Svälten i världen och undanröjande av hinder för handeln med världens fattigaste länder
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om svälten i världen och undanröjande av hinder för handeln med världens fattigaste länder.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman! Jag beklagar kommissionärens frånvaro. Nu tror jag att vi skulle kunna ändra ordningen så att det är han som skall läsa den text som vi skall anta och som verkligen till slutet följer de överenskommelser vi nått i den gemensamma resolutionen eftersom jag tror att vi skulle nå mycket längre än bara till ord.
Jag tror att vi alla är överens om att hungerns hemska plåga är en skam för de som har makten att undvika den i sina händer. Siffrorna är i detta sammanhang tillräckligt talande och kända av alla men jag tror att det är värt att upprepa dem. Medan några få lever i överflöd dör varje timme 900 personer i världen och 800 miljoner människor, inklusive 300 miljoner barn, har inte tillräckligt att äta.
Och det värsta är att siffrorna inte minskar och att vi är långt från att nå målet att minska antalet undernärda till hälften till år 2015. Målet fastställdes på toppmötet om världens livsmedelsförsörjning 1996 och bekräftades åter i millenniumförklaringen. Detta trots att det är ett så oambitiöst mål och trots de beaktansvärda ansträngningar som gjorts i många länder för att minska fattigdomen och förbättra livsmedelssäkerheten.
Verkligheten bakom dessa siffror, till vilka man måste summera de konsekvenser som undernäring leder till och som påverkar folkens utveckling i så hög grad, är det obestridliga beviset på att ordens tid, de stora uttalandena, har passerat. Hungern kan inte vänta. Tiden är kommen att ta ett kvalitativt hopp i den strategi som bör följas för att få ett slut på denna plåga, att komma till botten på problemet och ge sig på de strukturella orsaker som leder till hungern i världen.
Att gå till botten med problemet, längre än det brådskande ärendet i dag, innebär att prioritera mänsklig utveckling. Det är nödvändigt att försöka nå ett dubbelt mål. Det ena på kort och medellång sikt med fokus på problemen med livsmedelssäkerhet och den egna livsmedelsförsörjningen, vilket är nödvändigt för att mildra hungern i dag. Det andra, på lång sikt, syftar till att främja en hållbar utveckling i de minst utvecklade länderna.
Det dubbla målets syfte är att bidra till att upprätta en ekonomisk, politisk och social ram som gör det möjligt för dessa länder att få ett slut på fattigdomen och ge sig in på en väg av utveckling. Men med tanke på att de orsaker som leder till hunger och underutveckling är av mycket olika karaktär måste också insatserna för att nå detta dubbla mål vara olika och omfatta de många orsaker som leder till hunger.
Till naturkatastrofer, torka, översvämningar och ökenutbredning måste man till orsakerna till hunger och fattigdom i världen lägga till de väpnade konflikterna, de civila oroligheterna, de politiska, sociala och ekonomiska störningarna, den svåra aidsepidemin, problemet med utrikesskulden för de fattigaste länderna, etc.
Som grundaxlar, särskilt med tanke på den egna livsmedelsförsörjningen, måste man - som vi säger i den gemensamma resolution som vi lagt fram i denna kammare - stärka de små jordbruken som har en hållbar och varierad odling, de ekonomiska lokala distributionsnäten, tillgången till jord och vatten och borttagandet av utlandsskulden som mest brådskande åtgärder.
När det gäller att minska fattigdomen, i syfte att nå utvecklingsmålet, bör man för det första stärka utbildningen. Utbildning för alla, särskilt flickorna, som är de som är mest frånvarande i utbildningsprogrammen, och således folkens möjliga utveckling. Man bör också främja ökningen av den tekniska förmågan, i samma linje som utbildning och fortbildning och produktionsförmågan, kampen mot de fattigdomsrelaterade sjukdomarna, aids i synnerhet och i allmänhet allt som handlar om att främja ett gott styre och rättsstaten. Men man måste också - och jag skulle vilja säga lägga särskild vikt vid det som vi säger i vår resolution - främja tillgången till marknader med rättvisa handelsvillkor, med ömsesidiga villkor och gradvis ta bort de åtgärder som stör handeln, särskilt - som vi också säger i resolutionen och i linje med vad som antogs i Doha - ta bort jordbruksstöden, inte bara Europeiska unionens, som trots allt är den marknad som redan är mest öppen för de minst utvecklade länderna, utan hela världssamfundets och särskilt de industrialiserade ländernas, de rikaste ländernas.
Alla dessa åtgärder är av avgörande vikt, de är oundvikliga, ofrånkomliga för att uppnå att de minst utvecklade länderna skall nå den väg som leder till en hållbar utveckling för att få ett slut på hungerproblemen. Den sociala och internationella freden hänger på det.

Veltroni (PSE).
Herr talman, ledamöter! Det finns ingen ibland oss som inte inser att det går en kraftig skiljelinje genom världen, en linje som skiljer dem som äter från dem som svälter, dem som kan läsa och skriva från analfabeterna, dem som har tillgång till läkarvård från dem som inte har denna rättighet. Det kommer fler och fler statistiska rapporter: Den senaste, från Världslivsmedelsprogrammet, varnar för att 38 miljoner människor kan komma att dö av brist på mat, dricksvatten och mediciner under de närmaste månaderna. Och ändå gör fortfarande inte det internationella samfundet tillräckligt - låt oss säga det öppet: Denna fråga är inte den viktigaste på den politiska dagordningen, fastän den borde vara det. Inte heller är den något huvudkriterium som styr insatserna från Internationella valutafonden, Världsbanken eller G8. Framtida historiker kommer att lägga ett mycket tungt ansvar på vår civilisation om vi inte ändrar prioriteringarna och tidsramarna för våra insatser, om vi inte klarar av att styra globaliseringsprocessen så att den blir miljömässigt och socialt hållbar.
Tänk på just de sjukdomar som sammanhänger med fattigdom, malaria och tuberkulos, tänk på aids, detta gissel som redan har skördat 25 miljoner offer, och på de 14 000 personer i hela världen som smittas av hiv-viruset varje dag. Förebyggande åtgärder är viktiga, men inte tillräckliga. Det kommer att bli svårt att i framtiden hitta ursäkter för att vi inte lyckas bota 95 procent av de individer som lider av aids. Det kommer att framstå som ett verkligt brott, med tanke på att läkekonsten i dag kan göra mycket för att omvandla denna säkra dödsdom till en kronisk sjukdom och framför allt reducera smittoöverföringen mellan mor och barn. Europeiska unionen måste alltså agera kraftfullt gentemot Förenta staterna, så att vi äntligen kommer fram till en överenskommelse om immaterialrättsliga och patenträttsliga undantag för de läkemedel som, om de får användas fritt, kan rädda miljoner människor till livet: Ett resultat som skulle komplettera viljan till ett större ekonomiskt engagemang och detta förslag till förordning, som vi hoppas kommer att antas snabbt, redan under första behandlingen.
På samma sätt är beslutet att fritt släppa in varor från mindre utvecklade länder på den europeiska marknaden viktigt. Europeiska unionen måste nu ta på sig uppgiften att hävda de principer och de ställningstaganden som vi diskuterar här i dag i alla internationella forum, till att börja med i Världshandelsorganisationen. Det är bara på detta sätt, med en ny samhällsstyrning på global nivå, med större delaktighet och öppenhet, med konkreta beslut och handlingar, som vi kan bekämpa svälten och fattigdomen och klara denna utmaning, den största som mänskligheten står inför.

Rutelli (ELDR).
Herr talman! När världens uppmärksamhet riktas mot den enorma Irakkrisen är vårt parlament, och alla människor med god vilja, skyldiga att åter fästa uppmärksamheten på kampen mot svälten, bland annat mot bakgrund av de, tyvärr nedslående, resultaten från de senaste konferenserna, de senaste internationella mötena. Det är detta som Europaparlamentet försöker att göra i dag. Jag skulle uppriktigt sagt till dessa nedslående resultat vilja lägga också de svårigheter som en genuin ung rörelse för förändring och en kritisk folkrörelse, med rötterna i många icke-statliga organisationer, har att omvandlas till en positiv kraft för förändring, reformer. Vad detta anbelangar påminner jag om vad ordföranden för Världsbanken, James Wolfensohn, sade nyligen. Han uppmanade institutionerna att göra mer samtidigt som han uppmanade det civila samhället att använda kritiken mot globaliseringens brister på ett positivt sätt, i riktning mot betydelsefulla mål.
Jag vill påtala det lämpliga i att vi, också i det instrument som parlamentet har att ta ställning till i dag, i högre grad uppmärksammar den fasansfulla situation som råder i vissa delar av Afrika, särskilt i Etiopien, där några miljoner människor faktiskt riskerar livet. Det står klart för alla - och framgår väl av det dokument som vi skall anta - att situationen endast kan förbättras om vi kan rätta till de strukturella fel och förskräckliga brister som åtskilliga regeringar bär skulden till. De har fortsatt att lägga pengar på fel saker, trots att erfarenheten har visat att man, mot bakgrund av fakta, måste ändra inriktning för att utrota fattigdomen, svälten, undernäringen och informationsbristen, som sedan leder till en fasansfull kris ur hälsosynpunkt, liksom ge tiotals eller hundratals miljoner människor tillgång till skolor, utbildning. Dessutom står det klart för alla att handelshinder i många fall är ett annat element som det är viktigt att undanröja, herr talman: Mer frihet alltså, mer konkurrens, fler möjligheter, liksom brådskande humanitära insatser. Detta är Europaparlamentets strävan, och jag tycker att vi alla borde sluta upp bakom den i dag.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Livsmedelssituationen i världen är faktiskt dramatisk och håller på att spetsas till. Miljoner människor lever i extrem fattigdom och varje timma är det många som dör av svält. Det är därför nödvändigt att snabba och långtgående åtgärder vidtas för att hejda denna situation som tynger mänsklighetens samvete.
Därför är det viktigt att vidta strukturella åtgärder som kan förebygga konflikter. Det är också nödvändigt att dessa grundåtgärder följs av brådskande åtgärder som redan nu kan rädda människoliv. Den humanitära nödhjälpen som har genomförts hittills är otillräcklig, både när det gäller mat och tillhandahållande av mediciner. Det är till exempel viktigt att ge ett större bidrag till kampanjer i riskzoner som kampanjen ?Svält i Afrika? som lanserats av Världslivsmedelsprogrammet. Det är också nödvändigt att stödja lämpliga initiativ som de många som har lanserats på senare tid av Brasiliens president, Lula da Silva, både det som syftar till att utrota svälten i landet genom programmet ?Ingen svält? och det som lades fram i Davos och är av universell karaktär, i vilket man kräver att en internationell fond inrättas för att bekämpa misär och svält i tredje världens länder.
Men det är, som jag sade tidigare, också viktigt att anta grundåtgärder som framför allt bryter en modell som har visat sig olämplig och orättvis, och som underordnar och behandlar de mindre utvecklade länderna illa, framför allt genom att man försöker lösa allt genom handel, vilket förevigar en ojämlik handel som ger en exklusiv prioritet åt den ekonomiska tillväxten och undertrycker betydelsen av en rättvis fördelning av den skapade rikedomen.
En ny ekonomisk världsordning tvingar sig på, och den innebär djupa förändringar genom instrument som i dag är avgörande och med olämpliga inriktningar, som WTO, IMF och Världsbanken. Det är viktigt att ge en definitiv lösning på problemet med utlandsskulden och det är särskilt nödvändigt att garantera stabila priser som ger ersättning för de klassiska produkterna i de mindre utvecklade länderna, vilka i allmänhet hör till den primärsektorn. Det är också viktigt att prioritera den självständiga livsmedelsförsörjningen och livsmedelssäkerheten genom att framför allt försäkra sig om naturresurser och mänskliga resurser och garantera befolkningarna tillgång till jord och vatten.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Hungersnöden i Afrika breder ut sig. Man förfärar sig över barnen som dör av svält, men angriper inte orsakerna. Bortsett från de klimatrelaterade riskerna har hungersnöden orsakats av strukturpolitiska åtgärder, framför allt inom jordbruk och handel, som har gjort att jordbrukarna i de fattiga länderna producerar för exporten snarare än för den lokala konsumtionen.
Att tillgripa livsmedelshjälp är ingen långsiktig lösning. I det goda samvetets namn har detta ofta varit ett sätt för de rika länderna att göra sig av med sitt jordbruksöverskott och därmed legitimera sin förödande politik som bygger på överproduktion. Förenta staterna har således bråttom att prångla ut genmodifierade organismer som bojkottas på den europeiska marknaden till Afrika, både i form av livsmedel och utsäde. Höjden av cynism är att regeringar som nekar denna hjälp anklagas för att låta sina befolkningar dö. Denna utpressning mot utsatta befolkningsgrupper är oanständig. Det strider mot den grundläggande rätten till föda som tillerkänner varje människa rätten att fritt välja vad hon skall äta. Vem bär den största skulden? De svältdrabbade länderna, som vägrar att föda sin befolkning med delvis giftiga produkter, eller de som erbjuder fattiga folk att som enda hjälp få genetiskt modifierade fröer som kommer att visa sig få katastrofala konsekvenser för miljön och den biologiska mångfalden?
I vissa av dessa länder och regioner råder ingen allmän livsmedelskris. Problemet är inte nödvändigtvis livsmedelsbrist, utan bristen på rättvis fördelning av livsmedel i världen. Det enda hållbara alternativet är lokal produktion och handel inom regionerna. Härigenom kan alla garanteras tillgång till livsmedel. I strid med detta förordar Europeiska unionen frihandel på internationell nivå och tvingar utvecklingsländerna att öppna sina marknader. I utbyte lovar man att öppna sin marknad för alla produkter från de minst utvecklade länderna - med undantag av vapen, men givetvis också med undantag av bananer, socker, och så vidare. Inte nog med att denna åtgärd har skapat konkurrens mellan utvecklingsländerna, i stället för att öka deras andel av marknaden. Därtill gynnar den exportgrödor på bekostnad av livsmedelsgrödor som möjliggör självförsörjning. Kaffeproducenternas nuvarande kris följer samma mönster och påminner oss om att frihandeln leder till att småbrukare ruineras och de stora multinationella företagen blomstrar. Free trade är inte detsamma som fair trade. För övrigt nämns inte rättvis handel någonstans i kommissionens nya meddelande, som heter Handel och utveckling, och som vi snart kommer att få tillfälle att behandla i denna kammare. President Lula har gjort kampen mot svälten till sin huvudfråga. Han föreslår att en global fond skall inrättas för detta ändamål. Detta är även FAO:s mål. Organisationens senaste toppmöte verkar dock inte ha haft något avgörande inflytande.
För de gröna kan världssvälten endast utrotas genom att man varaktigt bygger upp en livsmedelsproduktion som utgår från lokalbefolkningens behov och en rättvis handel mellan nord och syd, det vill säga en handel som ger rättvis ersättning för de fattiga ländernas naturtillgångar och arbetskraft och som avspeglar de sociala och miljömässiga produktionskostnaderna.

Camre (UEN).
Herr talman! Denna resolution innehåller många utmärkta iakttagelser och förslag. Det finns praktiskt taget ingen del av problematiken som inte omtalas. Men vi får ändå konstatera att de åtgärder vi hittills har vidtagit har varit otillräckliga. Vi fastslår i resolutionen att klyftan mellan utvecklade och icke-utvecklade länder har vuxit under 1990-talet.
Jag tycker det är viktigt att understryka tre brister i resolutionen. För det första saknas en insats mot födelsetalen i utvecklingsländerna, vilket behövs eftersom det är ganska uppenbart att fattiga länder inte är i stånd att skapa en ekonomisk tillväxt som kan hålla jämna steg med den mycket snabba ökningen av invånarantalet i dessa länder. För det andra omtalas inte i resolutionen de inre förhållanden som gör att människor i utvecklingsländerna inte lever i frihet. Vi ryggar för att avlägsna de diktatorer som förstör levnadsvillkoren för människor, och som förstör länders strukturer. Vi vill ha rena händer och vi tror att alltihop kan klaras ut med hjälp av diplomati. Men vi måste, vilket också slås fast i resolutionen, konstatera att det i många av de länder där befolkningen lider nöd helt enkelt inte finns den frihet som är nödvändig för att befolkningen skall kunna förändra sin situation. Under diskussionen om Irak i går såg vi återigen mycket tydligt att vi inte har någon önskan om att försöka avlägsna dessa diktatorer annat än med ord och diplomati. Endast Förenta staterna är berett att avlägsna förtryckarna med våld. För det tredje pekar vi i resolutionen på behovet av att minska tullbarriärerna, men vi glömmer bort att tala om att vi inte är trovärdiga eftersom vår jordbrukspolitik innebär att vi dumpar produkter på de fattiga ländernas marknader, vilket förstör möjligheterna för deras eget jordbruk.
Vår civilisation saknar så att säga själva grunden för att kunna framstå som ?efterföljansvärd?, eftersom vi inte klarar av att genomföra de ekonomiska och politiska förändringar hos oss själva som utgör en förutsättning för att vi skall kunna förändra handelssituationen, och för att vi över huvud taget skall kunna förbättra den katastrofala situation som världen befinner sig i. Det är pinsamt att vi inte är i stånd att anta kraftfullare resolutioner på detta område. Jag hoppas att alla som i dag röstar för denna i övrigt utmärkta resolution kommer att ta konsekvensen och rösta emot Europeiska unionens budgetar som förskriver det jordbruksstöd som är till så stor skada för utvecklingsländerna.

Belder (EDD).
Utvecklingsländer som befinner sig i kris är ett befogat skäl till att uppmana till extra uppmärksamhet för livsmedelsbristen och handelsförbindelserna.
I resolutionen går man in på problem som ligger till grund för den kris som är det genomgripande resultatet av livsmedelsbristen. Lågkonjunkturen inom världsekonomin kräver verkligen sitt pris. Ekonomisk nedgång drabbar fattiga länder värst. Ett ytterst viktigt faktum i sambandet hunger och handel, fastän det inte nämns i den gemensamma resolutionen. Denna brist får snabbt som följd att fattiga länder ställs åt sidan som otillräckligt beredda vad gäller avreglering, eller som om deras interna struktur skulle vara för bräcklig för att utveckla sig på ett sunt ekonomiskt sätt.
Förutom den här orsaken till den akuta livsmedelsbristen vill jag nämna en annan extern faktor: skuldproblemet. Man nådde väl ändå en överenskommelse om efterskänkning av skulder inom ramen för ?jubelåret? 2000? Inte mer än hälften av de efterskänkningar som utlovades 2000 har verkställts fram till i dag! Detta är direkt knutet till handel, eftersom export ofta tjänar till betalning av utlandsskulder. Så länge länderna inte befrias från denna skuldbörda kommer alltså den stimulans som handeln kan utgöra för själva landets utveckling att hämmas.
För det tredje föreligger en fara för en fortsatt strävan efter avreglering. I resolutionen kräver man med rätta utrymme för utvecklingsländer att göra sina sektorer tillräckligt starka innan man tar sig an den internationella konkurrensen. Att föreskriva ensidiga skyddsmekanismer för deras räkning är dock att gå för långt.
Detta behov av att avreglera på ett förnuftigt sätt och på en förnuftig nivå visar meningen med att kontrollera WTO-processen, en punkt som man med rätta berör i resolutionen. Denna kontroll kommer bättre till sin rätt inom nationella ramar än inom internationella institutioner. Ministern bär ju ansvaret och är tillgänglig. Inom Europa är Europeiska kommissionen förvisso en betydelsefull aktör. Detta förändrar inte principen: WTO-medlemmarna bestämmer kursen för avregleringen av handeln. Ansvaret ligger alltså huvudsakligen på den här nivån, och är också mest avgränsat här; en del av nationell politik där medborgaren känner igen sig. Denna tydlighet existerar däremot inte alls i lika hög grad i internationella sammanhang med ett stort antal aktörer och intressen, såsom en parlamentarisk församling.
För det fjärde finns det naturligtvis också faktorer som faller under intressesfären hos utvecklingsländerna själva, såsom sunt styrelseskick och en stark ekonomisk struktur. En större mångfald i fråga om exportprodukter utgör en del av detta. AVS-avtalet har hittills inte lett till denna diversifiering inom exporten i de minst utvecklade länderna. Jag skulle gärna vilja ta del av Europeiska kommissionens strategi och ansträngningar för att ändå nå en faktisk diversifiering. Jag är glad över att kommissionären har anlänt, för jag vill gärna rikta den här frågan till honom.
En annan punkt som ständigt oroar är hiv/aids och de katastrofala effekterna på kropp, sociala sammanhang och ekonomisk struktur. Här skulle jag uttryckligen vilja fråga i vilken grad Europeiska kommissionen använder sig av starkt preventiva effekter, som utgår ifrån äktenskaplig trohet. Är kommissionen annars beredd att, på grundval av de mycket positiva resultaten i flera afrikanska länder där detta utgör en del av informationsstrategin, lämna utrymme för detta i sin politik?
Jag skulle vilja avrunda med att påpeka att resolutionen till viss del fastnar i det att framhålla problem, utan att ange några bestämda riktningar för lösningar på dessa. Resolutionen får ändå mitt stöd på grund av det balanserade synsättet i fråga om problempunkterna.

Talmannen.
Till slut har kommissionären lyckats ta sig hit, trots trafikstockningarna. Jag tycker att vi skall låta honom lyssna på debatten till slut och sedan ge honom ordet så att han kan kommentera de inlägg han nu kan lyssna på direkt.

Della Vedova (NI).
Herr talman! Jag lyssnar gärna på vad kommissionär Nielson har att säga, även om jag anser att vi borde ha diskuterat med kommissionär Lamy i dag. En fråga som jag ställde till kommissionen, som undertecknades av väldigt många kolleger - vilka jag tackar - och som sedan ledde till dagens debatt, handlade om ett problem som vi delvis har berört, nämligen sambandet mellan handelsprotektionism och svält och fattigdom i världen. Jag tror nämligen att det kostar mycket mer politiskt att öppna marknaderna än att bevilja bidrag. Enligt min mening är det för många planer som stöts och blöts i debatten i dag. Det hade varit bättre att koncentrera sig på denna fråga och driva på kommissionen i den. Att öppna marknaderna innebär att ifrågasätta de marknadspositioner som oerhört starka lobbygrupper har, särskilt jordbrukssektorn i Europa och Förenta staterna, textilsektorn i Europa och Förenta staterna och så vidare. Det är en svår politik, mycket svårare - som sagt - än att bevilja bidrag, vilket kanske ingen - av skattebetalarna, menar jag - inser. Det är dock genom att öppna marknaderna, snarare än genom att bevilja bidrag, som man kan erbjuda hundratals miljoner människor verkliga och varaktiga möjligheter att befria sig från svält och fattigdom och lägga en strukturell grund, också rättslig, för en ekonomisk - och också samhällelig - tillväxt med frihet och demokrati.
Här gör inte Europeiska unionen tillräckligt, det måste man säga - och det är därför som jag med nöje kommer att lyssna på vad kommissionären har att säga - den spelar sin roll tillsammans med Förenta staterna men den gör inte tillräckligt: den gjorde inte tillräckligt i Doha, och den gör inte tillräckligt i fråga om förslaget till så kallade modalities för den förhandlingsrunda om handeln med jordbruksprodukter som kommer att följa efter Doha, utan behåller för höga skyddsnivåer och räknar fortfarande med tullar som inte kommer att sjunka förrän om alltför lång tid.
Denna resolution är en kompromissresolution och det märks: det räcker med att säga att mekanismen omfattar 27 punkter och således innehåller allt mänskligt vetande om svälten i världen, aids, fattigdom etc. Några viktiga punkter finns kvar, speciellt en: kravet på att kommissionen skall få igång protokollet ?Allt utom vapen? under 2003. Vi har på ett förtjänstfullt sätt engagerat oss i att avreglera våra marknader för alla produkter utom vapen, gentemot världens 48 fattigaste länder, men vi har sagt att tullarna för tre grundläggande produkter - bananer, ris och socker - skall finnas kvar ända till 2009. Om detta skulle ha någon inverkan - vilket det skulle - på kampen mot fattigdomen, låt oss då göra det omedelbart!

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! De dagar då stora delar av Europa led av svält är tack och lov förbi. Ändå tvingas vi inse att svälten fortfarande är mycket utbredd i stora delar av världen, framför allt i Afrika. Det är därför mycket positivt att Europaparlamentet på nytt uppmärksammar den katastrofala situationen och stöder strategier för att bekämpa svälten.
Ärade församling! Enbart livsmedelsstöd till krisområden räcker inte som hållbar strategi. Många olika faktorer måste beaktas, och hit räknas de strukturella orsakerna i utvecklingsländerna, t.ex. tillgång till mark och vatten, i lika hög grad som utbyggnaden av logistisk förmåga och förekomsten av en lämplig infrastruktur. Kärnpunkten måste vara att bygga upp förmåga som gör det möjligt med hjälp till självhjälp.
Att villkorslöst öppna EU:s jordbruksmarknader, vilket flera gånger har krävts, är inte ett självklart patentmedel för att få svälten i utvecklingsländerna under kontroll. Stabila priser är lika viktiga för bönderna i söder som i norr. Snarare ser jag stödet för uppbyggnad av inhemska och regionala marknader som en farbar väg för att minska dessa länders beroende av industriländerna. Herr talman! Låt oss fortsätta att sträva efter en interregional, hållbar strategi som ställer befolkningens krav i förgrunden.
Herr talman! Jag vill även betona att överföringen av teknik och know-how är mycket viktig på jordbruksområdet för att nå ett hållbart jordbruk som inte enbart producerar för världshandeln, utan som först och främst förser den egna befolkningen med produkter. Samtidigt måste vi dock hjälpa utvecklingsländerna att klara normerna för den på EU-området så viktiga livsmedelssäkerheten genom sanitära och växtsanitära åtgärder. För detta krävs strategier för att främja investeringar och utveckling inom den privata sektorn.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag starkt betona att bedrägeribekämpningen måste ges stor uppmärksamhet i samband med utvecklingsstödet. Förlorarna får inte bli jordbrukarna och landsbygdsområdet, varken i norr eller söder, för det är de som garanterar livnäringen, utgör basen för alla behov i samhället och säkerställer en hållbar utveckling. Det är glädjande med en så bred enighet i denna gemensamma resolution.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Europeiska kommissionens ?allt utom vapen?-initiativ var och är ett viktigt genombrott för de fattigaste länderna vad gäller tillgång till den europeiska marknaden utan kvantitativa hinder och tullhinder.
Detta förslag har tyvärr försvagats och skjutits upp vad gäller produkterna ris och socker, under påtryckningar från sockerindustrin och de sockerproducerande länderna i Europa. Det är ändå viktigt att se att ett land som Moçambique, som till följd av ett ändlöst inbördeskrig blev fullständigt beroende av livsmedel från andra länder, nu tack vare en god intern distribution är i stånd att sörja för den egna livsmedelsförsörjningen. Detta har att göra med uppbyggnaden av vattensystem, god förvaltning av miljön och delaktighet av lokala lantarbetare. Tack vare hjälp utifrån har de lokala systemen återställts efter de katastrofer som följt på alltför stora nederbördsmängder. Kort sagt, en framgång.
Kopplingen till den europeiska jordbruksprotektionismen är dock även i detta fall mycket beklämmande. Moçambique skulle under normala omständigheter tjäna precis lika mycket på sin sockerproduktion på världsmarknaden som man nu mottar i form av internationellt bistånd. Men situationen är inte normal, för priserna ligger på en konstgjort hög nivå för konsumenten i Europa och fördärvar på det sättet världsmarknaden. Detta kräver naturligtvis omstrukturering av vår industri, inklusive en social plan. Att vägra att bryta vår protektionism undergräver strukturellt den egna livsmedelsförsörjningen i fattiga länder. Eftersom slutartikeln i denna onda hungercirkel då innebär att dumpa våra överskott på de marknader som vi redan har undergrävt genom de låga priserna på världsmarknaden, är detta alldeles för galet! Inköp i den egna regionen förblir absolut prioritet, även om priset är något högre.
Kort sagt, våra förslag att göra Doha till utvecklingsrunda kräver mer än kommissionens befintliga förslag. Kommissionen har föreslagit att minska exportstöden med 45 procent, men i Doha talade vi om avskaffande. 45 procent är bara en början, och det måste dessutom gå mycket snabbare. Att sänka tullavgifterna med en tredjedel är inte heller tillräckligt, och kommissionens förslag att ta bort tullavgifterna på jordbruksimport från utvecklingsländer måste gå längre än enbart hälften av denna import. Detta är av stor betydelse för att överbrygga klyftan mellan den utvecklade världen och den värld som befinner sig under utveckling.
God förvaltningssed är självfallet lika oumbärligt, en sund regional jordbrukspolitik som inte satsar allt på export utan först och främst koncentrerar sig på lokal självförsörjning som är knuten till regional handel. Stödet från EU är mycket viktigt i detta sammanhang. För närvarande ger Europa med den ena handen stöd som man sedan tar tillbaka med den andra. Protektionism. Det är hög tid att Europa ändrar på detta och verkligen börjar samarbeta med de här länderna.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! Att integrera de fattigaste ländernas ekonomier i världshandelssystemet är bara en bluff om man inte, utöver de beräknade intäkterna, beaktar dessa länders svårigheter att bedriva handel och framför allt utvecklas. I kampen mot fattigdom och osäker livsmedelsförsörjning och i åtgärderna för att förebygga de konflikter som följer i deras spår, måste man ofta inrikta sig på strukturella orsaker och lösgöra sig från den ekonomiska politik och jordbruks- och handelspolitik som har havererat. De främsta ekonomiska hindren för att kunna tillgodose miljarder människors livsmedelsbehov är väl kända. Det handlar om tvånget att sälja till priser under produktionskostnaden, att jordbrukarna i dessa länder i det närmaste är tvungna att inrikta sig på exportvaror som behövs i länderna i nord i stället för varor som behövs av befolkningen i syd, handelns avreglering som styrs av internationella institutioner som Världsbanken, IMF och WTO, på bekostnad av folkens rätt att själva utforma sin politik.
Kommissionen skulle kunna besluta att ta på sig uppgiften att lösa dessa problem. Tyvärr är jag rädd för att den inslagna vägen återigen kommer att visa sig vara felaktig. I UNDP:s rapport för 2002 påminns vi om att det kommer att ta mer än 130 år att utrota svälten, om processen får fortgå i denna snigeltakt. Världssvälten förtjänar bättre än en skyndsam maning från de rika till de fattiga länderna att rätta sig efter de regler som dikteras av WTO. När 60 procent av Zambias befolkning är i behov av livsmedelshjälp och det multinationella företaget Monsanto, tillsammans med DuPont, kontrollerar 93 procent av marknaden för landets utsäde, förtjänar landet bättre än kortsiktiga och kortvariga privata investeringar. När det internationella handelsutbytet motsvarar 7 000 miljarder US-dollar per år och de finansiella transaktionerna 1 500 miljarder US-dollar per dag och när Världsbanken själv anser det vara nödvändigt att fördubbla det internationella utvecklingsbiståndet som inte når över 50 miljarder dollar årligen, när skall vi då få en nyttig skatt på internationella finansiella transaktioner för att finansiera detta bistånd? Detta är vad Europeiska unionen skulle kunna användas för.
Kampen mot fattigdom förutsätter att utvecklingsländerna erövrar rätten att fastställa sina prioriteringar, sina strategier för att stödja en hållbar livsmedelsproduktion genom att mobilisera sina naturliga och mänskliga resurser, sitt lokala kunnande, och genom att satsa på att strukturomvandla sina ekonomier. De måste också erbjudas rimliga garantipriser. De frihandelsavtal som inte har ingåtts mellan jämbördiga parter, som bygger på slopade tullar, oberoende av vilken utvecklingsnivå de olika länderna befinner sig på, har ökat fattigdomen och haft en negativ inverkan på livsmedelssäkerheten. Det brådskar nu att uppmuntra lokala och livsmedelsproducerande jordbrukare, genom att verka för att de får tillgång till mark, vatten och den biologiska mångfaldens resurser. Det brådskar att skriva av skulderna.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Orsaken till svälten i världen uppges hela tiden vara protektionismen. Det ligger säkert något i detta, men av handel blir man inte mätt. Av handel blir man heller inte rik bara så där, kära kolleger, åtminstone inte alltid på båda sidor! Därför måste vi ställa frågan: Hur utförs handeln? Vi talar om skulden i länderna i tredje världen, och orsaken till dessa skulder är ju delvis en ojämn handel.
När vi talar om att människorna svälter måste vi inse att 80 procent av de svältande lever på landsbygden. Hur skall de svältande kunna exportera livsmedel till Europa när de inte har mat till sig själva? Vi måste fråga: Vem är det då som handlar med Europa, med vilka produkter och på vilka villkor? Om vi importerar näringsmedel som sedan förädlas och skickas tillbaka med exportsubventioner - vilket i sin tur snedvrider handelsvillkoren - då är detta inget som bidrar till att lösa hungersnöden. Europa är det största importområdet för livsmedel. Om vi undrar hur vi kan förändra handelsbalansen till förmån för länderna i tredje världen, då är svaret att vi betalar produkterna enligt de villkor som gäller i Europa. Så utvecklar vi nationalekonomierna.
Om vi däremot menar att vi skall suga ut dessa länder med låga priser, då ruinerar vi bönderna och jordbruken, både där och här hemma. Dessutom måste vi se till att människorna i dessa länder får tillgång till mark. Det är dock inte enbart marken som är problemet - jag tänker på strider som har med klasskamp att göra - utan vi måste även ställa följande fråga: Vem kan bruka marken? Vem övertar ansvaret för detta? Vem lär människorna att bruka denna mark? Vem låter dem som fortfarande lever i självhushållning fortsätta att arbeta så och stöder dem att föra sina kunskaper vidare till nästa generation? Vi bör ställa oss dessa frågor och inte så mycket tro att vi hjälper människorna att bli mätta enbart genom att öppna gränserna.

Hyland (UEN).
Herr talman! Statistiken över hungersnöden i världen är sannerligen hisnande. Under den tid det tar att diskutera detta ämne kommer närmare 1 000 personer att ha dött av hunger någonstans i världen - majoriteten av dem i Afrika. För närvarande finns det omkring 800 miljoner människor i världen som inte har tillräckligt med mat och däribland 300 miljoner barn.
Kanske är den mest skrämmande aspekten av allt detta att situationen inte förbättras. Tvärtom, under det senaste decenniet har klyftan mellan rika och fattiga, mellan dem som ?har? och dem som ?inte har?, mellan de välmående och de hungriga vidgats än mer.
Vi som är tämligen lyckligt lottade att ha fötts i en del av världen där det inte förekommer någon livsmedelsbrist, torka eller hungersnöd, har ett moraliskt ansvar att kämpa för en rättvisare värld. Jag syftar inte endast på livsmedelsstöd. Jag erkänner att EU är världens största givare av utvecklingsbistånd. Vi måste undersöka de underliggande orsakerna till fattigdom och hunger så att dessa kan bekämpas och därigenom elimineras på lång sikt.
När det gäller att skapa ett rättvist handelssystem har EU gett ett betydande bidrag genom sitt ?Allt utom vapen?-initiativ. Vi har förbundit oss att till fullo avskaffa tullavgifter på export från världens 48 fattigaste länder. Jag hoppas förvisso att de delar av den rika världen som fortfarande upprätthåller sådana tullar kommer att bli kraftfullt uppmanade av kommissionen att anta en politik likt den vi har antagit här i Europeiska unionen.
Tråkigt nog finns det i dag många platser i världen där man inte är självförsörjande, och vi som har utvecklat teknikerna måste dela med oss av dessa, och av vår erfarenhet, till utvecklingsländerna. Det finns många utmärkta exempel på positiva och framgångsrika arbeten som utförts av exempelvis icke-statliga organisationer och andra frivilligorganisationer på detta utmanande område, och enligt min åsikt bör detta arbete hädanefter stödjas till fullo.

Souchet (NI).
Herr talman! Av världens sex miljarder invånare lider i dag mer än 800 miljoner av undernäring. Tre fjärdedelar tillhör landsbygdsbefolkningen och är med andra ord människor som har till uppgift att sörja för sin egen livsmedelsförsörjning, och dessutom förse samhällets övriga medborgare med livsmedel. Dessa 600 miljoner fattiga bönder är inte i stånd att föda sig själva och inte heller sina systrar och bröder, på grund av att de direkt har drabbats av de sänkta jordbrukspriser som dikteras av handelns avreglering, och det enda de kan göra är att hela tiden tära på sina lager för egen konsumtion, för att försöka bevara sin produktionskapacitet, oftast utan framgång.
Hur skall man hjälpa dem att bryta denna onda cirkel? Genom att anta en ny strategi för globaliseringen av handeln med jordbruksvaror och livsmedel, där kärnpunkten måste vara erkännandet av principen om livsmedelssuveränitet. Enligt denna princip skall varje land eller grupp av länder fritt få bestämma hur livsmedelsförsörjningen skall utformas. Livsmedelssuveränitet innebär man erkänner folkens rätt att livnära sig själva och folkens rätt att livnära sig på det sätt de själva vill. Det är en möjlighet för utvecklingsländerna att bli oberoende på livsmedelsområdet genom att utveckla sitt jordbruk. Det räcker inte att förklara att utvecklingsländerna har rätt att utveckla sina jordbruksgrödor, det krävs också att de internationella handelsbestämmelserna för jordbruksprodukter inte i praktiken förbjuder dem att göra detta. Dessa länder måste därför på ett entydigt sätt tillerkännas rätten att skydda sitt jordbruk och endast öppna sina marknader selektivt, precis som Europa själv har gjort för att komma till rätta med sitt livsmedelsberoende.
De länder som bäst har lyckats bekämpa svälten är de länder där ansvarsfulla regeringar har förstått att låta jordbrukarna få tillgång till sina egna inre marknader för att på detta sätt öka deras köpkraft och produktivitet och därmed produktionen, med hjälp av en politik där man håller uppe jordbrukspriserna och subventionerar produktionselement och infrastruktur. Om man på allvar vill angripa problemet med svälten är det därför av största vikt att sätta stopp för de sjunkande jordbrukspriserna. Att bönderna får tillgång till en lönsam lokal marknad är den första förutsättningen för att jordbruksproduktionen skall öka, vilket i sig är nyckeln till att bekämpa svälten. Den fullständiga och okontrollerade avregleringen av jordbrukshandeln gynnar inte de svältdrabbade ländernas intressen. Den gynnar intressena hos länder som bedriver strukturell export på jordbruksprodukter, men ruinerar de fattiga bönderna i utvecklingsländerna. Det finns ingen rim och reson i att låta bonden från Tchad konkurrera direkt med storbonden från Minnesota, och herden från Anderna med storgodsägaren från Nya Zeeland.
Om Europeiska unionen på ett effektivt sätt vill bidra till att minska svälten i världen måste man vara särskilt uppmärksam på tre avgörande punkter. För det första måste de projekt för jordbruksutveckling som unionen finansierar i utvecklingsländerna alla innehålla en form av stöd till saluföring av jordbruksprodukter. För det andra måste Europeiska unionen hjälpa de utvecklingsländer och grupper av länder som har likvärdiga produktionskostnader att skydda sin inre marknad mot dumpningen av priser på världsmarknaden, med hjälp av instrument som är en förutsättning om inte deras producenter skall ruineras. För det tredje måste Europeiska unionen äntligen använda allt sitt inflytande i de internationella handelsförhandlingarna för att rätten till jordbruksundantag skall erkännas, det vill säga nationernas rätt att skydda sina jordbrukare, som förser dem med livsmedel och vars välmåga är en förutsättning för deras ekonomiska uppsving.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Siffrorna är tragiskt talande när det gäller klyftan mellan nord och syd. Och låt mig att förutom de redan nämnda siffrorna för svält och undernäring, lägga till några andra som jag anser att vi bör komma ihåg: En procent av befolkningen äger 57 procent av jordens rikedomar. Det finns mer än 2,5 miljarder invånare utan tillgång till dricksvatten. Mer än två miljarder saknar elenergi. Mer än en miljard befinner sig i extrem fattigdom, och 70 procent av de hiv-smittade finns i Afrika söder om Sahara. Det var därför mycket positivt att toppmötet i Johannesburg inför dessa tragiska siffror för första gången gjorde en mycket nära koppling mellan fattigdom och miljöskydd.
Jag anser att vi bör dra lärdomar av detta toppmöte för Europeiska unionens inre politik. För faktum är att Europeiska unionens delegation var den enda som kom till Johannesburg med en förhandlingsdagordning, vilken blev den enda under konferensen. Det är också ett faktum att det till stor del berodde på Europeiska unionens agerande att man uppnådde vissa positiva resultat under toppmötet, såsom målen för att utrota fattigdomen och främjandet av tillgång till dricksvatten och hälsovård. Det var också tack vare Europeiska unionens agerande som man uppnådde ett stort antal partnerskap mellan offentliga och privata företag, framför allt när det gäller vatten och energi. Det var också tack vare Europeiska unionens arbete som en tioårsplan godkändes för hållbar produktion och konsumtion.
Men, herr talman, det är också så att det djupa skillnaderna mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna, speciellt frågan om handel och finansiering, vilka hindrade oss från att uppnå bredare resultat. I praktiken var det klart att de fattigaste länderna inte är beredda att ge efter när det gäller den biologiska mångfalden, förnybara energikällor och styre så länge Förenta staterna och Europeiska unionen har kvar bidragsmodellen för sina jordbruks-, fiske- och fossila bränsleprodukter.
Om vi med tanke på detta vill ingå trovärdiga partnerskap med utvecklingsländerna, och om vi vill lindra de kraftiga välfärdsskillnaderna mellan nord och syd är det viktigt att vi uppfyller våra löften när det gäller finansiering, när det gäller att lätta på de fattigaste ländernas utlandsskulder, men också att vi successivt avskaffar våra bidrag till jordbruket, fisket och energin, och naturligtvis våra handelshinder.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja välkomna kommissionären - jag är säker på att han, som dansk, finner det särskilt besvärligt att försenas i sitt arbete till följd av en obetydlig mängd snö.
Jag vill denna morgon särskilt rikta in mig på förhandlingarna om de ekonomiska partnerskapsavtalen som för närvarande pågår mellan EU och AVS-länderna. 40 av de 78 AVS-länderna är bland de minst utvecklade länderna, 38 har en mycket utbredd fattigdom och åtskilliga andra är särskilt känsliga, såsom små öar och stater som är helt omgivna av land. Som ni är mycket väl medveten om, herr kommissionär, uppfattar AVS-länderna dessa förhandlingar som omfattande inte bara utövandet av nyliberala ideologier med avseende på handel, utan även nödvändigheten av att nå ett klart samförstånd om att förhandlingarna om det ekonomiska partnerskapsavtalet i lika stor utsträckning gäller utveckling som främjande av ett liberaliserat handelsutbyte.
Den strukturella omvandlingen av AVS-länderna till att bli konkurrenskraftiga ekonomier i stånd att utnyttja de möjligheter som förbindelsen med Europa erbjuder kommer att kräva, vilket jag vet att ni erkände för oss i utskottet i förra veckan, en enorm investering i kapacitetsuppbyggnad, i synnerhet handelsrelaterad kapacitetsuppbyggnad. Jag känner till att det pågår insatser på det området just nu, men jag vill uppmana er, herr kommissionär, att övervaka dessa mycket noggrant för jag misstänker att det, allteftersom förhandlingarna fortskrider, kommer att bli nödvändigt att ägna extra resurser åt AVS-ländernas förmåga att ta itu med de regionala handelsavtalen och andra aspekter i förhandlingarna.
Som ni vet förekommer det stränga villkor på utbudssidan som dessa länder också står inför. Östeuropeiska länder mottar miljardbelopp i euro för att de skall kunna förbättra livsmedelsförädlingens standard innan de ansluter sig till EU. Ni vet mycket väl att AVS-länderna kommer att ha stora svårigheter med att uppnå villkoren för växtskydd och sanitära förhållanden som kommer att utgöra en nödvändig del av den framtida förbindelsen. Jag förlitar mig på att AVS-länderna åtminstone kommer att få lika mycket stöd i sina ansträngningar att förbättra sitt nuvarande förfarande.
Dessutom, herr kommissionär, är ni medveten om de potentiella kostnaderna för ömsesidigheten och det faktum att samma nivå av förpliktelser kommer att förväntas från AVS-länderna som från den europeiska sidan i enlighet med det ekonomiska partnerskapsavtalet. Jag hoppas att ni tar hänsyn till de svårigheter som detta kommer att medföra och att ni kommer att se till så att noggranna studier genomförs beträffande effekterna av ömsesidighetens kostnader och konsekvenser för AVS-länderna.
(Talmannen avbröt talaren.)

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Det finns två mycket skilda världar. I den ena dör folk av hunger, aids och fattigdom, och i den här dör vi av kolesterol. En värld, den utvecklade, envisas med att finna onda axelmakter, att förbereda krig som leder till mer förödelse, mer fattigdom. Den andra världen väntar på att någon skall leda en god axel som ger den livsmedel, medicin och underlättar en rättvis handel utan gränser och en intern hållbar utveckling som grund för självförsörjning.
Exportbidragen för överskott till de fattigaste länderna är det hårdaste och mest osolidariska uttrycket för vår politik och vi bör enbart använda det till de allra mest skyddade och utvecklade marknaderna.
Vi får inte heller någonsin vara skenheliga och lämpa allt ansvar och sökandet efter lösningar på världens hungerproblem på de svagaste sektorernas axlar, som har de lägsta inkomsterna i Europeiska unionen, dvs. Europas traditionella jordbrukssektor.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Siffrorna i statistiken följer tätt på varandra och ger nu en minst sagt dramatisk bild. Bortsett från siffror tror jag dock att vi skall ta intryck av den trend som denna statistik visar på: detta folk av potentiella dödsdömda fortsätter ju faktiskt att växa, trots mänsklighetens ansträngningar. Enligt statistiken har det mer än fördubblats under de senaste trettio åren, och det är detta som är det verkligt oroande. Förutom dessa - som riskerar att dö av svält och undernäring, det vill säga fler än trettio miljoner i Afrika och 800 miljoner i Latinamerika (Central- och Sydamerika), tycks det - finns det miljontals aidsoffer, som varje dag verkligen utgör en tidstypisk fläck på vårt världssamfunds samvete. Vi lyckas inte överföra tillräckliga resurser via våra hjälpinsatser och framför allt lyckas vi inte ålägga de multinationella läkemedelsföretagen att avstå ifrån patentkostnader och royalties, ens för nödhjälpssändningar. 
Denna endemiska situation med fattigdom, svält och sjukdomar blir ännu mer akut genom de kroniska ekonomiska och sociala kriser som hemsöker dessa länder i en oändlig spiral. Det räcker inte längre med att regeringar och privatpersoner engagerar sig för att göra dessa länder självförsörjande, medlen täcker knappt de oförutsedda händelserna, de dagliga nödsituationerna. Därför tynar ekonomierna av under tyngden av statsskulder och internationella skulder. För att råda bot på dessa nödsituationer har, som vi vet, Europeiska unionen öppnat sina marknader - och talat om solidaritet - samt beviljat direkta bidrag, men det räcker inte: De ansträngningar som många regeringar gör att begränsa eller annullera dessa länders gamla skulder är fortfarande inte tillräckliga. I samband med detta vill jag påminna om ett faktum som ofta glöms bort: Före G8-toppmötet mellan de mest utvecklade länderna i Genua i juli 2001 hölls, på initiativ av den italienska regeringen, ett möte med en stor grupp företrädare för länder som har problem med statsskulder, svält och fattigdom. Detta var inte bara en symbolisk eller rituell gest: Den dagen avskrevs nästan en tredjedel av den stora, enorma statsskuld dessa länder har. Detta resultat gick dock tyvärr ganska obemärkt förbi mot bakgrund av de gatuoroligheter som fick hela massmedias uppmärksamhet.
Slutligen vill jag ägna några ord åt hur viktiga, oersättliga, de icke-statliga organisationerna i alla EG- och icke EG-länder är inom denna dramatiska ram. De har alltid stått i frontlinjen i detta krig mot svält och död av undernäring och aids. Kommissionen måste verkligen utöka de program som riktar sig till dem på allvar. Det skall sägas att dessa frivilliga ensamma gör mycket viktigare insatser, vad kvaliteten och varaktigheten beträffar, än alla västvärldens regeringar, mycket på grund av den anda som de utstrålar i detta arbete. De bringar resurser och solidaritet, styrkta av övertygelsen att ingen kan kalla sig fri och lycklig om inte hans omgivning också är det.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Andra ledamöter har talat om rika och fattiga länder, om välståndet som vi har i Europa och om de tämligen kontrasterande förhållandena i mindre utvecklade länder. Bautista Ojeda talade om detta alldeles nyss. När Europa i dag njuter av ekonomisk framgång och välstånd bör vi betänka vilken kostnad det har inneburit för andra delar av världen, och vilka konsekvenserna blivit för dessa länder.
En del av vår nuvarande framgång och vårt välstånd är ett resultat av vår politik under 1800- och 1900-talen när imperialismen tog sig till andra länder i världen, och vi inhöstar nu följderna av detta. Vi kan göra mycket mer åt detta än vad vi verkligen gör för tillfället. Svårigheterna uppenbarar sig i dag i Europa genom trycket från de människor från mindre utvecklade länder som önskar migrera till Europa, och de människor som flyr från vissa av länderna och söker asyl i väst. Dessa människor är desperata, inte bara på grund av den ekonomiska situationen, utan även till följd av demokratibrist och oroligheter. Vi kan uträtta mer genom att hjälpa dessa länder.
Det handlar inte bara om enorma belopp i form av utvecklingsbistånd, hjälpen måste vara hållbar. Ett exempel på vad vi skulle kunna göra för att hjälpa dessa länder är att återigen se över vår gemensamma jordbrukspolitik - och att se till att reformera den. För närvarande dumpar vi subventionerade varor på de mindre utvecklade ländernas marknader, vilket inte på något sätt hjälper deras samhällen, ekonomier eller jordbrukare. Vi skyddar vårt eget jordbrukssamhälle i Europa på andra länders bekostnad. Medan vi subventionerar vårt jordbruk tvingas jordbrukare och fattigare människor i länder över hela världen att göra konkurs på grund av att de är oförmögna att konkurrera.
Så vi måste se över vår gemensamma jordbrukspolitik. Vi måste samarbeta med Världshandelsorganisationen för att förvissa oss om att de standarder och de villkor som de fastställer inte bidrar till fattigdom. Vi kan göra mer än vad vi för tillfället gör.

de Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Det finns tillräckligt med livsmedel i världen för att alla människor skall kunna få mat. Det skulle naturligtvis underlätta om skörden av grödor skulle öka. Men det är inte, jag upprepar, inte kärnan i hungerproblemet. Fri och framför allt rättvis handel hjälper också, men detta är inte heller kärnan. Kärnan i problemet är fördelningsfrågan. I länder med parlamentarisk demokrati råder ingen hunger, inte ens i fråga om fattiga länder. De politiska makthavarna vet att de kan avsättas. I politiska diktaturer är det annorlunda. Tänk bara på Zimbabwe. Detta samband mellan demokrati och frånvaro av hunger har fastställts av ingen mindre än Amartya Sen, nobelpristagare i ekonomi från Indien. Den bästa lösningen är att befrämja demokratin över hela världen. Denna aspekt saknas i alltför hög grad i den europeiska strategin. 
Slutligen, om vi skulle avskaffa 5 procent av de militära utgifterna i världen skulle vi ha tillräckligt med pengar för att uppnå FN:s millennieutvecklingsmål.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Klyftan mellan rika, fattiga och de allra fattigaste länderna har vuxit ytterligare sedan 1990-talet. EU:s initiativ att avlägsna handelshindren för utvecklingsländernas produkter har inte märkbart förbättrat de tredje ländernas situation, fastän EU är det största exportmarknadsområdet för utvecklingsländernas jordbruksprodukter. Nackdelen med EU:s u-landspolitik har varit att man på många ställen har främjat ensidig produktion i utvecklingsländerna. Samtidigt skadar och förstör exporten av de starkt subventionerade europeiska jordbruksprodukterna den lokala produktionen. 
Parallellt med att man avskaffar handelshindren måste man även främja spridningen av rättvisehandelns produkter inom unionen. Kommissionen har stött informationskampanjer för rättvisehandelns produkter, men samtidigt konstaterat att deras höga priser sjunker endast i och med ökad efterfrågan. EU borde sänka tröskelpriserna för rättvisehandelns produkter och höja tröskelpriserna för övriga u-landsprodukter. Sänkningen av tröskelpriserna för rättvis handel skulle underlätta försäljningen inom EU. Det skulle i sin tur öka produktionsvolymen i utvecklingsländerna. Då skulle det ske en förskjutning av produktionen mot rättvis handel. Samtidigt borde utvecklingsfonden speciellt stödja de jordbruk som går över till rättvis handel. För att främja utvecklingen av dessa jordbruk borde man bevilja billiga lån och utvecklingsbistånd för att man skall kunna arrangera utbildning åt dem som blivit arbetslösa, speciellt kvinnor.
Man ger bistånd och samlar in pengar för att förebygga hungersnöden, men sällan kommer man ihåg att det är vi som orsakar hungersnöden med våra importtullar. Medlemsländerna borde gynna rättvisehandelns produkter även i sina offentliga anskaffningar, då den ökade efterfrågan både skulle minska utgiftsposterna och sänka priserna i detaljhandeln.
Spannmålsproduktionen i världen kan inte ökas genom en utökning av odlingsarealen. Till detta bidrar även de allt knappare vattenresurserna: det är inte längre möjligt att öka den konstgjorda bevattningen i större skala. Om man inte kan öka produktionen av föda måste man ändra på principerna då det gäller fördelningen av maten och handelsförhållandena. Förutom den ojämna fördelningen av föda kan man även ange den ofta instabila politiska situationen som orsak till hungersnöden. Den allvarliga hungersnöden som för närvarande råder i Afrika i området söder om Sahara beror uttryckligen på att man inte längre kan förhindra katastrofen med hjälp av traditionell humanitär hjälp på grund av det instabila politiska läget inom området. Regeringarnas förmåga att möta krisen är obefintlig.
Vid sidan om politiska och ekonomiska metoder måste hungersnöden även bekämpas med sociala medel. Ofta är det kvinnorna som lider mest av hungersnöden. Fastän kvinnorna enligt FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations (FAO) uppskattning producerar över hälften av världens föda har de trots allt de allra sämsta möjligheterna att äga land, få kredit, studera och åtnjuta sina sociala rättigheter.
Parlamentets politiska grupper har utgående från kommissionens yttrande utarbetat ett förslag till resolution. Det finns alltså ett mycket starkt politiskt stöd för att hjälpa offren för hungersnöden och stödja utvecklingsländerna. Detta borde också synas i kommissionens och rådets politik. Min värsta farhåga är att man återigen när det gäller utvecklingsfrågor pratar mer än man gör. Så får det inte vara. Bakom det teoretiska pratet finns en helt verklig värld. De är riktiga människor, inte någon geléklump. De har en smärttröskel. Det får man inte glömma.

Désir (PSE).
Herr talman! I Europa får varje ko dagligen i genomsnitt två euro från Europeiska unionen. Två euro per dag - mer än två miljarder kvinnor och män har mindre än så att leva på.
Svälten, undernäringen som vi här protesterar mot är inte en följd av att jorden inte förmår föda sin befolkning, utan snarare ett resultat av särskilda politiska omständigheter, och rentav ett visst antal politiska åtgärder som vi till en del är ansvariga för. I vissa fall kan det visserligen vara fråga om särskilda lokala politiska förhållanden - krig, statens sammanbrott, utbrott av mordiskt vansinne hos individer eller styrande - men det kan också handla om den internationella politikens konsekvenser. Vi har redan talat om skulden, den belastning våra jordbrukssubventioner utgör och hur de ruinerar jordbrukarna i länderna i syd. Vi har också talat om hur jordbruk och ekonomi i många utvecklingsländer i första hand inriktas på export av några få produkter, några få råvaror, vilket resulterar i en monokultur som motverkar målet att bli självförsörjande på livsmedel och trygga livsmedelssäkerheten, något som förutsätter en diversifiering av jordbruket. Av det skälet instämmer jag i vad Graefe zu Baringdorf nyss sade. Tillgången till marknaderna i nord, våra marknader, är ytterst viktig, men det är också ett ytterst snävt sätt att se på saken. Jag tror att vi måste vara mycket noga med att se till att den regionala integrationen, den ekonomiska diversifieringen och livsmedelssäkerheten kan garanteras i dessa utvecklingsländer.
Några av oss har nyligen varit i Porto Alegre. President Lulas seger och den politik han vill föra, framför allt för att bekämpa svälten, väcker stort hopp, ett enastående hopp, i Brasilien och i Latinamerika och därutöver i samtliga utvecklingsländer. Om denna politik gav resultat skulle den öppna nya perspektiv i termer av utveckling men även i termer av demokratiska förhoppningar.
Vad skall vi göra för att stötta Brasilien, och hjälpa landet att lyckas i detta försök? Skall vi fortsätta att i Internationella valutafonden kräva att detta land skall ha ett överskott i statens budget på minst 3,75 procent årligen, samtidigt som vi säger att en övre gräns på 3 procents underskott inom ramen för stabilitetspakten är stelbent och korkat? Vi har problem med bristande konsekvens. Samtidigt som ni försöker uppmuntra medlemsstaterna och unionen att öka utvecklingsstödet, så har vi på annat håll, inom de internationella organisationerna - och vi skulle också kunna tala om WTO - en politik som ibland står i strid med förverkligandet av dessa mål.
Avslutningsvis vill jag säga att president Lula gick ut med ett upprop i Porto Alegre och i Davos i syfte att inrätta en stor global fond mot svält och fattigdom. Kommer vi att stå på hans sida? Kommer vi att föreslå, kommer kommissionen att föreslå rådet och parlamentet att de rikedomar som skapas genom globaliseringen skall beskattas för att finansiera denna fond som skulle förvaltas av FN? Det skulle vara ett konkret svar och en kraftfull politisk signal.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Kampanjen för att bekämpa svälten i utvecklingsländerna kan vi ju bara välkomna. Enligt de officiella förklaringar, som ju alla ingår i dagens resolution, skall vi nu vidta ytterligare och högst konkreta åtgärder. Det finns säkert de mest skilda sätt för de mindre utvecklade länderna att ta sig ur fattigdomsfällan.
Som ledamot i Europaparlamentets AVS-delegation engagerar jag mig starkt för att undanröja hindren för handeln med de fattigaste länderna. Antalet människor i utvecklingsländerna som har mindre än 1 US-dollar per dag att leva för fortsätter att stiga. Varje timme dör 900 människor av svält över hela världen, däribland många barn. En djup, offentlig oro räcker verkligen inte till. EU och andra givare måste reagera starkare på svälten i utvecklingsländerna, öka livsmedelsstödet och den humanitära hjälpen och också snabba på fördelningen av de anslagna medlen, t.ex. ur fonden för hiv/aids. Den logistiska förmågan i de hotade områdena, t.ex. vägavgifter och förfaranden för import och tull, räcker inte till för att garantera att livsmedelshjälpen når fram störningsfritt och i tid.
Genom dagens resolution bör Europaparlamentet återigen understryka att de globala kostnaderna för att inte avhjälpa svälten är enormt höga. Konflikter, upprepade katastrofer, internationell brottslighet, narkotikahandel, ekonomisk stagnation, olaglig invandring och för tidig död, mina damer och herrar, är bara några punkter. Beslutet att öppna EU-marknaden för alla produkter från de minst utvecklade länderna - med undantag för vapen - är givetvis vägledande.
Herr talman! Jag närmar mig slutet på mitt inlägg. Vi måste givetvis underlätta för utvecklingsländerna att nå marknaden med sina jordbruksprodukter. Men vi bör även påpeka att det finns fler högt utvecklade länder i världen som äntligen borde bry sig lite mer. Som ledamot i AVS-delegationen stöder jag arbetet i resolutionen som helhet.

 Karamanou (PSE).
Herr talman! Det är verkligen tragiskt att efter femtio års utvecklingsbistånd konstatera att inte ett enda land har undgått underutveckling och fattigdom. Många hävdar att det är globaliseringen som är orsaken till situationen för de fattigaste ländernas ekonomi. Sanningen är att de nordliga ländernas protektionistiska politik bidrar till utslagningen av branscher som behövs i de sydliga länderna. Uppfattningen att de fattiga länderna kan nå upp till de rika ländernas inkomster utan internationell handel, utan inflöde av kapital och investeringar, är fullständigt felaktig. Om de fattiga länderna endast förlitar sig på sina besparingar eller väntar på att de själva skall utveckla teknik och kompetens, kommer det att ta flera århundraden för dem.
Ett samhälle, där ett litet antal människor blir mycket rika medan de allra flesta blir mycket fattiga, kan inte göra några verkliga framsteg. Svälten och den stora fattigdomen är framför allt ett kvinnofenomen, som gör den bristande jämställdheten till ett stort hinder för utvecklingen. Under den senaste tioårsperioden har antalet kvinnor som lever i fullständig fattigdom ökat, vilket sammanhänger med problemen i fråga om reproduktiv hälsa, eftersom de fattigaste kvinnorna också har sämst tillgång till hälso- och sjukvård och har flera oönskade barn. Av den halva miljon kvinnor som dör i samband med graviditet finns nästan alla i utvecklingsländerna och de dör, inte därför att de beslutar sig för att bli mödrar, utan därför att de är fattiga. Sannolikheten för att en kvinna skall dö av sådana orsaker är mindre än 1 på 3 000 kvinnor i de utvecklade länderna, medan det däremot är 1 på 19 när det gäller kvinnor i Afrika. Dessa siffror visar att ett stort antal människor ännu inte har nåtts av globaliseringens välsignelser. Den fortsatta fattigdomen hämmar denna process, som sker genom öppen handel.
Den enda lösningen är att man besegrar de båda största fienderna, dels motståndet från många politiska ledare i de nordliga länderna, som inte accepterar att avskaffa hindren för den fria rörligheten för varor och människor, dels motståndet från många politiska ledare i de sydliga länderna, som vägrar ge sina medborgare grundläggande politiska, ekonomiska och mänskliga rättigheter, vilka är en nödvändig förutsättning för utveckling.

Nielson
Herr talman! Jag skulle vilja framföra min tacksamhet för det sätt på vilket ni har hanterat mitt otursamma problem med att komma hit denna morgon.
Jag vill inleda med att säga att jag anser det vara både viktigt och anmärkningsvärt att man över partilinjerna är i stort sett överens om problemets beskrivning och om att peka ut vad som behöver göras. Det här är viktigt, även om en ledamot anmärkte att jag kanske inte är den rätte kommissionären att behandla denna debatt med tanke på de slags problem som debatten omfattar, i synnerhet de handelsrelaterade frågorna.
Nåväl, vi är alla tvungna att acceptera det faktum att sammanhållning börjar hemmavid. Inom kommissionen har vi uppnått en mycket bättre situation när det gäller att arbeta gränsöverskridande mellan olika sektoriella inriktningar och linjer. Vad beträffar balansen mellan de globala frågorna om utveckling och handel i dag är jag övertygad om att denna kommission arbetar på ett mycket mer organiserat och förutsägbart sätt, och att den återspeglar mer grundläggande inriktningar, än tidigare kommissioner.
Jag anser att parlamentet självt borde göra mer för att se till så att denna omdömesgilla, oklanderliga analys som presenterats av alla närvarande partier blir representativ för hela kammaren. De dunkla krafterna inom jordbruket i Europa verkar inte endast inom vissa regeringar. Det här spelet pågår också i denna kammare. Om vi talar om fiske, jordbrukspolitik, jordbruksreform i Europa, erkännandet om ?Allt utom vapen? skall vara avhängigt förändringar gällande socker, ris och bananer eller inte, allt detta skulle sakna genomslagskraft om alla ansåg att detta endast är en uppgift för kommissionen. Vi har alla ett ansvar. Även om jag välkomnar allt det jag har hört, och jag är förvissad om att det jag inte hörde var av liknande slag, och uppskattar er uppmuntran, skulle det vara mer realpolitiskt att återsända detta budskap till parlamentet självt, och begära ett partnerskap som ger uttryck för dessa attityder även inom de politikområden där vi har svårigheter.
Som jag sade så delar jag er analys. Ett par anmärkningar angående siffrorna: Vid världstoppmötet om livsmedel förra våren framförde jag analysen att omkring 80 procent av de människor i världen som verkligen svälter gör det till följd av konflikter. Problemet med den bristande tillgången på livsmedel eller den bristfälliga blandningen av eller kvaliteten på livsmedel är större än antalet människor som, i denna bemärkelse, verkligen svälter.
Det är underförstått att alla dessa problem är direkt relaterade till fattigdom. Jag har just kommit tillbaka från en vecka i Zambia och Angola, och i Zambia, i synnerhet, kunde vi närmare undersöka verkligheten på ort och ställe genom att besöka distributionscentrum för livsmedel och stödtjänster för självförsörjande bönder osv. Allt som har sagts här angående relationen mellan handelspolitik, tillträde till våra marknader och behovet av att variera jordbruksproduktionen och ekonomin i dessa länder är sant, men det är också sant att det förekommer ett slags bruten länk i allt detta som berör de mycket fattiga självförsörjande bönderna. De är inte på något sätt i närheten av en monetariserad ekonomi och de har inte någonting intressant att erbjuda i form av jordbruksgrödor. De erhåller inte tjänster i egenskap av sådana. De utgör kärnan i fattigdomskategorin och det är deras bristande tillgång på livsmedel som verkligen ger en bild av vad vi försöker åtgärda under den nuvarande krisen på Afrikas horn. Det här är en långsiktig strukturell effekt som visar att försummelse, fattigdom och marginalisering utgör de verkliga problemen.
Ökad handel, den stora globala diskussionen, ger ingen omedelbar hjälp till dessa människor. Det här är så att säga ett annat skikt. Vad vi nu försöker göra åt livsmedelskrisen i södra Afrika är mycket mer meningsfullt jämfört med dem som endast dumpar överskott av majs, ett slags opportunistisk marknadsföring om ni så vill, på dessa länders marknader. Så här långt, och detta är en siffra som vi kan vara stolta över, har 99,1 procent av det som Europeiska kommissionen har sörjt för under livsmedelskrisen i södra Afrika köpts i regionen. Detta är meningsfullt. I själva verket spelar vi rollen av en katalysator för att utveckla en marknad i regionen, för att ge den rätta signalen till producenterna, dessa producenter som deltar i den monetariserade konventionella ekonomin, och som producerar för en marknad och inte endast för dem själva och deras granne, även om grannen är sämre däran.
Men det finns en avbruten koppling mellan dem som faktiskt uppträder på marknaden som jordbruksproducenter och dem som endast föder sig själva, om de kan. Huvudproblemet är den marginaliserade, ytterst fattiga grupp som inte kan överleva om det förekommer mer än ett år av svåra regnperioder, eftersom de då inte kan förbereda sig för nästa årstid.
I fråga om penningmedel och resurser är detta inte vidare krävande eller problematiskt. Det stora problemet är att omsätta dessa medel i något som når någonstans bortom deras egna icke-monetaristiska naturahushållning. Diskussionen om ?Allt utom vapen? bör fortsätta på det sätt som den i dag förs. Vi har givetvis inte kommit till slutet av dessa diskussioner inom Doha-rundan, och jag vill på det bestämdaste uppmana parlamentet att upprätthålla de påtryckningar och de insatser som jag har hört i dag. Mycket återstår att göra innan vi kan aspirera på att vinna rubriker för att utgöra en utvecklingsrunda.
Till Souchet skulle jag vilja säga att suveränitetsprincipen för livsmedel låter mycket vettig, men självförsörjning är inte det enda sättet att gå till väga. Singapore, till exempel, är inte självförsörjande i sin livsmedelsproduktion, vilket visar att det finns andra möjligheter, men för den kategori länder som vi talar om här måste jag till fullo instämma i att detta är ett bra sätt att definiera utmaningen på nationell nivå.
Men att säga att protektionism och rätten att subventionera jordbruksproduktionen är en god idé är något jag skulle varna för. Det är viktigare att öppna marknaderna grannländerna emellan, även i det här området. Varje möjlighet att stimulera utvecklingen av marknadsmekanismer regionalt är en nyckel för att få saker och ting att komma igång. Kinnocks anmärkningar angående förhandlingarna om det ekonomiska partnerskapsavtalet betonade behovet av att göra våra AVS-partner mer medvetna om deras ansvar för att dagordningen skall kunna gå framåt. Restriktionerna för växtskydd och andra faktorer såsom kapacitetsuppbyggnad avseende handelsförhandlingar är egentligen inget problem vad beträffar disponibla medel. Det verkliga problemet är att definiera lämpliga, nyttiga, specifika projekt och idéer som kan fonderas. Även i fråga om växtskyddsnormer inom fisket har vi omfattande pågående program. Vi försöker få en central tjänstfunktion organiserad inom kommissionen dit alla problem kan kanaliseras så att vi inom kommissionen kan kämpa för en tillbörlig motreaktion. Vi hoppas få se ett flöde av idéer från verkligheten utanför, möjliga att förverkligas i åtgärder som kan fonderas. Det är utformningen för hur vi skulle vilja påskynda det som vi utför här.
Santini sade att de icke-statliga organisationerna gör mer än vad alla regeringar i Väst gör tillsammans. Jag erkänner att de icke-statliga organisationerna är oerhört betydelsefulla, särskilt inom området för humanitärt bistånd, men även generellt sett. Men jag ber er att inte skydda allmänheten från den primitiva upplysningen att när alla budgetposter är inberäknade kanaliserar kommissionen omkring 1 miljard euro årligen genom de icke-statliga organisationerna. De har stundtals stora svårigheter och är oerhört försiktiga med att tala om för allmänheten hur de finansieras. När ?Läkare utan gränser? mottog sitt välförtjänta Nobels fredspris skickade jag dem ett gratulationstelegram där jag även talade om för dem att jag, i egenskap av bidragsgivare till omkring 50 procent av deras ekonomiska bas, kände mig berättigad att framföra än varmare gratulationer till dem, och att jag även hoppades att vårt partnerskap skulle återspeglas i det sätt på vilket ?Läkare utan gränser? presenterar sig själva för allmänheten. Tråkigt nog mottog jag aldrig ens något svar. Det förändrar inte vårt förhållande, men jag ber parlamentet stödja mig i kravet på ett visst mått av sanning när den träder i dagen. Det är svårt för vår egen allmänhet att förstå vad pengarna egentligen används till när de skyddas på det här sättet.
Ett yttrande till Schierhuber som sade att förskingring av utvecklingsbistånd är ett problem. Det är lättsinnigt av mig att neka, men den största korruptionen och förskingringen har att göra med ansenliga kontrakt, förvaltning och misskötsel av oljeinkomster, diamanter, illegal skogsavverkning och andra tunga framställningar. När det gäller vårt samarbete för utveckling är det inte något omfattande problem. Jag medger att möjligheten att fondera tekniskt sett är här för att stanna, eftersom den medför större flexibilitet för budgeten. Med det sagt är våra allmänna meriter och vår förmåga att följa utvecklingen och att dokumentera tämligen goda.
Ni kommer ihåg när Elfenbenskusten höll på med omfattande penningaffärer för sig och klubban föll. De fick betala tillbaka och dessa är spelets regler. Jag skulle vilja förjaga föreställningen om att utvecklingssamarbete i sig självt utgör ett problem, eftersom detta inte är fallet. Det är också därför som det är viktigt att följa och infria åtagandena från Monterrey. Vad beträffar utvecklingssamarbetets kvalitet och hantering har vi nått den punkt där det är meningsfullt att säga att mer av detta slag är det rätta för att bekämpa fattigdomen. Slutligen skulle jag vilja säga till Santini att om Italien skulle gå framåt från dess tidigare och nuvarande nivå av 0,15 procent av BNP i utvecklingsbistånd till 0,33 procent år 2006, vilket efterlystes i beslutet från Monterrey, skulle en sådant bidrag från Italiens och andra medlemsstaters sida vars bistånd ligger under EU-parternas nuvarande genomsnitt utgöra ett ytterst intressant och relevant gensvar till dagens diskussion.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
För att avsluta debatten har jag fått sex resolutionsförslag

Van Hecke Johan (ELDR)
Nästan 30 miljoner människor i Afrika hotas av hungersnöd. Ända sedan september har hjälporganisationer varnat för en storskalig katastrof. Det är talande att inte ens detta parlament ägnar någon uppmärksamhet åt detta förrän först fem månader senare.
Trots det gläder jag mig åt denna resolution. Förutom de direkta orsakerna - torka och krig - uppmärksammas också de mer djupliggande orsakerna: fattigdomen, de höga tullavgifterna för produkter från de fattigaste länderna, skuldproblemet, aids-epidemin och jordbrukssubventionerna i Väst.
Jag har två invändningar. De rika länderna måste naturligtvis bidra snabbare och mer generöst med medel för att lindra nöden. Men detta livsmedelsbistånd får inte användas som politiskt medel av regimer som i Zimbabwe för att komma undan sitt ansvar och göra sin makt bestående.
För det andra får inte hungersnöden utnyttjas till att påtvinga genetiskt manipulerat livsmedel. Inom Europeiska unionen ställer man med rätta höga krav på tillåtandet av GMO. I Afrika kan den okontrollerade dumpningen av GMO få långtgående följder, framför allt för miljön, jordbruket och livsmedelssäkerheten.
Inte ens att mala genetiskt manipulerat spannmål är någon vattentät lösning. Redan vid ankomsten av livsmedlet i Zimbabwe plundrades lagren.
Påståendet att det inte finns tillräckligt med icke-manipulerat livsmedel är felaktigt. Indien har 65 miljoner ton spannmål omedelbart tillgängligt.
Redan under kalla kriget var livsmedelsbistånd ett politiskt och kommersiellt vapen. Vi får inte tillåta att det används i dag för att skapa en marknad för västerländska biotekniska företag, som på det sättet binder lantarbetarna i utvecklingsländerna till sig för gott.

Zrihen (PSE)
Den internationella skandal som världssvälten utgör tvingar oss att reagera. Det europeiska initiativet ?Allt utom vapen? är i det perspektivet välkommet.
Exemplet med kaffekrisen visar oss dock att detta inte är tillräckligt. Frågan om en stabilisering av råvarupriserna har därmed aktualiserats. Det är också nödvändigt att fundera över hur man skall kunna garantera att handelsvinsterna från dessa produkter inte bara hamnar i fickorna på de multinationella bolagen, som kontrollerar marknaden, utan även återgår till odlarna.
I exempelvis Porto Alegre samlas tiotusentals människor för att ge luft åt sin önskan om en rättvisare värld. Brasiliens nya president har skapat enorma förhoppningar genom att säga att ?nolltolerans mot svält? är hans högsta prioritet.
Europeiska unionen måste bemöta denna strävan och dessa förhoppningar. För att göra detta måste unionen ta sitt solidariska ansvar, exempelvis genom att skriva av skulden och inrätta en Tobinskatt, men även genom att låta utvecklingsländerna behålla sin rätt att organisera sin offentliga sektor, trots påtryckningarna i förhandlingarna inom ramen för GATS-avtalet, och rätten att fritt välja om de vill ha genmodifierat utsäde eller inte.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A5-0394/2002) av Wijkman för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om stöd för att bekämpa fattigdomsrelaterade sjukdomar (hiv/aids, malaria och tuberkulos) i utvecklingsländerna (KOM(2002) 109 - C5-0100/2002 - 2002/0051(COD)).

Wijkman (PPE-DE)
Herr talman! Hiv, malaria och tuberkulos skördar miljontals liv varje år. Minst fem miljoner människor dog i de fattiga länderna bara under förra året. Dessa tre sjukdomar är olika till sin natur, och det krävs olika typer av insatser för att förebygga och bota dem. De har dock en sak gemensamt: De drabbar först och främst världens fattiga befolkning. Det är därför logiskt att ta ett samlat grepp inom biståndet när det gäller bekämpningen av dem.
Från parlamentets sida har vi under många år krävt att kommissionens insatser på hälsoområdet skall öka. När kommissionen lade fram en åtgärdsplan för att skärpa kampen mot dessa sjukdomar i slutet av år 2000, var det därför ett välkommet beslut. Kommissionär Nielson skall ha ett erkännande för att ha gjort kampen mot dessa sjukdomar till en prioritet inom unionen.
Den förordning vi diskuterar här i dag är utomordentligt viktig. Den anger ramarna för hur åtgärdsprogrammet skall genomföras. En viktig del är kommissionens eget program; det är viktigt att tillräckliga personalresurser avsätts, så att programmet blir effektivt. Den andra delen består av EU:s bidrag till den nyligen inrättade globala hälsofonden.
Kommissionens förslag till förordning är i stora stycken ett bra dokument. Under behandlingen i utskottet har vi försökt förstärka skrivningarna på ett antal områden samt försökt ge mer tyngd åt hela frågan genom att höja budgetnivån. Vi har fört parallella samtal med rådet för att försöka nå samstämmighet i första behandlingen, en målsättning som jag hoppas skall lyckas.
På de områden där vi föreslår förstärkningar märks för det första betydelsen av både förebyggande insatser och insatser för att ge stöd och vård åt dem som smittats av hiv eller insjuknat i aids. En kraftfull satsning för att förebygga dessa sjukdomar kan inte ske i ett vakuum. För det andra är det därför så viktigt att parallellt med dessa insatser stärka hälsosystemen rent allmänt i de fattiga länderna. För det tredje: Även om denna förordning inte specifikt skall stödja forskning, understryks vikten av att betydligt mer pengar satsas på forskning vad gäller att få fram vacciner mot hiv och malaria och mer effektiva mediciner. Samordningen med andra givare understryks. Detsamma gäller naturligtvis samordningen med insatser på området reproduktiv hälsa och familjeplanering.
I betänkandet gör vi en viktig markering vad gäller vikten av att länder som drabbats hårt av dessa sjukdomar skall ha möjlighet att importera billiga och generiska mediciner. Det är trist att uppleva att denna fråga fortfarande inte är löst, trots långa och intensiva förhandlingar inom WTO.
Vad gäller budgetanslaget anser vi att det är otillräckligt mot bakgrund av behoven. Beräkningar har visat att det skulle behövas tio miljarder US-dollar årligen för att effektivt bekämpa dessa tre sjukdomar. För närvarande satsas ett par miljarder US-dollar.
EU:s satsning har hittills varit liten, men det har ändå hänt en del positiva saker under ärendets behandling, bl.a. budgetuppgörelsen i höstas vad gäller bidragen till den globala fonden. Samtidigt är det klart att EU:s satsning på bekämpningen av dessa sjukdomar naturligtvis inte först och främst skall styras av vad det krävs för att få en plats i den globala fondens styrelse. Det som är avgörande är naturligtvis behoven inom själva sjukdomsarbetet.
Den budget vi nu föreslår från utskottet är också för liten, men vi ser det ändå som ett steg framåt att vi har lyckats höja budgetnivån. Tillsammans med bidragen från Europeiska utvecklingsfonden innebär det förhoppningsvis att drygt 500 miljoner euro kommer att satsas på detta område under den närmaste 4-årsperioden.
Under omröstningen kommer jag att lägga fram ett tilläggsförslag som är nödvändigt för att vårt beslut skall stämma överens med de nya regler som gäller för budgetärenden.
Jag är övertygad om att vi snart måste diskutera ytterligare bidrag till detta arbete - då främst nya, ?fräscha? pengar. Jag var själv nyligen i Kenya och upplevde hur hårt ett fattigt land är drabbat av dessa problem. När smittan når en omfattning på 2030 procent av befolkningen i ett land, då är konsekvenserna ödesdigra. Det är, märk väl, inte bara Afrika som är drabbat, utan vi ser nu en snabb spridning även i länder som Indien och Kina.
Dessa tre sjukdomar kommer att utgöra ett allvarligt problem under lång tid framöver. När den nye chefen för den globala fonden, Richard Feachem, var här nyligen nämnde han att hivepidemin inte kommer att nå sin topp förrän om 60 år om inte långt större insatser görs i form av förebyggande insatser. 60 år! Redan i dag, efter 20 år, har mer än 40 miljoner drabbats. Vår fantasi räcker knappast till att förstå konsekvenserna av ytterligare 60 år med en galopperande hivepidemi. Det är skäl nog för att ge starkt stöd till dagens betänkande.

Nielson
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka föredraganden Wijkman, som outtröttligt har arbetat för att säkra ett antagande under den första behandlingen, och som också har utövat stor skicklighet när det gäller att klara av det väsentliga i denna fråga. 
Vårt förslag till förordning om fattigdomsrelaterade sjukdomar antogs i mars i år. Kommissionen ger hög prioritet åt hälsorelaterade frågor och utveckling, och har presenterat ett handlingsprogram för att motarbeta hiv/aids, malaria och tuberkulos. Jag tror att vi är överens om nödvändigheten av att förbättra hälsotillståndet i utvecklingsländerna. Beträffande förordningen har vi haft långa och konstruktiva debatter om frågor som bland annat omfattar TRIPS-avtalet, men det är de ekonomiska frågorna som har visat sig vara svårast.
Jag vill bara påminna er om att verkligheten bakom de budgetstöd som är förbundna med resultaten av de hälsorelaterade frågorna, och förvisso även utbildning, utgör följaktligen den felande länken i dessa diskussioner. Allteftersom vi går framåt och utvecklar indikatorerna känner jag mig förvissad om att vi kommer att skapa ett mer kraftfullt samförstånd mellan parlamentet och kommissionen när det gäller att visa upp vad vi i själva verket gör inom dessa områden, även om metoderna inte endast kan beskrivas utifrån budgetposter som sådana. Situationen förbättras och jag ville bara återupprepa detta i den pågående diskussionen.
Kommissionen kan godta alla de ändringsförslag som man röstat om i utskottet för utveckling och samarbete, eftersom de förstärker och förtydligar förordningstexten utan att förändra dess huvudsakliga målsättningar. Det förekommer också vissa uppdateringar av hänvisningar i kommissionens ursprungsförslag som vi med glädje godkänner. Dessa ändringsförslag återspeglar ett konstruktivt samarbete mellan rådet, parlamentet och kommissionen.
Föredraganden har nu lagt fram ett ändringsförslag som presenterar ett förslag på 351 miljoner euro för åren 2003-2006. Jag har naturligtvis full förståelse för förslaget att öka de ekonomiska medlen, men jag måste tala om för er att vi inte har kunnat finna de nödvändiga resurserna i gemenskapens budget. Om denna punkt i någon mån har blivit offer för bristande kommunikation mellan föredraganden och mina tjänsteavdelningar så vill jag beklaga detta, men jag måste klargöra att ett belopp av den storleken inte finns inom budgetposterna.
Vi - parlamentet, rådet och kommissionen - har enats om en betydande höjning av denna budgetpost under 2003 jämfört med 2002 års budgetpost för hiv/aids. Under sammanträdesperioden i december antogs ett ändringsförslag som innebar en höjning av 2003 års budgetanslag till 80,35 miljoner euro. I en ekonomisk redovisning som de tre institutionerna har enats om framgår det att 42 miljoner euro skall gå till den globala hälsofonden och de återstående 38,35 miljonerna till handlingsprogrammet. Kommissionen fortsätter att betrakta hälsorelaterade frågor som en prioritet och är fast besluten att där det är möjligt finna resurser för att förbättra hälsotillståndet, antingen genom program inom hälsosektorn eller budgetstöd kopplade till förbättrade hälsoindikatorer.
Vi kommer också att föreslå ytterligare omfattande bidrag från Europeiska utvecklingsfonden (EUF) till den globala hälsofonden mot hiv/aids, tuberkulos och malaria.

Talmannen.
Ledamöter! Jag ber er. Med de tider grupperna för närvarande begärt har vi fortfarande 26 minuters debatt om ni respekterar tiderna. Därför förstår ni att jag kommer att vara mycket sträng med talartiderna och jag ber er alla att ni skall vara tysta och respektera talaren. Annars kommer debatten att bli mycket mer komplicerad.

Gill (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, och som ni sade, när jag nu talar på budgetutskottets vägnar, ger vi till övervägande del vårt stöd åt detta betänkande. Det förekommer emellertid ett eller ett par ändringsförslag som vållar vissa svårigheter. Som föredraganden påpekade kräver artikel 28 i den nya budgetförordningen att varje inlämnat förslag som har effekter på budgeten måste åtföljas av en finansieringsöversikt och en utvärdering. I denna rapport är detta inte fallet med avseende på det nya beloppet på 351 miljoner euro, så mitt utskott kommer endast att kunna stödja detta betänkande om föredraganden lägger fram ett muntligt ändringsförslag av denna innebörd. Jag hoppas att alla grupper i kammaren kommer att stödja denna syn, eftersom invändningar mot det muntliga ändringsförslaget endast kommer att leda till återförvisning och försening. 
Vi är, för att gå vidare till dessa siffror, tvungna att erkänna den nuvarande budgetplanens restriktioner. Om vi inte använder flexibilitetsmekanismen kommer vi att ha stora svårigheter med att infria de fastställda beloppen. Det kommer således att ha en inverkan på andra politikområden inom budgetrubrik 4, och min vädjan till alla partier är att när vi går över till denna etapp skall detta inte göras på bekostnad av andra politiska frågor som berör de fattigaste länderna. Vi vill inte ge med den ena handen och dra ifrån med den andra. Det är precis vad utvecklingsrådet fastslår: varje bidrag skall vara ett tillskott.
För egen del välkomnar jag helhjärtat innehållet i kommissionens dokument och föredragandens förslag, och jag applåderar det faktum att EU har gått i spetsen inom det här området. Hiv, tuberkulos och malaria är världens största livsfaror och de allvarligaste sjukdomarna som vår värld är drabbad av i dag. Närmare sex miljoner människor har dött. En så pass stor del av EU:s medel används för diffusa frågor och jag hoppas att vi kommer att stödja det här betänkandet.

Rod (Verts/ALE)
Herr talman! Det handlingsprogram för att bekämpa fattigdomsrelaterade sjukdomar som Europeiska unionen håller på att utarbeta är mycket viktigt, men det måste vara fullständigt. Befolkningen i syd fortsätter att i en okontrollerad takt dö av aids, malaria och tuberkulos, men åtgärderna är inte lika kraftfulla som förklaringarna. Dessa befolkningar lider även av denguefeber, trypanos och andra typer av flarios, men mot dessa sjukdomar sätts tyvärr inga åtgärder in.
Framför allt beklagar jag det informella förfarande som har fått råda fram till dagens debatt. Vi har varit utsatta för hårda påtryckningar från kommissionens och rådets sida för att anta denna förordning i första behandlingen, för att programmet skulle kunna komma i gång snabbt, och vi har i praktiken varit föremål för en veritabel utpressning från dessa institutioners sida, som varit fast beslutna att försvaga betänkandet och kringskära de befogenheter vi har enligt medbeslutandeförfarandet. Deras ovilja att gå med på en tydlig referens till Dohaförklaringen om folkhälsa och andlig egendom, och de rättigheter som utvecklingsländerna där ges i form av tillgång till läkemedel, har förvånat oss. Vad hände med de europeiska deklarationer där hälsa sattes före vinstintressen?
Europaparlamentet har vid otaliga tillfällen hävdat att tillgång till behandling till självkostnadspris går hand i hand med förebyggande hälsovård och en förstärkning av hälsovårdssystem och hälsovårdsstrukturer, framför allt inom den offentliga sektorn, liksom med forskning och utveckling. Kommissionen verkade mottaglig för parlamentets argument så länge de inte var bindande. I förhållande till denna lagbestämmelse har kommissionens attityd förändrats. I förhandlingarna om TRIPS-avtalen i Genève i december lät sig därför kommissionen och rådet knappast påverkas av Europaparlamentets resolutioner om tillgång till läkemedel. Den lösning som Europeiska unionen förordade för länder som saknar egen produktionsförmåga, nämligen att de måste importera licenstillverkade läkemedel från andra länder, var helt oacceptabel för utvecklingsländerna. Ironiskt nog förkastades detta dåliga avtal av Förenta staterna som ytterligare ville försämra dess räckvidd. Programmets allmänna budget justerades ned till 350 miljoner euro för ett femårigt program, vilket är mycket lite med tanke på problemens omfattning. Det är klart mindre än det ursprungliga kravet på 500 miljoner euro.
Avslutningsvis vill jag säga att det är ytterst angeläget att denna förordning antas, men inte till priset av demokratin. Europaparlamentarikernas uppgift är inte att gynna våra egoistiska intressen, utan att främja världsmedborgarnas intressen.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min kollega Anders Wijkman för hans utmärkta betänkande, vilket har tagit honom sju månader att slutföra, men han har kämpat sig igenom och jag väldigt stolt över att kunna åtfölja honom i hans arbete i utskottet för utveckling och samarbete.
Vi har kallat detta betänkande för ?Fattiga länders sjukdomar? och vi har inriktat oss på Afrika, där 28 miljoner människor är hiv-positiva, samt den potentiella ökningen av dessa förfärliga sjukdomar i Indien och Kina, såväl som tuberkulos och hepatit B. Men dessa är inte längre de fattiga ländernas sjukdomar till följd av vårt globala ömsesidiga beroende och det faktum att i exempelvis enbart Förenade kungariket har 115 000 migranter kommit för att leva. Vi har dessutom beviljat 100 000 asylsökande tillträde till vårt land. Antalet hiv-positiva i Förenade kungariket har under det senaste året ökat med 100 procent till 5 000 fall. Tuberkulos har ökat med 200 procent till 7 300 rapporterade fall. Stadsdelen Brent i London har nu en högre tuberkulosfrekvens än Kina och två gånger den för Brasilien. Under de senaste fyra åren har 26 300 infektioner av hepatit B rapporterats enbart i London. En av 50 personer i östra London har hepatit B - samma nivå som i Nepal. Så varför hänvisa till fattiga länder?
Nej, detta är en världsomspännande epidemi där vi är ömsesidigt beroende, och det vi gör för att hjälpa människor i utvecklingsländerna att bekämpa och hejda dessa sjukdomar måste även få en oerhörd genomslagskraft för hur vi och våra barn skall leva i Europa. Jag anser att vi bör konstatera att det finns ett samband mellan utvecklingsländerna och det som sker i våra egna länder, och nu vill jag be Labourregeringen att göra något åt detta innan det är för sent.

Carlotti (PSE).
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Denna förordning var efterlängtad. Med dess hjälp blir det äntligen möjligt att inleda Europeiska unionens handlingsprogram mot aids, malaria och tuberkulos i länderna i syd. Och det brådskar. Dessa sjukdomar fortsätter att varje år döda miljoner människor, i första hand i utvecklingsländerna, för som vi vet finns de sjuka i syd och läkemedlen i nord.
Med utgångspunkt i detta betänkande av vår kollega Wijkman skall vi yttra oss om två grundläggande utmaningar för folkhälsan i länderna i syd. Först och främst de ekonomiska resurser som Europeiska unionen kommer att satsa för att bekämpa dessa tre sjukdomar inom de närmaste åren. I det avseendet är antagandet av denna förordning ett viktigt framsteg, men jag vill tro att det bara är ett första steg, för i juni 2001 åtog sig det internationella samfundet i FN att redan 2005 uppnå målet på mellan 7 och 10 miljarder US-dollar i årliga utgifter enbart för att bekämpa aids i utvecklingsländerna. Så vi är långt ifrån den siffran, och om Europa vill hålla sina åtaganden måste man gå längre än till de 351 miljoner euro över en fyraårsperiod som föredraganden föreslår, och som också är vårt förslag.
Den andra utmaningen i denna förordning gäller hur Europeiska unionen uttrycker sitt politiska stöd till länderna i syd i deras kamp för att främja folkhälsan. Här har utskottet för utveckling och samarbete gjort ett gott arbete. I förordningen kommer det hädanefter att finnas en tydlig och otvetydig hänvisning till Dohaförklaringen om andlig egendom, som erkänner sydländernas särskilda rättigheter. Där kommer även stå att tillgång till läkemedel skall främjas i utvecklingsländerna, genom att läkemedel tillhandahålls till lägsta möjliga pris. Men detta politiska stöd från Europeiska unionen måste framför allt komma till uttryck och mycket konkret manifesteras inom WTO. Jag beklagar i det sammanhanget de misslyckade förhandlingarna i december förra året om att förtydliga artikel 31 i avtalen om andlig egendom. För att ta sig ur denna återvändsgränd måste Europeiska unionen förbehållslöst stödja sydländernas förslag. Herr kommissionär! Det är den begäran jag ber er att vidarebefordra till kommissionär Lamy.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag gratulera föredragande Wijkman till hans utmärkta betänkande. De fattigdomsrelaterade sjukdomarna utgör ett allvarligt hot mot de fattiga ländernas utveckling, och vi har den betydelsefulla uppgiften att stödja länderna i bekämpningen av dessa sjukdomar. Den globala fonden är till exempel ett mycket nyttigt instrument för att bekämpa sjukdomarna globalt, och förslaget är nu att från EU ge ett bidrag till denna på 35 miljoner euro. Det höjs röster för att öka detta bidrag. Trots det nyttiga arbetet som man utför är jag själv inte direkt någon förespråkare av det. Jag anser att det är mycket viktigt att man först ser vad som sker med detta bidrag. Vi måste få garanti för att pengarna används på ett bra och effektivt sätt. Här spelar öppenhet en betydelsefull roll. Jag stöder därför eftertryckligen föredragandens förslag om att kommissionens årliga rapport också skall omfatta de åtgärder som finansierats utifrån den globala fonden.
Själv ser jag också en viktig uppgift för läkemedelsindustrin. Den måste inte bara tillämpa överkomliga priser, den måste också vara beredd att dela med sig av sitt kunnande till partner i utvecklingsländer. En situation som alla vinner på. Ett lokalt framställande av produkterna bidrar direkt till bekämpning av fattigdom, ökad kunskap och effektiv bekämpning av sjukdomar, eftersom produkterna redan befinner sig hos de potentiella konsumenterna. Det kommer alltså att leda till färre logistiska problem. Och TRIPS-avtalet behöver inte innebära ett hinder för detta, med tanke på Dohaförklaringen. 
Till sist, för att effektivisera bekämpningen, pläderar jag också för en större uppmärksamhet för folkets medvetande. Det är av stor vikt att patienten inser att en kur som en gång inletts också avslutas. Hur ofta hör man inte om det besväret att patienten med malaria har fått en resistent variant, eftersom han av okunskap avslutat sin kur för tidigt. Vi måste ägna också detta den nödvändiga uppmärksamheten. Upplysning och undervisning måste vara tyngdpunkterna i utvecklingspolitiken, också vid bekämpningen av fattigdomsrelaterade sjukdomar. Läkemedelsindustrin kan bidra till detta på ett formidabelt sätt.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, mina kära kolleger! Jag är själv föredragande vad beträffar genomförandet av ett partnerskap mellan Europa och utvecklingsländerna inom området för forskning för att bekämpa aids, malaria och tuberkulos, via ett program enligt artikel 169 med anslag på 600 miljoner euro, och jag vill därför gratulera Wijkman.
Alla är vi medvetna om att det brådskar och om situationens allvar. Fem miljoner människor dör varje år av dessa tre sjukdomar. Närmare 40 miljoner människor är hiv-smittade. Av dem lever 90 procent i utvecklingsländerna, till stor del - 70 procent - i södra Afrika och Saharaområdet. Vi ser vidare en ökning av tuberkulos. Malarian återkom på 70-talet och drabbar nu på nytt länder där sjukdomen hade utrotats. Mer behöver därför knappast sägas, annat än att det är Europeiska unionens plikt att snabbt anta en strategi för att effektivt bekämpa dessa sjukdomar.
I den förordning vi här diskuterar fastställs en ram för gemenskapens insats. Likaså inrättas en rättslig grund för EU:s bidrag, i syfte att stimulera forskning för att utveckla läkemedel, behandlingar, vaccin samt göra det lättare att få tillgång till dessa. Detta är helt avgörande, eftersom endast 10 procent av forskningsverksamheten ägnas åt de sjukdomar som orsakar 90 procent av sjukdomsbördan världen över. Det krävs därför offentlig forskning och att privata sektorn ges incitament att investera. Det krävs även och framför allt att dessa läkemedel anpassas till levnadsvillkoren i de berörda länderna och att de kan distribueras via hälsovårdssystem värda namnet. Slutligen får priset inte vara ett hinder och där är vi tillbaka i frågan om andlig egendom.
Herr talman! Jag stöder således detta betänkande och hoppas att det skall antas i första behandlingen.

Mantovani (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Först och främst vill jag gratulera föredraganden Wijkman till hans utmärkta betänkande och hans konkreta bidrag till kampen mot fattigdomsrelaterade sjukdomar, ett betänkande som för övrigt antogs enhälligt i utskottet för utveckling och samarbete. Detta är ännu en bekräftelse på att vi behöver snabba upp tidsplanen när det gäller att anta detta förslag till förordning, redan under förstabehandlingen verkar det, så att den kan tillämpas omgående, i linje med Europeiska unionens ansvar gentemot utvecklingsländerna.
Även om detta bidrag verkligen inte är tillräckligt kommer det säkerligen att utgöra ett värdefullt tillskott till den nyligen inrättade världsfonden för kamp mot aids, tuberkulos och malaria, en fond som också den italienske premiärministern hett önskade sig i samband med G8-mötet i Genua och - skulle jag vilja lägga till - som har blivit redo att utnyttjas på rekordtid jämfört med vad vi är vana vid. Situationen är dock tyvärr fortfarande oroväckande och det finns ingen tid att förlora: jag tror att vi kan och måste göra ännu mycket mer.
Jag tröttnar inte på att än en gång upprepa att det krävs en samordning av politiken för samarbete för utveckling, forsknings- och hälsovårdspolitiken för att bekämpa dessa sjukdomar, bland annat genom att bygga upp hälsovårdssystem i tredje land. Vi känner alla till siffrorna, men jag skall påminna om en: varje dag smittas 12 000-14 000 människor av aidsvirus. Som Deva sade är det en sjukdom som nu också har tagit sig hem till oss: vi behöver bara tänka på de tusentals barn i Rumänien som har smittats av detta virus. Även om det således är ett globalt problem drabbar det utvecklingsländerna extra hårt. 
Om då budgetfrågan är det främsta hindret när det gäller att anta förslaget till förordning med gjorda ändringar skulle jag kort vilja uppehålla mig vid en grundläggande faktor: problemet med läkemedel, kostnader för läkemedel och tillgång till behandling och mediciner. Är det möjligt att än i dag endast 10 procent av både den offentliga och den privata forskningen ägnas åt studier av dessa sjukdomar, som till hela 90 procent drabbar befolkningen i utvecklingsländerna? Jag undrar vad som har hänt med mitt yrkande, som jag lade fram tillsammans med Tajani för mer än två år sedan. I det krävde vi, just i detta forum, att det skulle utarbetas en gemensam plan, i samarbete med läkemedelsföretagen, med större fokus på kampen mot fattigdomsrelaterade sjukdomar. Med tanke på deras utbredning och gränsöverskridande natur - nu har de kommit hem till oss - tror jag att dessa sjukdomar, som hänger samman med fattigdomen, fordrar ett systematiskt svar från hela det internationella samfundet.

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig koncentrera mitt inlägg till hiv/aids. Den nyligen utkomna rapporten om världens befolkning 2002 innehåller skrämmande siffror. Varje dag dör i genomsnitt 14 000 män, kvinnor och barn i epidemin. Detta har blivit den numera vanligaste dödsorsaken i Afrika söder om Sahara. Globalt har hittills över 60 miljoner människor smittats, runt 22 miljoner av dem har dött. Av de 40 miljoner smittade lever 95 procent i utvecklingsländerna, och nästa tre fjärdedelar av dem i Afrika. Av de 580 000 barn under 15 år som har dött i aids levde 500 000 - alltså nästan 90 procent - i Afrika. Denna deprimerande statistik skulle kunna fortsätta i det oändliga.
Det katastrofala resultatet handlar dock inte enbart om miljontals mänskliga tragedier, utan också om katastrofer för hela samhällen. Medellivslängden sjunker, utbildningsväsendet lider stora förluster, jordbruksproduktionen minskar och ekonomi och samhälle vittrar samman. Koncepten för att bekämpa hiv/aids får inte inskränkas till hälsopolitiska aspekter. Det krävs en helhetlig strategi med breda kampanjer för upplysning och förebyggande åtgärder. Den som redan har smittats har rätt till bästa möjliga behandling. Detta ligger även i vårt ansvar. Det är också vi som måste se till att förmedla den kunskap, den medvetenhet och givetvis de medel som krävs för att förebygga och behandla sjukdomen. En gång smittad, alltid smittad. I Sierra Leone möttes jag av stora plakat på vägar och torg med de osminkade orden: Aids kills! Malaria och tuberkulos kan botas, aids kan det inte. Men aids kan undvikas, och det är värt varje ansträngning.
(Applåder)

Talmannen.
Ledamöter! Jag uppskattar om ni håller er till talartiderna och ger talarna den respekt de är värda. Jag är beredd att avbryta sammanträdet om det inte kan hållas under de respektfulla former som gäller i denna kammare.

Om ni inte är tysta kommer jag i slutändan att be personalen utrymma gångarna.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Betänkandet har den förtjänsten att det sätter fingret på den allvarliga situationen för länderna i tredje världen när det gäller aids, malaria och tuberkulos. Enbart dessa sjukdomar dödar varje år fem miljoner människor. Och även om det fortfarande inte finns någon behandling som botar aids, finns det sådana behandlingar mot malaria och tuberkulos, vilket gör situationen så mycket mer upprörande. De förslag som läggs fram är långt ifrån tillräckliga med tanke på problemets omfattning. För övrigt framhåller föredraganden hur löjligt lite resurser forskarsamhället avsätter för forskning och utveckling om hälsoproblem i utvecklingsländerna. Han påpekar att endast 10 procent av forskningsverksamheten ägnas åt de sjukdomar som orsakar 90 procent av sjukdomsbördan i världen. Han tillägger att den offentliga forskningen måste uppmuntras när marknaden misslyckas. Förvisso är det så, men om marknaden har misslyckats så måste den privata marknaden tvingas att investera och inte uppmuntras att göra det genom att se till att det allmänna bidrar till dess vinster.

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar Europeiska kommissionen som med sin rättsliga grund på det här området har gjort handelsprogrammet för de överförbara sjukdomarna till en prioriterad fråga. Och även föredragande Wijkman för att ha kämpat för tillräckliga resurser för att kunna möta denna utmaning, med vårt fulla stöd från den socialdemokratiska gruppen. Jag gratulerar naturligtvis också de regeringar i utvecklingsländerna som har förberett sig på att trotsa rådande förbud samt de tålmodiga grupper i dessa och andra länder som har varit ett föredöme i fråga om det slags attitydförändring som har krävts. Dessa båda sistnämnda bevisar att kampen mot hiv/aids kan vinnas.
Men det är synd och skam att kommissionen försöker komma över FN:s globala fonder till ett billigt pris. Det är synd och skam att det här parlamentet har röstat emot ökade anslag till reproduktiv hälsa, vilket är nödvändigt i kampen mot spridningen av hiv. Det är synd och skam att läkemedelsföretagen påstår sig vilja sänka priserna på grundläggande läkemedel då de talar till oss i Europa, men låter bli att leverera till Afrika söder om Sahara där behovet är som störst.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det betänkande som i dag läggs fram för oss har en avgörande betydelse och jag hoppas att det kommer att fånga kollegernas intresse. Tuberkulos, aids och malaria har blivit verkliga hinder för utvecklingen i de fattigaste länderna och vi får varje dag allt mer talande exempel på detta.
Ett initiativ från kommissionen som bara vill anslå en summa på 300 miljoner euro för att bekämpa dessa sjukdomar är därför välkommet, men en smula blekt. Jag vill därför be om lite större allvar och bättre samordning från kommissionens och rådets sida. Lite större allvar, när man lovar att Europeiska unionens bidrag till den globala fonden för att bekämpa hiv/aids, tuberkulos och malaria skall utgöras av tillägg till befintliga resurser och man i dag konstaterar att dessa belopp härrör från befintliga budgetposter. Bättre samordning, när man här pekar på behovet av offentlig hälsovård för utvecklingsländerna samtidigt som man i övrigt, inom ramen för förhandlingarna om det allmänna handels- och tjänsteavtalet, hävdar att avregleringen och privatiseringen av tjänster kommer att vara positiv för samma länder. Bättre samordning även genom att göra så att detta förslag till förordning också syftar till att tillhandahålla läkemedel till överkomliga priser. Vi påminner om att WTO-förhandlingarna fortfarande inte har lyckats uppnå detta resultat för de länder som själva saknar förmåga att framställa läkemedel. Man kan ibland fråga sig om kommissionärerna talar med varandra.

Nielson
Herr talman! Kommissionärer talar faktiskt med varandra och ibland skriver de till och med till varandra. Jag vidhåller att det vi har uppnått inom området för överförbara sjukdomar representerar ett belysande exempel på hur kommissionen arbetar tvärs över sina olika ansvarsområden. Det här initiativet skulle aldrig ha satts igång och uppnått resultat utan denna arbetshållning. När det gäller frågan om ytterligare forskning om dessa sjukdomar kan detta även speglas i det som min kollega Busquin är sysselsatt med. Det sjätte ramprogrammet för europeisk forskning tillmäter också större betydelse åt denna forskning i syfte att påskynda den. Jag håller med om att läkemedelsföretagen inte gör tillräckligt inom det här området för den globala fattigdomen. Det är intressant att notera att Melinda och Bill Gates donationsfond nyligen har tillkännagivit tillgängligheten till 200 miljoner US-dollar genom en tävlingsfond för att få läkemedelsföretagen att lockas av dessa medel för påskyndad forskning om malaria, tuberkulos och aids, men huvudsakligen malaria. Vi kommer att arbeta med dem och vi står naturligtvis redan i kontakt med dem, eftersom detta är meningsfullt. Jag vill återigen påpeka att när parlamentet, som i det här fallet, försöker frammana ytterligare medel för dessa åtgärder är detta givetvis en välkommen utveckling. I egenskap av kommissionär måste jag dock upplysa er om att kommissionen inte låter trycka sedlar. Vi måste verka inom ramen för budgeten och budgetplanens restriktioner såsom den i sin helhet fastställts av budgetmyndigheten. Så jag upprepar: vi kan inte godta ändringsförslaget gällande 351 miljoner euro.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär. Jag ber i kammarens namn om ursäkt för sorlet här.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00.

Wijkman (PPE-DE)
Herr talman! Förra året antog parlamentet en ny version av vår arbetsordning. I artikel 63a 2 i den ändrade texten fastslås följande: ?Om ansvarigt utskott ändrar några uppgifter i anslagstilldelningen i den berörda rättsakten skall utskottet begära att utskottet med behörighet i budgetfrågor yttrar sig?.
Under arbetet med detta betänkande blev budgetutskottet rådfrågat, men detta var i ett tidigt skede, innan man slutligen hade enats om budgetbeloppen. Vi lyckades i början av januari nå en överenskommelse med rådet och kommissionen om en förhöjning av budgeten. Under idealiska förhållanden skulle budgetutskottet åter ha konsulterats vid ett senare skede och jag beklagar att det inte blev så. För att rätta till situationen så att den följer arbetsordningen föreslår jag ett muntligt ändringsförslag både till lagstiftningstexten och till resolutionen. Jag har givetvis diskuterat ändringsförslaget med budgetutskottets ordförande Terry Wynn och han är överens. Således skulle en ny mening läggas till texten i artikel 10 och ändringsförslag 42 som lyder: ?Det årliga beviljandet av anslag skall vara föremål för budgetmyndighetens godkännande av lämplig finansiering inom ramen för budgetplanen, eller genom användning av de instrument som avses i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999.?
Wijkman (PPE-DE)
Herr talman! Följaktligen kan vi lägga till följande till resolutionen: ?Europaparlamentet anser att den ekonomiska ramen på 351 miljoner euro är förenlig med taket för rubrik 4 i budgetplanen enbart om budgetmyndigheten beslutar att dra ned på anslagen för andra politikområden, eller genom användning av bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet av den 6 maj 1999?.

Nielson
Herr talman! Jag skulle endast vilja klargöra, mot bakgrund av de anmärkningar jag gjorde tidigare denna morgon, att kommissionen inte kan gå med på 351 miljoner euro med hänsyn till de faktiska budgetrestriktionerna i dess befintliga skick. Wijkmans hänvisning till en överenskommelse med kommissionens tjänsteenheter i början av januari kan inte dölja verkligheten vad beträffar kommissionens möjlighet att godta detta ändringsförslag.
Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom jag tittade bakåt för att kontrollera att alla verkligen röstade, missade jag själv att rösta. Jag röstar emot!
Talmannen.
Vi skall notera det. Någon sade en gång ?Jag är deras ledare, jag måste följa dem!?

(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)

Gemensamt resolutionsförslag

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Rörande ändringsförslag 9 ber jag er se till att den tyska versionen korrigeras. Det får inte stå ?demokratikommitté?. Det är en felöversättning. Det får inte ha en formell karaktär utan skall förbli en informell fråga. Därför ber jag att den tyska texten ändras. Den engelska texten är den rätta.

Talmannen.
Vi skall se till så att alla språkversioner stämmer överens.
Före omröstningen om punkt 13:

Fraisse (GUE/NGL).
Om någon blir förvirrad av adjektivet ?forcé? i den franska versionen, avser det endast prostitution och givetvis inte barnarbete.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Av aktuella skäl ber jag att exempelförteckningen över länderna kompletteras med Burma - eller Myanmar.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom en kinesisk domstol för fyra dagar sedan - trots Europaparlamentets och hela världens ingripande i december - verkställde dödsstraffet mot en tibetansk medborgare och samma öde hotar en högt ansedd lama, ber jag parlamentet godkänna ett förslag som går längre än ändringsförslag 8 från De gröna och Grupplösa. Jag föreslår följande tillägg till punkt 16:
?fördömer mycket starkt avrättningen av tibetanen Lobsang Dhondup den 26 januari på grund av påstådda politiska brott och kräver att dödsstraffet för den buddistiska laman Tenzin Delek omedelbart upphävs?.
(Applåder)

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja visa att det i punkt 16 i den spanska versionen fattas en del. Jag tror att ni redan uppmärksammats på det men jag vill att det skall stå i protokollet.

Talmannen.
Tack för att ni gjort oss uppmärksamma på detta. Jag upprepar att vi kommer att se till så att alla språkversioner stämmer överens.
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)

Resolutionsförslag (B5-0052/2003) av Pasqua för UEN-gruppen om det olagliga utnyttjandet av Demokratiska republiken Kongos tillgångar
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0053/2003) av Corrie och Cornillet för PPE-DE-gruppen till följd av rådets och kommissionens uttalanden om det olagliga utnyttjandet av Demokratiska republiken Kongos tillgångar 
Före omröstningen om punkt 4:

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Vi ville lägga fram ett muntligt ändringsförslag till punkt 4 för att ersätta orden ?på grund av illegalt beslagtagande av naturresurser? med ?inkluderande illegalt beslagtagande av naturresurser?.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle endast vilja föreslå att vi lägger ett muntligt ändringsförslag i den första strecksatsen som fastslår: ?med beaktande av Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1457 om att utvidga mandatet för expertpanelen som undersöker den lagliga exploateringen av naturtillgångar och andra resurser i Demokratiska republiken Kongo med ytterligare sex månader?.
Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Vilken ära! Jag har nöjet att få sällskap också av er i egen hög person när jag gör mina röstförklaringar. Dessutom har jag fått veta att jag i dag kommer att få sällskap av en annan stor ledare som skall göra en muntlig röstförklaring angående förbindelserna med Irak. Jag hälsar därför Marco Pannella, som skall tala om Irak, välkommen. En stor ledare skall tala efter Fatuzzo: detta kan självfallet inte annat än glädja mig.
När det gäller Mulders betänkande skulle jag vilja förklara vad ?liquidazione dei conti? betyder på italienska: ?liquidazione? betyder ?lösa upp, avveckla, göra flytande? och ?conti? är en adelstitel. Således betyder ?liquidare i conti? att ?göra sig av med överheten?. Då är det kanske ett betänkande mot monarkin? När jag fantiserade kring detta i morse spillde jag kaffe på byxorna. Men är inte också detta betänkande - i vilket man faktiskt vill hämta igen 2 245 miljoner euro som Europa har lurats på - väl fantasifullt?

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Som jag sade drack jag kaffe i ledamotsbaren på tredje våningen i morse. Jag glömde emellertid att lägga i socker. Vad beskt kaffet blev! Men då tänkte jag: ?Däremot kommer det att bli ljuvt att rösta för Korholas betänkande, som innebär att pensionärsföreningarna skall få information om när Milanos centrum stängs för biltrafik för att värna om miljön, så att pensionärerna kan söka dispens för att åka till doktorn med bil också under sådana omständigheter!?

Bernié (EDD)
Efter att ha givit vårt stöd till direktivet om allmänhetens tillgång till miljöinformation, stöder vi i dag allmänhetens deltagande i miljöprogrammen. Denna text får den tunga uppgiften att göra beslutsfattandet mer genomblickbart och involvera lokalbefolkningen i projekt som rör deras hälsa och miljö. Alltför ofta avgörs allt i departementens korridorer, utan samråd och skyddat från all insyn.
Vi kan här gratulera föredraganden och förlikningskommittén till deras arbete. Miljömyndigheternas skyldighet att informera allmänheten om de beslut som fattas, och om motiven till dessa beslut är en absolut nödvändighet. Det är väsentligt att försäkra sig om att gällande tidsfrister för att delta i offentliga undersökningar är tillräckliga för att befolkningen skall kunna förbereda sig.
Däremot finns det två bestämmelser som inte är acceptabla i deras nuvarande form. Att utbilda allmänheten i beslutsfattande hör enligt min mening till föreningarnas verksamhetsområde. Sedan måste man se till att få en flexibel tolkning för att undvika att de offentliga myndigheterna lamslås till följd av tröga och kostsamma offentliga undersökningar, och även undvika att de icke-statliga organisationerna gör sig till befolkningens språkrör. När man läser texten är detta en risk man inte får blunda för.

Coelho (PPE-DE)
Jag gratulerar till resultatet av förlikningsförfarandet vilket jag anser är mycket tillfredsställande. Detta förslag är betydelsefullt inte bara för den vanlige medborgaren utan också för gemenskapens miljöpolitik, genom att man fastställer allmänhetens medverkan i utformandet av vissa miljöplaner och -program. Samtidigt försöker man harmonisera gemenskapslagstiftningen och därigenom göra den till ett betydelsefullt steg mot Europeiska gemenskapens ratificering av Århuskonventet.
Myndigheterna anmodas härigenom att informera allmänheten om fattade beslut och de skäl och beaktanden som har lett fram till dessa beslut, och om processerna för allmänhetens medverkan, samt att främja en miljöutbildning för allmänheten vilket skall leda till ett aktivt deltagande från medborgarnas sida i lösningen av miljöproblemen. Den fria tillgången, öppenheten och informationsspridningen om miljön utgör alltså en grundläggande rättighet för alla medborgare som är intresserade av kvaliteten på den omgivning där de bor och arbetar. Vissa katastrofer nyligen visar på ett tydligt sätt att medborgarna har allt större rätt att hantera riskerna och tala, begära och kräva åtaganden om skydd för sina intressen när det gäller frågor om miljö och hälsa.

Lambert (Verts/ALE)
Jag röstade för denna förlikningsdelegations betänkande, men med vissa betänkligheter.
Planeringsprocessen är en nyckelfaktor för hållbar utveckling eftersom den, emedan den omfattar markanvändning, fastställer de yttre ramarna för vårt levnadssätt. Den här överenskommelsen följer tyvärr inte Århuskonventionen helt och hållet eftersom den inte låter allmänheten engagera sig fullt ut i den politiska utveckling som skall ge en ram åt planeringsbesluten. I egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för framställningar om detta förslag, påpekade vi att många framställningar härrör från att man saknat möjligheten till adekvat rådfrågning på ett strategiskt stadium. Det utgör ännu ett demokratiskt underskott. En annons från en brittisk icke-statlig organisation som kommenterade ändringarna i den engelska och walesiska lagstiftningen omfattande stadsplanering löd som följande: ?Det här är det nya kärnkraftverket. Vilken färg skulle du önska att grindarna hade??
Inte heller här tillåts tredje part att engagera sig i den fullständiga processen. Det här kan leda till att expertis avlägsnas från förfarandet och det uppfyller inte målen för hållbarhet där vi alla har ett ansvar för vår miljö.
På det hela taget välkomnar jag emellertid att man har tagit med beviljandet av vissa tillstånd i dessa direktiv och den omfattande ansvarighet som krävs från beslutsfattande organ. Härav min jakande röst.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag gratulerar till resultaten som har uppnåtts i detta förlikningsförfarande, vilket avslutar förberedelserna för det andra av tre direktiv om miljömedborgarskapet. Jag vill återupprepa den avgörande betydelsen av allmänhetens kontroll av miljöfrågorna och tycker, precis som jag sade den 18 december angående ett annat betänkande av samma kollega, att tillgången till information och rätten till deltagande i miljöfrågor i dag måste ses som en normal medborgerlig rättighet. Jag förespråkar en verklig medborgerlig kontroll av miljöarvet.
Vi måste komma ihåg att detta direktiv syftar till att i gemenskapslagstiftningen införliva principer som krävdes redan i konventet som antogs i Århus den 25 juni 1998 (under ministerkonferensen ?Miljö för Europa?. Detta fastställde tillgången till miljöinformation och ett större deltagande från allmänheten i beslut med miljöpåverkan, och man fick därigenom fram mer substantiella effekter av de rättigheter som slogs fast i Stockholmsförklaringen (1972) och i artikel 1 av Rioförklaringen (1992).
Med min röst för betänkandet vill jag också betona att man här garanterar allmänhetens medverkan i tillstånd för planer och program för avfallshantering, luftföroreningar och skydd mot nitratföroreningar av vatten, samt för projekt som har betydande miljöeffekter som nya flygplatsterminaler eller vissa militära projekt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I morse när jag kom ut från det hotell där jag bor i Bryssel, på Chaussée de Vleurgat - klockan var 7.30 på morgonen - snöade det fortfarande. Snön föll med stora flingor. ?Vilket vackert landskap, vilket sagolandskap!? tänkte jag. Och därefter: ?Fatuzzo, du måste rösta för Hautalas betänkande så att vi får bensin med hög kvalitet och kan leva i en bättre miljö. Vem vet,? tänkte jag, ?i och med detta betänkande kanske Hautala kan se till att vi i hela Europa får leva i ett sådant sagolandskap som hennes region, hennes Finland är!?

Bernié (EDD)
Hautalas betänkande om kvaliteten på bensin och dieselbränslen kommer att få allvarliga ekonomiska konsekvenser för jordbruks- och skogsbruksföretag, och det av flera olika skäl.
För det första genom att utsträcka de bränslekvalitetsstandarder som gäller för samtliga vägfordon till maskiner som inte är avsedda för transporter på väg (framför allt traktorer som används i jordbruk och skogsbruk). Denna åtgärd faller som jag ser det under direktivet om maskiner som inte är avsedda för transporter på väg. För det andra genom att sänka svavelhalterna för maskiner som inte är avsedda för transporter på väg, vilket kommer att leda till en ökning av literpriset på mellan 8 och 10 procent. Denna åtgärd som leder till fler dieselkvaliteter på marknaden kommer att medföra omfattande logistikproblem utan att ge något egentligt mervärde för miljön. För det tredje genom att använda en ny typ av eldningsolja i jordbruket, vilket tvingar jordbrukarna att byta ut sina oljetankar, till en merkostnad av cirka 5 000 euro per gård.
Dessa förslag kommer att generera nya pålagor som är omöjliga att bära för en sektor som redan försvagats till följd av kriserna på djurhälsoområdet och i väntan på de nya riktlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken. För att undvika att slutgiltigt ruinera ett redan hårt drabbat jordbruk hade det varit nödvändigt att undanta maskiner som inte är avsedda för transporter på väg från direktivets tillämpningsområde och hålla sig till rådets realistiska ståndpunkt.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Jag vill gratulera till de resultat som förlikningskommittén har uppnått och gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbete. Detta direktiv är väsentligt i kampen mot luftföroreningar eftersom man när man anpassar motorerna och bränslekvaliteten, minskar man utsläppen och bilkonsumtionen. Jag tycker att det är särskilt viktigt att vi i Europaparlamentets arbete inför en koppling mellan detta direktiv och utformandet av en ny skattepolitik på nationell och gemenskapsnivå när det gäller bränslen. Det är viktigt att införliva miljökostnaderna i ekonomin och skattepolitiken är ett av de effektivaste instrumenten för att uppnå dessa mål.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag instämmer i stort sett med föredragandens oro för miljön, liksom i hennes anslutning till det gemensamma projektet. Jag röstade för betänkandet.
Jag vill dock ta upp behovet av att verkligen få garantier, inte bara i nationella termer, utan också när det gäller gemenskapen, för en geografisk täckning som gör det faktiskt möjligt att saluföra bränsle med en maximal svavelhalt på 10mg/kg (ppm). Om inte detta sker kan det innebära en mängd besvär och skador som oundvikligen kommer att bli större i de mest perifera ekonomierna.
Jag vill alltså framhålla vikten av skattestimulanser för att främja införandet av bränslen med lägre svavelhalt, vilka utan tvivel skulle vara effektiva medel för att främja dess införande.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I en av de serietidningar som jag läste som pojke fanns det en Vilda Västern-hjälte som hette Pecos Bill, och han hade samma drag, figur och ansikte som Wijkman. Pecos Bill var en hjälte och jag måste säga att Wijkman, som har lagt fram detta betänkande, är en Pecos Bill, en hjälte från Vilda Västern, eftersom han vill ge pengar till de länder där så många människor insjuknar på grund av sin fattigdom. Och alla vi som röstade för - som jag gjorde - är som Pecos Bill och Calamity Jane. Herr talman! Hur skall jag då kunna avsluta denna röstförklaring utan att säga: ?Yippee-ya-yay Yippee-ya-yoo??
Bastos (PPE-DE)
Jag röstade för detta betänkande eftersom det visar på vikten av att skynda på kampen mot hiv/aids, malaria och tuberkulos inom ramen för minskning av fattigdomen i utvecklingsländerna. Dessa sjukdomar leder till mer än fem och en halv miljoner människors död om året och ger destabiliserande effekter i samhället och äventyrar de ansträngningar och framsteg som har gjorts genom åren när det gäller den ekonomiska och sociala utvecklingen.
Hiv/aids, malaria och tuberkulos kräver globala relevanta lösningar vars kostnader är mycket högre än de ekonomiska resurser och personalresurser de flesta utvecklingsländer förfogar över. Det ligger i allas intressen att vi agerar på detta område och skall inte ses som bara en fråga om utvecklingsstöd, utan som ett bidrag för att förbättra hälsan och minska fattigdomen i utvecklingsländerna.
Så vi bör anta en förordning om denna fråga som syftar till en allmän förbättring av hälsovård och förebyggande åtgärder, att minska kostnaderna för viktiga mediciner och intensifiera forskningen.

Caudron (GUE/NGL)
Under debatten i kammaren förklarade jag varför jag stödde detta betänkande och kopplingen till forskningsprogrammet, där jag är föredragande, ett program med 600 miljoner euro i anslag.
Jag hoppas att vi kommer att kunna nå en överenskommelse med kommissionen och rådet vad gäller parlamentets krav på att öka anslagen och frågan om hur tillgången skall ligga på en kostnads- och prisnivå som är anpassad till fattigdomen hos de sjuka i länderna i söder.

Lambert (Verts/ALE)
Jag röstade för detta utmärkta betänkande, men jag beklagar djupt att man inte kunnat nå en slutlig överenskommelse om budgetanslaget.
Dessa sjukdomar är allvarliga livsfaror, men det behöver de inte vara. Tre faktorer behövs för att förändra situationen, såsom föredraganden klargjort. För det första, rent vatten och sund kost. EU måste se till att dess jordbrukssubventioner och handelsmetoder inte undergräver den lokala livsmedelsproduktionen. För det andra, investeringar i nödvändig infrastruktur för att kunna bedriva sjukvård. Alla medlemsstater måste rucka på maktbalansen inom IMF och Världsbanken för att tillförsäkra att eventuell ekonomisk omstrukturering inte hotar de offentliga medlen till sjukvård och utbildning, som är nära förbundna. För det tredje, läkemedelsbehandling måste göras tillgänglig och överkomlig: vi måste upprätthålla påtryckningarna mot Förenta staterna att de skall hålla sig till TRIPS-avtalet beträffande patenträtter, produktion och differentierad prissättning.
Vi måste höja våra anslag för att garantera att människor kan överleva dessa sjukdomar. Den förhärjning som orsakats av hiv/aids är väl känd, men tuberkulos ökar och malaria är ännu endemisk. Den nödvändiga åtgärden att bekämpa dessa sjukdomar kommer att leda till en allmän höjning av livskvaliteten för vissa av världens fattigaste. Jag stöder föredraganden och hans ansträngningar för nya ökade anslag.

Meijer (GUE/NGL)
I Europa trodde vi att tuberkulos inte längre existerade, och vi tog ingen som helst hänsyn till uppkomsten av den nya sjukdomen aids eller till att malarian avancerade i vår riktning på grund av uppvärmningen av jorden. Nu vet vi att dessa sjukdomar fortsätter att växa och att de skördar enorma antal offer. Över hela världen är 40 miljoner människor smittade med hiv/aids, en miljard nya fall av tuberkulos väntas under de kommande 20 åren och 40 procent av befolkningen löper risk att få malaria. Den förväntade medellivslängden söder om Sahara i Afrika har sjunkit till 47 år, framför allt också på grund av att många unga människor dör och barn måste växa upp utan föräldrar. Under dessa dramatiska omständigheter instämmer nu också de som oftast vill utvidga marknadens frihet och som vill begränsa statligt stöd i att Europa skall bidra på ett avgörande sätt till den globala fondens bekämpning av aids, tuberkulos och malaria. Att överlåta det till marknaden har enbart lett till att inga mediciner finns tillgängliga för dem som behöver dem mest: de fattiga i tredje världen. Det här förslaget, som har fått enhälligt stöd i de tre utskott som varit delaktiga, erkänner misslyckandet med marknaden som instrument för att bekämpa dessa tre, framför allt i tredje världen, utbredda sjukdomarna. Det är ett betydelsefullt steg framåt.

Montfort (NI)
Som föredraganden framhåller kan inte handelspolitiken brutalt bortse från de globala utmaningar som de prioriterade sjukdomarna utgör. Handelspolitiken får faktiskt effekter som motverkar effektiviteten i ländernas utvecklingspolitik.
Utrotandet av dessa sjukdomar går via tillgången till viktiga läkemedel. Därmed uppstår frågan om kostnaden för dessa, men även frågan om att främja nya läkemedel. Det handlar om att förstärka forskning och utveckling för att få slut på en absurd situation - endast 10 procent av forskningsinsatserna ägnas åt de sjukdomar som svarar för 90 procent av sjukdomsbördan i världen.
Även om det för övrigt förefaller logiskt att dessa åtgärder samordnas med de som planeras inom området för sexuell och reproduktiv hälsa, kan det inte bli tal om att stödja oförnuftiga idéer och exempelvis driva igenom att aborter skall vara en ofrånkomlig framtid för utvecklingshjälpen, i stället för att försöka göra befolkningen ansvarig, bland annat genom att påminna om den nödvändiga respekten för livet och för människan, oberoende av utvecklingsnivå och hälsotillstånd.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Jag gratulerar till förslaget till förordning och till Wijkmans betänkande. Vårt åtagande är grundläggande för att bekämpa mycket smittsamma sjukdomar (speciellt fattigdomsrelaterade sjukdomar: aids, tuberkulos och malaria) och för att höja nivån när det gäller vaccinering och hälsovård genom att de mest utvecklade länderna finansierar hälsovårdsprogram, avlägsnar svårigheter (licenser och patenter) för utvecklingsländerna att nå tillgång till farmaceutiska produkter och skapar internationella partnerskap för utveckling av nya generationer av produkter. Det är än en gång viktigt att komma ihåg att 70 procent av de aidssmittade bor i Afrika söder om Sahara.

Queiró (UEN)
De tre epidemier som tas upp i betänkandet drabbar framför allt de fattigaste befolkningarna. Exempelvis bor 90 procent av de 40 miljoner personer som är smittade av aids i ett utvecklingsland, och hela 70 procent av dessa i Afrika söder om Sahara. Det ökade antalet tuberkulosfall i nya former, en miljard människor riskerar att smittas av viruset fram till 2020, och att malarian har återvänt till områden där den redan hade utrotats (en miljon döda om året, 40 procent av världen i riskzonen) har en destabiliserande roll i hela samhällen och utgör ett hårt slag mot den sociala och ekonomiska utvecklingen i dessa länder.
Detta motiverar ett specifikt initiativ i denna fråga, som begränsar gemenskapens handlingsram för att maximera åtgärdernas effekter och för att bidra med en allmän budget på 300 miljoner euro under en fyraårsperiod (2006). Vi är eniga om initiativets allmänna filosofi, som baseras på medicinska och sociala behov, på att kombinera förebyggande åtgärder och vård, och som också måste beakta en ökning av budgeten för forskning och utveckling, vilken är tragiskt låg, en förstärkning av infrastrukturer och hälsovårdssystemen, samt en koppling till fortplantningsområdet, och hela tiden med strävan att nå en maximal komplementaritet.
Av denna samling skäl kan jag bara rösta för betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stödde betänkandets allmänna linjer och de föreslagna ändringsförslagen, och jag är mycket medveten om den brådskande vädjan inför detta hot, och som är helt enhällig: Att bekämpa de fattigdomsrelaterade sjukdomarna (hiv/aids, malaria och tuberkulos) i utvecklingsländerna.
Jag vill dock göra några punktanmärkningar. När det gäller samordningen av dessa åtgärder med andra åtgärder när det gäller ?sexuell hälsa och fortplantning?, bör vi understryka det nödvändiga i att eventuella partnerskap etableras på en faktisk grund som utgår ifrån en seriös hälsovård och med organ som inte försöker följa en ideologisk agenda. Samtidigt är det viktigt att inför det växande allvaret från aidsgisslet bibehålla den öppna andan, utan ideologiska fördomar, med uppmärksamheten fäst på vilken utveckling sjukdomen tar sig, så att man inte sprider misstag och kan upptäcka, stödja och sprida de effektivaste metoderna, även om de avviker ifrån det dominerande mönstret, såsom tycks vara fallet i Uganda.
Kort sagt, angående det europeiska samarbetet både med FN:s organ, fonder och program och med icke-statliga organisationer som agerar inom ramen för dessa, är det inte för mycket begärt, snarare tillrådligt, med en nära kontroll av tillämpningen av gemenskapsfonderna och den stränghet, seriositet och framgång de åtgärder som finansieras har, något som för övrigt är nödvändigt med tanke på de ofta förekommande påståendena om dålig förvaltning, vilka är speciellt upprörande på ett område där mänsklig hälsa och mänskliga liv står på spel.

Roure (PSE)
En av Europeiska unionens främsta uppgifter är att garantera allas tillgång till grundläggande rättigheter. Tillgång till hälsovårdssystemet är en erkänd rättighet för alla medborgare i unionen genom artikel 35 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Misär, fattigdom och social utslagning kränker människors värdighet och Europeiska unionen berömmer sig av att göra allt som står i dess makt för att garantera denna rätt till hälsoskydd överallt där sjukdomar orsakas av fattigdom.
En stark korrelation har påvisats mellan fattigdom och sjukdomsspridning. Denna förordning utgör ett ytterst intressant instrument. Vi kan på detta sätt genomföra ett program med effektiva åtgärder där vi bland annat underlättar tillgången till läkemedel, genom att göra dem billigare. Europeiska unionen bör i första hand gå in för att förebygga fattigdomsrelaterade sjukdomar. Dessa förebyggande insatser måste gå hand i hand med behandlingar där det är nödvändigt att stödja de smittade personerna. Det är viktigt att anslå ytterligare resurser och kommissionen måste förfoga över utbildad personal i tillräckligt antal. Vi vill också intensifiera forskningen om dessa sjukdomar för att hitta behandlingar och vacciner. Kom ihåg att Europaparlamentet i oktober 2001 begärde att 10 procent av gemenskapens budget skulle gå till utvecklingssamarbete.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Detta betänkande är alltför viktigt för att jag skulle kunna bestämma hur jag skulle rösta utan att ha frågat de äldre och de pensionärer som, genom att rösta på mig och Pensionärspartiet, har skickat mig till detta viktiga parlament. Alla dessa pensionärer svarade: ?Fatuzzo, Fatuzzo, Fatuzzo, vilket kort minne många ledamöter har, vilket kort minne många människor har! De har glömt att Förenta staterna, Förenade kungariket med flera under andra världskriget räddade italienarna, tyskarna, japanerna med flera från så många diktaturer och diktatorer. Dessa måste stoppas innan de kan göra någon skada, innan de begår de oförrätter som vi alla känner till!?
(Applåder)

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Vi har just fått lyssna till den senaste akten ur den storartade operan ?Così fa Fatuzzo?! I mer seriösa ordalag, jag sitter här i Europaparlamentet som företrädare för Skottland, och vi har haft möjligheten att diskutera och rösta om det väsentliga i frågan om det kritiska läget i Irak. Våra kolleger i det skotska parlamentet har också gjort likadant.
De som sitter i Westminster kommer skamligt nog att nekas den möjligheten även om Tony Blair fattar ett beslut att engagera deras väljare i krig mot Irak. Mitt engagemang i parlamentets resolution denna morgon är otvetydigt, framför allt vad beträffar dess huvudfråga.
Det kan inte få förekomma någon tillåten väpnad intervention i Irak utan uttryckligt stöd från Förenta nationerna. Det räcker inte att George W. Bush eller Tony Blair skall bli tillfredsställda över att det inte har förekommit någon relevant överträdelse mot resolution 1441. Endast om säkerhetsrådet så beslutar, och endast om man bestämmer att åtgärder måste vidtas, kan åtgärder lagligen få förekomma.
Jag gläds åt att konstatera att premiärministern eftertryckligt bekräftar detta i sin artikel i dagens upplaga av The Times. Vi litar på att FN:s vapeninspektörer skall kontrollera Iraks faktiska avrustning, eller fastställa dess uppenbara brott mot resolutionen. De kommer att behöva tid för detta.
Om det här är gamla hederliga Europa så bör detta Europa försvara rättsstatsprincipen och en fredlig konfliktlösning varhelst det är möjligt. Det är sannerligen det rätta.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Jag beklagar djupt att jag inte kunde rösta ja till resolutionsförslaget om Irak, inte för att jag är någon krigsivrare eller för att jag förordar ett militärt ingripande som strider mot rättsbestämmelserna, utan för att de ändringsförslag som har antagits som helhet avsevärt förvanskar de ursprungliga intentionerna hos dem som har utarbetat denna kompromisstext vilket har lett till en text som i stor utsträckning förminskar det irakiska ansvaret, som tycks undanta Irak från all medverkan i terrorhotet och som jag är övertygad om kommer att hälsas med hånskratt från Saddam Hussein i Irak, om man nu inte skall föreställa sig än mer oförskämda attityder gentemot de skrivna alstren från vårt parlament.

Pannella (NI).
Herr talman, ledamöter! I och med denna omröstning uppnår Europaparlamentet tre resultat, i ett enda drag: För det första fortsätter politiken från Monaco, den som innebär att man sluter fred med diktatorerna och för krig mot sina egna demokratiska länder, för det andra försöker man skilja Europa från Amerika, från Förenta staterna, och för det tredje försöker man splittra Europa: dessa är Ollenhauers tyskar, inte Adenauers, dessa är inte Schumans fransmän utan Debrés och den antieuropeiska gaullismens. Dessa är de tre utmärkande dragen. Vi säger: ?Frihet för Irak! Befria Irak!? Europaparlamentet! Amerikanerna har rätt: ni utgör ett gammalt Europa! Vi skall förändra er, för friheten, för demokratin, för rättvisan och därmed för freden, en annan fred än den kommunistiska, nationalistiska, klerikala, fundamentalistiska och den eviga friden!

Borghezio (NI).
Herr talman! Jag röstade med övertygelse emot resolutionen om Irak, som antogs av en röd-grön koalition. Det gjorde jag som företrädare för det unga Europa, vars fria folk verkligen inte identifierar sig med den gamla kompromisspolitiken, med en falsk och hycklande pacifism som blundar för det förfärande hot mot vårt Europas säkerhet som Saddams regim utgör, en regim som skapar en ren och skär konflikt mellan civilisationer. Några ändringsförslag som försökte ingjuta kraft i en text som framställer Europa som fegt och eftergivet, verkligen inte det Europa som utkämpade slaget vid Lepanto, där påven stod på rätt sida, avslogs. Mot detta kontrasterar Europas moraliska och politiska skyldighet att i stället ställa upp för folkens frihet och mot det överhängande hotet - i form av fruktansvärda massutrotningsvapen - från den muslimska terrorismen, med vilken Saddams regim har underjordiska förbindelser.

McAvan (PSE).
Herr talman! Jag vill påpeka att jag anser dagens resolution om Irak vara av stor betydelse eftersom den på nytt bekräftar att vi vill följa Förenta nationernas linje. Det är synd att vi inte fick en bred majoritet här i kammaren för att kunna sända en tydlig signal för hela parlamentets räkning. 
Men jag ville egentligen fokusera på Mellanöstern. I ett ändringsförslag betonade vi nödvändigheten av fredsprocessen för att få en lösning för hela Mellanöstern och skapa fred över hela regionen. Det är å andra sidan beklagligt att vi gjorde det i ett ändringsförslag för utan en fredsprocess kommer vi aldrig att få se ett slut på den allvarliga splittringen i Mellanöstern.
Vi i denna kammare måste driva på israelerna och palestinierna att återgå till förhandlingsbordet, och driva på Förenta staterna att inta en aktiv roll för att se till att en palestinsk stat upprättas och att det skapas en långsiktig lösning för Mellanöstern. Vi bör inte glömma bort detta när vi talar om krisen i Irak. Vi får inte förlora det ur sikte, för i annat fall kommer vi aldrig att nå en långsiktig fred.

Berthu (NI)
Den resolution Europaparlamentet just antagit om läget i Irak är ytterst nedslående, eftersom man där förgäves letar efter en mycket enkel och likväl avgörande mening, nämligen den följande: ?Om Irak inte underlättar de inspektioner som har beslutats av FN, eller om det visar sig att landet döljer massförstörelsevapen som det vägrar att oskadliggöra, kommer Europeiska unionen att stödja ett militärt ingripande?.
Denna mening innehåller inget nytt. Men den är avgörande eftersom den skänker trovärdighet åt inspektörerna, den ger Bagdad incitament att öppna sina dörrar för inspektörerna utan att försöka dölja något, och därigenom kan man undvika att läget förvärras ytterligare.
Att visa denna fasthet i dag vore ett trumfkort för att bevara freden i morgon. När man rensar bort denna mening kan den antagna resolutionen ge intryck av att unionen inte är fullt beredd att agera om Saddam Hussein fortsätter att konstra, och i det avseendet är den katastrofal. Vi har till och med hört den socialdemokratiska gruppens ordförande utropa: ?Nej till krig, och nej till diktatorn Saddam!? Vi vet hur det går med denna typ av alltför enkla ställningstaganden. Först tolererar man diktatorn för att inte få krig, och till sist står man där med både diktator och krig.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi kan inte rösta ja till en resolution som är så falskt pacifistisk och humanistisk, och vars enda syfte är att rentvå de fromma parlamentarikernas själar och samtidigt på förhand rättfärdiga de krigiska intriger som planeras av Bush och hans imperialistiska anhang av medlöpare.
Hänvisningarna till internationell rätt och besluten i FN:s säkerhetsråd finns bara med för att bättra på maskeraden om det irakiska hotet, massförstörelsevapnen, behovet av internationell kontroll, och så vidare.
All denna kontroll är bara en förevändning och resolutionen syftar till att sätta kraft bakom en vulgär förevändning för att på förhand rättfärdiga den omfattande massaker av den irakiska befolkningen som troligen kommer att ske med hjälp av amerikaners och anhangs massiva massförstörelsevapen.
Irak är inte ett mer diktatoriskt land än dess arabiska grannländer. Ändå är det bara det landet man siktar in sig på, utan särskild anledning jämfört med grannländerna. Om demokratierna som det sägs vill försvara demokrati, kvinnors rättigheter och alla politiska och fackliga fri- och rättigheter i länderna i Mellanöstern, så må de göra det. Men inte genom att kallblodigt planera en massaker på det irakiska folket. Så mycket dubbelspel, så stor cynism dold bakom en mask av rättfärdighet, när det handlar om död och lidande för hundratusentals människor. Det måste fördömas utan förbehåll.

Caudron (GUE/NGL)
Krig är alltid ett misslyckande och de största offren är alltid oskyldiga civila!
Även om Irak inte är det enda land som styrs av en diktator, eller det enda land som innehar massförstörelsevapen, är det dessutom så att det faktum att landet har stora oljereserver i detta fall inte ger George.W. Bush rätt att för relativt lång tid framåt sätta regionen i brand. Vi måste därför säga nej till krig och förlita oss på FN!
Därför har jag röstat ja till parlamentets resolution mot krig, och beklagar att en stor del av högern har röstat nej.

Krivine (GUE/NGL)
Jag välkomnar att de ändringsförslag som jag har röstat ja till har införlivats i resolutionen. I dessa ändringsförslag avvisas varje ensidig militär aktion i Irak, och man kräver att FN skall konstatera vilka effekter embargot har fått för Iraks civilbefolkning och att Europeiska unionen skall ge högsta prioritet åt att hitta en lösning på konflikten i Främre orienten. Men som helhet är resolutionen fortfarande tvetydig. Man överlåter åt FN:s säkerhetsråd att besluta om en ny aktion - däribland ett militärt ingripande - efter en fullständig utvärdering av läget? Av det skälet har jag lagt ned min röst.
En mobilisering av den offentliga opinionen måste hejda den krigets logik som växer sig allt starkare för varje dag. Mot den bakgrunden instämmer jag i det upprop som gjordes på det sociala forumet i Porto Alegre om att göra 15 februari till en dag för världsomfattande demonstrationer. Med eller utan FN måste vi säga nej till detta krig!

Meijer (GUE/NGL)
Olja är oumbärligt för länder som ödslar mycket energi, framför allt för Förenta staterna. Irak är rikt på petroleum. Av den anledningen finns det ett mycket större intresse för alla problem i detta land än för orättvisor i andra diktaturer. Saddam Hussein är en grym diktator. Kurderna i norr och shiiterna i syd skulle ha ett bättre liv om han inte längre skulle kunna bry sig om dem. Dessa terroriserade befolkningsgrupper har ändå aldrig fått stöd från omvärlden i fråga om att avskilja sig från Irak. Framför allt Förenta staterna, som tidigare hade vänskapliga förbindelser med denna diktator, vill till varje pris hålla ihop Irak. Förenta staterna är mycket intresserade av goda förbindelser till en regim som garanterar kontinuerlig tillförsel av billig olja. Vi får inte driva den genom sanktioner missgynnade befolkningen ännu längre in i armarna på Saddam. I Europa och Förenta staterna demonstrerar allt fler människor under parollen ?inget blod för olja?. Förenta staterna går tyvärr inte längre att stoppa, men Europa måste se till att inte bli medbrottsling. Förenade kungariket, Italien och Spanien hotar att ryckas med i förorsakandet av ödeläggelse och flyktingströmmar. Det är viktigt att Europaparlamentet uttalar sig mot ett krig som inte tjänar de mänskliga rättigheterna eller eliminering av massförstörelsevapen, utan enbart kontrollen av oljekällor.

Queiró (UEN)
Min inställning till Irakkonflikten är klart uttryckt i mitt anförande under gårdagens sammanträde i kammaren. Trots det kräver min röst en röstförklaring, vilken jag bara kan förklara genom denna förklaring.
Både PPE-DE och UEN känner ett behov av att föreslå en rad ändringsförslag till kompromissresolutionen för att balansera vädjan om en fredlig lösning på konflikten, vilket vi naturligtvis instämmer helt i, med ett bibehållet tryck från det internationella samfundet, och konkret Europaparlamentet, på den irakiska regimen, något vi anser är ett viktigt krav för att uppnå målet.
Det var enligt vår mening inte möjligt att i det här fallet rösta för en resolution som inte tar upp Iraks ständiga och allvarliga kränkningar av FN-resolutionerna, och som inte nämner att det som står på spel i denna tvist är upprätthållande av den internationella freden och säkerheten, och den irakiska regimens anknytning till den internationella terrorismen samt den faktiska risken att terroristgrupper kan vara mottagare av massförstörelsevapen från detta land.

Ribeiro e Castro (UEN)
Min negativa röst i slutet är ett uttryck för besvikelsen över omröstningen om flera ändringsförslag. Avslagen av vissa förbättringar som min grupp skrev under, alla dessa balanserade och i enlighet med ett fritt Europas intressen, liksom antagandet av ändringsförslag som tydligt är i linje med Saddam Husseins intressen avgjorde min röst. Det är djupt tadelvärt att majoriteten på så sätt har svikit själva andan i den kompromiss som har väglett det mödosamma arbete med att utarbeta den gemensamma texten.
Denna omröstning kan firas i Bagdad och den innehåller bara en enda positiv aspekt: den visar tydligt på det bedrägliga talet hos dem som förankrade i en arkaisk vänsterideologi är fulla av en förment fördömande retorik, men som inte gör annat än spelar Saddam i händerna. Det är en paradox att denna resolution, så djupt förvanskad, har godkänts av dem som så sent som i gårdagens debatt, betecknade Saddam som inte mindre än ?diktator och mördare?, men uppenbarligen tar man inte konsekvenserna av detta hårda och träffande muntliga fördömande.
Slutomröstningen avslutar för övrigt en förvriden paradox. Många har nog röstat för då de tror att man på det sättet bevarar världsfreden. Men om den har någon effekt, som att man firar den i Bagdad och att man minskar det internationella politiska trycket mot Saddam, skulle denna omröstning i själva verket kunna föra oss närmare ett krig.

Ford (PSE).
Herr talman! Den socialdemokratiska gruppen gav sitt stöd för kompromissresolutionen om Nordkorea. Vi anser att det är en viktig fråga och jag är ense med min kollega De Keyser som tidigare talade.
Vi är oroliga över de mänskliga rättigheterna i Nordkorea, liksom vi är över de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, men vi bör erkänna det faktum att när Göran Persson, Solana och Patten besökte Nordkorea i maj 2000 kom man överens om att vi skulle föra en dialog om de mänskliga rättigheterna med det landet och den dialogen pågår. Vi är påtagligt kritiska och bekymrade över Nordkoreas tekniska resurser för urananrikning. Det kan endast förvärra en redan känslig situation. Ändå förekommer endast obetydliga försök, om några alls, att genomföra sanktioner mot general Musharraf i Pakistan, som är ansvarig för motköp av sådan känslig teknik för missiler.
När allt kommer omkring är det inte bara Nordkorea som står utanför ickespridningsavtalets behörighetsområde; vi har även Pakistan, Indien och Israel som samtliga innehar kärnvapen. Situationen på Koreahalvön är potentiellt sett än mer farlig än den i Irak. Här skulle en övergång från fred till krig riskera miljontals människoliv.
Man har gjort stort väsen av Nordkoreas hemliga förvärv av teknik för urananrikning vilket strider mot andan, om inte bokstaven, i ramavtalet från 1994. Landet skall på intet sätt fritas från ansvar, men skulden ligger inte bara på den ena sidan. I ramavtalet från 1994 utlovade Förenta staterna en normalisering av förhållandena, ett upphävande av embargot, två lättvattenreaktorer som en del av KEDO-projektet och under mellantiden 500 000 ton tjock eldningsolja per år. I själva verket har det, nio år senare, inte förekommit någon normalisering, embargot har inte hävts, lättvattenreaktorerna är sju år försenade och, naturligtvis, Förenta staterna har tvingat först Japan, sedan Sydkorea och sedan EU att skära ned på tillförseln av tjock eldningsolja. Sedan förvånades man över att Nordkorea gjorde precis det som de sagt att de skulle göra; hota med att öppna dess ryskdesignade kärnkraftsreaktor i Yongbyong, vilken liksom alla sådana reaktorer är i stånd att framställa plutonium avsett för kärnvapen.
Vi vill samtala. Vi vill förhandla. Vi välkomnar det föreslagna besöket där Solana, Patten och ordförandeskapet skall ingå. Den här gången hoppas vi att man kommer att göra parlamentet delaktigt. Förra gången sade man till oss att det var en liten delegation - det visade sig att de tog med sig 75 journalister. När vi påpekade detta för kommissionen, sade de att de nästa gång skulle överväga att låta parlamentsledamöter delta.
Slutligen skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på punkt 8. I denna punkt efterlyser man en permanent EU-delegation i Pyongyang och, vad som är viktigare på kort sikt, att EU sammankallar de berörda staterna, dvs. Nordkorea, Sydkorea, Förenta staterna, Japan, Kina och Ryssland till samtal om ekonomiskt bistånd, säkerhet och kärnvapennedrustning på Koreahalvön. Detta erbjuder en väg framåt för framtiden.

Caudron (GUE/NGL)
Jag har på GUE/NGL-gruppens vägnar undertecknat ett brett resolutionsförslag, och jag har röstat ja, eftersom den på ett ärligt sätt presenterar situationen för de mänskliga rättigheterna, dess faktiska framsteg såväl som dess allvarliga brister. Denna resolution utgör en ?vägbeskrivning? för de sanna demokratierna.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Mot slutet av Mobuturegimens existens publicerade dåvarande Conférence Nationale en smärtsam dom i Zaire, efter det att man tillsatt en undersökningskommitté om ?les biens mal acquis?, de rikedomar som förvärvats genom brott. Ett fördömande av Mobuturegimens plundringar.
Efter blodiga krig med mer än 2 miljoner offer enligt National Defense Research Council, och hundratusentals i Rwanda och Burundi, pågår striderna fortfarande. Det är alltså ytterst viktigt att man undersöker hur det kommer sig, och det har att göra med det faktum att man underblåser krigen, trots fredsavtalen från Lusaka och Arusha, genom plundringar av de markresurser som egentligen skulle komma Kongos befolkning till godo. De utländska och inhemska plundrarna kan dock inte göra detta utan att stora företag aktivt medverkar och gör sig skyldiga till detta. Det handlar om företag som är anständiga hos oss, men som där borta är involverade i brottsliga aktiviteter utan att vi vidtar några åtgärder i sammanhanget. Jag uppmanar alltså det internationella samfundet att ta sitt ansvar och att inte låta det stanna vid den här undersökningskommittén, utan att verkligen utarbeta bindande uppförandekodexar som de multinationella företagen måste följa, så att det äntligen kan bli fred i området vid de stora sjöarna och så att dessa hundratusentals människor verkligen kan ges rätten att leva. För med allt detta prat om det obligatoriska kriget fortsätter vi att glömma bort Afrika.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har inte röstat mot denna resolution, av det enkla skälet att den uttryckligen kritiserar de privata storföretagens plundring av Kongo, där även europeiska företag deltar, även om man noga undviker att nämna dem vid namn.
Men för den skull har vi inte röstat för. I själva verket protesterar man nämligen inte i betänkandet mot exploateringen av Kongo, utan enbart mot den exploatering som betecknas som olaglig. Med andra ord den exploatering som på ett brutalt sätt bedrivs av företag med stöd av väpnade grupper, och med medverkan av fullkomligt samvetslösa och mer eller mindre maffialiknande nätverk, som finns även inom statsapparaten.
Det är denna oreda i plundringen som stör föredraganden. Han föredrar laglig plundring. Beviset är att att kräver att de europeiska länderna skall städa upp, skapa ordning, samma stater som ni här försvarar, trots att ni mycket väl vet att de är de främsta tillskyndarna av, för att inte säga organisatörerna bakom den utbredda plundringen av de fattiga länderna, må den sedan vara laglig eller olaglig. Det är dessa länder som installerar och stöder lokala envåldshärskare, som förser dem med vapen, och som subventionerar de plundrande företagen.
Inför så mycket hyckleri och cynism föredrar vi att lägga ned våra röster.

Fatuzzo (PPE-DE).
McCartins betänkande syftar till att minska bedrägerierna, fusket med hur gemenskapens fonder används: det finns för mycket bedrägeri och fusk som skadar Europa! I morse, när jag gick till baren för att dricka kaffe - vilket jag redan har berättat om flera gånger i dag - funderade jag på hur jag skulle förklara varför jag röstade för McCartins betänkande. Jag blundade ett ögonblick och såg för min inre syn Björnligan gå omkring i Europaparlamentets korridorer. Då fick jag en idé till hur jag skulle förklara varför jag röstade för och framför allt framföra ett förslag. Jag föreslår att Europa ber Björnligan - det vill säga bedragarna själva, de som lurar till sig våra pengar - att låta bli att svindla oss i framtiden om vi betalar ut de summor som rätteligen tillkommer dem i form av regelbundna löner. Det är kanske det enda sättet att bekämpa de bedrägerier som skadar Europas budget.
Och nu: smaklig måltid!

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Som så ofta i denna kammare sätter resolutionen fingret på i mänskligt avseende oacceptabla förhållanden. Ja, svälten i världen är en oacceptabel skandal. Men precis som vanligt föreslås ingen verklig lösning i betänkandet. Vad värre är, man konstaterar denna katastrofala situation endast i syfte att förorda ökad frihet för marknaderna. Vilket i det aktuella fallet innebär att de kapitalistiska företagens ekonomiska och finansiella makt i de rika länderna kommer att fortsätta att trycka ned dessa länder, utplåna deras jordbruk, styra det mot marknadsbehoven i de rika länderna, kontrollera alla produktions- och distributionskanaler, och så vidare.
Vad som i detta betänkande kallas en rättvis internationell handel existerar inte. Det är ett ihåligt uttryck som vill försöka få oss att tro att man på detta sätt radikalt kan minska fattigdomen. Vi medverkar självklart inte i en dylik verbal maskerad om en så allvarlig fråga.

Krivine (GUE/NGL)
Genom resolutionen påminns vi om de upprörande förhållanden över 307 miljoner människor i dag lever under, med mindre än 1 US-dollar per dag att leva på. Varje timme dör 900 personer av svält i världen.
Trots några bra förslag, som avskrivningen av de minst utvecklade ländernas skuld, som jag helt stöder, kan jag inte rösta ja till denna resolution. I resolutionen menar man nämligen att de minst utvecklade länderna inte har klarat att genomföra de strukturella ekonomiska reformer som är nödvändiga för att länderna inte längre skall höra till denna kategori. Det är en uppenbar motsägelse. Det är just för att dessa länder i syd, som domineras av imperialistiska länder i nord, inte har något annat val än att rätta sig efter strukturanpassningspolitiken och avbetalningarna på skulden, som de i dag sjunker allt djupare ned i fattigdom.
I resolutionen prisar man vid flera tillfällen den modell som företräds av IMF, Världsbanken och marknadslagarna för att rädda de minst utvecklade länderna undan fattigdom. I stället är det snarare i det lägret man bör leta efter de djupliggande orsakerna till dessa länders fattigdom.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.20.)

