträdet kl. 10.55 och återupptogs kl. 11.00.

Omröstning
Ordföranden
Ordförandekonferensen antog i går ett omröstningsfarande. Detta omröstningsförfarande börjar med resolutionsförslagen, därefter lägger kommissionen fram sin ståndpunkt, sedan blir det en tid för grupperna att göra sina sista bedömningar och därefter går vi till omröstning om förslagen till misstroendevotum.
Jag har mottagit en begäran från Gruppen De gröna i Europaparlamentet om att vi först skall rösta om förslagen till misstroendevotum och därefter om resolutionsförslagen om vägran att bevilja ansvarsfrihet för 1996.
Vi måste alltså först besluta om vi vill bekräfta ordförandekonferensens förslag eller förändra det. Herr Telkämper har ordet för att motivera begäran från Gruppen De gröna i Europaparlamentet.

Telkämper
Herr ordförande, vi valde att lägga vårt förslag med hänvisning till artikel 119, eftersom vi utgår ifrån att misstroendevotum är mer långtgående. Det råder för närvarande en institutionell konflikt mellan parlamentet och kommissionen; jag tror inte att vi blir tydliga nog gentemot våra väljare om vi tvistar om de olika enskilda ställningstagandena, och om vi låter oss splittras upp på gruppställningstaganden - i stället bör vi göra ett klart ställningstagande till kommissionens bedrägerier, korruption och nepotism. Det är det förslaget rör sig om - misstroendevotum - och om är väl kammaren enig; det är så långt vi kan gå för närvarande. Det är om detta vi skall rösta. Vi har begärt att omröstningen skall ske med namnupprop; ty om det till slut visar sig att parlamentet inte har visat sin styrka i den här institutionella konflikten, så har parlamentet fått en dålig start eller en felaktig start i valkampanjen. Jag begär därför att en sådan omröstning skall genomföras.

Green
Herr ordförande! Jag motsätter mig detta förslag av två skäl. För det första, det finns ett prejudikat för detta förfarande. När våra tjänstemän granskade prejudikaten upptäckte vi att vi behandlade misstroendevotumet rörande BSE på samma sätt: först resolutionerna, sedan misstroendevotumet.
För det andra, detta är en särdeles politisk debatt. Vi känner alla till att resultatet av resolutionerna mycket väl kan påverka misstroendevotumets utfall. Det är ett faktum man inte kan komma ifrån.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran från Gruppen De gröna i Europaparlamentet.
Parlamentet avvisade begäran.
Gemensamt resolutionsförslag om konsekvenserna av vägran att bevilja ansvarsfrihet
Parlamentet förkastade det gemensamma resolutionsförslaget.

Ordföranden
Jag överlämnar ordet till Santer, ordförande för Europeiska kommissionen.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Parlamentet har just uttalat sig genom en resolution som innebär ett tydligt och bestämt budskap till kommissionen. Parlamentet kommer nu att självständigt inta en ståndpunkt när det gäller frågan om förtroende. Det här är ett viktigt tillfälle i våra institutioners liv.
Jag skall till att börja med säga några ord om resolutionen. Såsom jag sade är budskapet till kommissionen tydligt, och jag förstår precis vad ni menar. Jag tar verkligen till mig den kritik som uttryckts och jag åtar mig här att se till att det ambitiösa program som jag har föreslagit genomförs enligt en stram tidsplan, och jag åtar mig dessutom att följa kraven från parlamentet. Jag ser i den nuvarande prövningen ett sätt att ge reformerna en mycket stark skjuts framåt. Europaparlamentet har i dag med kraft på nytt bekräftat sin auktoritet och sin kontrollfunktion. Som demokrater borde vi alla glädjas åt det.
Jag skulle också vilja säga några ord om de vises kommitté. Jag accepterar den eftersom den kommer att göra det möjligt för oss att ompröva våra metoder, förbättra vår förvaltning och betrakta kampen mot bedrägerierna med ett kritiskt öga. Naturligtvis kan denna kommitté också granska vissa individuella ärenden. Och jag säger det klart och tydligt: rekommendationerna från den rådgivande kommittén kommer att följas av åtgärder.
Det är också självklart att kommissionen skall fortsätta att rapportera till parlamentets kontrollinstanser. Såsom jag sade i måndags gör varje fall av bedrägeri mig ont. Varje gång är Europa den stora förloraren. Vissa misstag har begåtts, det erkänner jag. Vi har kritiserats. Men vår goda vilja har aldrig ifrågasatts.
Mina damer och herrar, herr ordförande! Jag har befunnit mig i det politiska livet i trettio år. Jag har alltid betraktat det som ett privilegium, men också som en skyldighet till absolut integritet. Jag respekterar skattebetalarnas pengar, och tillsammans med parlamentet är jag mer än någonsin fast besluten att fortsätta kampen mot bedrägeriet.
Det åligger nu er, mina damer och herrar, att helt ärligt bedöma om ni vill ge oss ert förtroende, det politiska förtroende vi behöver för att fortsätta, men också avsluta, vår politiska gärning för de europeiska medborgarna. Det förtroende som vi också behöver för att Europa skall vinna. Det är vad jag ödmjukt ber er om i dag.
Applåder
(Sammanträdet avbröts kl. 11.25 och återupptogs kl. 11.40.)

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är förslagen till misstroendevotum mot kommissionen och jag kommer först att ge ordet till de första undertecknarna av dessa - Green och Fabre-Aubrespy - och därefter till varje ordförande för de politiska grupperna för en tid av en minut.

Green
Herr ordförande! Jag vill uttrycka min uppskattning och tacka alla dem som röstade för vår resolution i förmiddags. I sina kommentarer sade Santer att denna omröstning och denna åtgärd har bekräftat parlamentets betydelse. Det är en stor framgång för detta parlament...
Protester
Det är alltid tråkigt att se dåliga förlorare. Resolutionen har gett oss reformer av aldrig tidigare skådat slag, som skall styra Europeiska kommissionens interna arbetssätt.
Blandade reaktioner
Om vi inte hade lagt fram förslaget till misstroendevotum hade detta aldrig skett.
Blandade reaktioner
Vi noterade Santers beslutsamhet att genomföra kraven i resolutionsförslaget. Santer förstår att denna grupp och de som röstade för resolutionen röstade för att Europeiska kommissionen skall bli starkare; för att Europa skall bli starkare - och vi skall se till att han håller sina löften.
Herr ordförande! När vi nu har uppnått - enligt vår mening - mycket betydande framgångar rörande Europeiska kommissionens funktionssätt, vill jag meddela att jag nu drar tillbaka misstroendevotumet på den socialdemokratiska gruppens vägnar.
Blandade reaktioner

Ordföranden
Då förslaget till misstroendevotum med Green som första undertecknare har dragits tillbaka ger jag ordet till Fabre-Aubrespy, första undertecknare av det andra förslaget till misstroendevotum.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, kära kolleger! De 70 personer som har undertecknat förslaget till misstroendevotum och som, det vill jag erinra om, kom från alla politiska grupper i kammaren och företrädde praktiskt taget alla folk i Europeiska unionen, bibehåller, med övertygelse och fasthet, sitt förslag till misstroendevotum mot kommissionen i sin helhet.
Applåder
De uppmanar er att helt uppriktigt fråga er: " har jag förtroende för kommissionen" ? Har den vidtagit de åtgärder som krävdes efter de olika affärerna i fråga om förvaltningen av gemenskapens anslag? Har kommissionen korrekt och tillräckligt informerat parlamentet? Om ni svarar " nej" på denna fråga borde ni rösta för misstroende.
Kära kolleger! Er röst har sannolikt aldrig varit så viktig i parlamentets historia! Ta inte risken att era väljare frågar er om några dagar eller om några veckor, när en ny affär uppdagas, varför ni på nytt gett kommissionen ert förtroende. Genom att rösta för misstroende,
Applåder
förstärker ni vårt parlaments trovärdighet och ger européerna på nytt förtroende för sina institutioner.
Starka applåder

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger, herr kommissionsordförande! Jag känner mig inte alls som någon dålig förlorare. Det som vi, tack vare budgetkontrollutskottets viktiga arbete, under ledning av Theato och med Elles som föredragande, har bett om sedan december månad har nu godtagits inom ramen för Europeiska kommissionens åttapunktsprogram och det inom en mycket strikt frist. Varför skulle vi vara missnöjda med det? Det är tvärtom. Vi har inte deltagit i någon politisk manöver. Detta har vi all anledning för, eftersom vi prioriterade innehållet.
Det finns en andra fråga. Det har nu blivit ostridigt, herr kommissionsordförande, att perioden av byråkrati och teknokrati är förbi. Från och med nu kommer ni att vara tvungen att arbeta med ett parlament.
Applåder
Detta är ett ostridigt och utomordentligt viktigt resultat, och jag hoppas att detta också kommer att återspeglas i de kommande förhandlingarna om revideringen av fördraget. Herr kommissionsordförande! I juli 1994 försvarade vi er i denna kammare, i detta parlament, med brinnande entusiasm. Jag är fortfarande glad över mitt engagemang och mitt förtroende för er person. Jag beklagar inte heller detta i dag, tvärtom. Jag skulle därför vilja säga er att även om medlemmarna i min grupp kommer att rösta efter heder och samvete, även om det skulle vara en majoritet, men alla skall rösta efter heder och samvete, så har jag mycket stor respekt för er som person, som rättfärdig politiker och som ordförande för kommissionen.
Applåder

Cox
Herr ordförande! Under denna vecka har Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp höjt medvetandet - inom och utanför denna kammare - om det faktum att bestämmelserna för detta parlaments demokratiska kontroll över Europeiska kommissionen uppenbarligen är bristfälliga. Det måste ske en förändring!
Vårt instrument för att nämna namn blev naturligtvis trubbigt, eftersom det fortfarande inte finns något lämpligt fördragsbaserat alternativ för att hålla individuella kommissionärer offentligt ansvariga inför detta parlament för den politiska förvaltningen och beteendet i samband med europeiska frågor, och vidta åtgärder när de misslyckas.
Vad gäller kommissionärskollegiets trovärdighet, så har denna kollapsat för flera månader sedan i denna kammare - och det är kommissionens eget fel. I maskopi med den socialdemokratiska gruppen i december, drog kommissionen oförklarligt denna veckas kris över sig själv.
Applåder
Vi menar att denna kommission är politiskt stendöd.
Applåder
När vi krävde individuellt ansvar, avvisades vi av kollegialitetens sköld. Vi har beslutat oss för, herr kommissionsordförande, att förvandla denna sköld till vårt svärd av parlamentariskt ansvarstagande. ELDR-gruppen menar att denna kommission bör avgå - för Europas bästa. Min grupp kommer att rösta för ett misstroendevotum.
Applåder

Pasty
Herr ordförande! Gruppen Union för Europa är enhällig när det gäller att kritisera de allvarliga förvaltningsfel som både den nuvarande kommissionen och den föregående har begått, och som har uppdagats genom revisionsrättens utfrågningar, interna undersökningar och undersökningar på fältet av budgetkontrollutskottet. Vi kritiserar bristen på samarbete och öppenhet som kommissionen alltför länge har visat prov på gentemot parlamentet och revisionsrätten.
Gruppen Union för Europa har noterat ordförande Santers löfte att åtgärda de mest uppenbara bristerna, men beklagar att det krävdes en omröstning om sanktioner, vägran att bevilja ansvarsfrihet, och hotet om ett verkligt misstroendevotum, det som vi skall rösta om nu, för att det skulle ske.
Vissa av ledamöterna och bl.a. de franska beslutade att rösta för misstroendevotum när de konstaterade att tidigare åtaganden, som gjordes vid omröstningen om misstroendevotum beträffande BSE-affären, eller till följd av besluten som fattades av undersökningskommissionen om gemenskapstransitering inte helt genomförts...
Applåder
för att erinra kommissionen om att Europaparlamentets kontrollmöjligheter måste respekteras, eftersom de är den enda möjligheten att försvara medborgarna, de europeiska skattebetalarna.
Andra medlemmar av gruppen, bl.a. våra irländska, italienska och portugisiska kolleger, beslutade emellertid att godta de förmildrande omständigheterna för kommissionen och inte rösta för misstroende, för att inte skapa en institutionell kris när Europa ställs inför enorma utmaningar, men denna syndaförlåtelse får ändå inte tolkas av kommissionen som en blank förtroendecheck.
Applåder

Puerta
Herr ordförande! Jag kan för min grupp säga att vi hoppas att de enda vinnarna på dessa omröstningar och beslut i Europaparlamentet är de europeiska medborgarna, den europeiska demokratin och öppenheten som är absolut nödvändig, oavsett om vi befinner oss före ett val eller efter.
Vi hoppas att från och med nu och genom Europaparlamentets beslut skall förtroendet för denna institution och dess förbindelse med medborgarnas verkliga liv öka, att den politiska kontrollen av kommissionen skall öka och att budgetkontrollutskottet skall kunna arbeta under nödvändiga förutsättningar. Jag måste också tillägga att det om detta gemensamma uttalande från min grupp har det, vilket också har varit fallet i andra grupper, funnits olika syn och olika åsikter.
De flesta i min grupp anser att kommissionens förvaltning förtjänar ett misstroendevotum. Därför kommer de att rösta för förslaget om misstroendevotum. Några ledamöter kommer att rösta emot och andra - ett betydande antal, även om det inte är majoriteten, och bland vilka jag befinner mig -, vilka anser att då det har varit ett väldigt liv i vårt politiska liv och vår institution med förslagen till misstroendevotum, kommer att avstå i omröstningen.
Detta konstaterar vi och vi uttalar det för att det skall föras till protokollet för detta sammanträde.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Om parlamentet nu ger kommissionen sitt förtroende, så tar det på sig det politiska ansvaret för kommissionens förflutna. Kommissionen har inte velat göra detta; den begränsar sig till förslag inför framtiden. Jag har två kommentarer beträffande den antagna resolutionen. Det är inte bara det att vissa av de resultat som uppnåddes i december skickas till papperskorgen, vi röstar alltså annorlunda nu än då, utan det värsta av allt, kolleger, är att vi släpper ifrån oss vår egen befogenhet och vår egen makt genom att låta de vises kommitté bedöma vad som här går snett.
Applåder
Det är rent ut en skam som inte anstår ett parlament. Vi gör inget annat än att censurera oss själva. Och det kallar man för att stärka parlamentets auktoritet, herregud! Min grupp har alltid gjort klart att vår grundlinje var att denna kommission måste dra sig tillbaka, och att den inte kan få vårt förtroende. Det beror inte bara på de finansiella skandalerna, utan också på dess politik inom många områden: BSE, de genetiskt manipulerade livsmedlen som förs ut på marknaden och mycket mer.
Vi säger alltså: denna kommission får inte vårt förtroende, och vi kommer således att i klump stödja förslaget om misstroendevotum.
Applåder

Lalumière
Herr ordförande! Den resolution som vi nyss har röstat för är en bra text. Den är bestämd, ja t.o.m. stram och krävande. Den innehåller också en mängd krav och förslag. Vi noterar förslagen från ordförande Santer, som erkänt de misstag som har begåtts och som har lovat oss reformer. Det politiska klimatet är långtifrån sanerat. Det finns fortfarande mycket vi är besvikna över och kritiska till. Det krävs tid för att återupprätta förtroendet.
Är det rätt att rösta för misstroende? Vår grupp har redan gjort det tidigare. Men i dag skulle en röst för misstroende vara en överdriven gest, dåligt anpassad till situationen och farlig för våra institutioners stabilitet. Vi noterar också tidsplanen. Vi vet att den nuvarande kommissionen i vilket fall som helst avslutar sitt mandat i slutet av året.
Av alla dessa skäl kommer en majoritet av vår grupp - det betyder inte enhälligt - inte att rösta för förslaget till misstroendevotum.
Applåder

Bonde
Herr ordförande! Det är skillnad på skuld och ansvar. Man kan ha ett ansvar utan att vara skyldig. Nationernas Europa tar inte ställning till vem som är skyldig. Den saken överlåter vi till tjänstemännen och domstolen. Vi röstar för misstroendevotum för kollegiet, eftersom hela kommissionen bär ansvaret för att så mycket har gått snett, och kommer att fortsätta gå snett. Om inte den politiska ledningen tar ansvar, så finns det inget ansvar. Så är budgeten en " självbetjäning" . Huvudproblemet är att Santer och hans kolleger inte leder, utan låter sig ledas in i bedrägeri och korruption. Santer är fånge i sitt eget fort. Personalkommissionären är fånge. Personaldirektören är fånge. Bara ett misstroendevotum kan släppa fångarna fria och skapa en ny kultur med öppenhet, närhet och demokrati, i stället för slutenhet, arrogans och byråkrati. Santer reagerade resolut när han inte skulle göra det, men han var inte resolut när han skulle vara det. Han avskedade en tjänsteman för att denne gett ett dokument till en folkvald. Han borde i stället avskeda den som inte ger de folkvalda vad de vill ha. Nationernas Europa vill därför också avskeda Santers kommission i dag.
Applåder

Muscardini
Herr ordförande! Vi motsätter oss att kommissionen beviljas ansvarsfrihet för budgeten och i flera frågor har vi tagit upp problemet med vissa åtgärders laglighet. Vi rättfärdigar med andra ord inte de fel eller underlåtenhetssynder som har begåtts och vi begär att alla som berörs skall ta konsekvenserna när det gäller det politiska ansvaret, men Nationell allians - som kommer att rösta enhälligt - kommer inte att förena sig med den kör som, i namn av en allmän storstädning, i själva verket vänder sig mot institutionerna som sådana eller ger sig in i maktkamper för att kunna lägga vantarna på institutionerna.
Med tanke på den turbulens som för närvarande råder på de brasilianska marknaderna skulle ett " nej" till kommissionen innebära kanske irreparabla skador för eurons trovärdighet, och därmed också allvarliga skador för unionens slutliga genomförande. Dessutom skulle våra medborgare förmodligen bli ännu fattigare.
När det gäller förhållandet mellan kommissionen och parlamentet, så borde båda bli öppnare och mer samarbetsvilliga gentemot varandra i de europeiska medborgarnas intresse, eftersom detta är de båda institutioner som har fått förtroendet att förverkliga euron samt den politiska union utan vilken ekonomin aldrig kommer att ha någon framtid och kampen mot arbetslösheten även i fortsättningen kommer att förbli ord utan innehåll. Vi förväntar oss att alla på ett ansvarsfullt sätt i det politiska arbetet gör sin plikt.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om förslaget till misstroendevotum mot Europeiska kommissionen B4-0053/99.
Parlamentet förkastade förslaget till misstroendevotum mot Europeiska kommissionen.

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Jag måste beklaga att jag, fast det gällde en del av denna process, inte fick ordet av ordföranden trots att jag begärde det i förväg. Herr ordförande! Jag vill, i enlighet med arbetsordningen, säga att jag var närvarande i kammaren men röstade inte. Jag vill därför, herr ordförande, att det förs till protokollet att jag var närvarande i kammaren, att jag inte röstade och att jag inte gjorde det, herr ordförande, för att jag är oenig med hela det allmänna förfarande som har lett fram till förslaget om misstroendevotum. Därför är detta också mitt förkastande av hela processen. Tack till er, herr ordförande, och meddela ordförande Gil-Robles hur missnöjd jag är med att han inte gav mig ordet vid rätt tillfälle.

Posselt
Herr ordförande! I dag har vi fått bevittna ett skådespel som förvisso i parlamentariskt avseende var en helt normal och legitim händelse, men som i väljarnas intresse var något högst beklagligt; den socialistiska gruppen skyddade sina skandalkommissionärer, och det är den skandalen som vi kommer att ta itu med under kommande månader. Att det fanns några avvikande röster i omröstningen om misstroendevotum ändrar ingenting i det. Vi kommer absolut att arbeta vidare för öppenhet, klarhet, demokrati och starkare rättigheter för parlamentet, oavsett om detta behagar vissa socialister eller inte.

Berthu
Sedan en majoritet av Europaparlamentets ledamöter i december förra året, däribland Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa, vägrat att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för 1996, på grund av en rad brister i förvaltningen, bedrägerier, och en allmän brist på insyn, har vi i parlamentet noterat en rad skenmanövrar och svepskäl avsedda att kringgå den logiska konsekvensen av denna handling, nämligen att rösta för förslaget till misstroendevotum.
Till att börja med inlämnades en resolution som gällde vissa namngivna kommissionärer, i syfte att undvika risken med en misstroendeomröstning mot hela kommissionen. Denna första manöver omintetgjordes. Samtidigt lämnade den socialistiska gruppen in ett felaktigt förslag till misstroendevotum avsett att neutralisera motståndarna, och det drogs sedan tillbaka i sista stund. Lyckligtvis omintetgjordes även denna andra manöver eftersom Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa under tiden hade lämnat in ett annat förslag till misstroendevotum, som däremot var korrekt.
Avslutningsvis lämnades också ett förslag till resolution avsett att vinna tid i debatten genom att inrätta en " expertkommitté" . Denna tredje manöver lyckades uppenbarligen, eftersom resolutionen nu har röstats igenom. Men egentligen minskar den parlamentets trovärdighet.
Det är inte ens en parlamentarisk undersökningskommission som antagits, det är bara en rådgivande kommitté som, enligt resolutionen, skall placeras " under parlamentet och kommissionen" . Denna kommitté kommer med andra ord att vara beroende av den institution vars förvaltning den har till uppgift att kontrollera. Denna nonchalans, mitt i kampanjen om parlamentets befogenheter, visar tydligt på det gamla samförståndet mellan Europaparlamentet och kommissionen för att till varje pris få federalismen att gå framåt.
Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa anser att kommissionens misstag är tillräckligt allvarliga, uppenbara och upprepade för att förtjäna misstroendevotum. Genom denna åtgärd vill vi ompröva själva systemet med det federalistiska samförståndet som åstadkommit alla nuvarande övertramp. Och vi gläds åt att vårt förslag fått stöd av 232 ledamöter i parlamentet (mot 293), vilket, med tanke på den vanliga skillnaden mellan den allmänna opinionen och denna kammare, bör innebära att en förkrossande majoritet av medborgarna stöder oss.

Barros Moura, Campos, Candal, Correia, Damião, Lage, Marinho, Moniz, Torres Couto, Torres Marques
De omröstningar som i dag har genomförts i Europaparlamentet sätter punkt för en institutionell kris som hotade kommissionens vitalitet och effektivitet, som en konsekvens av vägran att bevilja ansvarsfrihet för 1996.
Genom att godkänna kompromissresolutionen från den socialdemokratiska gruppen, ARE och GUE med 319 röster för, 157 mot och 54 nedlagda, visade Europaparlamentet, enligt kommissionens ordförande Jacques Santers ord, " sin auktoritet och förmåga till kontroll" . Den socialdemokratiska gruppens kompromiss ger emellertid inte kommissionen fria händer. Tvärtom kräver den en ambitiös reform av de administrativa och finansiella rutinerna och en noggrann undersökning av alla de anklagelser om oegentligheter som har gjorts de senaste veckorna för att se om det finns något straffbart eller ej. Rapporterna från dessa undersökningar skall presenteras inom en mycket kort tidsfrist, till den 15 mars.
Den socialdemokratiska gruppen bekräftade således den strategi som den drog upp under decembersammanträdet, utan avvikelser och i konsekvens med de mål den försökte uppnå: att bibehålla den institutionella stabiliteten i ett avgörande ögonblick för Europas framtid och avväpna PPE: s partimanövrer, genomförda genom individuella insinuationer mot vissa kommissionärer, vilket innebär en indirekt attack på de socialdemokratiska regeringarna, som är i majoritet i Europeiska unionen.
Övertygade om att det var nödvändigt att behålla förtroendet för denna kommission för att reformerna i Agenda 2000 skulle kunna genomföras på ett mer fördelaktigt sätt för länderna i syd än vad vissa medlemsstater i norra Europa vill, beslutade de portugisiska socialisterna att rösta för ansvarsfrihet under decembersammanträdet, på samma sätt som vi nu beslutade, i det vi följer den skisserade strategin, att stödja det tillbakadragna förslaget till misstroendevotum som den socialdemokratiska gruppen lade fram.
De portugisiska socialisterna kritiserar dock häftigt alla de ledamöter, portugiser eller inte, och politiska grupper som föredrar att gå den destruktiva vägen mot instabilitet, i stället för att fortsätta på den konstruktiva vägen med seriös kritik som kan leda till reformer som oundvikligen kommer att införas.
Nederlaget för förslaget till misstroendevotum, efter det att den socialdemokratiska gruppen hade dragit tillbaka sitt förslag, vilket lades fram av högergruppen Nationernas Europa var också ett viktigt ögonblick. Resultatet av omröstningen om det förslaget till misstroendevotum (232 röster för, 293 mot och 27 nedlagda) visar att det finns politiska krafter som är intresserade av att försvaga kommissionen i slutperioden av dess mandat. Även om rösterna var otillräckliga för att avsätta kommissionen, skall det erkännas att de får allvarliga följder. De portugisiska socialisterna, har hela tiden under denna kris försökt försvara Portugals intressen och de övergripande intressena i Europa, vilka inte på något sätt hade fått någon nytta av att kommissionens föll några få månader före valen till Europaparlamentet i juni.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna tycker det är bra att kommissionen i dag har bundits upp av en plan som snabbt skall ändra verksamhetskulturen och höja moralen i kommissionen. Vi menar att varje misstanke om oegentligheter och bedrägeri måste undersökas, antingen av den nya oberoende byrån för bekämpning av internt bedrägeri eller av nationella polismyndigheter. I vilket fall bör rådet uppmanas att använda sig av artikel 160 i fördraget, som föreskriver att varje ledamot av kommissionen kan avsättas av domstolen på begäran av rådet eller kommissionen, om det har skett allvarliga försummelser. Det är uttryckligen rådet och kommissionen själva som har denna möjlighet, inte parlamentet, även om man kunde överväga att ta med detta i en framtida fördragsändring. På detta sätt kan man grundligt undersöka frågor, utan att lägga sig platt för pressens ståndrätter. Men om denna möjlighet skall fungera, måste Jacques Santer naturligtvis ta sitt ansvar som ordförande för kommissionen. Vi följer mycket noga hur kommissionen följer den handlingsplan som vi har antagit i dag. Kommissionen bör också överväga att omplacera samtliga höga tjänstemän i kommissionen för att på så sätt börja om på nytt. Vi stöder Erkki Liikanens arbete med en personalreform, som är mycket viktig för hela uppryckningen.

Spiers
Jag röstade för den socialdemokratiska gruppens, GUE-gruppens och ARE-gruppens gemensamma förslag, och emot PPE-gruppens, ELDR-gruppens och Gruppen De Grönas gemensamma förslag.
Namngivandet av två socialdemokratiska kommissionärer hade uppenbarligen politiska motiv. Det finns lika allvarliga anklagelser om dålig förvaltning mot en rad kommissionärer från andra politiska läger. Dessa måste undersökas snabbt och grundligt och, om de är skyldiga till dålig förvaltning eller släpphänthet, så måste kommissionärerna avgå.
I socialdemokraternas gemensamma resolution uppmanar man att artikel 160 i EG-fördraget skall användas för att bli kvitt dåliga kommissionärer. Jag tycker detta är bra. Men Europeiska kommissionen är ett politiskt organ, den europeiska versionen av en nationell regering. I alla demokratiska nationella regeringar måste de ministrar som misslyckas med att vederlägga den typ av allvarliga anklagelser som har riktats mot vissa kommissionärer att avgå eller avsättas. Jag hoppas att Europeiska unionen från och med nu kan börja tillämpa denna form av demokratiskt ansvar.
Jag välkomnar beslutet att inrätta en kommitté av oberoende sakkunniga som skall se över hur kommissionen sköter (eller missköter) sina finanser och sin personal. Det är emellertid extraordinärt att parlamentet har bedömt det som nödvändigt att inrätta en sådan genomgripande undersökning. Inget politiskt system kan fungera om man inte anser att dess verkställande gren är ärlig och kompetent. Kommissionen måste nu se till att den inför en lämplig förvaltningspraxis. Arbeten och kontrakt måste ges på grundval av meriter, inte på grundval av nationalitet eller personlig vänskap.
Misstroendevotum
Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Det som hände i dag var inte att kommissionen sade att den hade agerat oskickligt eller blivit offer för sin egen bristande öppenhet - och det är ett bevis för att det var rätt av vår grupp att rösta för misstroendevotumet. Det visar dessutom att kommissionen är och var oförmögen att begripa frågans politiska dimension. Kommissionen har fallit tillbaka i ett fördemokratiskt tänkande. Den kunde helt enkelt inte åstadkomma ett förnuftigt handlande i hela denna katastrofala utveckling.
För oss handlade det inte bara om nepotism och korruption. Det handlade också om att kommissionen har och hade en klar politisk uppgift, som den på senare tid på intet sätt har kunnat motsvara. Vi var högst medvetna om att det medförde en fara för ökad renationalisering. Eftersom vi vill ha ett starkt Europa och behöver en stark kommission, kunde vi inte göra annat än att meddela denna kommission vårt misstroende. Det är vår förhoppning att det åtminstone har blivit den en läxa, att kommissionen förstår att vi befinner oss i en demokrati och att det måste bli ett slut på ett dylikt fördemokratiskt tänkande och handlande; vi hoppas också att den kan ta ansvar för insikten att ett starkt Europa inte kan uppstå genom nepotism, korruption och diverse affärer.
Det var det som var skälet till att vi tidigare i dag har röstat för misstroendevotum. Jag beklagar att den socialistiska gruppen bedrivit ett politiskt spel med detta, men i det avgörande ögonblicket ändå inte vågat fullfölja. Detta inverkar menligt på den europeiska idén, men också på den styrka som vi så väl behöver inför arbetet med Agenda 2000. Jag hoppas bara att kommissionen med tanke på föreliggande omröstningsresultat åtminstone har vett att ta konsekvenserna av det inträffade och att de berörda kommissionärerna avgår.

Berthu
Herr ordförande! Att Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa genom Fabre-Aubrespy har tagit initiativ till ett förslag till misstroendevotum, till följd av den förskingring av allmänna medel som har upptäckts inom Europeiska kommissionen, beror på att dessa misstag inte är vare sig tillfälliga eller individuella. De kommer i stället av själva det institutionella systemet.
Kommissionen säger till sitt försvar att den överhopats med uppgifter som den inte hade resurser att klara av. Vi ifrågasätter denna förklaring, eftersom brådskan att ta ifrån medlemsstaterna befogenheter ingår i själva systemet, där man alltid försöker att förekomma nationernas berättigade försvarsreaktioner. Kommissionen har dessutom alltid visat sig vara den ivrigaste förespråkaren bland institutionerna för denna avskyvärda politik. Man behöver inte gå långt tillbaka i tiden för att finna EG-domstolens dom av den 12 maj 1998 som uppdagat fram en hel rad budgetposter som kommissionen utan rättslig grund betalat till. Vissa av dessa poster, såsom programmet för bekämpning av fattigdom, hade till och med inletts trots att rådet formellt motsatte sig det. Ett sådant uppförande som föraktar rättsliga regler kommer direkt av kommissionens känsla av överhet gentemot nationerna i rådet. Det leder ofelbart till bedrägerier och det är just innehållet i vårt förslag till misstroendevotum.
Det europeiska institutionella systemet har sedan länge förklarat kommissionen som väktare av ett intresse som står över nationerna. Systemet har vägrat att kontrollera kommissionen och gjort bristen på öppenhet till en avsiktlig strategi för integrationen, och man har också låtit de centrala tjänstemännen transitera avsevärda summor pengar. På det sättet har man i Bryssel skapat ett utrymme med förkärlek för bedrägerier, korruption, slöseri och nepotism. Och det som måste hända hände också. Omkring kommissionen inrättades en liten skum värld med missbruk av tjänsteställning, miltals från medborgarnas oro. Det är skakande att denna lilla värld anförtrotts avsevärda befogenheter när det gäller initiativ för att reglera och styra Europa. Vi vill sätta stopp för detta system och återupprätta nationernas kontroll över de europeiska institutionerna.

Nordmann
Herr ordförande! Juridiskt sett har vi inte röstat för misstroendevotum, men politiskt sett är misstron uppenbar.
Jag röstade för misstroende. Jag gjorde det med svårighet och beklagande och mot min instinkt. Jag gjorde det inte av strävan efter att delta i en häxjakt, och jag beklagar i det hänseendet att Cresson alltför snabbt utsågs till syndabock. Jag gjorde det av politiska skäl, eftersom det scenario som målas upp av Santer och Green gör att vi vänder ryggen till förstärkningen, när behovet av att förstärka institutionerna styrs av utvidgningen.
Kommissionen föredrar en " de vises kommitté" framför en verklig parlamentarisk kontroll och parlamentet avstår tillfälligt, men ännu en gång, och från den ena provisoriska lösningen till den andra, från sina möjligheter till kontroll. Jag beklagar, herr ordförande, att kommissionen och vissa grupper lånat sig till detta.
Det är för att jag vill ha starka europeiska institutioner, och ett starkt Europa, som jag röstat för misstroendevotum.

Brinkhorst
D66 är för en stark kommission och ett starkt Europa. Såsom Nordmann nyss uppgav har det krävts ansträngningar av oss för att rösta för förslaget om misstroendevotum. Denna kommission har tagit avstånd från sin självständighet genom att lägga sin framtid i händerna på ett självständig expertkommission. Vi vill inte sammankopplas med alla dem bland våra kolleger som är mot ett starkt Europa. Därför var det svårt för oss att rösta för det här förslaget. Men emellertid handlar det nu om följande fråga: under vilka omständigheter kan Europa bli starkare? Blir Europa starkare med en försvagad kommission som inför de kommande åren i själva verket saknar tillfälle att ge några riktiga impulser eller med en ny kommission med ny glöd? Det är därför D66 slutligen har röstat för förslaget om misstroendevotum; men ingen får tvivla på att det för oss handlar om mer demokrati, mer auktoritet och mer styrka i Europa och inte om ett försvagande av de europeiska institutionerna.

Berès
Herr ordförande! De franska socialisterna vägrar att bevilja Santers kommission en blankofullmakt.
Under hela denna förtroendekris mellan Europaparlamentet och kommissionen har vi till att börja med försökt erhålla kommissionens kollegialitet och respekt för tesen att man är oskyldig till dess motsatsen har bevisats. Duvskytte är inte en metod för parlamentarisk kontroll. Vi har också försökt visa att vi är eniga och försökt finna grunden till en så bred överenskommelse som möjligt inom den socialistiska gruppen.
Vi beklagar att kommissionens ordförande väntat så länge med att uttrycka kollegiets solidaritet och lämna förslag till kommissionen, när det gäller möjligheterna att förbättra kommissionens förvaltning. Vi beklagar att det krävdes denna stegrande förvirring för att denna institutions ordförande skulle vidta åtgärder mot den bristande funktionen i den institution han var ansvarig för.
Vilka lärdomar kan vi ta av denna kris? Kampen mot bedrägerier, korruption och oriktigheter måste bedrivas med beslutsamhet, och möjligheterna för att göra detta måste förstärkas. Kommissionens kollegialitet måste förbättras. Den är en säkerhet för gemenskapsintegrationen och en smältdegel för en gemensam administrativ kultur. Beroende på valresultatet skulle annars en tillfällig majoritet kunna välja den ena eller andra kommissionären till hackkyckling. Kommissionen måste ledas av en stark politisk personlighet. Den politiska unionen får i dag betala bristerna inom rådet som, efter påtryckningar från brittiska konservativa, accepterat att utse en svag ordförande för kommissionen.
Jag skall avsluta, herr ordförande! Det skulle ha varit absurt om socialisterna vid omröstningen skulle ha plottrat bort utnyttjandet av det tyngsta politiska vapen som står till deras förfogande. Vi har starkt bidragit till att begränsa skadorna. Vi har en lång väg kvar att gå. Den resolution som vi just har röstat för öppnar vägen, men socialisterna anser att fördelen med denna vansinniga upptrappning är att den visat att det snabbt behövs reformer inom unionens institutioner innan utvidgningen äger rum.

Ripa di Meana
Herr ordförande! Trots att jag är mycket kritisk till hur kommissionen har fungerat, tillsammans med andra kolleger inom den förenade vänstern och den gröna vänstern, så deltog jag inte i omröstningen om ansvarsfrihet för 1996 års budget och misstroendevotum eftersom jag inte kan instämma i någon av de texter som presenterats.

Spaak
Herr ordförande! Det var min osvikliga europeiska övertygelse som gjorde att jag röstade för misstroende mot kommissionen. Jag anser att den krissituation som kommissionen själv har åstadkommit, med stöd av den socialistiska gruppen, kräver en förtroendeomröstning för att bevara institutionen.
Denna omröstning är motiverad av det faktum att kommissionen inte insett följande realitet, eller gjort det för sent: Maastrichtfördraget och de kommande bestämmelserna i Amsterdamfördraget gör Europaparlamentet till en verklig politisk institution, vars skyldighet är att ta sitt politiska ansvar.
Ordförande Santers förslag, som syftar till att förbättra kommissionens öppenhet och funktion, har lagts fram för sent och i en krissituation som inte möjliggör en ärlig bedömning. Den övervakningskommitté som inrättas genom punkt 1 i den socialistiska resolutionen innebär att kommissionen och parlamentet ställs under förmyndarskap. Det är oacceptabelt.
Den absoluta prioriteten var i dag att i den institutionella balansen återupprätta auktoriteten för en institution som, när den är överens med Europaparlamentet, är drivande för framstegen inom Europeiska unionen. Denna kommission måste vara stark, solidarisk och oberoende, samt respekteras av rådet, parlamentet och de europeiska medborgarna.
Var och en av oss borde nu, i enlighet med denna debatt, ställa sig följande fråga: Har jag verkligen, genom min inställning, bidragit till unionens framsteg? Min röst var ett tydligt svar på denna utmaning.
Applåder

Schulz
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Under de senaste dagarna har det bedrivits extremt mycket taktikspel i parlamentet. De i parlamentet politiskt mest inflytelserika personernas beteende har präglats av taktik. Detta har förvrängt synen en smula för det faktum att det vid misstroendevotum handlar om en mycket enkel fråga. Har den valda folkrepresentationen ännu tillräckligt stor tilltro till den centrala verkställande institutionens förmåga att i unionen styra och leda verksamheten? Den frågan kan man besvara med ja eller nej. Och den som hörde Santer i måndags, den som har hört honom under de gångna veckorna, och den som i dag på nytt har sett hur han beter sig, kan som jag ser det bara komma till det resultatet att det mot bakgrund av de stora uppgifter som väntar, inte längre finns någon tilltro till ledningsförmågan hos denna kommission och dess ordförande.
Om detta skall parlamentet döma, och inte om taktiska knep. Det är den dominerande uppfattningen också bland mina tyska socialdemokratiska kolleger. Vi har därför inte sett någon annan möjlighet än att fullgöra vår parlamentariska uppgift och meddela den centrala förvaltningsinstansen i Europeiska unionen att det inte är de som uttalar misstroende som orsakar en institutionell kris, utan de som fullgör sin höga och betydelsefulla uppgift på ett ofullständigt och bristfälligt sätt.
Min gruppledare har nu sagt till mig att hon har dragit tillbaka den socialdemokratiska gruppens misstroendevotum. Det stämmer inte! Det fanns en begäran från enskilda ledamöter i den socialdemokratiska gruppen. Jag ber om att det noteras i protokollet.

von Habsburg
Herr ordförande! Det är med ledsnad som jag röstat för misstroendevotum emot kommissionen. Med nuvarande rättsordning återstår mig ingen annan väg, då det i kommissionen finns personer som madame Cresson och herr Marín vilka genom sina handlingar och karaktär förefaller olämpliga för sitt ämbete. Jag vill dock understryka att mitt misstroende inte har riktat sig mot den förtjänte ordförande Santer.
Det har i dag blivit tydligt att det fortfarande tyvärr föreligger en brist på demokrati i de europeiska institutionerna. Dessa måste reformeras för att Europa skall kunna göra några politiska framsteg. Med den dåvarande Tindemans-planen förfogar vi över en förlaga som i dag är lika aktuell som för åratal sedan. Det behövs sålunda inte så stora efterforskningar eller några alibi-utskott med vise män för att vi inom kort skall kunna skapa en handfast reform. Det är uppgiften inför vilken parlamentet står i ljuset av dagens händelser, för att ett enat och utvidgat Europa i en inte alltför avlägsen framtid - som Gud vill - skall kunna fullgöra sin uppgift på ett tillfredsställande sätt för våra folk men även för freden i världen.

Robles Piquer
Herr ordförande, kära kolleger! Min grupp är delad, som alla grupper mer eller mindre. Således kan jag inte tala i dess namn, men jag kan - tror jag - tala för den ungefärlig hälft i gruppen som röstade emot vår egen resolution, vår grupps, vilken stödde den socialdemokratiska resolutionen, och som röstade emot förslaget till misstroendevotum.
Jag måste börja med att be parlamentet att vara litet blygsamt. I går kväll, klockan nio, inleddes här en av våra debatter om ett initiativbetänkande, vilket försvarades av min vän och landsman Areitio. Kommissionär van Miert svarade honom.
Vet ni, mina damer och herrar, hur många ledamöter som klockan 21.00 på kvällen gjorde Areitio sällskap vid den tiden? Ingen. Kan verkligen parlamentet under dessa omständigheter kasta första stenen?
Kan vi å andra sidan kasta individuella stenar mot någon av kommissionärerna, när vi mycket väl vet att kommissionärskollegiet är just ett kollegium, en enhet och att detta - om vi gillar det eller ej - är de bestämmelser som finns och som vi måste respektera?
Självklart, herr ordförande, är det många saker som vi måste korrigera. Jag litar på att kommissionen, företrädd av en man av heder som Santer, kommer att uppfylla de löften som har avgetts och utföra de nödvändiga ändringarna i en verksamhet som vi vet inte är perfekt.
Det fanns en tid när några israeliter - de i bibeln, inte israelerna - ville och lyckades störta templet. Nåväl, de gjorde detta till priset av att filistéerna och Simson dog. Som jag har sagt inför min grupp, jag bryr mig inte ett dugg om filistéerna, varken i min grupp eller i andra. Jag bryr mig knappt om Simson. Men jag bryr mig om att upprätthålla templet som har kostat oss så mycket att bygga.

Lulling
Herr ordförande! Jag röstade emot förslaget till misstroendevotum och jag tänkte på Talleyrand som har sagt att allt som är överdrivet är obetydligt.
Efter omröstningen om den bestämda resolutionen om en djupgående reform av den administrativa kulturen och, hoppas jag, inte bara kommissionens utan även parlamentets, efter ordförande Santers lika bestämda åtagande att behandla alla fall av bedrägeri, dålig förvaltning och nepotism så att de skyldiga straffas oavsett nivå, skulle det ha varit överdrivet att rösta för misstroendevotum.
Jag är glad över att se att förståndet och ansvarskänslan har segrat, och med dem Europa. Santers kommission har på det politiska planet tagit sitt ansvar. Den har slutfört införandet av euron och jag hoppas att euron, efter de chocker som den har utsatts för de senaste dagarna, och för vilka vissa av trollkarlens lärlingar här i parlamentet och deras förslagna politik är ansvariga, efter denna omröstning blir en stark valuta till förmån för unionens medborgare.
Santers kommission har lagt fram Agenda 2000 för oss. Det är nu parlamentets uppgift att ta hand om dessa viktiga förslag i Agenda 2000, som hundratals miljoner européers välbefinnande är beroende av, och som borde oroa oss mycket mer än den nepotism som Cresson och andra anklagas för. Kommissionen har gått stärkt ur denna prövning. Jag lyckönskar den. Jag förnyar mitt förtroende för den och säger att i dag har Europa vunnit.

Bourlanges
Herr ordförande, kära kolleger! Vad skulle vi göra? Vad gjorde vi? Vi skulle inte rösta för misstroendevotum, eftersom förslaget som har orsakat allt detta tumult lämnats in med ett uttalat syfte, nämligen att bevilja kommissionen förtroende. Vad gjorde vi? Vi gjorde tre saker.
Till att börja med röstade vi inte för misstroendevotum, men vi har heller inte gett kommissionen förtroende. Det fanns här i kammaren ingen absolut majoritet av ledamöter som sade att de hade förtroende för Santers kommission. Kommissionen inledde en djävulsk process som inte ledde till att den fick förtroende.
Vi beslutade i stället, vilket är fegt, att förlänga pinan i stället för att avrätta kommissionen. Det är inte modigt. Det är inte i enlighet med institutionernas auktoritet. Och som höjden av feghet beslutade vi slutligen att överlåta åt andra att administrera denna pina.
Vi har alltså både försvagat kommissionen och avstått från att utöva våra egna företrädesrätter. Denna dag är en sorgens dag för Europeiska unionens institutioner.

Giansily
Herr ordförande! Jag röstade inte för misstroendevotum, i motsats till den stora majoriteten fransmän i min grupp. Detta förslag till misstroendevotum föreföll syfta till att avbryta processen med att vägra bevilja ansvarsfrihet, när det inlämnades av Green. Hon lekte med elden och den politiska kupp hon byggt upp avslöjades skickligt av Fabre-Aubrespy. Jag är för gammal för den här sortens lekar, och de roar mig inte längre. Det är anledningen till att jag inte deltog i manövern i de Villiers anda, vilken mer dikterades av att säga nej till Europa än av något annat.
Två veckor efter eurons införande förtjänade kammaren och vårt Europa något bättre. Kommissionen är inte befriad från sina skyldigheter mot oss när nu det fortsatta förfarandet för ansvarsfrihet är en prioritet för kommissionen. Det är anledningen till att jag vill träffa kommissionen i mars, och jag hoppas att den då kommer att kunna svara på de som frågor vi har ställt.

Wolf
Herr ordförande! Kära kolleger! Jag är inte någon dålig förlorare om jag konstaterar att det har gjorts ett självmål här. Alla svårigheter och hela den röra som har framkommit under ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 skulle röjas bort genom en förtroendeomröstning. Det har inte blivit någon sådan förtroendeomröstning. Jag anser också att comité des sages är en dålig protes. Nu måste vi utnyttja tiden väl för att denna kommission - vilken det redan talas om ute i korridorerna som dead man walking - åtminstone skall vidta det som är nödvändigt för att det som Martens högtidligt lovat skall bli möjligt, nämligen att det blir slut på byråkrati och teknokrati.
Hade parlamentet inte uttalat sitt misstroende med så stor majoritet skulle kommissionen ha lutat sig tillbaka och sagt: Nåja, en storm i ett vattenglas. Jag är av den anledningen nöjd - och jag övervägde länge vad jag skulle göra - att jag deltog i initiativet och att vi faktiskt har ett verkligt misstroende uppe till omröstning. Jag vill ännu en gång betona - Berthu kan tolka mig som han vill - att det vid det här initiativet handlade om att vi måste få en stark kommission och en verklig parlamentarism i Europa samt att vi på europeisk nivå inte längre får försöka dölja brister med teknokratiska och byråkratiska processer och bristande öppenhet. Ty bristande öppenhet är verkligen en kardinalsynd, även om vi för den skull inte får hantera nepotism, misskötsel och oegentligheter på ett nonchalant sätt.

Konrad
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Hur ser situationen ut? 232 kolleger har röstat för misstroendevotum och 27 har avstått. I princip har 260 ledamöter av kammaren dragit tillbaka sitt stöd för kommissionen. Man måste slå fast det nu. Det är det som är budskapet!
Jag har ingen som helst förståelse för att diskussionen under samråden genom Santers uttalanden har glidit över till att handla om en reform av förvaltningsstrukturen, en minskning av kanslierna och en organisationsreform.
I första hand är det fråga om två kommissonärers personliga misslyckanden, det gäller Cresson och Marín. Ena gången rör det sig om nepotism, andra gången om bristande ansvarstagande. Det var just det som fick mig och många andra att inte vilja bevilja förtroende.
Jag frågar mig vad som skall göras nu? Kommissionen måste ta till sig omröstningsresultatet. Jag kan inte föreställa mig hur man skulle kunna gå vidare som om ingenting hade hänt. Det gläder mig att CDU/CSU-gruppen i Europaparlamentet samfällt röstat för misstroendevotum. Den socialdemokratiska gruppen vill dölja vad kommissionen har gjort. Jag vill ännu en gång uttryckligen framhålla och kritisera det.
Ett bestående resultat har dock detta votum fört med sig, nämligen att förhållandet mellan institutionerna har ändrats. Om man mitt i all besvikelse över att det inte blev någon majoritet för misstroendevotumet konstaterar detta kan man säga att CDU/CSU-ledamöterna i parlamentet ändå gjort det som var riktigt.

Breyer
Herr ordförande! Kära kolleger! Som medundertecknare av förslaget om misstroende har jag givetvis röstat för det; jag menar att det stora antalet ledamöter som stött förslaget - det var ungefär 40 procent - tydligt visar att kommissionen inte längre har någon bred majoritet bakom sig. Kommissionen går skadskjuten ut ur denna debatt, den är politiskt död. Det stora antalet förespråkare för misstroendevotum väger ännu tyngre om man betänker att det faktiskt förelåg en stor koalition mellan majoritetsgrupperna. Om man dessutom betänker att antalet förespråkare av misstroendevotumet i galna ko-förslaget om misstroende så gott som har fördubblats kan man nästan tala om en uppluckring av förtroendet för Europeiska kommissionen.
Det var ett ansträngande steg i Europaparlamentet - vi tog ett första hopp som tiger och landade tyvärr som sängmatta - ty beklagligt nog har Europaparlamentet frånhänt sig sina kontrollrättigheter till en s.k. expertkommitté och därigenom omyndigförklarat sig själv. Förhoppningsvis kommer detta inte att medföra en förlust i trovärdighet för Europaparlamentet; framför allt beklagar jag de stora majoritetsgruppernas taktiserande. Förvisso var stödet för misstroendevotum brett, dock här handlar det inte om att företa någon ingående undersökning om vad som skall hända med de vises råd, utan man hade i dag bort dra politiska konsekvenser av det hela. Jag är följaktligen såsom undertecknare nöjd med resultatet av misstroendevotumet eftersom det innebar en riktig minnesbeta för kommissionen.

Cardona
1. Min röst kan inte förstås, eftersom detta inte är vad den betyder, som en röst av förtroende för kommissionen. Förslaget som vi skall rösta om är inte ett förslag om förtroende, också för att det inte kan vara det enligt arbetsordningen.
2.Hela denna process från dess inledning förra sammanträdesperioden fram till i dag har varit otydlig, och jag anser det vara av elementär rättvisa att nu lägga ansvaret på PSE och dess ordförande för den situation som har uppstått och som inte på något sätt gagnar Europeiska unionen och dess institutioner.3.Skäl som också inom Europeiska unionen kan väckas som skäl för ett land och för rena nationella intressen utgör på samma sätt - och utan omsvep - ett motiv för min röst. Jag anser att denna process i Dantes anda med otydliga avsikter döljer manövrer som i viss mån har oanständiga skäl som man säkerligen inte kan medge. Det är nödvändigt att vara medveten om att det i detta ögonblick pågår viktiga förhandlingar om främst Agenda 2000 och struktur- och sammanhållningsfonderna, i vilka de fattigaste länderna, bland andra Portugal, är indragna.Jag anser emellertid att de är min plikt att instämma i tanken om att denna kommission inte har uppfyllt, som jag ser det, den roll som tilldelats den, framför allt vad gäller bristen på öppenhet och den totala nonchalansen av principen om god förvaltning, för att inte nämna bland annat fallen med bedrägerimisstankarna och det olyckligtvis berömda fallet med BSE.
Dessa är alltså tillsammans de skäl som gör att jag röstar emot detta förslag till misstroendevotum, en röst som inte innebär - jag upprepar det - en röst för förtroende för kommissionen.

Blot
Herr ordförande, kära kolleger! Vi inom nationella fronten röstar för misstroendevotum mot Europeiska kommissionen på grund av de oriktigheter i förvaltningen som den anklagats för av parlamentet, som den föraktar. Jag skall ändå tillägga att jag undertecknat detta förslag till misstroendevotum, liksom Mégret och Le Gallou, på en uttrycklig begäran från Fabre-Aubrespy, och att han sedan föredrog att ta bort våra namnunderskrifter utan att tillfråga oss, vilket jag offentligt beklagar.
Jag konstaterar också att kristdemokraterna i PPE och deras allierade tillsammans med socialisterna utgör ett verkligt block som stöder kommissionen gentemot allt. Denna chockerande allians av dem som utger sig för att stå till höger och dem som säger sig stå till vänster ger kommissionen en principiell majoritet, det vet vi. Enligt min uppfattning är det ett misslyckande för demokratin. Europa visar sig från sin rätta sida: det är en teknokratisk och oligarkisk organisation.
I detta Europa misstros medborgarnas, och därmed skattebetalarnas, intressen. Genom att inte rösta för misstroende mot kommissionen anser jag att en majoritet av parlamentet slutligen har valt att rösta för misstroende mot folken, bl.a. det franska folket. Det beklagar jag naturligtvis.

Girão Pereira
Detta förslag till misstroendevotum kommer direkt av, och är ett omedelbart resultat av, parlamentets vägran att bevilja ansvarsfrihet för 1996. Då parlamentet beslutade att återförvisa hela frågan till behörigt utskott, anser jag det för tidigt att presentera ett misstroende.
Dessutom observerar jag att kommissionen presenterar en plan på utsatt tid för att angripa bedrägeriproblemet genom ett samarbete med parlamentet. Jag skulle dessutom inte kunna rösta enligt resolutionsförslagen som gick i den riktningen, då jag inte håller med om de individuella anklagelserna mot vissa kommissionärer utan att deras skuld har undersökts grundligt.
Slutligen befinner sig Europa i en enormt viktig etapp. Efter införandet av euron, har vi utmaningarna från Agenda 2000, reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, utvidgningen samt strukturfonderna, vilka är av oerhörd vikt, särskilt för sammanhållningsländerna.
För att inte påverka allvaret och stabiliteten och undvika en institutionell kris, röstade jag emot förslaget om misstroendevotum.

Fayot
Europaparlamentets socialistiska ledamöter från Luxemburg stödde kommissionen, men uttryckte samtidigt sin kritik och sin allvarliga oro när det gäller förvaltningen av ett antal ekonomiska och administrativa ärenden.
Det är anledningen till att vi välkomnade den plan i åtta punkter som ordförande Santer lade fram i måndags för parlamentet. Åtgärderna för ekonomisk och administrativ sanering som förespråkades i den socialistiska resolutionen är helt i linje med kommissionsordförandens plan.
Det är anledningen till att vi tydligt och bestämt förkastat misstroendet mot kommissionen, för att styrka den i sitt mandat. Om man vill att kommissionen skall förbättra sin förvaltning måste man ge den tid till det.
I motsats till andra, som utnyttjat omröstningen om ansvarsfriheten för att försvaga kommissionen, har socialisterna alltid betonat att det krävs en kommission som är fortsatt stark och operativ ända till mandatperiodens slut.
Det socialistiska förslaget till misstroendevotum var ett förslag till att stärka kommissionen. Ordförande Santer bad själv om det inför omröstningen om ansvarsfriheten, i december, för att klargöra förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen. Utan detta politiska initiativ från socialisterna skulle de åtgärder som Jacques Santer har lagt fram aldrig ha sett dagens ljus.
Debatterna kring detta förslag visade också på en koalition inom parlamentet som var fientligt inställd till en stark kommission.
Denna brokiga koalition går från CDU och det bayerska CSU (vars vice ordförande undertecknat förslaget till misstroendevotum från högern, som är negativ till Maastricht) till de gröna och extremhögern, via liberalerna. Den vill till varje pris, ett halvår före valet, dra nytta av en häxjakt utan like som drabbar ordförande Santer själv med de mest otroliga anklagelser.
Denna oansvariga koalition har skadat inte bara kommissionens prestige utan Europeiska unionen själv, genom att vara så envis mot en kommission vars politiska resultat definitivt är positivt, när nu euron införts.

Alavanos
En röst för misstroende för kommissionen är en politisk röst mot bristande öppenhet, mot misshushållning, byråkrati och demokratiskt underskott, mot förakt för medborgarna i Europeiska unionen och mot de företag och rådgivare som parasiterar på gemenskapsbudgeten, vilken har beskattningen av de europeiska medborgarna som källa. Det är en politisk röst för ett starkt parlament i Europeiska unionen, som kan göra effektiva och vågade ingripanden.
Denna röst innebär inte ett bristande förtroende för alla de enskilda kommissionärerna. Jag måste taga tillfället i akt att uttrycka mitt förtroende för den grekiske kommissionären Christos Papoutsis, som åtog sig ansvaret för områden som turism och kärnenergi, på vilka det tidigare har förekommit stora problem med skandaler och misshushållning.

Féret
Jag röstar för förslaget till misstroendevotum mot kommissionen, därför att jag, till att börja med, anser att om man inte gör det innebär det att man ger den förtroende, vilket skulle vara otänkbart, med tanke på de graverande oriktigheter, bedrägerier och bristande funktioner som uppdagats inom olika politiska områden som kommissionen förvaltar.
Om man inte accepterar den socialistiska textens fälla, som inte syftar till mindre än att rentvå kommissionen från dess allvarliga fel och säkerställa att kommissionen sitter kvar, tror jag att man utan att tveka måste ställa kommissionen inför sitt politiska ansvar, som den hittills alltid skickligt har undgått.
Att rösta för förslaget till misstroendevotum är detsamma som att försvara parlamentets anseende, särskilt som parlamentet behandlas så föraktfullt av kommissionen som hellre lämnar information till pressen än till Europaparlamentets utskott.
Att rösta för misstroendevotum är detsamma som att försvara medborgarnas och de europeiska väljarnas intressen, vars pengar har förskingrats och slösats bort av en stum och hemlig teknokratisk institution, som hittills inte varit kapabel att fullgöra sina skyldigheter.
Det är mycket som står på spel. Det är i mina ögon avgörande för att förtydliga debatten.

Anttila, Ryynänen och Virrankoski
Vi undertecknade röstade emot det misstroendevotum som har föreslagits mot kommissionen, eftersom man inte har bevisat att kommissionen i sin ämbetsutövning skulle ha gjort sig skyldig till en sådan gärning varför den borde avsättas, även om det finns skäl för anmärkningar mot förvaltningen.
Det ligger i Finlands intresse att ha en handlingskraftig kommission som skall balansera de stora medlemsländernas makt i förhållande till de små i Agenda 2000-förhandlingar som ligger på upploppet, och där vårt land har viktiga nationella intressen att bevaka.
Vi anser det dock nödvändigt att kommissionen enligt parlamentets krav skall vidta åtgärder för att förbättra den ekonomiska förvaltningen och klargöra de enskilda kommissionärernas ansvarsfördelning. Oklarheterna och oegentligheterna skall utredas och de berörda personerna skall ställas till ansvar.

Grosch
Den information som har överlämnats till parlamentet de senaste veckorna, särskilt till budgetkontrollutskottet, hindrar mig från att bibehålla förtroendet för vissa kommissionärers politiska förvaltning. Parlamentet har försvagats genom att överlåta sin kontroll av kommissionen till en rådgivande kommitté.
Jag avstod från att rösta i förtroendeomröstningen mot hela kommissionen, eftersom jag inte kan döma en hel institution för hur några få har agerat. Jag vill heller inte låna mig till vissa gruppers politiska spel, ett spel som mer dikteras av röstfångarintressen i deras respektive regioner, än av en objektiv bedömning av situationen.
Om varje kris innebär en möjlighet till förnyelse, kan vi genom vår inställning tvinga kommissionen att sätta stopp för viss förskingring av allmänna medel och den överdrivna byråkratin.

Bonde, Krarup och Sandbæk
Junirörelsen och Folkrörelsen har ensamma röstat för att nämna namnen på enskilda kommissionärer, eftersom Europaparlamentets största grupp har meddelat att de bara kommer att rösta för sitt eget misstroendevotum om det finns en majoritet i parlamentet som vill kritisera en namngiven kommissionär.
Det är skillnad på skuld och ansvar. Man kan ha ansvar - utan att vara skyldig. Junirörelsen och Folkrörelsen tar inte ställning till vem som är skyldig. Den saken överlåter vi till tjänstemännen och domstolen. Vi röstar för misstroendevotum för kommissionen som kollegium, eftersom kommissionen bär ansvaret för att så mycket har gått snett, och kommer att fortsätta gå snett. Om inte den politiska ledningen tar ansvar, så finns det inget ansvar. EU: s budget är dessutom rena " självbetjäningen" .
Huvudproblemet är att Santer och hans kolleger inte leder, utan låter sig ledas in i bedrägeri och korruption. Santer är fånge i sitt eget fort. Personalkommissionären är fånge. Personaldirektören är fånge. Bara ett misstroendevotum kan släppa fångarna fria och skapa en ny kultur med öppenhet, närhet och demokrati, i stället för slutenhet, arrogans och byråkrati. Santer reagerade resolut när han inte skulle göra det, men han var inte resolut när han skulle vara det. Han avskedade en tjänsteman för att denne gett ett dokument till en folkvald. Han borde i stället avskeda den som inte ger de folkvalda vad de vill ha. Junirörelsen och Folkrörelsen vill därför också avskeda Santers kommission i dag.

Lannoye
De senaste månadernas händelser, vilka har lett till att Europaparlamentet inte har beviljat kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1996, har tydligt visat en allmän brist på stramhet när det gäller förvaltning och uppföljning av en rad av gemenskapens initiativ och program.
Denna brist på stramhet, som leder till slöseri och skadar Europeiska unionens intressen och ansikte utåt, är bara den en anledning till att visa sin misstro mot kommissionen.
Men till detta kommer också kommissionens förvaltning av den konflikt som ställer den mot Europaparlamentet, och som är politiskt oacceptabel: vägran att överlämna dokument, politikerjargong, t.o.m. arrogans, som tyder på en kultur av straffrihet som man ser överallt hos kommissionen.
Kommissionens upprepade tal om öppenhet och viljan till " ärligt samarbete" med parlamentet kamouflerar en allestädes närvarande verklighet. Öppenheten gäller oftast bara fakta som redan till stor del är kända och de ärenden som parlamentet fått slita loss information om. Samarbetet är enbart retoriskt och det antal av parlamentets resolutioner som lämnas utan hänseende, även när de godkänns med stor majoritet i omröstningen, kan inte längre räknas. Det förekommer dessutom ofta att parlamentet åsidosätts när det gäller brännande frågor (transatlantiska relationer, handelsavtal...).
Vissa vill hävda att kommissionen är effektiv i sin roll som drivande för Europeiska unionen och väktare av fördragen. Den nuvarande kommissionen visar prov på en varierande stramhet: pedantisk, på grund av Van Miert, i fråga om statligt stöd och misstankarna om snedvridning av konkurrensen, men den visar sig mer reserverad, om inte stum, när det gäller att ifrågasätta vissa medlemsstater. Den brittiska regeringens attityd när det gäller operationen " Ökenräv" är därför ett brott mot artikel J i fördraget, och när det gäller " Echelon" -ärendet vägrar kommissionen helt enkelt att svara.
De nuvarande bristerna när det gäller förvaltning, öppenhet, konsekvens och politiskt initiativ är av strukturell art - det är kommissionen i dess helhet det gäller och inte bara en eller annan kommissionär.
De som talar om politiskt tomrum vid misstroendevotum misstar sig. Det föreligger visserligen en politisk kris, men det är en nyttig kris. Det är en illusion att tro att kommissionens roll, när det gäller de olika utmaningar som unionen ställs inför (reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna, finansiering av unionen, utvidgning) fortfarande kan vara viktig med den nuvarande laguppställningen. Santers kommission var redan från början politiskt svag, och den har nu förlorat sin trovärdighet och sin auktoritet!
Den största tjänst den kan göra Europeiska unionen är att avgå.
Europaparlamentet har möjlighet att ge en stark signal till den europeiska opinionen genom att rösta för misstroendevotum mot kommissionen: Det är dags att konstatera att de europeiska institutionerna har ett föråldrat sätt att fungera och det är dags att göra de europeiska institutionerna mer effektiva och framförallt mer demokratiska, och det gäller särskilt kommissionen vars hybridställning bör ses över.
Ett misstroende mot kommissionen är inget svar i sig, men det är ett nödvändigt villkor för förändring.

Cars
Jag röstade för misstroende därför att ordföranden Santer genom sitt agerande har undergrävt förtroendet för kommissionen i sådan grad att den - helt oberoende av parlamentets beslut i dag - har gjort sig politiskt omöjlig. Den är ur stånd att handla med den styrka som krävs i de viktiga frågor som nu står på Europas agenda.
Som liberal och hängiven Europavän ville jag med min röst medverka till att återställa de europeiska medborgarnas förtroende för EU: s institutioner och för Europatanken. Mitt ställningstagande innebär inte att jag förnekar att kommissionen i många avseenden har gjort ett gott arbete och att det stora flertalet av kommissionärerna är dugande personer som förtjänar respekt. Därför är det också min förhoppning att flertalet kommissionärer skulle ges möjligheten att fullfölja sina uppdrag genom att återinsättas i sina ämbeten.
Min förhoppning är således att kommissionens ordförande Santer snarast kommer att ersättas av en person som kan återställa förtroendet för kommissionen och för unionen och Europasamarbetet i dess helhet.

Ford
På EPLP: s och dess ledare Alan Donellys vägnar, så tvekar vi inte det minsta att i dag rösta emot Fabre-Aubrespys misstroendevotum mot Europeiska kommissionen. Santer har sent konstaterat att kommissionens funktionssätt kräver en drastisk översyn om det skall bli ett slut på det system som har möjliggjort bedrägeri, nepotism och korruption inom gemenskapens institutioner.
Vi har också ett löfte från kommissionens ordförande att anklagelserna mot entreprenörer, tjänstemän och kommissionärer skall undersökas grundligt och får en korrekt rättslig behandling. Det skulle i dag ha varit fullständigt fel av parlamentet att agera domare, jury och verkställande organ före dess man har sett resultatet av nämnda undersökningar.
Detta är, trots allt, början och inte slutet på processen. Om kommissionens utlovade reformer inte blir verklighet, och om inte rapporten från de vises kommitté följs till punkt och pricka, meddelar vi härmed att vårt kritiska stöd i dag inte kan tas för givet framöver. Denna omröstning har mer karaktären av en sista varning än av misstroende.

Graenitz
Jag röstade emot förslaget om misstroende, eftersom jag tror att mitt mål med en effektivare europeisk förvaltning och den därmed sammanhängande låga kostnaden bara kan uppnås om alla europeiska institutioner på den europeiska nivån gemensamt utvecklar en ny europeisk förvaltningsstruktur.

Ilaskivi, Matikainen-Kallström och Otila
Undertecknade Europaparlamentets samlingspartistiska ledamöter anser att parlamentets misstroendevotum emot kommissionen samtidigt skulle ha lamslagit arbetsmöjligheterna under Finlands kommande ordförandeskap i EU. Misstroendevotumet skulle ha lett till en verksamhet med hjälp av en provisoriskt utnämnd kommission under dess återstående mandatperiod, dvs. till slutet av detta år, vilket även skulle haft omedelbara negativa konsekvenser för Finlands ordförandeskap som skall börja i sommar.
Det finns emellertid skäl att betona att de bedrägerimisstankar, oegentligheter och administrativa missförhållanden som uppdagats inom kommissionen ger anledning till berättigad och stark kritik. Trots att försummelserna har varit många har kommissionens ingripanden varit mycket håglösa och överslätande. I ljuset av uppdagade fakta kunde vi således inte heller uttrycka fullt förtroende för kommissionens sätt att sköta sitt viktiga arbete och ta sitt stora ansvar.
På grundval av ovanstående ansåg vi att det bästa alternativet var att rösta blankt i själva misstroendeomröstningen. Samtidigt hoppas vi att kommissionens ledamöter Cresson och Marin drar sina slutsatser av den uppkomna situationen och avgår självmant. Vi betonar också att unionens grundfördrag inte ger parlamentet möjlighet att rösta om förtroendet för en enskild ledamot av kommissionen.

Lambrias
Det var ansvarskänslan som tog överhanden hos de grekiska ledamöter i parlamentets PPE-grupp som röstade emot det förslag om misstroende som återstod sedan PSE-gruppen hade dragit tillbaka sitt förslag, som hade lagts fram i ett dödfött försök att imponera på den allmänna opinionen.
Inte under några omständigheter - speciellt inte parallellt med att euron förväntansfullt införs, den historiskt nödvändiga utvidgningsprocessen intensifieras, samt behovet av att driva på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) framkommer - kan ett framkallande av institutionell kris på konstgjord väg eller en försvagning av kommissionen tillåtas.
Endast de som vägrar att inse att de människor som vi företräder inte gör åtskillnad mellan de institutionella organen kan glädja sig om något av dessa får sin auktoritet befläckad. Det är bilden av Europa som helhet som befläckas om - utan undersökningar och fakta - högt ansedda ledamöters goda namn smutskastas och molnet av skandaler får lägga sig över viktiga funktioner.
Med övertygelsen om att detta moln inom en definierad tidsrymd kommer att upplösas, vilket kommissionsordföranden också har lovat att bidra till, är en röst emot misstroende en röst som stärker och befäster den kontroll som Europaparlamentet bör utöva.

Lindqvist och Olsson (ELDR)
Vi har stött den liberala gruppens förslag om ett individuellt ansvar för kommissionärerna med krav på avgång för kommissionärerna Marín och Cresson. De enskilda kommissionärerna har emellertid dolt sig bakom kommissionen som helhet, varvid något ansvar för dessa inte har kunnat utkrävas.
Kommissionens ordförande Santer har inte visat förståelse för den kritik som har förts fram. Kommissionen har därmed i sin helhet tagit över ansvaret för den samlade kritik som har riktats mot kommissionen från revisionsrätten, parlamentets budgetkontrollutskott och en stor grupp parlamentariker.
Vi har därför röstat ja i omröstningen om misstroende mot kommissionen. De brister och missförhållanden som har uppdagats nu rättas till i allas intresse.

Mann, Thomas
På grund av två enskilda kommissionärers felaktiga, inkompetenta och skandalösa sätt att bedriva sitt ämbete har jag just stött förslaget om misstroendevotum emot EG-kommissionen.
Det var kommissionen själv som gav saken orimligt stora proportioner genom att kalla det nekande av ansvarsfrihet för 1996 års budget, som parlamentet med majoritet beslutade om i december 1998, för " förtroendekris" . I hopp om att uppnå en förtroendeförklaring till följd av ett icke tillräckligt stort antal röster anmälde ordföranden för den socialistiska gruppen, Pauline Green, under dåvarande omröstning ett misstroendevotum. Hennes lätt genomskådade taktiserande inklusive dagens teatraliska tillbakadragande av votumet kommer att finnas med i diskussionen under kommande kampanj till Europavalen.
De båda berörda socialistiska kommissionärerna Cresson och Marín har inte tillmötesgått det krav på att avgå från sina ämbeten som Europeiska folkpartiets grupp med en tydlig majoritet beslutat om, och som den tyska gruppen kristdemokrater enhälligt har stött. Därmed är förtroendet för nuvarande kommission på lång tid stört, vilket visas genom omröstningsresultatet 232 mot 293.
Edith Cresson bär ansvaret för en usel ledning av Leonardo, olämpligt handhavande av pengar, nepotism samt avsevärda oklarheter vid utdelandet av uppdrag till externa rådgivare. Inte heller Manuel Marín har inte företett några bevis för att han hanterat pengar sparsamt, använt dem på ett effektivt sätt och kontrollerat dem enligt ordningen. Ingen av dessa har hittills velat ta sitt fulla ansvar. Cresson uppvisade dessutom i förra veckan på nytt flera bevis på sin missaktning för Europaparlamentet. Hennes försök att bagatellisera anklagelser om bedrägeri och framställa sig som " offer" för " sammansvärjningar" från tysk sida är skrattretande.
Kommissionen har haft tillräckliga möjligheter att ta itu med problemen i grunden och avskaffa dem, för Europaparlamentet beslutade i mars 1998 att skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet. Hittills har man inte kunnat iaktta några åtgärder för att rätta till de avsevärda bristerna i det sätt på vilket externa politikområden som Echo, Med, Phare och Tacis bedrivs; det gäller även misstanken om korruption hos tjänstemän. Det finns inte några begripliga och relevanta listor över samtliga interna undersökningar som har vidtagits för att verksamt bekämpa eventuella bedrägerier; Europaparlamentets demokratiska kontroll har förhindrats genom att dokument inte gjorts tillgängliga, censurerats eller förfalskats.
I dagens omröstning röstade jag också mot det " de vises råd" som kommissionens ordförande har föreslagit i sitt åttapunkters program. Vi behöver inget ytterligare undersökningsorgan med extern personal som hur som helst inte kan utföra detta arbete inom några veckors tid. Jag beklagar detta majoritetsbeslut; det liknar en omyndighetsförklaring av sig själv från Europaparlamentets sida. Det finns vid sidan av revisionsrätten ytterligare ett funktionsdugligt kontrollorgan - Europaparlamentets ansvariga budgetkontrollutskott. Det organet är det lämpliga för finansiella undersökningar.
Jag är för en stark europeisk kommission. Den kan dock först bli prestations- och handlingsduglig när den är " ren" . Det hade varit i dess eget intresse att åtgärda missförhållanden, avsätta korrupta tjänstemän och skydda de medarbetare som arbetar kompetent, samvetsgrant och tillförlitligt. Kommissionen måste reformera sig inifrån genom att ta fram en kod för hur höga tjänstemän skall utnämnas samt anta tjänstemannaföreskrifter. Tiden av beskyddande av vänner och döljande bakom ett kollektiv måste få ett slut. Varje ledamot av kommissionen måste vara beredd att personligen stå upp för sitt ansvarsområde. Medborgarna har rätt till ett öppet, rättvist och pålitligt Europa som noggrannt hanterar de medel som det har anförtrotts. De har också rätt till tjänstemän som utför sina kontrolluppgifter utan partitaktiska hänsyn.

Martin, David
Jag menar att den europeiske skattebetalarens intressen inte bäst tas till vara genom att sparka kommissionen, utan genom att åstadkomma seriösa och meningsfulla reformer rörande kommissionens finansiella och personalmässiga förvaltning.
Anklagelserna är allvarliga: finansiella oegentligheter, främjande av släkt och vänner och till och med bedrägeri inom kommissionens innersta krets.
Under dessa förhållanden måste parlamentet blottlägga sanningen, se till att mekanismer träder i kraft för att komma till rätta med situationen och kräva att alla som har sysslat med brottslig verksamhet ställs inför rätta.
Den storslagna gest som resulterar i att man sparkar hela kommissionen, kommer inte att se till att vi uppnår dessa mål.
Socialdemokraternas förslag att inrätta en kommitté av oberoende experter för att granska hur kommissionen upptäcker och tar itu med bedrägeri, dålig förvaltning och nepotism tillhandahåller en plattform för att utrota denna oacceptabla praxis.
Vi välkomnar kommissionsordförandens sena förståelse för hur allvarlig och utbredd den dåliga finansiella förvaltningen inom hans förvaltning är.
Om parlamentet och kommissionen samarbetar, kan man göra verkliga framsteg när det gäller att " rensa upp" inom kommissionen. Om detta inte sker kommer kommissionärskollegiet inte längre att erhålla mitt stöd.

Martinez
Den som inte straffas när det gäller stora frågor gör det när det gäller små frågor.
Mellan 1989 och 1992 lät Europeiska kommissionen glatt Förenade kungariket förgifta miljontals kor. 146 000 brittiska kor slaktades utan att Bryssel blinkade. Smittat köttmjöl fortsätter att användas. Och Europeiska kommissionen säger fortfarande ingenting. Flera tiotal fall av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom har konstaterats och drabbar unga européer, eftersom galna kosjukan eventuellt har överförts till människan. I vilket fall som helst har man medvetet tagit risken att smitta miljontals människor. Det var vad Europeiska kommissionen gjorde. Det var kommissionen som tog denna hälsorisk. Det finns ingen anledning att skräda orden: kommissionen hade i detta sammanhang en mer än vårdslös attityd, en oansvarig attityd och brottslig attityd.
Men parlamentet straffade inte kommissionen. Förslaget till misstroendevotum av den 20 februari 1997 om galna kosjukan röstades inte igenom.
Under 1992 överskred Europeiska kommissionen också sina befogenheter och tvekade inte att underteckna Blair House-avtalet med Förenta staterna, ett avtal som offrade Europas och våra jordbrukares intressen. Inte heller då vidtogs några åtgärder.
Och även när det gäller bananerna från Centralamerika bjöd kommissionen i Bryssel, på eget initiativ, på 12 miljarder i tullavgifter per år, till förmån för tre amerikanska multinationella företag: Chiquita, Dole och Del Monte.
Inte ett enda förslag till misstroendevotum lämnades in, man var inte ens indignerad. När det däremot gäller 3, 9 miljoner francs i form av humanitärt bistånd på Balkan och två av Edith Cressons vänner, som har inhysts på hennes kontor, visar kommissionen äntligen sitt ogillande.
Europa är ett system där förgiftade kor lämnar en iskall och där en present på 12 miljarder francs lämnar en oberörd, men där ett stilla bedrägeri från en traditionell socialist, socialismens goda kleptomanvanor från 80-talet, ger reaktioner som den här gången är våldsamma.
Det bekräftar principen att den som inte straffas för de stora frågorna gör det för de små. Men bättre sent än aldrig.
Al Capone dömdes när allt kommer omkring bara för skattebedrägeri, och klarade sig undan straff för grövre brott, överfall, rån och omfattande plundring.

McCarthy
Dagens beslut är en vattendelare när det gäller reformen av Europeiska kommissionen.
Det var nödvändigt att hota kommissionen med sparken för att se till att parlamentets krav på större kontroll över budgetprocessen och den finansiella förvaltningen uppfylldes, och att tvinga kommissionen att göra en grundlig granskning av dess förvaltning av skattebetalarnas pengar. Man kan inte tolerera någon form av bedrägeri, korruption eller finansiella oegentligheter inom kommissionen.
Ordförande Santer har accepterat de reformer som föreslagits av ledaren för EPLP, Alan Donelly. Dessa innebär i synnerhet att en grupp sakkunniga som granskar finanserna kommer att se till att det sker en ständig granskning i stället för en granskning i efterhand, vilket gör det möjligt reagera snabbt på alla oegentligheter.
Det kommer att påbörja processen för att återställa allmänhetens förtroende, men vi måste inse, precis som kommissionen, att detta har varit en verklig förtroendekris och att vi måste lägga ned stor möda på att överbrygga förtroendeklyftan.
I egenskap av Labours regionala talesman, är jag förespråkare för att allmän granskning och budgetgranskning blir en stående punkt på utskottet för regionalpolitiks dagordning, och jag ser fram emot att arbeta närmare med kommissionen när det gäller övervakning av regional finansiering, för att på så sätt säkerställa öppenhet och ansvarighet.
Om vi hade röstat för Fabre-Aubrespys misstroendevotum för att sparka kommissionen i dag, vid den kritiska punkt när kommissionen måste kunna fatta viktiga beslut om Agenda 2000 och reformeringen av regionalstödet, hade detta kunnat resultera i att denna beslutsprocess blivit förlamad. Detta skulle ha äventyrat tidtabellerna och lett till möjliga fördröjningar för framtida EU-program. Det skulle vara oansvarigt att göra så att våra behövande regioner i Förenade kungariket svävar i ovisshet vad gäller framtida bidrag. Våra krav har tillgodosetts, och det är nu vår skyldighet att se till att kommissionens löften och retorik leder till praktisk handling. Jag betonar att detta bara är början på en strängare och mer rigorös finanskontroll och ansvarighet.

Moreau
Dagens omröstning innebär ett politiskt förnekande av kommissionen utan motstycke, även om ingen majoritet för misstroendevotum har uppnåtts, det fattades bara några tiotals röster för övrigt. Det är första gången som ett misstroendevotum ger ett sådant röstresultat.
Trots olika manövrar från Europaparlamentets två största grupper, som motsätter sig vare form av misstroende, var det 232 ledamöter (av 552 närvarande), som röstade för misstroendevotum, däribland samtliga kommunistiska ledamöter och ett franskt valförbund samt större delen av gruppen GUE/NGL.
Detta är ett tecken på det stora missnöje som breder ut sig inom unionen, när det gäller kommissionens ultraliberala urval, överdrivna roll och arroganta tillämpningar.
GUE/NGL-gruppen ville också omintetgöra högerns manövrar när de ville undanta kommissionen från dess ansvar, och endast anklaga två socialistiska kommissionärer. Utifrån denna nya verklighet kommer vi för vår del att fortsätta att verka för en framstegsvänlig nyorientering av den europeiska integrationen och för öppenhet och demokratisering av institutionerna.

Ojala
Vid dagens omröstning om misstroende mot Europeiska kommissionen röstade jag för förtroende för kommissionen.
Jag motiverar mitt beslut med hänsynstagande till Europeiska unionens helhetsintresse. Den uppkomna misstroendesituationen förbättras inte genom att avsätta kommissionen. Avsättning av kommissionen skulle försätta EU i ett handlingsförlamat tillstånd, vilket vi med tanke på lösningen av den närmaste framtidens stora politiska frågor inte har råd med.
Europaparlamentets budgetkontrollutskott måste kunna slutföra sin utredning om bedrägerimisstankarna mot kommissionen i samband med frågan om ansvarsfrihet för år 1996. Det är viktigt att detta sker fram till mitten av mars i år under den nuvarande kommissionens och detta parlaments mandatperiod.
Dessutom måste man bygga en förtroendepakt mellan EU: s institutioner - ministerrådet, kommissionen och parlamentet - såsom EU: s nuvarande ordförandeland Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder har föreslagit. En förtroendepakt måste åstadkommas så skyndsamt som möjligt för att fel som uppstått under den här slarvigt skötta processen skall kunna åtgärdas.
Eftersom det finns klara bevis och grund för att misstänka kommissionen för dålig skötsel av förvaltningen måste man dessutom tillsätta ett oberoende undersökningsorgan som skall utreda alla misstankar mot kommissionen. Upptäcker man vid utredningen allvarliga oegentligheter eller brott måste de skyldiga vederbörligen straffas.
Över huvud taget visar den här förtroendekrisen att det finns allvarlig friktion mellan EU: s olika institutioner och den återspeglar mera djupgående problem som är förknippade med maktbalansen mellan institutionerna. Man måste i framtiden utöka öppenheten i EU: s och dess olika institutioners verksamhet om man skall kunna undvika upprepning av dylika trista processer.

Pailler
Om jag i dag röstar för misstroende mot kommissionen, såsom jag tidigare har gjort i samband med BSE-krisen, är det för att uttrycka en exakt politisk ståndpunkt utan att blanda in någon misskreditering av den ena eller den andra kommissionären, vilket inte är vårt ansvar.
Jag skulle nästan vara beredd att dra mig ur den här debatten på grund av envisheten att anklaga den ena eller den andra kommissionären, men det politiska ansvaret kräver en tydlig ståndpunkt.
Kommissionen har vid tre tillfällen visat att den är oförmögen att öppet och i de europeiska medborgarnas intresse förvalta så viktiga och sinsemellan olika ärenden som BSE (folkhälsa), internationella förbindelser (GATT-, NTM- MAI- och PET-avtalen) eller budgeten (vid flera tillfällen).
Jag tycker det är ologiskt och farligt för den europeiska integrationens framtid att ge fortsatt förtroende till en kommission som varje dag är arrogant, men som ber om ursäkt och lovar förändringar när det börjar osa katt, utan att någonsin konkretisera sina löften!
Jag vill inte ge politiskt förtroende till en institution som alltför ofta enbart företräder ultraliberalismen, utan hänsyn till de europeiska medborgarnas behov och önskemål.

Palm och Theorin
Parlamentet har en viktig granskande roll över kommissionens arbete. När parlamentet inte beviljar ansvarsfrihet för 1996, bör följdriktigt frågan om misstroende mot kommissionen väckas. Så har också skett.
Den arrogans med vilken kommissionens ordförande har bemött parlamentets kritik är obegriplig och oacceptabel. Att genom avstängning bestraffa en tjänsteman som har försett parlamentet med information om kommissionens ovilja att ta itu med fusk och bedrägeri vittnar inte om den öppenhet som är nödvändig för att man skall vinna Europas medborgares förtroende. Uppgifterna om nepotism förbättrar på intet sätt förtroendet för kommissionen. En oberoende granskning av uppgifterna om bedrägeri, fusk och svågerpolitik är ett måste, och kommissionens arbete behöver ordentligt förbättras. Vi känner egentligen inget förtroende för kommissionens ordförande.
Oavsett utgången av omröstningen om misstroende har kommissionen genom sitt eget agerande politiskt kraftigt försvagats.

Pinel
Genom att förkasta förslaget till misstroendevotum, som lämnats in av 70 ledamöter från alla politiska inriktningar, har Europaparlamentet försvarat Europeiska kommissionens allvarliga bedrägerier och oriktigheter och därmed förlorat all trovärdighet i medborgarnas ögon.
Genom att vilja skydda två socialistiska kommissionärer, fransyskan Edith Cresson och spanjoren Manuel Marín, har det socialistiska partiet, sin vana trogen, gjort sig till de oärligas - eller till och med de maffiabetonades - medbrottsling och ytterligare fjärmat Brysselbyråkraternas knep från nationernas och folkens intressen.
Nationella fronten har enhälligt nu på nytt bekräftat sin uppgift: att försvara fädernesländernas intressen och de europeiska folkens frihet, särskilt fransmännens.

Reding
Jag röstade emot PPE-gruppens resolution och för PSE-gruppens resolution av den enkla anledningen att min politiska grupps resolution skulle ha destabiliserat kommissionen vid ett tillfälle när Europa behöver inte ytterligare svårigheter, utan kraft och mod för att överbrygga svårigheterna.
Jag röstade för den socialistiska resolutionen, eftersom den kräver en undersökningskommission för att snabbt belysa de bedrägerier och ohederliga åtgärder som har genomförts inom kommissionen. I resolutionen återfinns för övrigt de argument som i december gjorde att parlamentet vägrade att bevilja kommissionen ansvarsfrihet.
Ordförande Santer och den allra största delen av hans kommission har mitt fulla förtroende. Jag tvivlar inte på att varningen har gått fram och att parlamentets och revisionsrättens tillrättavisningar kommer att följas av åtgärder. Jacques Santer har lovat att städa i sin kommission, och det är anledningen till att jag har förkastat förslaget till misstroendevotum. Jag vill ge kommissionen möjlighet att rätta till sina misstag, låta de skyldiga ta sitt ansvar och gå stärkta ur krisen.
Genom min röst uttrycker jag mitt förtroende för ordförande Santer och för en uppbyggnad av ett starkt, öppet och demokratiskt Europa, ett Europa som i framtiden kommer att kunna undvika bedrägerier och förskingring av allmänna medel.

Schlechter
Indirekt är det ansvarsfriheten för Santers kommission för år 1996 som är föremål för omröstning; jag kommer att rösta för ansvarsfrihet och således för förtroende för den av Jacques Santer ledda kommissionen.
Också för mig var det ett svårt beslut; revisionsrättens rapport har visat det nonchalanta sätt på vilket enskilda kommissionärer, och vissa av de dem underställda tjänstemännen har bedrivit sitt arbete.
Det är dock inte Jacques Santers fel, som inte ens med den bästa vilja i världen kan lägga sig i sina kommissionärers ansvarsområden.
Man måste dock också säga att Europaparlamentet vid upprepade tillfällen har krävt att de europeiska institutionerna lika väl som de olika nationella instanserna borde hantera de anförtrodda medlen med större omsorg.
Ordföranden för revisionsrätten konstaterar tyvärr återigen att miljardbelopp har försvunnit för gemenskapen under det gångna året för att de enskilda förvaltningarna inte har kunnat samarbeta på ett tillfredsställande sätt.
Men det är inget som kan lastas kommissionen utan i stället de enskilda medlemsstaterna, vilka inte har utrustat sina förvaltningar så att ett bättre fungerande europeiskt samarbete kan uppnås.
Det spelar ingen roll om Europeiska revisionsrätten och Europaparlamentet ständigt trycker på för bättre och snabbare kontroller - den bristande viljan hos medlemsstaterna att göra något åt det är manifest.
Det måste alltså åstadkommas förändringar. Det är inte något som kan ske genom att kommissionen under ledning av Santer avsätts. Säkerligen hade det för sakens skull varit bäst om ett par kommissionärer tagit sitt politiska ansvar, men då de inte gör det måste man finna medel och vägar för framtiden, så att man kan undvika problemet att misstroendevotum leder till att hela kommissionen måste bytas ut.
Parlamentet måste i egenskap av högsta kontrollorgan få rätten att avsätta enskilda kommissionärer och även tjänstemän som inte utför sina åligganden i allmänhetens intresse, och detta t.o.m. då det misshagar enskilda regeringar.
Om detta inte blir fallet i framtiden, så kan jag beklaga varje ordförande för kommissionen, för då kan inget ändras i det aktuella, dåliga systemet. Och detta är läget inför en utvidgning av Europeiska unionen som säkerligen inte kommer att göra det hela lättare.
Europaparlamentet kommer inte att kunna kringgå sin absoluta kontrollfunktion ännu en gång.
I förhoppning om att detta inte kommer att behövas mer i framtiden röstar jag som sagt för ansvarsfrihet för kommissionen under ledning av Jacques Santer.

Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat till förmån för misstroende mot kommissionen. Vi har gjort detta utifrån det ansvar som vi har tagit på oss som företrädare för medborgarna i Sverige och den övriga unionen. Vi har försökt bortse från ovidkommande partitaktiska hänsyn. Vi har avgett våra röster i syfte att hjälpa fram de djupgående reformer som kan skapa en trovärdig och hederlig förvaltning inom unionen.
Den sittande kommissionens trovärdighet är allvarligt skadad. Missförhållandena i den ekonomiska förvaltningen har fått härska alltför länge. Kommissionsordförandens löften om förbättringar, som givits under akut politisk tryck, kan inte väcka vår tilltro. Oförmågan - och i stor utsträckning oviljan - att ta itu med missförhållandena har alltför länge fått råda. Omfattningen av missförhållandena är massivt dokumenterad, främst genom revisionsrättens granskningar och senast i parlamentets betänkande från budgetkontrollutskottet (Böschbetänkandet). Det krävs därför ett paradigmskifte. Vårt ställningstagande utgår från att kommissionen har ett kollektivt ansvar.
Vårt votum får ingen skugga att falla på de många ansvarsmedvetna och hederliga tjänstemän som finns inom kommissionens kansli. Vi uttalar vår solidaritet med Paul van Buitenen, vars handlande är ett bevis härpå.
Vi är emellertid övertygade om att endast en ny kommission kan återupprätta institutionens förtroende och genomföra de strukturella reformer, nya regelsystem och den öppenhet som situationen kräver.

Souchet
För första gången i vårt parlaments historia har ett misstroendevotum emot kommissionen samlat ett antal röster som närmar sig enkel majoritet, och rösterna kommer från samtliga politiska partier och samtliga medlemsstater som finns företrädda i vår kammare. Omfattningen av denna förtroendeomröstning, som samlade 232 röster för det enda riktiga förslaget till misstroendevotum, det som lämnades in på initiativ av Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa, är en stark fingervisning om att våra folk förkastar det sätt på vilket den europeiska integrationen för närvarande fungerar.
De upprepade skandalerna som drar skam över kommissionen inom alla dess områden är ingen tillfällighet: de är resultatet av ett system som medlemsstaterna låtit utvecklas och som strukturellt leder till korruption. Systemet kan betraktas som en verklig avart av demokratin, eftersom det leder till att det ansvar folken har anförtrott de regeringar de valt, i praktiken via kommissionen utövas av underleverantörer som ingen har kontroll över, såsom konsultbyråer, speciella tjänsteföretag, etc.
Ja, vi måste se över de europeiska institutionerna, men göra det djupgående: det är vad vi menar när vi talar om nödvändigheten av att bygga ett " annat Europa" . Vi menar att vi absolut måste få stopp på denna absurda process som för staterna består i att avhända sig befogenheter till en kommission som strävar efter makt så till den grad, att den inte är i stånd att utöva den. Lösningen ligger varken i ett okontrollerat system av underleverantörer, vilket leder till slöseri och bedrägerier på bekostnad av våra medlemsstaters skattebetalare, eller i uppförandet av en federal superbyråkrati.
De bedrägerier vi i dag upptäcker och kritiserar är inget annat än resultatet av att man tillämpat den federalistiska dogmen om kommissionens okränkbara oberoende gentemot medlemsstaterna. Under detta " oberoendes" täckmantel har man helt naturligt utvecklat vanan att utöva makt utan kontroll, en kultur av dunkelhet, nepotism och arrogans, ett samhälle av samförstånd och tillmötesgående, ett förakt för lagens regler, en sluten värld, avskärmad från folken och deras företrädare och som tror sig ha rätt att tillåta vad som helst - med andra ord demokratins motsats.
Vad som krävs är alltså en radikal metodförändring och en fullständig nyorientering av den europeiska integrationen, om vi verkligen vill sätta stopp för detta missbruk av unionens institutioner som misskrediterar själva idén om Europa. Medlemsstaterna i rådet måste med kraft återta kontrollen över kommissionen. Deras tidigare släpphänthet genom att tanklöst låta ett organ utvecklas som undgår all kontroll, genom att fly från sitt ansvar och genom att ge efter för kommissionens bulimiartade aptit på makt, har äventyrat framtiden för den europeiska integrationen. För att städa upp i Augiasstallet finns det i dag ingen annan väg än att inrätta ett verkligt demokratiskt och öppet Europa. Det nuvarande systemet har visat sig oförmöget att reformera sig självt och oförmöget att ta hänsyn till den reformvilja som Europaparlamentet uttryckt: det räcker med att se vad man gjort av slutsatserna från våra två första undersökningskommissioner.
Kommissionen orkar bara fördöma anhängarna av öppenheten, alltifrån Bernard Connolly till Paul van Buitenen. Det är naturligtvis inte de små arrangemangen som har kokats ihop mellan kommissionens ordförande och den socialistiska gruppen, vilket inte ens innebär inrättande av en undersökningskommission i parlamentet, utan bara en rådgivande kommitté där kommissionen har vetorätt när det gäller utnämningen, som är i nivå med de problem som skall lösas och som gör det möjligt att ta sig ur den återvändsgränd där den europeiska integrationen för närvarande befinner sig.

Spiers
Jag röstade inte för förslaget om misstroendevotum, men jag kommer att vara beredd att rösta för ett liknande förslag i framtiden om kommittén med oberoende experter avslöjar allvarliga oegentligheter eller dålig förvaltning, och om skyldiga kommissionärer inte tar sitt ansvar. För att använda en av de få politiska klichéer som inte används under denna vecka: kommissionen har satt sin sista potatis om den gör några fler misstag.

Thors
Jag har i dag röstat för förtroende för kommissionen, eftersom jag har gjort bedömningen att kommissionens avgång nu skulle skada unionen mer än den skulle vara till nytta. Vägledande för mitt avgörande har varit att de avgörande förhandlingarna om budgeten, strukturpolitiken och jordbrukspolitiken bör kunna slutföras så snart som möjligt. Detta ligger i Finlands intresse, speciellt vad gäller jordbrukspolitiken. Nu är det fråga om att känna ansvar och inte att visa sin makt, vilket felaktigt har blivit en fråga för många i Europaparlamentet.
För att fortsätta kampen mot missbruk i EU, för att nå en god förvaltningskultur samt komma ifrån att man skyller på andra, bör kommissionärerna ha ett personligt ansvar. Kampen för en bättre och öppnare förvaltning är det centrala. Också därför har jag ställt mig bakom tankegångarna i den liberala gruppens resolution. Det är också i linje med de förvaltningsreformer som redan väl har kommit igång.
Min uppfattning är också att kommissionen har gjort betydande framsteg för att städa upp i förvaltningen. Att fel har uppdagats beror till stor del på ökade ansträngningar att åstadkomma en sund och god förvaltning. Det som har uppdagats är snarare dålig förvaltning, lyckligtvis få bedrägerier.

Thyssen
Jag lade ned min röst vid omröstningen om förslaget om misstroendevotum. Detta gjorde jag för att uttrycka min protest mot det tillvägagångssätt som den socialistiska gruppen satte igång under behandlingen av ansvarsfrihet för genomförandet av 1996 års budget.
Betänkandets författare formulerade ett utmärkt förslag, som senare har blivit känt som punkterna 26 och 27 i Ellesbetänkandet. Han föreslog ett arbetsprogram som kommissionens skulle tvingas utföra enligt bestämda datum. På det sättet skulle parlamentet kunna hålla debatten öppen och kräva att kommissionen ordnade upp saker och ting.
Den socialistiska gruppen ville stänga debatten och framlade ett förslag om misstroendevotum som de själva inte skulle anta. Förslaget har lett till en överpolitisering av hela frågan och, vad värre är, även till ett resultat som är svagare än Ellesbetänkandet. Expertkommittén är en kapitulering av Europaparlamentet. Så långt borde det inte ha fått gå.

Valverde López
Förslaget om misstroendevotum mot Europeiska kommissionen är inte tillräckligt grundat. De debatter som har hållits har inte fört fram nya bevis, belägg eller solida argument. Under dessa omständigheter kunde jag inte med min röst stödja förslaget om misstroendevotum.
En stor politisk och institutionell förvirring har uppstått. Ett negativt budskap om de europeiska institutionerna har förmedlats till allmänheten. De gamla vanliga EU-motståndarna har utnyttjat tillfället för att försvaga stabiliteten i det europeiska bygget.
Man har inte tagit hänsyn till en viktig realitet i den konstitutionella och administrativa doktrinen: Man måste skilja mellan en regerings ansvar och förvaltningens ansvar.
Man har också glömt andan och bokstaven i fördraget om Europeiska unionen. Europaparlamentet har en fullständig befogenhet att kontrollera hela Europeiska kommissionens verksamhet, dag för dag. Detta är en av parlamentets funktioner, vilken vi genomför med muntliga och skriftliga frågor och i de regelbundna rapporterna om verksamheten i Europeiska unionen.
Europaparlamentet har också den stora makten att rösta om förslag till misstroendevotum, för att avsätta Europeiska kommissionen. Men denna stora avgörande makt, skall användas för att bedöma en allvarlig underlåtenhet i de viktiga institutionella ansvarsområdena i Europeiska unionen, vilka huvudsakligen är dess befogenheter att lägga fram lagstiftningsinitiativ och dess ansvar som fördragens väktare.
Allmänheten över hela världen vet att Europeiska unionen under de senaste åren har nått revolutionerande utvecklingsnivåer och mål. Införandet av den gemensamma valutan har varit en avgörande framgång. Påbörjandet av förhandlingarna om en utvidgning av Europeiska unionen till länderna i Central och Östeuropa kommer att leda oss till det stora Förenade Europa, en revolutionerande institutionell modell och en global freds- och välståndsfaktor. Debatterna om Agenda 2000, som kommer att få Europa att framgångsrikt utmana framtiden i en ny sjuårsperiod, har kommit i gång.
Då allt detta är en fullständig framgång är det inte ansvarsfullt att rikta ett misstroende mot Europeiska kommissionen som är en odiskutabel motor i gemenskapens institutioner.
Denna realitet hindrar inte Europaparlamentet från att fortsätta med dess strikta kontrollverksamhet av alla Europeiska kommissionens aktiviteter, inklusive kraven på förbättring av dess verksamhetsstrukturer. Personligen har jag under de senaste tolv åren krävt förändringar av kommissionens förfaranden. Bland andra förslag finns kraven på godkännandet av en Förordning för administrativa och rättsadministrativa förfaranden. Här finns ett stort hål i gemenskapens lagstiftning. Denna förordning kommer att ge medborgarna rättssäkerhet, effektivitet och öppenhet. Samtidigt blir det ett viktigt instrument för att komma åt saker som inte fungerar i Europeiska kommissionens ekonomiska administrativa verksamhet, och gör det möjligt att med rättssäkerhet urskilja de ekonomiska administrativa ansvarsområdena inom de höga politiska och institutionella ansvarsområdena, vilka har sitt slutgiltiga och maximala svar i misstroendevotumet.
Sammanträdet avbröts kl. 12.40 och återupptogs kl. 15.00.

Happart
Herr ordförande! För att slutligen klargöra förfarandet inför framtiden skulle jag vilja be er att fråga utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om vilken artikel som kammaren stödde sig på nyss, när man accepterade att förslaget till misstroendevotum, som lämnats in av den socialistiska gruppen och undertecknats av minst 63 ledamöter, togs bort från omröstningen.
Enligt min uppfattning skulle detta förslag till misstroendevotum ha erhållit fler röster än det andra, om det hade behållits. Jag skulle alltså vilja veta på vilken artikel man stöder sig på för att dra tillbaka detta förslag till misstroendevotum, som lämnats in av fler än 63 personer från den socialistiska gruppen.

Ordföranden
Tack, herr Happart. Jag noterar ert inlägg som kommer att överlämnas enligt era önskemål.

Ford
Herr ordförande! Bara för att förtydliga föredragningslistan; jag har förstått att vi nu skall fortsätta med debatten om Van Lanckers förslag, och därefter fortsätta med de brådskande frågorna. I egenskap av någon som anser att punkt 5 på föredragningslistan är av brådskande natur, skulle jag bli glad om ni kunde bekräfta att vi skall gå igenom föredragningslistan, som helt enkelt innebär att omröstningen förmodligen kommer att försenas några minuter i stället för att, så att säga, förlora en brådskande fråga som - vilket ni mycket väl känner till - försvann från föredragningslistan i förra månaden av liknande skäl.
Det finns personer på åhörarläktaren som har kommit från Förenade kungariket för att lyssna på denna debatt. Det skulle vara ganska absurt om de för andra månaden i rad fick höra: " kom tillbaka nästa månad" .

Ordföranden
Herr Ford! Jag känner väl till betydelsen av den brådskande fråga ni avser, och jag kan bekräfta att det är kammarens avsikt att behandla samtliga brådskande frågor och sedan genomföra omröstningen, dvs. i förekommande fall senarelägga omröstningen om brådskande frågor för att samtliga punkter skall kunna behandlas .

Artikel K6 i fördraget om Europeiska unionen - Schengensamarbetet (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt gemensam debatt om de två muntliga frågorna till rådet och kommissionen och om Van Lanckers förslag till rekommendation om en årlig debatt enligt artikel K6 i fördraget.
Både kommissionen och rådet finns företrädda. Jag tackar er för att ni har kommit tillbaka denna eftermiddag för att kunna uppfylla era skyldigheter gentemot Europaparlamentet.

Posselt
Herr ordförande! Herr rådsordförande, jag beklagar att den här intressanta debatten och era intressanta redogörelser fått stå i skuggan av andra händelser i dag. Jag vill tacka er för att ni stannat kvar här hos oss. Det är ett uppmuntrande och parlamentstillvänt tecken från rådets ordförandeskap och rådet.
Tre punkter. För det första tackar jag för att ni gått in så fylligt på östutvidgningen. Som parlamentets föredragande för östutvidgningen och den inre säkerheten tror jag att detta är centrala områden, inte bara vad gäller förberedande anslutningsstrategier och acquis communautaire , utan också gällande en rad åtgärder. Det handlar om alltifrån det gemensamma bekämpandet av kriminalitet till östutvidgningen av Europol, som redan kan påbörjas medelst överenskommelser med polisen i ansökarländerna, och slutligen den avgörande frågan om utbildning och yrkesutbildning, för vars skull vi måste omorganisera Phare-programmet; mycket utav det kan för övrigt redan nu regleras.
Jag vill dock också hänvisa till två långsiktiga mål som jag tar upp i mitt betänkande. Det ena målet rör skyddet av de framtida europeiska yttre gränserna. Jag tror att vi som förberedelse till ett gemensamt europeiskt gränsskydd bör vidta stödåtgärder, eftersom jag bedömer att vi på lång sikt kommer att ha behov av det. Det andra är att jag vill berätta att vi har lagt ett förslag om en europeisk akademi för inre säkerhet. Det österrikiska ordförandeskapet har varit relativt öppet i förhållande till detta projekt, och jag vill be er att allvarligt överväga det; det kommer att hamna någonstans i gränsområdet mellan EU och ansökarländerna.
För det andra vill jag ta upp problematiken rörande fördelningen av bördorna. I Europeiska unionen behöver vi en kvoterad fördelning av bördan för flyktingar från inbördeskrig och asylsökare. Också på det området har det österrikiska ordförandeskapet och parlamentet presterat viktiga förarbeten. Vi kommer att bedöma detta ordförandeskap efter vad som sker på området.
För det tredje ber jag er att, utan att låta någon internpolitisk debatt få påverka det, skjuta upp de känsliga frågorna gällande medborgarskapsrätten och därmed EU-medborgarskapsrätten i de olika staterna...
Ordföranden avbryter talaren.

Sjöstedt
Herr ordförande! I förslaget till resolution och i det betänkande som vi diskuterar saknar jag ett tydligt flyktingperspektiv - då menar jag flyktingarnas perspektiv. Det blir alltmer uppenbart att Dublinkonventionen och Schengenavtalet bidrar negativt till att skapa en brutal och restriktiv flyktingpolitik i Västeuropa. Vi ser redan de orimliga effekterna av Dublinkonventionen, när man tillämpar principen om första asylland på länder som har olika villkor för att bevilja asyl. Människor skickas mellan länder, och deras ansökningar behandlas inte på ett riktigt sätt. Vi kan se att ett av Schengenavtalets främsta verkliga motiv verkar vara att med metoder som transportöransvar, järnhård viseringspolitik och överdrivna gränskontroller hindra asylsökande från att ta sig till EU för att överhuvudtaget kunna söka asyl.
Dessvärre kan vi även se hur detta resolutionsförslag försvarar det helt orimliga dokumentet från det österrikiska ordförandeskapet, som är en enda lång attack på allt vad en human och ansvarsfull flyktingpolitik heter. Det handlar om " Fästning Europa" - det handlar inte längre om ansvar för de asylsökande.

Lindholm
Herr ordförande! Jag vill bara poängtera några av de många punkter som skulle behöva diskuteras. Målet med Schengen är att genomföra fri rörlighet för personer i EU. Schengens regelverk är emellertid helt och hållet centrerat på gränskontroller, säkerhetskontroller och kompensatoriska åtgärder. Vilka signaler sänder detta till medborgarna? Endast ett par artiklar handlar om den fria rörligheten, det positiva. Detta är inte acceptabelt.
Vi fruktar också och är mycket oroade över att Schengen kan komma att medföra en mindre generös och human flykting- och asylpolitik. Det är mycket som tyder på det. Därför kräver vi att det är FN: s flyktingkonventioner som skall gälla i alla lägen, även inom EU.
Schengen måste också vara kompatibelt med den mellanstatliga nordiska passunionen, så att den fria rörligheten i Norden kan fortgå och vidareutvecklas så som den har gjort i fyrtio år. Det är därför glädjande att utskottet enhälligt stöder det.
När det gäller Schengens integration i fördraget måste förhandlingarna bli öppna och involvera både Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Tillgången till information och handlingar måste underlättas för att såväl politiker som medborgare skall kunna delta.
De gröna anser att Schengenkonventionen borde ses över och ändras vad det gäller subsidiaritetsprincipen, vissa viktiga fundamentala rättigheter, de juridiska garantierna för att medborgarnas personliga säkerhet och integritet skall kunna skyddas.
Vi är oroade över de enorma krav som ställs på kandidatländerna och deras möjligheter att leva upp till de krav på gränskontroller, lagstiftning m.m. som stadgas. Vi kräver därför flexibilitet och ansvar och förståelse från EU: s sida för de stora problem som länderna har.

Krarup
Herr ordförande! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag stöder i allt väsentligt de åsikter som har framförts av mina svenska kolleger, Sjöstedt och Lindholm. Det finns två tendenser i de föreliggande två förslagen som är avgörande för våra grupper, för mig personligen och för den rörelse jag företräder i Danmark. Den ena tendensen går i riktning mot en skärpning av parlamentets makt på dessa områden, vilket sker på bekostnad av de nationella parlamentens behörighet, och den andra är den starka integrationen och nästan imperialistiska behovet av att dominera omvärlden, inte minst även Norge och Island. Vi måste motarbeta tendensen till att integrera det straffrättsliga området och alla andra rättsliga områden, inklusive polissamarbetet, med andra ord överföringen från den tredje pelaren till den första pelaren. Det är ogenomtänkt. Det är dåligt planerat. Det är en utveckling som strider mot de nationella rättstraditionerna, först och främst den danska som jag värnar om.

Hager
Herr ordförande, först vill jag ansluta mig till föredragandens kritik mot den tidpunkt debatten är förlagd till. Den äger rum i dag i närvaro av ett ordförandeskap som är i tjänst sedan bara några dagar. Det har till uppgift att sammanfatta det brittiska och det österrikiska ordförandeskapet. Båda dessa har till en början lagt fram realistiska program samt meddelat avsikten att förbättra samarbetet med parlamentet. Sedan har fakta talat ett något annorlunda språk. Såväl vad gäller innehållet som formen har löften brutits. Åtskilliga av de beslut som ställts i utsikt har blivit uppskjutna, på vissa områden har man uppnått kompromisser som inte är tillräckligt bra. Den långsamma starten för Europol, som bara har bedrivits halvhjärtat, är väl det mest betecknande exemplet på unionens mödosamma marsch i säkerhetsfrågorna.
Tillåt mig att avslutningsvis säga följande: Om Van Lanckers betänkande i punkt 1 stycke 2 i den version jag har, utgår ifrån en föreställning om att Amsterdamfördraget sedan redan ett år tillbaka äger rättslig kraft, då är det sannolikt fråga om ett av de Vorbei-Tritte som ordföranden spårade upp i förmiddags!

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det är inte lätt att på två minuter säga alla de saker man måste säga om dessa två viktiga betänkanden. Dessutom kommer jag att använda en viss tid - eftersom jag anser att det är viktigt - för att framhålla närvaron här av rådets ordförande. Vi vet alla att det inte är vanligt att det inträffar, även om det borde vara en vana, och jag hoppas att vi kan fortsätta att räkna med rådets närvaro under våra debatter.
Angående Nassauerbetänkandet vill jag bara säga att jag anser det vara ett utmärkt betänkande och jag instämmer i dess innehåll.
Vad gäller betänkandet om Schengensamarbetet vill jag tacka föredraganden för hennes arbete, eftersom detta handlar om ett mycket svårt betänkande. Jag vill också särskilt tacka henne för det sätt på vilket omröstningen i utskottet har skett.
Beträffande principerna i detta betänkande måste vi framhålla att varken konventionen eller protokollet om Schengen fastställer någon hierarki mellan värdena frihet och säkerhet, och att de två måste respekteras parallellt om Schengen skall uppfylla de syften för vilka det skapades.
Det har sagts att Schengens regelverk är otydligt. Men det är inte otydligt utan befinner sig i en utvecklingsprocess, eftersom den håller på att utvecklas, och så måste den vara och kommer att förbli. Schengens regelverk kommer att fortsätta att utvecklas fram till sista ögonblicket innan den införlivas i Europeiska unionens ram, och dess ledning kommer att fortsätta att fylla sin uppgift. Vi kan alltså inte kritisera att denna utveckling har några dåligt definierade konturer.
För det andra är Schengen en helhet, och som en helhet skall den införlivas i gemenskapens regelverk. Det går inte att dela upp den då man riskerar att förlora detta underbara instrument som redan har garanterat att vi kan röra oss fritt inom ett gemensamt område, vilket är vad det var avsett för. Jag skall ge ett exempel: det har redan nämnts att man varken i SIS eller i Schengenkonventionen fastställer en värdehierarki mellan säkerhet och frihet, och vad gäller SIS konkret kan man inte fastställa en värdehierarki i betydelse mellan artikel 96 eller 95. Man kan inte säga att fastställandet av en lista över utlänningar är viktigare än listan över insläppta terrorister. Allt detta utgör en del av en helhet och måste införlivas på det sättet.

Elliott
Herr ordförande! Vad gäller Nassauers betänkande om polissamarbetet och utvecklingen av Europol, blev jag mycket nöjd med vad det tyska ordförandeskapet sade om utvecklingen av Europol i samband med den nyligen ratificerade konventionen. Jag håller fullständigt med om vad andra har sagt här: om det skall bli någon ytterligare betydande utvidgning av Europol på det operativa planet, så måste vi se till att det finns ett lämpligt system för demokratisk ansvarighet rörande dess verksamhet, som omfattar en utökad roll för detta parlament, och inte minst ett lämpligt system för klagomål som riktas mot verksamheten. Detta är mycket viktigt; precis som det är för alla nationella polismyndigheter.
Inom hela området för rättsliga och inrikes frågor finns det först och främst just nu ett trängande behov av omfattande och snabba framsteg rörande harmoniseringen. De små framsteg som har skett på detta område i jämförelse med de som har skett på till exempel det finansiella och ekonomiska planet inom gemenskapen, håller nu på att skapa allvarliga problem. Vi behöver göra allt som står i vår makt för att hinna ifatt inom, till exempel, områdena för utlämning, gränsöverskridande brottslighet, rättsligt samarbete och samarbete mellan domstolar, inklusive civila mål, som den tyske ministern nämnde, och lagstiftning rörande nationalitet och medborgarskap.
Låt mig ge er ett exempel: jag håller på att behandla ett familjefall där modern är irländsk, fadern brittisk och deras dotter är född i Nederländerna; under de senaste åtta åren har de bott i Spanien - mycket europeiskt! Men flickan, som nu är 13 år, har ingen nationalitet och bara ett tillfälligt resedokument som utfärdats av de irländska myndigheterna. Vi måste ha möjlighet att på ett lämpligt sätt ta itu med en situation som denna, och inte tillåta att det utvecklas en situation där barn i realiteten kan bli statslösa. Vi måste hitta en lösning på detta.
Jag stöder helt och fullt Van Lanckers betänkande. Det innehåller många utmärkta förslag. Jag är glad att de ändringsförslag som antogs av utskottet avlägsnade en del av den milda kritiken av den brittiska och irländska ståndpunkten som fastställdes i Amsterdam rörande icke-deltagande - åtminstone för en viss tid - i Schengensamarbetet. Jag är säker på att situationen kommer att förändras med tiden. Vi måste uppmärksamma effekterna på Europeiska unionens funktionssätt på grund av det faktum att samarbetet kommer att innefatta två icke-medlemsstater, när väl det isländska och norska deltagandet har bekräftats. Och det faktum att två eller tre befintliga medlemsstater inte kommer att delta i samarbetet, skapar svårigheter som måste lösas.
Till sist, jag gladde mig åt de hänvisningar som ministern gjorde i fråga om ansökarländerna. Utskottet för medborgerliga fri-och rättigheter och inrikesfrågor har haft ett värdefullt sammanträde med parlamentariker från dessa ansökarländer, för att diskutera hela det rättsliga och inrikespolitiska området. Den pågående tillströmningen av asylsökande personer från vissa av dessa östeuropeiska länder fokuserar på situationen i vissa av dessa länder, och gör det nödvändigt att snabbt införa en effektiv lagstiftning för att skydda deras etniska minoriteter. Jag hoppas verkligen att rådet och kommissionen i de pågående förhandlingarna kommer att se till att frågan om de mänskliga rättigheterna och skydd av minoriteter får den tyngd den förtjänar.

Reding
Herr ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Det är riktigt att Amsterdamfördraget förbättrar funktionen hos den europeiska politiken när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Men under åtminstone fem år har denna politik, när det t.ex. gäller asyl, undandragit sig all parlamentarisk kontroll. De nationella parlamenten har inte längre något att säga till om och Europaparlamentets roll begränsas till en enkel rådfrågning. Det räcker inte. Det är oacceptabelt att ett så viktigt område som politiken för inre säkerhet undandras parlamentariska kontroller och beslut och inte deltar i den demokratiska öppenheten.
Kommentar nummer två: inom ministerrådet har viktiga rättsakter antagits, men sedan händer ingenting. Dessa texter är nödvändiga för att unionen skall fungera korrekt, och för våra medborgares säkerhet, men de har inte ratificerats och kan alltså därför inte träda i kraft. I Nassauers text nämns tretton av de viktigaste rättsakterna. Det är att förneka den politiska effektiviteten, det är det fullständiga motståndet mot förändringar. Med andra ord: när det gäller asyl- och immigrationspolitik och kampen mot brottslighet noterar vi många uttalanden men få handlingar.
Jag ifrågasätter inte våra styrandes goda vilja. Jag konstaterar bara den politiska verkligheten inte är särskilt positiv, och jag ber enträget rådet att ta lärdom av denna negativa situation och se till att strukturerna vid nästa revidering av fördragen ändras, om de institutionella bristerna för närvarande hindrar oss från att göra bra ifrån oss. Men våra medborgare ber oss att agera. Ofta vill vi det, men vi kan inte.

Pirker
Herr ordförande, fru kommissionär! Att Schengensystemet för säkerhet är en absolut förutsättning för att den fria rörligheten skall kunna föreverkligas är vi alla överens om. Vi får aldrig glömma att den fria rörligheten endast kan åtnjutas om säkerheten för alla medborgare garanteras, och om det är möjligt t.o.m. höjas.
Verkligheten och en mängd olika fakta visar hur viktigt Schengensystemet i själva verket är för säkerheten. Jag har låtit ta reda på siffror över att det varje år registreras runt 30 000 gripanden av efterlysta - fram till slutet av 1998 blir det ungefär 120 000. Det betyder att tonvis med droger tas i beslag, att tusentals stulna personbilar återfinns vid gränserna, att stulna vapen och konstföremål tas i beslag, att tusentals smugglare grips och att illegala invandrare fångas vid gränsen. Schengen ger oss således ett större mått av säkerhet.
Det utgör också ett belägg för att Schengensystemet för säkerhet är funktionsdugligt såsom det för närvarande ser ut i tio stater. Jag skulle t.o.m. sträcka mig till att säga att det är ett unikt system i världen: 6 miljoner datasatser är lagrade i spaningsregistren över personer och föremål och över 1 500 gränsövergångar kontrolleras kontinuerligt.
Vilka åtgärder kommer då härnäst? Jag förväntar mig tre tyngdpunkter som jag skulle vilja ta upp här. Som första åtgärd bör vi realisera Schengenavtalet för samtliga medlemsstater, efter att vi sett hur väl det kan fungera och hur viktigt det är för förverkligandet av den fria rörligheten; medborgarna i Europa kan därmed komma i åtnjutande av ett större mått av säkerhet. Det andra är att vi bör bevilja ett starkare stöd åt de medlemsstater som är ställda inför omfattande utmaningar, särskilt beträffande migration, stöd i gränsövervakningen samt stöd vad angår den personella fördelningen av bördor. Det tredje är att vi bör stödja ansökarländerna via föranslutningsavtalen, ty anslutning till Europeiska unionen är endast möjlig om man uppfyller aktuella säkerhetsstandarder.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Det är förståeligt att flera av de stater som har anslutit sig till Schengenavtalet har tvekat att införa det passfria områdets regelverk i sin helhet. Oro har bland annat vållats på grund av att narkotikan lätt kan att förflyttas på den inre marknaden och att unionens yttre gränser läcker, vilket vi fått tråkiga påminnelser om i synnerhet i form av den organiserade östbrottsligheten.
Det är ett faktum att Schengen inte ännu är ett helt funktionsdugligt system. Amsterdamfördragets ikraftträdande medför betydande förändringar i Schengenregelverkets juridiska innebörd, när normerna till en stor del flyttas under gemenskapspelaren. Därför krävs det aktiva åtgärder av årets ordförandestater Tyskland och Finland för att lösa Schengens problem och skingra allmänhetens misstro.
Säkerheten för dem som rör sig inom Schengenområdet kan bäst säkerställas genom samarbete på flera nivåer med ett snabbt informationsutbyte mellan de nationella myndigheterna, Europols verksamhet och avancerade tullinformationssystem tillhör de centrala inslagen. Eftersom det inte finns några kontroller vid de inre gränserna måste den så kallade osynliga bevakningen vara tillräckligt effektiv om den största nyttan av den fria rörligheten inte skall utmätas av brottsorganisationer och skattesmitare. Mellan medborgarnas friheter och den allmänna säkerheten måste man finna en hållbar balans som möjliggör maximering av den fria rörlighetens fördelar.
Enligt de senaste opinionsmätningarna ansåg finländarna att bekämpning av den internationella brottsligheten är den viktigaste uppgiften under Finlands ordförandeskap. Detta skall man hålla i minnet, när den här frågan nästa gång tas upp vid toppmötet i Tammerfors.

Schily
Herr ordförande, mina damer och herrar kolleger! Jag vill här tacka de kolleger som i sina inlägg har framhållit att Schengensamarbetet är ett system som har åtminstone två sidor. Med samarbetet förlänar vi visserligen medborgarna den stora förmånen av fri rörlighet, vilket verkligen klart höjer livskvaliteten, men detta får inte innebära en säkerhetsförlust; därför måste också den andra sidan tydligt framhävas.
Jag är helt överens med min kollega Pirker och med vad han har sagt om vad som är nödvändigt för att det skall bli genomfört i praktiken. I min rapport har jag redan tagit upp att vi som första land tar på oss granskningsuppgiften inom ramen för konventinen om tillämpning av Schengenavtalet. Jag anser också att vi måste stödja de länder som har särskilt stora problem, även vad angår fördelning av bördor och hjälp till ansökarländerna. För övrigt gör vi det inte bara inom ramen för vårt EU-ordförandeskap utan försöker också att hantera det bilateralt; i egenskap av Tysklands inrikesminister ägnar jag mig förstås också - om jag får nämna det i förbigående - åt olika sorts möten med mina kolleger från ansökarländerna för att få i gång sådana verksamheter.
Jag tänker förstås också gå in på en del av de inlägg som gjordes i förmiddags, utan att veta om de kolleger som är här nu har hört dem. I dag befinner vi oss ju i en litet ovanlig situation här hos er. I flera inlägg har man berört frågan om huruvida parlamentet hela tiden har fått information och möjligheter att delta som varit optimala. Jag tror mig kunna säga att det i alla fall fanns en strävan efter att uppfylla de grundläggande åliggandena, och det tyska ordförandeskapet kommer absolut att göra allt det kan för att kunna tillmötesgå era önskemål.
Vad beträffar Schengenavtalet kan jag peka på att vi följer en god sedvana med att ge sådan information, och självklart kommer vi att fortsätta med det. Vi försöker att göra det i de mest olikartade sammanhang. I november förra året besökte min statssekreterare utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, där han utförligt rapporterade om situationen för Schengensamarbetet; det gällde både integrationsåtgärderna och det förestående arbetsprogrammet. Jag kommer inte att tveka att som minister besöka utskottet i nästa vecka för att kunna lämna nya rapporter i Bryssel.
Vad beträffar frågan om rapporteringen kan förbättras ytterligare gav jag i förmiddags mitt stöd till initiativet att vi i slutet av vårt ordförandeskap skall presentera en skriftlig rapport. Man måste dock vara medveten om att vi inte kan lägga fram den samtidigt med det sista rådssammanträdet, i stället måste den utarbetas efteråt i ordförandeskapet - det är också så det har planerats. Vi kommer såsom ordförandeskap att iaktta denna förpliktelse och lägga fram den skriftliga rapporten.
Jag kan tänka mig att detta avsevärt förenklar arbetet också i er församling. Någon rapportering inför sammanträdena blir väl knappast möjlig, men jag är beredd att avge en muntlig rapport efter de formella rådssammanträdena. Såtillvida tror jag att vi kan närma oss varandra. Vad i övrigt gäller de nämnda tidsfristerna har vi satt tremånadersfristen som riktlinje, och det är ett beslutsläge som vi för närvarande i egenskap av rådets ordförande inte kan göra något åt.
Därefter frågade man hur man skall kunna veta om parlamentets yttranden i tillräckligt hög grad har beaktats vid beslut. På det kan man anmärka att de överväganden som föregår sådana beslut är av alltför allmän natur. När allt kommer omkring är det samma situation som på många andra ställen - egentligen är det bara genom att betrakta resultatet av eller innehållet i ett beslut som man kan få reda på om ens initiativ, idéer och förslag har blivit beaktade. Jag tror knappast att det går att upprätta en förteckning över vem som är upphovsmannen till en idé eller vem som propagerat ivrigast för den.
Vissa typer av problem kan uppstå på grund av det mellanläge de uppkommer i. Vad beträffar de institutionella brister som redan har nämnts flera gånger här, kan jag inte förneka dem, men jag tror att vi måste ta itu med situationen sådan som den är. I övrigt vill jag peka på att vi i mars kommer att arrangera en interparlamentarisk konferens som skall ägnas åt förberedande diskussioner inför det särskilda toppmötet i Tammerfors. Om det har framförts kritik - vilket man måste ha förståelse för - över att korrekt information om handlingsplanen kanske inte har förelegat i tid, så finns här och nu möjlighet att på nytt ta upp de tankar som tidigare har presenterats här i parlamentet. Vidare vill jag säga att en sak som skall utredas på det särskilda toppmötet är huruvida det skall ske en granskning av handlingsplanen i Tammerfors - även detta skall diskuteras på konferensen i mars.
Om jag återigen får peka på att parlamentet under 1998 rådfrågades 15 gånger och informerades sju gånger på det rättsliga och inrikes området, så är det avsett att i någon mån mildra den kritik som har framförts här. Mer konkret har det sagts att ni inte har fått tillräckligt med information om Schengens informationssystem. En kollega till mig tyckte att jag kanske borde upprepa det igen skriftligen. Herr Chanterie, det gör jag gärna. Jag måste emellertid hålla mig till den utsatta, normala tiden som står till buds, och jag ber er därför om förståelse för att jag inte kan gå in på alla detaljer kring informationssystemet.
Det finns mycket man kan säga, även om man fattar sig kort, men man måste hela tiden vara medveten om att det finns olika intressen, vilka också på detta område har betydelse. När man väger intressena mot varandra måste man se att det finns en del områden där den nationella självständigheten spelar en viktigare roll än på andra. Jag tror också att man bör betrakta hela situationen med rättvisesynpunkten tagen i beaktande. Helt visst strävar vi efter att agera så att tillräcklig hänsyn tas till den demokratiska kontrollen, dock om man under dessa sex månader skall lyckas nå en institutionell reform, vilket också omnämnts här, skall man kanske inte ta för givet.
I vart fall kan jag bara bekräfta att det tyska ordförandeskapet beredvilligt kommer att uppfylla de informationsförpliktelser vi blivit ålagda, och jag hoppas på ett gott samarbete framöver!
Applåder

Ordföranden
Tack, herr rådsordförande.
Herr Mendes Bota har ordet.

Mendes Bota
Ursäkta herr ordförande, men jag vill protestera mot att portugisiska var det enda språk som tolkningstjänsten inte tolkade till vid rådsordförandens inlägg, något som jag finner fullständigt oacceptabelt.

Ordföranden
Herr Mendez Bota! Det är mycket upprörande och helt emot reglerna och våra tolkars förträfflighet. Vi skall kontrollera detta omedelbart och rätta till det.
Under tiden tackar jag rådets ordförande.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i kväll kl. 17.30.

Debatt om aktuella och brådskande frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om aktuella och brådskande frågor.

Ordföranden
Nästa punkt på fördragningslistan är gemensam debatt om följande förslag till resolutioner:
B4-0044/99 av Bertens för ELDR-gruppen om Irak- B4-0059/99 av Swoboda m.fl. för PSE-gruppen om utvecklingen av situationen i Irak, - B4-0079/99 av Oostlander m.fl. för PPE-gruppen om Irak, - B4-0097/99 av Pasty för UPE-gruppen om situationen i Irak, - B4-0098/99 av Manisco m.fl. för GUE/NGL-gruppen om Irak, - B4-0104/99 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om Irak, - B4-0105/99 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om kurderna i Irak.
Swoboda
Herr ordförande, under förra sammanträdet ägnade vi oss mycket utförligt och intensivt åt Irak och de amerikanska och brittiska bombningarna av Irak. Detta skall inte bli någon upprepning av den debatten utan endast klargöra följande: I denna församling, i befolkningen liksom över hela världen finns en fullständigt förståelig kritik mot amerikanernas och britternas aktion, vad avser bombningarna. Det innebär dock inte att man har förståelse för, att man tolererar och accepterar det som Saddam Hussein och hans regim i Irak gör, framför allt mot den egna befolkningen.
Jag vill klart och tydligt framhålla att försvaret av de s.k. no fly zones i Irak, särskilt det som syftar till att skydda kurderna och shiiterna, är absolut nödvändigt och motiverat. Oavsett vilka åsikter man kan ha om bombningarna och allt som hänt i samband med dem, så står vi helt och fullt bakom det!
För det andra har kurdiska organisationer träffat en överenskommelse i Washington. Vi vill här i parlamentet uppmana de kurdiska organisationerna att hålla sig till denna överenskommelse, och att avbryta striden som inte intresserar någon - utom kanske några kurdiska politiska funktionärer - men inte den kurdiska befolkningen och inte den västliga världen; de kurdiska organisationerna bör samarbeta och klart företräda de kurdiska intressena.
För det tredje vill vi uppmärksamma de humanitära frågorna, däribland den humanitära hjälpen till Irak och i synnerhet till zonerna. Förutom det bör vi göra allt som står i vår kraft för att hela befolkningen skall lida så litet som möjligt av Saddam Hussein, av militäraktionerna och av sanktionerna. Jag tror att det är det som är vårt främsta åliggande. Vi vill hjälpa befolkningen, inte regimen. Låt oss åter göra detta helt klart.

Bertens
Herr ordförande! Det är första gången som vi nu i denna kammare måste uttala oss om Irak sedan förra månadens bombningar. Min grupp beklagar att dessa bombningar blev nödvändiga, men uttalar under de föreliggande omständigheterna sitt stöd för de amerikanska och brittiska aktionerna. Det var ju Saddam Hussein själv som struntade i FN-resolutionerna. Det är Saddam som inte låter UNSCOM göra sitt arbete, som förtrycker sitt eget folk och hotar grannländerna med sina vapen. Det var Saddam som negligerade överenskommelsen med Kofi Annan.
Bombningarna var berättigade, och även i framtiden kommer denna sorts aktioner att kunna vara rättfärdigade om den irakiske ledaren fortsätter på samma väg. Vi måste hålla fast vid resolutionerna från FN. Vi måste hålla fast vid UNSCOM som måste kunna fortsätta sitt arbete. Kampanjer för att underminera den rätta, konsekventa politiken gentemot Saddam måste stoppas. Om vi ger vika för denna diktator underminerar vi inte bara den internationella rättsordningen, utan vi tolererar också förtryck och hot. Unionen måste som helhet inta en hård linje. Även zonerna med flygförbud måste bibehållas. Iraks medborgare måste naturligtvis få hjälp. Saddams politik att svälta sin egen befolkning för egen politiska vinnings skull måste avslöjas. Det är en omänsklig politik.
Men unionen måste också vara beredd att bistå med livsmedel den dag då Saddam tillåter att hans befolkning får hjälp. Men den hjälpen får vi endast förmedla via oberoende organisationer. Saddam får inte själv tillägna sig dessa insatser.

von Habsburg
Herr ordförande! Det verkar som om den här resolutionen i alltför hög grad befattar sig med förflutna händelser och inte uppmärksammar att en ny fara närmar sig. Det står fullkomligt klart att provokationerna har börjat på nytt och att manövrerna från irakisk - eller egentligen från Saddam Husseins sida - fortsätter på ett sätt som låter en förnimma en allvarlig risk för krig. Saddam Hussein visar sitt totala förakt för alla i det att han gör precis som han känner för. Redan det faktum att han förkastat programmet food for petroleum utgör i sig ett klart bevis för att han gör precis vad han känner för med den egna befolkningen. Man får faktiskt inte glömma att den här mannen kommer från staden Dekrit, och att det bara är dekritstammen som intresserar honom; alla andra är för honom bara slavar att dra nytta av.
Saddam Hussein är ju i själva verket en arabisk version av det som Hitler var hos oss. Det är exakt samma personlighetsstruktur och exakt samma politik, och därför kommer det inte att bli någon fred innan den mannen har bytts ut, innan en annan regering är i ledningen. Av den anledningen är de aktiviteter som har till ändamål att få bort honom från makten helt och hållet berättigade. Därför kritiserar jag bombningarna - det är en meningslös operation. Man har fällt bomber och man har satt skräck i befolkningen, men därigenom har Saddam Hussein inte lidit någon skada - tvärtom har han fått tillfälle att göra sig ännu starkare, och i hela världen har det uppkommit en misstanke om att operationen bara var ett sätt att leda bort uppmärksamheten från vissa pinsamma händelser i Förenta staterna. Jag har själv sett i en av våra tidningar att man kallar bomberna för " Monica" .
Det här är något som borde uttryckas klarare i resolutionen eller i vart fall i diskussionen av den. Av den anledningen bör vi anta resolutionen, som är bra, men förkasta de tre ändringsförslagen för vilka syftet egentligen endast är att urholka och försvaga resolutionen. Om vi vill inta en tydlig ståndpunkt i frågan, så är detta viktigt.

Daskalaki
Herr ordförande! Vi känner till vad som händer i Irak, och det är bra att vi tar upp det. Men vi befinner oss i en oförståndets teater. Det är sant att Europeiska rådet inte har tagit ställning till krisen, men vi bör ändå återigen betona det förakt för säkerhetsrådet som visades av dem som beslutade om bombningarna, liksom det faktum att valet av icke-militära mål, dödandet av obeväpnade och barn, som även dör av svält, inte har åstadkommit annat än att stärka en brutal diktator, som snarare än att hamna i en svår sits har stärkts av denna historia. Att Saddam Hussein håller sig vid makten med vapen som Väst har givit honom, understryker hur falskt vårt dåliga samvete är. Och tar vi med det mycket besynnerliga sammanträffandet mellan bombningarna och den amerikanske presidentens personliga problem i beräkningen, framstår saken i ännu sämre dager. Slutsatsen blir att vi behöver en uppriktig och konsekvent gemensam utrikespolitik, som visst ofta kan sammanfalla med den amerikanska, men som aldrig bara skall följa den.

Kerr
Herr ordförande! Låt mig göra en sak som är ganska ovanlig i Europaparlamentet, dvs. svara de föregående fyra talarna; det är något som man inte gör ofta. Alla fyra av dem kritiserade på olika sätt de amerikanska och brittiska bombningarna av Bagdad förra månaden. Jag måste säga till dem: om ni nu är kritiskt inställda, varför tar ni inte upp det i er gemensamma resolution? Vi borde också fördöma bombningarna, som faktiskt de flesta i Europeiska unionen gjorde när de skedde förra månaden. Som en av talarna poängterade, så hade det mest att göra med amerikansk inrikespolitik.
Vi i Gruppen De gröna beklagar djupt att bombningarna skedde. Precis som talarna har sagt, så kommer detta att stärka Saddam Hussein, inte försvaga honom. Den sanna strategin för att försvaga Saddam innebär att man skall stödja de demokratiska krafterna i Irak, att upphäva sanktionerna och att hjälpa folket att införa demokrati. Det skulle vara det snabbaste sättet att bli av med Saddam. En del av oss har varit med länge och varit emot Saddam från första början, när kristdemokratiska och socialistiska regeringar världen runt sålde vapen till honom och stärkte hans ställning. Låt oss vara litet konsekventa här när det gäller det historiska perspektivet, något som von Habsburg sannerligen är i stånd till. Låt oss säga att vi skall fortsätta att stödja demokratin.
Jag beklagar i synnerhet den brittiska regeringens roll i sammanhanget. Blair uppvisade återigen - trots sina varma ord om Europa - sin brist på engagemang. Han är mannen som säger att vi behöver en gemensam europeisk försvarspolitik, men vid första tecknet på åtgärder från Förenta staternas sida, så tillkännagav Blair sitt stöd för bombningarna till och med innan Förenta staterna meddelade att de hade skett. Om han menar allvar med sina ord om en gemensam europeisk försvars- och utrikespolitik, så måste han visa detta i handling, såväl som ord.
När det gäller den brittiske utrikesministern, som tidigare var en ledande anhängare av CND (Kampanjen för kärnvapennedrustning), så är det synd och skam att han också stöder dessa åtgärder.
Låt oss stödja Gruppen De Grönas ändringsförslag och låt oss nämna UNSCOM: s roll, som visat sig samarbeta med CIA. Låt oss se till att denna fråga undersöks; något som måste göras innan UNSCOM kan åka tillbaka till Irak med sin auktoritet i behåll.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande! Det huvudsakliga har redan sagts av Bertens i egenskap av undertecknare av denna resolution. Jag tror att hur mycket vi alla än kan beklaga att det blev nödvändigt att på nytt vidta militära åtgärder mot Irak, så måste det ändå stå mycket klart att den som bär huvudansvaret för detta är Saddam Hussein, vilken, såsom de föregående talarna sade, fortsätter att hålla sin befolkning som gisslan på ett hänsynslöst sätt, vilket hans sätt att blockera petroeum for food program , med ännu större nöd för den irakiska befolkningen som följd, också mycket tydligt visade. Med detta vill jag gärna, också på min grupps vägnar, stödja uppmaningen till rådet om att försöka nå en gemensam ståndpunkt och hållning i denna fråga.

Marín
Herr ordförande! Kommissionen ser med stor oro på händelseutvecklingen efter flygangreppen den 16 och 19 december 1998. Naturligtvis stöder kommissionen - liksom medlemsstaterna - helt och hållet tillämpningen av mekanismen " olja för livsmedel" , administrerad av FN, vilken tillåter en försäljning av olja upp till ett belopp av fem miljarder dollar under en sexmånadersperiod, för köp av varor för humanitärt ändamål och reservdelar och utrustning till de oljeproducerande anläggningarna.
Kommissionen ser också med tillfredsställelse på att FN: s säkerhetsråd den 24 november 1998 förnyade denna mekanism " olja för livsmedel" för en ny sexmånadersperiod. Vi är givetvis oroade över hur långsamt det humanitära biståndet och reservdelarna levereras, och vi hoppas att den irakiska regeringen helt stöder tillämpningen av detta program och skapar fördelaktiga förutsättningar för dess genomförande.
Efter Kuwaitkriget 1991, har Europeiska unionen varit den största givaren av humanitärt bistånd till Irak, mer än 200 miljoner ecu. ECHO avsatte 10 miljoner ecu för de första åtta månaderna 1998 och ytterligare 4 miljoner ecu för perioden från oktober 1998 till 1999. Europeiska unionens åtagande är att mildra den irakiska befolkningens svårigheter, och detta kommer att fortsätta vara ledstjärnan i kommissionens verksamhet, i det den naturligtvis följer rådets mandat och beslut.
Emellertid måste vi påpeka att den irakiska regeringen skapar stora svårigheter för oss genom de restriktioner den sätter upp för icke-statliga organisationer. Denna attityd kan äventyra genomförandet av de program för humanitärt bistånd som Europeiska unionen finansierar.
Vi måste också gratulera, vad gäller den kurdiska konflikten, till närmandet mellan två rivaliserande kurdiska fraktioner i norra Irak, utifrån avtalet från 1998 om ett maktfördelningssystem, medan man förbereder valen för att etablera ett regionalt kurdiskt parlament. Kommissionen tillsammans med medlemsstaterna kommer att utnyttja möjligheterna att främja tillämpningen av avtalet inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande förslag till resolutioner:
B4-0054/99 av Cunha och Coelho för PPE-gruppen om situationen i Angola, - B4-0057/99 av Nordmann för ELDR-gruppen om återupptagandet av kriget i Angola, - B4-0060/99 av Newens för PSE-gruppen om krisen i fredsprocessen i Angola, - B4-0075/99 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om krisen i Angola, - B4-0088/99 av Hory m.fl. för ARE-gruppen om situationen i Angola, - B4-0094/99 av Pasty m.fl. för UPE-gruppen om situationen i Angola, - B4-0099/99 av Miranda m.fl. för GUE/NGL-gruppen om situationen i Angola.
Mendes Bota
Herr ordförande! Olja och diamanter, man vill finna det bränsle som sedan ett kvarts sekel sedan håller i gång inbördeskriget i Angola och alla vägar pekar ditåt. Olja och diamanter, Angolas befolknings fattigdom och misär som skapar vapenhandlarnas och de korrumperade politikernas rikedom. Gruvorna som öppnas på dagen fördubblas i all hemlighet över natten. Lasten av humanitärt bistånd, inklusive livsmedel, tycks som en droppe i havet för de behövande befolkningarna.
De två flygplan med last från MONUA som störtade och innebar 23 människors död inledde en ny eskalering av nonchalans av alla internationella konventioner och institutioner. Kriget flammade åter upp i askan av Lusakaprotokollet vilket tydligt visade misslyckandet för FN-uppdraget som skulle övervaka dess förverkligande. Det finns inte längre någon möjlig tolerans för att möta det angolanska problemet på ett balanserat sätt och med likvärdig respekt från alla berörda parter. På regeringssidan vet vi alla att det råder korruption och inkompetens.
Men den mest skyldiga till detta blodbad har ett namn: den heter UNITA, Jonas Savimbis organisation, som nyligen har fått in nästan 4 miljarder dollar på världens diamantmarknader, förstärkt de militära ställningarna och utrustningen i området, den har inte nedrustat eller underlättat utbredningen av den allmänna administrationen och har negligerat alla avtal och alla tidigare resolutioner från FN: s säkerhetsråd. Detta organ har precis röstat igenom ännu en resolution om att begränsa telekommunikationerna på av UNITA kontrollerade områden och att hindra diamanthandeln. Det internationella samfundets tålamod närmar sig gränsen. Det finns mäktiga ekonomiska och landstrategiska intressen som understöder denna krigsmaskin. Det har kommit till den punkt då det är dags att skrika " Det räcker" ! De ansvariga för denna konflikt måste åtalas för brott mot mänskligheten. Att slösa bort och berika sig med de rikedomar som försynen har försett Angola med, och låta miljoner människor dö som offer för krig eller svält, det är ett brott mot mänskligheten.

Nordmann
Herr ordförande! Situationen i Angola är mycket allvarlig och det är mycket oroande att inbördeskriget på nytt har blossat upp. Vi har sett hur fredsprocessen har fallit sönder. Angolas regering, vars berättigande är tveksamt med tanke på att processen med presidentvalet inte har avslutats, har försökt att politiskt och fysiskt förstöra dem som skulle ha varit dess partner och tvingar UNITA till rättmätigt försvar. Sådan är situationen för närvarande. Den är dramatisk, för under tiden lider det angolanska folket av en namnlös fattigdom medan en förmodad elit delar på konfiskerade oljerikedomar.
Herr ordförande! Vi måste mycket skarpt markera vårt ogillande mot denna situation och vår beslutsamhet när vi kräver fred. Men fred skapas mellan dem som slåss. Inga läger kommer att förstöras, de två parterna måste äntligen...

Ordföranden
Tack, herr Nordmann. Newens har ordet i två minuter i sin egenskap av upphovsman till förslaget till resolution. Varsågod, herr Newens.
Jag vill förklara för åhörarna att vi måste respektera talartiden mycket strikt.

Newens
Herr ordförande! Hundratusentals angolaner hotas i dag av fattigdom, svält och död i centrala Angola, som ett resultat av det förnyade utbrottet av inbördeskriget, på initiativ av Dr Savimbi och UNITA, trots alla de ansträngningar som gjorts av Förenta nationerna och andra parter för att skapa fred i detta sargade land efter årtionden av destruktivitet och skoningslöst krig.
Välbehövligt bistånd har ställts in efter den skamliga nedskjutningen av två FN-plan; fortfarande har ingen tagit på sig ansvaret för besättningarnas död. Sonen till det första planets pilot var ombord på det andra planet - något som visar vidden av tragedin för de inblandade biståndsarbetarna.
Vi måste nu göra allt som står i vår makt för att få ett slut på detta krig, och sanktionerna måste bli ännu strängare. Det måste i synnerhet vidtas åtgärder för att förhindra att UNITA hittar någon marknad för de diamanter som har använts för att köpa vapen och proviant, och De Beers och alla övriga handlare måste namnge sina inköpskällor och garantera att inga som helst medel från deras sida finansierar detta krig. Det går inte att uppnå fred genom väpnad aggression, och man måste gå tillbaka till Lusaka-protokollet.
Vi uppmanar båda stridande parter att omedelbart samarbeta med FN för att försöka fastställa vad som har hänt med besättningen på de FN-plan som sköts ned.
För det lidande angolanska folkets skull, så är det av största vikt att FN - naturligtvis med hänsyn till sin personals säkerhet - fortsätter sitt engagemang i Angola. Vi vädjar till kommissionen att biträda vid tillhandahållandet av humanitärt bistånd och, om möjligt, vid minröjning. Detta krig är en katastrof, och vi måste göra allt för att äntligen uppnå fred.

Telkämper
Herr ordförande, vi hade hoppats på fred i Angola. Det har vi gjort flera gånger tidigare. För flera år sedan var Savimbi inbjuden hit till parlamentet, och då lovade han att skapa fred. Samtidigt grep han till vapen och det blev krig igen. För fyra år sedan slöts Lusakaavtalet, en fredsöverenskommelse som vi trodde skulle utgöra grunden för en långvarig fred. Med olika parlamentsdelegationer besökte vi landet och såg bland annat i Huambo hur man lade ned vapnen. Som parlamentariker kritiserade vi att de vapen som lades ned är vapen från andra världskriget, inte de vapen man numera strider med. Dvs. att UNITA under åratal fört oss bakom ljuset, den förhindrade förvisso under flera år inbördeskriget medelst ett vapenstillestånd, men hade inbördeskriget i tankarna och ville egentligen driva situationen dithän.
Jag anser att vi bör ta den resolution från FN: s säkerhetsråd på allvar som reser krav på sanktioner mot UNITA. Sett ur två aspekter måste vi ta den på allvar. Dels måste det säkerställas att UNITA inte kan fortsätta med sin diamantbrytning, varigenom man blir i stånd att köpa moderna vapen. Dels får dessa diamanter inte hamna i Europeiska unionen, föras in på marknaden och också fortsättningsvis bilda grundvalen för vapenaffärerna. Såtillvida anmodas medlemsstaterna att se till att diamanterna från Angola inte släpps in på marknaden och att vidta åtgärder mot att de säljs hos oss.
Å andra sidan finns det - som alltid i krigssituationer - en lidande befolkning, som regel en befolkning som inte alls vill ha kriget utan tvingats in i det. Då blir vi tvungna, herr Marín i kommissionen, att fortsättningsvis erbjuda humanitär hjälp där det är möjligt, och där de som vill erbjuda hjälpen inte utsätts för några hot. För att detta skall kunna ske, tror jag att vi måste fortsätta med de ansträngningar som vi har företagit inom minröjningen och vidare att verka för att man där blir kvitt det grymmaste vapen som egentligen finns. Vi bör också främja återanpassningen. Vi har studerat rehabiliteringsverkstäder som fungerar väl. Jag tror att den humanitära hjälpen i stort, men även de konkreta åtgärderna, är mycket viktigt för den lidande befolkningen; de utgör också ett bra och väsentligt bidrag från Europeiska unionen - från kommission, parlament, råd, budgetansvarig myndighet och dem som skall genomföra åtgärderna.

Hory
Herr ordförande! Vår grupp sympatiserar inte mer än Nordmann med den angolanska regimen när det gäller deras inrikes vanor som de ärvt från en afrikaniserad sovjetism eller när det gäller den cynism med vilken den numera ingriper i regionala frågor. Faktum kvarstår dock att vi åtminstone till viss del måste återupprätta sanningen, och att det inte förefaller oss rättvist att vägra att ge fördel åt regeringen och Jonas Savimbis upprorsmakare för att på nytt ha startat ett inbördeskrig som UNITA har det överväldigande ansvaret för, bl.a. genom att återta territorier och områden som teoretiskt återlämnats till regeringsmakten.
På samma sätt förefaller det oss inte rättvist att, såsom man gör i den ursprungliga liberala texten, föreslå en europeisk bojkott av olja och diamanter från Angola. Det förefaller oss betydligt lämpligare att kontrollera att dessa produkter verkligen exporteras av den angolanska staten och inte UNITA, som på så sätt finner en möjlighet att undergräva såväl sitt land som de fredsavtal man undertecknat. När det gäller dessa avtal som ingåtts motvilligt och aldrig egentligen tillämpats, är det rimligt att kräva en återgång till Lusakaprotokollet. Det förefaller oss som om freden helt måste byggas upp på nytt, med en mycket allvarlig varning till UNITA i förväg och att freden måste gå via en nya konferens där Europeiska unionens diplomati äntligen skulle få möjlighet att göra sig gällande.

Girão Pereira
Herr ordförande! Vår kollega van Bladel, som inte kan närvara av familjeskäl, har bett mig göra ett uttalande om att efter decembersammanträdet 1997 har hon, dels i brådskande debatter, dels i frågor till rådet, krävt att åtgärder skall vidtas för att undvika ett krig i Angola. Hon säger att hon tre gånger har lämnat in resolutionsförslag som inte har godkänts i parlamentet, och därför anser hon att parlamentet också är ansvarig för den situation som Angola nu befinner sig i. Hon säger också att, enligt henne har det djupa misstroende mellan regeringen och UNITA, som har historiska orsaker, förvärrats med massakrerna 1992, och att detta är det grundläggande skälet till tvisterna i Angola.
Ur min personliga synvinkel är Angolaproblemet i grunden en fråga om förtroende, och klimatet av misstroende är båda sidors skuld, inte enbart UNITA: s. Många klausuler i Lusakaavtalet - och det är bra att det sägs - har inte heller uppfyllts av MPLA: s regering. Exempelvis har inte de 700 000 vapen samlats in från civilbefolkningen, vilket var en orsak till blodbadet 1992. Man genomförde inte andra valomgången. De väpnade styrkorna har inte inkvarterats - med undantag av UNITA: s. Polisen har inte omdimensionerats. Man har inte släppt in FN: s besök som utlovat. De nationella symbolerna (fanan och hymnen) har inte ändrats, utan är fortfarande MPLA: s. Legosoldaterna har inte skickats tillbaka till sina länder, och trots vad man har kommit överens om, fortsätter regeringen att köpa vapen, huvudsakligen från Ryssland, medlem av Trojkan och medlem av FN: s säkerhetsråd. Genom att uppfylla dessa klausuler hade man kunnat nå ett ömsesidigt förtroende.
Men det är ännu allvarligare när det gäller administrationens omfattning, vilken inte består av administrativa tjänstemän utan av polisen och armén, och som förstör alla UNITA: s säten och dödar eller fängslar alla medlemmar i denna organisation. Emellertid skapar man i Luanda ett fiktivt UNITA, FN-representanten hindrades att tala med det verkliga och historiska UNITA och misstroendet förvärrades.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag representerar inte någon annan här än mitt samvete och mina övertygelser. Jag ville ta upp dessa faktorer eftersom jag inte anser att den manikeistiska attityden att alltid bara anklaga den ena av parterna är riktig. Det är inte så man löser krigsproblemen. Sanktionerna kommer inte att bidra med fred i Angola. Bara ett förtroendefullt klimat, som detta parlament kan hjälpa till att skapa.

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär! Genom att inte godkänna valresultaten, genom att hindra avmilitariseringen av sina styrkor och utbredningen av statens administration till hela området, genom att vägra respektera Lusakaavtalen och FN: s säkerhetsråds rekommendationer, är UNITA utan en skugga av tvivel den ansvariga för att kriget i Angola återigen har blossat upp och bör därför göras ansvarig.
Under tiden kan vi konstatera en upprustning hos denna organisation, vilken bara är möjlig genom de klara lättnaderna i det internationella embargot, och som gör det nödvändigt att tillämpa och stärka Europeiska unionens och hela världssamfundets sanktioner. Vi välkomnar också det förslag kommissionen i dag har lagt fram om att undersöka diamanthandeln som gör det möjligt för UNITA att finansiera sina krigsansträngningar.
Den otroliga och beklagliga händelsen då två flygplan från MONUA störtade på område som ockuperats och kontrolleras av UNITA, de hundratals offren och tusentals fördrivna som det uppblossade kriget redan har förorsakat, gör att vi kräver att vapnen tystnar, att fredsprocessen återupptas, att UNITA går med på att respektera Lusakaavtalen och FN: s beslut, att FN beslutar att förlänga MONUA: s mandat för att få förutsättningar att hjälpa flyktingarna och få fram nödhjälp i form av livsmedel.
Jag avslutar med att säga att, inför UNITA: s upprepade nonchalans av FN: s beslut, måste det internationella samfundet agera mycket fast, för att inte riskera att anklagas för att använda två olika vågskålar, beroende på var konflikterna äger rum och de intressen man har av vissa länder. Man måste arbeta för freden och för stöd till en befolkning som är plågad av ett ständigt krig från en organisation - UNITA - som är alltmer oansvarig, alltmer terroristisk.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, jag måste i all ärlighet säga att jag starkt beklagar att den uppfattning som innehas av många som har talat eller har företrätt författarna här, tyvärr inte återspeglas i resolutionen. Resolutionen är olyckligtvis synnerligen ensidig, även om jag stöder dess innehåll. Den ger en bild av att det egentligen bara är UNITA som är ond. Man glömmer då att det faktiskt sitter en grym diktatorisk regim vid makten i Luanda och att man egentligen borde behandla bägge på samma sätt, vilket FN på sätt och vis gör. Det räcker inte att bara fördöma diamanthandeln, herr Telkämper, utan ni bör också fördöma oljehandeln från t.ex. provinsen Kabinda, som regeringen har låtit besätta, en regering som inte drar sig för att använda trupper utifrån för att där kunna utöva sin makt. Oljehandeln måste stoppas på samma vis som man för tillfället kräver att diamanthandeln skall stoppas. Det är, tror jag, viktigt att båda sidor behandlas lika. Endast då kan vi behålla trovärdigheten här.

Bertens
Herr ordförande! Trots alla ansträngningar som Förenta nationerna har gjort är vi i Angola tillbaka vid utgångspunkten. På nytt slösar de stridande parterna såsom tidigare bort landets rikedomar och bringar medborgarna till tiggarstaven. Det är för övrigt inte rättvist att lägga hela skulden för detta på den ena parten. Regeringen och militären är också skyldiga. De har inte tillhandahållit någon stabilitet. De opererar med två ansikten. Vi får inte låta oss dras med av politiska spel. Jag ser en bristande beredvillighet på båda sidor att uppbringa en seriös ansträngning för att nå en varaktig fred.
Vad måste vi göra för att få upptrappningen av våldet att vända. Jag hoppas att Förenta nationerna inte kommer att ge upp detta och att MONUA kommer att stanna kvar även efter den 26 februari. Det internationella samfundet måste fortsätta att bistå med hjälp, men det kommer inte att bli lätt att behålla momentumet för Angola bland givarna. Vi måste ändå göra ett försök.
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Det förekommer ett pinsamt feltryck i det gemensamma resolutionsförslaget. Där står att ELDR-gruppens resolution framlades av Bertens, Fassa och Cunha. Men de sistnämnda flyttade vi för länge sedan till PPE-gruppen.

Amadeo
Herr ordförande! Vi fördömer med kraft att man har återupptagit striderna i Angola, något som innebär ett avbräck för fredsprocessen, och vi anser att det är nödvändigt, vilket också stryks under i det betänkande som diskuteras, att man återgår till att tillämpa Lusakaavtalet och resolutionerna från FN: s säkerhetsråd. Vi anser därför det är rimligt att uppmana UNITA att respektera de mänskliga rättigheterna och samarbeta med FN: s speciella sändebud till dess man hittar en lösning på den aktuella konflikten.
Uppmaningen riktas även till Angolas president, dos Santos, som i motsvarande grad har underlåtit att respektera de oppositionella parlamentsledamöternas rättigheter, eftersom de har fängslats och förbjudits att utföra sitt uppdrag som direkt valda företrädare för folken.
Vi kan slutligen inte låta bli att stryka under Europeiska unionens uppgift att mobilisera alla de resurser som är nödvändiga för att kunna bidra med humanitär hjälp och att samtidigt påminna samtliga berörda parter om att det inte finns någon militär lösning på konflikten, utan att det bara är en återgång till förhandlingsbordet som äntligen kan ge det angolanska folket fred.

Ordföranden
Telkämper vill ta upp en ordningsfråga. Vi har mycket ont om tid. Vi skall inte ha en ovidkommande debatt under en annan debatt, men om ni vill göra en personlig kommentar som svar på en tidigare kommentar, så var så god.

Telkämper
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort. Habsburg har låtit påskina att vi inte skulle vara trovärdiga. Vad jag har sagt är resultatet av en resa till Huambo i Angola som en delegation från Europaparlamentet gjort. Vid upprepade tillfällen konstaterade vi att UNITA bröt freden och på nytt tog till vapen. Jag menar att Lusakafredsavtalet måste vara grunden, vilket parlamentet bör insistera på. Det är grunden för en kommande fred, det måste vi arbeta på. Och det är trovärdigt! Såtillvida står vi bakom det och vill se det förverkligat.

Marín
Herr ordförande! Europeiska kommissionen instämmer i åsikten att återupptagandet av striderna i Angola givetvis är en beklaglig händelse och att varje attack mot flygplan som inte deltar i militära operationer är oacceptabla.
Vi instämmer också i att Unita är den mest ansvariga för att striderna har återupptagits och att detta finansieras genom den illegala diamanthandeln. Men vad gäller denna punkt har inte kommissionen lämpliga medel att genomföra en granskning av denna illegala diamanthandel. Vi kommer dock att förmedla Europaparlamentets oro över den illegala handeln till rådet.
Kommissionen anser att Europeiska unionen bara kan införa tilläggssanktioner inom ramen för en resolution från FN: s säkerhetsråd. För att stödja den angolanska befolkningens behov, har kommissionens avdelningar genomfört en så noggrann uppföljning som möjligt av situationen, och kontrollen av det samarbete som har genomförts av Europeiska unionen kommer bland annat att inbegripa en undersökning om en möjlig omorientering av det stöd som unionen ger just nu.
Unionens stöd är naturligtvis beroende av de konkreta möjligheterna i området. Detta gäller också, vilket Telkämper påpekade, minröjningen som, även om den inte har avstannat helt och hållet, har försvårats genom de militära operationerna och dessa medför en större osäkerhet för de minröjarteam som arbetar i Angola.
Europeiska kommissionen har naturligtvis beviljat och finansierat humanitärt bistånd till förmån för de mest sårbara skikten i den angolanska befolkningen i olika sektorer. Genomförandet av dessa program har också delvis påverkats av den försvagade politiska och militära situationen efter återupptagandet av den väpnade kampen.
Att FN har ställt in hjälpen via flyg efter de allvarliga händelserna - de störtade flygplanen - har inneburit en nästan total förlamning av det humanitära stödet i de provinser som har drabbats hårdast av striderna. Jag kan således bekräfta att situationen är mycket kritisk.
Kommissionen kommer att göra allt som är möjligt för att återuppta processen med humanitärt bistånd, när säkerhetsförutsättningarna gör det möjligt, inte enbart genom vår delegations tjänster utan också via de internationella institutionerna och de icke-statliga organisationerna som arbetar med oss.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande 25 resolutionsförslag:
Östtimor och Indonesien
B4-0056/99 av Bertens för ELDR-gruppen om situationen rörande de mänskliga rättigheterna i Indonesien, - B4-0064/99 av Marinho och Barros Moura för PSE-gruppen om situationen rörande de mänskliga rättigheterna i Indonesien och Östtimor, - B4-0066/99 av Cunha, Coelho, Costa Neves, Lenz och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen rörande de mänskliga rättigheterna i Indonesien och Östtimor, - B4-0092/99 av Dupuis för ARE-gruppen om situationen i Östtimor, - B4-0095/99 av Janssen van Raay och Pasty för UPE-gruppen om självbestämmande för folket i Östtimor, - B4-0101/99 av Ribeiro, Miranda, Novo, Jové Peres, Elmalan, Manisco och Ripa di Meana för GUE/NGL-gruppen om situationen i Östtimor och Indonesien, - B4-0108/99 av Telkämper, Hautala och McKenna för V-gruppen om Indonesien, Västsahara
B4-0045/99 av Watson, Fassa, Vallvé och Bertens för ELDR-gruppen om Västsahara, - B4-0061/99 av Swoboda, García Arias och Schmidbauer för PSE-gruppen om Västsahara, - B4-0073/99 av Telkämper och Aelvoet för V-gruppen om Västsahara, - B4-0080/99 av Oostlander och Hernández Mollar för PPE-gruppen om Västsahara, - B4-0100/99 av Ainardi, Sierra González, Eriksson, Miranda, Ephremidis, Vinci, Carnero González, Marset Campos, Alavanos, Seppänen och Gutiérrez Díaz för GUE/NGL-gruppen om situationen i Västsahara, Smuggling av barn i Guatemala
B4-0058/99 av Bertens, André-Léonard, Vallvé och Goerens för ELDR-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, - B4-0062/99 av van Putten, Kinnock och Newens för PSE-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, - B4-0076/99 av Kreissl-Dörfler, Kerr och Lindholm för V-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, - B4-0089/99 av Leperre-Verrier för ARE-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, - B4-0096/99 av Pasty för UPE-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, - B4-0103/99 av González Álvarez och Novo för GUE/NGL-gruppen om illegal smuggling av spädbarn från Guatemala, Fredsprocessen i Colombia
B4-0055/99 av Gasòliba i Böhm och Bertens för ELDR-gruppen om fredsprocessen i Colombia, - B4-0063/99 av Miranda de Lage, Howitt och Morgan för PSE-gruppen, och Escolá Hernando för ARE-gruppen om fredssamtalen i Colombia, - B4-0074/99 av Kreissl-Dörfer, Aelvoet, McKenna och Lindholm för V-gruppen om fredssamtalen i Colombia, - B4-0085/99 av De Esteban Martín för PPE-gruppen om fredssamtalen i Colombia, - B4-0102/99 av Puerta, Sornosa Martínez, Elmalan, Novo, Seppänen, Ojala, Alavanos, Theonas och Manisco för GUE(NGL-gruppen om fredssamtalen i Colombia, Sierra Leone
B4-0072/99 av Telkämper, Aelvoet och Schörling för V-gruppen om situationen i Sierra Leone, - B4-0087/99 av Hory, Castagnède och Maes för ARE-gruppen om situationen i Sierra Leone, Östtimor och Indonesien

Bertens
Herr ordförande! Indonesiens nye president, Habibie, har inom ramen för sina reformåtgärder fastnat i selektiva åtgärder, emedan Indonesien är i behov av andra åtgärder som skapar demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och ekonomisk förnyelse. Indonesiens befolkning har rätt till detta. Regeringen måste förstå att demokrati och mänskliga rättigheter är oumbärliga delar som på nytt kommer att ge det ekonomiska uppsvinget ny glöd.
Unionen vill hjälpa Indonesien, men då måste landet självt vidta åtgärder. Unionen måste sätta press på den indonesiska regeringen, så att den går vidare med reformerna. När kommer alla politiska fångar, inklusive Gusmão, att släppas fria? När kommer det att bli ett slut på repressiva åtgärder i områden som Östtimor, Atjeh och Irian Jaya? Min förhoppning är att den nya regeringen skall börja sitt arbete på ett verkligt demokratiskt sätt och att den upprättar en ny legitim myndighet som verkligen kan vidta åtgärder. Vägen är ännu lång för Indonesien, men den är också lång för Östtimor.

Damião
Herr ordförande! Denna resolution kunde inte ha kommit lägligare. De förändringar som har skett i Indonesien fick oss att tro att förutsättningarna för att förhandla fram fredliga lösningar hade skapats. Dock har det inte blivit något mer än kosmetiska förändringar. Trots att president Habibi har erkänt Östtimors speciella status på grund av dess djupa kulturella och religiösa skillnader, att man har gjort överenskommelser innan förhandlingarna för att visa en god vilja från parterna samt att man har inlett förhandlingarna, har inte Indonesiens inställning till Timors befolkning alls förändrats.
Den oproportionerliga och aggressiva militära närvaron fortsätter genom ett upprätthållande av den brottsliga ordningen och systemet i stället för polisstyrkor och ett oberoende rättssystem. Militärerna är ansvariga för de nya våldshandlingarna, de nya försvinnandena, de nya politiska fångarna och nyligen i Alas, dog timoresernas förhoppningar tillsammans med ett ännu obekant antal medborgare.
Den aktuella resolutionen är som vi redan har sagt absolut brådskande och lämplig, i vilken vi betonar ett omedelbart genomförande av en undersökning om FN-skydd, för att direkt göra dem som utövar sådana brott ansvariga, liksom en vädjan om förhandlingar som kan göra en snabb lösning möjlig, vilken också gäller en demokratisering av Indonesien.
Under det första decenniet av ockupationen försvann 200 000 timoreser. Det var nödvändigt att en massaker bevittnades av journalister för att väcka det internationella samvetet. Måtte inte fler massakrer krävas för att uppfylla FN-resolutionerna. Det är dags att kräva att Indonesien respekterar de mänskliga rättigheterna, det är dags att avsluta lidandet för Timors befolkning, det är dags att ställa diktatorn Suharto och de ansvariga militärerna inför internationell domstol. Vi kan inte ha två vågskålar och två måttstockar genom att kräva att Pinochet döms, som vissa önskar, och släppa Suharto fri.

Coelho
Herr ordförande! Östtimor uppmärksammas återigen av Europaparlamentet vid en tidpunkt när tre viktiga händelser inträffar.
För det första, en ökad isolering av Indonesien genom förändringen av den australiensiska regeringens officiella hållning till Östtimor, applåderad av nästan alla politiska krafter i Australien och endast kritiserad från den indonesiska regeringen. Indonesien är alltmer isolerad i sin strävan att fortsätta den militära ockupationen och i försöken att tvinga fram en integration av Östtimor i området.
För det andra, de förvärrade angreppen på de mänskliga rättigheterna; efter attentatet mot civila i Alas i november, visar nyheterna från Östtimor, även om de är filtrerade av de militära myndigheternas censur, oroande tecken på upprepade angrepp på de mänskliga rättigheterna och att militärerna skapar beväpnade folkmiliser som genom våld försöker så terror bland dem som motsätter sig en integration med Indonesien. Biskop Ximenes Belo bekräftade nyligen att tusentals timoreser kommit till Östtimors huvudstad då de hade blivit ivägkörda från sina bostäder genom våld och terror.
För det tredje, vägran att låta detta parlament resa dit. Intergruppen för Östtimor träffades i går och analyserade ett brev från den indonesiske ambassadören med avslag på de europeiska ledamöternas viseringsansökan för att besöka Östtimor. Ett signifikativt avslag för dem som fruktar detta parlament, med dess strävan efter frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Herr ordförande! Vi avstår inte från vårt föresatser och vi anser att Europaparlamentet måste fortsätta att samarbeta i linje med de resolutioner vi har antagit och den vi i dag skall ta ställning till i kammaren, vilken vi föreslår tillsammans med kolleger från andra bänkrader. Vi är säkra på att med uthållighet, envishet och mod kommer historiens väg att gå i riktning mot respekt för människan och för friheten och inte mot tyranni, våld och förakt för människans mest elementära rättigheter.

Maes
Herr ordförande! Åtskilliga talare har här redan pekat på den långvariga konfliktsituation som består i Indonesiens orättfärdiga ockupation av Östtimor. Europaparlamentet undertecknar ständigt FN-resolutionerna och egentligen föreligger det nu också en gynnsam omständighet för att fortsätta driva denna fråga och att på nytt föra upp detta problem på den internationella agendan. Man har med rätta pekat på det faktum att Australien, det enda land som hade erkänt annekteringen av Östtimor, har ändrat sin ståndpunkt. Detta understryker genast att de nya idéer som undan för undan växer i alla befolkningsskikt även kan väcka nytt hopp för Östtimor. Det är ju så att den indonesiska regeringen befinner sig under ökad press att demokratisera och också att tillerkänna Östtimor - och andra områden vars traditionella karakteristik hotas av den indonesiska politiken, såsom Irian Jaya - särdrag och självbestämmande.

Girão Pereira
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att Östtimorproblemet på senare tid, efter att ha varit bortglömt av det internationella samfundet under åratal, lyckligtvis har blivit ett nästan ständigt och viktigt debattämne i de internationella institutionerna, FN, den amerikanska kongressen, etc. Jag vill också gratulera till det faktum att själva rådet redan har uttalat sig i denna fråga. Jag tror att också kommissionen har gjort det. Parlamentet har också haft en viktig roll i debatten om denna fråga, vad gäller det oroande problemet på Timor, med brotten mot de mänskliga rättigheterna. Vi stöder klart detta förslag, men jag beklagar att inte förslaget från vår kollega Janssen van Ray tagits med, om att man i samband med valen på Indonesien, genomför en folkomröstning på Östtimor om självbestämmanderätt. Om vi tar fasta på uttrycket " självbestämmanderätt" , så tror jag att det de facto är den vägen vi måste gå och för vilken parlamentet bör fortsätta att kämpa.

Ribeiro
Herr ordförande! Vi har åter Indonesien och Östtimor uppe bland de brådskande frågorna i parlamentet, vilket regelbundet har varit fallet genom den oumbärliga envishet och ihärdighet vi har visat för att inte på något sätt eller vid något ögonblick glömma bort den heroiska kamp som under tjugo år har förts av en befolkning för rätten till självbestämmande.
Dessutom finns det alltid, förutom det gensvar vi måste hålla levande, nya skäl som Indonesien, med sin militära ockupation och förtryck skapar till att insistera och upprepa motiven. Nu gäller det de senaste händelserna i Alas och den indonesiska militärens våldsamma repression vars dimension och konsekvenser det är nödvändigt att känna till. Därför upprepar vi kravet på undersökningar och besök på Östtimor, något som Indonesien sedan november 1991 har förvägrat detta parlamentet. Vi fördömer också det agerande som kommer sig av den svaghet man ej vill medge, som man försöker dölja, och som består i att hävda att man accepterar självbestämmandeprincipen men utgår ifrån att Timor utgör en provins i Indonesien, och får på så sätt en skenomröstning att sammanfalla med de indonesiska valen i juni.

Hautala
Herr ordförande! Suhartos makt i Indonesien föll redan i våras, men efter sex månader kunde Amnesty International konstatera att de löften om mänskliga rättigheter som den nya presidenten gav inte har infriats. Jag känner mycket stor oro över att man där har tillgripit kraftåtgärder mot fredliga demonstranter och att man inte har gjort några framsteg i att befria de politiska fångarna.
Egentligen vill jag tala om Östtimor. Även där har repressionen ökat på ett oroväckande sätt. Man måste lita på uppgifter som tyder på att även användning av den militära styrkan har ökat mer än de officiella uppgifterna ger vid handen. Lyckligtvis har Europeiska unionen under den senaste tiden litet stramat upp sig i sin inställning till Östtimor, och man har med tillfredsställelse kunnat till exempel lägga märke till slutsatserna av Östtimor vid toppmötet i Wien. Uppgifter som kommit alldeles nyligen berättar också att Australiens inställning har förändrats i en positiv riktning för Östtimors framtid. Målet måste vara att man skall inleda omsorgsfulla förberedelser för en folkomröstning om Östtimors framtid.
Jag skulle vilja fråga kommissionär Marin huruvida Europeiska unionens politik även i konkreta frågor skall bli mera aktiv när det gäller Östtimor? Skulle man till exempel kunna tänka sig att Europeiska unionen hade ett kontor i Östtimor? Ungefär på samma sätt som amerikanerna har ett kontor i Kosovo. Det skulle ju inte behöva handla om en fullständig diplomatisk representation om frågan är för känslig. För det andra skulle jag vilja understryka att det kommande parlamentsvalet den 7 juni i Indonesien förutsätter att Europeiska unionens medlemsstater och unionen själv skall sända dit valobservatörer, inte bara parlamentariska observatörer utan också medborgarorganisationer.
Till slut vill jag meddela att jag i Östtimors solidaritetsgrupps namn har som bäst en förhandlingskontakt med den indonesiska regeringen för att parlamentets ledamöter skulle kunna sända en inofficiell delegation till Östtimor.
Västsahara

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! I Västsahara kan vi i dag bevittna en långsam pacificeringsprocess. Det är förmodligen ännu för tidigt att vara optimistisk om utgången, men vi kan inte låta bli att betrakta den påbörjade valprocessen som något positivt, en process som skulle kunna leda fram till självbestämmande för befolkningen i området.
Det är därför mycket viktigt att Europeiska unionen med kraft uppmanar Marockos regering och Polisario att samarbeta fullt ut med Förenta nationerna för att utan fler dröjsmål genomföra en fri, rättvis och neutral folkomröstning om självbestämmande i denna så omstridda och plågade region.

McGowan
Herr ordförande! Europeiska unionen står för demokrati, mänskliga rättigheter, självbestämmande, eller ingenting alls. Det finns en verklig möjlighet att Förenta nationerna beslutar sig för att dra sig ut ur det olagligt ockuperade Västsahara i slutet av innevarande månad, och just i detta ögonblick håller Kofi Annan på att utarbeta en rapport som skall överlämnas till säkerhetsrådet senast den 22 januari. Senast jag hade privilegiet att träffa honom var i Algeriet i november.
Europeiska unionen har varit konsekvent när det gäller stödet till självbestämmande och ett slut på konflikten. Jag vill i synnerhet tacka Marín för det arbete han utfört och tacka för det humanitära biståndet och för satsningen på det logistiska stödet, när vi nu närmar oss en folkomröstning.
Vi ser början till slutet på denna konflikt som har orsakat så mycket lidande under de senaste 20 åren, men vi vet att problemet i dag - och detta är Förenta nationernas ståndpunkt - består av att Marocko återigen håller på att försöka fördröja och blockera ett avtal. Marocko - som naturligtvis agerar i bakgrunden - bryr sig inte om att sammanträda med vissa personer från Europaparlamentet, men landet är mycket effektivt när det gäller lobbyverksamhet, korruption och till och med inbrott i denna byggnad. Det är Marocko som fördröjer en fredlig lösning.
Vi i Europaparlamentet kan göra ännu mer. Jag förväntar mig till och med mer från er, herr Marín - ni vet så mycket om denna fråga och ni har ställt er positiv till en dialog med Marocko och Polisario. Gör inte medborgarna i Västsahara besvikna. Låt oss visa att vi helt och fullt stöder Förenta nationerna och Kofi Annans och James Bakers initiativ. Låt oss också se till att vi får ett slut på den här konflikten.

Telkämper
Herr ordförande! En skillnad mellan läget i Angola och läget i Västsahara är att det i Västsahara råder vapenstillestånd. Men vapenstillestånd betyder inte fred. I Västsahara utspelas en av de sista koloniala konflikterna. Efter det att spanjorerna dragit sig tillbaka härifrån och marockanerna besatte landet har den gamla kolonialpolitiken europeiserats, vilket medfört en plikt och ett ansvar för Europeiska unionen för denna del av den tidigare spanska koloniala historien.
De människor som har fördrivits bor sedan årtionden i flyktingläger. Och Marocko vägrar sedan åratal att godkänna en folkomröstning - därför är sig diskussionerna lika genom åren. Nu vill FN uppenbarligen se till att folkomröstningen kan komma till stånd i december 1999. Vi har ofta hoppats på det, och vi förväntar oss att det verkligen sker i år - Kofi Annan tycks fast besluten om att det nu skall ske, det visade hans senaste besök i regionen.
Detta innebär att vi i Europeiska unionen nu förväntas ge vårt beslutsamma politiska och logistiska stöd till processen, vilket vi också bör göra. Vi uppmanar Marocko att upphöra med sitt försvårande av registreringen av de röstberättigade människorna och att likaledes upphöra med sina vilseledande manövrar. En annan lämplig åtgärd vore att driva fram direkta förhandlingar mellan det sahariska folket och Marocko.
Vi uppmanar rådet att se till att omröstningen kan äga rum och att tills dess fortsätta att ge humanitär hjälp. Jag tror att vi också behöver observatörer inför folkomröstningen och inte bara under själva folkomröstningen. Vi ber kommissionen att ställa medel till förfogande för att garantera att folkomröstningen äger rum och för att finansiera den humanitära hjälpen. En möjlig ansats inför det kommande fiskeavtalet med Marocko vore att koppla det till genomförandet av folkomröstningen. Oavsett utgången av det bör kommissionen och rådet, trojkan, se till att Europeiska unionen vid sidan av FN står som garant för folkomröstningens genomförande. Det är min fordran på det tyska ordförandeskapet.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Än en gång har vi, å ena sidan, denna kammares känslighet inför den fråga vi behandlar och, å andra sidan, den verklighet som FN: s aktiva roll innebär. Vi får inte heller glömma det viktiga humanitära bistånd som ges och som måste fortsätta. Men samtidigt som vi konstaterar denna verklighet, ser vi mellan dynerna i öknen en slags synvilla: synvillan om en folkomröstning, en folkomröstning som aldrig tycks komma. Trots det måste vi undvika otålighet: otålighet från FN: s sida, från det internationella samfundet, från Polisario och den marockanska regeringen. Det är nödvändigt att övervinna otåligheten för att inte stänga in problemen, vilket skulle kunna framkalla framtida krig eller en permanent gerilla.
Därför, herr ordförande, önskar och vill vi ha en snar folkomröstning vars resultat accepteras av alla.

Ainardi
Herr ordförande! Vi kan glädjas åt att Förenta nationernas generalsekreterare personligen har tagit sig an frågan om Västra Sahara. I november-december reste han dit, och efter möten med de stridande parterna lade han fram en rad rekommendationer för att bryta dödläget i fredsprocessen och se till att Houston-avtalen tillämpas. Polisario accepterade att tillämpa samtliga dessa förslag som utgör en helhet. Men den marockanska regeringen vägrar fortfarande. Genom sin blockering är den ansvarig för att fredsprocessen har avbrutits. Förenta nationernas säkerhetsråd erkände för övrigt denna realitet. I sin resolution av den 17 december gläds man åt avtalet med Polisario och uppmanar den marockanska regeringen att tillämpa Förenta nationernas plan för att lösa frågan.
Vi befinner oss i dag i slutspurten av folkomröstningsförfarandet. För att det skall kunna avslutas, dvs. till dess att en folkomröstning om självbestämmande kan hållas i december 1999, måste vi förhindra den marockanska regeringens försök till blockering. Rådet och medlemsstaternas regeringar kan bidra till detta genom att spela en mer aktiv roll för att fredsprocessen skall lyckas, bl.a. genom att utnyttja alla de medel som de förfogar över mot den marockanska regeringen, så att den tillämpar samtliga förslag från Förenta nationernas generalsekreterare. Skulle inte rådet också kunna fastställa en gemensam ståndpunkt såsom Europaparlamentet begärde den 10 mars 1998, eller åtminstone anta ett uttalande som uttrycker dess engagemang vid Förenta nationernas sida?
Vi måste stödja kompromissresolutionen för att ge en signal till rådet och medlemsstaternas regeringar, stödja ansträngningarna från Förenta nationernas generalsekreterare för att folkomröstningen skall kunna genomföras. Denna folkomröstning, som äntligen kommer att göra det möjligt för Västra Saharas folk att uttrycka sin rätt till självbestämmande och oberoende, är den mest lämpade demokratiska vägen för att finna en rättvis och hållbar lösning på problemen med avkoloniseringen av Västra Sahara.

García Arias
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle önska att också rådets ordförandeskap var här och lyssnade på denna debatt.
Jag skall inte påminna om det som kommissionen redan vet: den betydelse säkerhetsrådets möte hade och den senaste resolutionen som i själva verket, herr Fabra, speglar en viss otålighet från det internationella samfundets sida.
Det är sant, vi får inte vara otåliga, och den sahariska befolkningen visar tålamod då den väntar i evigheter på att man skall genomföra denna folkomröstning. Vi befinner oss i en verkligt vansklig situation: dels på grund av det lidande som den sahariska befolkningen är utsatt för, dels på grund av att detta vapenstillestånd - som en annan talare nämnde - kan ha en gräns.
Det vi kräver av Europeiska kommissionen och rådet är att vi, i ljuset av denna resolution som stöds enhälligt av säkerhetsrådet, gör detsamma; att kommissionen, parlamentet och rådet i ett dokument - en resolution - tydligt uttrycker sitt stöd till FN: s generalsekreterare och dessa ansträngningar.
Jag skulle dessutom vilja påminna om, herr ordförande, vad säkerhetsrådet säger, och som vi alla känner till: att Polisario redan har accepterat de åtgärder som generalsekreteraren föreslår, vilket dessutom svarar mot Houstonavtalen och generalsekreterarens förslag. Vi vet också att Marocko fortsätter att förhala frågan, och uppenbarligen att utmatta befolkningen och även det internationella samfundets tålamod.
Vi, herr kommissionär, som befinner oss så nära Marocko, vars befolkning och regering vi respekterar och beundrar, måste säga till regeringen - vänskapligt men också bestämt - att den ger sitt godkännande av fredsplanen, och att denna situation inte kan fortsätta. Detta på grund av att det handlar om en grannregion, belägen nära Europeiska unionen, och alla dessa ansträngningar borde man ägna utvecklingen av den marockanska och den sahariska befolkningen.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, förmodligen vill vi alla ha fred i Västra Sahara och därför stöder vi nog alla intentionen bakom resolutionen. Men jag vill ändå påpeka att jag personligen hade föredragit om den kommit först efter beslutet i säkerhetsrådet.
Jag vill ta upp en sak i samband med detta: Allt är med säkerhet inte avklarat bara för att alla pekar med fingret mot Marocko och säger att det är det landet som hindrar alla framsteg. Också hos oss förekommer resonemang som vi nog borde ändra. När man talar om vilka personer som skall ha rätt att delta i folkomröstningen är det inte riktigt att bara välja ut de personer som har levt mer än tio år i dagens Västra Sahara och som därigenom förvärvat rätten att leva där. I medlemsstaterna i Europeiska unionen talar vi i dag mycket om att de personer som har levt under en viss tidsperiod hos oss har förvärvat vissa rättigheter. Man kan inte utan vidare utesluta dem från en folkomröstning; på samma sätt bör man inkludera de personer som lever i flyktingläger i Algeriet.
Tillåt mig bara att avslutningsvis ge en kort historisk blick på detta, när man nu ändå talat så mycket om kolonisering, rekolonisering m.m. Det västsahariska området hörde faktiskt under århundraden till Marocko innan det blev spanskt territorium. Det tycker jag inte att man skall glömma bort.

González Álvarez
Herr ordförande! Under förra sammanträdet höll vi en debatt med rådet efter att tio ledamöter hade ställt en muntlig fråga. Jag anser att det är nödvändigt att upprepa några av de saker vi då sade till rådet. För det första, vi saknar en synlighet från de europeiska institutionerna i lösningen av denna konflikt. Det finns humanitärt bistånd, det finns närvaro, men en relativ närvaro. Man kan observera en större närvaro från USA, trots att konflikten i Sahara ligger närmare Europeiska unionen och vissa av Europeiska unionens länder än USA, och ändå är de mer närvarande än oss.
För det andra och trots vad von Habsburg säger - vilket jag respekterar -, är det Marocko - och det måste stå klart en gång för alla - som har satt upp hinder för folkomröstningen. Jag skulle bara vilja påminna om att Sahara inledningsvis bara accepterade den spanska folkräkningen med en ökning på tio procent av saharierna, i det senaste förslaget från Baker, har man accepterat 65 000 fler möjliga röster. Trots det fortsätter Marocko att komma med invändningar. Det ser ut som om folkomröstningen kommer att dröja ännu ett år, men detta år är avgörande. Avgörande för att det inte skall komma fler hinder på vägen mot en rättvis folkomröstning, som kommer att föra fram en mycket tapper befolkning, som har mycket mod och som under fruktansvärda förhållanden, utbildar och ombesörjer befolkningens hälsovård.
Europeiska unionen bör därför ge exempel och försöka lösa denna konflikt, hjälpa till att lösa konflikten och inte överlåta det enbart till James Baker och FN. Vi borde också stödja FN för att Marocko inte skall fortsätta sätta upp hinder för en lösning av konflikten.

Caccavale
Herr ordförande! Vår grupp stöder helhjärtat kompromissresolutionen, men vi stöder framför allt folkomröstningsprocessen i Västra Sahara och de åtaganden som de berörda parterna Marocko och Polisario gjort gentemot Förenta nationerna i detta ögonblick, i detta känsliga hörn av världen. Vi stöder fullt ut framför allt de åtaganden som har gjorts av Marocko. Jag uppmanar mina kolleger i parlamentet att inte redan från början försöka peka ut skyldiga och offer i den process som nu har inletts och som bjuder på svårigheter, det skall inte förnekas, i en situation som hela tiden utvecklas, som kräver stor internationell uppmärksamhet, men som inte kräver kraftfullare ingripanden från vår sida än vad som motiveras av de faktiska problemen.
När det gäller detta vill jag stryka under vårt och gruppens fulla stöd.

Carnero González
Herr ordförande, herr kommissionär! Det vi ser här är en klar obalans mellan parlamentets påtryckningar angående Västsahara och rådets tystnad.
Vi godkände för flera månader sedan ett förslag till rekommendation. Dessutom höll vi i december en debatt med fler än tio frågor. I dag diskuterar vi ett resolutionsförslag som faktiskt är undertecknat av praktiskt taget alla grupper i denna kammare.
Trots detta bibehåller rådet sin principiella ståndpunkt - viktig, men för lätt - att säga att det stöder Västra Saharas självbestämmanderätt och FN: s resolution, men det vågar inte ta ett nödvändigt steg till: att hjälpa generalsekreteraren att utföra sitt arbete för att säkerhetsrådets resolutioner skall tillämpas, i detta fall genom att anordna och hålla en folkomröstning om självstyre inom de fastställda tidsfristerna och på ett fritt sätt.
Hur kan man stödja generalsekreteraren? Ur min synvinkel genom att peka ut den part som förhindrar och hämmar uppfyllandet av den internationella lagligheten. Denna part är i dag tydligt Kungariket Marocko.
Jag anser således att rådet borde veta att ett politiskt tryck - förvisso genom samarbete på samma gång - är nödvändigt för att få en synlighet i denna konflikt och hjälpa till att få slut på denna situation.
Smuggling av barn i Guatemala

Bertens
Herr ordförande! Internationella ligor i Guatemala tjänar stora pengar på illegal handel med spädbarn. Det är naturligtvis fullkomligt oacceptabelt, och detta omänskliga missbruk av fattigdomen måste aktivt bekämpas. Jag finner det för övrigt beklagligt att en ny rapport från Unicef, en " fidadigna" -rapport inte omnämns i resolutionen.
Regeringen i Guatemala måste snabbt ratificera de relevanta internationella konventionerna, och unionen måste sätta press på Guatemala att göra detta. Vad har befolkningen för glädje av en regering som tillåter att dess medborgare säljs. Unionen måste sörja för att man på mottagarsidan tillämpar vaksamhet och kontroll beträffande spädbarn från Guatemala. Dessutom måste unionen stödja stödprojekten för lagliga adoptionsprogram i själva Guatemala. Under det år som utgör tioårsjubileum för konventionen om barnets rättigheter förtjänar åtgärder för att skydda detta barn största möjliga publicitet och prioritet.

Van Putten
Herr ordförande! Föregående talare skildrade tydligt situationens allvar. Jag skulle vilja tillägga följande. Jag tror att om vi inte nu ingriper där det är möjligt i Guatemala, så kommer problemet att spridas vidare till andra länder. Den faran ligger förresten på lur. Vi måste också vara på vår vakt på andra platser, i Östeuropa till exempel utan tvekan och särskilt just nu. Men jag är i och för sig nöjd med kompromisstexten. Jag är nöjd därför att detta är ett konkret problem som är översiktligt, hur stort det än är, och som ger kommissionären och hans medarbetare en möjlighet att göra något åt detta i kontakterna med Guatemalas myndigheter. Det är tydligt att den organisation som vi omnämner, Casa Alianza , och dess ledare har lagt upp frågan på bordet och nu själva hotas. Denna organisation och dess medlemmar, i detta fall tveklöst även Bruce Harris, förtjänar stöd från Europa.
Även jag beklagar att rapporten från Unicef inte finns omnämnd. Jag vill tillägga, herr ordförande, att jag också beklagar - och jag är rädd att liberalerna har medverkat till detta - att man inte har tagit in det som stod i min ursprungliga text, nämligen att det är nödvändigt med ett DNA-test. England kräver redan att föräldrar som vill adoptera kan visa att det är de lagliga föräldrarna som har låtit bortadoptera barnet. För i nuläget hyr man in falska mödrar och andra fattiga kvinnor för att gå till en ambassad och säga: jag lämnar bort mitt barn. De får betalt för att göra detta. Men andra mödrar har förlorat sitt barn. Ett DNA-test, som det England kräver, visar tydligt att det är de riktiga föräldrarna som har lämnat bort barnet. Således förespråkar jag ändå ett DNA-test i europeiska sammanhang.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! I Guatemala är handel med barn en god affär. En regelrätt maffia ägnar sig där åt barnarov, övertalar fattiga mödrar att lämna ifrån sig sina barn, förfalskar födelseattester och säljer barnen till utlandet. Det räcker att en notarius publicus attesterar en adoption. Priser på 15 000 till 20 000 dollar för ett barn är inte sällsynt. Enligt Guatemalas lagbok är handel med barn inte något brott och det finns inget straff utmätt för sådant. Samtliga länder i regionen utom Guatemala har under de senaste åren ändrat sina lagar för att sätta stopp för denna människoföraktande exploatering. Det är hög tid att det sker också i Guatemala.
Guatemala måste också ofördröjligen ratificera Haagkonventionen gällande adoption och i och med ikraftträdandet av barn-och ungdomskodexen uppfylla sina åligganden inom ramen för FN: s barnkonvention. Adoptionerna är tills vidare ett sista räddningsankare. Barnet bör därvid förbli i så nära kulturell och geografisk närhet som möjligt till sitt ursprung. Under inga omständigheter kan dock adoptioner ses som ett bidrag till utvecklingshjälpen. Utvecklingshjälp betyder nämligen att förutsättningar skapas för att barnen skall kunna växa upp i det egna landet. Det är något som vi måste hålla fast vid.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Ännu en gång måste vi ingripa när det gäller situationen för världens barn.
Det gäller i dag adoption av barn från Guatemala. Det är inte fråga om att fördöma adoptioner på internationell nivå, utan att ifrågasätta villkoren för hur de genomförs. Guatemala har i det hänseendet blivit en verklig scen för spädbarnshandel. Man bedömer t.ex. att över 2 000 barn skall ha sålts under 1997 till ett pris av 15 000 till 20 000 dollar. Man kan lätt föreställa sig att en så lukrativ verksamhet kan medföra skandalösa beteenden från smugglarnas sida, som inte backar för något när det gäller att skydda sin tveksamma handel. De tvekar därför inte att skrämma eller t.o.m. hota dem som försöker tillrättavisa dem.
Medlemsstaterna borde se till att rättsliga bestämmelser tillämpas när det gäller internationella adoptioner, bl.a. av barn från Guatemala. Men Guatemalas regering skulle framförallt behöva tvingas till större stramhet när det gäller hanteringen av dessa ärenden, särskilt som cyklonen Mitch nu ökat antalet barn som kan adopteras och det manar oss till ännu större vaksamhet.

González Álvarez
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tycker att det är uppenbart att det finns människor som berikar sig på en handel som är den mest föraktliga och frånstötande handeln av alla: handel med barn.
Jag anser också att Europeiska unionen måste använda sitt inflytande på den guatemalanska regeringen för att stoppa denna handel, och jag tror att en möjlighet är att hjälpa Guatemalas allmänna åklagarämbete, som tycks hålla ögonen på lagligheten i dessa adoptioner.
Vi är absolut inte emot legala adoptioner. Vi tror att många barn räddas från ett osäkert och hemskt öde i vissa länder; men jag instämmer i vad någon kollega sade, om att om livsvillkoren i dessa länder var bättre, skulle det bästa vara att barnen stannade i sitt land.
I vilket fall som helst måste vi undvika den fruktansvärda handeln med barn, vilken är den mest avskyvärda av all handel.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Problemet med den illegala handeln av barn i Guatemala, eller från Guatemala, skulle kunna sättas in i ett mycket större sammanhang vilket skulle kunna beröra många andra utvecklingsländer. Sanningen är dock att ursprunget till problemet ofta måste sökas i den mer utvecklade världen där det finns välstrukturerade och erfarna nät för handel, såväl vad gäller handel med barn som med kvinnor och mänskliga organ.
Jag anser, herr ordförande, att parlamentets resolutioner alltid måste följas av objektivitet och noggrannhet, framför allt när det gäller vänskapliga länder som i fallet med Guatemala, ett land som detta parlament flera gånger har erkänt för de framsteg det har gjort under president Arzús regering i befästandet av fredsprocessen, i demokratiseringen av Guatemala och i befästandet av rättsstaten.
Det är riktigt att man har upptäckt fall av barnhandel i detta land, men det är också sant att man i detta land har lång erfarenhet av detta, vilket beror på den beklagliga situationen med decenniers inbördeskrig, vilket har gett upphov till många föräldralösa, en situation som har blivit ännu värre genom de fruktansvärda konsekvenser som orkanen Mitch har lett till.
FN: s uppdrag i Guatemala har det uttryckliga mandatet att övervaka de mänskliga rättigheterna i detta land, och jag tycker att det är viktigt att betona att Guatemala utgör en del av Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter.
Jag tycker, herr ordförande, att det är rätt att erkänna - och jag välkomnar att den ansvarige, kommissionär Marín, är här denna eftermiddag - att Europeiska kommissionen inför de förödande effekterna av denna orkan regerade på ett snabbt och effektivt sätt, och vi hoppas att den snabbt kan komma med ett förslag till återuppbyggnadsplan för regionen, i enlighet med det som kommissionen har uttryckt.
Därför vill jag än en gång upprepa behovet av att intensifiera samarbetet med Guatemala och hela Centralamerika och framför allt, herr ordförande, att intensifiera åtgärderna för att mildra befolkningens lidande och speciellt barnens.

Amadeo
Herr ordförande! Antalet internationella adoptioner i Guatemala fördubblades under 1997 - fler än 2 000 till en genomsnittlig kostnad på 15-20 000 dollar. Det som framför allt slår en är att enligt den guatemalanska straffrätten betraktas inte barnhandeln som ett brott och att stöld av barn bara medför ett straff på ungefär ett år, med möjlighet att få villkorlig dom.
Vi menar emellertid att det är omöjligt att kriminalisera de internationella adoptionerna, eftersom dessa adoptioner, om de utförs på rätt sätt, dvs. med garantier för barnet, praktiskt taget alltid erbjuder möjligheter till ett bättre liv. Man kan inte heller förneka att internationella adoptioner innebär en viktig form av internationellt samarbete.
När vi nu uttrycker vår allvarliga oro över nyheterna att de personer som, fortfarande i Guatemala, agerar för att förhindra den olagliga handeln med spädbarn utsätts för olika former av hot, vill vi allvarligt uppmana kommissionen och medlemsstaterna att av den guatemalanska regeringen kräva att man ser till att adoptionerna sker under iakttagande av de rättsliga garantier som finns - nationella och internationella - och att man garanterar de säkerheten för de myndighetspersoner som arbetar med att stoppa den illegala handeln.
Fredsprocessen i Colombia

Bertens
Herr ordförande! Colombias senaste trettio år är en historia med smak av svart galla. Tiotusentals döda, gigantisk arbetslöshet och en alldeles för blygsam ekonomisk tillväxt med tanke på de möjligheter som detta land erbjuder. Narkotikahandlarna tjänar gyllene slantar. Av de droger som säljs i USA kommer 80 procent från Colombia.
President Pastrana har givit oss nytt hopp och har givit en ny impuls till fredsöverläggningarna. Tyvärr kan frånvaron i sista minuten av FARC: s ledare kallas ett misslyckande. Unionen måste naturligtvis stimulera fredsprocessen och lämna sitt bidrag. Stabilitet och fred är som alla vet grundläggande faktorer för att ge ekonomin en ny impuls.
Jag önskar att alla håller hoppet uppe, och jag hoppas att kunna tända många ljus för alla Marior. Jag har en fråga att ställa till kommissionären inom ramen för fredsprocessen. I Comunidades de Paz , en sammanslutning av byar som byggdes för ett år sedan i norra Colombia vid Apartadó och Río Sucio, finns ett antal ECHO-projekt. Jag var där för en månad sedan. På ett fält där stod en skylt: Här bygger ECHO ett sjukhus. Människorna där sade mig att de blivit lovade det för åtta månader sedan, men pengarna hade tydligen blivit liggande i Bogota. Bogota är muy, muy, muy, lejos de aquí . Jag vet att ni inte kan ge något direkt svar, men kanske kan ni ta denna fråga med er, och sedan skall jag vid ett annat tillfälle personligen ta kontakt med er i anledning av detta.

Miranda de Lage
Herr ordförande! Jag vill börja detta inlägg med att mycket innerligt gratulera president Pastrana för det fredsarbete han gör i sitt land, för att genom dialogerna i San Vicente öppnar sig reella förväntningar, och man uppfyller det medborgerliga mandat för fred som uttryckts av tio miljoner medborgare genom valurnorna.
Men man måste också säga att FARC har förstått det historiska ögonblicket och accepterat utmaningen i att genom dialog delta i konstruktionen av detta nya område. Vi måste framhålla det och erkänna det, liksom vi måste erkänna att det finns överensstämmelser mellan president Pastrana och gerillans förslag. Efter gårdagens möte börjar vägen mot fred att kunna urskiljas tydligare.
Freden har dock mycket mäktiga fiender. I detta ögonblick måste vi också påtala paramilitarismen och fördöma dess brott. Mer än hundra personer har mördats med det enda syftet att förhindra freden. Det är ett frontalangrepp mot hela samhället. Viljan att bekämpa paramilitarismen är en nyckel för framsteg, liksom att utrota narkotikahandeln och korruptionen - allt detta står på dagordningen -, men framför allt att bekämpa straffriheten för att garantera utbredningen av de mänskliga och medborgerliga rättigheterna till hela befolkningen. Vägarna till fred är de som uttrycks i det medborgerliga mandatet, och det går inte att strunta i folkets röst, eller fylla vägen med offer. Regeringen har ansvaret för att breda ut och stärka rättsstaten och skydda dem som kämpar för värdighet och demokratiska principer.
Men vi kan också kräva några saker, och jag tänker kräva tre. Det första kravet ställer jag till gerillan: att den släpper all civil gisslan. Jag måste också tacka gerillan för att den har släppt den europeiska samarbetsmannen Camino Villanueva. Jag vill också fråga kommissionen, om det är möjligt, vilket skulle Europeiska unionens deltagande kunna vara i bygget av dessa fredsområden? För det finns hopp i Europa och jag tror att vi också kan ge ett svar.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Utan mänskliga rättigheter kan det inte finnas någon fred. Det var något som vi gång på gång fick erfara på vår delegationsresa till Colombia i december. Paramilitärens långt över hundra mord har på ett grymt vis åter gjort detta uppenbart. Paramilitärerna uppträder inte som förhandlingsparter i fredssamtal. De är kriminella grupper som omedelbart måste upplösas. Medlemmarna i dem liksom dess finansiärer hör hemma inför domstolen, och alla understödjare i staten och säkerhetsstyrkorna måste omedelbart avskedas. Ty först när rätten till liv kan garanteras i Colombia kan förhoppningar om en verklig fred frodas. För de stridande parternas del innebär det att de mänskliga rättigheterna måste respekteras och det omedelbart. För statens del innebär det att offren måste värnas; bland dem finns mer än 1 miljon fördrivna människor varav många är svarta och av indiansk härkomst. Det måste bli ett slut på att brottslingar går fria, och rättsväsendet måste reformeras, i synnerhet militärdomstolarna! Jordbruksreformen måste inledas och det måste skapas ekonomisk och social rättvisa.
Här finns det uppgifter för Europeiska unionen. Det finns behov av hjälp som kan fyllas, i stället för att man profilerar sig i exportkonkurrensen. Vi måste betala rättvisa priser och sörja för en regional utveckling. Fred står att uppnå först i slutet av denna process, inte i dess början!

Lenz
Herr ordförande, jag kan egentligen bara instämma i de föregående talarnas ord. Vi måste fråga oss när denna karusell av våld, mord, bortrövanden och gisslantagning i detta land skall upphöra, när de politiska krafterna och ansvariga demokraterna slutligen skall bli starka nog att bringa vapnen att tystna och bekämpa korruption och narkotikahandel.
Regeringen Pastrana börjar med den nybildade regeringens kraft att förhandla med det starkaste oppositionspartiet och med alla svårigheter det innebär - vi önskar den lycka till med det. Vi kan bara hoppas att detta följs av fler förhandlingar med andra grupper och att bortrövandena, gisslantagningarna och morden från de paramilitära gruppernas och gerillans sida upphör och att militären slutligen inser att det inte bara i militaristisk anda har att uppträda som statsmaktens försvarare utan också som försvarare av ett demokratiskt och humant agerande. På det här området har såväl militären som - vilket redan påpekats - landet Colombia såsom den rättsstat det önskar bli verkligen ännu mycket att lära, och vi skall stödja den i det.
Det är förnedrande för ett land att ligga i toppen av en sådan negativlista. Men det är ännu grymmare och värre för dess medborgare. Vi uppmanar och ger regeringen vårt bistånd för att värna dem som försvarar de mänskliga rättigheterna och vi stöder deras strävanden efter fred och rättvisa.
Under vår resa till Bogotá i december talade vi också med FN: s höga kommissionär i Bogotá, som med stort mod gjort insatser för de mänskliga rättigheterna. Vi diskuterade huruvida hennes ämbete kunde behållas i framtiden. På det hoppas vi starkt, och min fråga till kommissionen gäller om den gör allt den kan för att detta ämbete som har vunnit högaktning i Colombia skall kunna behållas.

González Álvarez
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att vi alla välkomnar fredsförslagen, men det kan omöjligen bli någon fred om man de senaste dagarna, som andra kolleger har sagt, urskillningslöst har mördat mer än 100 bönder, kvinnor och barn.
En artikel jag har här, av en colombian som arbetar på Justicia y Paz , kan bättre än vi uttrycka villkoren för att nå fred i Colombia, och det handlar inte enbart om att sätta sig ned och prata. Han nämner en reform av jordbrukslagen, det är nödvändigt att återlämna den jord som har stulits från bönderna; en lag om naturresurser; och att man uppfyller de fyra grundbehoven: bostäder, hälsa, utbildning och arbete. Det vill säga, man måste kunna garantera en lägsta levnadsnivå som förhindrar att det fortsätter på detta sätt, inte bara morden, utan ett underjordiskt krig som gör slut på människor på samma sätt.

Howitt
Herr ordförande! Sedan torsdagen den 7 januari har mellan 100 och 150 människor dödats i en serie brutala massakrer som utförts framförallt av halvmilitära grupper från AUC. Detta var inga slumpmässiga massakrer: de halvmilitära grupperna hade namnlistor - särskilt över samhällsaktivister och -ledare - och avrättade personerna på dessa listor. Många av de senaste dagarnas offer blev svårt torterade innan de mördades, och de flesta attackerna skedde i den norra delen av landet.
Så medan vi välkomnar fredssamtalen mellan president Pastrana och FARC-gerillan, som inleddes just den dagen - torsdagen den 7 januari - så måste vi fördöma det faktum att de halvmilitära grupperna försöker att sabotera dessa fredssamtal.
Den colombianske presidenten har ålagt sin regering att vidta beslutsamma åtgärder mot dessa olagliga halvmilitära grupper. På måndagen den 11 januari upprepade president Pastrana sin uppfattning att det är statens ansvar att avväpna de halvmilitära grupperna, i sitt förslag till en tiopunkters dagordning som skall överlämnas till FARC. Detta har ännu inte skett. Tvärtom, så finns det väldokumenterade och internationellt bekräftade bevis för ett aktivt och pågående samarbete mellan Colombias väpnade styrkor och dessa halvmilitära grupper.
För att avsluta denna debatt frågar jag kommissionären om han så snart som möjligt skulle kunna uppmana den colombianska regeringen att inleda diskussioner om behovet av omedelbara och beslutsamma åtgärder mot de halvmilitära grupperna, för att skydda den sårbara fredsprocessen och förhindra framtida tragiska förluster av människoliv, särskilt under de närmaste veckorna när fredssamtalen sker.

Escolá Hernando
Herr ordförande! Colombia är ett land som befinner sig i en mycket besvärlig situation, med ett inbördeskrig som man har dragits med i mer än 40 år, två viktiga gerillagrupper som kontrollerar en tredjedel av landet och dagligen strider med armén, ett antal paramilitära grupper som ägnar sig åt att sprida terror bland befolkningen genom massakrer, med 1 500 kidnappade personer för närvarande, med två misslyckade fredsprocesser de senaste åren och med dussintals tusen döda.
Mitt i denna allvarliga situation, dyker en ny fredsmöjlighet upp genom förslag av den nya presidenten Pastrana. Ett förslag som, enligt min mening, tar upp colombianernas allmänna känsla. Nyligen fick en grupp ledamöter tillfälle att lära känna den colombianska situationen på nära håll och vi träffade praktiskt taget alla Pastranas ministrar, företagen och de viktigaste fackföreningarna. Den slutsats som jag personligen kom fram till var att det finns en verklig och autentisk vilja att uppnå fred, tillsammans med övertygelsen om att processen kommer att vara lång och svår och framför allt ett behov av internationellt stöd på politisk och ekonomisk nivå.
Vår grupp anser att Europaparlamentet och Europeiska unionen kan spela en viktig roll i Colombias fredsprocess genom att ge den internationellt stöd till parterna där den kan vara till nytta.
Sierra Leone

Telkämper
Herr ordförande! Vi är besvikna och förbittrade över att inbördeskriget i Sierra Leone har brutit ut på nytt. Efter det att presidenten och den civila regeringen åter fått makten i mars 1998 hoppades vi på att regeringen och Revolutionary United Front (RUF) skulle kunna komma överens om en stabil fred.
Vi bör göra allt vi kan för att återupprätta freden i landet; vi uppmanar båda konfliktparterna att omgående komma överens om vapenstillestånd, att uppta förhandlingar - och dessa förhandlingar måste vi nog också understödja -, att fullt ut respektera de mänskliga rättigheterna och att erkänna de internationella konventionerna gällande respekterande av de mänskliga rättigheterna. För den behövande befolkningen, som alltid blir lidande under dylika konflikter, måste vi ge humanitär hjälp. Vi vill undvika att hungersnöd uppkommer i landet, vidare måste flyktingarna i grannländerna försörjas, och därför är det absolut nödvändigt att först få till stånd ett vapenstillestånd.

Hory
Herr ordförande! Allt har redan sagts här i parlamentet om berättigandet, även ett tafatt sådant, av president Kabbah och det illegala med RUF och de militära upprorsmakarna. Jag skall därför inte insistera på dessa frågor och jag vill, utifrån exemplet med Sierra-Léone, göra ett mer allmänt konstaterande att det är ett trefaldigt misslyckande från instabila länder: FN, Afrikanska enhetsorganistionen (OAU) och unionens diplomati, det måste man ändå säga.
När det gäller FN, och så fort ett ärende inte är tillräckligt allvarligt i amerikanarnas ögon för att de skall tillskansa sig rätten att formulera normen för internationell rätt och sanktionera den militärt, går man från förödmjukande till avsnäsande och man backar, och alltifrån de blå baskrarna i f.d. Belgiska Kongo till uppdraget som mellanhand i Sierra Leone, skulle förteckningen över dessa misslyckanden bli lång. Den kommer aldrig att avslutas så länge FN inte får permanenta militära medel för att se till att den internationella rätt den vill skapa verkligen respekteras.
När det gäller den afrikanska enhetsorganisationen, som egentligen hellre borde kallas Organisationen för ömsesidig förståelse mellan afrikanska statschefer, har den beslutat att delegera sina befogenheter till regionala styrkor. Tar den under tiden hand om utvecklingen eller demokratiska framsteg som skulle göra det möjligt att minska spänningarna? Inte alls. Alltsedan den skapades ser den i stort sett bara till att de gamla koloniala gränserna respekteras, dvs. säkerställer att maktsystemet för dess medlemmar fortlever.
När det gäller Europeiska unionen slutligen måste vi verkligen notera, såväl i Sierra Leone som annorstädes, att unionen är dramatiskt frånvarande, eftersom den inte lyckats förse sitt ekonomiska stöd med ett verkligt diplomatiskt inflytande. Unionen lämnar därför fältet öppet för sina medlemsstaters postkoloniala diplomati som ibland tidigare visat sin benägenhet att bidra till kriser, och i vilket fall som helst sin oförmåga att lösa dem.

Vecchi
Herr ordförande! Vi har redan vid ett flertal tillfällen uppehållit oss vid den försämrade situationen i Sierra Leone. Detta är ett land där situationen under de senaste åren faktiskt hela tiden har förvärrats, såväl på det politiska planet som när det gäller befolkningens livsvillkor.
På grund av de upprepade försöken från rebellstyrkornas sida att erövra landet har vi under de senaste veckorna ännu en gång kunnat bevittna mycket blodiga sammanstötningar som har resulterat i tusentals nya offer och som har gjort civilbefolkningens situation ännu mer dramatisk.
Vi har för övrigt just fått nyheten att ärkebiskopen i Freetown, Joseph Hendri Ganda har bortförts, efter det att de italienska missionärerna togs som gisslan och av vilka en, Padre Mario Guerra, fortfarande är i rebellernas våld.
I det nuvarande läget är naturligtvis det viktigaste att man omedelbart når fram till ett eldupphör och att alla i gisslan släpps, samt att befolkningens mest omedelbara behov blir tillgodosedda.
Att omedelbart upphöra med att trakassera civilbefolkningen och att ge hjälparbetarna möjlighet att utföra sitt arbete är absolut nödvändigt.
De legitima regeringsstyrkornas återtagande av makten i landet måste emellertid ske parallellt med ett mer djupgående nationellt medlings- och förlikningsarbete som är det enda som kan återge landet politisk och institutionell stabilitet och förhindra framtida tragedier.
Europeiska unionens roll måste naturligtvis även i det här fallet vara att ingripa med humanitära hjälpinsatser för att tillfredsställa befolkningens omedelbara behov, vilket också måste omfatta de tusentals flyktingar som vistas i angränsande länder, men även att agera för att få till stånd en dialog, förlikning och respekt för de mänskliga rättigheterna, om så krävs genom att Europeiska unionen även tar egna initiativ i det avseendet.

Robles Piquer
Herr ordförande, herr kommissionär! Och också in absentia det tyska ordförandeskapet för rådet som inte deltar: vi är alla förfärade. Och det var exakt det uttrycket som ACNUR: s observatör använde inför det som händer i Sierra Leone.
Vi har på TV kunnat se, för bara kort tid sedan, fruktansvärda scener: det som Foday Sankohs rebellstyrkor, med en fruktansvärd svart humor, betecknade som " kortärmat" och " långärmat" , efter hur man högg av armarna på de civila, på barn och kvinnor, litet nedanför axlarna eller vid handleden.
Herr ordförande! Det är sant att det internationella samfundet utan tvivel har ett ansvar. Men det är också Sierra Leones invånare själva, och framför allt de politiska och militära krafterna som måste finna en lösning på problemet. Just nu görs ansträngningar i den riktningen. Man har sett den överraskande scenen med rebelledaren, vilken jag nämnde, transporteras av de nigerianska styrkorna i ett flygplan från den stad han är fängslad, Freetown, till Conakry, för förhandlingar där han först ställer villkoret att bli frisläppt. Om denna frihet skulle tjäna till att de styrkor som lyder under honom inte agerade med denna grymma brutalitet, och också för att en regering vi ser som civil inte skulle svara med samma mynt och avrätta medlemmar av militärjuntan utan rätt till överklagande, så har vi avancerat något.
Herr ordförande! Två utmärkta spanska journalister - Javier Reverte och Alfonso Armada -, som det utan tvivel också finns i andra länder, har nyligen publicerat mycket bra böcker om Afrika söder om Sahara och de har bett oss alla om förståelse. Jag tror att vi måste ha denna förståelse, men vi måste också kräva av de beväpnade medborgarna i Sierra Leone att de helt enkelt beter sig som mänskliga varelser.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Det är mycket viktigt att parlamentet har lagt fram den här resolutionen, för den kan lämna ett bidrag, även om det är litet, till en återuppbyggnad i Sierra Leone av det som för tillfället saknas, på samma sätt som det saknas i många länder i Afrika söder om Sahara, nämligen en minimal känsla för staten som begrepp.
I området har man faktiskt tappat bort all känsla för vad en stat egentligen är. Beväpnade gäng, krigsherrar, personer som illegalt säljer vapen och de råvaror som de här länderna är så rika på, beter sig ungefär som de vill och visar ett totalt förakt för de mest elementära mänskliga rättigheterna.
Det är viktigt att Europeiska unionens insatser riktar uppmärksamheten på betydelsen av att man verkligen blir en stat, innan man kan bli en rättsstat och innan man kan bli en demokrati, i syfte att återupprätta de minimiförhållanden som krävs för civil samexistens.

Marín
Herr ordförande! Jag börjar i den ordning som de olika inläggen har kommit.
Vad gäller Östtimor/Indonesien har kommissionen alltid stött demokratiprocessen i Indonesien, och naturligtvis kommer den att under de kommande valen att bistå med hjälp i form av ett allmänt paket vars detaljer vi fortfarande har kvar att fastställa, även om det är en fråga - vilket Bertens känner till väl - som diskuteras i rådet.
Den 8 december 1998 träffade Europeiska unionens trojka i Djakarta president Habibi för att få förstahandsinformation om dennes planer och åtgärder för att tillämpa de åtgärder som den rådgivande folkförsamlingen har tagit angående de politiska och ekonomiska reformerna och särskilt vad gäller demokratiska, öppna, fria och likvärdiga val.
President Habibi bekräftade datumen - den 7 juni 1999 för valen och den 29 augusti 1999 för att låta de nya ledamöterna i parlamentet svära sin ed -. Han hade inte heller några problem att acceptera internationell hjälp och observation, liksom närvaro av internationella observatörer i dessa val.
Beträffande Östtimor stöder Europeiska unionen också helt och håller FN: s initiativ föra att skapa en permanent närvaro för FN på Östtimor. Europeiska unionen har vid ett oändligt antal tillfällen uttryckt sin oro för de olika våldsincidenter som har inträffat i vissa områden på Östtimor där det - vilket har åberopats - har dött ett betydande antal civila. I början av februari är ett besök på Östtimor planerat av FN: s arbetsgrupp om godtyckliga arresteringar, och Europeiska unionen välkomnar också skapandet, i januari 1999, av intresseavdelningar som gör det möjligt att bibehålla en portugisisk närvaro i Djakarta, med en möjlighet till fritt tillträde till Östtimor. Europeiska unionen litar på att man skall uppnå ett slutligt avtal om FN: s förslag till en självständig författning. Vad gäller andra frågor om Östtimor har vi upprepade gånger informerat parlamentet om att det finns ett specifikt samarbetsprogram med Östtimor, vilket genomförs främst genom icke-statliga organisationer och kyrkor i området.
Angående Sahara, Colombia, barnhandeln och Sierra Leone, skulle jag vilja säga er, med all sympati - eftersom vi från och med sammanträdet i förmiddags vill granska hela kommissionens, Europaparlamentets och rådets verksamhet -, att jag är säker på att jag kommer att göra er besvikna, eftersom 90 procent av de saker ni har frågat mig om är saker ni normalt sett skulle fråga rådet, för i slutändan kommer jag inte att göra annat än att upprepa de gemensamma ståndpunkter som redan har antagits och som ni känner till. Därför ber jag om ursäkt om jag inte kan ge lämpliga svar på de problem som har att göra med Västra Sahara, problemen i Colombia och Sierra Leone liksom om barnhandeln.
Vad gäller Västra Sahara måste jag meddela er att Europeiska unionens ståndpunkt i dag är uttalandet av rådets ordförandeskap den 29 december förra året. Jag kommer således att informera rådet om den oro som detta parlament har uttryckt.
Angående Europeiska kommissionen kommer vi att behålla vårt system för humanitärt bistånd för att hjälpa den sahariska befolkningen genom icke-statliga organisationer, vilket vi har nu. Systemet för livsmedelshjälp och medicinsk och sanitär hjälp till flyktingarna. Här fattades ett beslut - i oktober 1998 -, som ni vet, och att den hjälp som distribueras till den sahariska befolkningen ökar med ungefär tio miljoner euro.
Beträffande barnhandel i Guatemala delar kommissionen parlamentets oro angående de allvarliga problem som Guatemala möter vad gäller barnhandel och illegala adoptioner. Jag kan just bekräfta att det är en absolut avskyvärd handel. Den här situationen har följts på nära håll - inte enbart i Guatemala utan också i andra länder och angående Guatemala har man satt i gång en rad specifika program avsedda att bidra med en lösning, eller en dellösning, till denna befolkningssektor.
Konkret finns det i Guatemala ett program på ungefär 2, 5 miljoner euro, som används på tre nivåer. Först, logiskt sett, för att främja tillämpningen av konventionen om skydd för barn, ratificerad av Guatemala 1989, i väntan på att tillämpningen av barnlagen inleds. Det vill säga, problemet är inte längre så mycket konventionen för skydd eller barnlagen, vilka de guatemalanska myndigheterna får hjälp med, utan - som i de flesta av dessa länder - effektiviteten och förmågan att tillämpa dem.
Man sprider den nya barnlagen genom utbildningsåtgärder för personal och förberedelser av de berörda institutionerna - domare, välfärdssekretariat, åklagarmyndighet, barn- och ungdomsinstitutioner - och naturligtvis med ett djupt samarbete med Unicef vad gäller barnlagen.
Man försöker också i nationalförsamlingen, som är en av de stora bristerna i Guatemala, anta en lag om adoption, såväl nationell som internationell, för i slutändan är en legal adoption i sig själv säkert inte önskvärd för de fattiga familjerna, men det är antagligen bättre med en regelmässig och legal form av adoption än en illegal. Jag skulle också på denna punkt vilja nämna - inte bara för Guatemala utan generellt sett - allt som har att göra med barnhandel, barnprostitution, pedofili, andra problem som vi har i tredje världen, som organhandeln etc. Dessa frågor måste vi behandla för att få en helhetsbild, med principen om medansvar. Jag menar att vi i de rika länderna adopterar illegalt, vi konsumerar droger, köper organ etc, och man kan inte bara se saken från norr till söder ur ett åklagarperspektiv, då vi vet att det är de mest utvecklade länderna som underlättar denna typ av handel, beroende på deras ekonomiska och finansiella nivå. Detta måste vi alltså balansera litet.
Vad gäller Colombia skall jag säga att vi kommer att förmedla de politiska argument som ni har tagit upp till rådet, liksom vad kommissionen kan göra.
Då det handlar om Europeiska unionens ståndpunkt finns det ett annat uttalande från den 8 januari 1999, och det är rådets ståndpunkt. Jag upprepar än en gång: det är mycket svårt för kommissionen att genomföra dessa debatter eftersom jag, bortsett från att säga er något ni redan vet - att rådet har en ståndpunkt, och ni kommer säkert att säga att den inte bidrar med någonting -, inte kan säga mer. Därför tror jag att det i framtiden skulle vara väldigt bra om främst rådet deltog i denna typ av debatter för att kunna genomföra en verklig politisk debatt.
Beträffande det Lenz frågade mig - och detta är däremot kommissionens befogenhet -, har Mazarrasa meddelat oss att hon önskar ge sig därifrån, eftersom hon har arbetat två år där. Som ni kan föreställa er är arbetet för de mänskliga rättigheterna i Colombia mycket hårt, och hon har då meddelat sin rätt att resa därifrån. Robinson kom för att träffa oss, eftersom det fanns ett åtagande för Bogotákontoret, ett åtagande från Europeiska unionen om att bara finansiera ett år. Då situationen för de mänskliga rättigheterna är mycket oroande, beslutade vi att finansiera ytterligare ett år, och en fråga som vi måste ställa oss är om vi skall fortsätta att finansiera det eller ej. Min åsikt är att vi skall göra det eftersom situationen i FN, och särskilt på Robinsons kontor, inte är speciellt lysande i ekonomiska termer. Därigenom tycker jag att vi skall fortsätta att finansiera det. Hur som helst, jag säger detta mycket försiktigt, eftersom kommissionen efter debatten i förmiddags inte så lätt kan fatta självständiga beslut, och då får vi se hur vi skall informera Europaparlamentet. Om Europaparlamentet är överens - vilket det säkerligen kommer att vara -, kan vi inleda finansieringen.
Vi skall vara mycket noggranna med vad ni beslutar. Men vi måste börja vara konsekventa. Vi antar resolutioner som innebär utgifter. Vi kan inte rösta för en sak på morgonen och sedan på eftermiddagen fatta beslut som innebär utgifter. Jag har sagt att jag håller med om förslaget, att vi behöver fortsätta med finansieringen men att vi från och med nu måste göra det på det sätt ni beslutade i förmiddags.
Således är min inställning och det förslag jag kommer att göra, att fortsätta finansieringen.
Även frågan om vad vi kan göra för att följa upp freden tas upp. Europeiska unionen som sådan är inte en internationell part i processen, även om det är sant att kommissionens delegat har bjudits in till ceremonin för att inleda freden. Förslaget som vi gjorde till den förra regeringen, och som vi har vidmakthållit inför president Pastrana - vilken jag tror inom kort kommer att göra ett besök i Europeiska gemenskapen - är att skapa en uppföljningspolitik framför allt vad gäller de inre reformerna, eller hela kapitlet om fördrivna och flyktingar, där vi redan har en viss erfarenhet genom andra tidigare konflikter i El Salvador, Nicaragua och Guatemala.
När det gäller Sierra Leone, herr Robles Piquer, följer kommissionen på mycket nära håll händelserna i Sierra Leone och särskilt de senaste striderna mellan rebellstyrkorna, inklusive den revolutionära enhetsfronten, och soldaterna i den gamla armén i Sierra Leone och de regionala interventionsstyrkorna i Ecomog. Europeiska unionen har, tillsammans med andra partner, kommit med ett uttalande också om straffet för det senaste försöket från rebellernas sida att för andra gången på två år störta den av president Kabbah lagligt utsedda regeringen.
Europeiska unionen har beslutat att ge politiskt stöd till president Kabbahs regering och till alla de ansträngningar som man genomför för att lösa den nuvarande krisen genom förhandlingar, även om sanningen, som ni har sagt, är att situationen förändras varje dag. När väl situationen klarnat kommer kommissionen att bedöma vilket praktiskt stöd vi kan leverera för att underlätta fredsförhandlingarna. Angående den del som hör till kommissionens befogenheter, vilket är den humanitära situationen, kan jag inte dölja att vi, beroende på den situation som har uppstått, har sett oss tvingade att evakuera de utländska medborgarna, och därmed finns det inga möjligheter, på grund av det extrema våld som råder framför allt i Freetown och dess omgivningar, att planera någon humanitär hjälp. I konsekvens därmed kan jag bekräfta att situationen inne i landet är omöjlig. Situationen i grannländerna Liberia och Guinea Conakry är mycket bättre vad gäller humanitär hjälp, där man kan säga att situationen är, om inte helt under kontroll, så åtminstone mer lättarbetad.

Van Putten
Herr ordförande! Det var en sak i kommissionärens anförande som jag inte riktigt förstod. Jag har stor respekt för hans uttalande om att han kommer att engagera sig fullt ut i parlamentet och i arbetet. Efter i dag kan vi inte annat än att värdera detta högt. Men det jag inte förstod var att han talade om budgetar när han därefter nämnde gruppen av länder där vi vill se att handling. Jag tror till exempel att kommissionen vad gäller Guatemala har alla möjligheter att göra något i fallet Bruce Harris och att Casa Alianza som redan finansieras av kommissionen och dessutom är en aktiv medlem av European Network on Streetchildren Worldwide , som också tidigare finansierades av kommissionen, egentligen inte skulle behöva utgöra något problem i nuläget. Kommissionären skulle i morgon kunna ringa upp delegationen där och säga: ta och agera visavi Guatemalas regering.

García Arias
Herr ordförande! Marín sade något som jag instämmer i när det gäller att en stor del av det som antas i den aktuella och brådskande debatten hör till rådet. Därför skulle jag vilja att parlamentets ordförandeskap som ni företräder upplyser mig angående denna situation, därför att om vi i den aktuella och brådskande debatten verkligen diskuterar utrikespolitiska ämnen som är rådets ansvar, hur kan vi parlamentariker, eller parlamentet i sig, göra för att i dessa debatter - som är mycket viktiga - garantera rådets närvaro? Jag vet inte om det är en brist i vår arbetsordning. Om det vore fallet skulle jag vilja be er att förmedla det till parlamentets ordförandeskap för att analysera frågan, och lägga fram ett förslag till bestämmelse för att lösa detta problem.
Herr kommissionär! Tillåt mig säga att ni har rätt. Emellertid har jag märkt att i behandlingen av de olika frågorna om förfaranden...
Ordföranden kopplade bort talaren.

Ordföranden
Jag har varit mycket överseende, men jag kan inte låta er fortsätta längre. Jag kommer emellertid att svara på er fråga rörande rådets närvaro. Rådet har rätt att närvara vid alla våra debatter och uttala sig i alla våra debatter, om det så önskar. Det finns någon från rådet här som gör anteckningar. Det finns ingen här som är bemyndigad att tala på rådets vägnar. Men rådet kommer att få kännedom om vår diskussion. Fram till nu har det inte funnits någon tradition med en företrädare för rådets ordförandeskap som skall vara här och uttala sig. Parlamentet har rätt att vid varje tidpunkt uppmana rådet att vara närvarande. Om vi skulle göra detta antar jag att vi måste ändra tiden för de brådskande frågorna, eftersom ingen medlemsstat skulle kunna ställa upp med en minister så här dags på en torsdag.
Herr Marín, vill ni svara?

Marín
Herr ordförande! När jag sade att många av de frågor som ni ställde hörde till en politisk debatt med rådet, ville jag inte skapa en dialektisk motsättning eller påpeka att rådet inte är närvarande. Allt tolkas på ett litet märkligt sätt. Jag avsåg inte det på något sätt.
Jag vill säga att, frånsett de gemensamma ståndpunkterna och uttalandena som antagits av rådet, kan jag svårligen berätta något annat som skiljer sig från det. Därför sade jag att ni hade tagit upp en mängd politiska ämnen som jag inte kunde besvara. Det var det jag menade. Och då jag inte kan svara, föredrar jag att inte göra det, eftersom detta i vilket fall som helst är en fråga som jag kan förmedla, eller parlamentet kan förmedla den, till rådet. Men det tillkommer rådet att fatta det slutgiltiga beslutet.
Vad gäller Guatemala, fru van Putten, har vi det program jag nyss pekade på, vilket tar upp barnen i Guatemala. Guatemala är inte det enda fallet. Jag kan nämna dem utantill: i Latinamerika, om mitt minne fortfarande fungerar, finns samma problem i Brasilien, där det också finns ett program, vi har ett program i Colombia, likadant i fyra eller fem länder i Latinamerika. Och inom de ekonomiska möjligheter vi har, försöker man att i första hand införa en grundlagstiftning - det är ganska avancerat i Guatemala -. Men jag trycker på att i dessa länder består inte problemet endast i att få en lagstiftning, det handlar framför allt om att kunna tillämpa den.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Herr Telkämper! Ni lär har ett förslag som rör förfaranden. Stämmer det?

Telkämper
Fru ordförande! Jag tänkte ta upp initiativet från ordföranden Martin. Det är inte fråga om en motsägelse mellan kommission och råd eller råd och parlament. Jag anser att rådet bör närvara, eftersom vi parlamentariker flera gånger talat om rådet och rådet bör veta vad som sägs här. Om jag tar Västra Sahara som exempel, så har rådet en annan funktion än kommissionen gällande den humanitära hjälpen - och det måste den vara medveten om. Det är en politiskt nödvändig sak. Av den anledningen, fru ordförande, begärde jag att önskemålet att vi har ett gemensamt sammanträde här, där kommissionen kan yttra sig medan rådet skall veta vad som sägs, skulle anföras i presidiet såsom ett önskemål från parlamentarikernas sida.

Ordföranden
Absolut, herr Telkämper, jag skall göra det och jag anser att rådet borde närvara.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande förslag till resolutioner:
B4-1096/98 av Newens för PSE-gruppen om fredsprocessen på Filippinerna, - B4-1106/98 av Bertens, för ELDR-gruppen om Filippinerna, - B4-1147/98 av Lenz och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om Filippinerna, - B4-1158/98 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen om fredsprocessen på Filippinerna, - B4-1160/98 av Telkämper och McKenna för V-gruppen om Filippinerna.
Smith
Fru ordförande! Europaparlamentet har länge verkat för en fredsprocess i Filippinerna, och har på olika sätt försökt att hjälpa till i detta sammanhang. När det nu finns ett avtal mellan regeringen och Nationella demokratiska fronten (NDF) som har trätt i kraft och som accepterats av båda parter, så är det viktigt att förslagen i detta genomförs helt och fullt och att alla nödvändiga åtgärder vidtas utan dröjsmål.
Det kan se ut som det finns goda intentioner på båda sidor, men vissa fraktioner som förkastar NDF: s ledarskap är ännu inte beredda att ta avstånd från konflikter, och det återstår fortfarande mycket hårt arbete om freden verkligen skall accepteras av alla. Frågor som rör de mänskliga rättigheterna, humanitärt bistånd, landreformer och glesbygdsutveckling måste följas upp på ett effektivt sätt om avtalet skall bli framgångsrikt i alla delar. Kommissionen och rådet - vi nämner återigen rådet - måste ge sitt fulla stöd till denna process, och vi vädjar till dem att göra det.
Avslutningsvis uppmanar jag parlamentet att fullständigt och enhälligt stödja detta förslag.

Fassa
Fru ordförande, kära kolleger! För en gångs skull kan vi i denna kammare i dag på torsdagseftermiddagen visa upp ett efterföljansvärt exempel i stället för ett varnande exempel. Det allmänna avtalet om respekt för mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt som godkändes den 7 augusti 1998 av den filippinska regeringen och av rebellerna, respekteras. Socio-ekonomiska projekt, utvecklingsprojekt och projekt som skall återupprätta en fullständig demokrati i landet har godkänts och det verkar även som om de demokratiska rättigheterna respekteras. Därför måste vi inte bara stödja denna resolution, utan också noggrant följa det filippinska exemplet eftersom det skulle kunna visa sig vara en mycket bra modell som förtjänar att exporteras.
Mer tror jag inte att jag behöver tillägga, om inte att det gäller att inte sänka garden, för ännu så länge behövs det stöd, och inte bara i moraliskt hänseende, från Europeiska unionen för att demokratiseringsprocessen skall kunna fortsätta och konsolideras.

Lenz
Fru ordförande, Filippinerna är ett land som har en del förbindelser med Europa, förbindelser som tyvärr har vissa negativa sidor. Till dem hör främst sexturismen, vars efterfrågan till största delen är europeisk. Den här gången handlar det om en resolution angående fredsprocessen mellan regeringen och den nationaldemokratiska fronten på Filippinerna. Denna fredsprocess är avsedd att vara av nytta för landet. Det som skall prägla det politiska landskapet är inte de konfliktladdade motsättningarna utan strävanden efter fred, sociala och ekonomiska reformer samt landreformen.
På denna process kan de mänskliga rättigheterna bara vinna i betydelse. De utgör en del av processen. Och i Filippinerna känner man faktiskt till värdet av demokrati. Man känner till värdet av en humanitär folkrätt. Det finns i Filippinerna många organisationer som sörjer för människorna och freden, däribland icke-statliga organisationer och organisationer av social och kyrklig natur. Det är min starka förhoppning att hjälpen från Europeiska unionen verkligen kommer fram, för vi behöver alla de krafter vi kan få för att främja den demokratiska processen i ett redan demokratiskt land i dess hela komplexitet, och återupprätta freden och demokratin.
Vi uppmanar regeringen och partierna att öka sina ansträngningar, och vi uppmanar Europeiska unionen att stödja dem därvid. När det nu finns tillfälle, herr kommissionär, vill jag säga att jag inte vet om jag skall vara glad över att ni plötsligt så aktsamt bekymrar er om rådet. Det är vi inte vana vid här. I den fråga som jag förut ställde till er handlade det, liksom i många andra frågor, också om att bringa klarhet i vem som skall få vara med och bestämma över Europeiska unionens resursinsatser. Det var den punkten jag förut tog upp.

Telkämper
Fru ordförande! Fredsprocessen i Filippinerna är ingen ny process. Redan tidigare har Europeiska unionen och parlamentet åstadkommit viktiga bidrag för freden i landet. Jag kan erinra mig om flera delegationer inom ramen för Asean, däribland fru Aquinos inledande tid; på den tiden gav vi denna process ett starkt stöd. Den goda viljan finns på bägge sidor - från NDFP och regeringen - det har sagts förut. Och detta måste vi understödja.
Två saker förefaller mig vara särskilt betydelsefulla. Det gäller dels övervakandet av att de mänskliga rättigheterna respekteras och dels den nödvändiga landreformen. Då kommer vi åter in på den institutionella konflikten mellan kommissionen och rådet. Jag anser att kommissionen - det vill jag i dag bestämt framhålla, herr Marín - har presterat ett gott och betydelsefullt arbete på Filippinerna. Det är förstås av vikt att det förekommer projekt men också att man i de projekt som förekommer alltid respekterar de mänskliga rättigheterna. Men det är en politisk fråga.
Anmodan om landreformen riktar sig till rådet. Därför vill jag till slut igen begära att ni såsom ordförandeskap - som David Martin tidigare föreslog - har att uppmana rådet att närvara, ta med sig budskapen härifrån och gemensamt organisera det hela.

Ordföranden
Tack, herr Telkämper. Budskapet var mycket tydligt.

Cushnahan
Fru ordförande! Herr kommissionär! Jag välkomnar det faktum att Filippinernas regering och Nationella demokratiska fronten tagit initiativ till att inleda en fredsprocess. Det är särskilt att detta har skett med god vilja från båda sidor, och också att de tagit upp politik, de mänskliga rättigheterna och sociala och ekonomiska frågor. Det är emellertid att beklaga att denna process har förlorat styrfart under den senaste tiden; detta är verkligen en oroande utveckling. Det är av yttersta vikt att denna trend bryts och att vi påskyndar utvecklingen när det gäller fredsförhandlingarna.
Ett viktigt element när det gäller att se till att detta sker, som redan nämnts av Smith när han rekommenderade förslaget, är den roll som både rådet och kommissionen har. I detta sammanhang skulle jag verkligen vilja understryka förslaget som finns i punkt 4 i kompromisstexten, i vilken man uppmanar dessa två organ att tillhandahålla det stöd och den hjälp som krävs för att underlätta fredsförhandlingarna. I samband med detta vill jag be ledamöterna av parlamentet att ge sitt stöd till detta specifika kompromissförslag.

Marín
Fru ordförande! Under det första mötet med höga tjänstemän Europeiska gemenskapen - filippinska regeringen, som hölls i Manila i december 1997, kom man överens om att fastställa frågorna om rehabilitering och jordbruksreformen, vilka enbart berör den muslimska inhemska befolkningen i Mindanao, som prioriterade områden för assistans.
Alltså är tre projekt på gång för ett totalt belopp på 21 miljoner euro med perspektivet att driva på och befästa fredsprocessen mellan den filippinska regeringen och NDF.
Kommissionen förbereder också för närvarande ett projekt för 14 miljoner euro för att förstärka samhällena där jordbruksreformen skall genomföras i de fyra centrala provinserna i Mindanao, och som kommer att riktas företrädesvis till den muslimska befolkningen och ursprungsbefolkningen i områdets provinser.
Projektet, som överensstämmer även med den filippinska regeringens intentioner, kommer att riktas till de muslimska samhällena, speciellt till de rebeller som har återvänt och som är mottagare för jordbruksreformen till ungefär 37 samhällen. Dess syfte är att ge stöd för att förbättra jordegendomarna, organisera och stärka jordbrukarorganisationerna, anpassa den grundläggande sociala infrastrukturen, såsom vattenförsörjning och utbildningsanläggningar och sanitära anläggningar, främja produktiviteten och ta itu med mindre infrastrukturprojekt. Detta är det sammandrag jag kan göra av Europeiska unionens arbete i återuppbyggnadsprocessen och jordbruksreformen i Mindanao-området, det är en av de centrala beståndsdelarna i fredsprocessen som förhandlades fram för några år sedan med Moros nationella befrielserörelse.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum strax.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande förslag till resolutioner:
B4-1094/98 av Ford m.fl. för PSE-gruppen om omlokalisering av företaget Rank Xerox, - B4-0077/99 av Langendijk m.fl. för V-gruppen om omlokalisering av företaget Rank Xerox, - B4-0081/99 av Oomen-Ruijten och Pronk för PPE-gruppen om den omlokalisering som genomförts av företaget Rank Xerox.
Ford
Fru ordförande! Jag vill tala på den socialdemokratiska gruppens vägnar om Xerox Corporations omlokalisering av arbetstillfällen. För det första vill jag be om ursäkt på min medundertecknares vägnar, dvs. Metten, som på grund av förseningen i debatten var tvungen att återvända till Nederländerna.
Låt mig förtydliga vårt resolutionsförslag. I förslaget behandlar vi överföringen av 250 arbetstillfällen från Venray i Nederländerna, och över 500 arbetstillfällen från Mitcheldean i Förenade kungariket, till Irland. Detta förslag är emellertid inget angrepp på Irland eller irländarna; inte heller vill vi angripa fredsprocessen. Vi kommer att rösta för ändringsförslag 6 som har lagts fram av Ahern och McKenna, i vilket poängteras att skapandet av arbetstillfällen i Dundalkregionen är ett viktigt stöd för fredsprocessen och försoning i gränsområdet, och välkomnar principiellt initiativet till att skapa arbetstillfällen i regionen.
Det gemensamma resolutionsförslaget från den socialdemokratiska gruppen, den kristdemokratiska gruppen och GUE-gruppen, behandlar två separata frågor. Den första är Xerox Corporations - ett amerikabaserat multinationellt företag - misslyckande att på ett lämpligt sätt samråda med sina anställda - särskilt i Mitcheldean - och med lokala myndigheter på de båda platserna.
Företaget hävdar att det följt gällande lagstiftning, men enligt uttalanden från anställda i Mitcheldean - av vilka två befinner sig på åhörarläktaren i dag - har lagstiftningens syfte förbisetts på ett grovt sätt. Xerox Corporation hävdar att de gick igenom presentationen av ett fullbordat faktum i slow-motion. Företaget berättade för mig tidigare i veckan att samrådet inleddes den 7 april 1998, och att det slutgiltiga beslutet inte fattades förrän i september. Efter denna tidpunkt har jag emellertid fått en kopia på ett fotografi och ett pressmeddelande som visar en bild på Irlands vice premiärminister Mary Harney tillsammans med Bill Good, vice verkställande direktör på Xerox. I pressmeddelandet tillkännages den 2 juni planerna rörande den nya anläggningen. Perioden när verkligt samråd skedde var så kort att det nästan går att likna vid en fars. Jag hoppas att Xerox Corporation - när detta resolutionsförslag har antagits - kommer att försöka igen på ett mer seriöst sätt.
Den andra fråga som vi behandlar är den mer allmänna oron för att man möjligen kan använda gemenskapsmedel för att skyffla runt arbetstillfällen i Europa. Vi vill naturligtvis se att det skapas nya arbetstillfällen, nu när det finns omkring 20 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen, men Xeroxaffären är ett exempel - absolut inte det enda exemplet, eller det värsta och, tyvärr, inte heller det sista - där man vid en närmare granskning kan se att de så kallade nya arbetstillfällena bara är en illusion. De är någon annans arbete - kidnappade arbetstillfällen som hålls som gisslan, och som slutligen säljs i Europa till den som bjuder mest.
Denna typ av köpslående krossar familjer och samhällen. I Deanskogen, ett område med hög arbetslöshet, är Xerox den största arbetsgivaren. Detta är inte en lämplig användning av gemenskapsmedel. Detta är inte en lämplig användning nationella medel. Vi måste alla vara tydliga på den punkten. Irland har lidit lika mycket som något annat land. Företaget Fruit of the Loom flyttade nyligen till grönare betesmarker. Vi bör alla lära oss av varandra att den här typen av nederländsk auktion inte leder någon vart när det gäller att skapa nya arbetstillfällen.
Jag talade med Xerox i veckan. De har ändrat ståndpunkt en aning. De har nu åtminstone gått med på att beakta ansökningar om arbetsöverflyttningar från personer med lämpliga kvalifikationer, vilket är skälet till att vi måste avvisa ändringsförslag 5 av Dupuis för ARE-gruppen, i vilket hävdas att Xerox överväger en sådan begäran. Det är ett tveksamt påstående, när man kom överens om principen för bara två dagar sedan.
Xeroxaffären är ett typiskt exempel på ett allt för vanligt problem. Vi har goda skäl att klaga och protestera över detta specifika fall, men vi har också ett ansvar att använda parlamentets maktbefogenheter för att ändra bestämmelserna och därmed också skydda framtidens offer.

Ahern
Fru ordförande! Det finns alltid skäl till djup oro när folk förlorar sina jobb, och det är fullkomligt på sin plats och naturligt att ställa frågor som rör samråd och beaktande av gemenskapens lagstiftning. Att angripa skapandet av arbeten för andra, i synnerhet i en region som Dundalk, som behöver ekonomisk stabilitet för att inte äventyra fredsprocessen och försoningen, är oacceptabelt. Jag välkomnar därför i hög grad Fords kommentarer, och det faktum att han stöder mitt ändringsförslag - som fastställer principen för skapande av arbetstillfällen i detta område - är viktigt.
Omlokaliseringen gäller flytten av industrianläggningar från en medlemsstat till en annan, och är av intresse för EU om statsstöd eller strukturfonderna driver på eller uppmuntrar en sådan omlokalisering. Det finns emellertid många faktorer som kan bidra till ett affärsmässigt beslut att omlokalisera en industrianläggning. I detta sammanhang möter det ständig kritik i Irland att regeringsledamöter, i synnerhet premiärministrar och vice premiärministrar, skyndar sig att tillkännage beslut innan de är ordentligt fastställda. Jag måste i så fall kritisera Harney om hon - som nämndes - gjorde det vid den tidpunkt då ett samråd skulle ha skett.
Vi i Irland vägrar emellertid att få skurkrollen på grund av en eller två omlokaliseringar under de senaste åren. Vi har också förlorat viktiga projekt och ett betydande antal arbetstillfällen. Strukturfonderna spelar inte någon avgörande roll i dessa paket, och politiken att statsstöd skall ersättas om ett företag omlokaliseras har tillämpats konsekvent av IDA (Industrial Development Authority) i Irland. Detta handlar helt enkelt om " bästa metoder" inom industripolitiken och korrekt förvaltning av offentliga medel.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Anledningen till att vi lägger fram denna resolution är inte att vi är kritiska till hur företaget Xerox har agerat gentemot företagsnämnderna. Detta är vi inte kritiska till. Vi kritiserar, fru ordförande, inte heller de irländska myndigheternas sätt att försöka få Xerox att etablera sig där för att lösa deras problem med arbetslöshet. Fru ordförande! Det vi ställer oss kritiska till är följande: möjligheten att med hjälp av europeiska medel kunna flytta över elektronikavdelningen hos till exempel filialen Venray till en ny filial på Irland.
Fru ordförande! Då kommer Xerox och säger: det är ingen företagsflytt. Men det sker faktiskt en överflyttning av personal och en överflyttning av en del av företaget. Fru ordförande! Vad vi vill veta är hur överläggningarna med Europeiska kommissionen har gått till. Vad vi vill veta är varför Europeiska kommissionen har tillåtit, endera i form av byggmark eller i form av stöd, att detta multinationella företag, som vi vet vill krympa sig över hela världen, har kunnat förflytta en del av personalen till filialen på Irland. Hur är det möjligt att en dylik konkurrenssnedvridning äger rum med hjälp av medel från vår egen Europeiska union, alltså också från de europeiska skattebetalarna?

McCartin
Fru ordförande! Detta är inte ett ämne som är särskilt lämpligt att behandla under rubriken brådskande frågor.
För det första, de flesta investeringar i Irland är helt nya projekt och har inget att göra med omlokalisering av arbeten. De incitament som gavs till Xerox i Irland är helt förenliga med gemenskapens lagstiftning på konkurrensområdet. Inga som helst gemenskapsmedel har funnits med i bilden i detta projekt. Det har alltså begåtts ett allvarligt misstag här.
Förenade kungariket får 40 procent av alla utländska investeringar i Europeiska unionen. Skall vi låta kommissionen undersöka detta? Om landet får 40 procent av alla investeringar så måste ju något vara fel, eller? Vi har nyligen sett rubriker i nederländska och irländska tidningar om jetflygplan som hyrts för att flyga arbetare från västra Irland till Nederländerna, eftersom det inte finns arbetare i Nederländerna som kan utföra denna typ av arbete. Ändå kan vi inte få tillräckligt med arbetare till våra egna arbetsintensiva industrier i Irland. Skall vi uppmana kommissionen att undersöka detta? Var inte avundsjuka på Irland därför att vi har haft ekonomisk tillväxt under ett par år. Irland motsvarar 1 procent av Europeiska unionen, 1 procent av ekonomin.
De 8 000 arbeten, netto, som vi erhöll förra året - vårt bästa år någonsin - kommer inte att lösa problemet i Nederländerna eller i Förenade kungariket. Jag ber er, ledamöter av Europaparlamentet, att inte säga till era väljare att det är den ekonomiska uppgången i Irland som gör att arbetstillfällen går förlorade i era valkretsar. Det är en fullkomlig snedvridning av sanningen och ett missbruk av förfarandet för brådskande frågor i detta parlamentet.

Fitzsimons
Fru ordförande! Medan jag välkomnar den mer sansade tonen i kompromissresolutionen, så kan jag ändå inte stödja den eftersom den innehåller oacceptabel falsk kritik mot Irland. Om den inte blir antagen är jag ännu mer skeptiskt inställd till innehållet och andemeningen i socialdemokraternas och de grönas resolutioner - inte heller kan jag stödja EPP-gruppens resolution. Strukturfonderna är inte en stark faktor i denna typ av paket. Vårt statsstöd till industrin är skäligt och tillåtet, och har godkänts av kommissionen. Det håller på att minskas som en reaktion på vår ökade utveckling, nedskärningar av de offentliga utgifterna och nya bestämmelser från Europeiska unionen.
Omlokaliseringsfrågan har diskuterats i rådet (industri) och kommissionär van Miert anser att de befintliga bestämmelserna räcker gott och väl för att förhindra missbruk av statsstöd, och att kommissionen inte kan vidta ytterligare åtgärder. Jag känner mig stolt när jag ser hur vi har säkerställt de inkommande direktinvesteringarna. Det finns många faktorer som kan påverka ett omlokaliseringsbeslut. I Irland har vi nu en begåvad och välutbildad arbetsstyrka och en god bas av utbildade personer, och arbetsstyrkans profil i Dundalk är lämplig. Vi har de språkfärdigheter som krävs och nödvändig flexibilitet och produktivitet, samt låga personalkostnader. Vår kloka investering i telekommunikation har gett oss ett av de mest avancerade nätverken i Europa.
Jag skulle vilja påpeka för de brittiska förslagsställarna till de ursprungliga förslagen inom det brådskande förfarandet, att deras egen labourregering var den mest högljudda när den tyska regeringen nyligen tog upp frågan om införandet av ett harmoniserat skattesystem i Europeiska unionen. Hur kan ni förespråka en sådan skatteutjämning i medlemsstaterna när detta ogillas av er egen regering? Den irländska regeringen har nått en överenskommelse med Europeiska kommissionen rörande en reglering av vårt system för företagsbeskattning.
Jag välkomnar naturligtvis Xerox beslut att omlokalisera sin verksamhet till Irland, och jag uppmanar företaget att göra sitt yttersta för att undvika att anställa fler personer än vad de egentligen behöver.

Dupuis
Fru ordförande! Jag tror inte man skall förvånas över hur saker och ting utvecklats. Vissa kolleger i parlamentet har oavbrutet utvidgat området för aktuella och brådskande frågor. Det har talats om dopning och i dag befinner man sig inför ett ännu mer allvarligt fall som gäller ett särskilt företag. Tänk er hur många företagsfall som skulle kunna underställas denna kammare och, som nu, förvandla den till en kammare mellan fackföreningar och arbetsgivare där ingen har tillgång till handlingarna och ingen kan döma utifrån dokumenten.
I det aktuella fallet föreligger ett antal misstag, ett antal saker som är direkt felaktiga. Man talar för övrigt om omlokalisering. Kollegerna skall veta att på en gemensam marknad handlar det inte längre om omlokalisering utan det val som företagen gör vilka har fullständig rätt att flytta dit de vill, där produktionsvillkoren förefaller bäst.
Eftersom vi inte längre kan göra annat än att begränsa skadan, uppmanar jag verkligen kollegerna att anta de ändringsförslag som Gruppen Europeiska radikala alliansen lämnat in, för att så att säga anpassa sig till det nya och för att inte bestraffa ett amerikanskt företag som gjort ett antal omstruktureringar i Nederländerna och Förenade kungariket, och som dessutom har skapat 1 000 arbetstillfällen i ett annat av Europeiska unionens länder.
Vi borde och vi bör lyckönska dem. Det är anledningen till att jag uppmanar våra kolleger att rösta för ARE-gruppens ändringsförslag och jag gläds åt att det fortfarande finns amerikaner som har förtroende, som investerar i våra länder och genomför omstruktureringar när det behövs.

Vanhecke
Fru ordförande! Den föreliggande resolutionen om överflyttning av ett stort företag från en medlemsstat till en annan inom Europeiska unionen konfronterar oss ju med ett välkänt men grundläggande problem. I detta fall handlar det om att de gigantiska medlen från till exempel strukturfonderna och Sammanhållningsfonden direkt eller indirekt kan användas inte riktigt för att skapa nya arbetstillfällen, utan för att locka i väg företag och således arbetstillfällen från andra medlemsstater i Europa. Bryskt men korrekt uttryckt så är detta en sorts organiserad stöld av arbetstillfällen.
Nu måste jag uppriktigt säga att jag inte, med den kännedom jag har om situationen, kan döma i det ärende som i dag föreligger. Jag är till och med av den uppfattningen att i synnerhet Irland har gjort mycket stora ansträngningar under de senaste åren för att utnyttja de europeiska fonderna på ett intelligent och effektivt sätt, vilket tyvärr inte kan sägas om alla andra medlemsstater och regioner.
Men i stort förblir problemen med utnyttjandet av de europeiska fonderna gigantiska. Vi har problemen med slöseri och bedrägeri - och jag förmodar att kommissionen i dag inte kommer att säga emot mig - , vi har problemen med det omdömeslösa beviljandet av medel från dessa fonder, och vi har problemen med överflyttning av arbetstillfällen i stället för skapande av arbetstillfällen.
Även i min egen provins, West-Vlaanderen, konfronteras vi med något liknande, nämligen med det faktum att den angränsande vallonska provinsen systematiskt lockar i väg företag med hjälp av de trettio miljarder franc från strukturfonderna som denna provins kan förfoga över. Europeiska kommissionen känner till och erkänner detta problem, men har fram till dagens datum i praktiken inte gjort något åt det. Om man inte tar itu med denna problematik från grunden är jag rädd att de europeiska folkens beredvillighet till solidaritet kommer att upphöra inom överskådlig tid. Det skulle vara beklagligt. Om vi vill undvika detta börjar det bli hög tid att nu göra något åt detta.

Banotti
Fru ordförande! Det mesta av det som måste sägas om denna fråga har sagts. Men jag vill bara ta upp det faktum att många kolleger felaktigt tror att strukturfonderna har använts på ett oetiskt sätt för att få Xerox Corporation att intressera sig för Irland.
Jag tror att det som dragit till sig Xerox och många andra högteknikföretag till Irland, är olika irländska regeringars beslut att ge en riktad utbildning till ungdomar, och att förbereda dem för arbeten inom det högteknikområdet - något som resulterat i att Irland blivit en attraktiv plats för sådana företag.
Jag vill också säga att jag förstår den ilska som arbetstagarna känner - särskilt i Förenade kungariket - inför förlusten av sina jobb. Jag håller med dem när de säger att det inte skedde ett lämpligt samråd, och att det i vilket fall var ett mycket ytligt samråd som faktiskt var oförenligt med det direktiv som parlamentet har stött på området.
När jag nu sagt detta, så välkomnar jag de arbetstillfällen som kommer till Dundalk, en tragisk svart fläck som är i desperat behov av en bättre utveckling och fler arbeten. Jag hoppas att vi kan lösa detta på ett sätt som är godtagbart för alla. Det finns uppenbarligen inte så starka meningsskiljaktigheter mellan oss här i kammaren.

Marín
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att säga att jag, för kommissionens räkning, perfekt förstår problemen för de regioner som förlorar arbetstillfällen till förmån för andra delar i gemenskapen. Lyckligtvis är dessa fall fortfarande relativt sällsynta inom Europeiska unionen och givetvis inträffar då det som ni har tagit upp. De nya arbetstillfällen som skapas i vissa regioner som får investeringarna är välkomna, eftersom det innebär en ökning av arbetstillfällena. Emellertid kan inte heller dessa positiva saker förleda vår uppmärksamhet från de kännbara effekterna för de regioner där man förlorar arbetstillfällen.
De sociala återverkningarna av omlokaliseringar kan förvärras om man inte först rådgör med arbetstagarna och deras representanter på ett lämpligt sätt. För att mildra just de negativa sociala effekter som företagens omstruktureringar ibland får, skaffade Europeiska unionen flera legala instrument, inriktade på att garantera att denna typ av operationer genomförs i ett socialt godtagbart klimat, och att man på vederbörligt sätt beaktar de berördas intressen. Vad gäller detta vill jag meddela att kommissionens avdelningar undersöker om Xerox har uppfyllt gemenskapens bestämmelser och de nationella normerna i denna fråga.
När det kommer till att granska fallen av omlokaliseringar skall vi inte överdriva stödens inflytande på besluten om företagen. Kanske kan stöden påverka valet av ny placering, men det påverkar inte nödvändigtvis beslutet att stänga eller dra ner på befintliga anläggningar. Denna fråga har dock diskuterats under de två senaste industriministerråden, och i båda fallen förklarade kommissionen de åtgärder som har vidtagits för att minska de stimulanser som medlemsstaterna kan erbjuda företagen för att de skall flytta från ett ställe till ett annat. Jag skall på ett telegrafiskt sätt redogöra för dem:
För det första: I de nya riktlinjerna från december 1997, har kommissionen minskat de regionala stödnivåerna som medlemsstaterna kan bevilja. Dessa riktlinjer träder i kraft i slutet av 1999.
För det andra: De senaste riktlinjerna för många sektorer om regionalt stöd till stora investeringsprojekt kan minska nivåerna på stöd till stora projekt ännu mer.
För det tredje: I riktlinjerna för regionalt stöd och i bestämmelserna om strukturfonderna har det införts en varaktighetsklausul, enligt vilken investeringarna som har fått stöd måste upprätthållas under fem år.
För det fjärde: Kommissionen har också antagit ett nytt meddelande om skattestöd där det förklaras hur bestämmelserna om statligt stöd och skattestimulanser tillämpas.
För det femte: En aspekt av speciell betydelse i detta fall, kommissionen har vidtagit åtgärder för att upphäva det statliga skattestöd som finns på Irland.
Vad gäller den konkreta frågan om gemenskapsfinansiering är det bra om parlamentet vet att från och med den 1 januari 1998, beviljar inte Europeiska regionala utvecklingsfonden något stöd till det lokala investeringssystemet på Irland. Därför har det inte varit någon intervention från Europeiska regionala utvecklingsfonden på Irland sedan 1998. Detta beslut antogs för att rationalisera gemenskapens stöd till den irländska produktiva sektorn, men också för att man bedömde att detta program inte borde fortsätta att ta emot gemenskapsstöd, just på grund av det avancerade utvecklingsstadiet i den irländska ekonomin.
Således har inte det nya stödet för den nya Xerox-anläggningen i Duncalk medfinansierats av Europeiska regionala utvecklingsfonden, den har inte heller mottagit något stöd från Europeiska socialfonden.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer strax att äga rum.

Omröstning (fortsättning)
Gallagher
Vi bor i en inre marknad som har skapats i Europeiska unionen, där det råder fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital inom de femton medlemsstaternas territorier, som omfattar en befolkning på nära 340 miljoner personer. Det finns emellertid inget gemensamt system för mervärdesskatt som är i funktion i Europeiska unionen i dag, och bristen på enhetlighet i detta avseende har lett till en fragmentering av den inre marknadens funktionssätt, eftersom den omfattar femton olika fiskala områden.
Det faktum att det är omöjligt att känna till alla bestämmelser om mervärdesskattelagstiftningen i de övriga medlemsstaterna, innebär att skattebetalarna befinner sig i en situation av rättslig osäkerhet, såväl som att de måste arbeta med diverse olika byråkratiska strukturer i EU: s olika medlemsstater. Mervärdesskatt är ett av de områden som omfattas av den andra etappen i SLIM-initiativet (förenklad lagstiftning på den inre marknaden), för vilken Europeiska kommissionen har visat ett betydande intresse.
SLIM-initiativet har i synnerhet identifierat behovet av att tillämpa enklare bestämmelser om återbetalning av mervärdesskatt, som skulle vara en hjälp för företag i Europeiska unionen när det gäller återbetalning av mervärdeskatt vid försäljning av varor eller tjänster. Som en del av det pågående arbetet med att förbättra det gemensamma mervärdeskattesystemet, har Europeiska kommissionen lagt fram förslag om rätten att dra av uppkomna kostnader för mervärdesskatt. Man vill ändra på det nuvarande systemet där handelsparterna måste gå igenom överdrivet komplicerade och kostsamma procedurer för att få igen mervärdesskatten från skattemyndigheterna i den medlemsstat den uppkom. Detta kommer att ersättas med ett enklare system, enligt vilket företagen kan tillämpa sina vanliga mervärdesskattebestämmelser även när det rör avdrag för mervärdesskatt från en annan medlemsstat.
I förslaget försöker man också att fastställa gemensamma bestämmelser för rätten att dra av mervärdesskatt när det rör vissa utgiftskategorier med ett inslag av privat konsumtion, som till exempel mat, dryck, hotellboende och personbilar.
Jag stöder åtgärder som innebär att företagen kan blomstra och fungera effektivare i Europeiska unionen. Europeiska unionen måste införa rättvisa och definitiva bestämmelser för det gemensamma mervärdesskattesystemet, som grundas på principen om en enda plats för beskattning och avdrag.

Murphy
Ledamöterna från EPLP avstod att rösta i slutomröstningen om Riccardo Garoscis betänkande om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG och direktiv 98/xxx/EEG om avdragsrätt för mervärdesskatt. Både föredragandens rekommendationer och kommissionens förslag innebär betydande förändringar för rätten till skatteavdrag vad gäller tjänstebilar, hotellboende, mat och dryck, samt representation. I många fall kommer dessa förslag att lägga sten på börda när det gäller företagens administration, särskilt för små och medelstora företag. Dessutom har det inte byggts upp tillräckligt med flexibilitet i förslagen för att återspegla de nationella systemen för rätt till avdrag för mervärdesskatt.
Betänkande (A4-0366/98) av Malerba

Hyland
Jag stöder yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, som uttrycker ett starkt stöd för att Europeiska kommissionen skall utarbeta ett förslag för att stärka den internationella samordningen för att kunna möta globaliseringens och informationssamhällets utmaningar. Europeiska kommissionen har granskat de problem som orsakas av den ömsesidiga påverkan som sker mellan traditionell reglering och on-line-ekonomins krav, och den har försökt att identifiera områden där det behövs en förbättrad internationell samordning.
Man föreslår inte en specifik lösning på dessa frågor per se , och man föreslår inte att det skall införas en global reglering för Internet, eller att man skall skapa nya internationella organ. Jag menar emellertid att det skulle vara en mycket god idé att upprätta en Internetstadga som skulle vara ett rättsligt icke-bindande dokument i vilket man fastställer internationellt avtalade mål och principer inom områden som till exempel beskattning, ansvar, jursidiktion och uppgiftsskydd.
Ur ett europeiskt perspektiv, så är huvudsyftet med denna stadga att se till att europeiska företag och organisationer helt och fullt kan ta del av de möjligheter som erbjuds genom Internet och elektronisk handel, och undvika förhastade och motstridiga bestämmelser, samt säkerställa att konsumenternas intressen alltid tillgodoses.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik gör rätt i att stödja Europeiska kommissionens förslag till ett internationellt initiativ för Internet och elektronisk handel. En sådant dokument skulle säkerställa att en grupp internationellt avtalade mål fastställdes i nära samarbete med andra länder, i synnerhet Förenta staterna, och skulle uppmuntra till en förenklad rättslig styrning av Internet.
Det har skett stora och snabba framsteg inom informationstekniken under de senaste åren, och Internet har många privatpersoner och företag dragit nytta av under den senaste tiden. Upprättandet av en Internetstadga skulle vara ett mycket förnuftigt steg, som även skulle gynna konsumenterna. Konsumenternas rättigheter bör alltid prioriteras av Europeiska kommissionen och Europaparlamentet.
Ur ett irländskt perspektiv välkomnar jag den irländska regeringens nyligen tagna initiativ, som försöker att göra Irland till centrum för den elektroniska handeln i Europa.

Rovsing
Den globala elektroniska marknaden kräver en teknisk, rättslig och affärsmässig reglering av flexibel karaktär, så att den inte hindras i sin utveckling. Jag håller därför med kommissionen om att en bred dialog mellan myndigheter, näringsliv, konsumenter och internationella organisationer är nödvändig. Jag har därför av samma skäl länge velat se en internationell Internetstadga, och är därför glad för just detta förslag från kommissionen.
Jag stöder också den utvidgning av stadgan som utskottet föreslår, så att bland annat konsumenternas intressen beaktas och att man undviker oförenlig lagstiftning både i och utanför Europeiska unionen.

Titley
Jag röstar till fördel för detta betänkande i dag. Förbättrad internationell samordning kommer att bidra till kampen mot pornografi på Internet, och skydda konsumenter som vill handla elektroniskt mot kreditkortsbedrägerier.
I ett allt mer kunskapsbaserat samhälle så är Internet ett viktigt instrument som skapar möjligheter för dem som bor i nordväst, Förenade kungariket och Europa som helhet, antingen på marknaden eller på arbetsplatsen.
Labourpartiet har sedan länge stött en utveckling av informationstekniken. Det var Tony Blair som ingick ett banbrytande avtal med British Telecom att koppla upp alla brittiska skolor mot Internet.
En nyligen gjord undersökning visar att 29 procent av de vuxna i Förenade kungariket nu har tillgång till Internet. Jag vill att denna siffra skall öka, och att så många som möjligt i samhället skall få tillgång till Internet. En framgångsrik, högkvalificerad ekonomi fordrar att kunskap skall finnas tillgänglig för en majoritet, inte en minoritet.
Betänkande (A4-0503/98) av Larive

Blokland
Trots att Larives betänkande innehåller ett flertal bra saker har vi till slut ändå röstat mot resolutionen. Jag vill kortfattat nämna de viktigaste övervägandena som ledde oss fram till denna ståndpunkt.
Det stod klart i förväg att det inte finns något enkelt sätt att tillämpa principerna för den inre marknaden på den kommersiella kommunikationen, samtidigt som man främjar allmännyttiga målsättningar. Varje medlemsstat har sina egna regler för tillåtligheten av kommersiell kommunikation. Mångfalden av lagar, regler och tillämpningssätt motsvarar variationen av religiösa, kulturella och sociala värderingar som medborgarna i medlemsstaterna ansluter sig till. Det handlar sålunda inte om ett rent juridiskt problem. Främjandet av ändamålsenlighet är i sig något bra, men när strävan efter effektivitet tar över och därmed i synnerhet tränger undan etiskt och kulturellt viktiga aspekter - till exempel genom att förklara att de faller utanför begreppet " det allmänna välbefinnandet" - så har man som lagstiftare inga medel längre för att garantera att den nödvändiga respekten för grundläggande värderingar består, och för att undvika att människor skadas eller kränks av yttringar av kommersiell kommunikation.
Därför förtjänar erkännandet av de religiösa, kulturella och sociala skillnaderna i medlemsstaterna att beredas stort utrymme i regleringen av gränsöverskridande kommersiell kommunikation. I ingressens fjärde och åttonde stycke, liksom punkt 2 och 5 i resolutionen förespråkas precis motsatsen. Slutligen måste det betraktas som en försummelse att man inte på något ställe uppmärksammar den indirekta skadliga effekten på miljön, eftersom många uttryck för kommersiell kommunikation bara underblåser konsumenternas konsumtionslusta.

Rovsing
Kommersiell kommunikation spelar en viktig roll i Europeiska unionen. Den sysselsätter över 1 miljon européer och fortsätter att öka tack vare utvecklingen av ny informationsteknik och ny efterfrågan. Kommissionen har nu beslutat sig för att vidta en rad åtgärder som skall göra det lättare att utväxla kommersiella kommunikationstjänster över nationella gränser, men naturligtvis inte på bekostnad av allmänna hänsyn. Kommissionens initiativ är nödvändigt och positivt, men jag håller med utskottet om att de föreslagna åtgärderna bör anpassas och preciseras på en rad punkter. Det är mycket viktigt att iaktta utskottets rekommendationer när de konkreta förslagen till åtgärder skall behandlas.
Europeiska posttjänster
Crowley
De ekonomiska, sociala och sysselsättningsmässiga vinster som går att härleda från posttjänster, förnekas eller förminskas genom den snabba övergången till en fri marknad, eftersom det inte finns några garantier för att denna liberalisering kommer att se till att posttjänsterna blir kvar i den form vi känner dem.
I Irland spelar de lokala postkontoren en mycket viktig roll som samlingspunkt för dem som bor i trakten, särskilt för de äldre. Det är också så att, i jämförelse med andra grenar inom offentliga tjänster, bor de som arbetar på postkontoret vanligtvis i närheten och bidrar till den lokala ekonomin och samhällsutvecklingen.
Det är därför av största vikt att varje steg i riktning mot en liberalisering måste föregås av en fullständig bedömning av de ekonomiska, sysselsättningsmässiga, sociala och samhälleliga effekterna. Denna bedömning skall göras i alla medlemsstater.

Fayot
Den successiva och kontrollerade avregleringen av posttjänsterna har pågått alltsedan direktiv 97/67/EG antogs. De luxemburgska socialisterna har alltid betonat den sociala och ekonomiska betydelsen av posttjänsterna och behovet av att säkerställa tjänster av hög kvalitet. Vi betonar också en samhällstjänst som inte bara är ett minimum utan säkerställer en optimal täckning av hela det nationella territoriet. Kommissionen hade aviserat att den skulle lägga fram ett nytt förslag när det gäller successiv och kontrollerad avreglering av posttjänsterna före 1998 års slut. Men det blev inget av det.
Vi stöder alltså Europaparlamentets strävan att före varje annat framsteg utvärdera konsekvenserna av avregleringen. Denna utveckling måste kunna bygga på kommissionens genomförandestudier men också på parlamentets egen analys i samarbete med medlemsstaternas posttjänster.
Det är självklart att denna utvärdering inte bara skall ta hänsyn till lönsamhet på kort sikt utan framförallt konsekvenserna för sysselsättningen, den sociala nyttan för samtliga konsumenter och effektiviteten för ekonomin.
Det är i den riktningen som de socialistiska luxemburgarna vill ta sig an varje ny halvhjärtad insats från kommissionen när det gäller avregleringen.

Lindholm
Jag välkomnar resolutionen om liberalisering av posttjänsterna. Den sätter fingret på de orosmoment och risker som en liberalisering kan medföra. Fungerande posttjänster är en rättighet för alla EU: s medborgare och får inte bli ett offer för marknadens godtycke. Jag ser fram emot att ta del av de olika genomförandestudierna som kommissionen har gjort.

Pasty
För bara ett år sedan, den 15 december 1997, antog vi ett ramdirektiv om posttjänster. Men viss information gör gällande att kommissionens enheter förbereder ett nytt förslag till förordning. Detta skulle ompröva de bestämmelser som nyligen fastställts som bl.a. går i riktning mot en ökad avreglering. Vi hade emellertid beslutat att vi före varje form av översyn borde utvärdera effekterna av den nya förordningen.
Även om det kan erkännas att varje bestämmelse alltid kan anpassas för att bli ännu effektivare, ifrågasätter vi om det verkligen är motiverat att ompröva de helt nya bestämmelserna om europeiska posttjänster, trots att ingen utvärdering ännu gjorts.
Om man vill lagstifta alltför mycket och alltför snabbt lagstiftar man dåligt. Det är anledningen till att vi anser att det är nödvändigt att före varje ändring känna till effekterna av de gällande bestämmelserna.
I den andan ber vi alltså kommissionen att genomföra en studie om effekterna av de ändringar som har gjorts genom direktivet från 1997. Denna utvärdering skulle gälla konsekvenserna av den ökade avregleringen av posttjänsterna och integrera de sociala, ekonomiska och finansiella aspekterna. Resultatet av denna studie skulle göra det möjligt för den europeiska lagstiftaren att, land för land, förfoga över mycket exakt information för att bedöma om det verkligen är nödvändigt att vidta nya åtgärder, och i så fall i vilken omfattning.
Så längre resultatet av denna studie om effekterna av direktiv 97/67/EG inte är kända land för land anser vi varje form av ändring av bestämmelserna olämpliga.
Årlig diskussion enligt artikel K6
Cederschiöld
Det finns anledning att gratulera Van Lancker till det föredömliga samarbetet på detta känsliga område. Schengen skapar förutsättningar för den fria rörlighet som vi eftersträvar. Det ligger i allas vårt intresse att Schengenkonventionen fungerar effektivt utan att kränka integriteten. Även i de frågorna finns anledning att uppskatta betänkandet.
Min aspekt gäller den nordiska passunionen. I Norden har vi en fungerande fri rörlighet. Det är viktigt att den kan bevaras även framdeles när Schengen ingår i fördraget.
Det kräver bättre nordisk anpassning till EU-lagstiftningen. Ett exempel är utlämningslagstiftningen i Norge. Det kan dock även finnas andra exempel där en nordisk samstämmighet är nödvändig. Nordiska rådet borde göra en genomgång för att stämma av lagstiftningsområden som berör Schengen för att skapa en gemensam nordisk samordning.
Det nordiska polis- och tullsamarbetet, den nordiska passunionen och den gemensamma resezonen mellan Storbritannien och Irland är alla exempel på väl fungerande element i utvecklingen av fri rörlighet, utan att det för den skull skapas mer poliskontroll än i andra länder.
Lagstiftningen i de nordiska länderna är inte gemensam, men tillnärmningen är påtaglig. Den visar att just en sådan tillnärmning kan ske även på den europeiska nivån i takt med att det vardagliga utbytet mellan unionens medborgare ökar och stärker den gemensamma identiteten och kulturen.
Rättsliga anpassningar mellan länder måste alltid genomföras med varsam hand. Det är emellertid uppenbart att sådana behövs inom unionen. Samlevnaden i unionen skulle underlättas.
En viss nord/syd-skillnad i synen på rätt och orätt har man kunnat ana under diskussionerna denna vecka när det har gällt oegentligheterna i kommissionen. En tillnärmning mellan våra länder vad avser rättsmedvetandet vore välkommen, precis som det skett i Norden.
Till sist vill jag tacka ordförandeskapet för de vänliga orden om mina betänkanden om organiserad brottslighet; särskilt det senaste om förebyggande åtgärder hoppas jag skall kunna ge impulser som bidrar till att en gemensam syn på rättsfrågor växer fram.

Lindeperg
Den socialistiska gruppen röstade för Nassauers resolution om artikel K6 eftersom resolutionen, så som den ändrats i utskottet och i kammaren, betonar olika punkter som förefaller oss grundläggande: långsamheten i arbetet som skall leda till inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa och till införlivande av Schengens regelverk i fördraget, förseningarna när det gäller ratificeringen av grundläggande akter, rådets otillräckliga notering av Europaparlamentets krav när det gäller information, rådfrågning och beaktande av dess yttranden.
Punkt 16 hade om den hade bibehållits inte gjort det möjligt för oss att rösta för det slutliga betänkandet, eftersom den föregrep den rådfrågning som Europaparlamentet har begärt beträffande det österrikiska ordförandeskapets strategiska dokument och var positivt inställt till dess repressiva aspekter. Då denna punkt försvunnit till förmån för ändringsförslag 4, som är mer neutralt, röstade vi för den slutliga texten trots att artikel 19, som vi också skulle ha velat stryka, antogs.
Det föreföll oss nödvändigt att betänkandet antas för att ålägga rådet att avhjälpa de kritiserade förseningarna och beakta Europaparlamentets krav när det gäller förbindelserna mellan parlamentet och rådet.
Betänkande (A4-0006/99) av Van Lancker

Berthu
Fru ordförande! De rekommendationer som Europaparlamentet just har röstat för om Schengensamarbetet anger kallt att " de kompenserande åtgärderna när det gäller polisiärt och rättsligt samarbete kan i inget fall - jag betonar: i inget fall - ha företräde framför förstärkningen av området för frihet och säkerhet och bibehållandet av den fria rörligheten för personer" .
Den fria rörligheten för personer är med andra ord prioriterad och de kompenserande åtgärderna beträffande säkerheten bör i samtliga fall få en underordnad betydelse. Denna skandalösa teori belyser på ett mycket farligt sätt artikel 61 och följande i Amsterdamfördraget och skulle ensam motivera att man i Frankrike avbryter ratificeringen av fördraget för att få veta mer om det.
Vi skulle anse det som särskilt oacceptabelt att rådets arbetsgrupp, som för närvarande granskar uppdelningen av Schengens regelverk mellan den första och tredje pelaren, hoppar över klausulen om att bevara Schengen. Denna klausul skall införas i sin helhet, utan minsta restriktion, i den första pelaren oaktat beaktandemeningarna i Schengenprotokollet som, på ett absurt sätt, förefaller säga motsatsen. Om det är nödvändigt bör den franska regeringen genomföra detta kraftprov, med tanke på hur grundläggande det är för våra landsmäns säkerhet.
Jag skulle vilja avsluta med att utvidga det hela något. I en vecka, under debatterna om bedrägerierna, har vi hört kommissionen säga att om ingenting fungerar beror det på att den är överhopad med arbetsuppgifter som den inte har möjlighet att klara av. Men rekommendationen om Schengen som vi just röstat om till följd av Amsterdamfördraget kräver att man överför ett otroligt antal nya uppgifter till kommissionen, alltifrån den internationella brottslighetens nätverk i Neapel till den hemliga handeln i de franska förorterna. Anser man möjligen att det inte går tillräckligt dåligt?

Lindqvist (ELDR), Holm och Lindholm (V)
Rättsliga och inrikes frågor skall i första hand handhas av de nationella parlamenten. Vi ställer oss inte bakom Schengenregelverket och dess införlivande i unionens ramar, varvid medlemsstaterna fråntas sin direkta beslutanderätt gällande flera inrikes och rättsliga frågor, asyl- och visumfrågor m.m.
Samarbete om brottsbekämpning är nödvändigt. Detta bör i första hand ske mellan de nationella polisväsendena och Interpol, och inte genom att bygga upp en konkurrerande europeisk polisorganisation, Europol.
Anledningen till att samarbetet när det gäller rättsliga och inrikes frågor inte har gått snabbare står sannolikt att finna i att dessa frågor är av nationell karaktär och därför skall beslutas på nationell nivå. Ett samarbete för fördelningen vid flyktingströmmar vid kriser är dock önskvärt.
Schengen skall handla om fri rörlighet för personer. Endast ett par artiklar handlar dock om den fria rörligheten, medan det mesta i Schengenregelverket handlar om gräns- och säkerhetskontroller. De personregister som byggs upp kring Schengen är oacceptabla och kränker den personliga integriteten. Schengen kan komma att medföra en mindre generös flykting- och asylpolitik. Hela Schengensystemet måste ses över. Schengen kan också negativt komma att påverka den nordiska passunionen. Vi har därför röstat nej till betänkandet.

Skydd av familjer och barn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0004/99) av Hermange för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om familjens och barnens värn.

Hermange
Fru ordförande! Robert Debré, den berömde barnläkaren, brukade säga att våra barn är vår evighet. Men när det gäller den europeiska integrationen är det barnen och familjerna som glömts bort mest inom de ordningar för samarbete och solidaritet som inrättas. Detta är oacceptabelt eftersom våra barn utsätts för särskilda risker såsom trafikolyckor, narkomani, sexuella övergrepp, stress i skolan, analfabetism, instabilitet, nätverk av pedofiler.
Det är också oacceptabelt att konstatera att 250 miljoner barn arbetar i världen och att vi i våra utvecklade länder till låg kostnad köper ett antal produkter som tillverkats av dessa barn. Det är oacceptabelt att konstatera att över en miljon barn ägnar sig åt prostitution och åt pervers tillfredsställelse av västerländska turister. Det är också oacceptabelt att konstatera att ett antal familjer lever i misär. Och medan vi förvisso de senaste dagarna har haft en viktig politisk debatt, var vi ett antal parlamentsledamöter som koncentrerade oss på ett mycket känsligt ärende, nämligen affären med Lancelin-Tiemann som sett sina barn kidnappas av sin far, eftersom förfarandena mellan två länder inte är harmoniserade.
Det är anledningen till att jag å utskottets vägnar i dag lägger fram ett initiativbetänkande som har en enda målsättning, nämligen att skapa en verklig politisk vilja för att inrätta globala åtgärder för familjepolitik som bygger på att barnen prioriteras enligt fyra principer: beakta mångfalden av familjestrukturer, ställa barnet i centrum för den europeiska debatten, gå utöver bidragspolitikens rent ekonomiska synsätt och eftersträva lika möjligheter för män och kvinnor.
Den första åtgärden i betänkandet innebär, i första hand, utarbetandet av en familjekonsekvensbeskrivning inriktad på barnets bästa, som skall åtfölja alla förslag till gemenskapsrättsakter. Vidare borde på det institutionella planet en rad åtgärder genomföras snarast möjligt, bl.a. ett extra ordinarie möte i Europeiska rådet för att diskutera konsekvenserna av befolknings-och familjepolitiken och barnens värn som bedrivs av de olika medlemsstaterna, samt en regelbunden debatt i ministerrådet om frågor som rör familje- och barnpolitiken och en omstrukturering av Europeiska kommissionens enhet för familjefrågor.
I det hänseendet önskar jag verkligen att Europeiska kommissionens gemensamma arbetsgrupp för frågor rörande barn återupptar sin verksamhet, särskilt som problemet med rättslig grund framförallt uppstår för de budgetposter som rör barnen. Jag skulle också vilja påpeka att, för att inrätta denna europeiska strategi, förespråkar jag riktlinjer för åtgärder för barnen som utarbetats av regeringarna efter rådfrågning i vårt parlament och i nära samarbete med familje- och solidaritetsföreningar som direkt eller indirekt bidrar till bättre social integrering av barnen i Europa.
Inom politiken för barnens värn förtjänar vissa förslag att betonas. När det gäller vårdpolitik vill vi inrätta ett europeiskt nätverk för perinatal epidemiologi, bestående av regionala perinatala övervakningsenheter i respektive land samt en gemensam europeisk databas för det perinatala området som borde inrättas så snart som möjligt för att få ned dödligheten bland spädbarn och mödrar.
När det gäller föräldraskap och uppfostran, som är ett allvarligt problem i dag, bör man uppmuntra till att strategier för relationerna mellan mor och barn inrättas så tidigt som möjligt, liksom föräldraskolor och fritidsföreningar som gör det lättare för barnen att integreras i det sociala livet.
På området förebyggande politik och skydd av barn i fara skulle jag vilja uppmuntra medlemsstaterna att utnämna en barnombudsman, som ansvarar för att i godo lösa konflikter där ungdomar under 18 år är inblandade.
För att förebygga misshandel och våld föreslår jag slutligen att ett europeiskt centrum för barn i fara inrättas, som skall ha till uppgift att främja utbytet av kunskap och föra ett europeiskt register över försvunna barn och gripna gärningsmän, som skall upprättas i samarbete med nationella polisiära och rättsliga myndigheter och Europol.
De tyvärr alltför vanliga händelserna betonar behovet av att utifrån de aktuella diskussionerna om ett europeiskt rättsligt område utveckla ett samordnat system mellan våra länder när det gäller familjerätt för våra barns bästa.
Fru ordförande! Det var de viktigaste bestämmelserna som jag önskar överlämna till parlamentet.

Kestelijn-Sierens
Den 24 november förra året slöt utskottet för kvinnors rättigheter enhälligt upp bakom min rekommendation. Enligt utskottets uppfattning är det omöjligt och inte önskvärt att föra en familjepolitik på Europanivå på grund av följande skäl. För det första är familjepolitiken ett typiskt område där subsidiaritetsprincipen är tillämplig. Medlemsstaterna behöver inte gemenskapen för att föra en effektivare familjepolitik. Ett andra argument mot en europeisk familjepolitik är att det inte existerar och inte behöver existera någon definition av vad nu en europeisk familj är. Skillnaderna i kultur och tradition omöjliggör en gemensam grund att utgå ifrån vid formulerandet av vissa politiska förslag.
Utskottet för kvinnors rättigheter motsätter sig därför föredragandens förslag som efterlyser ett europeiskt ministerråd för familjepolitik samt alla andra av föredragandens förslag som syftar till en särskild familjepolitik på Europanivå. Europas uppgift kan på sin höjd bestå i att man vid formulerandet av nya politiska åtgärder, ser till att hänsyn tas till vilka effekter dessa kan få på familjernas situation i medlemsstaterna. Om Europa blandar sig i familjen mer kan det bli familjen som hamnar i kläm. Utskottet för kvinnors rättigheter går däremot med på föredragandens förslag som avser att skydda barnet och dess rättigheter, i den mån detta ansluter till den redan existerande internationella ramlagstiftningen, samt handlar som gränsöverskridande frågor.
Den liberala gruppen hyser dock betänkligheter mot Europas inblandning i familjeangelägenheter och kommer därför endast att stödja de punkter som åsyftar ett bättre skydd för barnet.

Weiler
Fru ordförande! Kära kolleger! Jag vill börja mitt anförande med att tacka föredraganden för hennes kompromissvillighet; det var tack vare den som ett betänkande lagts fram som även vi socialdemokrater kan stödja. I början hade vi vissa problem, eftersom det självklart redan tidigare har antagits beslut av parlamentet på liknande sätt.
Men vi hade också problem beroende på att det i Hermanges första version hade lagts fast åtskilliga samhällspolitiska uppgifter som vi alls inte kunde acceptera, t.ex. uttrycket " Europa utan européer" eller formuleringen " Europa begår självmord genom sänkta födelsetal" . Dessa och även andra oklara formuleringar fick oss att till en början ställa oss klart skeptiska. Därtill kommer också att vi i utskottet förde en mycket intensiv diskussion om formuleringen av den traditionella familjemodellen. Jag skall snart komma tillbaka till det.
Med en gång fick vi så en mängd ändringsförslag också från andra utskottsmedlemmar, vilka fullständigt skulle ha förvanskat betänkandet; jag måste också tillägga att de rådgivande utskotten inte precis underlättade livet för oss. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter bytte dessutom föredragande, och denne försökte på grund av ämnet som var subsidiaritet att få hela ärendet återförvisat. Den ståndpunkten delades inte av utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Vi anser att det mycket väl kan vara en europeisk uppgift att bedriva familjepolitik på europeisk nivå. Vi i Europaparlamentet är dessutom bättre lämpade för en sådan diskussion, eftersom det i de nationella medlemsstaterna ständigt förekommer ideologiska stridigheter om innebörden av familjebegreppet, och om frågan vad som är en familj och inte. I Europaparlamentet har vi, med den tolerans och respekt som vi bemöter varandra med här, goda möjligheter att enas om moderna familjemodeller och därigenom leverera förebilder för debatten i medlemsstaterna.
Slutligen några synpunkter på ämnet subsidiaritet: Jag är inte överens med föregående talare om att detta ämne inte har med vårt ansvarsområde att göra. Jag vill naturligtvis inte göra en alltför stor sak av detta, ty familjepolitik bör givetvis i första hand vara nationell eller ännu bättre kommunal. Men som vi vet hänger familjepolitiken alltid ihop med jämställdhetspolitiken och den blir därmed också en europeisk uppgift. Om vi erinrar oss riktlinjerna för 1999 samt kravet på en modern arbetsorganisation, så vet vi att en ny särskild pelare för jämställdhet byggts in. Vad kan det betyda annat än ett erkännande av familj och yrkesarbete kan förenas för både kvinnor och män, pappor och mammor i yrkeslivet och i samhället?
Denna ståndpunkt företräds för övrigt också av EG-domstolen. Den har avkunnat flera domar som motsvarar den ståndpunkten, däribland domar om deltidsarbete och lika lön. Också detta talar för det. På europeisk nivå har vi gemensamt utfärdat lag om föräldraledighet, vilket är ett bidrag till en modern och förnuftig familjepolitik. Det faktum att föräldraledigheten utnyttjas i så olika grad på olika håll i Europa tror jag kan vara en viktig stimulans för debatten i medlemsstaterna. Låt mig bara nämna en siffra: I Sverige tar 30 procent av fäderna föräldraledighet, i Tyskland är det tre procent och i Grekland så mycket som tre män. Det är också ett tecken på att vi i Europa kan lära av varandra.
Till sist en sak som ligger mig varmt om hjärtat och som vi borde göra något åt. Vi har fastslagit den fria rörligheten för arbetstagare i Europeiska unionen, vilket självklart också betyder fri rörlighet för deras familjer. Av den anledningen och på grund av den inre marknaden är vi förpliktade - men givetvis inte ensamma - att genomföra en familjepolitik i Europa.

Glase
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag kan verkligen inte förstå varför några av våra kolleger vill rösta emot detta betänkande för att det skulle strida mot subsidiaritetsprincipen. Det kan jag absolut inte se. Vad kan vara viktigare för oss än våra barn? För deras skull är betänkandet nödvändigt. Ämnet är så vitt och berör så många områden att det egentligen skulle behövas flera betänkanden om det.
Familjebegreppet är inte något nationellt eller europeiskt begrepp, det är ett globalt sådant som av många uppfattas olika. Det enda som jag är säker på är att man kan tala om familjen när barn föds och uppfostras. Dock kan man beteckna ämnet som europeiskt i den meningen att familjer i Europa befinner sig i likartade situationer och har liknande problem. Att Europa måste ge svar i denna fråga är angeläget av två skäl: Det ena är att Europa åldras och grånas. Detta får allvarliga konsekvenser för bl.a. den sociala omvårdnaden. Det andra är att Europa blir ensammare. Det finns alltfler ensamhushåll och ensamstående gamla människor. Vårt samhälle präglas av en allt större individualisering. Barnen, som är den svagaste delen i vårt samhälle, utsätts för allt större faror. En gränslös TV och Internet transporterar låga innehåll in i vardagsrummet. Barnen har för länge sedan upptäckts av den organiserade brottsligheten.
Detta betänkande behandlar skyddet för familjen och barnet. Båda behöver de skydd och stöd. Sist vill jag nämna en positiv och djupt ingripande utveckling. Allt fler kvinnor är yrkesarbetande i Europa och måste ha förmågan att förena familj och yrkesarbete. Utvecklingen har allvarliga följder som måste bemötas inom politiken. Europa måste ge svar, eftersom familjerna har en mycket större betydelse än man normalt tänker på. Ofta talar vi om diskrimineringen i samhället. Familjen är det naturligaste motmedlet. Var tillbringar en människa de för socialiseringsprocessen viktigaste åren? I familjen. Vilken ram lämpar sig bäst för omhändertagandet av äldre människor och handikappade? Familjen.
Uttryckt i en enkel formel: Socialpolitik börjar med familjepolitik. Begreppet välfärd får i eurons och den inre marknadens tid inte reduceras till rena ökningar i bruttonationalprodukten. Familjen är en väsentlig del i en kvalitativt förstådd välfärd. Den har ett för oss oskattbart värde. Jag vill återigen tacka föredraganden för hennes goda samarbete och för det utmärkta betänkandet. Jag hoppas att dessa tankar skall leda till praktiska resultat och inte bara föras till protokollet.

Lindqvist (ELDR).
Fru ordförande! Mycket av det som sägs här är kloka saker. Grundläggande för en trygg uppväxtmiljö är ofta en uppfostran i en trygg familj. En familj kan dock se ganska olika ut. Den kan ha två föräldrar eller en ensamstående förälder, vilket ofta är fallet i dag runtom i Europa. Det är självklart viktigt att vi var och en i våra egna nationalstater ser till att man kan förena arbetsliv med delat ansvar i hemmet.
Det finns väldigt många skiljelinjer och olikheter mellan barns möjligheter att få växa upp i trygga förhållanden. Det är inte bara skillnader familjerna emellan, utan det är stora skillnader mellan storstäder och glesbygd. Isoleringen är ofta en mycket allvarlig faktor på landsbygden som gör barn otrygga, vilket man naturligtvis måste bryta genom att bygga upp tryggare villkor för uppväxt genom stöd på olika sätt.
Fattigdom, utslagning, det hårdare arbetstempot i vår moderna värld och inte minst arbetslösheten påverkar i högsta grad barnen. Med 18-20 miljoner arbetslösa i Europa påverkas naturligtvis våra barn av detta. Det gäller då att se till att vi kan ge dem den trygghet som gör att sociala problem kan undvikas i framtiden; det är redan flera som har nämnt detta.
Vi i den liberala gruppen tycker dock att det är att gå för långt att lägga fram förslag på att familjeministrarna skall träffas regelbundet, att man skall ha en särskild enhet inom kommissionen för familjepolitiska frågor, och kanske ett direktiv om barnomsorg. Detta är nämligen frågor som i första hand berör den allra mest privata av alla sfärer: den nära relationen mellan föräldrar och barn. Detta bör regleras i familjen och i kommuner, dvs. på nära plan. Det handlar alltså om kommunala, sociala, regionala och nationella frågor.
I Sverige har vi en barnombudsman, vilket fungerar alldeles utmärkt. Det kan man naturligtvis tänka sig att andra länder också kan införa. Barnombudsmannens uppgift är att bevaka barns rättigheter och intressen. Detta är dock knappast något som skall regleras genom en europeisk familjepolitik.
Det behövs självklart stora insatser i kampen mot våld mot kvinnor och barn, vilket ökar just därför att den sociala situationen för många människor är svår i dag. Sådana problem kommer med ett hårt arbetsliv och hög arbetslöshet.
Krisjourer behövs, vilket redan finns i Sverige och Norden samt även på andra håll. Sexuellt utnyttjande av barn har vi talat om. Självklart skall detta motarbetas, men det skall ske med rätt metoder och på rätt nivå.
En sak tror jag att vi kan göra gemensamt här, nämligen se till att vi i förhandlingarna med nya medlemsländer på alla sätt motarbetar misshandel av barn och den barnhandel som pågår med export av barn från Östeuropa och länder utanför Europa.
Vi från liberalt håll vill säga att allt detta är kolossalt viktigt och måste bevakas. Det måste dock ske på rätt sätt och på rätt ställe. Familjepolitik, barnomsorg och barnuppfostran är i första hand nationella frågor som skall skötas på nationell nivå. Vi måste dra en gräns mellan vad som är barnens rättigheter och vad som är privata angelägenheter i familjepolitik och barnomsorg. Som förtroendevalda har vi en skyldighet att skydda barnen genom bl.a. barnkonventionen. Det är ett bra betänkande i sak, men vi kan inte stödja de förslag som vill införa en europeisk familjepolitik.

Ribeiro
Fru ordförande! Lyckligtvis finns det i detta parlament sådana betänkanden som Hermanges att diskutera, jag skulle också vilja säga samma sak vad gäller det betänkande som vi godkände i går, Sainjonbetänkandet. Lyckligtvis får man i detta parlament fortfarande litet tid att debattera dessa frågor och anta resolutioner som i betänkanden som detta, och gratulera deras författare för det arbete de har utfört. Lyckligtvis kan vi genom att således debattera dessa betänkanden och anta dessa resolutioner, känna att några av de skäl återkommit, vilka förde oss till detta parlament efter det att vi blivit valda (om vi nu förtjänade det...) att företräde dem som har valt oss.
Detta innebär inte att vi inte, trots det övergripande avtalet, har anmärkningar och reservationer eller att vårt instämmande i Hermanges resolutionsförslag för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, är totalt. Men det är för att uttrycka dessa anmärkningar och reservationer som dessa debatter är till, i syfte att genom allas bidrag förbättra det som redan kunde vara tillfredsställande.
Vi instämmer inte helt med förslaget, inte enbart på grund av de exakta termer som har valts utan också för att vi anser att det finns utelämnanden, eller att vissa saker inte är tillräckligt framhävda.
Vi anser i själva verket att det skulle vara lämpligt med en närmare förbindelse mellan temat om skydd av familjer och barn mot de sociala konsekvenserna av en viss ekonomisk strategi och de intressen den tjänar. Det är sant, som författaren nämner i ett stycke i ingressen " att förena yrkesliv och familj är av grundläggande betydelse för den moderna familjepolitiken" , man kan också se samma oro i punkt 14 i punktuppställningen, men vi bedömer tyngden i den förbindelsen som otillräcklig och formuleringarna är inte helt tillfredsställande. Just därför lade vi fram två ändringsförslag i syfte att uttryckligt stärka den aspekten, vilket vi ansåg vara helt nödvändigt, och att i någon mån bidra till att förbättra den resolution som skall antas, utan att skapa obalans.
Således använder vi en punkt i resolutionsförslaget som vi hade äran att först underteckna om barnarbete (och som hör samman med detta betänkande), i förbindelse med avreglering av förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, om illegalt arbete, dess konsekvenser för skyddet av familjer och barn och främjandet, toleransen av och döljandet av barnarbete.
Vi motiverar det andra ändringsförslaget för att dra tillbaka en värderande bedömning av det som inte kan vara mer än en objektiv hänvisning. Vi anser i verkligheten att det är godtagbart att säga att direktivet om deltidsarbete " har intentionen (eller målet) att tillåta" , på frivillig basis och utan diskriminering, förbättrar möjligheterna att förena familjeliv och yrkesliv, det är otillbörligt att hävda att man har tagit hänsyn till att direktivet " tillåter" denna förening som det står i den portugisiska versionen av betänkandet.
Slutligen, och för att sluta som jag började, fru ordförande, lyckligtvis har vi dessa möjligheter att, i detta parlament, debattera dessa frågor, men det är nödvändigt med mycket mer: det är nödvändigt att begäran, rekommendationerna och kraven som finns med i resolutionen inte efteråt nedvärderas eller underordnas andra mål som tas för viktigare, för att hela den politiska och sociala interventionen beror på reaktionerna från de så kallade marknaderna.

Kerr
Fru ordförande! Det problem vi har i denna debatt är att veta vad det är vi talar om när vi talar om familjer. När jag växte upp i Skottland brukade vi göra en sak vi kallade familjen Kerrs utflykt. Vi var då 150 personer som en gång om året åkte till havet i två stora bussar. Det var en utökad familj. Jag misstänker att Hermange, när hon talar om familjen, avser kärnfamiljen med två föräldrar: en förvärvsarbetande make och en hemmaarbetande maka som tar hand om deras enda barn - eller nästan ett barn, givet de födelsetal som just nu är aktuella i Europa.
Sanningen är att denna bild av familjen är en allt mindre förekommande bild av familjen. Familjerna är uppbyggda på mycket olika sätt i unionen, och att därför försöka anta en gemensam socialpolitik, rättspolitik och ekonomisk politik som skall ta itu med alla typer av familjer är förmodligen en misstag. Vi måste i stället söka efter de bästa metoderna och den bästa politiken för att ta itu med frågor som kan påverka det sätt på vilket människor vill leva sina liv, uppfostra sina barn och leva ihop; något som skiljer sig avsevärt mellan medlemsstaterna.
Vi behöver därför bra strategier för socialförsäkringarna som, till exempel, inkluderar begreppet desagregation, det vill säga att man behandlar kvinnor fristående från män, enligt deras villkor, med rätt och tillgång till socialförsäkring, frågor om barnens rättigheter, barnbidrag osv., som rör barn och de kostnader det för med sig att ha barn, till frågan om barnomsorg och skydd av barn, och fastställande av dessa rättigheter. Den svenska modellen med den så kallade Barnombudsmannen, som Lindqvist talade om, verkar mycket bra.
Alla dessa saker är på sätt och vis skilda från familjepolitiken, men går kanske ut på samma sak. Frågan om vi behöver ta upp den politik som Hermange diskuterar på europeisk nivå är en öppen fråga, och även om jag är federalist så tycker jag att det finns områden där subsidiaritetsprincipen bör tillämpas. Jag misstänker att många andra ledamöter tycker likadant. Vi kan nå samma mål genom att ta itu med saken på ett annat sätt. Det är kanske så vi måste förhålla oss.
Det finns vissa moraliska övertoner i betänkandet, som antyder att ensamstående föräldrar på något sätt är sämre. Jag har funnit mycket tydliga bevis under min forskning på det sociala området under årens lopp, att i de fall de ensamstående föräldrarna får ett lämpligt stöd vad gäller socialförsäkringar och lagfästa rättigheter, så är de lika framgångsrika som kärnfamiljerna. Vi måste visa förståelse och tillåta denna mångfald i Europeiska unionen.

Maes
Fru ordförande! När vi läser detta betänkande framgår det tydligt att ganska mycket av dess innehåll är oklart. De styrande börjar långsamt bli medvetna om den ökande medelåldern i samhället, och man skulle kunna ha trott att detta betänkande sålunda skulle avvika därifrån. Men det skulle var naivt att välja en ren nativitetspolitik, särskilt på Europanivå. Vad det handlar om är att utveckla ett samhälle där föräldrar kan förverkliga sina drömmar om barn, och där barn kan få en fullvärdig utveckling. Detta är enligt vår mening framför allt medlemsstaternas, regionernas och kommunernas uppgift att se till, såsom andra här redan har sagt. Jag hade visserligen föredragit att detta inte skulle nämnas så mycket i detta betänkande, men jag vill gärna understryka vikten av denna uppgift.
Här i detta betänkande får det något av en moraliserande ton: hallå där, ni måste göra det och det. Om vi tittar på våra olika initiativ så ser vi att det ofta händer mycket mer än vad som någonsin skulle kunna uppräknas i detta betänkande. Men skyddet av barnen är fortfarande ett stort bekymmer, och jag skulle vilja påpeka att ett flertal stater också har stora problem med detta, och att det till och med behövs europeiska och internationella åtgärder. Låt mig bara nämna de internationella nätverken för sexuellt utnyttjande av minderåriga, sexturismen, barnpornografin och så vidare.
Jag hänvisar till den internationella förklaringen om barnets rättigheter som kräver att man också på olika nivåer, även på Europanivå, avger rapportering om hur detta betänkande utarbetas. Därför är jag mycket nöjd med ett av de konkreta initiativen i Hermanges betänkande som förordar en identifierbar enhet inriktad på att skydda barn. Jag vill peka på det exempel från Sverige som gavs här. I Flandern har vi också en barnombudsman. Jag avser att inom kort lägga fram ett förslag i parlamentet om detta, men det håller fortfarande på att översättas.
Fru ordförande! Lagstiftningsterminologin på området för barnets rättigheter är också något som vi skulle kunna stämma av med varandra. Vi godkände bekämpandet av barnarbete genom Sainjonbetänkandet. Således behöver vi inte ständigt återkomma till detta i andra betänkanden. Jag skulle ändå i synnerhet vilja plädera för ett sökande efter försvunna barn och för bekämpning av barnarov. Detta hör till de internationella överenskommelserna som Europa inte längre kan gömma sig bakom.

Seillier
Fru ordförande! Jag lyckönskar vår kollega Hermange för det arbete som hon har utfört och bl.a. för den omfattande motiveringen, som gör det möjligt för oss att se på familjen ur alla dess aspekter och se hur central den faktiskt är i det verkliga livet i Europa, och hur central den borde vara inom alla politiska områden. Familjepolitiken är därför mindre av en politik i sig än en oro som borde påverka alla dem som funderar över det ekonomiska, sociala och kulturella livet ur alla dess synvinklar i våra olika länder i Europa.
Jag sparar frågan om att diskutera en gemensam familjepolitik på gemenskapsnivå till röstförklaringen den 28 januari, och jag skulle bara vilja betona vissa punkter som mildrats i det slutliga betänkandet som läggs fram för oss, eftersom det förekommit kompromissändringsförslag.
Jag tror att ni gjorde rätt i att betona behovet av ekonomisk rättvisa när det gäller familjerna. Familjerna är inga bidragstagare som regeringarna och deras politik skall vara barmhärtiga mot. Nej, familjerna står verkligen i centrum för själva den nationella rikedomen. Jag tror att det finns en förändrad mentalitet som ert betänkande kan bidra till, men måste gå ännu längre. När man tittar på frågorna om levnadsomkostnader måste man ta hänsyn till dem som har en familj att försörja och inte ha ett alltför individuellt perspektiv, eller snarare alltför individualistiskt.
Jag skulle vilja avsluta med en punkt som jag anser mycket viktig. Vi tvekar inte, kära kolleger, att tala om en politisk modell. Det är den demokrati vi stöder oss på i Europa. Vi tvekar inte att tala om modeller när vi talar om sociala frågor. Man talar om den europeiska sociala modellen som förenar ansvar, personligt initiativ och solidaritet. Varför är man då så betänksam att ta upp förekomsten, det måste jag säga, av en europeisk familjemodell i vilken mannen och kvinnan med samma ansvar i ett förhållande där man älskar varandra, kan åta sig det ansvaret gentemot samhället och barnen som föds i familjen?

Pinel
Fru ordförande! Det är mycket glädjande att Europaparlamentet intresserar sig för familjens framtid i dess egenskap av grundläggande kärna i samhället. Men måste man instämma i det som avses med familj och hem?
De nuvarande tendenserna i utvecklingen av seder och bruk leder till att själva begreppet med familjen nedvärderas. Jag skall inte bre ut mig alltför mycket i ämnet, då andra redan har gjort det före mig. Jag skulle bara vilja föreslå att man t.ex. tittar på Brasilien och vad det blir av barnen i splittrade familjer eller familjer med bara en förälder.
Skydd av familjen och barnen är ett mycket vidsträckt ämne. Fru ordförande! Jag skulle här bara vilja ta upp en av de många aspekterna, men en aspekt som berör praktiskt taget alla barn och påverkar dem mycket djupt. Det gäller TV-våld och det förvånar mig att detta allvarliga problem inte tas upp i betänkandet.
Några siffror: Under en slumpvis utvald vecka kunde den franska veckotidningen " Le Point" notera 670 mord, 15 våldtäkter, 848 slagsmål, 419 skottväxlingar, 14 kidnappningar, 32 fall av tagande av gisslan och 27 tortyrscener. Och vetenskapsmännen ser en koppling, och ibland t.o.m. ett orsakssammanhang, mellan det våld barnen tittar på och deras aggressivitet i det verkliga livet. TV: n bidrar absolut till att sporra till våld.
Oavsett ålder ökar exponeringen för TV-våld barnens aggressivitet. Och det förekommer alltmer våld på TV. På 40 år har antalet TV-mord multiplicerats med tusen. Man skall också veta att dagarna efter det att ett självmord har tagits upp ökar antalet verkliga självmord bland ungdomarna med 13, 5 procent hos flickorna och 5, 2 procent hos pojkarna.
Då förstår ni, fru ordförande, varför jag är så förvånad över att frågan om TV-våld ignorerats i betänkandet. Men kanske det handlar om kommersiella intressen som vi inte förstår. Det skulle i så fall tyvärr inte vara första gången.

Cushnahan
Fru ordförande! I samband med denna debatt vill jag uttrycka min oro över det helt otillräckliga samarbetet och samordningen i Europeiska unionen som ett svar på den ökande aktiviteten inom internationella pedofilgrupper. Den nyligen offentliggjorda rapporten " Övergrepp mot barn på Internet" , tillsammans med annan forskning visar i vilken skala pedofilgrupperna använder informationsteknik. Det har nyligen avslöjats att internationella pedofilgrupper söker upp barntillvända webbplatser på Internet för att spåra potentiella offer. Man har gjort undersökningar där man kommit fram till att ca 20 000 pedofiler i Europa använder Internet varje dag. Samtidigt som jag förstår att detta är en komplex teknisk fråga, så finns det mer man kan göra för att övervaka dessa specifika övergrepp.
Det bekymrar mig också vi under den senaste tiden i mitt hemland sett en ökning av försöken till bortrövande av barn, särskilt under de senaste två-tre månaderna. Man tror att förövarna är brittiska pedofiler som flytt från sitt hemland. Detta belyser behovet av ett bättre samarbete mellan polismyndigheterna i olika medlemsstater.
EU: s medlemsstater måste överväga olika sätt på vilket vi skulle kunna harmonisera vår lagstiftning för att utväxla eller sammanställa register över personer som begått allvarliga sexualbrott. Personligen skulle jag verkligen stödja en EU-omspännande lista.
Vi måste också se till att dylika personer får en begränsad rörelsefrihet. Det finns många sätt att ta itu med detta problem. Det finns många idéer. Jag skulle vilja se ett försök att samordna åtgärderna på EU-nivå.

Lukas
Fru ordförande! Detta betänkande är i sin grundinställning - när det ställer barnen i centrum för den europeiska diskussionen - sådant att det starkt bör välkomnas. Det prickar också på åtskilliga ställen in den exakt riktiga tonen och omtalar fakta helt öppet.
För mig är det här inte en fråga om subsidiaritet eller ansvarsområden. Familjen och barnavård är givetvis en sak för kommunerna, städerna och vissa organisationer. Men det handlar ändå om ett globalt och europeiskt fenomen. Varför skall alltså den europeiska politiken inte ägna sig åt familjen, och framför allt varför skall det inte också vara en europeisk uppgift att medverka till barnomsorgen? Det är nödvändigt att bryta tigandets mur, då det begås alldeles för många barnmisshandelsfall i störda familjemiljöer.
Bland de många förslagen i betänkandet är också just de som behandlar barnmisshandel mycket viktiga. Vad beror sexuell exploatering av barn på? Man kan anta att orsaken står att finna i familjesammanhanget. Problemet har dock sedan länge antagit globala dimensioner, och det som sker på Internet och i anslutning till massturismen kan man kanske kalla en globalisering av perversionerna.
Jag vill också ta upp två mycket intressanta och konstruktiva saker, nämligen kravet på ett särskilt rådsmöte på temat politik för skydd av barn och initiativet att inrätta ett europeiskt centrum för barn, som skulle ha den betydelsefulla uppgiften att i samarbete med de nationella myndigheterna och Europol upprätta och föra ett register på försvunna barn och ett på dömda barnarövare.

Marín
Fru ordförande! Jag skulle först vilja gratulera Hermange till att ha tagit initiativet att utarbeta ett betänkande om familjens och barnens värn i Europeiska unionen. Det handlar om en extremt viktig fråga, eftersom de förändringar som vårt samhälle för närvarande genomgår, demografiskt, sociologiskt, etnologiskt eller vetenskapligt, har en stark påverkan på familjen.
Kommissionen uppmärksammar kraven i resolutionen och erkänner samtidigt att frågorna om familjen fortsätter att höra till de nationella befogenheterna i de olika medlemsstaterna. Vi kan se en sjunkande nativitet i nästan alla medlemsstaterna i unionen, en minskning av antalet äktenskap, ett större antal par som lever samman utan att vara gifta och barn som föds utanför äktenskapet, liksom en högre siffra skilsmässor. Detta är de faktorer som för närvarande påverkar familjen och i slutändan samhället i helhet.
Det finns ett ständigt intresse för familjernas situation och dess betydelse för den sociala politiken och sysselsättningen, och behovet av ett större internationellt samarbete kring frågorna om familjen som en del av det övergripande arbetet med att främja sociala framsteg och utvecklingen blir allt tydligare. Även om gemenskapen saknar direkta befogenheter i familjepolitiken, uppmärksammas alltmer analysen och förståelsen av de sociala och ekonomiska återverkningarna som de nya inriktningarna och sociala förändringarna innebär.
Inom familjepolitiken finns stora skillnader mellan medlemsstaterna. Dessa har sitt ursprung i de olika uppfattningarna om statens roll i det ekonomiska och sociala livet, familjens ställning i samhället, dess rättigheter och skyldigheter, de funktioner som har anförtrotts män och kvinnor i familjen och principen om barns rättigheter. Emellertid har familjen alltid tillmätts och tillmäts fortfarande en extra betydelse i alla Europeiska unionens länder.
Kommissionen understöder en rad åtgärder och politikområden inriktade på att förena arbete och familjeliv, för utmaningen att uppnå en bättra förening av båda sfärerna är väsentlig i en rad arbetsmässiga och sociala frågor. Förändringarna av sammansättningen av arbetskraften, de nya formerna för arbetsorganisation, omstruktureringen av välfärdssystemet, förändringarna i fördelningen av arbetet med att sköta beroende personer mellan män och kvinnor är alla frågor som direkt berör familjen.
Direktivet om gravida arbetstagare, föräldraledighet, deltidsarbete utgör värdefulla exempel på Europeiska unionens åtaganden att stötta män och kvinnor i deras familjearbete. I rekommendationen om vården av barn föreslås att man borde anta initiativ för att ge barnservice åt barn till föräldrar som arbetar och fortsätter sin utbildning, så att man på arbetsplatsen är mer uppmärksam på behoven hos arbetstagare med barn och främjar männens deltagande i skötseln.
Riktlinjerna för sysselsättning ger en stor impuls också till målet att förena yrkeslivet och familjelivet. Riktlinjerna för sysselsättningen under 1999 skall lägga större tyngd, om det går, på frågan om förenandet av yrkes- och familjeansvar som en del av den europeiska sysselsättningsstrategin.
Tillåt mig att avsluta mitt inlägg genom att säga att Europeiska unionen måste bidra på ett tydligt sätt till att avgöra likheter och olikheter i sättet att reagera på i medlemsstaterna inför de förändringar som jag har nämnt, liksom att på gemenskapsområdet stimulera utbytet av information och ihopsamlande av erfarenheter kring familjefrågan.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag den 28 januari 1999 under mötet i Bryssel.

Uppförandekod för europeiska företag verksamma i utvecklingsländer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0508/98) av Howitt för utskottet för utveckling och samarbete om EU-normer för europeiska företag som är verksamma i utvecklingsländer: mot en europeisk uppförandekod.

Howitt
Fru ordförande! 500 arbetare dödade i en thailändsk fabrik som gör komponenter till europeiska leksakstillverkare, förgiftade av ångorna från färg och lim, på grund av otillräcklig ventilation i fabriken; 110 000 ton avfall dumpas varje dag i en lokal flod i västra Papua av ett europeiskt gruvbolag som därmed ödelägger den bofasta befolkningens traditionella land som, när de protesterade, torterades och mördades av den indonesiska armén; europeiska oljeföretag i Burma, Nigeria och Colombia anklagas för att stödja repressiva regimer och spela med i övergreppen mot de mänskliga rättigheterna; ett europeiskt läkemedelsföretag säljer ett bekämpningsmedel i Filippinerna som redan har förbjudits i tre EU-länder och bevisats angripa de inre organen, orsaka förlamning och genetiska skador.
De europeiska direktinvesteringarna kan och måste vara en god kraft i utvecklingsländerna. Men Europaparlamentet registrerar vår djupa oro över de fall där företag begår övergrepp, de lokala bestämmelserna är otillräckliga eller de mänskliga rättigheterna inte upprätthålls.
Jag har träffat barn som är så unga som sex år i norra Indien, som har befriats från sitt arbete på grund av initiativ som rugmark-koden, som befriat dessa barn från något som kan liknas vid slavhandel på 1900-talet, och tillbaka till skolan. En sådan kod börjar visa resultat inte bara därför att de involverade företagen undertecknar en principförklaring, utan därför att detta också matchas med ett praktiskt övervaknings- och kontrollsystem som garanterar att man följer dessa principer.
Det är helt enkelt detta vi debatterar i kväll: bättre standarder för europeiska företag världen runt, och praktiska mekanismer för att se till att dessa tillämpas.
Jag rekommenderar att ni stöder dessa förslag, eftersom vi på ett bättre sätt försöker att genomdriva befintliga internationellt avtalade standarder på områdena för sysselsättning, miljöskydd och sociala och mänskliga rättigheter. Inte en ny eller annorlunda grupp av krav, inte heller en ersättning för nationella eller internationella bestämmelser. Jag rekommenderar att ni skall stödja dessa förslag, eftersom de är ett resultat av intensiva samråd med över 100 branscher, fackföreningar, icke-statliga organisationer och akademiker, vilka jag tackar och från vilka jag sett ett växande samförstånd för en systematisk dialog och avtal mellan företag och alla dem som påverkas av deras verksamhet.
Jag rekommenderar att ni stöder betänkandet, eftersom dessa förslag också härstammar från diskussioner med regeringar och det civila samhället i utvecklingsländerna - från Ecuador till Nigeria till Filippinerna. Vi har redan haft samråd med AVS-länderna, och vår fasta övertygelse är att det som behövs är ett utvecklingsinriktat förhållningssätt. Inte ett som baseras på ännu mer byråkrati, då skulle företagen alltid ha en fördel, utan på ett som ger en röst till, engagerar och stärker samhällena i utvecklingsländerna.
Jag skall nu behandla några av de områden som jag vet att mina parlamentariska kolleger tycker är särskilt problematiska.
Vissa bekymrar sig över exterritorialitet. Varför skall inte Europa ta mer ansvar för sina egna företag? Vi är villiga att göra detta genom avtal om internationella bestämmelser mot mutor och korruption, och mot dem som sysslar med barnsexturism. Vi har fullkomligt rätt! Sedan 1968 har medlemsstaterna redan undertecknat en konvention som tillåter att företag ställs inför rätta för de mest extrema ansvarsöverträdelserna under deras arbete i tredje land. Låt oss använda oss av dessa redan befintliga maktbefogenheter på ett mer effektivt sätt, och var goda och notera vårt engagemang rörande multilaterala avtal med utvecklingsstaterna.
Andra har velat begränsa förslagen till att bara omfatta frivilliga åtgärder. I vårt resolutionsförslag sägs tydligt att frivilliga och bindande förhållningssätt inte utesluter varandra. Det kommer alltid att finnas en del ruttna företag, och inget företag bör vinna på att ignorera grundläggande arbetsrätt och sociala och miljömässiga standarder. Bindande bestämmelser säkerställer en minimistandard. Frivilliga koder leder fram till bättre standarder. De två typerna hör ihop.
Jag har noterat att vissa av mina kolleger bekymrar sig över att en europeisk övervakningsmekanism skulle kunna ge våra företag nackdelar i jämförelse med dem som är baserade i Förenta staterna och annorstädes. Ändå är 42 av de 100 största multinationella företagen baserade i Europa, och bara 35 i Förenta staterna. Inom NAFTA finns det redan ett system för resolutioner som tar upp klagomål rörande arbets- och miljömässig praxis. När Europeiska unionen bestämde sig för att erbjuda förbättrad marknadstillgång till länder som respekterar grundläggande arbetsrätt, när vi avtalade om en kod för att förhindra vapenförsäljning till länder som gjorts sig skyldiga till tortyr och aggression, så gjorde vi detta därför att vi kände att Europeiska unionen kunde ta på sig ett ledarskap i världen. Inom området för bättre standarder för multinationella företag kan vi göra detta igen.

Kittelmann
Fru ordförande, ärade kolleger! Det kan knappast ha förblivit någon hemlighet för föredraganden att jag hyser många tvivel angående rättmätigheten av de av honom krävda åtgärderna, av vilka jag bara kan nämna några pars pro toto på grund av den begränsade tiden. De fall som skildras av er är dramatiska och vedervärdiga. Vi måste göra allt som står i vår makt och leta i den internationella rätten efter chanser och möjligheter att finna en uppförandekod som kan motivera ett moraliskt fördömande av de europeiska företag som bryter mot dessa mänskliga principer.
Å andra sidan bör vi allihop se till att vi i våra betänkanden verkligen tar ansvaret att hålla oss till den rätt vi har satt oss själva; detta kommer jag ständigt att tänka på.
Jag ger mitt odelade stöd till att de icke-statliga organisationerna görs delaktiga i de redan befintliga riktlinjerna för en internationell uppförandekod sådan som OECD tillämpar.
Men vi bör också inse att det är utopiskt eller t.o.m. rättsvidrigt att kräva europeiska regler med ändamålet att införa en rättsligt stabil ordning för Europeiska unionens globalt verksamma företag. Det är på grund av den utomterritoriella formen rättsligt omöjligt. Vi kan då inte fördöma detta hos Helms-Burton eller D'Amato och samtidigt tro att vi kan införa det hos oss. Rätt är och förblir rätt!
Därför finner jag det en smula beklagligt att fyra, fem, sex ytterligare fall som avviker från de rättsliga normerna skall spela en roll i morgondagens omröstning. Jag skulle därför, herr föredragande, glädja mig om ni i morgon vid omröstningen i plenumet kunde vara flexibelt tillmötesgående, trots att ert ärende utan tvivel är berättigat - annars är nog den form ni vill reglera det genom inte acceptabel för många, i vart fall inte för Europeiska folkpartiet.

Vecchi
Fru ordförande! Låt mig först av allt för PSE-gruppens och min egen räkning tacka Howitt för att så ivrigt ha önskat detta betänkande från utskottet för utveckling och samarbete och för det mod och den noggrannhet som han har visat när han har genomfört detta utmärkta arbete som är frukten av en seriös analys av den internationella situationen och lyhördhet inför de olika synpunkter som har redovisats av olika samhällsparter och som utmärks av verklig kreativitet i de förslag som presenteras.
Detta betänkande gäller en fråga som inte är lätt på grund av sina uppenbara konsekvenser, nämligen att beskriva den verksamhet som bedrivs av de europeiska företag som arbetar i utvecklingsländerna med utgångspunkt från hur man respekterar de grundläggande sociala och mänskliga rättigheternas principer, normer och mål.
Låt oss först av allt slå fast vad det inte handlar om. Det handlar inte om att försöka på konstlad väg införa regler som gör att de europeiska företagen blir mindre konkurrenskraftiga eller mer hämmade i den internationella konkurrensen. Det handlar inte om att försöka införa eller att föreslå nya regler.
Det handlar helt enkelt - men vi vet alla att det egentligen inte är så enkelt - om att vi vill garantera att de europeiska företagen verkligen efterlever de internationella och europeiska regler som redan finns, men som ofta helt enkelt ignoreras eller till och med kränks.
Det handlar om att konstruera en solid politisk och rättslig europeisk bas som gör att unionens och medlemsstaternas åtaganden blir mer trovärdiga, för att även på internationell nivå upprätthålla reglerna, men utan att gömma sig bakom den enkla ursäkten att man hela tiden kan överlämna skyldigheten att ingripa till andra organ och institutioner.
Vi tror att Europeiska unionen har något att säga och att göra inom det här området, och att man bör börja med sig själv.
Låt mig tillägga att även i den här frågan - och detta kan jag försäkra Kittelmann - så har PSE-gruppen agerat för att försöka hitta ett brett stöd bland de andra grupperna i Europaparlamentet, även om vi många gånger har utgått från vitt skilda uppfattningar. Jag hoppas att vi har lyckats och att omröstningen i morgon om Howittbetänkandet skall bli positiv och så enhällig som möjligt.
Vilka är då grundförutsättningarna i denna fråga?
Framför allt övertygelsen att det, framför allt i den globala tidsålder där vi befinner oss, är nödvändigt att främja och integrera olika instrument för att kunna garantera och stärka de mänskliga, sociala och ekonomiska rättigheterna, respekten för miljön och en hållbar utveckling.
För det andra övertygelsen att det krävs åtgärder från alla de olika aktörer som är verksamma på den internationella arenan - regionala och internationella organisationer, stater och lokala myndigheter, samhällsorganisationer, företag - och även om de är väldigt olika vad gäller motiv och målsättningar, så är de alla lika viktiga när det gäller att åstadkomma konkreta resultat för individer, lokalsamhällen och folk.
Försöken att optimera insatserna från de olika aktörerna - offentliga och privata - inom de olika sektorerna och i olika regioner världen över är av grundläggande betydelse när det gäller att uppnå de utvecklings- och rättvisemål som borde karakterisera morgondagens värld.
Mot den bakgrunden är stödet för den process som redan har inletts att skapa en frivillig uppförandekod för de företag som är verksamma i tredje land en mycket viktig faktor.
En sådan kod får emellertid inte ersätta skyldigheten att respektera principer, normer och regler som har stöd i lagen. Däremot kan den föregripa eller komplettera de offentliga myndigheternas åtgärder för att skydda individuella och kollektiva rättigheter.
Det finns med andra ord ingen motsättning mellan frivilliga uppföranderegler och uppföranderegler som har en rättslig bas. De skall i stället komplettera varandra.
För att en uppförandekod - frivillig eller inte - med dess normer, principer och kontrollinstrument skall vara realistisk och effektiv, så måste den absolut vara direkt eller indirekt förankrad i ett direkt engagemang från de berörda parterna - institutionerna, företagen, fackföreningarna, de icke-statliga organisationerna etc.
Slutligen måste de politiska åtgärder som syftar till utveckling och ekonomiskt samarbete i stort stämma överens med andemeningen i ett sammanhängande system av principer och mål, även om de kan vara utformade på olika sätt.
Bland de olika förslagen i det betänkande som diskuteras i dag finns det ett som jag anser vara centralt: att Europaparlamentet skall uppmana kommissionen och rådet att presentera förslag till utformning av en lämplig rättslig grund för inrättandet av en multilateral europeisk struktur som reglerar företagens verksamhet i hela världen och att i det syftet utveckla en intensiv dialog med alla de samhällsaktörer som kan komma att beröras av en sådan uppförandekod.
Om vi lyckas med detta så tror jag att Europaparlamentet har lämnat ett inte oväsentligt bidrag till att främja en global vision av de internationella förbindelserna som motsvarar förväntningarna hos folken i Europa och i de utvecklingsländer som med all rätt ser upp till Europa som en förebild när det gäller att främja rättvisa och utveckling.

Günther
Fru ordförande, de fall som föredraganden skildrade i inledningen av sin redogörelse är säkert inte gripna ur luften, men samtidigt kan man likaväl finna exempel på internationella företag som agerar ansvarsfullt när de investerar i tredje land. När vi samtidigt som vi konstaterar vilka dramatiska utvecklingslinjer som blivit möjliga, inser att det också finns mycket positivt, så kan vi väl hoppas att vi till slut kan nå en lösning och en minskning av de fall som vi i dag tvingas högljutt beklaga.
Jag betraktar det hela i ljuset av vårt höga mål att främja good governance , där en sådan är förhanden. Till det hör att länderna i tredje världen uppmuntras att gestalta sin egen lagstiftning och system för rättskipning inkluderande normer och regler för att upprätthålla denna. Frågan om utomterritorialitet som tidigare nämndes av kollegan Kittelmann blir då mer eller mindre irrelevant.
Betänkandet bör ses i sammanhang med en hel rad av överenskommelser, normer och konventioner. Jag menar att vi bör rikta vår energi mot att det som redan har beslutats också genomförs, och att vi kontrollerar i vilken form löften hålls på området. De otaliga förefintliga förklaringarna utgjorde också ett skäl till att min grupp i utskottet inte såg en absolut prioritering i detta initiativbetänkande, och därför först inte stödde en behandling av ämnet för tillfället.
Å andra sidan är denna kod helt godtagbar för oss, förutsatt att den vilar på frivillig basis och vi har möjlighet att därefter offentliggöra de företag som deltagit - både i positiv och negativ bemärkelse - för att därigenom utöva tryck också från allmänhetens sida, vilket alltid är mycket effektivt.
Jag har redan pekat på att vi är emot en utomterritoriell rättskipning. Jag anser också att de exempelfall som föredraganden har angivit inte är ovillkorligen tvingande, eftersom frågan om vapenexport angår medlemsstater som i sin exportlagstiftning har regler för sådant. Men det får inte bli så att man hittar vapen i några länder och att sedan i efterhand vilja bestraffa ursprungsländerna.
Vi bör likaledes akta oss för att betrakta avsteg från social- och miljöstandarder i samma andetag som exploatering av barn; det sistnämnda fallet innehåller ett mycket angeläget rättsligt intresse som absolut kan skyddas genom utomterritoriell rättskipning, medan det inte gäller för det förstnämnda fallet.
Den tredje kritiska punkten i betänkandet handlade om en s.k. monitoring -plattform. I den skulle högst olikartade organ samarbeta under ledning och kontroll av Europaparlamentet. Vi kan dock inte finna någon rättslig grund för det. I förhandlingarna har vi funnit en rad kompromisser, och jag hoppas att föreliggande betänkande kan godtas och att vi alla är flexibla nog för att nå ett positivt resultat i den slutliga omröstningen.

Fassa
Fru ordförande, kära kolleger! Även jag vill tacka Howitt för det utförliga, djupgående och välformulerade arbete som han har utfört och för det generösa och passionerade engagemang som han har visat i utformningen av betänkandet.
Det skulle vara mycket allvarligt om Howittbetänkandet tolkades som om det var riktat mot företagen. Vi, i egenskap av liberaler, som minst av allt är motståndare till att företagen är verksamma i utvecklingsländerna, anser tvärtom att detta är en absolut förutsättning för den ekonomiska utveckling som är en logisk föregångare till all mänsklig utveckling.
Vi måste undvika att vissa enskilda fall, som är extremt negativa, skall få förgifta klimatet och leda till att instrumentet som sådant betraktas som olämpligt. Ur den synpunkten utgör Howittbetänkandet utan tvekan en hjälp. Vi säger med andra ord " ja" till en frivillig uppförandekod för företagen, " ja" till en europeisk uppförandekod som måste baseras framför allt på en stark och precis koppling till de befintliga internationella reglerna, " ja" till klara, exakta och samordnade regler för att man skall kunna belägga eventuella brott mot de etablerade reglerna och med garantier för möjligheten att försvara sig, men ett lika starkt och entydigt " nej" till det slags provisoriska plattform som under mellantiden Howittbetänkandet föreslår skall etableras under Europaparlamentets egid och som enligt vår åsikt som liberaler, skulle riskera att förvandlas till ett slags folkdomstol, utan tillräckliga garantier och som, i slutändan, skulle motverka sitt syfte.
Vi hoppas därför att Howitt skall vara klok nog att uppta de ändringsförslag vi har lagt i sammanhanget.

Girão Pereira
Fru ordförande, ärade ledamöter! När det gäller uppförandekoder för multinationella företag som är verksamma i utvecklingsländer, så är inställningen i denna grupp i korthet den följande: vi är för principen om uppförandekoder som antas på en frivillig basis och inte som tvång; vi är för en multilateralism som främjar definitionen av sådana koder inom de adekvata instanserna som OECD och ILO, och som tillämpas på alla europeiska och icke-europeiska multinationella företag; vi förespråkar en garanti för opartiskhet i de organ som har till uppgift att kontrollera efterlevnaden av de fastställda koderna. Det är skälet till att gruppen lägger fram flera ändringsförslag för att, enligt vår mening, återställa en mer balanserad ställning, i linje med det parlamentet röstade för i januari 1998 om " omlokaliseringar och direktinvesteringar i utlandet" .
Ett antal förslag i betänkandet kan vi inte stödja. Föredraganden föreslår en extraterritoriell tillämpning angående de mänskliga rättigheterna och arbetstagarnas rättigheter, för miljön och kampen mot korruptionen.
Europeiska unionen och parlamentet slåss mot de extraterritoriella lagar som USA försöker införa, såsom Helms-Burtonlagen. Det är alltså inte konsekvent att försöka följa samma väg.
Om ett Europeiskt observationsorgan någonsin kommer att finnas, bör man ordentligt överväga förslagen, dels om dess sammansättning, dels om dess uppgifter. Därför har vår grupp ingivit ett ändringsförslag som syftar till att fastställa öppna processer i dess verksamhet och särskilt för utnämnandet av experter med erkänd kompetens och auktoritet, planera förekomsten av förfaranden för att beskriva klagomålen, garantera att alla parter underrättas om de klagomål och de bevis som medföljer och garantera möjligheten att överklaga.
Beträffande parlamentets roll, är vi inte för ett tillfälligt Europeiskt observationsorgan under parlamentets beskydd, och inte heller specialbetänkanden som utarbetas där, då det inte riktigt tycks handla om sådant som inryms i verksamheten för en parlamentarisk församling.

Telkämper
Fru ordförande! Vi välkomnar Howitts betänkande om EU-normer för europeiska företag som är verksamma i u-länder. Att utveckla en europeisk uppförandekod är mycket viktigt och något som vi bör driva på intensivt. Det är ett gott initiativ att skapa en rättslig grund på det här området, herr Howitt.
Modellen med uppförandekodex är en nödvändighet. Det är viktigt att en europeisk monitoring -plattform upprättas, och för oss är det också högst väsentligt vilken form övervakningen och kontrollen tar. En sådan kod utan övervakning och kontroll är utan betydelse. Principen om frivillighet är en för oss väsentlig princip, som måste vara grundläggande för en rättslig grund som den aktuella - vad företagen företar sig bör vara frivilligt. Det måste dock finnas vissa bindande miniminormer. I gemenskapen finns en etik, och denna etik måste också tillämpas utåt. Sålunda vill vi ha bindande normer som ett minimum; därutöver skall frivillighet gälla.
Det samarbete med AVS-länderna som ni har föreslagit i det nya globala avtalet är viktigt och utgör en utvidgning, vilken vi stöder. Vi stöder vidare att initiativen på europeisk nivå får fortsätta. Vad Kittelmann sade förstod jag inte riktigt. Han talade om moral och om att vi så småningom kommer att finna chanser och möjligheter att utveckla en sådan. Jag vet inte hur han har tänkt sig att det skall gå till. Kanske sade han fel. Han talade för utskottets för externa ekonomiska förbindelser räkning och sade slutligen att Europeiska folkpartiet inte kan godkänna det. Günther gav sedan ett annat besked. Jag tänker fritt efter Brecht: Först kommer hungern, sedan moralen - vi vet ju att kapitalet är en stor haj och när den blir hungrig i de internationella affärerna återstår sedan inte mycket.
Jag anser också att man inte kan jämföra det med Helms-Burton-lagen. Helms Burton är en internationell repressionsåtgärd. Här handlar det dock om att finna en egen uppförandekod för europeiska företag. I en annan form har vi redan det i Baselkonventionen, i Rhenavtalet för inre vidkommande och med giftigt avfall som t.ex. fraktas från EU till Sydafrika, som exemplet England visar. Vi har alltså redan ålagt oss sådana koder och accepterat dem. Såtillvida är det angeläget och riktigt att ta detta initiativ. Vi stöder det och hoppas att det finner en bred majoritet i parlamentet.

Maes
Fru ordförande! Nyss talade vi om att skydda familjer och barn, och nu talar vi om en hållbar social och ekonomisk utveckling som egentligen måste utgöra basen för detta; inte bara i väst utan också i utvecklingsländerna. Den vilda globaliseringen och internationaliseringen kan inte garantera en sådan utveckling; den kan på sin höjd erbjuda en chans till utveckling. Men en strävan efter vinstmaximering kan också upplösa en hållbar utveckling.
Vi diskuterade tidigare i veckan Sainjonbetänkandet som följer samma linje. Fattiga länder kan inte tvinga fram detta goda uppförande hos sig själva och inte rika länder heller egentligen. Vissa multinationella företag har en budget som överstiger många utvecklingsländers budget flera gånger om. Det är svårt, till och med för internationella organisationer, att få ett grepp om denna utveckling. Ändå förblir det den största utmaningen som vi står inför som politisk gemenskap. Skapandet av ett internationellt rättssystem baserat på internationellt accepterade normer, till exempel upprättandet av Världshandelsorganisationen, var ur många aspekter för mig således en missad chans, för då hade man kunnat göra mycket.
Vi kommer alltså att vara tvungna att anpassa detta till de möjligheter vi har. Det måste ske med känsla för måttlighet och realism, men det kommer att vara absolut nödvändigt med kontroll, för det kommer inte att gå av sig självt.
Vi välkomnar naturligtvis frivilliga uppförandekoder. Men det räcker inte. Vi tror att vi han räkna med den ökande medvetenheten hos vår europeiska konsumenter som inte vill vara medskyldiga till utnyttjande. Därför pläderar jag för bindande avtal och varnar också för hyckleri. Jag vill avsluta med detta, för det är nog inte första gången de europeiska länderna åberopar de stora, vackra principerna för att i själva verket skydda sig själva mot utveckling i utvecklingsländerna.

Blokland
Fru ordförande! Allra först skulle jag vilja rikta mina varmaste lyckönskningar till föredraganden med dennes betänkande. Handelsnormer förtjänar vår ständiga uppmärksamhet, särskilt om det rör sig om handel med utvecklingsländer. Det måste bli ett slut på situationer där dessa länder utnyttjas. Europeiska företag måste hållas ansvariga för till exempel etableringen av farliga industrier i länder där arbetsinspektioner saknas.
Under de senaste åren har de europeiska företagen börjat ägna uppförandekoder alltmer uppmärksamhet. På så sätt är det ett stort antal multinationella företag som - visserligen under press från internationella påtryckningsgrupper och den allmänna opinionen - frivilligt har förbundit sig att respektera de mänskliga rättigheterna inom ramen för deras handel och att publicera en årlig socialrapport. Vi måste i egenskap av Europeiska unionen ansluta oss till denna utveckling inom näringslivet. Jag är därför en förespråkare av en frivillig europeisk uppförandekod. På så sätt gör vi det enkelt för företag att handla etiskt försvarbart och ansvaret stannar kvar där det hör hemma: hos företagen.
Ett andra sätt att främja efterlevandet av internationella uppförandekoder är våra insatser i internationella organisationer. Det tycks mig inte förståndigt att instifta allsköns europeiska regleringar och instanser. Det skulle endast öka den europeiska byråkratin, och det har vi, särskilt efter diskussionerna tidigare i veckan, inte något behov av.
Slutligen vill jag påpeka att jag håller med min kollega Maij-Weggen om att utvecklingsländerna måste delta så mycket som möjligt i utarbetandet av uppförandekoder. Dock anser jag det för den skull inte nödvändigt att skjuta upp omröstningen om detta betänkande.

Van Putten
Fru ordförande! Jag tror att jag i stor utsträckning kan instämma i komplimangerna till föredraganden, men jag går gärna in på vidareutvecklingen av detta betänkande inför framtiden, för jag ser detta betänkande som en viktig inledning av en diskussion i denna fråga. På Howitts begäran är det sex punkter jag gärna skulle vilja framhålla.
För det första: vad skulle den utveckling som nu föreslås betyda för de små och medelstora företagen? Måste man inte vidta jämförbara eller samma åtgärder för medelstora och små företag, varav många när allt kommer om kring även är verksamma i utvecklingsländer?
För det andra: vore det inte bra att titta på vad vi redan håller på med att utveckla på miljöområdet, nämligen avtalen? Vad betyder modellen med avtal för företagen i det här fallet? Finns det inte mycket att utveckla på det området? Samma sak gäller kontrollstämplar.
För det tredje är jag mottaglig för näringslivets argument om att det i slutändan skulle kunna uppstå konkurrensrelaterade problem om man bara angriper europeiska företag. Ta exemplet med Shell i Nigeria. Det var å ena sidan bra att vi satte press på Shell, men vi såg ändå också att kanadensiska eller icke-europeiska oljebolag till syvende och sist drog fördel av detta. Detta måste vi inse.
Sedan har vi den fjärde punkten. Vad gör vi med den informella sektorn? Jag anser att den uppmärksammades för litet i betänkandet, för även den informella sektorn presterar till näringslivet, och just där måste man erbjuda stöd.
Den femte punkten har jag egentligen redan behandlat. Det var att man bara tittar på europeiska företag.
Den sjätte punkten handlar om att få företagen själva att delta i debatten. Det har jag faktiskt saknat något, och inför framtiden tycks det mig viktigt att vi också engagerar företagen, stora som små, i debatten. Fru ordförande! Jag avslutar med detta. Jag tror att vi slutligen måste gå mot en mycket bredare debatt i detta ämne.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Allra först vill jag uttrycka min sympati för min kollega Howitts arbete. Även om vi inte instämmer i alla punkter i hans betänkande så stöder vi däremot huvudlinjerna, och vi ställer oss också bakom principen om nödvändigheten av att komma fram till en uppförandekod för multinationella företag. Jag håller med föregående talare om att detta inte betyder att de små och medelstora företagen skulle gå skottfria. Att det är en nödvändighet bevisar mycket riktigt det stora antalet incidenter, till och med katastrofer, som ett stort antal företag under de senaste åren har varit med om att förorsaka i tredje världen. Jag tänker på miljöförstöringen i Ogoniland i Nigeria. Jag tänker på problemen med slavarbete under installerandet av oljeledningar i Burma; något som för övrigt Europeiska unionen bannade genom att upphäva preferenssystemet. Jag tänker också på till exempel barnarbete i textilindustrin i Indien, Pakistan och på Filippinerna. Alltsammans är problem som knappast kan förekomma i Västeuropa därför att vi har lagstiftning och även övervakar denna tämligen bra, men i utvecklingsländerna saknas just den lagstiftningen.
Detta betyder egentligen fritt spelrum, inte bara för de goda företagen, för sådana finns det förstås också, men även för de lastbara företagen som då underlåter att i dessa länder respektera social- och miljölagstiftning som de skulle har varit tvungna att respektera i sina egna länder. Det har visat sig att just utvecklingsländer har ett mycket stort behov av att få hjälp från vårt håll. Här måste jag för övrigt säga att detta också är något bra för just de skötsamma företagen. När man ser hur Shell fungerar numera, med en bra uppförandekod, så konstaterar man också att Shell meddelar oss att kanadensiska och amerikanska företag i Nigeria inte följer denna kod, vilket ger upphov till en konkurrensskillnad. Så ur det perspektivet måste man se upp så att inte företagens goodwill åter leder till omoraliska tillvägagångssätt på grund av att uppförandekoder inte blir allmänt accepterade.
Fru ordförande! Detta gör en europeisk uppförandekod meningsfull och nödvändig. Därför stöder jag detta. Det vi inte betraktar som meningsfullt är ett institut, såsom en plattform, som leder till alldeles för mycket byråkrati. Det som naturligtvis inte heller är av godo är att ge extraterritoriella befogenheter. Det är inte heller möjligt. Detta skulle förresten ändå på nytt bli föremål för förebråelser från WTO.
Fru ordförande! Vi hade föredragit att frågan först hade lagts fram till AVS-församlingen än en gång. Jag har förstått att föredraganden helst inte vill det. Men kanske kan vi godkänna betänkandet i morgon och då ändå lägga fram det där. Det skulle vara bra. Fru ordförande! Jag vill gärna stödja förslaget. Naturligtvis avvaktar vi omröstningen i morgon, men jag hoppas att utgången av omröstningen blir sådan att vi får ett brett stöd för Howitts goda betänkande, för vilket jag än en gång vill tacka föredraganden.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Fattiga länder kan inte på något enkelt sätt införa samma normer och förhållanden i arbetslivet som rika länder. Vore det så lätt att man med konventioner, deklarationer, internationella konferenser och sanktioner vidtagna av tredje land raskt skulle kunna höja välståndet i utvecklingsländer, skulle det förvisso inte finnas några fattiga länder eller några ur vår synvinkel undermåliga villkor för arbetstagare. Men så enkelt är det ju tyvärr inte.
Många länder är intresserade av att dra till sig utländska investeringar för att öka tillgången på kapital, företagande och teknik, och därmed öka sysselsättning och tillväxt. Tillväxten utgör ju den verkliga möjligheten att förbättra arbetsvillkoren, höja löner och bygga ut de sociala fördelarna. Självfallet finns det på många håll specifika missförhållanden, men det finns också redan i dag regler för att kunna hantera detta.
När vi nu betraktar grundproblemet, låt oss då konstatera att länder som har litat till internationella investeringar har mött en framgång långt större än de länder som har stängt sig inne bakom alla möjliga olika socialistiska regleringar. Därför har den ekonomiska utvecklingen i Thailand varit långt snabbare än i Tanzania. Armod härskar på Kuba, men inte på Taiwan. Utsugning kännetecknar Nordkorea, men inte Sydkorea. Utländska företagare har bidragit till att löner och sociala villkor har förbättrats. Jag tycker att det är detta som man ändå måste ha som grund för sina bedömningar av vilka ytterligare insatser som behöver göras. Jag tycker dock att det i betänkandet inte finns tillräcklig förståelse för denna process, utan här framställs internationella investeringar mer som en utsugarmekanism som måste regleras. Är det på det viset att värdländerna inte begriper sitt eget bästa, då skall EU göra extraterritoriella ingripanden, som vi annars motsätter oss, för att se till att vi får vår vilja fram.
Alla betänkanden har sina förtjänster, förvisso också detta. Det ger emellertid inte ett tillräckligt konstruktivt bidrag genom att enligt min uppfattning ha denna felaktiga utgångspunkt.

Cushnahan
Fru ordförande! Herr kommissionär! Jag vill först och främst gratulera föredraganden till utarbetandet av hans betänkande. Ironiskt nog så kan Europeiska unionen vara stolt över att den sett till att förbättra hälsan, säkerheten och arbetsplatsförhållandena genom genomförandet av den sociala stadgan.
Vi är också övertygade förespråkare för skyddet av de mänskliga rättigheterna, och vi vill alltid se en lagstiftning som skyddar miljön på bästa sätt. Det är inte acceptabelt att vissa EU-företag - samtidigt som vi förbättrar livskvaliteten i Europeiska unionen - begår överträdelser mot hälso- och säkerhetsbestämmelser eller exploaterar arbetskraft, och orsakar allvarliga och permanenta miljöskador i utvecklingsländerna. Det är fullständigt omoraliskt att vi ökar vårt välstånd på bekostnad av dem som bor i utvecklingsländerna.
Jag stöder antagandet av en uppförandekod och inrättandet av en europeisk plattform för övervakning. Vi måste se till att de EU-företag som har verksamhet utanför EU behandlar sina anställda på ett korrekt sätt, både vad gäller de löner de erhåller och lämpliga hälso- och säkerhetsstandarder på deras arbetsplats.
Vi måste också förhindra projekt eller tillverkning av produkter som får förödande konsekvenser för miljön. Jag håller med föredraganden i det som sades när han presenterade sitt betänkande, att frivilliga uppförandekoder och bindande avtal inte nödvändigtvis utesluter varandra. Det är faktiskt så att de kompletterar varandra, och bör bilda grund för vår strategi inom detta specifika område.

Baldi
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är väl känt att Europeiska unionen är världens största givare när det gäller utvecklingsbistånd. Men det krävs ett samordnat stöd för att regeringarna i utvecklingsländerna skall kunna införa de regler som redan har accepterats internationellt, i sin nationella lagstiftning. Det är också av grundläggade betydelse att man mot den bakgrunden stöder de europeiska företagen, för de är de största direkta investerarna i utvecklingsländerna och de spelar en avgörande roll när det gäller att få till stånd en hållbar global socio-ekonomisk utveckling.
När företagen direkt bidrar till den ekonomiska utvecklingen i de fattigaste regionerna har de ett stort socialt ansvar, framför allt när det gäller de mänskliga rättigheterna. Jag anser därför att förslaget att utveckla en europeisk uppförandekod som kan bidra till en bättre samordning mellan de olika frivilliga, nationella och internationella uppförandereglerna är intressant.
Huvudmålet för en sådan kod borde vara att garantera att man tillämpar minimiregler för miljö, hälsa, säkerhet på arbetsplatsen, avskaffande av barnarbete, skydd för kvinnors rättigheter och, självklart, respekten för människors grundläggande rättigheter.
Det är nödvändigt att reglerna i en sådan kod införs efterhand och gradvis och att man försöker hitta sätt att uppmuntra de företag som anstränger sig att följa de nya reglerna.
Jag stöder däremot inte idén att inrätta ett europeiskt övervakningsorgan, vilket redan har föreslagits av vissa fackföreningar, som skulle utöva en kontrollfunktion och bedöma de anmälningar som lämnas in, som inte bara skulle kunna bestämma lönevillkoren i utvecklingsländerna, utan, så som den är tänkt, verkligen inte skulle förbättra arbetarnas villkor och där det dessutom inte finns någon rättslig grund när det gäller europeisk övervakning.
Det är emellertid viktigt att inse att globaliseringens effekter på det internationella samfundet är såväl positiva som negativa. Den gradvisa tillväxten av ett socialt samvete, det internationella erkännandet av de mänskliga rättigheterna och den fria rörligheten för varor, personer, kapital och tjänster, skulle kunna nämnas som exempel på positiva aspekter.
Tyvärr äventyras ofta rättigheterna av arbetsmiljöförhållanden och av den stora klyftan mellan rika och fattiga.

Mendes Bota
Fru ordförande! Vi saknar inte konventioner, eller skrivelser eller uttalanden med bestämmelser om respekt för arbetsrätten, de mänskliga rättigheterna, rätten för minoriteter och ursprungsbefolkningar, för miljön eller för bekämpandet av bedrägeri och korruption.
ILO, FN, OECD, FAO, WHO, världsbanken förmedlar tillräckligt med etisk och juridisk näring som utgångspunkt för att utarbeta en europeisk uppförandekod riktad till de europeiska företag som bedriver handelsverksamhet i utvecklingsländer. Tyvärr är många europeiska och amerikanska multinationella företags vinster befläckade genom maskopi med auktoritära system där förtryck, övergrepp och exploatering av arbetstagarna perverterar de grundläggande reglerna om lojal konkurrens. De är ett angrepp på rättigheterna för befolkningar i socialt svagare situationer, och främst på kvinnorna och barnen som är underställda autentiskt bruk av tvångsarbete.
Vi måste göra utvecklingsländernas regeringar ansvariga för tillämpningen av bestämmelser som respekterar principerna om grundläggande arbetsrättigheter. Men problemet ligger i svårigheten att införa effektiva sanktioner för att straffa dem som försummar bestämmelserna. En praktisk form kan vara positiv diskriminering, som med stöd och speciell uppmuntran belönar de länder som visar prov på god ledning.
Det är nödvändigt att ta konkreta initiativ. Vi håller med om fastställandet av en europeisk övervakningsplattform som samlar arbetsgivarorganisationer, fackföreningar, icke-statliga och statliga organisationer där Europaparlamentet kan ge en inledande knuff, fungera som katalysator, men inte mer än så, för att inte gå ifrån sina befogenheter. Fastän vi delar några av min kollega Ghunters åsikter, gratulerar vi föredraganden Howitt, till det betänkande han har lagt fram och gett uttryck för tanken om en rättvis och solidariskt handel och ovanpå allt en annorlunda filosofi om en värld med fördelning av välståndet.

Marín
Fru ordförande! Jag skulle först vilja tacka Howitt och parlamentet för sitt initiativ och agerande för ett bättre skydd av arbetstagarnas rättigheter i hela världen, och särskilt människor i utvecklingsländer som arbetar, direkt eller indirekt, åt europeiska företag.
Under de senaste åren har allmänheten varit mycket känslig för dessa frågor och man har uppnått en rad framsteg, ibland tack vare Europaparlamentets agerande. Jag tänker konkret på initiativen - som sedan kommissionen genomförde - om att alltid inkludera ett uppmuntrande system vad gäller till exempel allmänna preferenssystemet i de så kallade social- och miljöklausulerna. Där har det helt klart uppnåtts ganska intressanta framsteg under de senare åren inom Europeiska unionen och i dess handelsinstrument och utveckling.
Vi skall nu se på den mest konkreta aspekten för uppförandekoder och de sociala labels . Kommissionen beaktar - efter de möten av teknisk karaktär som har hållits i Europaparlamentet där experter har inbjudits för att diskutera frågan - den frivilliga karaktären i detta instrument och lägger mycket stor vikt - tillsammans med frivilligheten - vid framför allt sökandet efter instrument som sporrar till samarbete mellan dem för att med ett socialt tryck och med uppmuntrande element, progressivt i den europeiska företagskulturen införa övertygelsen om att när man arbetar utomlands måste man beakta elementära normer för arbetsrätt och sociala rättigheter.
Inom denna allmänna positiva filosofi skulle jag vilja komma med några mer specifika tankar.
Vad gäller de frivilliga initiativen från företag, industrier, fackföreningar och icke-statliga organisationer för att främja uppförandekoderna, har kommissionen stött dem sedan flera år och huvudsakligen främjat dialogen mellan olika samtalspartner. I februari 1998 anordnades i Bryssel en gemensam konferens med det nordamerikanska arbetsdepartementet då vi samlade företag, fackliga organisationer och icke-statliga organisationer, vars mål bestod just i att analysera möjligheterna och begränsningarna i uppförandekoderna och de sociala normerna och beakta vilken roll de statliga myndigheterna skulle kunna vara i denna process. Denna konferens följdes av ett seminarium i november, om monitoring -frågor angående uppförandekoderna och de sociala labels och av ett besök i USA i december 1998.
Vi får emellertid inte glömma att uppförandekoderna - och detta är en precisering som jag vill göra för kommissionens räkning - inte i något fall kan ersätta de nationella och internationella arbetsnormerna vilka till slut är de enda garantierna för den globala respekten av de arbetstagarnas grundläggande rättigheter. Vad vill jag säga med detta? Att man kan ha en intressant, positiv uppförandekod och utöva mycket socialt tryck, men det är också mycket viktigt att det land som tar emot utvecklingshjälpen införlivar de internationella konventionerna om arbetsskydd i sin egen interna lagstiftning. Det vill säga, det måste vara en kombinerad handling, för det är inte alla länder som har fått vår hjälp som har införlivat grundläggande normer om skydd i sin nationella lagstiftning.
Vad gäller den rättsliga grunden i en europeisk ram som reglerar företagens verksamhet på global skala, ger kommissionen prioritet åt de sporrande åtgärderna som innebär ett deltagande i stället för en mer hämmande linje. Det vill säga, vi har aldrig varit överens om certifieringen. Vi har alltid tänkt i termer av positiv diskriminering och uppmuntran hellre än sanktioner.
Kommissionen - och Europeiska unionen i sin helhet - prioriterar också de multilaterala avtalen om de unilaterala reglerna med internationell dimension. Jag behöver inte förklara konflikten. Europeiska unionen är inte för denna typ av extraterritoriella åtgärder.
För att bibehålla ett minimum av logik, om vi har motsatt oss den extraterritorialitet som USA: s första kongress kämpat för, skulle vi svårligen kunna tillämpa extraterritoriella lagar även om det handlar om att uppnå ett ädelt syfte som det sociala skyddet, skyddet av miljön, som respekteras som sådana. Vi måste vara konsekventa och det måste därför vara via dialog och uppmuntran som vi inför denna typ av tankar på det inre planet.
Angående möjligheten att skapa ett europeiskt obervationsorgan är det riktigt att kommissionen inte i sina slutsatser från seminariet i november hade förutsett detta. Vi är dock beredda att hjälpa de berörda parterna att träffas för att skapa band mellan de olika initiativen, och är också beredda att gynna utbytet, främjandet, spridandet av erfarenheter, liksom synligheten för de företag som praktiserar dessa koder. Det vill säga, kommissionen kan förmedla ett integreringselement av alla erfarenheter, alla koder, av vad varje företag gör, inte bara i Europa, utan också i USA; för vissa nordamerikanska företag har redan infört etiska uppföranderegler när de arbetar utomlands. I denna mening är vi öppna för vad parlamentet beslutar.
Slutligen är kommissionen beredd, om parterna vill det, att etablera ett nät som gör det möjligt att arbeta utifrån innehållet i koderna och sätta ihop olika element och även utifrån den känsliga frågan om en uppföljning, en oberoende monitoring . Detta är en mycket känslig fråga för om vi etablerar ett monitoring- system, måste det handla om en mycket objektiv monitoring , mycket neutral, mycket ren givetvis för att förhindra att man äventyrar dessa situationer för ekonomiska intressen, förhandsintressen eller helt enkelt politiska intressen.
Hur som helst har den europeiska fackliga textilfederationen, som vi redan har påpekat, och den europeiska fackliga beklädnads- och läderfederationen begärt subventioner. I princip kommer kommissionens svar att vara att arbeta med fackföreningarna och textil- beklädnads- och läderfederationerna för att erbjuda dem finansiella mekanismer som gör det möjligt att skapa sina egna nät.
I förhållande till de finansiella resurserna, som ni frågade om, har vi budgetpost B7-6000 för att medfinansiera ett stort antal icke-statliga organisationer, så att vi kan främja denna typ av medvetandegörande. I vilket fall som helst agerar vi redan i den riktningen och jag hoppas att vi kan fortsätta göra det. Förra året beviljades finansiering framför allt till de icke-statliga organisationer som arbetade med en slogan - som ni säkert känner igen - om " rättvis handel" . I praktiskt taget alla snabbköp i Europa har man haft en kampanj om " rättvis handel" med produkter av denna typ, en kompensation vid betalning i kassa. Den typen av medvetandegörande handlingar kan man fortsätta med.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Dagen slutade förvisso lugnare än den började!
Sammanträdet avslutades kl. 20.50.

