

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
1. ett betänkande av Jerzy Buzek (A6-0202/2006) för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om Europeiska gemenskapens sjunde ramprogram för verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (2007–2013) (KOM(2005)0119 – C6-0099/2005 – 2005/0043(COD)), och
2. ett betänkande av Jerzy Buzek (A6-0203/2006) för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om sjunde ramprogrammet för Europeiska atomenergigemenskapens (Euratom) verksamhet inom området forskning och utbildning på kärnenergiområdet (2007–2011) (KOM(2005)0119 – C6-0112/2005 – 2005/0044(CNS)). 
Janez Potočnik,
   . – Herr talman! Det här är en viktig dag för vetenskapen. Med ert stöd kan vi se fram emot att ett forskningsprogram på 54,5 miljarder euro lanseras vid slutet av året. 54,5 miljarder euro i gällande priser är mindre än vi föreslog, men det är en kraftig ökning av det nuvarande programmet och vi måste också tacka parlamentet för det. Tillsammans gör vi det sjunde ramprogrammet (FP7) till ett program som ger tillväxt och sysselsättning ett uppsving och som främjar ett hållbart och välmående Europa.
Det är också ett program för ett starkare Europa: forskning förenat med mångfald. För att det ska kunna bli verklighet behöver vi samarbete, idéer, människor och kapacitet, vilket är ramprogrammets fyra huvuddelar.
Programmet Samarbete kommer att sammanföra hela Europas främsta begåvningar, för att forska, utveckla och hitta svar på ekonomiska möjligheter och samhällsutmaningar, till exempel inom områdena hälsa och energi. Programmet Idéer kommer att införa ett nytt sätt att tänka för att stödja och bedriva forskning i Europa. Programmet Människor kommer att locka och motivera de bästa vetenskapliga medarbetarna att arbeta i Europa eller längre bort, till fördel för europeisk forskning. Programmet Kapacitet garanterar att Europa kommer att kunna förlita sig på utmärkt kapacitet för att bedriva forskning i hela Europa.
Våra fortsatta förenklingsinsatser kommer att kunna garantera att vi kan locka till oss de bästa deltagarna, oavsett nivå eller ursprung, och att våra investeringar ger goda resultat.
Jag är imponerad av det samförstånd som har nåtts i parlamentet när det gäller det ramprogram som uppnår målen. Jag vill innerligen tacka Giles Chichester, ordförande för utskottet för industri, forskning och energi, föredraganden Jerzy Buzek, skuggföredragandena och alla andra parlamentsledamöter som gjorde detta möjligt.
Ert mål är att ytterligare förbättra det sjunde ramprogrammet. Det gläder mig att kunna säga att kommissionen kan godta inte mindre än två tredjedelar av era ändringar, antingen i deras helhet eller i princip. Vissa andra ändringar är enligt vår bedömning för detaljerade för ramprogrammet eller faller utanför området för forskning och utveckling. Vi kommer snabbt att nå en överenskommelse om dem. Vissa ändringar skapar svårigheter för kommissionen. Det rör frågor för vars betydelse och prioritet, men däremot inte deras förverkligande, vi har en delad förståelse. Jag tror inte att de kommer att utgöra något hinder. De handlar till exempel om att hålla ihop utrymme och kapacitet som en prioritet och undvika att definiera ett kvantitativt mål för små och medelstora företags deltagande, hindra att stöd införs för rörlighet mellan regionerna inom samma land i programmet Människor och försäkra att teknikplattformarna fortsätter att vara flexibla, bottom up-styrda och industridrivna vid fastställandet av strategiska forskningsprojekt och vid styrningen av deras genomförande.
Låt mig nu uppehålla mig litet vid två ämnen som ni diskuterat ingående.
Jag vill börja med Europeiska forskningsrådet (ERC). Detta är förmodligen den mest spännande nya utvecklingen för den europeiska forskningen. Det starka stödet från parlamentet kommer att bidra till att förverkliga detta. Vi måste få rätt på strukturen, så att den vetenskaplig kvalitetens och den administrativa förmågans oberoende kan leda till effektivitet. Gemenskapsmetoden kan garantera detta och av denna anledning har vi föreslagit att inrätta ERC inom ramen för gemenskapens institutioner. Jag är säker på att vi kommer att kunna anpassa en stor del av innehållet i parlamentets ändringar på ett sätt som också bidrar till att skapa enighet med rådet. Jag befarar emellertid att en översyn 2008, efter bara ett verksamhetsår, inte blir särskilt meningsfull. Jag förstår parlamentets önskan att förknippas med Europeiska forskningsrådets framgångar, men jag tror att vi saknar den lämpliga rättsliga grunden för medbeslutande om uppföljningen av översynen.
Jag är emellertid ytterst oroad över förslagen att redan nu i förväg fastställa Europeiska forskningsrådets framtida struktur. Vilket budskap skulle vi sända ut genom en sådan automatisk strukturändring? Att vi först hade fel? Att ERC som vi inrättade inte skulle vara självständigt? Jag kan helt enkelt inte acceptera denna logik. Det skulle inte hjälpa oss att uppnå vårt gemensamma mål att skapa ett Europeiskt forskningsråd som vi alla kan vara stolta över. Jag anser att vi ska möjliggöra för ERC att vara självständigt och effektivt. Jag har hört professor Kafatos, ordförande för ERC:s vetenskapliga råd, vid flera tillfällen säga att den struktur som föreslagits av kommissionen samt kommissionens hållning är en garanti för just detta.
Vi föreslår att en självständig översyn ska genomföras lagom till att ERC:s framtida struktur avgörs, senast 2010, med fullt deltagande av olika parter, inte minst det vetenskapliga rådet. Översynen ska uttryckligen granska för- och nackdelarna med en struktur som grundas på ett verkställande organ och en struktur som grundas på artikel 171 i fördraget. ERC:s struktur och mekanismer ska ändras i enlighet med dess resultat. Det ska ske i samråd med parlamentet, men alltid med inställningen att behålla ERC:s totala självständighet i fråga om politiskt inflytande. 
När det gäller ERC:s administrativa kostnader och personalkostnader: ja, vi vill ha en slimmad och kostnadseffektiv genomförandestruktur, men nej, vi vet inte ännu tillräckligt mycket för att kunna begära strikta och specifika begränsningar för administrativa kostnader, som skulle kunna riskera att underminera ERC:s funktion från början.
Låt mig gå över till frågan om stamcellsforskning. Jag vet att detta har varit ett ämne som många av er diskuterat ingående och jag vill säga direkt att jag verkligen respekterar varje personlig åsikt. Kommissionen lärde sig av den intensiva debatten om det här ämnet under förhandlingarna om det sjätte ramprogrammet. Vi är övertygade om att vi, mot bakgrund av den mångfald metoder som finns i Europa, bara kan föreslå en ansvarig, försiktig och praktisk metod, och i varje enskilt fall utvärdera och välja denna typ av forskning och utesluta vissa specifika forskningsområden.
Det förfarande som lagts fast för det sjätte ramprogrammet garanterar att vissa stora utmaningar på hälsoområdet och de berörda patienternas hopp hanteras genom denna forskning. Samtidigt innebär förfarandet att grundläggande etiska principer respekteras på ett sätt som är unikt för ett forskningsprogram som täcker 25 eller fler länder. Detta förfarande har visat sig fungera och accepteras av medlemsstaterna och av forskarna. Det vi föreslår är helt enkelt att förfarandet fortsätter under det sjunde ramprogrammet.
Kommissionen bekräftar sin mycket positiva inställning till resultatet av omröstningen om den här frågan i ITRE-utskottet, som helt är i linje med kommissionens förslag och som ger ett ännu mer användbart förtydligande. Det skulle vara missvisande att göra ett avsteg från detta synsätt, som är en sann kompromiss mellan förespråkare och motståndare till forskning på embryonala stamceller. Det skulle till exempel ha långtgående konsekvenser att införa ett så kallat brytdatum, som skulle göra området för mänskliga embryonala stamcellslinjer berättigat till gemenskapsmedel eller inte. Ett sådant brytdatum saknar vetenskaplig eller objektiv grund. Det skulle kunna hindra europeiska forskare från att använda de linjer som de skapat och tvinga dem att arbeta med linjer som framställts utanför Europa. Dessutom skulle det allvarligt kunna äventyra åtkomsten till högkvalitativa linjer, som inom detta nya forskningsområde generellt anses vara de senast framställda. Det skulle på ett onödigt sätt kunna begränsa åtkomsten till specifika stamcellslinjer som är oundgängliga för patienter.
Med andra ord måste det stå klart att ett datum kommer att riskera beteckningen vetenskaplig kvalitet inom det här området, som jag personligen är angelägen om att koppla samman med det sjunde ramprogrammet, så länge som full hänsyn tas till etiska frågor, vilket jag anser att vårt förslag gör helt och hållet.
Ett sista ord angående subsidiaritet: de rådande strikta förfaringssätten och begränsningarna när det gäller forskning på embryonala stamceller respekterar helt och hållet subsidiaritetsprincipen. Att åberopa de etiska normerna i antingen de mest restriktiva eller liberala länderna skulle helt enkelt strida emot Europeiska unionens grundläggande principer.
Jag kan inte avsluta den här inledningen utan att nämna den mycket breda överenskommelse om Euratomprogrammet, som inkluderar det viktiga internationella vetenskapliga projektet ITER och det Gemensamma forskningscentret, vars uppdrag ni anser vara väldigt viktiga.
Jag är mycket nyfiken på att lyssna till debatten och hoppas att det blir möjligt att lägga till några avslutande kommentarer efteråt. Parlamentet har verkligen gjort fantastiska framsteg. Jag hoppas vi kan behålla denna drivkraft. Att starta FP7 i tid kommer att kräva ökade insatser av oss alla. Tiden är viktig! FP7 är en central del av Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Det är på denna grund som Europa kan och ska ge resultat i tid. Det kommer att vara en viktig signal till våra parter i världen, till hela Europa och till forskarvärlden.
Jag anser att våra tre institutioner aldrig har stått varandra så nära i ett beslut om ett ramprogram. Med ert stöd kommer vi att kunna nå våra nuvarande mål i tid och mobilisera våra forskare att från slutet av året börja delta i det sjunde ramprogrammet och i genomförandet av ett Europeiskt område för forskningsverksamhet, som omvandlar kunskap till verklig tillväxt och sysselsättning. Tillsammans kan vi bevisa att Lissabon är tillbaka igen.
Jerzy Buzek (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Efter mer än ett års intensiva diskussioner kommer Europaparlamentet i övermorgon att rösta om första behandlingen av det sjunde ramprogrammet.
Betänkandet är resultatet av många människors insatser. Jag vill uttrycka mitt varma tack till dessa människor i dag, nämligen Luxemburgs, Förenade kungarikets och Finlands ordförandeskap, och framför allt Österrikes ordförandeskap, Europeiska kommissionen och särskilt kommissionsledamot Janez Potočnik, ledamöterna av utskottet för industrifrågor, forskning och industri och deras ordförande, och framför allt skuggföredragandena, som är här i dag och som utarbetade yttrandena från åtta parlamentariska utskott. Jag vill tacka de politiska gruppernas samordnare och rådgivare och de rådgivare och tjänstemän som har hjälpt utskottet för industrifrågor, forskning och energi.
Diskussionen i Europaparlamentet har varit öppen. Under vissa perioder träffades arbetsgrupperna ett antal timmar varje dag. Alla fick tid och möjlighet att uttrycka sina åsikter och lämna sina kommentarer. Jag anser att vårt gemensamma arbete har lett till ett bra betänkande.
Jag deltog också i ett stort antal konferenser, seminarier och möten utanför Europaparlamentet, som organiserades av Europeiska kommissionen, medlemsstater, universitet, regioner och icke-statliga organisationer. Det var uppenbart att det fanns ett stort intresse för forskning och utbildning på europeisk nivå. Vi bör utnyttja denna entusiasm och potential och uppfylla förväntningarna i samband med det sjunde ramprogrammet.
Det var ingen lätt diskussion, särskilt med tanke på att det inte fanns någon budgetplan. Men samarbetet med Janez Potočnik och kommissionen var till stor hjälp.
Den budget som har förhandlats fram är inte idealisk, men öronmärkningen av över 50 miljarder euro till forskning, utbildning och innovation är ett steg i rätt riktning för EU. Det är den riktning som pekas ut i Lissabonstrategin och den kunskapsbaserade ekonomin.
Europaparlamentet ger sitt kraftfulla stöd till strukturen och de viktigaste principerna i det sjunde ramprogrammet. Detta program tar hänsyn till riktlinjerna i Kok- och Marimonbetänkandena, och särskilt Locatellibetänkandet, som Europaparlamentet lade fram i början av 2005. Därför innehåller det sjunde ramprogrammet helt nya idéer och instrument, som Europeiska forskningsrådet, som kommer att ägna sig åt grundforskning, gemensamma teknikinitiativ för att främja samarbete mellan vetenskap och industri samt innovation, eller initiativ till exempel i form av investeringar i forskningsinfrastruktur.
Vi har också nya temaprioriteringar, nämligen säkerhet och rymden, och även socioekonomisk forskning. Genom det sjunde ramprogrammet kommer även det sjätte ramprogrammet att få en fortsättning i fråga om det arbete med att inrätta ett europeiskt område för forskning, som inleddes av den tidigare kommissionsledamoten Philippe Busquin. Kontinuiteten i programmet inverkar på nuvarande temaprioriteringar och man bygger vidare på utmärkta erfarenheter av rörlighet och utbildning för forskare, särskilt genom Marie Skłodowska-Curie-programmet.
Europaparlamentet har sina egna prioriteringar inom det sjunde ramprogrammet. Jag kommer att ta upp de fyra viktigaste. Den första prioriteringen är att excellens ska vara ett kriterium för alla projekt och beslut som omfattas av programmet. För att uppnå detta måste vi också utnyttja potentialen i varje projekt i fråga om erfarenheter, forskningsinfrastruktur, rekrytering av de bästa vetenskapsmännen, landvinningar i olika länder och regioner i EU och en effektiv användning av de ekonomiska resurserna. Den andra prioriteringen är avdelningen Människor och alla initiativ som är ägnade att utveckla forskningspersonal i EU och förhindra kompetensflykt. Parlamentets tredje prioritering gäller grundforskning, som beskrivs i avdelningen Idéer och som är kopplad till Europeiska forskningsrådet. Vetenskapsmännen inom EU har väntat på ett sådant initiativ i många år. Europaparlamentets fjärde prioritering är att innovation ska betonas och att den europeiska paradoxen med god forskning men förhållandevis svag innovation ska undanröjas. Vi måste föra vetenskapen närmare tekniken och universiteten närmare industrin, och därför måste vi inrikta oss på små och medelstora företag och deras roll inom forskningen. Vi ger ett kraftfullt stöd till europeiska teknikplattformar.
Förberedelserna inför det sjunde ramprogrammet i Europaparlamentet knöts till programmet för konkurrenskraft och innovation. Jag vill tacka föredraganden som arbetade med det programmet, Jorgo Chatzimarkakis, för ett mycket givande samarbete.
Omkring 1 700 ändringsförslag lades fram, vilket avspeglar det enorma intresset för programmet. Varje ändringsförslag är resultatet av samtal och möten, ibland i avlägsna delar av EU. Med hjälp av kompromisser lyckades vi till slut få ner antalet ändringsförslag till 315 och dessa förslag påverkar varken strukturen eller de grundläggande principerna för programmet.
När det gäller ändringsförslagens innehåll vill jag lyfta fram några av de viktigaste frågorna. För det första anser parlamentet att kompromissändringsförslagen spelar en avgörande roll, och den största tonvikten kommer att läggas på dem under våra förhandlingar med rådet och kommissionen. För det andra är ändringen av budgeten särskilt viktig eftersom den avspeglar Europaparlamentets prioriteringar, nämligen människor, Europeiska forskningsrådet, grundforskning, små och medelstora företag, energi och hälsa. För det tredje råder det inga tvivel om behovet av att garantera att Europeiska forskningsrådet blir fullständigt oberoende och självständigt. För det fjärde är det viktigt att förenkla förfaranden och göra det lättare för små och medelstora företag att delta i ramprogrammet. För det femte måste forskare lyftas fram i utvecklingsfasen, eftersom det ofta är de som visar den största kreativiteten och uppfinningsrikedomen. Därför måste vi se till att deras vetenskapliga karriärer utvecklas i EU. För det sjätte verkar det nödvändigt att dela upp de tematiska prioriteringarna säkerhet och rymdforskning. Slutligen försökte jag som föredragande att uppnå en så bred kompromiss som möjligt i fråga om embryonal stamcellsforskning. Det har inte varit lätt och jag hoppas att vi på torsdag ska kunna hitta en lösning som en klar majoritet i parlamentet kan godkänna.
När det gäller Euratom kunde utskottet för industrifrågor, forskning och energi godkänna kommissionens förslag med en betydande majoritet. Här vill jag uttrycka min beundran för Gemensamma forskningscentret. Den forskning som detta center bedriver ingår i ramprogrammen och ger ytterst värdefulla resultat.
Slutligen vill jag konstatera att Europaparlamentet har agerat snabbt, effektivt och beslutsamt i sitt arbete med det sjunde ramprogrammet. Parlamentet har visat stor mognad och tagit ett stort politiskt ansvar. Jag hoppas att vi kommer att kunna hålla farten uppe och att det sjunde ramprogrammet inleds den 1 januari 2007.
Det europeiska vetenskapssamhället och näringslivet väntar på en gynnsam inledning av det sjunde ramprogrammet. Alla i EU väntar på att Lissabonstrategin ska lyckas.
Marilisa Xenogiannakopoulou (PSE ),
   . – Herr talman! Inledningsvis vill jag tacka föredraganden, Jerzy Buzek, för hans utmärkta arbete.
Vår debatt i dag om det sjunde ramprogrammet är särskilt viktig. Det handlar om EU:s möjlighet att genomföra en effektiv strategi för hållbar utveckling genom att investera i kunskap och i framtiden, en politik som kommer att göra det möjligt för EU att mäta sig med den internationella konkurrensen, inte genom att sänka standarden för anställningsvillkor och avskaffa den sociala staten, utan genom att investera i utbildning, forskning, innovation och excellens.
I den vägen stöder Europaparlamentet i princip behovet av en betydande ökning av anslagen för det sjunde ramprogrammet. Tyvärr fick den restriktiva kamrersmentaliteten råda vid Europeiska rådets möte i december, för budgetplanen som helhet och för forskning och teknik i synnerhet. Det handlar förstås om regeringarnas trovärdighet, när de bekymmerslöst fastställer viktiga mål för EU-ekonomins utveckling och konkurrenskraft och sedan misslyckas med att visa den politiska viljan att ge tillräckliga ekonomiska resurser för forsknings- och teknikpolitiken.
Genom uthålliga förhandlingar från parlamentets sida lyckades vi nå en kompromiss på 50 521 000 euro, vilket är en marginell förbättring av programmets utsikter, men är långt ifrån det verkliga behovet. Det är visserligen positivt att ytterligare 100 000 000 euro har öronmärkts för att ge små och medelstora företag tillgång till innovativ teknik, eftersom vi alla erkänner deras bidrag till utveckling och sysselsättning. Det är också viktigt att energisektorn har fått ytterligare 150 000 000 euro, eftersom det är av avgörande betydelse att förnybara energikällor och rationell energianvändning får ytterligare spridning.
Jag vill också betona att det är viktigt att skydda möjligheten för alla regioner i EU att få tillgång till och genomföra programmen inom ramprogrammet som en grundläggande politik för långsiktig utveckling, konvergens och social sammanhållning, med det grundläggande målet att bekämpa den digitala klyftan, forsknings- och innovationsklyftan inom EU. 
Alyn Smith (Verts/ALE )
   , . – Herr talman! Forskning och upptrappningen av Europas ekonomi är Europas nya ledmotiv. Europa handlade först om kol och stål, sedan om jordbruk och fiske. I framtiden kommer Europa att handla om forskning och utveckling och om att Europa skapar mervärde genom att samordna de båda.
Från ett utvecklingsperspektiv anser jag att det bör handla om regional utveckling. Strategierna för forskning och regional utveckling kompletterar varandra tydligt. Städerna och regionerna samt företagen i dessa städer och regioner är huvudparter i genomförandet av den stora forskningsstrategi som vi fastställer på EU-nivå. Den kompletterande karaktären är avgörande för att samordna de politiska områdena för att garantera att en del av kommissionen inte avgör en typ av strategi, medan en annan del av kommissionen avgör en annan typ och att den kompletterande karaktären inte nödvändigtvis är vad den kunde vara.
Jag tror också att det är värt att påpeka att jag och andra vill se mycket mera synergi mellan strukturfonder och forskningsmedel i FP7 och självklart i FP8. Eftersom budgeten för FP7 långt ifrån är vad vi önskade oss är det ännu viktigare att maximera vinsten mellan synergin i de två typerna av fondmedel. Den debatten kommer att fortsätta under FP8, men för tillfället vill jag bidra med att lyckönska vår föredragande för hans herkulesarbete. Vi stöder denna kompromiss. 
Thijs Berman (PSE ),
   . – Herr talman! Jag lyckönskar Jerzy Buzek för det hårda arbete han har lagt ned under en lång period, och även utskottet förstås. Det sjunde ramprogrammet är ett enormt framsteg för forskningen inom Europeiska unionen, med en enormt mycket bättre budget. För bioekonomin, som det kallas i betänkandet, eller jordbruksforskning som det vanligen kallas, motsvarar detta ett ännu större steg, eftersom denna forskning från och med nu kommer att behandlas under en egen rubrik, något som är avgörande för all jordbruksforskning. Detta är en enorm förbättring.
Detta är lika bra med tanke på den snabba förändring som jordbruket genomgår, inte bara tekniskt, från livsmedel till livsmedel kombinerade med bioenergi och ersättning av fossila bränslen och plaster, utan även i fråga om den organisatoriska strukturen. Det behövs utrymmen också för den sortens forskning, och det utrymmet skapas nu.
Jag har en negativ kommentar. I ett ändringsförslag som lades fram av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och som godkändes, krävs att vi ska dela med oss av vår sakkunskap till de fattigaste länderna i världen, där jordbruket är så viktigt. Jag skulle vilja att kommissionen bekräftar att detta faktiskt kommer att genomföras, även i det sjunde ramprogrammet. Vi måste dela med oss av vår sakkunskap; endast då kommer ramprogrammet att bidra till att uppfylla EU:s roll i världen, det vill säga en social och hållbar globalisering. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Herr talman! Behandlingen av fiskesektorn i det sjunde ramprogrammet strider mot de uttalanden som gjorts av gemenskapens högsta myndigheter och medlemsstaterna om prioriteringarna i samband med genomförandet av den nya gemensamma fiskeripolitiken. Den strider också mot den politik som nyss har lagts fram av Europeiska kommissionen – och som är José Manuel Barrosos främsta prioritet: en integrerad maritim politik, eller gemensam politik, som innefattar en helhetssyn på haven.
Mina damer och herrar! I detta avseende vill jag på fiskeriutskottets vägnar påpeka att vi behöver investera mer i vetenskaplig forskning för att få kunskap om all den potential som finns i den marina miljön och i de marina ekosystemen, inte bara – och jag vill betona detta – i fråga om fiske, utan även om andra ytterst viktiga frågor, som föroreningar, klimatförändringar, utvecklingen i fråga om hälsa och medicin, livsmedel och djurfoder, samt kustplanering.
Mina damer och herrar! Jag vill därför säga att vi kommer att stödja alla ändringsförslag som förespråkar att fiskeripolitiken ska integreras i det sjunde ramprogrammet. 
Aloyzas Sakalas (PSE ),
   . – Utskottet för rättsliga frågor har övervägt de etiska frågorna kring användningen av embryonala stamceller. Embryonala stamceller skiljer sig från vanliga stamceller i och med att de ännu inte är differentierade och att det alltså går att odla fram alla delar i den mänskliga organismen ur dem. I min sammanställning av utskottets yttrande har jag gjort två etiska ställningstaganden:
1) Att använda embryonala stamceller för att behandla obotliga sjukdomar som diabetes, Parkinsons sjukdom, hjärtinfarkter, osv. Detta skulle bidra till att förhindra att vuxna dör i förtid, men embryot skulle dö.
2) Att skydda embryot, men ta ifrån människor som lider av obotliga sjukdomar deras sista hopp.
En majoritet av utskottet röstade för det andra ställningstagandet.
Personligen gläder det mig att utskottet för industrifrågor, forskning och energi har kommit fram till en kompromiss och har lagt fram lämpliga ändringsförslag, som jag föreslår att vi godkänner. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill än en gång klargöra att Aloyzas Sakalas uttrycker en personlig åsikt här. Utskottet för rättsliga frågor har inte två ståndpunkter. Det har en klar, entydig hållning som avvisar finansieringen av embryonala stamceller. Jag vill …
Talmannen.
   – Fru Breyer! Jag måste påpeka att vi inte kan återuppta diskussionen från utskottet för rättsliga frågor. Det är uppenbart att Aloyzas Sakalas talar för egen del. 
Britta Thomsen (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det råder en mycket omfattande brist på jämställdhet mellan kvinnor och män inom forskarvärlden. Detta hindrar oss att uppnå Lissabonmålen och det är ett hinder för EU:s konkurrenskraft. Själva det faktum att kvinnorna i EU fortfarande är underrepresenterade i forskarvärlden visar att EU har en enorm potential som inte utnyttjas. Det är ett faktum att kvinnor har svårt att få forskartjänster, enbart för att de är kvinnor. Trots att antalet kvinnliga kandidater numera är större än antalet manliga i så gott som alla EU-länder, stöter kvinnor på stora hinder på den mansdominerade marknaden för vetenskapliga yrken. Detta är en situation som vi måste göra något åt. Därför är det viktigt att kommissionen när den genomför det sjunde ramprogrammet tar hänsyn till frågan om jämställdhet mellan kvinnor och män och bidrar till att skapa en situation där unga kvinnliga kandidater har samma möjligheter som män när de konkurrerar om forskningsanslag.
Det nya Europeiska forskningsrådets sammansättning är inget annat än en skandal. Av 22 utsedda forskare är endast fyra kvinnor. EU har en förteckning med allmänna regler för jämställdhet och dessa måste förstås också gälla Europeiska forskningsrådet. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har föreslagit att det ska vara en balans mellan kvinnor och män i forskningsrådet och att det alltid ska bestå av minst 40 procent av vardera könet. Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att ni tänker på vilket slags signal vi sänder ut till EU:s forskarvärld genom att ha en så ojämställd fördelning mellan kvinnor och män. Det bidrar i varje fall inte till att få slut på den könsuppdelade arbetsmarknaden inom forskarvärlden. 
Paul Rübig,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Potočnik, mina damer och herrar! Först vill jag tacka vår föredragande för hans utmärkta sätt att hantera en mycket svår uppgift. Vi kan se att även företrädare för nya medlemsstater – i detta fall Polen, där föredraganden varit premiärminister – är ytterst väl lämpade att närma sig så svåra ämnens kärna. Det gläder mig att han, som under sin karriär har varit forskare, här i parlamentet har visat hur viktigt det är, när man närmar sig frågornas kärna, att ha ett professionellt, objektivt, politiskt synsätt.
Vi kan alla välkomna detta arbete och vara stolta över att parlamentet och de inblandade har lagt fram så många ändringsförslag. Målet är glasklart: vi vill alla leva länge och vara friska. Vi måste bedriva mycket mer forskning i detta avseende och se vad som kan göras i fråga om förebyggande åtgärder.
Vi vill öka sysselsättningen, som en del av Lissabonmålen. Josef Pühringer, regeringschef för Oberösterreich, slog huvudet på spiken när han sa att om vi vill vara friska måste vi bedriva politiken därefter, och att forskning är grunden för en sund socialpolitik. Vi måste alltid komma ihåg detta om vi vill uppnå våra tillväxtmål med forskningsprogrammet, särskilt inom exportområdet. Jag anser att EU:s exportsektor också kan skydda mot globaliseringen i detta avseende. Vi behöver världsmarknaderna, vi behöver öppna upp marknaderna, och därför behöver vi produkter och tjänster i världsklass.
Därför vore det förnuftigt att försöka se till att detta program verkligen inleds den 1 januari 2007. Det skulle främja våra försök att inleda ett trepartssamtal efter torsdagens omröstning, och sedan kanske vi verkligen kommer att kunna sjösätta detta program den 1 januari 2007. Det skulle vara bra för forskningen, bra för valet 2009 och bra för EU. 
Philippe Busquin,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först vill jag tacka Jerzy Buzek för hans utmärkta samarbete och för den anda han genomförde utarbetandet av detta ramprogram med, och jag vill i likhet med honom säga att kompromissändringsförslagen har stöd av alla grupper och alltså visar parlamentets vilja att förtydliga vissa punkter.
Herr kommissionsledamot! Särskilt när det gäller Europeiska forskningsrådet vill jag säga att det är tydligt att denna nya institution är mycket viktig för forskarvärlden. Vi är precis som ni mycket angelägna om att se till att det fungerar så bra som möjligt, som en del av en självständig forskarvärld. Det är i den riktningen våra ändringsförslag syftar, även om vi rättsligt sett kommer att behöva diskutera detta under trepartssamtalen. Med detta sagt, vill vi försäkra er om att vi är mycket intresserade av Europeiska forskningsrådet och att vi anser att rådet är mycket viktigt.
När det gäller ramprogrammet i allmänhet är vi, precis som ni, verkligen besvikna över den minskade finansieringen, eftersom vi är medvetna om hur viktigt programmet är som verktyg för Lissabonpolitiken. Vi vet också att det skulle kunna få en avsevärd förstärkande effekt. I detta avseende kommer de gemensamma teknikplattformarna och teknikinitiativen att spela en avgörande roll, och det kommer inte nödvändigtvis att handla om pengar, utan snarare om att upprätta ett effektivt offentligt/privat partnerskap på EU-nivå i vissa stora frågor.
I vilket fall som helst måste alla dessa program bygga på excellens. Detta är en avgörande aspekt vid urvalet av projekt, oavsett om det sker inom ramen för forskningssamverkan eller under rubrikerna Kapacitet, Idéer, eller, framför allt, Människor, det vill säga forskare, för det viktigaste är att ha nöjda forskare. Men i EU i dag ger vi inte alltid forskarna den sociala och moraliska status de förtjänar. Därför måste Europeiska unionen föregå med gott exempel, genom att dela ut Marie Curie-stipendier av hög kvalitet, vilket bygger broar mellan länder och bidrar till att minska kompetensflykten.
Herr kommissionsledamot! I fråga om embryonala stamceller, som ni hänvisade till, är det sant att denna forskningsgren motsvarar en bråkdel av budgeten – knappt en tusendel. Precis som ni anser jag att de projekt som har inletts inom ramen för det sjätte ramprogrammet ger alla garantier för etisk kvalitet och viljan att skapa EU-projekt som är utmärkta exempel på excellens. I det kompromissändringsförslag som antogs av utskottet för industrifrågor, forskning och energi på Cristina Gutiérrez-Cortines förslag, ett ändringsförslag som jag medundertecknade och som ni stöder, rekommenderas därför att vi ska fortsätta med det som gjordes i det sjätte ramprogrammet, det vill säga en analys från fall till fall, som är avgörande om vi ska uppnå en excellensnivå inom ett forskningsområde som är mycket lovande för framtiden.
Med hänsyn till budgeten är vi som sagt alla lite besvikna. Jag kommer personligen att följa detta mycket noggrant för att se till att ni under de första åren arbetar för att öka den relativa andelen något. Det är sant att det planeras en höjning, men den kommer egentligen inte att bli märkbar förrän efter 2009. För 2007 och 2008 års budget anser jag därför att ni inom kommissionen utifrån den höga genomförandeandelen bör kunna höja den relativa andelen, åtminstone den andel som parlamentet fått efter diskussionerna om budgetplanen. Även om denna andel är en smula symbolisk, eftersom den bara uppgår till 340 miljoner euro, vill vi att den ska gå till prioriterade områden, som Europeiska forskningsrådet och Marie Curie-stipendier, utan att temaprioriteringarna glöms bort. Parlamentet är mycket oroat över miljön och energin, varför detta är temaprioriteringar som vi vill ge mer stöd till.
Låt mig dessutom uppmärksamma er på – jag tror att ni redan är medveten om detta, men till min överraskning upptäckte jag att rådet inte är det i lika hög grad – samverkan mellan vetenskapen och samhället. Det är absolut nödvändigt för oss att utveckla ett positivt förhållande mellan samhälle och vetenskap i EU och att se till att ungdomar inte tappar intresset för vetenskap och forskning. Området ”vetenskap och samhälle” är ett exempel för hela EU och vi kommer därför att följa detta uppmärksamt för att se till att budgeten inte skärs ned så som rådet vill.
Slutligen vill jag ansluta mig till dem som sagt att det gemensamma forskningscentret spelar en avgörande roll och att centrets kärnforskning bidrar till att på EU-nivå samordna de säkerhetsproblem vi alla måste ta itu med.
Avslutningsvis måste vi göra snabba framsteg i fråga om reglerna för deltagande. Förenklingen av programmen är avgörande för att åstadkomma bästa möjliga deltagande. Här måste vi hålla ett öga på almanackan, eftersom den 1 januari 2007 närmar sig snabbt, precis som ni har betonat. Parlamentet kommer att bidra positivt till att finna lösningar för reglerna för deltagande, precis som det gör i samband med det sjunde ramprogrammet som vi kommer att anta. De båda andra parterna, kommissionen – även om jag inte tvivlar på er goda vilja, herr kommissionsledamot – och rådet, måste ta itu med detta för att se till att forskarvärlden får alla garantier i fråga om det sjunde ramprogrammet. Jag lyckönskar er än en gång till ert arbete.
Vittorio Prodi,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill hälsa kommissionsledamot Janez Potočnik välkommen och tacka Jerzy Buzek för arbetet inom skuggföredragandenas arbetsgrupp, som jag anser nådde fram till några viktiga samförstånd.
Först vill jag lyfta fram den politiska aspekten av det sjunde ramprogrammet som innebär att vi ska sträva efter excellens på EU-nivå. Detta är en viktig aspekt, eftersom globaliseringen har tvingat oss att arbeta enligt en ny skala och det nu är nödvändigt att även bedriva forskning på EU-nivå, så att den inte riskerar att raderas ut från den politiska och vetenskapliga världskartan.
Det sjunde ramprogrammet innehåller viktiga nyheter, som det tidigare nämnda Europeiska forskningsrådet. Jag vill också hänvisa till teknikplattformarna, som vi i utskottet ville ha för att våra små och medelstora företag och stora industrier ska kunna delta fullt ut i arbetet med att främja forskning, utveckling och innovation. Om företagen samarbetar bör de kunna skapa en gynnsam utvecklingsgrund och därmed öka sin totala konkurrenskraft.
Teknikplattformarna är också extremt viktiga eftersom lokala institutioner, universitet och forskningscenter deltar i dem. De är också ett lämpligt incitament för små och medelstora företag som omfattas av regler för deltagande. De kan därmed ge små och medelstora företag möjlighet att fatta och påverka beslut även i detta sammanhang.
Till sist vill jag betona vetenskapens och samhällets vikt. Jag anser att riskanalys och riskhantering är exempel på utbildning som människor bör få, så att de kan utveckla sin förmåga att fatta välgrundade beslut.
Även jag är besviken över de tillgängliga resurserna, som faktiskt är otillräckliga för den roll som forskning och utveckling borde spela i EU.
David Hammerstein Mintz,
   – Herr talman, herr föredragande, herr Buzek! Det har varit ett nöje att arbeta med er och även med skuggföredragandena. Jag anser att det har rått en god stämning, ett positivt samarbete och en samförståndsanda, som vi i min grupp tackar er för.
Det sjunde ramprogrammet avspeglar alla möjligheter och svagheter i Europeiska unionen. Dessa motsägelser och möjligheter avspeglar EU:s nuvarande kris: krisen i ett EU som vill göra vissa saker, men som inte kan.
Ett EU som har mål i fråga om innovation, teknik och ekonomi, som vill bli världsledande, men som har stora problem med att få fram pengarna och få staterna att göra åtaganden som sträcker sig längre än till deras egna snäva nationella intressen.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen anser att det sjunde ramprogrammet innebär ett ypperligt tillfälle att främja innovation, att främja ett nytt EU som bygger på ren teknik och kunskapen hos tusentals små företag, laboratorier och unga, och att främja en framtid som på en och samma gång skapar sysselsättning, social sammanhållning och hållbarhet.
Det är där framtiden ligger. Jag vet inte om vi kommer att kunna uppnå det. Inte heller vet jag om vi kommer att kunna lämna bakom oss ett förflutet som dominerats av tung och smutsig industri som byggde på stora intressen och storföretagens monopol. Det återstår att se om det sjunde ramprogrammet kommer att motsvara dessa utmaningar.
Den första utmaningen: grundforskning och grundläggande forskning. Vi har inrättat Europeiska forskningsrådet, som ska bestå av 22 högt ansedda personer. Det gläder oss; detta är en viktig utmaning. Vi anser att grundläggande forskning och grundforskning måste vara en av de viktigaste prioriteringarna.
En annan prioritering är att öppna forskning och vetenskap för små och medelstora företag i hela EU. Situationen har varit dålig på detta område, eftersom små och medelstora företags och små laboratoriers deltagande i de nuvarande programmen är mindre än 10 procent. Vi har lagt fram ett ändringsförslag som syftar till att få ett deltagande på minst 15 procent i alla program. Parlamentet kan öppna programmet för alla.
Vi har utmaningen med innovationer. Teknisk innovation innebär att främja informationsflödet och delning av information. Stora dagstidningar i EU och Förenta staterna sa nyligen att i EU görs nyinvesteringar i dator- och teknikföretag, just för att det finns större flexibilitet inom detta område. Ökad flexibilitet och färre hinder för informationsflödet, färre hinder för immateriell äganderätt. Vi ska främja detta informationsutbyte. Vi kommer att inrätta tusentals grupper av små företag och vi kommer att kunna möta utmaningen med att ta fram denna sociala sammanhållning och kunskapsbaserade struktur.
En av utmaningarna har varit att öka de små företagens deltagande och att ta fram denna sammanhållning. En annan utmaning har varit miljökrisen. Detta härrör även från vår nuvarande energikris. Vi beklagar djupt att förnybara energikällor och effektivitet har avvisats och marginaliserats i de nuvarande programmen.
Vi beklagar än mer att vi inte kunnat få till stånd en separat budgetrubrik för förnybara energikällor. För närvarande har EU-medborgarna ingen möjlighet att få reda på hur mycket pengar som läggs på solenergi eller vindkraft. Vi vet däremot att det läggs betydligt mycket mer på kärnenergi. Detta är ett politiskt problem, det är ett verkligt problem, eftersom vi på kort och medellång sikt, inom några år, kommer att behöva hantera energikrisen just med hjälp av förnybar energi och effektivitet.
Detta handlar även om bristande öppenhet, som varit allvarlig på grund av att vi inte har kunnat ta reda på hur pengarna har använts, inte bara i fråga om energi, utan inom många andra områden inom det sjätte ramprogrammet. Detta har i hög grad begränsat parlamentets politiska debatt.
Jag hoppas att folk kommer att kunna få reda på hur mycket pengar som läggs på förebyggande åtgärder och folkhälsa och hur mycket som läggs på andra områden. Den informationen har hittills inte varit tillgänglig. Jag hoppas att detta ska kunna lösas i framtiden.
Umberto Guidoni,
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om vi erkänner kommissionens arbete för att fördubbla finansieringen av det sjunde ramprogrammet, måste vi acceptera att EU i och med den snåla överenskommelsen om budgetplanen har slösat bort ett historiskt tillfälle att främja det kunskapsbaserade samhälle som alltför ofta frambesvärjs i Lissabonstrategin, och som, om det utarmas på kulturell tillväxt och social sammanhållning, riskerar att bli ett rent handelsmässigt mål. Vi har misslyckats med att uppfylla EU:s förväntningar på en sådan tillväxt.
Jag välkomnar som sagt kommissionens beslut att förnya grundforskningen i EU efter åratal där man nästan enbart har prioriterat att stödja tillämpad forskning för industrin. Därför har ett särskilt finansieringsprogram införts med nya regler för deltagande och ett nytt oberoende organ har inrättats för att utvärdera vetenskaplig excellens.
Ett av de positiva inslagen i det sjunde ramprogrammet är åtgärden för att stödja och utbilda europeiska forskare. Forskning är ett av de områden där den mänskliga potentialen kan betyda mer än ekonomiska instrument och infrastruktur. Det måste skapas förutsättningar för att uppmuntra till rörlighet bland forskarna inom EU, för att vända trenden med kompetensflykt från EU och i stället locka nya forskare från länder utanför EU. Det finns fortfarande en viss oro för en försening i genomförandet av det sjunde ramprogrammet i januari nästa år, med tanke på att vi måste gå igenom godkännandefasen för de särskilda programmen och reglerna för deltagande.
Jag vill fokusera på de enskilda stödområdena och börja med den medicinska forskningen. Denna typ av forskning måste uppmärksammas mer och framför allt måste förebyggande åtgärder prioriteras, till exempel i fråga om arbetsskador och säkerhet på arbetsplatsen. Jag försökte göra detta med det ändringsförslag jag lade fram och som jag kommer att lägga fram på nytt här i kammaren för min grupp.
När det gäller den medicinska forskningens etiska aspekter anser jag att den text som godkänts av utskottet för industrifrågor, forskning och energi är välavvägd, precis som kommissionsledamoten konstaterade, i och med att det slås fast att ingen finansiering ska ges till forskning om mänsklig kloning, som leder till ärftliga förändringar av människors arvsmassa, eller till forskning som bidrar till att mänskliga embryon tas fram.
Däremot erkänns i texten behovet av offentlig medicinsk forskning på stamcellsområdet, inte för vinnings skull utan för att öka den medicinska kunskapen. Jag anser att detta är ett värdefullt område där parlamentet måste komma överens.
Det är också viktigt att ge ytterligare en skjuts åt programvara med öppen källkod och att ta itu med energiproblemet, eftersom programmet inte tillräckligt uppmärksammar förnybar energi. Jag anser personligen att EU:s insatser på fusionsforskningsområdet är viktiga för att väga upp kärnenergin från fission.
Avslutningsvis är det sjunde ramprogrammet ett steg på vägen mot att skapa ett äkta europeiskt område för forskning, även om det inte lyckas göra något kvalitetssprång, och därför tackar jag Jerzy Buzek och alla skuggföredragande för deras arbete. 
Umberto Pirilli,
   Herr talman, mina damer och herrar! Som skuggföredragande för det sjunde ramprogrammet och som föredragande för det särskilda programmet Människor, är det min plikt att först och främst tacka Jerzy Buzek och alla de ledamöter som vi utförde detta svåra arbete med i vetskap om att det måste göras snabbt och väl, till och med utan förväntningar på ett avtal om budgetplanen.
Jag vill också tacka mina kolleger i utskottet för industrifrågor, forskning och energi, och dess ordförande, Giles Chichester, som planerade arbetet klokt och med framförhållning på ett sådant sätt att rådets försening inte påverkade resultatet negativt. Sist men inte minst måste jag tacka personalen och assistenterna som överträffade sig själva i det långa tröttande arbetet med förberedelserna, researchen och analysen av de punkter som skulle kunna leda till – och faktiskt gjorde det – betydelsefulla och hedervärda kompromisser.
Med detta sagt, och innan jag tar upp några betydelsefulla punkter i ramprogrammet, framför allt det särskilda programmet Människor, vill jag lyfta fram tanken bakom den rättsliga strukturen och den politiska aspekten. Tanken var att inrätta ett europeiskt område för forskning som var självständigt och samtidigt kunde locka till sig nya begåvningar och förhindra att begåvningar födda och uppvuxna i EU flyttar utomlands. Tanken var att låta industrin och små och medelstora företag delta och att vidga horisonten för forskningsfinansiering och innovativ teknik. Detta mål uppnåddes i fråga om struktur, men inte alls i fråga om resurser.
Den politiska aspekten hänger i praktiken samman med den finansiella aspekten och båda är knutna till den missbrukade och utslitna Lissabonstrategin. I Lissabon gav EU sig självt i uppdrag att till år 2010 på nytt bli världsledande. Ett rationellt, pessimistiskt synsätt är att detta mål inte kommer att kunna uppfyllas, eftersom andra erfarna och mäktiga aktörer opererar på världsmarknaden, med ett överflöd av medel och resurser som får våra insatser att förblekna helt. I fråga om ekonomiska resurser har våra insatser inte levt upp till behoven, och gör det fortfarande inte. I det avseendet måste det erkännas att medlemsstaterna har varit kortsiktiga, eftersom de har satt intresset för sina egna nationella budgetar före det allmänna intresset.
Men även om vi sörjer över det som hade kunnat göras bättre, eller vad mer som hade kunnat göras, är det bara rättvist att erkänna att det, med förhoppningsfull optimism, har gjorts betydelsefulla framsteg. Jag tänker på inrättandet av ett europeiskt område för forskning, på att det är obligatoriskt för medlemsstaterna att genomföra europeiska stadgan för forskare, på att små och medelstora företag tas med bland dem som får konkurrera om och dra nytta av forskningsprojekt – i det avseendet är ändringsförslag 334 betydelsefullt, det har undertecknats av flera grupper och jag rekommenderar att det antas – på införandet av finansiering av forskning om förnybara och alternativa energikällor, på finansiering av projekt för att bevara vårt kulturarv och finansiering genom ett särskilt program för nya idéer.
När det gäller det särskilda programmet Människor har forskaren, tack vare smart synergiverkan mellan kommissionens kompetenta generaldirektorat och skuggföredragandena, blivit en erkänd person med egen värdighet och viktiga egenskaper; forskning har blivit ett verkligt yrke och åtnjuter i den egenskapen skydd och garantier. Forskare och kvinnliga forskare, vars rätt att ha barn och familj erkänns, utan att det ska utgöra ett hinder för deras karriär, är forskningens viktigaste beståndsdel. Inga forskare betyder ingen forskning, få forskare betyder lite forskning och många forskare betyder mycket forskning. Närvaron av forskare med ekonomiskt skydd och socialt stöd, som är rörliga och som äntligen har sin egen stadga införd av alla medlemsstater, innebär ett stort begåvningskapital för EU och därmed en ledande ställning på innovationsområdet, vilket är ett avgörande steg mot att inrätta ett kunskapsbaserat samhälle.
Jag vill göra en sista kommentar om den tilläggsbudget som har beviljats programmet Människor på Vittorio Prodis begäran och genom ett enhälligt beslut av skuggföredragandena, som jag är tacksam mot. Det är ett tydligt tecken på att tanken att människor är forskningens drivkraft är både riktig och framgångsrik. 
Gerard Batten
   , . – Herr talman! Jag vill ta upp Jerzy Buzeks förslag om kärnforskning. 
Sedan början av den industriella revolutionen har Förenade kungariket huvudsakligen kunnat förlita sig på sina egna inhemska energiresurser: kol och därefter naturgas. Men nu står Förenade kungariket, liksom många europeiska länder, inför en nära förestående energikris. Kol tillgodoser fortfarande 35 procent av vårt energibehov, men det är inte miljövänligt. Nordsjögasen, som tillgodoser 37,5 procent av vårt behov, kommer snabbt att ta slut och från 2003 har vi tvingats att importera gas. Vi har redan övergått från överskott till brist och vi går mot en alltmer tilltagande brist.
Kärnenergi tillgodoser ungefär 22,5 procent av vårt behov, men kärnenergins kapacitet närmar sig nu snabbt slutet på sin livscykel och våra kärnkraftverk kommer att läggas ned, så att vi vid år 2014 kommer att ha förlorat omkring 70 procent av vår kapacitet. Förenade kungariket kommer relativt snabbt att förlora en mycket stor del av sitt energiförråd. Om inte någon annan försörjning hittas kommer vi mycket snabbt att tvingas förlita oss på utländska, opålitliga och inte nödvändigtvis vänliga leverantörer, som till exempel Ryska federationen.
Energibevarande åtgärder är nödvändiga och önskvärda, men kan inte ge den effekt som krävs. Förnybara energikällor som vind och vågor kommer med den bästa viljan i världen helt enkelt inte att kunna tillgodose den energimängd som krävs i de stora industrialiserade samhällena. Vindturbiner fungerar bara när det blåser, vilket det gör 30 procent av tiden, och kräver konventionella kraftstationer som uppbackning när det inte blåser. De är värre än värdelösa. Vågenergi fungerar bara i specifika geografiska områden. Andra alternativa metoder är lika ineffektiva. Frankrike har redan hanterat problemet genom att installera de mest moderna kärnreaktorerna i en sådan omfattning att de nu tillgodoser 70–80 procent av landets elbehov.
Jag hittade därför mycket som jag kunde hålla med om i Jerzy Buzeks betänkande. Han gör helt rätt i att tänka i en femtioårig plan för hållbar och trygg kärnenergiförsörjning, som är säker och miljövänlig. Steg ett i den här planen är att bygga tillräckligt många kärnkraftverk av den nya generationen för de kommande 30–50 åren. Steg två i planen måste bestå av, som han helt riktigt påstår, att utveckla kärnfusion för att få till stånd livskraftiga fusionskraftverk inom två generationer.
Jag håller inte med honom när det gäller tanken att det här projektet måste utföras under Europeiska unionens ledning. Förenade kungariket skulle kunna bygga tio nya kärnkraftverk för vad som motsvarar mindre än två års bidrag till EU-budgeten. Det skulle vara mycket mer väl användna pengar.
Att utveckla kärnfusion är exakt den typ av internationellt samarbetsprojekt som självständiga suveräna regeringar skulle kunna företa, utan EU-institutionerna, som är avsedda att främja politisk integration genom ekonomiska medel, vilket Euratom faktiskt har gjort från början. 

Lydia Schenardi (NI ).
   – Herr talman! Vi stöder det föreslagna forskningsprogrammet, eftersom man däri lägger tonvikten på forskning om fusionsenergi, samt på driftssäkerhet och avfallshantering. Vi har dock fortfarande vissa farhågor.
Vi anser inte att den ”fjärde generationens” kraftstationer helt och hållet löser de rådande säkerhets- och miljöproblemen. De utgör dessutom ett problem när det gäller den storskaliga transporten av radioaktivt material. För det första tycks de anläggningar som har föreslagits, t.ex. natriumkylda snabbreaktorer, huvudsakligen uppfylla industrins intressen. För det andra, när det gäller att informera allmänheten om, jag citerar, ”fördelarna med en säker kärnkraftsanvändning”, får inte detta – mot bakgrund av de intressen som står på spel – leda till att allmänheten blir felunderrättad, eller till och med indoktrinerad. Slutligen får inte heller vår entusiasm över det internationella vetenskapliga samarbete som håller på att inledas rörande den fjärde generationen och den internationella termonukleära försöksreaktorn (ITER), leda till att vi förväntar oss att samarbetet innebär en avsaknad av konkurrens. Samarbetet kring ITER bygger dessutom inte bara på principen om fri konkurrens, utan också på en strategisk strid.
Vi måste förbereda för detta genom att definiera tydliga strategier och genom att bevilja de resurser som krävs för att se till att vi inte helt enkelt ersätter vårt beroende av olja med ett beroende av någonting annat. 
Pilar del Castillo Vera (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka föredraganden för det outtröttliga arbete som han har utfört under det senaste året och som vi nu håller på att avsluta.
Jag skulle beskriva det sjunde ramprogrammet som en stor möjlighet. Vi har nu återigen ett utmärkt tillfälle att visa att Lissabonmålen var korrekta och grundligt genomtänkta, och att de dessutom lever vidare.
När det gäller Lissabonstrategins grundläggande komponenter innebär det sjunde ramprogrammet en stor möjlighet på ett nyckelområde, nämligen forskningen och den därav följande innovationen. I detta hänseende kommer det sjunde ramprogrammet inte enbart att medföra att de metoder som används inom forskningen förbättras. Ramprogrammet har också en betydelsefull symbolisk laddning och ett symbolvärde som referenspunkt.
I själva verket är det ett mycket betydelsefullt program. Det är ett EU-program som utgör en referens för tredjeländer när det gäller vad EU vill uppnå beträffande forskningen. Ramprogrammet har också ett inflytande och tjänar som referens inom Europeiska unionen när det gäller vad vi vill uppnå med våra gemensamma satsningar på forskning, och det kommer också att tjäna som referens för nationella forskningsprogram.
Vissa av det sjunde ramprogrammets komponenter medför kontinuitet, medan andra är nya. Trots de uppenbara begränsningarna när det gäller exempelvis budgeten omfattar programmet alla de instrument som krävs för att åstadkomma konkurrenskraft, vilket är avgörande för tillväxten och följaktligen för sysselsättningen.
Det sjunde ramprogrammet har lett till inrättandet av ett nytt instrument, nämligen Europeiska forskningsrådet, som kommer att tillhandahålla en mer fullständig ram för det europeiska området för forskning. Det sjunde ramprogrammet omfattar dessutom en ny strategi för små och medelstora företag.
Det är helt och hållet vårt ansvar att se till att det sjunde ramprogrammet blir en framgång. Instrumenten finns tillgängliga, och huruvida det sjunde ramprogrammet blir en motor för konkurrenskraft, utveckling och tillväxt i EU är uteslutande upp till oss. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Behovet av att öka investeringarna inom forskning är allmänt vedertaget av europeiska politiker.
Det sjunde ramprogrammet är emellertid ett belysande exempel på den nuvarande klyftan mellan våra ambitioner och verkligheten i EU. Kommissionen föreslog ett anslagsbelopp motsvarande 72 miljarder euro, sedan sänkte regeringarna de EU-satsningen till 50 miljarder euro. Även om parlamentet lyckades frigöra ytterligare omkring 340 miljoner euro måste det dock sägas att den nationella egoismen har haft övertaget över den ambitiösa strategi som var avsedd att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi. Men glaset är bara halvtomt – under de kommande sju åren kommer de anslag som har beviljats till forskning ändå att utgöra EU:s tredje budget. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder i allmänhet de förslag som har lagts fram i Jerzy Buzeks betänkande, och vi stöder i synnerhet de kompromisser som har förhandlats fram av vår expert i denna fråga, Philippe Busquin. Min grupp fäster stor vikt vid forskningens frihet.
I detta avseende utgör inrättandet av Europeiska forskningsrådet ett stort steg framåt. Vi måste överlåta åt forskarna att utvärdera forskningsprogrammen och bedöma prioriteringarna. I detta sammanhang bör vi akta oss för så kallat etiska diskussioner. Etik har aldrig varit en riktig vetenskap: den har alltid utvecklats i nivå med den mänskliga kunskapen. Detta gäller också för embryonala och vuxna stamceller. Varför oroar sig inte judar, muslimer, buddister och anhängare av andra religioner på samma sätt som vissa katoliker över frågan om forskning på embryonala stamceller? Det beror på att den katolska etiska ståndpunkten härrör från det första Vatikankonciliet 1869, som förkunnade att alla embryon har en själ. Även om samtliga religioner förtjänar respekt får inte vetenskapen styras av religiösa förbud. Den stora majoriteten av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder grundforskningen, inbegripet sådan forskning där man använder sig av vuxna och embryonala stamceller.
EU är skyldigt sig självt att stödja all seriös forskning på detta område, även om den fortfarande är olaglig i vissa länder. EU stöder också kärnforskning, fastän vissa länder inte längre vill ha civil kärnkraft. Det enda vi förbjuder är mänsklig kloning.
Herr talman! Följaktligen uppmuntrar min grupp kommissionsledamot Potočnik att, i samma anda som den han just visade, kämpa på med att försvara EU:s forskning i alla avseenden. 
Jorgo Chatzimarkakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är mycket tacksam för kommissionsledamotens redogörelse, men jag är givetvis särskilt tacksam mot vår föredragande Jerzy Buzek, som har fört ett mycket nära och utmärkt samarbete med såväl skuggföredragandena som föredragandena för ramprogrammet för innovation.
Detta samarbete kommer också att bli betydelsefullt om det visar sig att EU inte enbart fortsätter att vara en uppfinningsrik kontinent – åtskilliga saker och ting har sitt ursprung här – utan att också det sjunde ramprogrammet utgör en korrekt lösning på globala förändringar. Låt oss klargöra en sak: makt och maktlöshet inför globaliseringens utmaningar handlar allt mindre om militära aspekter och vapen, och allt mer om kunskap och en dominerande ställning inom, samt möjligheten att kontrollera, vissa produktionsprocesser. Detta bör vi åtgärda, och för detta är det sjunde ramprogrammet en mycket viktig komponent. Men programmet kan endast föra EU framåt om vi lyckas omsätta uppfinningsförmågan i innovation – och i detta hänseende har Jerzy Buzek givetvis fört ett mycket nära samarbete med oss när det gäller att se till att våra forsknings- och innovationsprogram överlappar varandra, samt när det gäller att se till att fler produkter, tjänster och tillstånd kommer från EU. Jag tackar honom för detta.
Jag vill emellertid också rikta en direkt fråga till kommissionsledamoten på mina och på min kollega Toine Manders vägnar. Det förekommer som vi vet en Eurobarometerundersökning där man har studerat den etiska fråga som Robert Goebbels just nämnde, och tagit reda på européernas åsikter om forskning på embryonala stamceller. Vi vet att undersökningen har avslutats, men vi känner inte till resultaten, eftersom undersökningen ännu inte tycks ha publicerats. Kan ni uppge varför den inte har publicerats, samt vad den avslöjar? Eftersom vi kommer att rösta om denna känsliga fråga den här veckan skulle det vara mycket bra – som en användbar fingervisning – för oss ledamöter om vi visste hur EU-medborgarna tänker i frågan. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, medföredraganden, herr Buzek! Jag vill i synnerhet ta upp energiforskningen, som EU nu ska besluta om för många år framåt. Parlamentet får givetvis inte utöva något egentligt inflytande när det gäller majoriteten av de medel till energiforskningen som spenderas inom ramen för Euratomfördraget, och har i själva verket endast inflytande över en minoritet av de medel som spenderas inom ramen för det sjunde ramprogrammet. Eftersom Jorgo Chatzimarkakis nämnde den allmänna opinionen om forskning måste jag säga att den obalans som man beslutar om är oförlåtlig, särskilt när det gäller frågan om vad allmänheten anser.
Det motsvarar verkligen inte tidens krav att utan demokratisk kontroll spendera merparten av de medel som är avsedda för energiforskningen på kärnfusion inom ramen för Euroatom. Kärnfusionen bidrar inte på något sätt till Lissabonmålen. Jag betraktar Lissabonmålen som vår föresats att effektivt bekämpa klimatförändringen och att trygga sysselsättningen under de kommande åren. Hur är det möjligt att bekämpa klimatförändringen med hjälp av en teknik som inte ens ledande forskare anser kunna bidra till energiförsörjningen under de kommande 40–50 åren? Klimatskyddsmålen måste ha uppnåtts senast 2020, i annat fall kan vi glömma Kyotoprotokollet. Inte heller sysselsättningen gynnas av en teknik som begränsas till ett fåtal mycket stora forskningscentrer. Förvisso försöker vi avsätta en del av medlen från det sjunde ramprogrammet för forskning till effektiva och förnybara energikällor – det finns några intressanta ändringsförslag om detta. Men inte ens ändringsförslaget om sammanförande av medel för effektiv och förnybar energi kommer att bidra till att återställa den ansvarslösa obalansen till stöd för kärnforskningen. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! En gemensam forskningspolitik för EU skulle ge det slags vetenskapliga och ekonomiska mervärde som inte kan uppnås genom insatser och åtgärder i enskilda medlemsstater och privata företag. Ett exempel på ett lyckat gemensamt projekt är finansieringen av den kärnenergiforskning som är knuten till den internationella termonukleära försöksreaktorn (ITER). Min ståndpunkt skiljer sig således från den som Rebecca Harms uttryckte före mig. Detta är ett projekt som enskilda medlemsstater inte borde försöka genomföra på egen hand. Det är ett projekt vars framgång på intet sätt kan garanteras inom de närmaste 50 åren. Den nödvändiga forskningen bör emellertid slutföras. Den energislukande mänskligheten får inte missa att studera denna möjlighet.
Forskningen är också tvungen att innefatta de slags upptäckter som på engelska går under namnet ”serendipity”. Något man inte visste att man sökte efter upptäcks, men som en biprodukt till den vederbörliga kärnenergiforskningen. I detta hänseende kommer medel till forskning aldrig att gå till spillo, även om vi aldrig lyckas tämja den faktiska fusionsprocessen så att mer energi produceras när den används än vad som krävs för dess igångsättande.
Vissa tredjeländer är också delaktiga i ITER, nämligen Förenta staterna, Ryssland, Japan och till och med Kina. Det är helt riktigt att använda medlen i EU:s ramprogram för forskning till detta genuint internationella projekt. Samtidigt behöver vi forska mer på förnybara energikällor och använda dem bättre, och i detta hänseende instämmer jag med Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. 
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag lyckönska föredragandena, på grund av att vi välkomnar det sjunde ramprogrammet. Äntligen har vi för första gången fått ett praktiskt och effektivt instrument för att återuppliva EU:s konkurrenskraft på global nivå, samt en viktig sporre att investera i innovation för att stödja EU:s näringsliv, särskilt små och medelstora företag.
Detta är ett första steg på vägen mot att uppnå Lissabonmålen, som man hittills har talat så mycket om utan att något egentligen har åstadkommits. Av hänsyn till EU:s tillväxt och utveckling är det definitivt nödvändigt att finansiera program som avser teknisk utveckling och vetenskaplig forskning. Därför är det också viktigt att programmet syftar till att främja mänskliga resurser och att särskilt uppmuntra unga människor att fullfölja en karriär inom forskning, och att således förhindra kompetensflykten.
Det ska emellertid klargöras att det sjunde ramprogrammet inte under några omständigheter ska finansiera forskning om mänsklig kloning, genetiska förändringar eller nyttjande av embryonala stamceller. Vi har således undertecknat vissa ändringsförslag som i enlighet med nationell lagstiftning klarlägger hur medlen ska spenderas.
Forskningen måste förvisso gå framåt, men det får inte ske till vilket pris som helst. Vi måste tydligt och kompromisslöst ta ställning mot all finansiering av forskning som inbegriper manipulation av genetiskt eller embryonalt material, vilket inte bara strider mot etiska värden och respekten för mänskligt liv och värdighet, utan också är ett hot mot folkhälsan. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Det sjunde ramprogrammet för forskning för perioden 2007–2013 innehåller ett kontroversiellt inslag, nämligen forskning som inbegriper en användning av stamceller från embryon. Denna typ av forskning, där mänskliga embryon dödas, är etiskt och konstitutionellt problematisk, och i den text från utskottet för industrifrågor, forskning och energi som vi ska rösta om tar man inte tillräcklig hänsyn till detta. 
Jag uppmanar parlamentet att rösta för de ändringsförslag som har lagts fram av bland annat Giuseppe Gargani, Anna Záborská och mig själv, och även ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor samt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. I dessa ändringsförslag krävs att man i ramprogrammet ska utesluta forskning på embryonala stamceller och undersöka andra alternativ, som garanterat finns tillgängliga i form av forskning på vuxna stamceller och stamceller från navelsträngsblod. Dessa alternativ innebär utmärkta möjligheter att utveckla nya behandlingar mot sjukdomar såsom diabetes och Alzheimers.
Dessutom är forskning på embryonala stamceller straffbart i vissa medlemsstater. Genom gemenskapsmedel skulle man således hjälpa till att stödja forskning som är olaglig i vissa länder. Detta strider mot subsidiaritetsprincipen och skulle på intet sätt bidra till att främja förtroendet för EU:s institutioner bland EU:s medborgare. Finansieringen av denna forskning är ett tydligt exempel på ett område som medlemsstaterna borde ansvara för.
Det är viktigt att politikerna, i den politik de utformar, inte ger sitt tysta medgivande till dödandet av embryon. Denna typ av forskning bör definitivt inte stödjas av EU. I detta hänseende är det viktigt att erkänna att allt fler insatser görs för att det inte ska skapas fler embryon än vad som krävs för varje fertilitetsbehandling. Detta underlättas av den nya tekniken för provrörsbefruktning.
Slutligen finns det, bortsett från finansieringen av forskning på embryonala stamceller, en annan oönskad aspekt i förslaget från utskottet för industrifrågor, forskning och energi, nämligen översynsklausulen. Industriutskottet vill se över undantagen från kommissionens förslag när ramprogrammets halva period är till ända. Det man kommer att tänka på är det som omnämns som reproduktiv kloning och skapandet av mänskliga embryon endast för forskningsändamål, vilket för närvarande inte berättigar till EU-stöd. Att, som industriutskottet har förespråkat, se över sådana undantag skulle också göra att de i andra avseenden så obetydliga undantagen ifrågasattes.
Men vi är tvungna att fatta rätt beslut nu, dvs. att stödja alternativa former av forskning som inte inbegriper några etiska problem. Detta utesluter dödande av embryon. Vi får inte kompromettera det faktum att livet förtjänar att skyddas, för detta liv har vi fått till skänks av Gud och det bör vi inte bära hand på. 
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! Det är ytterst omoraliskt att tvinga medlemsstater att tillhandahålla finansiering till något som de anser vara oetiskt. Detta inbegriper förslaget att finansiera forskning på embryonala stamceller.
Hittills har forskningen på vuxna stamceller gett positiva resultat. Dessa resultat är användbara för terapeutiska ändamål. Forskning på embryonala stamceller har emellertid ännu inte gett positiva resultat. Under tiden har minst 80 procent av finansieringen till stamcellsforskning öronmärkts för embryonala stamceller. Hur kan det komma sig? Anledningen är att resultaten från forskning på embryonala stamceller kan användas för att framställa cellinjer, och således garantera en vinst för läkemedelsföretagen. Resultaten av forskning på vuxna stamceller medger en teknik som använder patientens egen vävnad för terapeutiska ändamål efter att den har behandlats. Detta genererar inga vinster för läkemedelsföretagen. Europeiska unionen bör inte finansiera forskning som väcker frågor om moral och etik, såsom forskning på embryonala stamceller.
Vi bör stödja Giuseppe Garganis ändringsförslag. 
Satu Hassi (Verts/ALE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som föredragande av yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet vill jag nämna hälsa och energi. Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet vill öka den del av forskningsbudgeten som avser hälsa. Inom den EU-finansierade forskningen om hälsa bör de områden framhållas som läkemedelsindustrin ignorerar, till exempel botemedel mot sådana sjukdomar som förbises. Det gäller sjukdomar som världens fattiga lider av, men läkemedelsföretagen är inte intresserade av dessa människor. I EU:s stöd till forskning bör man framhålla betydelsen av att förebygga sjukdomar, samt miljöns påverkan på hälsan, något som läkemedelsföretagen inte heller är intresserade av, men som är avgörande för vår hälsa och för vårt välbefinnande.
Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet vill också öka den andel som avser energi. Finansiering av energiåtgärder måste anpassas efter våra klimatåtaganden, för annars finns det en risk att vi halkar efter Förenta staterna och Japan i utvecklingen av ny teknik. Forskningsbidrag på detta område borde beviljas i stor omfattning. Medel till forskning om energi bör först och främst gå till sådan teknik som snabbt kommer att leda till minskade utsläpp, med andra ord energieffektivitet och förnybar energi. Det är dumt att fortsätta med den skeva politik som har pågått under årtionden, där vi beviljar större anslag till forskning om kärnenergi via Euratom än det sammanlagda EU-stödet till energiforskningens andra områden. Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet vill att Euratom enbart ska inrikta sig på kärnsäkerhet och forskning om hanteringen av kärnavfall. 
Renato Brunetta (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det sjunde ramprogrammet är en produkt av ett EU som tyvärr är på tillbakagång, trots tillhandahållandet av 50 524 miljoner euro under sju års tid. Om vi summerar motsvarar detta belopp i genomsnitt 7 217 miljoner euro per år, vilket i mitt hemland motsvarar en halv procentenhet av BNP, i Frankrike en ännu mindre procentenhet, i Förenade kungariket ännu mindre, och i Tyskland en fjärdedels procentenhet av BNP.
EU är kraftlöst. Den enda kompromiss som har kunnat nås om budgetramen för perioden 2007–2013 är alltför begränsad för Europaparlamentet, kommissionen och även för EU:s forskning.
Som en rest av det EU som fortfarande är desorienterat efter misslyckandet med att ratificera konstitutionsfördraget återspeglar den fleråriga budgetöverenskommelsen svårigheterna med en innehållslös ekonomisk cykel. Därför har vi inte kunnat fördubbla våra ekonomiska åtaganden för den europeiska forskningens närmaste framtid, vilket vi hade hoppats på, med all respekt för Lissabonmålen.
Detta ramprogram, det första sedan EU fick 25 medlemsstater, återspeglar beslutet att i huvudsak bevara kontinuiteten i det tidigare ramprogrammet. Här erkänns den betydelse som man i det senaste programmet fäste vid forskningssamarbete, vilket är ett tecken på ett europeiskt mervärde; man tar hänsyn till de små och medelstora företagen genom att underlätta överföringen av forskningsuppgifter via tekniska plattformar, och man är sparsam med budgeten för administrativa kostnader.
Programmet är emellertid också avsett att införa nyheter, t.ex. genom inrättandet av Europeiska forskningsrådet, ett nytt instrument som ska göra sig gällande genom förmågan att sammanföra EU:s forskning, samt fungera som ett centrum för excellens. Det föreligger en del tvivel när det gäller behovet av att inrätta detta nya organ, som förvisso inte bör ignoreras. Dessa tvivel kvarstår ännu efter debatten om Europeiska forskningsrådets oberoende och självbestämmanderätt, men tvivlen kan komma att försvinna beroende på de insatser och resultat som forskningsrådet lyckas uppnå.
Jag önskar dem därför all framgång i arbetet. Vi ska eftertryckligen se till att Europeiska forskningsrådet inte blir ännu en skådeplats för den europeiska byråkratin. Våra barn skulle inte förlåta oss om det blev det.
Det är bara en fråga som fortfarande är oklar, och mer än något annat skakar den om våra samveten på olika sätt: frågan om etik. Det finns inte nedtecknat att Europeiska unionen vill finansiera mänsklig kloning. EU har i stället friheten att finansiera projekt som med framgång går igenom en dualistisk utvärdering av innehållet i varje enskilt projekt, på grundval av den nationella lagstiftning som för närvarande är i kraft. Jag anser att det är en bra kompromiss som alla kan godta. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill lyckönska kommissionsledamot Janez Potočnik, Jerzy Buzek samt alla skuggföredragande, och tacka dem för det samarbetsklimat som de lyckades skapa under utarbetandet av det sjunde ramprogrammet.
EU är tvunget att göra väsentliga förbättringar för att utveckla ny kunskap genom grundforskningen, sprida den via utbildningen, samt tillämpa den genom innovation, inte minst inom små och medelstora företag. Dessa är förutsättningarna för att uppnå Lissabonmålen. Det sjunde ramprogrammet är ett steg i denna riktning.
Med avseende på denna nya kunskap har Europeiska forskningsrådet inrättats för att främja grundforskningen. Jag välkomnar att grundforskningen härmed vitaliseras: forskning vid kunskapens gränser, främjande av dynamik, konkurrenskraft och kreativitet på högsta nivå. Detta nya organ, som är ett svar på de enträgna kraven från det europeiska forskarsamfundet, måste uppvisa oberoende vetenskapliga bedömningar, snabba förfaranden och ett snabbt beslutsfattande. Parlamentet har tydligt framhållit och upprepar återigen att kvalitet måste vara det enda kriterium som styr urvalet.
När det gäller Europeiska forskningsrådets rättsliga struktur hoppas jag att vi under trepartssamtalen slutligen kan mötas kring en mer allmänt accepterad lösning.
Det är lämpligt att betona den stora betydelsen av mänskliga resurser. Forskarna utgör en väsentlig länk mellan ny kunskap och dess tillämpning i innovativ teknik och innovativa förfaranden. Denna länk fungerar inte vidare bra i EU, och ett tecken på denna skrala förbindelse är att fastän EU producerar dubbelt så många doktorsexamina som Förenta staterna så har Förenta staterna dubbelt så många filosofie doktorer inom näringslivet än EU. Det är ingen slump att drygt 400 000 forskare som har mottagit sina doktorat i vetenskap och teknik i Europa nu befinner sig i Förenta staterna.
Vi behöver nya forskare för att kunna nå målet om åtta forskare per 1 000 anställda, såväl män som kvinnor. Vid denna tidpunkt måste en stor andel vara kvinnor, eftersom de endast utgör 29 procent av forskarsamfundet. Åtgärder bör dessutom fastställas för att göra det lättare för kvinnor att söka sig till detta yrke, såsom åtgärder som syftar till att både män och kvinnor ska kunna förena arbete och familjeliv.
Det nya konstitutionsfördraget föreskriver inrättandet av ett europeiskt område för forskning. Jag tar upp denna idé igen genom att tala om ett ”europeiskt område för forskare”, med andra ord en gemensam arbetsmarknad som delvis skulle kunna organiseras genom inrättandet av ett europeiskt forskarförbund eller en paraplyorganisation av forskarförbund. Detta skulle i sin tur kunna vara ett lämpligt organ för att befästa forskarnas roll i EU-sammanhang.
Jag har en sista rekommendation som gäller embryonala stamceller. Vi bör bejaka principen om forskningens frihet, vars grundsats bör vara vetenskaplig stringens. Inom forskningen måste det dessutom finnas en möjlighet att offentligt utöva kontroll inom särskilt känsliga forskningsområden. Jag efterlyser därför stöd för den ståndpunkt som har intagits av utskottet för industri, forskning och energi, som förenar åsikterna hos dem som är för och dem som är emot forskning på embryonala stamceller. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att ansluta mig till dem som har tackat och lyckönskat vår föredragande Jerzy Buzek, och sedan säga hur besviken jag är på denna budget på omkring 54 miljoner euro under en sjuårsperiod. Vi hade hoppats att den skulle vara ambitiösare, mycket ambitiösare, till nytta för det högkvalitativa EU som vi alla drömmer om. I detta hänseende är inrättandet av Europeiska forskningsrådet absolut nödvändigt. Eftersom andra före mig har uppehållit sig länge kring denna fråga, däribland Renato Brunetta, kommer jag inte att gå in på detaljerna nu.
Ett annat känsligt område för EU är energin, samt de olika planer som har utarbetats för att gå vidare från oljeeran med ett paket på 2 385 000 000 euro. Detta är den budget som återstår för utskottet för industri, forskning och energi, och där prioriteras förnybar energi. Biobränsle och biomassa utgör en del av lösningen, som också bör inbegripa utbildning för att minska konsumtionen.
Denna europeiska önskan att se bortom den långsiktiga planeringen, samt att gå i riktning mot vetenskaplig frihet för att hjälpa dem som bäst behöver det, går enligt en majoritet i min grupp som en röd tråd genom EU:s stöd till forskning på embryonala stamceller. Denna forskning måste finansieras på samma sätt som forskning på vuxna stamceller eller stamceller från navelsträngsblod. Detta är vad som föreslås i ändringsförslag 66.
Den enda egentliga kompromissen från utskottet för industri, forskning och energi, som stöds av Philippe Busquin, Cristina Gutiérrez-Cortines, Pia Elda Locatelli och en hel rad andra talare före mig, såväl som av mig själv och en stor del av min grupp, gäller faran med en tidsfrist för stödberättigade linjer, för det skulle – som kommissionsledamoten påminde oss om – slå ner som en bomb bland de europeiska forskarna.
Det är denna valfrihet jag försvarar, valet att kunna bota den som står inför döden, och det hopp som forskningen på embryon kan ge åt de patienter som lider av någon av de 6 000 sällsynta sjukdomarna. Allt emellanåt behöver vi uttrycka oss i klartext. Det vi talar om här, det vi bryr oss om är forskning och medkänsla, inte fantasier om kloning ur ”Du sköna nya värld”, vilket är det intryck man ibland får.
Mer än 70 procent av EU:s medborgare uppmanar oss – uppmanar er, herr kommissionsledamot – att inte stå i vägen för ett sådant lovande forskningsområde. Den siffran kommer från 2005 års Eurobarometer, och jag instämmer med Jorgo Chatzimarkakis när det gäller oförmågan att publicera siffrorna från 2006, vilket jag vet inte är ert ansvar. Vad är det ordförandeskapet väntar på innan det kan ge tillstånd att publicera dessa siffror? 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Denna omröstning är också ett avgörande prov på huruvida EU är en värdegemenskap, eller om den mänskliga värdigheten och de mänskliga rättigheterna hotas. Frågan om embryon som material som kan exploateras riskerar att bli en etisk störtflod. Vi har några mycket framgångsrika alternativ, såsom vuxna stamceller och forskning på celler från navelsträngsblod. Det är obegripligt varför EU i onödan riskerar att splittra unionen i denna fråga.
Kloningsskandalen i Sydkorea har visat att även en princip står på spel, nämligen förbudet mot kommersialisering av människors kroppar – i synnerhet kvinnors kroppar. Kvinnor degraderas till en position som leverantörer av äggceller som råmaterial. Förslaget från utskottet för industri, forskning och energi medför också en risk att man ger klartecken till mänsklig kloning, eftersom översynsklausulen förutser just detta. Jag vädjar därför om att vi inte ska bli ansvariga för att ha öppnat dörren för ett godkännande av forskning på embryonala stamceller i medlemsstater där detta är förbjudet – det skulle vara diskutabelt ur en demokratipolitisk synvinkel – och att vi definitivt inte ska bli ansvariga för att ha banat väg för mänsklig kloning. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om vi anser att tillgången till säker och billig energi är en oförytterlig rättighet, och om vi vill att alla ska kunna konsumera den energi som är nödvändig för hans eller hennes utveckling kan vi inte annat än ansluta oss till de mål som fastställs i betänkandet från vår kollega Jerzy Buzek. Vi måste ge vårt fullständiga stöd till ITER och kärnfusion. Det är en lösning för framtiden som kommer att garantera en oberoende energiförsörjning, tillgång till el för alla, samt en utveckling av kvalificerade arbetstillfällen inom industrin.
Låt oss samtidigt erkänna att alternativa energikällor inte kommer att kunna uppfylla efterfrågan, och att fossila energikällor bara förvärrar föroreningarna. Inför denna realitet är jag emellertid förvånad över att det har föreslagits att vi ska minska anslagen till Euratom. Vi borde eftertryckligen göra precis det motsatta. Dessutom kommer vi endast genom statlig kontroll, till skillnad från den gemensamma energimarknaden, att fullständigt säkert kunna uppnå de mål som har fastställts av Euratom. Om Frankrike har en energiförsörjning som är en av de minst kostsamma och dessutom är en utvecklad nation, så beror detta på kärnkraften och på att produktionen och distributionen av el har varit ett statligt monopol. 
Angelika Niebler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att framföra mitt uppriktiga tack till vår föredragande Jerzy Buzek för hans månadslånga arbete med att uppnå en praktiskt genomförbar kompromiss.
Jag vill ta upp två punkter i debatten. För det första vill jag tala om Europeiska forskningsrådet. Som redan har nämnts flera gånger är inrättandet av detta råd en nyhet inom det sjunde ramprogrammet för forskning. Som föredragande för forskningsrådet är dess framgång, vilket också i synnerhet beror på dess struktur, givetvis särskilt viktig för mig. Vi behöver detta forskningsråd. Det kommer att göra EU mer lockande för framstående forskare. Forskningsrådet är avsett att stärka grundforskningen, vilket är ett område som alltför länge har försummats i EU under de senaste åren, men som trots allt har erfarit en banbrytande utveckling. Jag kan bara erinra parlamentet om uppfinningar som lasertekniken, röntgen eller MP3-spelaren. Alla dessa upptäckter har gjorts via grundforskningen, och den bör vi utnyttja mycket bättre och på ett mer riktat sätt.
En annan viktig punkt när det gäller forskningsrådet är att dess arbete måste vara öppet och insynsvänligt. Forskningsrådet har beviljats väsentliga resurser – här talar vi om en årlig budget på omkring 1 miljard euro – och mot bakgrund av detta anser jag att vi bör inrätta ett organ som kan säkerställa öppenhet och insyn. Europeiska forskningsrådet får inte bli ett slutet nätverk. Jag vill klargöra att min avsikt inte är att forskningsrådet ska stå under någon kontroll. Det är underförstått att forskningsrådet och dess arbete måste vara oberoende, men arbetet måste vara begripligt för såväl forskningssamfundet, politiker, beslutsfattare som för allmänheten.
Min andra punkt gäller frågan om vad som ska beviljas EU-medel; när allt kommer omkring är budgeten relativt begränsad. Därför bör vi koncentrera EU:s forskningsbidrag uteslutande på spetsforskning, och således bör kvalitet vara det enda kriteriet vid valet av projekt.
Slutligen bör vi inte tillåta någon forskning på embryon. Vi bör inte tillåta att embryon produceras i forskningssyfte. Jag har utarbetat ett kompromissändringsförslag på det här området – ändringsförslag 319 – som jag inte har tid att förklara, men jag vill be mina kolleger att stödja detta ändringsförslag. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska Jerzy Buzek och Philippe Busquin, samt tacka både dem och kommissionsledamoten för det betydelsefulla arbete de har utfört, eftersom den fråga vi i dag behandlar är nyckeln till den strategi som har utarbetats för de kommande åren.
Om våra mål alltsedan Lissabon har varit att uppnå en dynamisk och konkurrenskraftig, kunskapsbaserad ekonomi är forskning, utveckling och innovation utan tvivel de huvudsakliga redskapen för att främja tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft, och det sjunde ramprogrammet kommer att ange vilka huvudfaktorer som ingår i vår vetenskapspolitik de kommande sju åren.
Vårt viktigaste mål har varit att bemöta de stora utmaningar som vår vetenskap, teknik och innovation står inför, i syfte att minska den klyfta som skiljer oss från våra konkurrenter. Dessa utmaningar identifierades, undersöktes och analyserades grundligt i Locatellibetänkandet.
Vårt arbete har inneburit vissa svårigheter, särskilt till följd av avtalet om budgetramen, som reducerade vårt ursprungliga ekonomiska perspektiv. Vårt arbete är inte slutfört, men det är tydligt att alla vill nå bästa möjliga slutöverenskommelse, och jag anser att vi i dag, på det stora hela, kan känna oss nöjda med det vi uppnått.
Det sjunde ramprogrammets samarbetsprogram omfattar kraftfulla verktyg för att främja privata investeringar i forskning. I programmet Människor ingår viktiga åtgärder för att öka de mänskliga resurser som har avsatts för forskning, både vad gäller kvantitet och kvalitet. Programmet syftar till att göra EU mer lockande för forskare och att förhindra att de utvandrar, samt att främja kvinnors delaktighet. Stöd till högkvalitativ grundforskning verkar kunna garanteras i och med inrättandet av Europeiska forskningsrådet, som ännu inte är helt färdigt i sin utformning. Målet om att förbättra förbindelserna mellan forskningsvärlden och företagsvärlden – och jag avser i synnerhet små och medelstora företag – kan också uppnås genom de åtgärder som ingår i samarbetsprogrammet och kapacitetsprogrammet.
Genom detta arbete befäster också parlamentet sitt engagemang för Lissabonstrategin, och viktiga steg tas mot att uppnå de två stora mål som har fastställts för 2010, nämligen att inrätta ett europeiskt område för forskning, samt att de totala utgifterna för FoU ska motsvara 3 procent av BNP, varav endast en tredjedel ska komma från den offentliga sektorn och de återstående två tredjedelarna från den privata sektorn.
Mina damer och herrar! Genom det sjunde ramprogrammet kan vi konstatera att unionens vetenskapliga program utan tvivel har stärkts och, som skuggföredragande för det sjunde ramprogrammet för Euratom och mot bakgrund av det som hände vid rådets senaste möte, vill jag framhålla den stora betydelsen av att ha ITER-programmet i EU – vilket innebär att vi stärker vårt ledarskap inom fusionsenergin som en betydelsefull möjlighet för att uppnå en storskalig, hållbar och säker energiförsörjning – och hur mycket det kan främja den europeiska industrins framtid.
När det gäller fission vill jag upprepa vårt engagemang för förnybar energi, även om jag godtar att kärnklyvning nu är oundvikligt mot bakgrund av den höga efterfrågan på energi samt mot bakgrund av att det fortfarande endast finns ett fåtal storskaliga energikällor. Jag vill betona behovet av att fortsätta forskningen om säkerhet, om avfallshantering och ...
Vi fortsätter arbetet. Jag lyckönskar er, herr Potočnik! 
Anne Laperrouze (ALDE ).
   – Herr talman! Mitt bidrag till debatten om det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling kommer att handla om två frågor: frågan om stamceller och budgeten.
Forskning på området embryonala stamceller har gjort att läkekonsten har kunnat ta ett stort kliv framåt. Stort hopp har satts till denna forskning, särskilt när det gäller behandling av inte bara cancer utan även av ärftliga sjukdomar som hittills har ansetts obotliga samt när det gäller att fullända läkemedel.
Europeiska unionen måste göra försiktiga men bestämda framsteg på detta område. Det är därför EU har inrättat världens mest avancerade övervaknings- och utvärderingssystem, som bl.a. innefattar godkännande från programkommittén, analyser av oberoende experter och av nationella och europeiska etikkommittéer, och inte minst en skyldighet att följa lagstiftningen i de medlemsstater där forskningen görs.
Det är viktigt att finansiera forskning på embryonala stamceller av flera skäl: för att övervaka verksamhet på detta område, för att se till att våra etiska värderingar respekteras, för att underlätta och skydda de vetenskapliga framsteg som gjorts av europeiska forskare och för att göra det möjligt för oss att fortsätta att konkurrera med tredjeländer. Det är därför vi nästa torsdag bör rösta för det ändringsförslag som antagits av utskottet för industrifrågor, forskning och energi.
När det gäller budgeten kan jag endast sluta mig till de föregående talarna och djupt beklaga hur lite den uppgår till. Jag skulle dock varna för frestelsen att utnyttja finansiering från områden såsom jordbruk och energi som behöver pengarna, medan andra områden verkar ha fått en alltför generös tilldelning. Med hänsyn till detta anser jag att det absolut är nödvändigt att ha en debatt om finansieringen av Gemensamma forskningscentret.
Samtidigt som jag berömmer vår föredragande för hans utmärkta arbete, vill jag slutligen verkligen betona hur oerhört viktigt detta program är. Genom att inrätta ett europeiskt område för forskning minskar vi risken för att de som utvecklar innovativa projekt ger sig av och söker finansieringskällor på annat håll. Det är ett sätt att kraftfullt stimulera tillväxten och konkurrenskraften.
Det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling är ett av de sätt som kommer att göra det möjligt för EU att gå framåt och för våra invånare att, i sitt dagliga liv, dra fördel av resultaten av den europeiska forskningen. 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min uppskattning för föredraganden Jerzy Buzeks arbete, i synnerhet eftersom vi står inför ett svårt beslut om ett betänkande som jag anser har en avgörande betydelse i de kontroversiella diskussionerna om att fortsätta med kärnforskning och särskilt forskning rörande kärnfusion.
Jag är helt och hållet för att utveckla det som är det största vetenskapliga partnerskapsprojektet i världen. Jag säger detta utifrån min personliga erfarenhet av högt avancerad vetenskap och teknik, och även som parlamentsledamot med personlig vetskap om de utmärkta resultaten från det europeiska forskningscentret för kärnfusion i Förenade kungariket. Ja, det saknas pengar inom många områden, och det är inte lätt att besluta om ett sådant kostsamt forskningsprojekt som den internationella termonukleära försöksreaktorn (ITER). Ja, vi måste vidta viktiga åtgärder för framtiden om vi vill behålla vår unika ställning inom europeisk forskning på detta område. Jag är för att behålla budgeten för forskning inom termonukleär fusion utan att inkludera kostnaderna för ITER. Vi tar ett beslut för EU:s framtida energioberoende.
Slutligen vill jag säga att jag är nöjd över att Tjeckiska republiken bidragit och kommer att fortsätta att bidra stort till både forskningen rörande kärnfusion och till ITER-projektet. 
Peter Baco (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att de förslag till det sjunde ramprogrammet som vi diskuterar i dag har varit välformulerade. Som jordbrukare är jag glad över att se att mycket mer uppmärksamhet i utkastet nu riktas mot jordbrukets övergripande konsekvenser för samhället som helhet jämfört med sjätte ramprogrammet. Jag vill dock påpeka några brister när det gäller de nya medlemsstaternas deltagande i femte och sjätte ramprogrammen. När vi tittar på fördelningen av deltagare i sjätte ramprogrammets kompetensnätverk kommer ingen från öst. Det var trots allt inte så vi föreställde oss vårt gemensamma Europa. Pågående studier tyder också på att de nya medlemsstaterna, i förhållande till sin storlek, borde ha fått tre gånger så stora projekt och kanske tilldelats så mycket som tio gånger så stort ekonomiskt stöd. Kommissionen och de berörda regeringarna står därför inför den trängande uppgiften att tillämpa specifika instrument i arbetsplanerna för de tekniska områdena och utmaningarna i ramprogrammet för att få ett större engagemang från de nya medlemsstaterna. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag anser att parlamentet har gjort ett mycket bra jobb. Jag vill innerligen lyckönska vår föredragande, Jerzy Buzek.
Jag vill ta upp två ändringsförslag som redan har godkänts av utskottet för industrifrågor, forskning och energi.
Ändringsförslag 273: I detta ändringsförslag hänvisas till avsnittet ”Forskningsinfrastruktur”, och det strävas efter att stödja kompetens i konvergensregionerna och de yttersta randområdena. Det antyder helt enkelt att vi, i ett fall med två lika utmärkta förslag om nya forskningsinfrastrukturer, måste fundera över vilket alternativ som kommer att bidra mest till att stärka och öka de europeiska forskningsbyråernas kompetens. Det faktum att 50 procent av de offentliga och privata medlen till forskning under perioden 2000–2006 gick till endast 30 av EU:s 254 regioner tyder på att kompetensen är instängd.
Ändringsförslag 66 om embryonala stamceller: Jag anser att detta ändringsförlag är korrekt både från filosofisk synpunkt och när det gäller skydd av mänskliga rättigheter och respekt för mänskligt liv. Jag anser dessutom att det är det mest korrekta av de fyra synpunkter som lagts fram, eftersom vi inte kan ange datumbegränsningar. Detta missgynnar forskningen, eftersom den begränsas till stamceller antingen av sämre kvalitet eller med mindre potential. Det kommer att tvinga våra forskare att bege sig till länder utanför EU som har lager av stamceller med dessa specifika datum. Vi kan inte åberopa subsidiaritetsprincipen och utesluta finansiering från ledande forskningssektorer på grund av att en eller några medlemsstater förbjuder det. Om vi drar en logisk slutsats av detta menar jag att det är orättvist att de länder där stamcellsforskning är förbjudet får utnyttja resultaten från de länder där det är tillåtet. I den slutliga analysen står det ju helt klart att forskning med vuxna stamceller inte räcker till alla användningsområden. 
Catherine Trautmann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vårt parlament gör sig redo för att rösta för det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling, som därmed kommer att inledas senast den 1 januari 2007.
Vi vill undvika att riskera ett förlorat år för forskningen. Detta område är så strategiskt viktigt om vi ska kunna konkurrera på ett effektivt sätt med Förenta staterna, Indien och Kina. Vågspelet har nästan lönat sig, och jag vill innerligt lyckönska vår kommissionsledamot, Janez Potočnik, och vår föredragande, Jerzy Buzek.
Forskningen måste bidra till att stärka vår enighet, genom att människor och territorium integreras i det europeiska området för forskning, och samtidigt främja en rationell och hållbar utvecklingsmodell och även innefatta kompetens och effektivitet. Men kommer vi att uppnå detta?
När det gäller finansiella resurser är dessa otillräckliga även om den budgetöverenskommelse som antogs av utskottet för industrifrågor, forskning och energi och lades fram i plenum är godkänd såtillvida att den i högsta möjliga grad strävar efter att motverka svagheterna i budgeten inom ramen för budgetramen. Jag vill upprepa mina tvivel i denna fråga och tala om för medlemsstaterna att de verkligen måste inse hur viktig forskningen är för tillväxten och sysselsättningen och att de, när budgetramen omarbetas, måste vara beredda att komplettera de finansiella resurser som tilldelats denna sektor. När det gäller innehållet är de formuleringar som utskottet för industrifrågor, forskning och energi röstade för välavvägda, även om jag tycker att det är synd att inte mer stöd gavs åt det internationella samarbete som utformats för att möjliggöra utveckling och hejda kompetensflykten.
Det är bra att betoningen har lagts på hälsa, hållbar utveckling och energi, liksom på informations- och kommunikationsteknik, som svarar för 40 procent av vår tillväxt.
Med hänsyn till strukturer och till framtiden är jag särskilt belåten med att Europeiska forskningsrådet snart kommer att påbörja sin verksamhet. Europeiska forskningsrådet, med sin vetenskapliga kommitté på 22 medlemmar, lever upp till forskarsamhällets förväntningar. Det kommer således att vara möjligt att finansiera viktig grundforskning på ett enklare sätt med hjälp av detta organ som drivs av och för forskarsamhället. Dessutom ska individuella bidrag tilldelas som ett erkännande av kompetens och enligt de kriterier som fastställs av forskarna.
Forskningsrådet, som kommer att ge Europeiska unionen en korrekt framtidssyn och säkerställa tilliten till forskarvärlden, kommer att utmärkas av oberoende och öppenhet. Vi hoppas att det kommer att hjälpa till att locka den unga generationen akademiker till yrken inom forskning. Beslutet att inte fastställa den slutgiltiga formen för Europeiska forskningsrådet togs av hänsyn till att få i gång forskningsrådet före den 1 januari 2007 och att försöka göra det så effektivt som möjligt. Det är därför vi i parlamentet, inom ramen för medbeslutandeförfarandet, vill delta fullt ut i beslutsfattandet om forskningsrådets slutgiltiga form. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! EU måste uppnå en snabbare tillväxttakt och i detta syfte har man siktat in sig på kunskap, vilket innebär forskning, yrkesutbildning, information, utveckling av informations- och kommunikationsteknik och så vidare.
Det kanske mest ambitiösa mål som vi har satt upp är det sjunde ramprogrammet, som i dag representerar det europeiska mervärde som är nödvändigt om vi ska uppnå det resultatet. Jag ska begränsa mig till att ta upp två aspekter av det.
I detta imponerande program har vi strävat efter att säkerställa en bred tillgång, vilket inte är motsatsen till selektivitet utan snarare en förutsättning för det. Vi vill att alla delar av forskarvärlden ska kunna delta, och jag syftar inte minst på kvinnliga vetenskapsmän.
Det jag precis har sagt gäller även produktionsenheterna, till att börja med små och medelstora företag, som har ett stort behov av innovation men som kräver särskild uppmärksamhet. Jag hänvisar till förfarandefrågan: låt oss i detta hänseende uppmana kommissionen att se till att insatserna för att förenkla, underlätta och stödja små och medelstora företag inte går förlorade under genomförandefasen utan snarare ökas.
Den andra aspekten rör forskningen, som har uppenbara och oundvikliga etiska sidor. Det skulle kräva en grov cynism eller ett strikt vetenskapligt synsätt för att någon skulle kunna bortse från dessa aspekter. Det är därför helt rätt att erkänna dem och om möjligt hitta lösningar som tar hänsyn till dessa sidor som rör människor och deras värdighet.
Det finns framför allt en viktig fråga som vi är oeniga om i de olika grupperna. Även i min egen grupp finns det en ståndpunkt om embryonala stamceller, även om det är en minoritet precis som den som jag företräder. Det är ingen av oss som vill stoppa den vetenskapliga utvecklingen, men många av oss anser att respekten för livet ändå ska vara en riktlinje, även om det inte är avsett som en restriktion, och att det är lämpligt att tillämpa försiktighetsprincipen om det finns vetenskapligt tvivel.
Gemenskapens resurser som tilldelats i detta syfte är redan mycket begränsade. De skulle vara mer användbara om de koncentrerades till de sektorer där forskning redan har utvecklats och som därmed nu utlovar fördelar för människors hälsa inom en snar framtid, t.ex. användningen av vuxna stamceller och andra alternativ. Alla andra områden inom forskningsutvecklingen borde överlämnas till de enskilda medlemsstaterna. Dessa ståndpunkter är genvägar där det också krävs en förmåga att lyssna på och respektera andra.
När ämnen som på ett så intimt sätt påverkar människor och mänskligt liv tas upp i denna kammare, där vi är mer vana vid debatter om ekonomi eller mer konkreta ämnen, tror jag att vi behöver vara lite klokare, lyssna lite mer och föra en dialog. 
Roberto Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! EU hålls fortfarande tillbaka av ålderdomliga och farliga tekniker såsom kärnkraft, vilket det hade varit bäst att göra sig av med. Därför skulle det vara lite konstigt om man inlade något slags veto mot forskning och tillämpning av ny teknik som kan visa sig vara viktig när det gäller att rädda livet på många människor genom att använda stamceller.
Det är inte frågan om att inte ha en viktig etisk ståndpunkt om dessa ämnen. Jag är faktiskt emot mänsklig kloning. Det är en annan sak att försöka införa ideologiska synpunkter och förutfattade meningar som komprometterar inte bara forskning och vetenskap utan framför allt allas rätt till sitt eget liv.
Europaparlamentet har en rätt men också en skyldighet att leva upp till dessa förväntningar till fullo. Därför håller ett projekt för EU också på att ta form runt detta forskningsprogram. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentet har gett sitt stöd åt antagandet av sjunde ramprogrammet i vetskapen om att utmaningen att förbättra konkurrenskraften och utvecklingen för Europas länder beror på återupplivandet av forskningsmöjligheterna. Jag anser dock att de finansiella insatserna bör ökas. Om 3 procent av EU:s investeringar kanaliseras till forskning och utveckling före 2010 kommer det kanske att gå att minska det underskott på cirka 700 000 forskare som EU för närvarande har.
Offentlig finansiering till forskning behövs fortfarande i känsliga sektorer såsom hälsa, energi och miljö, och jag anser att det är stor enighet om det i parlamentet. Men denna finansiering kan inte enbart komma från EU-institutionerna. Tvärtom måste de sätta press på de nationella regeringarna att öka de finansiella anslagen till forskning i sina budgetar och på så vis förbättra arbetsförhållandena på området, både när det gäller den möjliga utvecklingen av mänskliga resurser i den offentliga sektorn och främjandet av privata investeringar och offentliga-privata partnerskap.
Problemen med forskning och utveckling ser inte likadana ut runt om i EU. Arbetsförhållandena varierar, liksom utsikterna för unga forskare och för deras övergång från akademiska studier till arbetsmarknaden. I Italien, till exempel, finns det inte någon ordentlig yrkesutbildning eller några praktikmöjligheter mellan universiteten och företagen. Det finns inte ens ett allmänt utbyte av information. De låga lönenivåerna och den begränsade finansieringen till forskning driver forskare till att emigrera eller ännu oftare överge den offentliga forskningen och prova på mer givande sätt att förverkliga sig själva. Detta är ytterligare ett skäl till varför jag hoppas att inrättandet av Europeiska forskningsrådet kan fylla de nationella systemens luckor.
Det enorma antalet ändringsförslag som lagts fram om detta redan utmärkta betänkande av Jerzy Buzek visar på parlamentets intresse för forskningen för att utveckla Europa och hur viktig parlamentet anser att forskningen är. 
John Purvis (PPE-DE )
   – Herr talman! Jag vill hedra vår föredragande, Jerzy Buzek, som på ett väldigt rättvist och öppet sätt har lett det här svåra förslaget genom parlamentet.
Jag accepterar att de etiska frågorna kring forskning på embryonala stamceller, somatisk kärncellsteknik och genetisk terapi för ärftliga sjukdomar är ett väldigt komplicerat område. Jag respekterar de olika synsätten och de djupt rotade föreställningarna om de här frågorna. Det är helt tydligt ett ämne för det personliga samvetet och tron, varvid det enda acceptabla förfaringssättet är en fri omröstning i parlamentet, som företräder alla EU-medborgare.
Jag vill förklara hur en kristen kan acceptera att EU finansierar den här forskningen. Jesus Kristus gjorde liknelsen om den gode samariten. Det var den föraktade samariten som inte passerade obemärkt förbi som de andra. Han stannade för att hjälpa en medmänniska med problem. Gud gav oss människor intelligens och kunskap att förbättra vårt mänskliga öde och mänskligheten har genom århundradena, ofta under motstånd från kyrkliga hierarkier och doktriner, utmanat vetenskapens gränser och därigenom förbättrat vårt välbefinnande. Forskningen inom det här området, som finansieras av Europeiska unionen, ingår i den här traditionen. Den är emellertid begränsad av regler, erkänner mänsklig värdighet och är tydligt kontrollerad och reglerad.
Enligt min och många kristnas mening, inklusive den kristna kyrka som jag tillhör, är det helt och hållet lämpligt att vi fortsätter att finansiera den här forskningen, precis som vi gjorde under det sjätte ramprogrammet för forskning. 

Britta Thomsen (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Forskning och utveckling är en viktig förutsättning för vårt välstånd, eftersom vi i EU nu måste leva på att skapa kunskap och idéer. Ramprogrammet för forskning är därför ett viktigt redskap för att se till att EU på ett framgångsrikt sätt kan klara av den internationella konkurrensen i framtiden. Inget EU-land kan på egen hand mobilisera den kritiska massa som behövs för att konkurrera med Kina eller Förenta staterna men tillsammans kan EU-länderna mobilisera sina resurser och börja konkurrera med dem. Det är dessutom just i den mångfald som vi har i EU som vi kommer att hitta en viktig nyckel till större kreativitet.
Det gläder mig att mer prioritet ges åt ramprogrammets internationella aspekt jämfört med i sjätte ramprogrammet. Internationellt samarbete är inte längre en separat del av programmet utan integreras snarare horisontellt i de individuella ämnena och specialprogrammen. Vi anpassar således forskningen till vad som pågår globalt. Jag hoppas att denna prioritering också kommer att avspeglas i antalet internationella projekt.
I Europas utkanter pågår för närvarande en avbefolkning, och det är absolut nödvändigt att forskningen finns kvar i de yttersta randområdena genom att attraktiva arbetsförhållanden för forskarna skapas. Jag är därför glad att det nu går att samordna de insatser som görs inom ramen för sjunde ramprogrammet och regionalfonden. Detta gör det möjligt att skapa regionala partnerskap mellan forskningsinstitutioner, myndigheter och företag, för att på ett kraftfullt sätt stimulera regional utveckling.
Den tiden är över när forskare kunde sitta avskärmade från verkligheten. Det är viktigare än någonsin att spridningsaspekten integreras i forskningen. Om samhället ska kunna utnyttja så många fördelar av den europeiska forskningen som möjligt, måste vi se till att forskningsresultaten påverkar individer, myndigheter, handel och näringsliv positivt. Förstklassig spridning av forskningsresultat bidrar till att människor uppfattar samhällsinvesteringar i forskning som berättigade.
Energiforskning har blivit ett eget prioriterat tematiskt område inom ”samarbete”. Det finns ett stort behov av forskning inom energiteknik, som kan hjälpa EU att uppnå målen när det gäller energistrategier inom …
Lena Ek (ALDE ).
   – Herr talman! Det är ett mycket viktigt beslut som parlamentet skall fatta i veckan för att förverkliga Lissabonmålen och förena välfärd och miljöansvar med global konkurrenskraft. Det grundar sig på ett alldeles utmärkt förslag från kommissionsledamot Potočnik och ett utmärkt betänkande från föredragande Buzek. Tyvärr har rådet gjort det budgetmässigt svårare för oss att leva upp till de förväntningar och ambitioner som vi i de större politiska grupperna delar.
Jag välkomnar inriktningen på Excellence-nätverken och en förenkling av byråkratin. Jag tycker att det är ett problem med den osäkerhet som fortfarande kvarstår när det gäller Europeiska forskningsrådet. Den genomgång av hela materialet som ska ske för att slutgiltigt klargöra Europeiska forskningsrådets ställning borde fastställas till 2008.
Det är också viktigt att vi har lagt fram ändringsförslag som gäller små och medelstora företag och deltagande och delaktighet från olika grupper runt om i Europa. När det gäller kvinnor vet vi att diskriminering fortfarande sker i alla medlemsländer på området forskning och utveckling, både i fråga om innehåll och det gäller deltagande.
Jag tror också att teknikplattformarna kommer att betyda oerhört mycket för europeisk industri.
Den fråga som har vållat flest problem är stamcellsforskningen. Jag kan konstatera att det system vi har idag fungerar utmärkt. Den forskning som bedrivs med denna teknik som stöd är oerhört viktig för arbetet för att komma till rätta med de stora folksjukdomarna, diabetes, reumatism, Alzheimer och Parkinson, alltså sjukdomar som bekymrar många europeiska medborgare. Det är vår plikt att använda de möjligheter som finns på ett etiskt och ansvarsfullt sätt. När vi nu kan hjälpa människor måste vi tillvarata den möjligheten. Jag och ALDE-gruppen stöder det förslag som har röstats fram i industriutskottet. Tack! 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Jag vill börja med att välkomna kommissionsledamot Potočnik och tacka föredragande Jerzy Buzek för hans outtröttliga samarbete och den information han har gett oss. Jag vill också lyckönska föredraganden för det arbete han har lagt ner.
Sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling hänger nära samman med debatten om EU:s framtid. Detta faktum blir allt viktigare mot bakgrund av de nuvarande globala influenserna. De kommande årtiondena kommer demografi och energi att vara särskilt viktigt för EU, och även mest problemfyllt. Vi måste tydligt definiera våra mål så att vi kan säkerställa en ekonomisk och social stabilitet och bevara den offentliga välfärden. Men vi kommer endast att kunna göra detta om vi kan öka samspelet mellan kunskap och utveckling å ena sidan och innovation å andra sidan, och om vi på ett framgångsrikt sätt kan använda detta samband i ekonomin. Demografi och energi måste utgöra kärnan av EU:s framtida forskning.
Låt mig nu återgå till energifrågan, ett område där vi står inför ännu större utmaningar när det gäller tryggad energiförsörjning, energiberoende och genomförandet av Kyotoprotokollet. Alla dessa områden uppmanar oss att fastställa tydliga mål, särskilt på medellång och lång sikt, eftersom det är här som EU allt oftare står inför ökade svårigheter.
Med långsiktig planering i åtanke måste fusionsforskningen och utformningen av kärnreaktorprojektet ITER ges företräde, eftersom detta öppnar nya forskningsdimensioner om kärnenergi på global nivå. Forskning inom förnybara energikällor och kärnklyvning kan dock vara en lämplig lösning på vår efterfrågan på medellång sikt på säker, ren och konkurrenskraftig energi. EU är för närvarande en ledare i energisektorn, men vi måste ändå ha en sak i åtanke: Om vi vill vara kvar i spjutspetsen av denna sektor globalt sett, måste vi se energi som ett enda, enat område, trots att energiförsörjningen redan har reglerats i ett antal EU-fördrag.
Enade och tydliga mål räcker så klart inte. De måste följas upp med lämpliga åtgärder, och det är här jag vill trycka på vikten av att fortsätta att ligga steget före. Vårt program måste vara färdigt i tid så att vi kan skapa en länk i övergången mellan det sjätte och det sjunde ramprogrammet. 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Jerzy Buzek för hans utmärkta arbete. Vi har sagt vad vi vill se när det gäller sjunde ramprogrammet. Vi lade fram så många som 1 700 ändringsförslag, vilket skulle ha räckt för ett åttonde ramprogram. GFC:s vetenskapliga råd är ett av de viktigaste nya tilläggen till ramprogrammet, och det kommer att bli den första gemensamma EU-institutionen för finansiering av forskning. Målsättningen är högkvalitativ forskning och att ge forskarna fortsatt arbete inom EU.
Det finns ett verkligt behov av stöd åt högkvalitativ forskning. Det finns 500 förstklassiga universitet i världen varav 200 ligger i Europa och 200 i Förenta staterna, men endast två europeiska universitet ligger på topp 20-listan. Om vi i EU har råd att lägga tid på bagateller borde vi också kunna ha råd med högkvalitativ forskning. Vi bör även se till att forskningsresultaten kommer till god användning. Klyftan mellan forskning, innovation och lanseringen av nya projekt är för stor.
EU:s forskningsprogram bör också användas för att undanröja hinder för samarbete mellan medlemsstaterna. I artikel 169 i ramprogrammet ges också ett verktyg för strategiskt samarbete mellan medlemsstaterna, och det är det som behövs. Det är oacceptabelt att forskningsbudgeten skulle minskas med 20 miljarder euro nu när vi är på väg mot ett informationssamhälle som vi behöver forskning till. Vi kommer inte att bli världens ledande informationssamhälle på detta sätt. Vårt investeringsprogram sackar efter både i Förenta staterna och i Japan.
I informations- och kommunikationssektorn har vi lyckats skapa många kommersiella användningsområden. Information och kommunikation står för 8 procent av EU:s BNP och 6 procent av sysselsättningen. Vi har dock skapat hinder såsom invecklad patentlagstiftning, som försämrar vår konkurrenskraft. Ett civiliserat EU måste lyfta sin position med hjälp av forskning och produktutveckling och, till exempel, informations- och kommunikationsteknik. 
Peter Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja tacka Jerzy Buzek och inleda med en positiv anekdot om det europeiska forskningsramprogrammet. I början av debatten i utskottet förde jag samman företrädare för alla universiteten och för näringslivet i min region för att diskutera ramprogrammet med dem. Denna diskussion bringade också i dagen kritik mot byråkratin och mot att små och medelstora företag har otillräcklig tillgång till ramprogrammet. Efter en hel del kritik hade framförts, talade en professor som hade varit engagerad i ramprogrammet i flera år och sa att vi inte bara skulle titta på de negativa bitarna: amerikanerna avundade oss detta instrument.
Även om saker och ting är långt ifrån perfekta nu ska vi inte racka ner på ramprogrammet. Jerzy Buzeks betänkande tar upp mycket av kritiken. Bra förslag har lagts fram på området små och medelstora företag och byråkrati, som vi borde ge vårt stöd till i parlamentet. Jag anser att detta är ett bra betänkande på det stora hela, men det finns en sak som jag inte håller med om – och detta kommer inte att förvåna er. Jag stöder inte ändringsförslag 66 i artikel 6. Detta ändringsförslag uppmanar till att EU finansierar forskning som bl.a. innebär destruktiv forskning med mänskliga embryon. Detta har förbjudits på nationell nivå i tio länder, i vissa fall efter mycket intensiva diskussioner, i andra fall efter folkomröstning.
Ändringsförslaget innehåller även en översynsklausul. Om denna översynsklausul blir gällande kan kloning i forskningssyfte också bli möjlig inom ramprogrammet trots att detta endast är tillåtet i tre EU-länder. Det är ju trots allt inte så att det finns för mycket pengar inom ramprogrammet – många bra, okontroversiella projekt får avslag.
Eftersom ämnet Alzheimers sjukdom har nämnts kan jag säga att för några veckor sedan hölls ett möte med den ledande europeiska Alzheimers-forskaren. Han sa att han hade många innovativa strategier för att bekämpa Alzheimers – men nämnde inte embryonal stamcellsforskning som en av dem. Därför bör vi stödja alternativen, men att stödja ändringsförslag 66 skulle innebära att vissa alternativ inte skulle kunna främjas. Av denna anledning ber jag er att rösta nej till ändringsförslag 66.
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill börja med att tacka Jerzy Buzek för hans utmärkta arbete och också skuggföredragandena, särskilt Philippe Busquin, som har delat med sig av en hel del kunskap och erfarenhet.
När det gäller frågan om prioriteringar, hamnar hälsopolitik och forskning om hälsa i denna kategori. Jag håller inte med Peter Liese här, eftersom stamcellsforskning, bland annat embryonal stamcellsforskning, också kan vara viktig när det gäller hälsa, särskilt på de områden där vuxen stamcellsforskning ännu inte kan erbjuda något av likvärdigt värde. Jag anser därför att det finns fördelar med detta tillvägagångssätt, och det får mitt fulla stöd.
Ett andra område som också har getts högre prioritet, särskilt av parlamentet, är energifrågan. Vi vet alla hur viktigt det är att göra framsteg på energiområdet, och jag vill än en gång betona hur viktigt det är för de stora energibolagen, vars stora vinster framför allt är en följd av höjda olje- och gaspriser, att investera mer i forskning. Jag hoppas att kommissionsledamoten även ser till att mer sådana privata resurser tas in.
Det är viktigt att EU:s bidrag till framför allt energiområdet görs inom ramen för forskningsramprogrammet, eller inom kärnforskning. Frågan om kärnforskning är såklart mycket kontroversiell, precis som frågan om kärnenergi. Men om det bara är ett viktigt område som vi fullt ut måste prioritera, så är det säkerhet och trygghet: säkerhet när det gäller anläggningar och trygghet när det gäller att skapa tekniska och andra möjligheter för att förhindra spridning för icke-civila ändamål, till exempel militära eller till och med terroriständamål.
Jag vill be kommissionsledamoten att ta detta på största allvar, och att göra mer på detta område i synnerhet. Jerzy Buzek har tagit upp en del av mina förslag – han kunde ha tagit upp fler – åsikterna går i sär om detta – men jag anser att säkerhet och trygghet på området kärn- och energiforskning måste ges högsta prioritet. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag ska börja med att tacka föredraganden för hans arbete och för den överenskommelse vi har nått i syfte att skapa en särskild linje för forskning om pediatrisk medicin inom detta program.
Det har sagts många saker om att få till stånd detta program. Därför ska jag endast lyfta fram tre saker. Först och främst, när det gäller lättillgänglighet: Jag mötte nyligen ett antal ledare för små och medelstora företag som berättade för mig att det skulle krävas forskningsbidrag för att kunna förstå exakt hur EU hanterar de ämnen som måste tas upp. Bakom humorn ligger en stor sanning: att vi behandlar ansökningar ytterst noggrant, men undviker de många outgrundliga formlerna.
För det andra, när det gäller övervakningsfrågan: Det är verkligen nödvändigt att stärka övervakningen för att se till att de bidrag som tilldelas är effektiva och att pengarna används på rätt sätt. Vi måste handla i enlighet med dessa överväganden.
Slutligen rör den tredje punkten prioriteringen av att det är otroligt viktigt att ge stöd till hållbar utveckling, hälsoforskning och innovation. När det gäller hälsoforskning och mer specifikt embryonal stamcellsforskning vill jag betona att vi måste vara uppdaterade. Ja, jag är för denna forskning. Ja, jag vill att vi ska kunna hjälpa forskarna att arbeta under goda förhållanden och framför allt utan datumbegränsningar när det gäller valet av berörda celler. Datumbegränsningar skulle innebära ett hinder för forskning i framkanten.
Mina damer och herrar! När ni röstar, glöm inte att denna forskning erbjuder möjligheten att identifiera specifika stamcellslinjer för att hitta effektiva behandlingar. Att rösta nej till detta nya forskningsområde skulle vara att beröva dem som lider av i dag obotliga sjukdomar möjligheten till ett botemedel. Med vilken rätt och enligt vilken lag kan vi säga till någon som är allvarligt sjuk: ”Nej, EU vill inte ha något att göra med denna forskning. Om du hade velat få behandling skulle du ha varit född i Förenta staterna.” Det är precis där vårt problem ligger. Om vi inte bestämmer oss och vidtar åtgärder nu kommer det att vara amerikanerna och japanerna som gör det åt oss. 
Andres Tarand (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill framför allt påpeka hur viktigt sjunde ramprogrammet är för en liten medlemsstat, och särskilt för dess unga forskare. Med tanke på de mycket undermåliga förhållandena inom den vetenskapliga infrastrukturen i de nya medlemsstaterna kommer sjunde ramprogrammets medel inte att räcka för att betala detta, utan regeringarna kommer att bli tvungna att avsevärt öka forskningsbudgeten, åtminstone i Estland.
En andra fråga jag vill ta upp är energifrågan. Jag hoppas att rådet kommer att stödja parlamentets rekommendation att, inom sjunde ramprogrammet, lägga 150 miljoner euro på mer energirelaterad forsknings- och utvecklingsverksamhet än den siffra som erbjöds av det land som i dag innehar ordförandeskapet. Även detta belopp är såklart otroligt litet när man tänker på energisektorns utmaningar. Större delen av beloppet går dock till kärnenergi och inte till ny hållbar teknik.
Jag håller med de föregående talare som redan har uttryckt sitt missnöje med denna fråga. En oproportionerlig del går till energiteknik som grundar sig på fossila bränslen. Det samma gäller Estland där oljeskifferforskning ligger på första plats när det gäller statligt stöd. Det är dags att ändra på dessa proportioner! 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – Låt mig först tacka Jerzy Buzek för hans verkligen utmärkta arbete i utkastet till detta betänkande. Själv anser jag att sjunde ramprogrammet trots budgetnedskärningarna avsevärt kan stärka forskningspotentialen i alla EU:s medlemsstater utan att undergräva kompetensprincipen. EU:s ekonomi har inte råd att försumma denna potential, som inte enbart koncentrerar sig på stora forskningscenter men ändå har den kritiska massan för att uppnå kompetens. Flera regionala universitet, gemensamma forskningsenheter och teknikcenter genererar samtliga en avsevärd forskningspotential i form av unga forskare som ofta söker möjligheter utanför EU.
Det största hindret för att främja denna potential är den olämpliga forsknings- och utvecklingsinfrastrukturen som är en förutsättning för att forma och bibehålla studenter och forskare i avlägsna regioner. Omvänt är inte alla stora forskningscenter liktydigt med kompetens. Vi bör inte förväxla kompetensprincipen med centraliseringen av forskning i enbart stora center. Om forskningspotentialen exploateras bättre i hela EU-området kan dels samarbetet stärkas, dels kan man skapa de nödvändiga förutsättningarna för den välbehövda inre konkurrensen, vilket kan bidra avsevärt till att lyfta den europeiska forskningens konkurrenskraft till globala nivåer. Jag anser därför att ett ekonomiskt bidrag som syftar till att förbättra forskningsinfrastrukturen genom att utnyttja budgeten för sjunde ramprogrammet och strukturfonderna i ”sammanhållningsregionerna”, vilka har en bra forskningspotential, kommer att vara en betydelsefull investering och generera den samverkan som krävs för att uppnå Lissabonmålen. Låt mig sammanfattningsvis klargöra en sak. Europeiska unionen bör inte finansiera embryonal stamcellsforskning. Under denna debatt har vi redan hört åtskilliga förnuftiga argument för denna högre princip. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill diskutera en sak som kommissionsledamoten hänvisade till: han hoppades att ramprogrammet om forskning skulle väcka nytt liv i Lissabonagendan.
Jag tycker att han har helt rätt. Fördelen med det europeiska ramprogrammet för forskning och det europeiska området för forskning är för det första att vi kan fastställa vår forskningsidentitet i EU och för det andra att vi kan vara en del av den internationella utvecklingen. På det stora hela främjar förstås dessa program EU:s konkurrenskraft.
Det finns för närvarande ganska många svårigheter rörande frågan om stamcellsforskning. Vissa medlemsstater försöker i själva verket åternationalisera detta område så fort det är fråga om kritisk forskning. Jag anser att det är mycket problematiskt. Denna typ av åternationalisering skulle kunna påverka många forskningsområden i framtiden, såsom kärnforskning, säkerhetsforskning och många andra områden där vissa nationsstater har etiska eller andra bekymmer. Jag anser inte att vi bör göra det. Denna typ av åternationalisering skulle kunna allvarligt skada inte enbart Lissabonagendan utan även Europeiska unionen som helhet i framtiden. Jag hoppas därför att vi ska nå ett brett samförstånd om ramprogrammet om forskning. Jag lyckönskar Jerzy Buzek, våra skuggföredraganden och Philippe Busquin. 
Carlo Casini (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag ska begränsa mig till att tala om de etiska frågorna. För att förstå dessa slags frågor måste vi alla först och främst förstå vad vi talar om.
För det första måste vi ha i åtanke att det inte är fråga om att bestämma huruvida man ska tillåta försök på embryon eller inte, utan huruvida projekt som inbegriper oundvikligt destruktiv forskning kan finansieras av EU, med andra ord med pengar som delvis kommer från medlemsstater som anser att förstöring av embryon i forskningssyfte är en allvarlig överträdelse av viktiga rättigheter.
För det andra måste vi betrakta de förutsebara effekterna av forskningen. Hittills har embryonala stamceller inte visat sig vara terapeutiskt effektiva på något sätt. Tvärtom har de visat sig vara cancerframkallande på möss. Hittills har inte ett enda publicerat forskningsresultat i världen visat att embryonala stamceller har terapeutiska effekter. Å andra sidan botar så kallade vuxna stamceller redan flera sjukdomar, och utsikterna är extremt lovande. Det innebär att om vi verkligen vill skydda människors hälsa måste vi koncentrera den lilla finansiering vi har till områden där det är lättare och snabbare att uppnå vårt mål än andra.
Slutligen måste subsidiaritetsprincipen åberopas. Det finns länder där man anser att försök på embryon ifrågasätter själva konceptet människans värdighet och därmed grunden för mänskliga rättigheter. Att tillåta försök på människor innebär med andra ord att betrakta människor som ett objekt och inte som en människa.
Således är det inte en fråga om att tala om märkning, turism eller stadsplanering, utan om själva grunden till mänskliga rättigheter som de ses, kanske felaktigt, av ett land jämfört med ett annat. Jag anser därför inte att det är rätt att de medlemsstater där försök på embryon är tillåtet ska kunna tvinga de medlemsstater där det inte är tillåtet att hjälpa till att bekosta försöksverksamheten i de andra länderna. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Jag vill lyfta fram några punkter. För det första hur viktig forskningen är för att Lissabonstrategin ska lyckas. För det andra att det är nödvändigt att genomföra och utöka forskning till klimatförändring och dess påverkan på naturkatastrofer. Forskning måste också genomföras för att lösa energiproblemen.
Trots alla kontroverser är embryonal stamcellsforskning ett mycket lovande forskningsområde som har gett mycket lovande resultat när det gäller att behandla sjukdomar såsom Parkinsons och Alzheimers vilket inte hade varit möjligt med enbart vuxna stamceller eller stamceller från navelsträngen. Jag ser därför positivt på samförståndsförslaget som lagts fram av Cristina Gutiérrez-Cortines och Philippe Busquin och uppmanar parlamentsledamöterna att stödja det. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! Det sjunde ramprogrammet för forskning kommer att göra Europeiska unionen något mer konkurrenskraftig i vår globaliserade värld, men tyvärr inte särskilt mycket. Vi har inte lyckats uppnå flera av de ursprungliga målen och kommer inte heller att göra det. För att undvika alla missförstånd: under rådande omständigheter har Jerzy Buzek och hans kolleger gjort det bästa möjliga av programmet, men forskningsutgifterna har sannerligen inte fördubblats.
Den tydliga ökningen av budgeten jämfört med sjätte ramprogrammet är ett steg i rätt riktning, men vi är fortfarande långt ifrån den fördubbling av budgeten som ursprungligen planerades och som fortfarande behövs. Forskningsutgifterna ökar betydligt mer i andra ekonomiska områden i världen, vilket innebär att vi kommer att halka efter ännu mer i förhållande till dessa områden. Följderna av detta kommer att drabba oss hårt och få långsiktiga effekter på välståndet, arbetsmarknaden och den sociala freden.
Vi måste koncentrera de begränsade resurserna till några få viktiga områden. Vi har satt upp strategiska mål i förhållande till vilka allt annat måste vara sekundärt och vi måste regelbundet kontrollera om vi uppnår dessa mål. Vi måste se till att forskningsresultaten inte samlar damm i något skåp eller laboratorium, utan att våra företag kan dra nytta av resultaten för att skapa ett mervärde och därmed nya arbetstillfällen i Europa. Det är mitt intryck att vi inte har varit tillräckligt bra på detta område de senaste åren.
Sammanfattningsvis uppmanar jag medlemsstaterna att satsa medel från strukturfonderna på att bygga upp forsknings- och utvecklingskapaciteten i sina länder. Då kommer det sjunde ramprogrammet verkligen att kunna inriktas på högkvalitativ forskning. Samtidigt kan medlemsstaterna satsa ytterligare medel på att bygga upp forsknings- och utvecklingskapaciteten.
Om vi vill bibehålla välståndet, sysselsättningen och den sociala freden i Europa i framtiden är det sjunde ramprogrammet och programmet för konkurrenskraft och innovation ett första steg, men vi har fortfarande långt kvar och måste absolut göra mer. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Herr talman! Jag lyckönskar Jerzy Buzek och hans medföredragande för deras uthålliga arbete. Jag välkomnar det faktum att programmet prioriterar forskning vid kunskapens gränser, framställning av koldioxidfri energi, nanoteknik och samhällsvetenskap.
Det sistnämnda kommer att vara särskilt viktigt för att följa upp de samhällsförändringar som blir följden av den digitala livsstilen, som ju i sig är ett resultat av den vetenskapliga utvecklingen. Vi måste emellertid uppmärksamma att även om den totala forskningsbudgeten har ökat, så har den årliga forskningsbudgeten per capita i Europeiska unionen det inte. Detta är ytterligare en anledning till varför det är viktigt att en överenskommelse har träffats om inrättandet av ett europeiskt område för forskning, som kommer att bidra till att överbrygga skillnaderna inom flera områden.
Här måste det nämnas att för de nya medlemsstaterna, som har betydande expertis men knappa resurser, är det mycket viktigt att forskningsinfrastruktur även kan finansieras utanför ramprogrammet för forskning, med medel från struktur- och sammanhållningsfonderna. För att anknyta till debatten vill jag tillägga att jag beträffande stamcellsforskning är för framåtskridande. 
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ).
   – Herr talman! Programmet för forskning och teknik är ett verkligt framsteg. Det är en av de viktigaste byggstenarna för att vi ska kunna konkurrera på internationell nivå och det är ett svar på globaliseringen. Den europeiska dimensionen och inriktningen på hög kvalitet ger denna europeiska satsning ett ytterligare reellt värde.
Även om vi är i desperat behov av förstklassig forskning på europeisk nivå behöver vi också en stor och varaktig satsning från medlemsstaternas och regionernas sida. Som skuggföredragande när det gäller kapacitetsfrågan – som faller inom ramen för forskningsinfrastruktur – vid sidan om Jerzy Buzek har jag noggrant undersökt eventuella synergier med strukturfonderna som skulle göra det möjligt att utveckla strukturer och forskningsinfrastruktur av hög kvalitet och att stödja innovation och produktion.
Det gläder mig att denna brännpunkt kommer att ges särskild uppmärksamhet i samband med omröstningen om strukturfonderna 2007–2013 nästa månad. Kort sagt, vi behöver investera mindre i asfalt, betong och vägar och mer i forskningsinfrastruktur och i utbildning av våra medborgare. Det är detta EU måste sikta in sig på de närmaste åren. Då kan mer specifik forskningsinfrastruktur skapas och utvecklas. Vi kan faktiskt med begränsade resurser, jämfört med de stora forskningsprojekt som förbrukar enorma mängder strukturfondsmedel, fördubbla budgeten. Det vore en annan femma. Det kan göras.
Jag har en fråga till kommissionsledamot Potočnik. Kommer vi i samband med halvtidsgranskningen utvärdera både strukturfondspolitiken och dess resultat? Jag har inte fått många tidiga indikationer ännu. Jag tänker här särskilt på perioden 2013–2020.
Det gläder mig slutligen att flera av mina ändringsförslag, bland annat dem som gäller läkarundersökningar, hälsosamma livsmedel, flyg och logistik, har antagits. När det gäller stamcellsforskning intar jag en förbehållsam och försiktig hållning. Jag kommer att stödja det ändringsförslag som lades fram gemensamt med Angelika Niebler. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst lyckönska Jerzy Buzek och alla skuggföredragande. Innovation är inte en av EU:s starka sidor. Trots Lissabonagendan och kunskapsekonomin är det inte lätt att visa beslutsamhet, men det finns ett försonande drag, nämligen det sjunde ramprogrammet för forskning, som erbjuder en hel del utrymme för innovation, inte minst för små och medelstora företag. Jag har höga förväntningar på forskningsprogrammet inom energiområdet som kan öppna för effektivitet och hållbarhet.
Inte bara forskning, utan även demonstrationsprojekt är viktiga. Jordvärme är till exempel en möjlighet, vilket jag fick uppleva inom nederländsk trädgårdsodling bara häromveckan, men det tycks vara omöjligt att sporra sponsorer och användare till att agera. Hälsoprogrammet är också viktigt. Hälsa är för viktigt för att helt överlåtas åt forskare inom den privata sektorn. I detta sammanhang anser jag att de etiska gränserna är mycket väl definierade.
När vi betraktar den europeiska industrin som helhet är det möjligt att vi lägger för stor vikt vid konkurrenskraften. Samarbete är minst lika viktigt. Vi måste utvecklas mot en ny strategi, öppen innovation, kunskapsutbyte och ett gemensamt kunskapsutnyttjande. Jag hoppas att det sjunde ramprogrammet kan bidra till detta. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ).
   – Herr talman! De nya medlemsstaterna hade inte varit involverade när förordningen om principerna i det sjätte ramprogrammet utarbetades. Vi kunde däremot delta i själva programmet, och därmed skaffa oss betydande erfarenheter. Vi har försökt inkludera de nya medlemsstaternas erfarenheter i den intressanta och viktiga debatten inför kommissionens utformning av det sjunde ramprogrammet. Jag vill under dagens plenarmöte särskilt ta upp två frågor.
Den första frågan handlar om att besluta vad som ska utgöra grunden för stöd. Jag anser att det bör vara excellens, för det är excellens som ger Europa dess verkliga konkurrenskraft. Jag anser att vi här behöver tre villkor. Det första villkoret är att ge tillgång och att skapa kontaktnät, eftersom det är detta som är nyckeln till hållbar forskningskvalitet. Det andra villkoret är att involvera strukturfonderna i större utsträckning i byggandet av forsknings- och utvecklingsinfrastrukturen. Parlamentet har faktiskt röstat för mitt förslag i detta avseende, under regleringen av fonderna. Det tredje villkoret är att utveckla stora konsortier för att verkligen åstadkomma ett europeiskt område för forskning och se till att våra forskare inte arbetar i Förenta staterna eller någon annanstans. Jag vill till exempel nämna Galileoprojektet, där en ny europeisk infrastruktur bara kunde utvecklas utifrån en bred bas.
Den andra frågan handlar kortfattat om behovet av att stödja små och medelstora företag. Jag kan bara välkomna förslaget om att kanalisera minst 15 procent av medlen i samarbetsprogrammet till små och medelstora företag. Jag har själv lagt till ytterligare ett förslag som har godtagits av vårt utskott och som gör det lättare för små och medelstora företag att få tillgång till Europeiska unionens medel, särskilt för förfinansiering. Jag ber även parlamentet att stödja mitt förslag, som bygger på erfarenheterna av det sjätte ramprogrammet.
Vi har fortfarande mycket kvar att göra, till exempel när det gäller momsåterbetalning och andra frågor som rör regleringen av utnyttjandet, men jag är säker på att det sjunde ramprogrammet kommer att föra oss närmare ett förverkligande av ett gemensamt europeiskt område för forskning. 
Jan Christian Ehler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att tacka Jerzy Buzek. Han har det europeiska tålamod – som unga människor bara kan förundras inför – som krävs för att sammanställa detta arbete. Jag vill återkomma till den aspekt som Lambert van Nistelrooij tog upp. Jag tror att vi har ett stort problem: i ramprogrammet för forskning har vi definierat ett europeiskt område för forskning och detta förutsätter att anslutningsländerna kommer ikapp. Vi är emellertid alla ense om att ett program som ramprogrammet för forskning i ett globalt sammanhang måste vara inriktat på excellens, eftersom det utgör den konkurrenskraft som vi behöver för att hänga med och ha råd att bygga upp Europa. Det är därför särskilt viktigt att strukturfonderna har inkluderats och detta är något vi måste diskutera.
En annan sak som tagits upp är små och medelstora företag. I samband med denna diskussion är det värt att än en gång betona att 70 procent av alla patent i Europa registreras av små och medelstora företag. Vi måste stödja detta och vi måste hitta ett sätt att ge dessa företag mer stöd. I detta sammanhang stöter vi gång på gång på problemet att definiera ”små och medelstora företag”. I EU-ekonomins nuvarande dimension är Europeiska unionens definition av begreppet ”små och medelstora företag” helt enkelt felaktig: den omfattar alltför få företag. I praktiken stödjer vi inte längre medelstora industriföretag – vi utestänger dem i alltför hög grad från programmen.
En tredje aspekt som jag anser är viktig är det nya säkerhetsforskningsprogrammet. I detta program har vi infört något som verkligen inte är typiskt för forskning. Jag tror att vi alla kan vara ense om att det är ett av de centrala projekten för Europas framtid, inte bara mot bakgrund av terrorismen utan även för att det erbjuder utvecklingsmöjligheter på många områden. Vi bör därför inom trepartsdialogen granska konkurrenskraftsrådets beslut att göra massiva, om inte massivast tänkbara, nedskärningar på detta av alla områden. Dessa nedskärningar är ytterst problematiska. 
Carmen Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman! För den gemensamma fiskeripolitiken är det sjunde ramprogrammet inte bara en besvikelse, utan kan beskrivas som direkt hycklande.
Vi får inte glömma att ett av unionens stora mål är att föra en politik för ekonomisk effektivitet och konkurrenskraft inom ramen för hållbar utveckling. När vi talar om hållbar utveckling leder det omedelbart tankarna till havsmiljön och följderna av fisket. Varje förordning om fiskeriförvaltning måste sluta med den sedvanliga reservationen om att beslut ska fattas i enlighet med bästa tillgängliga vetenskapliga information.
När kommissionsledamot Borg presenterade grönboken om EU:s framtida sjöfartspolitik förra veckan betonade han än en gång att det är absolut nödvändigt att förstå hur världshaven fungerar och han vidhöll att nya fiskeriförvaltningsåtgärder inte kan genomföras utan vetskap om hur ekosystemen fungerar och hur olika ekonomiska aktiviteter påverkar dem. Ändå har vi gått från särskilda kapitel om fiskeriforskning, som fick 150 miljoner euro i det femte ramprogrammet till 60 miljoner euro i det sjätte ramprogrammet, där fokuseringen på fiskefrågan för första gången försvinner.
De som arbetar med fiske behöver veta artbeståndens storlek och deras utveckling för att undersöka nya, mer selektiva fiskemetoder och odling av nya arter som kan tillgodose den snabbt växande interna konsumtionen av fisk och motverka importberoendet. Utan denna typ av specifik forskning kommer alla förordningar som gäller fiskare att sakna solid vetenskaplig grund och inte ha någon trovärdighet. Vi blir inte ledande inom politiken för hållbar utveckling genom att på detta sätt ta ett steg bakåt.
Vi vill därför uppmana alla – och särskilt föredraganden – att stödja de ändringsförslag som flera politiska grupper och ledamöter har lagt fram och som säkerställer en sådan inriktning på fisket. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta -omslag är från i går, den 12 juni 2006. Det påstås tyvärr där att de europeiska utbildningssystemen, däribland systemen för högre utbildning, misslyckas.
Det sjunde ramprogrammet för forskning bygger på tre inbördes nära besläktade delar – utbildning, forskning och innovation. Om själva utgångspunkten, det vill säga utbildning, redan har blivit en akilleshäl kan vi planera och stödja forskning och innovation hur mycket vi vill, men de önskvärda resultaten kommer att utebli. Låt oss därför stödja de institutioner som rankas bland de viktigaste inom utbildningen och deras kopplingar till forskningen, det vill säga universiteten. De utgör en naturlig källa till en enorm mänsklig potential som hittills inte har exploaterats på ett effektivt sätt. Låt oss främja en förnyelse av forskningen vid universiteten och ta hand om den unga generation forskare som utbildas där. Låt oss ge dem den sorts möjligheter och motivation som kan förmå dem att stanna i Europa. Låt oss också ge universiteten möjlighet att uppfylla kriterierna för spetsforskning och låt oss stödja dem i deras satsningar, särskilt i Europeiska unionens nya medlemsstater. Det kan visa sig bli – det tror jag fullt och fast – en av de bästa investeringarna inom ramen för ramprogrammet för forskning.
Låt mig avsluta med att tacka Jerzy Buzek och lyckönska honom till hans betänkande om denna forskning. 
Jerzy Buzek (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla för deras inlägg i debatten. Hela Europaparlamentet har arbetat med det sjunde ramprogrammet. Utskottet för industri, forskning och energi har mottagit yttranden från åtta olika utskott.
Jag vill helt kort kommentera de viktigaste synpunkterna. Ramprogrammet har en brist: otillräckliga medel. Det är den enda del av unionens budget som ökar. Ökningstakten har varit ungefär 30 procent om året i genomsnitt jämfört med det sjätte ramprogrammet. Vi hade emellertid förväntat oss en dubbelt så stor ökning. Det är därför vi inte är nöjda och känner att ett tillfälle har gått förlorat. Det viktiga nu är att använda det vi har så bra vi kan. Det sjunde ramprogrammet är avsett att fungera som Lissabonagendans svänghjul. Vi måste frigöra potentialen hos de 25 medlemsstaterna. Vi måste uppnå synergieffekter mellan nationella program och regional verksamhet. Vår viktigaste slogan är ”excellens i varje projekt”. Vår näst viktigaste slogan är ”forskning närmare industrin, med tonvikt på innovation”. Den tredje frågan är grundforskning och oberoendet hos forskare som bedriver den. Den fjärde frågan är slutligen ”människor” – att se till att vi utvecklar talanger och att de största talangerna får goda förutsättningar och genomföra sina idéer. Annars kommer vi aldrig att lyckas med utvecklings- och sysselsättningsstrategin för EU.
Två tematiska prioriteringar är hälsa, om vilket det inte kan råda någon oenighet, och energi för Europa, med andra ord ren, säker och trygg energiförsörjning. Vi har för lite råolja och naturgas. Vi behöver absolut uppmärksamma förnybar energi, ren kolteknik och kärnenergi. Vi kan inte avvisa något av detta.
Det viktigaste är slutligen att genomföra det sjunde ramprogrammet i enlighet med tidsplanen. Europaparlamentet röstade om budgetplanen för knappt en månad sedan och kommer att rösta om ramprogrammet om två dagar. Låt oss hålla uppe denna fantastiskt höga takt. Jag vädjar till rådet om att anta en gemensam ståndpunkt så snart som möjligt.
Jag riktar ett tack till kommissionsledamot Janez Potočnik för ett utomordentligt samarbete. Jag är övertygad om att Europaparlamentet och alla här närvarande är beredda att fortsätta detta samarbete, och det är något vi måste göra i tid. 
Philippe Busquin (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ändå – direkt efter Jerzy Buzeks inlägg om den trepartsdialog som vi ska föra – fördöma rådets frånvaro från denna debatt. Den budget som vi håller på att debattera är den tredje EU-budgeten. Forskning är ett viktigt verktyg för Lissabonstrategin och genom att lägga fram målet den 1 januari åtar sig parlamentet att se till att forskarvärlden och näringslivet respekteras. Rådets frånvaro är ett nedslående tecken vid just den tidpunkt då vi inleder en trepartsdialog som måste genomföras snabbt.
Talmannen.
   – Herr Busquin, kritiken har tagits emot och kommer att beaktas. 
Janez Potočnik,
   – Herr talman! Jag vill svara kort och koncist på så många av de nämnda farhågorna och frågorna som möjligt. Först vill jag, på kommissionen vägnar och personligen, tacka alla ledamöter för deras samarbete och stöd, som jag är väldigt tacksam över. Antalet inlägg som gjordes i morse visar tydligt att de här frågorna har blivit mycket uppmärksammade, vilket ger en tydlig signal om den europeiska forskningens betydelse för Europas framtid, våra liv och ekonomi.
Jag ska börja med budgeten och budgetstrukturen. Skillnaden mellan den budget som parlamentet och rådet föreslår är nu 2 procent, vilket är en liten skillnad. Jag anser att vi har en samsyn och att en det borde vara relativt lätt att göra en överenskommelse på den här punkten.
Jag vill påpeka att man borde vara försiktig vid jämförelsen av det sjätte och det sjunde ramprogrammet, eftersom de är strukturerade på olika sätt och ibland är svåra att jämföra. Det finns till exempel i nuvarande priser en ökning på 60 procent för åtgärder i FP7, mot 30 procent för de gamla kontinuitetsåtgärderna. Därför betyder en ökning på mer än 30 procent för vissa kontinuitetsåtgärder att dessa faktiskt håller på att få tydlig prioritet.
Tjugofem procent av åtgärderna är nya, medan ungefär 75 procent av åtgärderna är kontinuitetsåtgärder. När det gäller de prioriterade temaområdena, måste vi vara medvetna om att Europeiska forskningsrådet, antingen nu eller i framtiden, kommer att ta itu med dessa, men naturligtvis vet vi inte på förhand hur de här temaområdena kommer att struktureras.
Gällande små och medelstora företag har jag ärligt talat ingenting emot 15 procent, men anser att detta måste ske genom en politisk förändring. Det är därför jag argumenterar för en förenkling och anser att den ytterligare finansieringen på 15 procent eller 25 procent, som vi erbjuder små och medelstora företag borde leda till förändringar. Därför måste vi uppmärksamma deras behov, särskilt i arbetsprogrammen.
När det gäller energi är det tydligt att, som ett antal av er helt riktigt har påpekat, detta är en av de större utmaningarna vi måste ta itu med i framtiden. Vi är alla överens om detta. Kommissionen anser emellertid att utmaningen helt enkelt är för allvarlig för oss för att vi ska kunna utelämna något potentiellt område från forskning, från förnybar energi till vätebränsleceller, rent kol, kärnenergi, smarta nätverk och effektivare energianvändning och så vidare.
När det gäller utmaningarna på miljöns område såsom klimatförändring, vilket sannerligen är en viktigt fråga, vill jag säga att de är allvarligare än vad vi ibland är redo att erkänna. Praktiskt taget alla våra insatser när det gäller forskning borde inriktas på att göra våra liv lättare i framtiden. Om vi fortsätter i den nuvarande riktningen kommer vi att stå inför några väldigt allvarliga utmaningar.
Jag vill göra några påpekanden om forskning på embryonala stamceller och om Europeiska forskningsrådet, som jag talade om i min inledning. Om ni frågar vilken toppforskare som helst om forskning på embryonala stamceller, vilket jag nyligen gjorde, kommer de att svara er att rätt sätt att hantera stora hälsofrågor på är genom att kombinera insatser från olika källor och ursprung. Det är deras tydliga svar.
Jag fick en fråga om Eurobarometern om bioteknik. Som ni vet genomför kommissionen regelbundet allmänna opinionsundersökningar, Eurobarometer, om frågor som rör bioteknik. 2006 års version håller för närvarande på att slutföras och borde bli tillgänglig under de kommande tio dagarna. Eftersom frågan som ställts var tydlig, kan jag berätta för er att när det gäller åsikterna i Europa om forskning på embryonala stamceller godkänner 55 procent av de tillfrågade detta om det regleras på regeringsnivå eller genom ännu striktare reglering. Sjutton procent godkänner det endast under väldigt speciella omständigheter. Bara 9 procent godkänner det inte under några omständigheter alls och 15 procent vet inte. Om man således gör en sammanställning skulle 50 procent godkänna forskning på embryonala stamceller, 25 procent skulle vara emot, vissa skulle tillåta det under väldigt speciella omständigheter, och 15 procent vet inte. Det här är förresten i linje med studien om sociala värden när det gäller medicin och medicinsk teknik som publicerades förra året. Denna studie visade att 90 procent av EU-medborgarna anser att medicin och medicinsk teknik kommer att ha en positiv effekt på våra liv under de kommande tjugo åren.
Jag vill säga att vi är medvetna om de skillnader som finns i olika länder angående det vi diskuterar i dag. Det är inte direkt en diskussion om moraliska frågor, utan snarare om vi kan etablera ett system på EU-nivå, som balanserar de mycket skiftande nationella vanorna och tar hänsyn till etiska frågor. Jag anser uppriktigt att kommissionens förslag går i rätt riktning.
Europeiska forskningsrådet innebär ett kraftigt förändrat synsätt i Europa. Därför bör vi alla vara stolta över vad vi genomför. Jag ska försöka övertyga er om på hur stort allvar jag tar detta. Förra helgen var professor Kafatos och jag i Förenta staterna och träffade ordförandena för National Science Foundation och National Institute of Health. Jag ville att han skulle synas tydligt på scenen och att han skulle uppfattas som någon som de ska samtala och samarbeta med i framtiden.
Jag håller helt och hållet med om att Sammanhållningsfonden och ramprogrammet för konkurrens och innovation ska användas tillsammans. Därför håller jag fullt med om att de frågor som rör de mindre utvecklade regionerna ska ingå. Vi måste förbättra kapaciteten här. Vi måste göra allt när det gäller infrastruktur, så att de kan konkurrera i fråga om sakkunskap, vi behöver denna sakkunskap eftersom vi deltar i en global kapplöpning. Det är mycket viktigt att vi inser det. 
Fisket kommer att vara en övergripande fråga, som ska ges särskild uppmärksamhet, vilket kommissionen tydligt har betonat.
Kvinnor är genuint underrepresenterade och vi försöker att göra vårt bästa för att förändra det.
Teknikplattformar har en bred potential. De utvecklades genom forskningsåtgärder, men har redan lämnat det syftet bakom sig och har en roll att spela när det gäller ledande marknader och den Europeiska tekniska högskolan och så vidare. De kommer att vara en avgörande faktor.
När det gäller förenkling av dokument, var det en av de svåraste uppgifter jag någonsin har haft, men vi går framåt så fort som möjligt med detta.
Som svar på frågan från Lambert van Nistelrooij om en halvtidsöversyn av strukturfonderna, kan jag inte göra något åtagande, eftersom detta inte är mitt område. Jag är emellertid intresserad av detta område och jag ser det som ett logiskt förslag som går i rätt riktning.
När det gäller frågan om utbildning, försöker vi att särskilt uppmärksamma universiteten, eftersom vi anser att de kan göra mer än vad de nu gör och att vi ibland inte är tillräckligt välvilligt inställda mot dem.
Sammanfattningsvis spelar tiden stor roll, som någon av er underströk. Det är mycket viktigt att vi kan genomföra programmet i tid, så att genomförandegraden 2007 är lika hög som tidigare. Detta är väldigt viktigt, eftersom det är en politisk bekräftelse på forskning och utveckling som skulle stärka oss i framtida debatter, som också har ett samband med budgetfrågor. Vi vill gå bortom ramprogrammet till det europeiska forskningsområdet. Inriktningen i Europa har sedan andra världskriget ändrats till en kunskapsbaserad ekonomi: Dessutom borde reglerna för deltagande hanteras mycket noga, därför att de är en del av frågan om timing och bör noga övervägas.
Kommissionen är beredd att vara flexibel och konstruktiv i detta trepartssamtal och vill se till att våra gemensamma insatser blir framgångsrika.
Slutligen håller jag med de av er som anser att budgeten skulle vara större, men vid den här tidpunkten är det bäst att koncentrera sig på genomförandet. Om vi satsar på genomförandet kan vi visa att vi behöver mer finansiering i framtiden och att vi kan förändra Europa i realiteten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – De som är emot att mänskliga embryon används för forskningsändamål säger sig värna människans liv och värdighet, eftersom de försvarar existensen hos ett embryo som i biologisk mening vill leva, men som i just de fall som det är fråga om inte skulle ha denna chans eftersom det är dömt att förstöras. De som står på forskningens sida kämpar också för livet, för att ge tiotals miljoner män och kvinnor i Europa – verkliga människor som lever och andas – som lider av hjärtkärlsjukdomar, neurologiska sjukdomar, diabetes eller andra sjukdomar chansen till ett värdigt, normalt liv. Det är viktigt att ge grönt ljus för forskning, för varje människas rätt att åtnjuta bästa möjliga fysiska och mentala hälsa och att dra nytta av de fantastiska framsteg som vetenskapen kan erbjuda. Det är emellertid rätt att begränsa omdömeslös forskning (reproduktiv kloning, chimärer, framtagande av embryon uteslutande för forskningsändamål etc.) och att granska det moraliska i forskningen, precis som det också är rätt att respektera folkets vilja i de medlemsstater där etiska frågor är överordnade framsteg. För alla de andra skulle vi genom att begränsa våra möjligheter frånta många människor hoppet om en bättre framtid. 
Gábor Harangozó (PSE ).
   – I samband med att Lissabonmålen om tillväxt och sysselsättning tas upp på nytt spelar det sjunde ramprogrammet en ytterst viktig roll. Det sjunde ramprogrammet siktar tydligt på att bidra till Lissabonstrategins mål i dess helhet, som i sig själv innebär stora utmaningar. Att utveckla ett genuint kunskapsbaserat samhälle är verkligen en hörnsten för att nå tillväxt- och sysselsättningsmålen. Det är därför nu en av topprioriteringarna för unionen i dess helhet genom utveckling av forskning och innovation, utveckling av unionens attraktionskraft och främjandet av ny teknik.
För att uppnå sådana mål måste de nuvarande nivåerna för finansiering av det sjätte ramprogrammet åtminstone bevaras. Budgetnedskärningar bör därför undvikas. Om unionen vill ge ett uppsving åt forskning och innovation inom ramen för tillväxt- och sysselsättningsmålen, krävs en optimal användning av de tillgängliga resurserna: Effektiv användning av resurser borde naturligtvis ske tillsammans med förenklingen av budgetprogrammet för att uppmuntra små och medelstora företag att delta i ramprogrammet. I detta avseende välkomnar jag starkt Jerzy Buzeks betänkande. 
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Framsteg inom läkarvetenskapen, och inom vetenskapen överhuvudtaget, leder till många diskussioner och kontroverser. Krisen när det gäller att slå fast etiska principer för medicinsk forskning beror faktiskt delvis på den till synes okontrollerade och oroande expansionen av vad människor är kapabla att göra.
Kopplingarna mellan vetenskap och etik har en direkt inverkan på människors liv och vi är därför manade att göra vissa politiska val. Vi har ett enormt långsiktigt ansvar.
Kloning för forskningsändamål förtjänar att uppmuntras genom lämpliga anslag inom det sjunde ramprogrammet för forskning. Forskare måste kunna använda stamceller i grundforskning och tillämpad forskning. Forskning för behandlingsändamål är verkligen livsviktig om kroniska och nedbrytande sjukdomar som diabetes, Parkinsons, Alzheimers och försummade sjukdomar ska kunna besegras.
Det europeiska forskningsprogrammet måste därför bara finansiera rigoröst kontrollerad forskning för behandlingsändamål. Det får under inga omständigheter tillåta vare sig reproduktiv kloning eller forskning som har som syfte att ändra den mänskliga arvsmassan. Vad gäller användningen av stamceller från mänskliga embryon måste institutioner, organisationer och forskare ha tillstånd och vara underställda kontroller i enlighet med den berörda medlemsstatens bestämmelser. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Till att börja med vill jag lyckönska Jerzy Buzek till hans utomordentliga arbete, som kommer att spela en viktig roll för att uppnå Lissabonstrategins mål. Jag instämmer med föredraganden om att forskning och utveckling fungerar som multiplikatorer för tillväxt. Därför är det nödvändigt att se till att företagssektorn deltar i större utsträckning i forskningsarbetet.
Jag välkomnar kommissionens förslag att mer än fördubbla EU:s forskningsbudget den kommande budgetperioden och att förbättra rättsliga och administrativa ramar, särskilt genom att lyfta fram insynen i utvärderingsprocessen och genom att minimera kostnaderna för projektförberedelser.
Vi behöver ny teknik för miljö-, transport- och energisektorerna. Forskningen måste också drivas vidare inom sjukvårdssektorn, särskilt beträffande hjärtkärl- och infektionssjukdomar, transplantation och nya läkemedel. Jag stöder emellertid inte det ursprungliga förslaget om att finansiera forskning som är förbjuden i vissa medlemsstater och som strider mot principerna om att skydda människors liv och värdighet från befruktelsen till en naturlig död. Jag tänker på den kränkande forskningen på levande mänskliga embryon och ägg som tas från kvinnor i forskningssyfte.
Jag är övertygad om att det sjunde ramprogrammet kan säkra bättre villkor för forskare och universitetsstudenter och utöka deras samarbete med förstklassiga expertteam. Detta kommer att skynda på forskningen om många vetenskapliga frågor som påverkar livskvaliteten för EU:s medborgare.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
se protokollet 

Richard Seeber (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag hänvisar till artikel 131.4 i arbetsordningen. Gränsöverskridande miljöproblem kan bara bekämpas effektivt genom internationellt samarbete. Att skydda Alperna är en av de viktigaste uppgifterna för alla medlemsstater, eftersom ekonomiska, sociala och ekologiska problem i Alpregionen kan bli kännbara utanför regionens gränser i hela Europa.
Alpkonventionen undertecknades av Europeiska gemenskapen den 7 november 1991 i Salzburg och trädde i kraft 1998 efter rådets beslut av den 26 februari 1996. Europeiska gemenskapen har nyligen undertecknat protokoll om markskydd, energi och turism och de måste nu ratificeras. Tyvärr har det centrala protokollet om transport ännu inte undertecknats och jag vill särskilt uppmana Italien att göra detta. 

Ingeborg Gräßle (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Precis som när budgetförordningen senast reformerades 2002 har parlamentet återigen under sammanträdesperioden i mars bara röstat om ändringsförslagen och inte om lagstiftningsresolutionen. Bara denna formella resolution kommer emellertid att innebära att Europaparlamentet har avgett ett officiellt yttrande enligt innebörden i EG-fördraget.
Enligt parlamentets arbetsordning, mina damer och herrar, måste denna fråga hamna hos oss om och om igen tills vi som parlament fattar ett slutligt beslut. Vi väntar fortfarande på ännu ett dokument från kommissionen om viktiga genomförandebestämmelser, vilket bör bli klart i början av juli.
Innan vi har kunnat granska detta dokument kan vi inte på allvar rösta om budgetförordningen.
Som föredragande vill jag därför återigen för det behöriga utskottets räkning yrka på att dokumentet skickas tillbaka till budgetutskottet i enlighet med artikel 168.1 i arbetsordningen.
Vid ett av de kommande plenarsammanträdena kommer vi att lägga fram lagstiftningsresolutionen inför parlamentet så att förhandlingar kan inledas med rådet. 

Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Flertalet kolleger har redan detta på sina vallistor. Det finns en liten förändring: ”whereas on 10 June 2006 the suicides of three detainees at Guantánamo Bay have raised further international concern the detention facilities”, snarare än ” the detention facilities”.


Edith Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill kort ta upp omröstningsordningen, som vi just hade om Guantánamobetänkandet: Det grundas på samma regel som Elmar Brok använde när han ville skjuta upp omröstningen om det här betänkandet.
Under nästa sammanträdesperiod, då folk har sådana här förfrågningar, borde kanske våra resor samordnas med parlamentets dagordning, i stället för att parlamentets dagordning samordnas med ledamöternas individuella resor. 

Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Enligt överenskommelse med föredragande Stephen Hughes som inte kan vara här idag skulle jag vilja begära återförvisning till utskottet för förnyad behandling. Anledning är det som hände förra gången då detta ärende flyttades ned till sist på dagordningen. Det innebar att de majoriteter som normalt skulle ha funnits inte fanns och att ett antal förslag därför föll. Därför begär jag att ärendet återförvisas till utskottet så att vi kan få samlat förslag med stor uppslutning. Tack! 

Michael Cashman (PSE ),
   Herr talman! Enligt diskussioner med andra grupper är det ett kompromissändringsförslag. Jag ska läsa det i dess helhet eftersom det är kort: ”… förstärker åsikten att framställningsförfarandet i princip bör vara en rättighet för EU-medborgare, som inte har andra rättsliga möjligheter genom Europaparlamentet, ledamöter kan komma i åtnjutande av denna rättighet genom Europaparlamentets arbetsordning och påminna dem om att de har andra av Europaparlamentets förfaranden till sitt förfogande.”

 – Omröstningen är därmed avslutad. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för detta betänkande, vilket stödjer antagandet av protokollet om bergsjordbruk. Protokollet paraferades av EG i samband med Alpkonventionens ministerkonferens i Chambéry den 20 december 1994.
Inom ramen för det överordnade målet om hållbar utveckling syftar protokollet om bergsjordbruk, som föreskrivs i artikel 1, till att säkerställa och främja lämpligt och miljövänligt jordbruk i Alpregionen som ett viktigt bidrag till bevarandet av befolkade områden och hållbar ekonomisk verksamhet. Detta omfattar produktion av traditionella produkter av hög kvalitet, skydd av den naturliga miljön, skydd mot naturliga risker och bevarande av landskapets skönhet och värde. Konventionsparterna är skyldiga att optimera bergsjordbrukets flerfunktionella roll.
Det är absolut nödvändigt att stöd ges till mindre gynnade områden, som Alpregionen, som kännetecknas av en rikedom av naturtillgångar, såsom vatten, jordbrukspotential, historiskt och kulturellt arv, värde för livskvaliteten och för ekonomisk verksamhet och rekreation inte bara för lokalbefolkningen utan även för andra. Alpregionen kännetecknas emellertid också av svåra levnads- och produktionsförhållanden för jordbruk på grund av geomorfologiska och klimatbetingade förhållanden. 
Andreas Mölzer (NI ),
   – Alpregionen har ett känsligt ekosystem som belastas hårt av den ständigt ökande trafiken. Omfattande ekonomiska investeringar under flera år krävs för att reparera de miljöskador som är följden. Även regionens invånare drabbas av i synnerhet hälsoproblem på grund av den växande tunga trafiken.
Om Alpkonventionen och det tillhörande transportprotokollet, som främst upprätthålls av den italienska transportlobbyn, verkligen strandar på grund av kapacitetsbristen inom den italienska järnvägsinfrastrukturen, så vore det lämpligt att arbeta för att bygga ut denna infrastruktur, t.ex. inom ramen för Marco Polo-programmet. Transportprotokollet måste slutligen träda i kraft i alla åtta alpstater om vi ska kunna förhindra den gradvisa förstörelsen av detta värdefulla naturområde och förbättra dess invånares livskvalitet.

Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Labourledamöterna av Europaparlamentet stöder förordningen om grundvatten, men vi anser att vissa av utskottets tillägg är alltför preskriptiva samt avlägsnar grundvattendirektivet från föreskrifterna i ramdirektivet för vatten. Jag hoppas att vi i samförstånd kan hitta en förnuftig lösning på detta, så att vi kan fokusera på områden där de största problemen finns, i stället för att lägga tid, pengar och energi på att behandla grundvatten, där det faktiskt inte är något problem för folkhälsan. 
Elmar Brok (PPE-DE ),
   . – Jag skulle ha velat ha kvar hänvisningen till nitratdirektivet i grundvattensdirektivet. Denna hänvisning var oerhört viktig för jordbrukssektorn och att den ströks av parlamentets majoritet kommer att leda till onödigt höga kostnader för jordbruket och till ett osäkert rättsläge, eftersom de två direktiven nu motiverar separata åtgärder oberoende av varandra vad gäller allvarliga effekter orsakade av nitrat. 
David Casa (PPE-DE ),
   – Jag anser att grundvatten ska ses och behandlas som ett självständigt ekosystem, och därför bör vi utrusta oss för att behålla grundvatten i ett så naturligt tillstånd som möjligt för att säkerställa hög kvalitet på vattentillgången i EU, och dessutom för att minimera att vatten som levereras direkt från källan behandlas.
Vi måste se till att genomförandet är enhetligt överallt, särskilt med hänsyn till ramdirektivet för vatten.
Vi måste ta upp frågan om föroreningar i vårt grundvatten, och begreppen som används bör vara väldefinierade. Direktiven om grundvattenskydd och nitrater bör genomföras helt för att på bästa sätt skydda jordbruksindustrins produkter. Men vi bör ändå se till att bestämmelserna inte fördubblas och därför måste definitionerna vara tydliga och väl förklarade.
Vi måste se fram emot en gemensam ståndpunkt som garanterar att värdenivåerna följs och vidhålls.
Det kommer att garantera en bättre kvalitet på dricksvattnet och dessutom bättre jordbruksprodukter, vilket i sin tur kommer att resultera i en hälsosammare livsstil för EU:s alla medborgare. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   – Jag stöder denna rekommendation och förkastar särskilt försöken att sänka EU:s vattenstandard genom att fullständigt överge direktivet om nitrater från 1991, vilket EG-domstolen avkunnat att Irland brutit mot.
I en rapport från Europeiska miljöbyrån 2004 uppskattades att det är upp emot tio gånger dyrare att ta bort nitrater från dricksvattnet än att vidta förebyggande åtgärder på jordbruksnivå. Konservativa ändringsförslag för att upphäva direktivet om nitrater skulle därför betyda att de irländska skattebetalarna skulle få betala miljarder mer för rent dricksvatten.
Vi kan inte kompromissa med vattenkvaliteten eller förhandla fram uppgörelser här om vattenkvaliteten. Vi måste vara försiktiga och hålla nere kostnaderna.
Ingen medlemsstat kan behålla eller för den delen etablera en tillräcklig standard. Alla har hittills misslyckats med detta. Man har tillåtit tusentals illegala utsläpp över hela EU, bland annat i Irland, som ännu inte har genomfört direktivet om nitrater.
Vi måste införa en strikt standard och införa stränga och kännbara straff för medlemsstater som inte upprätthåller standarden, och vi bör inte gömma oss bakom subsidiaritetsprincipen, vilket bara innebär att vi flyr undan vårt ansvar. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Direktivet om skydd av grundvatten mot föroreningar har nu nått den andra behandlingen. Syftet är att skydda en naturtillgång som är av grundläggande betydelse för liv eftersom dess reserver utgör den viktigaste källan till dricksvatten.
I det här skedet finns det två utmaningar. För det första, att se till att utvidgningen av direktivets räckvidd uppfyller subsidiaritetsprincipen. Och för det andra bör effekterna av vissa åtgärder på jordbruksmetoder och behovet av att införa en del ändringar – precis som föredraganden säger – leda till att gemenskapen beviljar stöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Föredraganden betonade också att en överenskommelse måste nås om metoderna att mäta grundvattenföroreningar och att detta bör ske på grundval av jämförbara tröskelvärden.
I sin gemensamma ståndpunkt överlåter rådet helt åt medlemsstaterna att fastställa standarder för grundvattenkvaliteten. Därav tonvikten på förslag som skulle underlätta vissa jämförelser och studier av denna lagstiftnings effektivitet och verkan, varpå en ny bedömning kan göras en tid efter lagstiftningens genomförande. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . – Jag skulle ha velat ha kvar hänvisningen till nitratdirektivet i grundvattendirektivet. Denna hänvisning var oerhört viktig för jordbrukssektorn och att den ströks av parlamentets majoritet kommer att leda till onödigt höga kostnader för jordbruket och till ett osäkert rättsläge, eftersom de två direktiven nu motiverar separata åtgärder oberoende av varandra vad gäller allvarliga effekter orsakade av nitrat. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Ja, vi måste skydda vårt vatten mot föroreningsriskerna, samtidigt som vi måste hitta den optimala balansen mellan skyddet av vårt grundvatten och utvecklingen av ekonomisk verksamhet.
I ramdirektivet om vatten, som vi mycket länge nu har väntat på att få se tillämpat i flera medlemsstater, fastställs exakta mål och betonas principen om att förorenaren ska betala. Det handlar därför framför allt om att se till att dessa mål uppnås snarare än om att sätta upp nya mål som i dagsläget skulle vara omöjliga att uppnå.
Eftersom grundvatten skiljer sig från ett område till ett annat skulle det i dagsläget motverka sitt eget syfte att införa obligatoriska kvalitetsstandarder som skulle tillämpas på samma sätt överallt i Europa. Det viktiga är att kräva en allmän övervakning, samtidigt som det överlåts åt medlemsstaterna att fastställa tröskelvärden för föroreningar under Europeiska unionens kontroll.
Jag stödjer slutligen parlamentets begäran till Europeiska kommissionen om att särskilda åtgärder måste föreslås för att skydda hälsobrunnsvatten. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Vid den första behandlingen följdes det i kommissionens förslag till ett direktiv om skydd för grundvatten upp artikel 17 i ramdirektivet om vatten (2000/60/EG), i vilket föreskrivs att rådet och parlamentet ska anta åtgärder för att främja skydd av och ökad kvalitet på grundvatten.
Rådets gemensamma ståndpunkt efter den första behandlingen innehöll en rad tekniska brister, liksom en brist på tydlighet och ambition. Detta kommer att korrigeras genom de ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden, som också har försökt se till att detta så mycket som möjligt överensstämmer med ramdirektivet.
Några av de viktiga ändringar som införs är följande: återinförandet av den ”utsläppsrelaterade metod” som antogs i direktiv 80/68/EG om grundvatten för att uppfylla målen i artikel 4 i ramdirektivet om ”skydd för grundvatten mot föroreningar och försämring”, strängare restriktioner för ämnena i förteckningen i bilaga VIII till ramdirektivet i syfte att förhindra långvarig förorening, samt behovet av återvinningsåtgärder.
Ändringsförslag 36, som innebär att undantaget för jordbruksmark när det gäller trösklarna för uppfyllande av de fastställda nitratvärdena avskaffas, är därtill särskilt viktigt eftersom det säkerställer överensstämmelse med målen om skydd och kvalitet. 
David Martin (PSE ),
   . – Betänkandet vill klargöra vetenskapligt grundade riktlinjer för att bedöma hur bra grundvattnets kvalitet är och förhindra vidare förorening. Grundvatten är en naturtillgång som finns i bergakviferer och som används i jordbruket och industrin liksom till dricksvatten, men det är särskilt sårbart för problem som torka och föroreningar.
Därför välkomnar jag betänkandet i den mån det stöder riskbedömningar av problemet med försämringen. Det innebär att medlemsstaterna får en viss flexibilitet för att prioritera de värst försämrade fallen, så att resurserna matchas med de problem som uppstår. Med tanke på de olika ekologiska förutsättningarna i olika delar av EU innebär det även att man stöder lokala lösningar med råd om gemensamma lösningar.
Sedan omröstningen är jag och mina kolleger från labourpartiet i Europaparlamentet fortsatt missnöjda med ett antal tekniska frågor i samband med direktivet, och vi förstår att den brittiska regeringen nu kommer att arbeta vidare med dessa frågor i de slutliga förhandlingarna mellan Europaparlamentet och Europeiska rådet. 
Andreas Mölzer (NI ),
   – Vi tar fortfarande för givet att dricksvatten, den primära förutsättningen för liv, ska finnas tillgängligt när som helst och i obegränsade mängder. Men om vi inte ökar medborgarnas och näringslivets kunskap om att vi måste vara rädda om vattnet, kommer våra framtida generationer att hotas av den realitet som redan drabbat andra länder, nämligen att denna ovärderliga resurs leder till stridigheter. Om vi bygger på fel plats kan grundvattnet plötsligt försvinna och aldrig komma tillbaka. Och om vi av girighet förvaltar känsliga områden dåligt kan det ta årtionden för grundvattnet att återhämta sig.
Inte minst när det gäller skyddet av grundvattnet är det dags för oss att kritiskt granska våra stödordningar. Om vi t.ex. stödjer transeuropeiska transporter eller odling av grödor som kräver stora mängder bekämpningsmedel, såsom majs eller tobak, ökar vi också risken för grundvattenföroreningar. EU måste föregå med gott exempel i dessa frågor och t.ex. ge större stöd och uppmuntran till ekologiskt jordbruk. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Det vore kanske bra för oss att ha ett europeiskt system för tillgång till geografisk information, men ett sådant system måste beakta nationella särdrag, särskilt vad gäller immateriell äganderätt.
Ryckt ur sitt sammanhang kan vi inte motsätta oss främjandet av gratis nedladdning. Att underlätta detta skulle emellertid innebära att vi inte längre skulle ha alla de resurser som för närvarande används dels för att förnya uppgifterna, dels för att köpa ny hårdvara som har blivit möjlig tack vare den tekniska utvecklingen.
Jag beklagar slutligen att problemen när det gäller säkerhet och försvar och skyddet av privatlivet inte har tagits upp i det här skedet. Vilket eller vilka verktyg skulle göra det möjligt för oss att agera på ett lämpligt sätt gentemot en brottsling eller terrorist som beställer fotografier av eller letar efter exakt information om en plats eller en bostad eller adressen till en offentlig eller privat byggnad? 
Mary Honeyball (PSE ),
   . – Jag kommer att rösta emot ändringsförslagen 13, 14, 18, 19, 23 och 24 för att garantera en hållbar finansiering av högkvalitativ rumslig information i Förenade kungariket. Ändringsförslagen är inte anpassade till den gamla politiken för informationsutbyte i Förenade kungariket. Genom att underminera den hållbara finansieringen av högkvalitativ rumslig information underminerar man själva syftet med Inspire-infrastrukturen. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under de senaste åtta åren har den slovakiska befolkningen regelbundet hotats av översvämningar. Slovakien är generellt sett utsatt för översvämningar i stora flodområden. Som vi märkte förra veckan i östra Slovakien är emellertid plötsliga översvämningar till följd av ihållande regn på en viss plats vanliga i många regioner. Naturfenomen, och i sista hand klimatförändringarna, är de främsta orsakerna till översvämningarna. Omfattningen av förlusterna till följd av plötsliga översvämningar beror i hög grad på mänsklig verksamhet, till exempel skogsavverkning uppströms, otillräckliga dräneringsmetoder och, inte minst, omfattande byggnation i översvämningsbenägna högriskområden.
Jag uppskattar verkligen de insatser som upphovsmännen bakom förslaget till direktiv, det vill säga kommissionen, har gjort för att upprätta och komplettera översvämningskartor och vägledande kartor över förluster till följd av översvämningar. Med samordnad planering och verksamhet i avrinningsområden och gränsöverskridande avrinningsområden i EU:s medlemsstater kommer alla aktörers intressen att beaktas på ett rimligt sätt och tillgängliga resurser att användas effektivt. Samarbete på gemenskapsnivå ger ett betydande mervärde och förbättrar det övergripande översvämningsskyddet. Det är anledningen till att jag röstat för detta betänkande. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Parlamentsledamöter från labour lade ned sina röster om direktivet om översvämningar. Det är synd att direktivet inte lyfter fram de floder i EU där det största problemet ligger: de gränsöverskridande floderna.
Jag är rädd att kommissionen nu kommer att översvämmas av kartor över inhemska floder i hela EU. Det huvudsakliga område EU kan spela en roll på är de gränsöverskridande floderna, där en gemensam förvaltning av medlemsstaterna är oerhört viktig. Vi ville ha ett undantag för alla inhemska flodområden. Det skulle vara mer logiskt. Därför hoppas jag att kommissionen är lätt på handen i styrningen för de länder som inte har gränsöverskridande floder när de återkommer för att se över detaljerna. 
Jan Andersson, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi anser att en EU-politik för översvämningar med hänsyn till subsidiaritetsprincipen endast är motiverad i de fall då det rör sig om gränsöverskridande vattendrag. Vi stödde därför ändringsförslag 81 som tyvärr föll i plenum. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Bedömning och hantering av risken för översvämningar är enligt min uppfattning ett positivt steg. Även om översvämningar är ett naturfenomen kan mänsklig verksamhet antingen förvärra riskerna eller mildra effekterna. Den massiva minskningen av den naturliga vattenhållningsförmågan i avrinningsområdena, den bristande förvaltningen av mänsklig verksamhet (exempelvis ökningen av bebyggelsen och de ekonomiska tillgångarna i avrinningsområden samt erosionen och minskningen av markens naturliga vattenhållningsförmåga orsakade av skogsavverkning och jordbruk i avrinningsområden), torka samt den globala uppvärmningen bidrar till att sannolikheten för och de skadliga effekterna av översvämningar ökar.
För närvarande finns det inget rättsligt instrument på EU-nivå för skydd mot översvämningsrisken. I enlighet med solidaritetsprincipen och utan att det påverkar subsidiaritetsprincipen bör riskhantering och åtgärder för att begränsa översvämningars skadeverkningar därför inte begränsas till det stöd som ges via EU:s Solidaritetsfond.
Detta är särskilt viktigt för hanteringen av översvämningsrisken i nederbördsområden som sträcker sig över två eller flera länder, och andra relevanta politikområden på medlemsstats- och gemenskapsnivå bör därför samordnas och genomföras, såsom sjöfarts-, jordbruks- och sammanhållningspolitiken.
Även om vi inte ställer oss bakom samtliga förslag välkomnar vi huvudsyftet med detta betänkande. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Det är bra att Europaparlamentet oroar sig över situationen för de politiska fångarna i Guantánamo. Det vore dock ännu bättre om de oroade sig för situationen för samvetsfångarna i de europeiska länderna och framför allt för den framstående historikern David Irving, som i strid mot lagen hålls fängslad i Österrike.
Situationen för islamisterna i Guantánamo utgör emellertid ändå ett stort problem. Antingen är de krigsfångar och då måste de behandlas som sådana, eller så ska de enligt rättspraxis betraktas som brottslingar och terrorister och då måste var och en av dem ha rätt till en rättegång med försvarsadvokat och dömas enligt rättspraxis.
Vi kan under inga omständigheter acceptera bibehållandet av vad som praktiskt taget är ett område där lagen inte gäller i ett land – Kuba – som är en kvarleva från kolonialtiden och som vi dessutom med rätta kritiserar för brott mot de mänskliga rättigheterna. Förenta staterna statuerar exempel på ett avskyvärt sätt med en förevändning som skulle kunna vara berättigad: kampen mot terrorism. Genom att göra det kränker de dessvärre just de värden som de säger sig stärka genom sina handlingar. 
Gerard Batten och Thomas Wise (IND/DEM ),
   . – Jag lade ned min röst, inte för att jag inte beklagar situationen i Guantánamo Bay-lägret, för det gör jag, utan för att jag i enlighet med min inställning till EU och dess institutioner inte erkänner dess rätt att kommentera dessa frågor. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   – Genom att stödja resolutionen vill jag visa min oro över de tre självmord som har rapporterats på lägret i Guantánamo Bay föregående helg och för att man från Förenta staternas sida fortsatt använder CIA:s extraordinära överlämnanden i samarbete och maskopi med flera regeringar i Europa. Dessa regeringar, däribland den irländska regeringen, bryter mot sina egna bestämmelser med hänsyn till mänskliga rättigheter, viket innebär att vi har sjunkit till en fruktansvärd nivå där folkrättens duglighet måste ifrågasättas.
Alla regeringar som tror på de grundläggande principerna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, eller på Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna, måste inte bara otvetydigt fördöma det som händer i Guantánamo Bay-lägret, utan måste även arbeta för att lägret stängs omedelbart.
Ingen kamp mot internationell terrorism tjänar på att bedrivas utanför internationell rätt i dess mest grundläggande mening. Högsta domstolen i Förenta staterna har själv tidigare talat om vikten av att inte använda tyranniska metoder när man hanterar vad som anses vara ett hot om tyranni.
Det internationella samväldet testas genom dess villighet att omedelbart lyckas stänga lägret i Guantánamo Bay och andra inrättningar i samband med det. 
Glyn Ford (PSE ),
   – Jag kommer att rösta för resolutionen. Det är en väl avvägd kritik mot vad Bush-regeringen gör när man olagligt håller terrormisstänkta inlåsta på en del av Kuba som vissa menar att man ockuperar olagligt.
De fruktansvärda händelserna den 11 september förändrade världen och vi känner en enorm sympati för familjerna till offren och för de överlevande. Det var och är helt rätt att vi går samman i kampen mot terrorismen världen över, vare sig det är i New York, Madrid, London eller Jakarta. Ändå undermineras vår gemensamma strävan genom att Guantánamo Bay-lägret finns, avslöjandena om ”extraordinära överlämnanden” som vår undersökningskommitté utreder och misslyckandet med att ordentligt undersöka anklagelserna om grymheter i Irak. Två fel ger inte automatiskt ett rätt. Vår kamp kan bara bli moraliskt berättigad om den klart hålls inom gränserna för nationell och internationell rätt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Fyra år senare, efter flera urvattnade ståndpunkter gentemot Förenta staternas förfärliga fångläger i Guantánamo har Europaparlamentet antagit en resolution och ”uppmanar på nytt Förenta staternas regering att stänga fånglägret”. 
Europaparlamentet fördömer också tortyr, däribland det förskönande begreppet ”särskilda förhörsmetoder”, såsom sexuell förnedring, ”water boarding” (låtsasdränkning) och elchocker som utgör en grym, omänsklig och förnedrande behandling.
Alla dem som alltid har fördömt denna oacceptabla, brutala och omänskliga situation är skyldiga att fördöma denna verksamhet.
Europaparlamentet har emellertid misslyckats med att fördöma den sanna karaktären i det så kallade kriget mot terrorn och det sätt som Förenta staterna har utnyttjat det som förevändning för att ockupera självständiga stater och anfalla deras befolkningar.
Europaparlamentet har också misslyckats med att fördöma det faktum att fånglägret i Guantánamo inte är något undantagsfall utan faktiskt bara ett av flera angrepp från Förenta staterna som strider mot internationell lagstiftning och FN:s konventioner och stadgar. Vi accepterar inte detta angrepp och det måste fördömas. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Frågan om fångarna i kriget mot terrorn är central när det gäller den största utmaning som terrorismen ställer oss inför, nämligen att garantera våra medborgares säkerhet utan att riskera våra värderingar. Det är en utmaning som vi måste ta oss an utan omsvep.
I den här kampen, som vi måste stödja, har de paradigmer som vi vant oss vid visat sig vara otillräckliga. I det här kriget går det inte att urskilja några kombattanter med rätt uniformer, i enlighet med Genèvekonventionen. Det vore emellertid ett rättsligt misstag att behandla soldater i krig som vanliga brottslingar och dessutom oförnuftigt med tanke på säkerheten.
Därför anser jag att ett nytt rättsligt system först av allt måste utformas för situationen med Guantánamo-arresteringarna. Jag inser att de nuvarande förhållandena är av exceptionell karaktär, men anser ändå att det är rätt och riktigt att de grundläggande principerna i internationell lagstiftning antas och anpassas. Vi måste emellertid följa den internationella lagstiftningen och inte agera skenhenligt i stil med dem som lägger över det tunga arbetet på tredjepart.
Lägret i Guantánamo är inte bra och vi vill att det stängs. Även om det inom det internationella rättsliga systemet inte finns någon lämplig åtgärd för den nya verklighet som terroristhotet innebär, anser jag trots allt att medlemsstaterna har en skyldighet att försöka hitta en ny lösning som är mänsklig, berättigad och säker. Sammanfattningsvis anser jag att lagen måste ses över. 
Martine Roure (PSE ),
   . – Jag är framför allt oroad över situationen för fångarna i Guantánamo som försämras för varje timme. Sedan lägret öppnades har det förekommit flera självmordsförsök. Ställda inför en situation som präglas av likgiltighet och systematiskt nekande av deras rättigheter föredrar fångarna att riskera sina liv.
Det enda dessa fångar vill är att få en rättvis rättegång. Om de verkligen är terrorister ska de dömas. Om de inte är det ska de släppas fria. För att detta ska kunna ske måste rättvisa skipas.
Hur man ska reagera på terrorism med hänsyn till vår värdegrund innebär en utmaning.
Om vi inte kan acceptera det faktum att våra landsmäns grundläggande rättigheter hotas av terrorister kan vi inte heller acceptera det faktum att grundläggande rättigheter nekas i Guantánamo med ursäkten att de flesta av fångarna där förmodligen är terrorister.
Det enda sättet att effektivt bekämpa terrorism är genom rättsväsendet. Därför måste vi kräva att varje person som hålls i förvar i Guantánamo får en rättvis rättegång i Förenta staterna. Detta är nödvändigt för att den fredliga världen ska överleva. 
Charles Tannock and Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . – Delegationen av brittiska konservativa har lagt ned sina röster om motionen om situationen i Guantánamo Bay-lägret eftersom den i punkterna 2 och 3 föreslår att tortyr är en vardaglig företeelse där, vilket våra amerikanska allierade fullständigt förnekar. Vidare påstås det uttryckligen i punkt 8 att fångarna skyddas av Genèvekonventionen, vilket i fallet med illegala soldater som inte bär uniform, döljer sina vapen och inte ingår i en militär hierarki ifrågasätts internationellt av rättsexperter. Vi stöder den eventuella stängningen av Guantánamo Bay-lägret, vilket har blivit en allvarlig internationell fråga för Förenta staterna, men det kan bara ske när man hittat alternativa inrättningar för att hysa några av de farligaste personerna som hotar västvärldens fria samhällen. 


Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Tillåt mig att på både mina egna och era vägnar välkomna ledamöterna i den chilenska delegationen av senatorer och parlamentsledamöter, under ledning av JorgeTarud Daccarett, som sitter på åhörarläktaren och som kommer att delta i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Chiles fjärde möte som äger rum i Strasbourg i dag. På vår institutions vägnar vill jag hälsa dem hjärtligt välkomna. 
Som ni säkert är medvetna om har EU och Chile ingått ett associeringsavtal för att upprätta relationer som bygger på tre beståndsdelar: handel, samarbete och politisk dialog. Tack vare att detta avtal har trätt i kraft har vi kunnat starta den gemensamma parlamentarikerkommittén. Jag är övertygad om att början på den gemensamma parlamentarikerkommitténs fjärde möte även kommer att bli början på en ny och viktig period som kännetecknas av ännu tätare samarbete mellan de två parterna som erkänner samma demokratiska värden och delar inställning till rättsstatsprincipen.
Talmannen.
   – Nästa punkt är betänkandet (A6-0176/2006) av Adamos Adamou för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om Europeiska gemenskapens beredskapsplan för och insatser mot influensapandemier (2006/2062(INI)). 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det betänkande vi ska rösta om handlar om Europeiska gemenskapens beredskapsplan för och insatser mot influensapandemier, en fråga vars högaktuella status och betydelse de flesta av oss är överens om. Jag tror att detta är orsaken till att inga ändringsförslag lades fram vid plenarsammanträdet.
Med detta sagt vill jag först av allt tacka alla de politiska gruppernas föredraganden för deras viktiga kommentarer och värdefulla hjälp, och alla mina ärade kolleger för de ändringsförslag de har lagt fram vid diskussionerna om mitt betänkande i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet.
Med detta sagt har jag försökt slutföra detta betänkande i nära samarbete med Europeiska kommissionen, Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, Världshälsoorganisationens Europakontor och flera andra nationella hälsodepartement, däribland hälsodepartementet i mitt hemland Cypern. I detta arbete har jag samtidigt tagit emot förslag från icke-statliga organisationer, från specialister på pandemier och till och med från vaccinindustrin. Jag vill särskilt tacka dessa för all hjälp.
Jag ska försöka att vara så kortfattad och koncis som möjligt. Det finns fem viktiga punkter som jag vill utveckla: insatser för att öka samordningen, förekomsten av influensavaccin och antivirala läkemedel, information, öppenhet och allmän kunskap samt finansiering och ekonomiskt stöd till de länder som har ett behov av detta.
Det går inte att bortse från att det finns ett stort behov av att strama upp och öka samordningen mellan medlemsstaterna och kommissionen och detta är också anledningen till att samordning har en så viktig roll i betänkandet. Kommissionen och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar utför redan nu ett mycket viktigt arbete genom att testa befintliga nationella beredskapsplaner för influensapandemier och genomföra övningar. Dessa övningar måste emellertid också genomföras i regionala områden samtidigt som tonvikt läggs på det gränsöverskridande samarbetet.
När det gäller antivirala läkemedel tycks planerna för att förvärva dem och det sätt som de används på inte vara tillräckligt bra. Enligt rekommendationerna från Världshälsoorganisationen och Europeiska läkemedelsmyndigheten måste fler åtgärder vidtas för att stärka denna typ av program. Dessutom måste forskning och utveckling främjas så att vaccinen i fråga kan tillhandahållas så snabbt som möjligt, och när detta sker, att en jämn och rättvis fördelning av dem kan säkerställas.
Information, öppenhet och allmän kunskap är grundläggande och kommer att underlätta medlemsstaternas och kommissionens arbete med att förhindra en eventuell pandemi. Vi måste se till att de afrikanska och asiatiska länderna, som även betraktas som de länder som har störst behov, får teknisk, ekonomisk och finansiell hjälp. Här bör jag kanske framhålla att kommissionen redan har uppnått en hel del när det gäller detta och jag litar på att utvecklingen kommer att fortgå på samma sätt.
Lämpliga anslag måste också göras tillgängliga för att förbättra allmänhetens kunskap, så att EU-medborgarna kan få mer information, så att forskning och utveckling kan utvecklas i syfte att få fram antivirala läkemedel och så att kommissionen kan bygga upp ett gemenskapslager bestående av antivirala läkemedel och naturligtvis ge tredjeländer det ekonomiska och tekniska stöd de behöver.
Lika viktigt som dessa punkter är skyddet av små och medelstora fjäderfäbestånd som har drabbats hårt av fågelinfluensan och rätt tillämpning av de bestämmelser i gemenskapsrätten som rör säkerhet på arbetsplatsen, framför allt för högriskgrupper som består av arbetare som är i nära och ständig kontakt med fåglar.
Slutligen vill jag påpeka att jag stödde de flesta ändringsförslag som lades fram av mina ärade kolleger efter en diskussion om mitt betänkande i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Jag måste framför allt framhålla ändringsförslaget om att förhindra panik bland allmänheten, att bekämpa all handel som skulle kunna uppstå om allvarliga risker förelåg och att garantera en rättvis fördelning av de produkter som används för att bekämpa epidemin, ändringsförslaget om ständig förbättring av medlemsstaternas beredskapsplaner och ändringsförslagen om förvärv av lämplig skyddsutrustning och kommissionens beredskap att anta krisåtgärder beträffande exempelvis karantän och desinfektion i flygplan som ändringsförslag som bidrar till att göra betänkandet fullständigt.
Jag vill ännu en gång tacka utskottets sekretariat för dess värdefulla hjälp med mitt betänkande och alla mina kolleger. Återigen, tack. 
Markos Kyprianou,
   – Herr talman! Jag vill först av allt lyckönska föredraganden till det mycket positiva och konstruktiva arbete han har utfört i och med detta betänkande och naturligtvis även de ledamöter av utskottet som har samarbetat med honom. Det är med tillfredsställelse och glädje jag talar om betänkandet eftersom det är uppenbart att Europaparlamentet och Europeiska kommissionen hanterar denna allvarliga fråga på samma sätt, med samma inställning och samma tillvägagångssätt.
Jag måste naturligtvis börja med att framhålla att vi talar om en risk för en pandemi, en eventuell pandemi. Det är inte ett faktum. Det kan uppstå som ett resultat av fågelinfluensan eller något annat virus, eller så kanske det inte uppstår alls. Det faktum att det bara är en risk, trots att våra forskare menar att det är en mycket liten risk, gör det emellertid inte försvarbart för oss att inte förbereda oss på ett tillfredsställande, ordentligt, och lämpligt sätt och i så hög utsträckning som möjligt. Detta är kanske första gången i människans historia som vi har en förvarning om och vissa tecken som tyder på att en sådan pandemi kan uppstå. Dessa förberedelser måste ske, inte bara på nationell nivå utan även på gemenskapsnivå.
När det gäller betänkandet är jag särskilt nöjd eftersom det mesta som vi där ombes att göra är sådant som vi redan har gjort eller som vi håller på att göra och uppnå. Naturligtvis anser jag att bidragen från och samarbetet med Europaparlamentet är särskilt viktiga för vår strävan. Jag hänvisar till exemplet med Solidaritetsfonden, med vars hjälp behoven av vaccin och antivirala läkemedel kan täckas om en pandemi uppstår.
Det är bara lite drygt ett år sedan vi första gången diskuterade denna fråga vid ett plenarsammanträde och jag måste säga att vi har uppnått en hel del sedan dess. Nu har alla medlemsstater nationella beredskaps- och insatsplaner, vi har en beredskapsplan för gemenskapen, nämligen den vi diskuterar i dag. Vidare testade vi alla planer vid en simuleringsövning i november förra året och är nu i färd med att förbättra dessa planer utifrån de brister som blev uppenbara vid denna övning.
Det pågår ett mycket nära samarbete med Världshälsoorganisationen. Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har fått en ledande roll på det här området och kommer snart att ansvara för systemet för tidig varning. Jag håller med om att det finns ett behov av kommunikation med och information till medborgarna och vi har redan påbörjat arbetet med detta. Vi har anordnat möten med de berörda representanterna från hälsoministerierna i medlemsstaterna och med alla de berörda organisationerna om hur vi ska föra ut information till allmänheten vid en eventuell krissituation och nu fortsätter vi med seminarier med medierna, så att vi kan informera dem, hålla dem uppdaterade och utveckla ett samarbete vid en eventuell krissituation. Vi gör framsteg när det gäller att få fram ett pandemivaccin. Europeiska läkemedelsmyndigheten sköter samarbetet inom denna sektor, vi samarbetar med industrin, investerar i forskning och försöker påskynda processerna och naturligtvis öka läkemedelsindustrins produktionskapacitet.
När det gäller antivirala läkemedel har vi redan fördubblat produktionskapaciteten jämfört med föregående år och nu är det upp till medlemsstaterna att utnyttja denna kapacitet. Det faller inom deras behörighetsområde att göra de nödvändiga beställningarna. I dag har vi en mycket bättre utgångspunkt än vad vi hade förra året, framför allt i den här sektorn. I slutet av året ska vi kunna säga att totalt 16,5 procent av den europeiska befolkningen täcks. Detta är emellertid något vilseledande eftersom nivåerna inte är desamma i varje medlemsstat. Vissa medlemsstater har mer än 25 procents täckning och andra har nästan ingen täckning alls. Det är därför ytterst viktigt att vi ställer upp de nödvändiga målen och förser dessa stater med antivirala läkemedel.
När det gäller strategin för gemenskapslager, har jag samma uppfattning som utskottet, men jag vill påminna er om att den här frågan ursprungligen togs upp av två medlemsstater, Belgien och Frankrike. Det var alltså inte kommissionens förslag och det är en fråga som faller inom medlemsstaternas behörighetsområde. Kommissionen har inte arbetat för att utvidga eller utöka sin behörighet eller sina befogenheter, men vi godkände det här förslaget eftersom vi inser att det är viktigt att det finns en europeisk strategi för gemenskapslager, enligt samma normer som Världshälsoorganisationens beredskapslager. Medlemsstaterna kommer att omfattas av det tills de har ett nationellt beredskapslager. Gemenskapslagret skulle även kunna omfatta grannländer och användas strategiskt som en nödåtgärd vid de första förekomsterna av en pandemi för att ge medlemsstaterna en möjlighet att hantera en längre pandemi. Det finns inget rättsligt underlag för detta på gemenskapsnivå. För detta skulle det krävas en enhällig överenskommelse mellan medlemsstaterna eftersom de skulle behöva finansiera detta.
I den debatt som hölls i september förra året verkade det dessvärre som om ett mycket litet antal medlemsstater i princip var emot tanken på att skapa ett strategiskt gemenskapslager. En överväldigande majoritet stödde frågan i princip, men ett mycket stort antal medlemsstater var inte beredda att använda nationella medel för att finansiera detta.
Med tanke på denna inställning hos medlemsstaterna tror jag inte att det finns någon marginal för att fortsätta arbetet med den här frågan. Det som är viktigt nu är att varje medlemsstat tar sitt ansvar och ställer upp nationella mål och ser till att dessa täcks. Att fortsätta med en redan utdragen debatt utan någon förhoppning om en överenskommelse inom rimlig tid sänder ut fel budskap och väcker falska förhoppningar, framför allt hos de medlemmar och medlemsstater som har behov av ett beredskapslager i dag. Därför är det bättre att alla vet var de står och att varje medlemsstat följaktligen tar sitt ansvar.
Som jag nämnde i början faller de flesta av de förberedelseåtgärder som kommer att vidtas inför en pandemi inom medlemsstaternas behörighetsområde. Europeiska kommissionen kommer emellertid att samordna och vara initiativtagare samt ha en bestämd roll i förberedelserna med övningar, laboratorier och arbetsgrupper, även på ministernivå, men naturligtvis betraktar vi parlamentets bidrag som särskilt viktiga.
Europeiska kommissionen kommer att utnyttja all sin praktiska, tekniska och rättsliga potential för att uppnå högsta möjliga beredskapsnivå inom EU. 
Milan Gaľa,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, kolleger! Influensa är en sjukdom med allvarliga hälsomässiga, sociala och ekonomiska konsekvenser som även medför följdverkningar för försvarssektorn och politiken. H5N1 skulle kunna mutera och ge upphov till en ny undertyp av influensavirus som kan överföras från människa till människa och gradvis spridas och orsaka en epidemi eller pandemi. Fågelinfluensaviruset överförs sällan från fåglar till människor, men Världshälsoorganisationen har rapporterat om 185 fall av denna smitta och 104 dödsfall mellan 2003 och mars 2006.
Vi får inte bortse från antalet dödsfall bland människor. I den offentliga debatten på det här området har tyngdpunkten lagts på nya frågor, och medlemsstaterna har börjat upprätta pandemikommittéer och utarbetat pandemiplaner som samordnas på EU-nivå. Om en influensapandemi bryter ut kommer inte något land att kunna hantera den på egen hand och därför för medlemsstaterna en dialog nu. Intresset för antivirala läkemedel som ett första sätt att försvara sig och angripa viruset har ökat. Processen för vaccintillverkning har förbättrats och intresset för snabbare utveckling, produktion och spridning av nya vaccin har ökat.
Mina damer och herrar! Det här initiativbetänkandet bygger på två meddelanden om denna fråga från Europeiska kommissionen. Tyngdpunkten ligger på nödvändiga åtgärder och krishantering inom 24 timmar, däribland karantän och reserestriktioner. Det har förekommit uppmaningar om att förbättra samordningen mellan kommissionen, medlemsstaterna och berörda europeiska organ. Jag tror att lösningen är att skapa ett beredskapslager för antivirala läkemedel och så långt det är möjligt uppnå en snabbare produktion och spridning av vaccin. Användningen av dessa vaccin bör finansieras av Solidaritetsfonden.
Kunskap är definitivt en nödvändig förutsättning för ett ansvarsfullt beslutsfattande. Det är nödvändigt att Europaparlamentets ledamöter regelbundet informeras om den vetenskapliga utvecklingen inom läkemedel och vaccin och om medlemsstaternas beredskapsnivå. Vi får heller inte bortse från behovet av snabb kommunikation med allmänheten och medierna om situationen och de åtgärder som måste vidtas. 
Mary Honeyball,
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, Adamos Adamou, till ett lysande betänkande. Det är välbalanserat och rationellt och drar vettiga slutsatser om hur man hanterar en händelse som vi alla verkligen hoppas inte inträffar. Vi har lyckats undvika fågelinfluensan än så länge. Men det är helt rätt att vara förberedda, och att vara förberedda på att arbeta tillsammans och att se till att vi har mekanismerna på plats för att hantera en eventuell pandemi. Att vårt engagemang för detta bygger på samarbetsanda, att kommissionen har talat om samarbete och att vi har uppmuntrat diskussion och debatt i medlemsstaterna för att garantera att alla grundläggande saker är på plats, till exempel att det finns tillräckligt med vaccin om det värsta skulle inträffa, är ett väldigt bra exempel på hur EU, parlamentet, kommissionen och medlemsstaterna arbetar tillsammans för alla EU-medborgares nytta.
En av de viktigaste sakerna som vi, som folkvalda, ska uträtta här är att garantera våra väljares, de människor vi företräders, säkerhet. Detta betänkande, och tankegångarna kring vad vi bör göra om det värsta inträffar och vi får en pandemi, är ett väldigt bra exempel på det.
Jag vill avsluta med att ta upp ett exempel på vad som pågått i mitt eget område, i London. Jag vill särskilt tacka School of Hygiene and Tropical Medicine, som har bedrivit arbete på området och har bidragit till utvecklingen av antivirus och vacciner mot denna och andra smittsamma sjukdomar. Jag tycker att vi bör visa upp det här som ett exempel på vad vi har utfört, på vad EU-institutionerna utför i medlemsstaterna och på hur vi kan hantera pandemier som denna, vilken vi hoppas inte bryter ut. 
Jules Maaten,
   . – Herr talman! Adamos Adamou har utarbetat ett utmärkt betänkande. Det visar att vi tar hotet om en fågelinfluensapandemi på allvar och att det inte går att sitta med armarna i kors om en sådan skulle bryta ut, för då är det för sent. Jag är dessutom glad över att han tillsammans med parlamentsutskottet har anammat några av mina förslag, till exempel förslaget om att uppmana rådet att ge kommissionen bemyndigande att vidta krisåtgärder inom 24 timmar om en pandemi skulle bryta ut. Jag vill ta upp tre saker till.
För det första att kommissionsledamoten hade rätt när han sa att vi har blivit varnade. Därför kan vi förvänta oss att en pandemi bryter ut någon gång. Då kommer vi att behöva en strategi för EU-institutionerna, för om en pandemi bryter ut kan reserestriktionerna också påverka stora internationella möten. Därför kommer det att bli mycket svårare att träffas i Bryssel eller Strasbourg, för att inte tala om båda städerna. Vi har inte tagit hänsyn till detta i tillräckligt stor utsträckning ännu. Jag skrev till talman Borrell Fontelles i denna fråga varpå han försäkrade mig om att undersöka saken, men detta följdes av en kompakt tystnad.
För det andra främjandet av bättre samarbete mellan medlemsstaterna. Jag är glad över att kommissionsledamoten insisterade så kraftfullt på detta eftersom medlemsstaterna, enligt en rapport som nyligen publicerades i den medicinska tidskriften , är totalt omedvetna om grannländernas planer, trots att de är noggrant förberedda på ett utbrott av en influensapandemi, och därför inte kan utnyttja fördelarna med ömsesidig harmonisering och samarbete. Om exempelvis Tyskland vid en kris skulle besluta att som en del av sin strategi stänga gränserna mot Nederländerna, skulle Nederländerna vilja veta detta. Detta är bara ett exempel.
Det är obegripligt för mig att ministrarna för folkhälsa nyligen beslutade att inte upprätta ett nödlager för antivirala läkemedel. Vi vet redan nu att det kommer att råda brist på dessa läkemedel om en pandemi bryter ut och ett europeiskt lager skulle kunna vara lösningen på detta. Jag gratulerar kommissionsledamoten till att han tog upp detta på ett så distinkt, kraftfullt och offentligt sätt. Jag stöder honom i denna fråga.
Slutligen är sådana åtgärder som att till exempel placera ut desinfektionsmattor på flygplatser naturligtvis användbara om de vidtas över hela världen, men det största problemet vid en pandemi kommer att vara resandet. En av de aspekter som måste beaktas är att exempelvis medierna kommer att vilja resa till krisområdena och tillbaka och att de därigenom kan bli en smittkälla. Med tanke på vår egen situation vore det kanske bra om vi funderade på denna aspekt och försökte hitta sätt att lösa detta, naturligtvis utan att äventyra pressfriheten. 
Bart Staes,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det finns ett talesätt som lyder ”varnad är väpnad”. Jag tycker att dagens debatt bör ses i ljuset av detta. Med risk för att verka pessimistisk eller sprida panik anser jag att det vore bra om EU och medlemsstaterna förberedde sig för risken att en fågelinfluensapandemi bland människor bryter ut.
Adamos Adamous betänkande sammanfattar på ett bra sätt vad som står på spel och det försiktiga, men samtidigt djärva sätt som myndigheterna måste hantera det här problemet på. Enligt min uppfattning är punkt 23 den viktigaste ur detta hänseende. Där uppmanas till ett strukturerat tvärfackligt samarbete mellan experter, experter på människohälsa och djurhälsa, specialister på områdena virologi, epidemiologi, patologi och jordbruk. Bidragen från kommunikationsexperter får inte heller underskattas. De kan förklara komplexa vetenskapliga upptäckter på ett enkelt, men korrekt sätt som anpassas efter den stora allmänheten.
All denna expertis bör enligt min uppfattning, och också enligt Adamos Adamous betänkande, samlas i en europeisk arbetsgrupp för influensa som också bör samarbeta med tillverkarna. Vi kommer att behöva göra investeringar för att få bukt med fanatisk nationalism. Det finns inget som rättfärdigar att vissa medlemsstater, oftast de rikaste, i nuläget köper upp produktionskapaciteten på antivirala läkemedel från vissa tillverkare och vägrar visa solidaritet med de länder som inte kan göra detsamma. Därför stöder vi verkligen punkt 30, där kommissionen uttryckligen ombes att se till att det finns tillräckligt med antivirala läkemedel och vaccin för dem som utsätts för viruset.
I er inledning, kommissionsledamot Kyprianou, tar ni upp denna fråga i detalj. Ni sa att det inte finns något rättsligt berättigande för detta. Ni sa också att flera medlemsstater i princip är överens, men när det verkligen gäller vägrar de att ställa ekonomiska medel till förfogande. Jag vill be er att när ni svarar avslöjar namnen på de medlemsstater som vägrar agera solidariskt. 
Kartika Tamara Liotard,
   . – Herr talman! Jag vill först av allt lyckönska Adamos Adamou till hans utmärkta betänkande. Fågelinfluensan fortsätter att vara ett allvarligt hot mot människors och djurs hälsa inom och utanför Europa och det är uppenbart att det krävs samordning på EU-nivå. Om det någonstans i EU finns ett kryphål i åtgärderna mot fågelinfluensa, kan konsekvenserna för oss alla bli förödande. Det vore emellertid oklokt att inte se bortom vår union, eftersom viruset inte kommer att begränsa sig och hålla sig inom våra yttre gränser. Därför är det nödvändigt att vi samarbetar med alla länder genom ett omfattande och kraftfullt agerande.
De 80 miljoner euro som EU för närvarande har avsatt till hjälp till tredjeländer är enligt min uppfattning ett ganska futtigt bidrag. Det här är inte ett område där vi bör vara sparsamma. Av säkerhetsmässiga skäl skulle en möjlighet att hindra viruset från att spridas vara att upphöra med flytten av parlamentet varje månad och att satsa de 200 miljoner euro, som vi på detta sätt skulle kunna spara, på kampen mot viruset.
I övrigt är det, eftersom det är bättre att förebygga än att bota, viktigt att tillhandahålla lämpliga insatser i händelse av ett utbrott. Det är viktigt att säkerställa att allmänheten är ordentligt informerad, men förebyggande insatser är det vi främst måste satsa på. Jag råkar anse att vaccination av fjäderfän i Europa fortfarande är det bästa sättet att förebygga viruset. Detta minskar inte bara risken för att viruset sprids, utan kan även förhindra den onödiga slakten av miljontals djur och därmed psykologiska konsekvenser för de bönder och hjälparbetare som drabbas. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . – Herr talman! Problemet med fågelinfluensa har ännu en gång kommit upp på Europaparlamentets dagordning. Det är bra eftersom vi inte har råd att bortse från några hot. Vi måste vara beredda på krissituationer, vi måste vara beredda på att förhindra dem och vi måste vara beredda på att en epidemi kan bryta ut.
Vi måste även förhindra att massmedierna sprider panik samt förhindra olaglig lobbyverksamhet från tillverkare av antivirala läkemedel och vaccin, framför allt eftersom vi för närvarande vet mycket lite om hur effektiva dessa läkemedel är och nästan ingenting om deras biverkningar. Därför tror jag att det är nödvändigt att utveckla ett internationellt system för att bekämpa fågelinfluensa och att inom ramen för detta system skapa ett nätverk av vetenskapliga institut och forskningsinstitut och laboratorier för tidig upptäckt.
För det andra måste vi förbereda de nationella förvaltningarna och samhället för en krissituation. För det tredje måste vi säkra det rättsliga och ekonomiska underlaget för att tillhandahålla stöd till fjäderfäuppfödare i områden som hotas av en pandemi. Europeiska kommissionen bör spela en avgörande roll i alla dessa åtgärder på EU:s territorium. Kommissionen bör också ha ett nära samarbete med europeiska samarbetspartner och med samarbetspartner från andra kontinenter, i synnerhet de som påverkas av fågelinfluensan. Här tänker jag framför allt på Asien och Afrika.
Sammanfattningsvis måste vi utforma en fullständig och specifik krishanteringsplan på internationell, regional, lokal och nationell nivå. Endast med en sådan plan kan vi inrätta lämpliga skyddsåtgärder och förebyggande åtgärder. 
Kathy Sinnott,
   – Herr talman! Herr kommissionsledamot! Vi lägger hundratals miljoner på det antivirala läkemedlet Tamiflu utan att lyssna på varningen från universitetssjukhuset i Hanoi. Sjukhuset har troligen hanterat fler offer för fågelinfluensan än något annat sjukhus i världen, och personalen där säger att Tamiflu är värdelöst, att det inte hjälper.
Medan vi förstår oss på influensan allt bättre, går vi vidare från den ursprungliga känslan av hjälplöshet. Nu vet vi att den främsta faran inte är vilda flyttfåglar som vi inte kan kontrollera, utan inhemska fåglar, industrifåglar kan man säga, och hur vi hanterar dem och deras avfallsprodukter. Det är något vi kan göra någonting åt, och som modell ger jag er Irlands lyckade tyglande av mul- och klövsjukan för några år sedan. Gårdarna hade desinfektionsbad och -mattor vid alla ingångar. Djurmarknader stängdes och all förflyttning av boskap övervakades noggrant och stängdes i stort sett av. Vi ställde till och med in våra parader på St. Patricks Day, men instängningsstrategin lyckades och den kan lyckas igen. Vi kan hoppas stänga in fågelinfluensan innan den når stadiet för överföring mellan människor. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att varmt välkomna Adamou Adamos betänkande, som vi stöder helhjärtat. Jag välkomnar det kommissionsledamoten sa om de åtgärder som vidtagits, liksom jag välkomnar rapporten av Richard Coker vid London School of Hygiene and Tropical Medicine. Jag vill ta upp tre punkter.
Det första är vaccinforskningen. Det är uppenbart att om vi förlitar oss på det äggbaserade vaccinet, även då vi känner till influensans begränsning, kommer det att ta sex till åtta månader innan det börjar produceras. Och om influensapandemin är ett resultat av fågelinfluensa eller hönsinfluensa, kommer vi antagligen att ha slaktat alla höns, vilket innebär att det inte finns några ägg till vacciner. Alltså finns det ett akut behov av forskningsalternativ och särskilt om DNA-vaccin, och jag ser fram emot att höra hur det går med detta.
För det andra, när det gäller beredskap: det här utmärkta betänkandet täcker en bred mängd frågor som måste omsättas i praktiken. Jag anser att en sak saknas, vilket har att göra med verktygen för leverans av vaccinerna. Jag hoppas att det inkluderas i kommissionens arbete.
För det tredje, när det gäller beredskapslagret: Bart Staes frågade om namnen på de länder som hindrar beredskapslagret. Jag kan ge honom dem: det är Nederländerna, det är Sverige och det är Slovakien. Dessutom gav Förenade kungariket, Tyskland och Portugal ett villkorligt stöd, beroende på vem som skulle betala det hela. Jag tror att det grundar sig på ett missförstånd om vad beredskapslagret är tänkt att vara. Det är inte tänkt att ersätta medlemsstaternas arbete, det är inte tänkt att de därmed kan låta bli att bygga upp egna beredskapslager, utan det är en försäkring mot eventualiteten att vi får en akut situation inom, eller kanske utanför, våra gränser, till exempel i Moldavien eller Vitryssland, då det skulle ligga i allas vårt intresse att kväva utbrottet så fort som möjligt, innan det sprids till EU. Av den anledningen ber jag kommissionsledamoten att gå tillbaka till rådet, förklara vad det handlar om, samla dem och se till att de länder som har hindrat det fram till i dag upphör med det så att vi kan ha beredskapslagret klart för att skydda oss. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE )
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att lyckönska Adamos Adamou till hans betänkande. Många ledamöter har varit positiva till tanken på ett strategiskt gemenskapslager av antivirala läkemedel och jag är mycket glad över att utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har godkänt mitt förslag om att genomföra ett obligatoriskt licenssystem som bör göra det möjligt för oss att tillverka dessa antivirala läkemedel snabbare och i mycket större mängder, så att de räcker till minst 25–30 procent av befolkningen i varje medlemsstat.
Ett beredskapslager av antivirala läkemedel räcker dock inte. Produktionstakten av vaccin måste öka eftersom detta naturligtvis är avgörande för att begränsa pandemin. Ur detta perspektiv beklagar jag att unionen – eller åtminstone mina kolleger i parlamentet – inte har godkänt finansieringen av ett strategiskt offentlig-privat partnerskap för att öka produktionstakten av vaccin mot fågelinfluensa.
Den andra saken jag vill ta upp handlar om antibiotika som riskerar att ta slut när influensan bryter ut. En rad komplikationer kommer att uppstå, där det kan bli nödvändigt med stora lager antibiotika eftersom dödsfall kan ske, inte bara som ett resultat av influensan, utan även på grund av följdkomplikationer.
Den tredje saken jag vill ta upp är risken för läkemedelsbrist. Om vi måste övergå till att tillverka mycket stora mängder antivirala läkemedel inom EU skulle det råmaterial som behövs för att tillverka antivirala läkemedel och skyddsmasker ta slut om inte tillhandahållandet av materialet garanteras och sprids.
Slutligen, eftersom fågelinfluensa är blott den första varningssignalen på att stora pandemier och epidemier, och framför allt virussjukdomar, utvecklas snabbare på grund av handel, är det avgörande att unionen går i bräschen när det gäller att skapa den nya generationen vaccin. Min kollega John Bowis talade just om detta. Faktum är att våra vaccins beskaffenhet gör det svårt att tillverka dem om vi inte har några nya strategier tillgängliga. Slutligen behöver Världshälsoorganisationen ökade befogenheter för bevakning och kontroll, eftersom vi från och med nu måste vara enade. Nätverket för bevakning och kontroll måste vara effektivt och fungera globalt. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är rädd att mitt debattinlägg är kätterskt. I egenskap av medicinsk forskare är jag övertygad om att frågan om en förestående fågelinfluensapandemi är en myt. Även om det högt patogena självbegränsade H5N1 observerades första gången för omkring tio år sedan, och även om det knappt har förekommit några förebyggande åtgärder i de mest drabbade områdena i världen, har vi bara haft omkring 100 dödsfall i hela världen, alltså tio dödsfall per år! Till och med antalet människor som dör av vanliga förkylningar är högre än så!
Argumentet att en mutation skulle göra fågelinfluensaviruset till ett mycket större hot är fullständigt felaktigt. Mutationer i mänskliga virus förekommer ständigt och vi människor kan inte göra mycket för att förhindra det. Men hur som helst, varför oroar vi oss inte för eventualiteten med alla andra teoretiskt möjliga virusmutationer? Ja, varför får vi inte rentav panik inför mutationen som gör att fågelviruset blir närapå cancerogent?
De vetenskapliga bevisen säger att risken att människor får fågelinfluensaviruset är nästan noll. Paranoian med fågelinfluensapandemin har tagit viktiga resurser från andra hälsoområden och har i stort gagnat läkemedelsindustrin och media. I protest mot dessa förhållanden är jag tveksam till att rösta för betänkandets innehåll, även om jag har den största respekt för föredraganden. Betänkandet är bara en teoretisk övning. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Tidig upptäckt och systemet för tidig varning och reaktion är avgörande delar i EU:s strategi för att hantera alla eventuella influensapandemier.
Det gläder mig att kommissionsledamoten säger att Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar ska ta upp den här frågan inom kort. Jag lyckönskar Adamos Adamou för det utmärkta betänkandet. Jag instämmer med mina kolleger genom att betona vikten av tillräckligt ekonomiskt och tekniskt stöd till utvecklingsländerna, särskilt de minst utvecklade, och ber kommissionen att arbeta för ett mer sammanhängande internationellt ramverk efter givarkonferensen i Peking. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Fågelinfluensa kan precis som andra virusinfektioner vara mycket farlig. Dokumentet om beredskapsplan för och insatser mot influensapandemier är nödvändigt och kommer otvivelaktigt att vara till hjälp.
Jag vill emellertid be er uppmärksamma ett annat problem i dag. Det är ett problem som sällan nämns vid diskussioner om breda profylaktiska åtgärder.
Vi borde överväga att decentralisera fjäderfägårdar och återgå till att använda naturliga matningsmetoder. Fjäderfän som lever under sådana förhållanden och matas på ett naturligt sätt blir mer motståndskraftiga mot sjukdomar och det kött som produceras blir nyttigare för människor än sådant som skapas av massproducerade fjäderfän, det vill säga fågelflockar som lever trångt och matas med en ensidig och onaturlig kost och ibland förvaras under mycket påfrestande förhållanden. Vinstdriven produktion som sker på detta bedrägliga sätt är dessutom skadlig och vinsten som görs försvinner sedan i alla fall eftersom miljarder fåglar som är sjuka och har svaga immunsystem måste slaktas. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Antalet fall av fågelinfluensa har minskat, men det innebär inte att viruset har försvunnit och det finns fortfarande en risk att det muterar till en influensa som kan drabba människor. Därför vore det mycket allvarligt att bortse från risken, på samma sätt som det vore fel att säga att vi är förberedda. Låt oss därför utnyttja den här korta respiten till att helt och hållet överväga vilka åtgärder som ska vidtas.
EU måste inta en bestämd attityd. Jag anser till och med att EU, i allmänhetens intresse, måste bortse från några av dess prerogativ för att på ett perfekt sätt samordna nödplaner, under förutsättning att sådana planer finns. Först måste de finnas. Vi måste komma till rätta med detta splittrade synsätt, som går ut på att medlemsstaternas prerogativ inte får kränkas. Vad ska vi säga när en pandemi inträffar? Ska vi säga att vi inte tar vårt ansvar? Vi är skyldiga att anpassa våra beslut till situationen.
Dessutom är det viktigt att EU tillhandahåller logistiskt och ekonomiskt stöd till vaccinframtagandet. Laboratorierna är redo, men vi måste stödja deras arbete. Om de ska kunna ta fram vaccin måste de se att de beställningar som krävs för att strategiska lager ska kunna byggas upp görs. Det är endast på detta sätt som vi kan förhindra handel som kan utvecklas vid en kris och garantera att de produkter som utformas för att bekämpa alla typer av epidemier sprids rättvist: vaccin, antivirala läkemedel, skyddsmasker etcetera. På så sätt kan vi förhindra panik som bara skulle skapa problem.
Slutligen, herr kommissonsledamot, behöver vi ett åtagande från varje medlemsstat. Låt varje regering förbinda sig att visa solidaritet! Jag tolkar er reaktion, herr kommissionsledamot, som att vi inte kan räkna med detta. En självisk inställning till en världsomfattande epidemi skulle rimma väldigt illa med den europeiska andan. Det jag är rädd för, herr kommissionsledamot, är att ingen i realiteten – och vi vet att så är fallet – kommer att vara beredd på detta och det är i grund och botten den mest allvarliga aspekten av detta. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Det största hotet som upprepade gånger tas upp i samband med fågelinfluensan är uppkomsten av en ny undertyp av virus som kan överföras från människa till människa. Som tur är har vi ännu inte nått detta stadie, men även utan detta värsta scenario är fågelinfluensan ett stort hot mot människans hälsa. Världshälsoorganisationen använder en sexgradig skala av pandemivarningar för att kunna informera världen om risknivån. Vi befinner oss för närvarande på steg 3.
Jag vill lyckönska föredraganden till hans utmärkta betänkande. Hans åtgärder visar vad samordnings- och nätverksåtgärder innebär och kommer att vara nödvändiga för att vi ska vara bättre förberedda på situationen.
Fågelinfluensa är en global, smittsam sjukdom och jag vill därför påpeka att den här frågan också kommer att ha en funktion vid det AVS-möte som äger rum i Wien nästa vecka och att vi ska anta en resolution när det gäller detta.
Herr kommissionsledamot! Vid många evenemang och diskussioner om policyutveckling har både ni och jag upplevt att synpunkter framförts om att EU inte bara ska tillhandahålla tekniskt och ekonomiskt stöd till utvecklingsländerna för att hjälpa till att hantera det här problemet, utan också att vi inte låter utvecklingsländerna ta de ekonomiska konsekvenserna av minskningen inom fjäderfäsektorn genom att vi ger enorma exportsubventioner och därigenom ännu en gång förstör och skadar marknaderna i dessa områden. 
Arūnas Degutis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Adamos Adamou för hans omfattande betänkande. Jag stöder verkligen det han har sagt i dag. Jag vill betona vikten av ett förbättrat samarbete och informationsutbyte mellan kommissionen, de europeiska staterna och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Varje land måste vidta de åtgärder som är bäst anpassade för att bekämpa influensapandemin.
Men inget land kan enskilt hantera pandemins följder. Ett internationellt samarbete är en absolut nödvändighet för att begränsa dess inverkan. Därför stöder jag till fullo tanken om att skapa en europeisk arbetsgrupp samordnad av kommissionen och där parlamentet skulle ingå. Denna arbetsgrupp skulle arbeta med representanter från den europeiska vaccin- och antiviralläkemedelsindustrin, och skulle föra samman experter från relevanta områden, som hälsovård för människor och djur, neurologi och epidemiologi. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill lovorda Adamos Adamous utmärkta och detaljerade betänkande, vars innehåll är mycket bra.
Vi har bildat Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC) i Stockholm i god tid för att säkerställa att vi är rustade för våra kommande uppgifter. När det gäller en möjlig influensapandemi är det tydligt vari det europeiska mervärde som vi alla är så förtjusta i består: gemensam planering, gemensam krishantering, gemensam samordning, gemensam logistik och gemensamma reserestriktioner håller på att genomföras och gemensamma antivirala läkemedel, gemensamma vacciner och ett gemensamt beredskapslager behövs. Vi är solidariska om en katastrof skulle inträffa: EU kallas in om en katastrof inträffar och gemensam handling och samarbete går före subsidiaritetsprincipen.
I detta sammanhang har vi ett starkt behov av ett öppet, ärligt och snabbt utbyte av information mellan medlemsstaterna, och ECDC, och kommissionen behöver samla och övervaka denna information. Jag vill också ta vara på detta tillfälle och tacka kommissionen. Jag är mycket sparsam med att tacka, så när jag tackar betyder det verkligen något. Hjärtligt tack för att ni så snabbt gick med på att ställa 100 miljoner euro till förfogande till hjälp både här och i utvecklingsländerna.
Jag vill också tacka mina kolleger i utskottet för regional utveckling för deras beredvillighet att låta pandemin ingå som en del i Solidaritetsfonden. Vi hoppas alla att pandemin ska förbli en fiktiv, teoretisk övning som aldrig kommer att inträffa, men jag är optimistisk och tror att vi är väl förberedda inför möjligheten av ett utbrott. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer från Dél-Alföld i Ungern, en svårt olycksdrabbad region. I min hemby, Szank, och området omkring den tvingades man avliva 350 000 tamhöns på en vecka. Alla Europeiska kommissionens bestämmelser har iakttagits och veterinärmyndigheten avgjorde vilka områden som var drabbade. Avlivandet av tamhöns hade faktiskt börjat innan förekomsten av fågelinfluensa konstaterades av laboratorierna. Detta var det enda rätta, eftersom det snabba agerandet hindrade spridningen av viruset. Det har bekräftats att EU:s tidigare rigorösa åtgärder mot en epidemi var riktiga. Vi begär inte mer pengar från Europeiska kommissionen, men vi ber om en mer flexibel inställning när man jämkar samman programmen för landsbygdens utveckling för 2007–2013 så att lämpliga fonder kan garanteras för fjäderfäsektorn, för lantbrukets återuppbyggnad och för nya djurbesättningar. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Epidemier har svept över världen åtskilliga gånger med förödelse och lidande som följd. Jag vet inte om vårt hälsovårdssystem någonsin kommer att nå en punkt där vi är helt befriade från epidemier; det är emellertid i vilket fall som helst klart att vi i dag fortfarande är mycket långt från en sådan situation. I all den osäkerhet som råder kan vi emellertid vara säkra på en sak, nämligen att vi aldrig har varit så väl förberedda på att möta faran som vi är nu.
Det gläder mig att parlamentet debatterar denna fråga nu, eftersom vi kan se exakt var vi står och vad mer vi behöver göra för att verkligen vara så förberedda som vi överhuvudtaget kan vara. Vår beredskap inför en möjlig influensaepidemi bygger på nationella planer mot pandemi under samordning av Europeiska kommissionen. Det är viktigt att se till att planerna även innehåller tekniska lösningar, såsom en bestämning av de områden som behöver isoleras, tillhandahållande av lämpliga medel mot virus, färdigställande av en lista över vilka som i första hand bör vaccineras, en rättvis fördelning av de instrument som ska användas mot en epidemi, reglering av trafiken samt attityder på arbetsplatsen.
Det är viktigt att vi vid sidan av de tekniska åtgärderna även uppmärksammar kommunikativa uppgifter. I händelse av en pandemi är det minst lika viktigt att förhindra panik bland befolkningen i en medlemsstat som att garantera ett relevant, snabbt och tillförlitligt informationsflöde mellan medlemsstaterna. Kommunikationen måste inbegripa alla sociala grupper och skikt, och detta kan bara åstadkommas om alla tillgängliga instrument används på ett koncentrerat sätt.
Det sägs att problem alltid börjar högst upp. Därför är ett harmoniskt samarbete mellan de samordnande organisationerna på alla kontinenter och på global nivå av avgörande betydelse. I Europa måste WHO, Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar och kommissionen arbeta så nära samman som möjligt redan nu, under förberedelsestadiet. Jag lyckönskar Adamos Adamou till hans initiativbetänkande. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Jag vill först tacka alla mina kära vänner för deras inlägg och sedan kommentera två saker som jag hört.
Herr kommissionsledamot! Jag är ledsen för den ståndpunkt som vissa medlemsstater har intagit till inrättandet av ett beredskapslager för antivirala läkemedel. De tycks glömma den grundläggande principen att det är bättre att förebygga en sjukdom än att bota den. Jag vill upprepa här det jag sa i sammanträdet med utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, nämligen att medlemsstaterna bör tänka på att hela deras budget inte kommer att räcka till om en pandemi bryter ut. Därför är det bättre att förebygga än att bota.
Min andra synpunkt gäller den ståndpunkt som Marios Matsakis har intagit. Han har den oförytterliga rätten att rösta emot betänkandet, men han har inte rätt att vilseleda parlamentet genom att säga att en möjlig pandemi är en myt, med tanke på att alla vetenskapliga organ och alla vetenskapliga specialister runt om i världen slår larm och talar om miljontals döda. Exemplen med influensan i Spanien och annorstädes med miljontals döda ligger inte så långt tillbaka i tiden. Därför vill jag säga till Marios Matsakis att han har rätt att inte rösta för betänkandet, men han har inte rätt att vilseleda Europaparlamentet. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för en väldigt intressant debatt. Det har än en gång bekräftats att vi har samma synsätt och är överens i denna fråga.
Nästan alla aspekter i beredskapsplanerna är allmänt omfattande. Det innebär att när vi förbereder oss för en eventuell influensapandemi förbereder vi oss inte bara för en eventuell fågelinfluensa, utan för alla influensapandemier, och när det kommer till kritan, för alla sjukdomshot. Eftersom de flesta är allmänt omfattande kan de användas vid alla sjukdomshot och är därför en god och inte bortkastad investering för medlemsstaterna och gemenskapen. Vi bör alla be om att de är bortkastade, att vi inte får en hälsokris och att vi faktiskt aldrig behöver använda dem, men det är likväl en bra beredskapsinvestering, både för naturliga pandemier och för bioterrorism. 
Vi är mycket bättre förberedda än i fjol eller året dessförinnan. Vi har ännu inte nått målet och vi kan egentligen aldrig säga att vi har gjort det. Det är ett fortgående arbete och det finns alltid utrymme för förbättring, alltid ett behov att göra mer. Vi har kommit långt, men har fortfarande mycket att göra. Vi vet fortfarande inte särskilt mycket om detta specifika virus. Det är därför vi har investerat så mycket i forskningen om det specifika fågelinfluensaviruset och om hur det uppför sig. Vi har viss statistik, men med tanke på områdena där viruset vanligtvis uppträder och att det är endemiskt är inte rapporteringen och kontrollen lika effektiv som i andra områden. Vi saknar fortfarande uppgifter och kommer därför att undersöka det här.
Jag tänker inte gå in på djurhälsofrågan, eftersom vi nyligen diskuterade detta här i parlamentet. Men den grundläggande inställningen i EU, liksom i världssamfundet, är att se till att fågelinfluensan fortsätter att vara en djursjukdom. För att lyckas med det måste vi få bukt med den och hantera den effektivt på djurnivå.
Samarbete är väldigt viktigt. Vi hade uppföljningskonferensen till Peking i Wien förra veckan, där man diskuterade praktiska steg för att genomföra och fullborda de löften som gavs redan i Peking. Det är sant att utvecklingen gick långsamt. Jag är optimistisk om att saker och ting kommer att ta fart nu. Alla beslut som behövdes från Europeiska kommissionen för de 100 miljoner euro som utlovats är nu tagna och pengarna kommer att börja användas till de olika initiativen. Nästa möte blir i Afrika och kommer att behandla regionens problem. Jag måste påminna er om att Europeiska gemenskapen har lovat avsätta pengar specifikt för den afrikanska kontinenten.
Jag instämmer i att det är väldigt viktigt att alla tjänster är inblandade. Det är vad vi har gjort i vår specifika plan och det är vad vi uppmuntrar medlemsstaterna att göra i sina egna nationella planer. Det bör finnas en ledande beredskaps- och responsmyndighet, men alla tjänster i varje medlemsstat och även på gemenskapsnivå borde vara inblandade.
De nationella planernas kompatibilitet är också väldigt viktig och vi har arbetat med det. Jag håller fullständigt med dem av er som tog upp frågan om att, som exempel, stänga gränserna. Som EU är uppbyggt kan inte en enskild medlemsstat stänga sina gränser eller ställa in flyg från en viss plats när vi har den inre marknaden och fri rörlighet. Vi behöver samarbete och koordination. Vi har redan infört strukturer och mekanismer för att uppnå det på gemenskapsnivå. Vi har även tagit upp frågan på G8-nivå, på internationell nivå, och föreslagit principen att ingen ska vara först, så att ingen G8-partner skulle stänga sina gränser och ställa in flyg utan att åtminstone samråda med övriga i gruppen.
Jag förstår er tanke om frågan med institutionerna. Som ni vet har vi arbetat för en kontinuitet för kommissionens tjänster. Vi har också bett parlamentet att se över den här frågan, och vi kommer att ha ett nära samarbete med parlamentets tjänster för att garantera en kontinuitet inom parlamentet och dess möten och tjänster.
Antivirala läkemedel är sannerligen en omdebatterad fråga. Antivirala läkemedel är ingen patentlösning, de är inget botemedel, utan de är den första försvarslinjen och det har vi alltid sagt. Men så länge vi inte har pandemiviruset har vi inget pandemivaccin, viket skulle vara det grundläggande försvaret. Vi försöker förkorta den tid som krävs för att utveckla en godkänd licens och producera vaccinet, men vi behöver någonting under tiden, och antivirala läkemedel är en lösning.
När det gäller frågan om beredskapslager är det inte bara så att vissa medlemsstater invänder mot principen, utan det finns också en motvilja mot finansieringen av beredskapslagret. Vi förklarade att det inte ska vara ett substitut för de nationella beredskapslagren. Tvärtom har vi i vårt förslag lagt in villkoret att en medlemsstat måste bevisa att man verkligen har börjat bygga upp ett eget nationellt beredskapslager. Det skulle vara en stor lättnad, inte bara för de medlemsstater som fortfarande håller på att bygga upp beredskapslagren, utan även för grannländerna och för Världshälsoorganisationen (WHO). WHO skulle då inte behöva oroa sig för EU-området, eftersom vi skulle ta hand om oss själva och våra grannar, och WHO kunde fokusera på andra områden som var i större behov av hjälp än vi.
Jag håller fullständigt med Françoise Grossetête, men jag är rädd att det inte var den responsen vi fick. Jag blev missnöjd, men samtidigt måste vi vara realistiska. Jag vill inte att den här debatten ska fortsätta och sedan användas som ursäkt för vissa medlemsstater för att inte bygga upp nationella beredskapslager. Om inte rådet ändrar inställning och, om jag får använda det uttrycket, ”utmanas” medlemsstaterna av det österrikiska ordförandeskapet att säga att de kan omvärdera sin inställning. Det är viktigt att betona att medlemsstaterna kommer att behöva bygga upp egna nationella beredskapslager.
Jag håller fullständigt med om att detta är en solidaritetsfråga. För att vara realistisk: om vi inte kan komma överens om solidaritetsprincipen nu, vad kommer då att hända om en kris uppstår och en medlemsstat måste dela sin medicin med andra medlemsstater, när alla medborgare känner sig hotade? En av de svagheter som upptäcktes vid övningen i november var medlemsstaternas ovilja att dela med sig av medicinen. Därför behöver vi skapa solidaritet nu, när vi kan vara mer realistiska i vår inställning än i en krissituation. Då kan det fungera som vi alla önskar. Vi kommer likväl att försöka att samordna medlemsstaterna och åtminstone se till att de vidtar alla nödvändiga åtgärder för deras egna medborgares skull och för de europeiska medborgarna i allmänhet. Jag kommer, som alltid, att underrätta parlamentet om varje steg vi tar. 

Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag ser att Markos Kyprianou lämnar kammaren, men han har inte besvarat frågan om vilka länder som till slut kommer att hålla inne med sin solidaritet. John Bowis gjorde rätt i att lista några namn, men jag skulle vilja höra av kommissionsledamoten om han kan bekräfta dem. Det är oerhört viktigt för mig att vi gör vårt jobb som ledamöter av Europaparlamentet men även att vi kan föra denna sakkunskap vidare till våra kolleger i de nationella parlamenten, så att de kan tillrättavisa sina regeringar, när dessa inte håller måttet, och rikta uppmärksamheten mot den totala bristen på solidaritet på detta område. Jag anser att detta också är vad den europeiska demokratin handlar om, nämligen att föra vidare EU:s arbete till de nationella och regionala parlamenten. 
Markos Kyprianou,
   – Herr talman! Jag är rädd att praxis, som ni vet, är att vi inte lämnar ut rådets individuella ställningstaganden. Rådet är ett beslutsfattande organ och det togs inget sådant beslut i den meningen, vilket vi beklagar.
Det är upp till varje medlemsstat att ange sin inställning. Vi måste lägga fram en helhetsbild, och det är därför det inte skulle vara produktivt just nu att börja namnge individuella medlemsstater. Det är en invecklad fråga, och varje medlemsstats inställning skulle behöva förklaras i detalj. Jag beklagar att det inte vore användbart att presentera specifika namn i detta stadium. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen för mänskliga rättigheter i Tunisien. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De mänskliga rättigheterna är ett av de ämnen som tas upp – mycket kraftfullt och mycket långsiktigt – i EU:s nätverk av fördrag med tredjeländer, ett nätverk som består av associeringsavtal, samarbetsavtal och handlingsplaner för den europeiska grannskapspolitiken, så de mänskliga rättigheterna, EU:s gemensamma värderingar, är verkligen en viktig beståndsdel i dessa, inte bara av rättsliga skäl utan därför att EU försvarar vissa värden och bemödar sig om att se till att tredjeländer gör likadant. Bland dessa ingår naturligtvis Tunisien, och rådet har verkligen den senaste tiden haft stor anledning till oro för situationen för de mänskliga rättigheterna där.
Jag vill utnyttja detta tillfälle till att nämna hur beklagligt jag anser det vara att Hélène Flautre själv skulle tvingas utsättas för hotelser från de tunisiska säkerhetsstyrkorna. Den 5 juni framförde EU en mycket skarp protest mot dessa händelser till det tunisiska utrikesdepartementet.
Försvaret av de mänskliga rättigheterna är en mycket viktig del i våra förbindelser med Tunisien, lika mycket som det är i våra förbindelser med de tredjeländer som vi har avtal med, och detta slås mycket tydligt fast i associeringsavtalet med Tunisien och i handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken med avseende på detta land. Som en del av handlingsplanen, som har varit gällande sedan den 4 juli 2005, har Tunisien antagit ett antal mycket specifika åtaganden i fråga om demokrati, ett ansvarsfullt styrelsesätt och mänskliga rättigheter, och det råder inget tvivel om att ett praktiskt uppfyllande av dessa åtaganden är av yttersta vikt för utvecklingen av EU:s förbindelser med Tunisien. En sak som landet har åtagit sig är bildandet av ett underutskott för mänskliga rättigheter. Vi uppmanar med skärpa våra tunisiska partner att göra det möjligt för detta underutskott att hålla sitt första sammanträde under de kommande månaderna. EU vill fördjupa dialogen i dessa viktiga frågor innan detta år är till ända.
Det är uppenbart att EU skulle vilja se Tunisien – liksom varje annat tredjeland – bli starkare och mer blomstrande och samtidigt göra framsteg på de områden där det kan finnas brister, som fallet på många sätt är när det gäller de mänskliga rättigheterna. Det måste sägas att de ekonomiska rättigheterna och de sociala framstegen i Tunisien enligt internationella rapporter, statistik och rangordningar är goda, ja rentav imponerande. EU välkomnar i högsta grad Tunisiens insatser, särskilt när det gäller kvinnornas situation, rätten till utbildning och andra frågor.
Att ett arabland gör mycket klara framsteg på dessa områden är viktigt för arabvärlden som helhet liksom de positiva steg som har tagits de senaste månaderna och som vi – som sig bör – erkänner, såsom till exempel tillåtelse för Internationella rödakorskommittén att besöka landets fängelser, utnämningen av en medlare och amnesti för politiska fångar. Eftersom Tunisien är ett av de viktigaste länderna som har möjlighet att tjäna som exempel för arabvärlden hoppas vi även att vi på ett konstruktivt sätt ska kunna arbeta tillsammans med landet inom FN:s nya råd för mänskliga rättigheter.
Inget av detta kan emellertid dölja att situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien i många avseenden ger anledning till oro, särskilt när det gäller yttrande-, förenings- och mötesfriheten, för att inte nämna rättsväsendets oberoende. Särskilt händelserna före och under världstoppmötet om informationssamhället i Tunis i november förra året kastar fortfarande en skugga över Tunisien. Till följd av dessa händelser gav vi Tunisien en offentlig och tydlig påminnelse om EU:s förväntningar på landet när det gäller att fullgöra åtaganden och plikter på människorättsområdet.
I ett EU-uttalande i november 2005 om mänskliga rättigheter framhöll vi vårt beklagande av händelserna vid världstoppmötet och upprepade våra viktigaste krav, nämligen för det första att blockaden av civila samhällsprojekt som finansieras med EU-medel måste upphöra, för det andra att genomförandet av programmet för rättsväsendets reform måste gå framåt och för det tredje att ett underutskott för mänskliga rättigheter skulle bildas. Det råder inget tvivel om att dessa uttalanden var ett första steg, och kommissionen och rådet har noggrant övervakat utvecklingen sedan november. När rådets österrikiska ordförandeskap inleddes i början av detta år visades faktiskt ett antal prov på tillmötesgående, bland annat undertecknandet i december 2005 av finansieringsöverenskommelsen för modernisering av rättssystemet och ett samtycke till två frivilligorganisationer att ta emot medel från EU.
De medel som skulle tillfalla den äldsta och mest respekterade människorättsorganisationen på den afrikanska kontinenten, som av de tunisiska myndigheterna själva anses lyda under det nationella regelverket, förblev dock stoppade och är i själva verket så fortfarande. Den organisation som jag syftar på är det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter (LTDH), vars klagomål över polisens försök att skrämma dess medlemmar och ingripa i dess rättmätiga verksamhet ännu inte har avgjorts. Redan i september 2005 hindrades organisationen från att hålla sin kongress i avvaktan på ett rättsligt avgörande som ännu inte har meddelats. EU-trojkans reaktion på detta var ett uttalande i Genève för att stödja EU:s krav att förbundet ska tillåtas fortsätta sitt arbete utan hinder. Jag är övertygad om att även kommissionen vill säga något om denna blockering av de medel som den har tilldelat det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter, men jag tänker själv inte säga något ytterligare i denna fråga.
Trots ytterligare ett uttalande från EU den 22 maj i år hindrades förbundet åter från att hålla sin kongress den 27 och 28 maj, då polis utposterades på ett sätt som saknade rimliga proportioner mot fredliga aktivister och tyvärr blev ordföranden för Europaparlamentets utskott för mänskliga rättigheter, Hélène Flautre, inte bara vittne till detta utan även själv utsatt för polisens agerande.
Jag vill utnyttja detta tillfälle till att påpeka att upprepade händelser av detta slag skadar den bild som världen i stort har av ett land. Efter vår diskussion med den tunisiska utrikesministern den 5 juni har ordförandeskapet vidtagit ytterligare åtgärder som reaktion på dessa händelser. Associeringskommitténs möte i Tunis, planerat till juli 2006, kommer att ge oss ett lämpligt sammanhang för en debatt där dessa händelser kan tas upp, och vi är också villiga att delta i en uppriktig och konstruktiv dialog om detta ämne med er här i parlamentet.
Jag vill avslutningsvis lämna ytterligare några synpunkter på utvecklingstendenser på människorättsområdet som det hänvisas till i denna resolution från parlamentet och som även utgör anledning till oro för rådet. Föreningsfriheten – låt vara inom vissa gränser – är inskriven i den tunisiska konstitutionen. Som så ofta när det gäller frågor som rör de mänskliga rättigheterna håller lagen eller konstitutionen i mycket stor utsträckning måttet, men vad som spelar roll är den praktiska tillämpningen och upprätthållandet. Den tunisiska konstitutionen garanterar också rättsväsendets oberoende, men å andra sidan finns det talrika rapporter om att myndigheterna ingriper i rättsfall. Den process mot advokaten Mohammad Abou, som inleddes sedan han publicerat en kritisk artikel på nätet, vilket ni känner till, tycks ge fog för dessa anklagelser.
Låt mig nu avsluta med att betona att EU är mycket intresserat av att samarbeta med Tunisien för att modernisera dess rättssystem och att man i detta syfte har anslagit medel inom ramen för Meda-programmet och att EU:s intresse för de framsteg som gjorts för att verkställa detta projekt är mycket stort.
På rådets vägnar kan jag försäkra er att EU kommer att fortsätta att beslutsamt ta upp frågor och farhågor som rör de mänskliga rättigheterna med Tunisien och kräva av de tunisiska myndigheterna att de ska tillämpa principerna för mänskliga rättigheter och demokrati över hela linjen. När vi gör detta prioriterar vi framför allt de förpliktelser som har att göra med demokrati, ett ansvarsfullt styrelsesätt och mänskliga rättigheter som Tunisien har åtagit sig att iaktta i samband med den europeiska grannskapspolitiken. Vi har inte tvekat att göra klart för Tunisien att den fortsatta utvecklingen av våra förbindelser är beroende av att dessa åtaganden fullföljs. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! Kommissionen följer noggrant situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Vi använder alla medel som står till vårt förfogande för att uppmuntra den tunisiska regeringen att göra framsteg på detta viktiga område. Vi är särskilt oroade över brotten mot grundläggande friheter, som yttrandefrihet och mötes- och föreningsfrihet.
I sina bilaterala kontakter med de tunisiska myndigheterna har min kollega, kommissionsledamoten Benita Ferrero-Waldner, systematiskt påpekat vikten av att respektera de mänskliga rättigheterna och att utveckla ett fritt, öppet och deltagande civilsamhälle.
Kommissionen har också nära följt de händelser som förekom under kongressen för Ligue tunisienne pour la défense des droits de l’homme den 27 maj. Trots en varning från de tunisiska myndigheterna deltog en företrädare för Europeiska kommissionen vid det förbundets kongress den dagen. Han såg därför vad som hände och kunde stödja Europaparlamentets företrädare, Hélène Flautre, som också deltog vid kongressen.
Jag beklagar verkligen att hon hotades av säkerhetstjänsten, och jag anser att det är helt oacceptabelt. Därför ägde ett möte rum mellan den tunisiske utrikesministern, Abdelwaheb Abdallah, och EU:s ambassadörer i Tunisien den 5 juni 2006. Chefen för kommissionens delegation betonade vid det tillfället att närvaron av kommissionens och parlamentets observatörer vid Ligue tunisienne pour la défense des droits de l’homme var lagligt helt berättigad. Tyvärr är de tunisiska myndigheterna fortsatt förtegna om frågan med det här förbundet.
I mer allmänna ordalag vill jag påminna er om att kommissionen arbetar med att stödja främjandet av de mänskliga rättigheterna och utvecklingen av civilsamhället i Tunisien, inklusive det här förbundet för mänskliga rättigheter. I det sammanhanget beklagar kommissionen djupt att de tunisiska myndigheterna fortsätter att hindra EU:s försök att stödja civilsamhället, särskilt genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Vi kommer att fortsätta att pressa de tunisiska myndigheterna om att snabbt ta bort de hindren.
Med tanke på framtiden är det vår bestämda mening, vilken vi delar med rådet, att använda grannskapsverktygen som påtryckningsmedel på området för de mänskliga rättigheterna. EU:s grannskapsprogram med Tunisien innebär åtaganden inom området för mänskliga rättigheter, demokrati och bättre förvaltning.
Dessutom ger detta en möjlighet att skapa ett underutskott där genomförandet av sådana åtaganden kommer att bedömas och övervakas gemensamt. För bara två veckor sedan, den 2 juni 2006, lämnade kommissionen över utkastet för det interna styret i ovan nämnda utskott till de tunisiska myndigheterna och väntar nu på ett svar från den tunisiska sidan.
Därför vill jag kraftfullt försäkra er om att kommissionen kommer att fortsätta med sina försök att se till att åtgärderna i associeringsavtalet och grannskapsplanen med Tunisien med hänsyn till mänskliga rättigheter och grundläggande friheter genomförs som sig bör. 
Simon Busuttil,
   . – Herr talman! Tunisien är ett av våra partnerländer i Barcelonaprocessen, och därför borde det finnas intresse från båda sidor och inte bara från vår sida att se till att de åtaganden som gjorts i denna process iakttas, däribland de som har med respekten för de mänskliga rättigheterna att göra.
Ändå måste vi, herr talman, vara försiktiga och inte dra några förhastade slutsatser. Detta är tredje gången på omkring sex månader som parlamentet diskuterar resolutionen om mänskliga rättigheter i Tunisien. Detta står inte i samklang med vad vi säger och inte heller med vad vi inte säger om andra länder inklusive några av våra partnerländer vid Medelhavet där situationen för de mänskliga rättigheterna med säkerhet inte är bättre än i Tunisien.
För att vara tydlig vill jag säga att jag anser att Tunisien behöver göra en hel del ytterligare på detta område. För vår del måste vi emellertid också sända ett budskap till Tunisien, som är rättvist, välavvägt och konsekvent, och som behandlar alla länder på samma sätt. När allt kommer omkring talar vi om ett land som redan har gjort vissa framsteg, som Hans Winkler nämnde i sitt anförande. Vi talar om ett land som just har blivit invalt i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Detta är ett land som också just har tagit över ordförandeskapet i den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet.
Herr talman! Jag vet inte hur konsekventa vi är när vi kräver att det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheters kongress ska hållas, då vi samtidigt vet att det finns ett utslag från en tunisisk domstol med innebörden att denna kongress inte får äga rum. Väntar vi oss att detta rättsliga avgörande ska trotsas eller nonchaleras? Vore det då inte bättre att kräva en dialog mellan alla inblandade parter än att vara fördömande? Vore det inte bättre att även be de tunisiska myndigheterna att delta för att finna en lösning? Det är utan tvivel viktigt att denna kongress äger rum, men vi vet att det finns ett förbud grundat på ett rättsligt avgörande och vi behöver alla parters deltagande för att häva detta dödläge.
Även när det gäller den lag om ett högre institut för juristutbildning som just har antagits kan man undra vad vi faktiskt säger? Säger vi att ett brott mot de mänskliga rättigheterna har begåtts, eftersom inga överläggningar ägde rum om denna lag innan den antogs? För om vi säger det måste vi medge att det finns ett stort antal medlemsländer även inom EU som också bryter mot de mänskliga rättigheterna på grund av uteblivna överläggningar. Avslutningsvis upprepar jag, herr talman, att jag vill se ett Tunisien som i mycket högre grad garanterar de mänskliga rättigheterna, men jag vill också se att vi sänder detta budskap på ett konstruktivt sätt. 
Catherine Trautmann,
   . – Herr talman! Vi är nu inne på den tredje resolution om mänskliga rättigheter i Tunisien som vi föreslår att Europaparlamentet ska anta. Eftersom kommissionen och rådet har gått på samma linje som vi vid våra sammanträden i september och december förra året hade vi rätt att hoppas att Tunisien skulle respektera sina åtaganden med EU. Inget sådant inträffade, vilket förbudet mot att hålla det tunisiska människorättsförbundets kongress och de nyligen inträffade kraftfulla ingripandena mot människorättsaktivister och jurister visar.
Lika allvarligt är det sätt på vilket avtalet med EU om rättsväsendets reform missbrukas. Detta avtal, som undertecknades i december 2005, var avsett att markera verkliga framsteg för respekten för mänskliga rättigheter i detta land och framför allt att garantera rättsväsendets reellt oberoende ställning. Den enda åtgärd som vidtogs i samband med associeringsavtalet har därför skadats genom att den lag som ligger till grund för juristernas utbildningsinstitut infördes utan att juristernas uppfattning efterfrågades och att institutet helt och hållet är underställt den verkställande myndigheten.
Det är inte bara så, att Tunisien inte har fullgjort sina åtaganden, utan vi har inte heller sett några av de förväntade framstegen. Tvärtom speglar de senaste händelserna en försämring av situationen och de har blivit ett slags provokation mot EU med tanke på att respekten för de mänskliga rättigheterna är grundläggande för partnerskapet mellan EU och Tunisien. Det är därför inte meningsfullt att begränsa sig till ord och förhoppningar.
Vad vi väntar oss av kommissionen och rådet är handlingar, eftersom dialogens pedagogik inte tycks vara tillräcklig. Vi kräver därför att ett associeringsråd snabbt ska sammankallas, att det tunisiska människorättsförbundets kongress ska hållas utan inskränkningar, att de medel som har öronmärkts för det civila samhället ska släppas fria och att hotelser och trakasserier ska upphöra.
Dessutom kräver vi att de åtgärder som anses lämpliga när våra resolutioner antas ska åtföljas av en exakt och bestämd tidsram så att ingen kan vara omedveten om de ömsesidiga åtaganden som förenar EU och Tunisien. 
Hélène Flautre,
   . – Herr talman! Dagens debatt är en upprepning av den debatt som hölls för exakt sex månader sedan, den 13 december 2005. Ordförandeskapet avslutade då sitt tal på samma sätt som dagens tal. Jag citerar: ”Det är nu dags för oss att se fram emot de tunisiska myndigheternas genomförande av de åtaganden som president Zine El Abidine Ben Ali har gjort. Genomförandet av dessa åtaganden kommer att bli en avgörande faktor för utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Tunisien.”
Sedan dess har åtgärder förvisso vidtagits av EU, men dessa åtgärder har tydligt visat sin begränsning. Utposteringen av tunisiska poliser och deras våldsamma uppträdande – som jag med egna ögon har bevittnat – gjorde att det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheters kongress inte kunde hållas i slutet av maj, men inte, herr Busuttil, på grund av ett rättsligt avgörande, eftersom talan hade förts mot LTDH vid 32 tillfällen. Detta handlar klart och tydligt om rättsliga trakasserier. De medel som har tilldelats organisationerna är fortfarande frusna. Ett stort antal frivilligorganisationer och politiska partier förvägras fortfarande rätten att existera. Rättsväsendet undertrycks fortfarande. Mohammad Abou sitter fortfarande i fängelse och de trakasserier som riktas inte bara mot honom utan även mot hans fru äger rum dagligen.
Ni har tillkännagett för oss, herr Winkler, att ett associeringsutskott kommer att sammanträda i juli. Är detta svaret på den formella begäran som Europaparlamentet ställde i december om att associeringsutskottet skulle hålla ett brådskande sammanträde i syfte att undersöka den prioriterade frågan om mänskliga rättigheter i Tunisien?
Då detta är fallet är det fullt logiskt att de tunisiska myndigheternas känsla av att kunna agera utan att EU ingriper blir starkare. Jag vänder mig än en gång till er, herr Winkler: Hur kan man rättfärdiga att det österrikiska ombudet inte ens såg någon mening i att resa till kongressen och att han tydligen gjorde allt i sin makt för att hindra EU:s agerande på plats? Endast två medlemsstater var närvarande vid LTDH:s kongress.
Slutligen måste jag framhålla det så kallade reform- och rättviseprojektet. De tunisiska myndigheterna har just lyckats anta ett projekt som ligger till grund för ett utbildningsinstitut för jurister i strid mot advokatsamfundets enhälliga styrelse. De tunisiska myndigheterna vägrar till denna dag fortfarande att godkänna ett besök av FN:s särskilde rapportör om domares och advokaters oberoende samtidigt som domarnas organisation helt enkelt har upplösts och ersatts. Hur kan vi under dessa omständigheter tro att de tunisiska myndigheterna har den ringaste avsikt att garantera rättsväsendets oberoende?
Herr kommissionsledamot! Jag anser att vi måste upphäva hela detta projekt för att revidera det och att vi måste göra genomförandet av projektet och utbetalningen av EU-medel avhängigt av särskilda villkor. 
Vittorio Agnoletto,
   Herr talman, mina damer och herrar! Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tunisien har nu tagit en skrämmande vändning. Den tunisiska regeringen har hindrat det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter från att hålla sin kongress genom att utpostera personal från polisen och säkerhetstjänsten. Detta är oacceptabelt.
Jag måste påpeka att det tunisiska förbundet är en integrerad del av Internationella förbundet för mänskliga rättigheter, som har en nyckelposition vid diskussioner med EU:s institutioner. Polisen hindrade inte bara fysiskt mötet från att äga rum utan behandlade även vår kollega, Hélène Flautre, illa – hon har mitt personliga och hela min parlamentsgrupps helhjärtade stöd. Jag vill även utsträcka mitt stöd till Mokhtar Trifi, ordförande för tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter, och alla hans kolleger. Jag måste även påpeka att de medel som kommissionen har anslagit för projekt i syfte att främja de mänskliga rättigheterna fortfarande stoppas.
Hela EU hålls som politisk gisslan av en regering som har bestämt sig för att trampa på de mänskliga rättigheterna. Det är därför dags att reagera. Europeiska kommissionen måste sluta gömma sig bakom meningsskiljaktigheterna i Europeiska unionens råd och bakom de veton som läggs in framför allt av Frankrike.
Jag begär formellt att kommissionen ska vidta åtgärder för att kalla Associeringsrådet mellan EU och Tunisien till ett extra sammanträde för att utvärdera situationen för de politiska och medborgerliga rättigheterna i landet. Vi får inte vara rädda för att ta upp frågan om den möjlighet som finns att upphäva associeringsavtalet mellan EU och Tunisien med hänvändelse till artikel 2 i avtalet.
Jag säger också detta i min egenskap av rapportör om den demokratiklausul som enhälligt godkändes av parlamentet och som ger oss full politisk rätt att begära att avtalet ska upphävas och kräva att underutskottet för mänskliga rättigheter snabbt ska sammankallas. Kommissionen och rådet å andra sidan säger att de avser att fortsätta att huka sig för en despotisk regering som tror att den kan sitta i Tunis och tala om vad den vill att de ska göra i Bryssel. Om detta sker tror jag emellertid inte att parlamentet kommer att stå på er sida. 
Paul Marie Coûteaux,
   . – Herr talman! Tyvärr har jag lite tid, men några av mina föregångare har fått vissa favörer och jag kräver samma behandling.
Min grupp vill påpeka att tvärtemot vad många ledamöter i parlamentet är så förtjusta i att tro finns det ingen enhällig önskan att ta strid på människorättsområdet med Tunisien, ett vänskapligt land om något. Detta var för övrigt andan i det tal som hölls av min förträfflige kollega, Simon Busuttil, och som jag stöder.
För det första anser många att de interna striderna inom förbundet för mänskliga rättigheter – som, får jag tillägga, är svårbegripliga tunisiska dispyter – inte ska avgöras av Europaparlamentet. Det är inte vår uppgift. För det andra är många av oss förtjusta över att se att ett sydligt land gör så goda framsteg på vägen mot utveckling och att det har gjort det i många år nu och att det till slut kan bli ett genuint utvecklat land och som sådant tjäna som exempel för hela arabvärlden och kanske rentav för hela Afrika.
Vår beundran för Tunisien är desto djupare, eftersom dess regering som vi vet är i stånd att hålla de ständigt återkommande och ständigt hotande vågorna av fundamentalism i schack. Många av oss är också förvånade över att en del ledamöter är så besatta av detta land att de ägnar huvuddelen av sin mandattid till att med alla möjliga medel ösa smädelser över det. Detta är minst sagt märkligt.
Slutligen är det många som förundras över att man ständigt tar sin tillflykt till principen om dubbla normer. Vi är väldigt noga med de mänskliga rättigheterna i vissa länder, särskilt när de undgår inflytande från Förenta staterna och den engelsktalande världen, men vi är mycket mindre noga med andra länder, däribland medlemsstaterna.
Alain Hutchinson (PSE ).
   – Herr talman, herr Winkler, herr Rehn, mina damer och herrar! Mycket har redan sagts i denna debatt, med ibland motstridiga synpunkter. Jag vill därför direkt säga att jag inte vill gå tillbaka till de oacceptabla händelser som har inträffat och som dessutom fortfarande inträffar varje dag i Tunisien. Jag anser – och detta är utan tvivel vad ett antal ledamöter av parlamentet väntar på – att vi måste gå längre än att bara fördöma sådana händelser, för annars kommer vi aldrig att kunna sluta med detta.
Vad vi nu vill ha – och det har många av oss sagt – är handling, det vill säga praktiska beslut om Tunisien av rådet och kommissionen på grund av de oupphörliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som landet gör sig skyldigt till. Vi har medlen att sätta press på den tunisiska regeringen, så låt oss använda dem!
I detta avseende är jag förtjust över vad jag hörde av rådets företrädare, nämligen att underutskottet för mänskliga rättigheter har sammankallats. Även om reaktionen är försenad vore det bra om detta kunde genomföras. Det har blivit brådskande, såsom andra har sagt, att sammankalla det associeringsråd som förutsätts i avtalet mellan unionen och Tunisien och att kräva att detta land gör upp en bindande tidsplan där respekten för de mänskliga rättigheterna måste stå i centrum.
För att inte förlora trovärdighet på den internationella scenen måste unionen enligt min uppfattning ha modet att fatta kraftfulla politiska beslut och jag instämmer med Hélène Flautre i kravet på att allt samarbete med Tunisien ska upphävas.
Jag vill avsluta, herr talman, genom att säga följande: Den resolution vi ska rösta om vänder sig till de övriga EU-institutionerna, men den måste även uppmärksammas av EU-medborgarna, av vilka många solbadar varje år på Djerbas stränder eller på andra håll i Tunisien, så att de påminns om att det bara ett stenkast från deras stränder finns fängelser där demokrater sitter och tynar bort. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Tunisien är ett nyckelland i Europa–Medelhavsprocessen. Detta visas av att landet har haft ett associeringsavtal sedan 1998 och en handlingsplan sedan 2005 och att dess parlament har lett församlingen för Europa–Medelhavsområdet de senaste månaderna.
Det är just detta som gör att det som händer i landet på människorättsområdet blir än allvarligare. Som svar till Simon Busuttil, när han säger att vi använder för mycket tid för Tunisien, vill jag säga, att vad vi inte kan göra är att överge en vän som anses vara ett hopplöst fall, och vi kommer därför att vara tvungna att producera så många resolutioner som krävs. Vi får inte låta de tunisiska myndigheterna tro att vi trots allt vårt tal om kränkningar av de mänskliga rättigheterna kommer att tröttna och hålla tyst. Detta skulle vara orätt mot Europa–Medelhavsprocessen, det skulle vara orätt mot det tunisiska folket och det skulle vara orätt mot oss själva. Att Tunisien handlar illa får inte rättfärdiga för andra att också handla illa. Detta är det politiska problem som vi står inför, herr talman.
Europa–Medelhavsprocessen är en framgång, men det finns åtminstone en fråga där vi ännu inte har nått vårt mål och det är att respekten för de mänskliga rättigheterna ska vara normen för politiken i alla de länder som är inbegripna i denna process. Det som hänt i Tunisien är det senaste exemplet, men det kommer tyvärr inte att vara det sista.
Jag vill därför uppmana de tunisiska myndigheterna att sträva efter att bli en förebild som en sekulär och demokratisk stat som respekterar de mänskliga rättigheterna och att sluta vara en avbild av en sekulär stat som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, och de förstår mycket väl vad jag menar med detta. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som flera talare har påpekat är Tunisien en partner till oss, och jag anser att det är viktigt att vi behandlar landet som en sådan, utan att bortse från alla de svårigheter som finns i detta sammanhang.
Ni har även påpekat att detta är ett land som tjänar som förebild för andra, att det spelar en viktig roll i partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet och att vår strävan efter en dialog mellan religioner och civilisationer gör det viktigt att vi fortsätter att tala med ett sekulärt och måttfullt islamiskt land.
Av den anledningen anser jag att de politiska och diplomatiska åtgärder som vi väljer när vi tar upp kränkningar av de mänskliga rättigheterna – och ingen kan förneka att situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien är otillfredsställande – måste vara proportionerliga, och det innebär att vi bör försöka agera på ett sätt som ger resultat samtidigt som vi också – och på den punkten kan jag inte annat än hålla med Simon Busuttil – upprätthåller vår egen trovärdighet genom en konsekvent, sammanhållen och tydlig människorättspolitik.
Catherine Trautmann lade särskild vikt vid samarbetet på det rättsliga området, och detta ser även jag som särskilt viktigt. Eftersom jag själv är jurist, och har utövat mitt yrke i många år, kan jag inte annat än stödja den uppfattningen, eftersom ett oberoende och funktionsdugligt rättssystem är av avgörande betydelse för en fungerande demokrati. Jag anser därför att vi och kommissionen måste stödja och bemöda oss om dessa projekt och arbeta med Tunisien i riktning mot ett oberoende och fungerande rättssystem.
Flera talare sa också att ingenting har gjorts angående kravet på ett skyndsamt möte med associeringsrådet. Jag kan kanske påminna om att ett inkallande av ett möte med associeringsrådet kräver medgivande från båda parter, men detta associeringsråd kommer nu att samlas i juli, och då råder det ingen tvekan om att vi kommer att använda detta tillfälle till att uttrycka vår oro, våra bekymmer och våra förväntningar. Jag anser alltså att vi måste fortsätta att hävda vår politik, som på ett mycket konsekvent sätt syftar till att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien, och jag tror att vi här är på rätt spår. Som jag faktiskt framhöll i min inledning har en del framsteg gjorts och jag är övertygad om att mer kan åstadkommas. Ni kan vara säkra på att rådet och, det är jag övertygad om, även kommissionen kommer att hålla en konsekvent linje i denna fråga. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! Det är uppenbart att situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien är fortsatt allvarlig, inte minst när det gäller yttrandefriheten. Både internationella och lokala människorättsorganisationer rapporterar tyvärr om ett ökande antal oroande fall. Detta måste vara utgångspunkten för vår bedömning och vår politik, där de mänskliga rättigheterna har högsta prioritet.
Kommissionen fortsätter att nära övervaka utvecklingen, och kommer att använda alla tillgängliga medel för att förbättra situationen. Jag hoppas till exempel EU:s och Tunisiens underutskott för mänskliga rättigheter och demokrati snart är i gång. Tunisien har redan informellt meddelat att individuella fall ska tas upp, särskilt inom ramarna för deras politiska dialogmöten med EU.
Det är tydligt att en dialog om de mänskliga rättigheterna också måste innehålla individuella fall. Jag har en del erfarenhet från detta när det gäller kandidatländer, där det är förenat med rigorösa villkor. En villkorsansökan är nödvändig för att kunna använda den ”mjuka” makt som EU förfogar över.
Jag hoppas att man kan etablera villkoren för ett rättvist och smidigt genomförande av Meda-projektet för moderniseringen av rättsväsendet, vilket man har hänvisat till och som är ett projekt med en budget på 22 miljoner euro. Det skulle vara ett viktigt steg framåt för att förbättra reformen och moderniseringen av rättsväsendet genom Meda-programmet. 
Talmannen.
   – Jag har, för att runda av debatten, mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om det 17:e toppmötet mellan EU och Ryssland (den 26 maj 2006). 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som både förbundskanslern själv, utrikesministern och jag själv redan har sagt är förbindelserna med Ryssland av särskild strategisk vikt och det är därför uppenbart att det österrikiska ordförandeskapet behandlade det 17:e toppmötet mellan EU och Ryssland i Sotji vid Svarta havet den 25 maj med särskild prioritet. I huvudsak handlade toppmötet om viktiga frågor i våra förbindelser med Ryssland, inklusive genomförandet av en gemensam färdplan, situationen inom EU och i Ryska federationen och framtida fördragsförbindelser men även om internationella frågor. Av skäl som torde vara uppenbara för er stod emellertid den viktiga energifrågan i centrum för diskussionerna.
Som ni alla vet inträffade bara några timmar in på vårt ordförandeskap något som förbundskanslern har betecknat som en ”väckarklocka”, och detta har gjort att EU har utvecklat ett djupare intresse för denna fråga. Jag vill också påminna parlamentet om slutsatserna från Europeiska rådets möte i mars. Frågan om våra förbindelser på energiområdet, särskilt med Ryssland, har även varit föremål för en djupgående inre debatt inom EU, varför toppmötet var ett bra första tillfälle för samtal med president Vladimir Putin om gastvisten mellan Ryssland och Ukraina, som utlöste krisen i januari. Även om president Putin kraftfullt försvarade Rysslands agerande och försökte förklara det, var han mycket tagen av styrkan i EU:s reaktion i den här frågan.
Europeiska rådets möte i mars lade inte bara för första gången grunden till en energipolitik inom EU utan det fick även betydelse för diskussionerna i Ryssland. Europeiska rådet kommer i slutet av denna vecka att låta en skrivelse från den höge representanten och kommissionen ligga till grund för överväganden om den yttre dimensionen av EU:s energipolitik, där man även kommer att ta hänsyn till de ståndpunkter som Ryssland har uttryckt vid toppmötet.
I de överväganden som kommer att göras vid G8-mötet i S:t Petersburg i juli, kommer även hänsyn att tas till de diskussioner som förs om energi vid toppmötet. Ni torde vara medvetna om att huvudämnet för G8-mötet under det ryska ordförandeskapet är säkerställandet av tillgången på energi.
Vi har använt detta tillfälle till en ingående, ärlig och uppriktig dialog om energifrågor. EU har gjort klart att Ryssland måste vara en pålitlig partner på energiområdet – vilket det verkligen var och är – men vi har inte desto mindre uttryckt vår oro över följderna för EU av den gastvist som uppstod i januari mellan Ryssland och Ukraina, och vi har med eftertryck påpekat att våra förbindelser på detta område måste grundas på ömsesidighet, inte bara i fråga om tillträde till marknader utan även när det gäller infrastruktur och investeringar. Vi betonade även vikten av principen om insyn och öppenhet på konkurrensområdet och uppmanade kraftfullt Ryssland att ratificera Energistadgefördraget.
Som svar på detta försäkrade president Vladimir Putin att Ryssland skulle fortsätta att vara en pålitlig energileverantör samtidigt som han inte uteslöt möjligheten av att Ryssland på lång sikt skulle ratificera Energistadgefördraget. Till dess att detta inträffar sa han emellertid att samarbetet skulle ske från fall till fall, och han påpekade att det redan förekommer betydande utländska investeringar på den ryska energisektorn i en betydligt större utsträckning än i många andra energiproducerande länder. Han menade att det ömsesidiga synsättet bara var meningsfullt om Europeiska unionen å sin sida var beredd att ge Ryssland tillträde till resurser som den ansåg vara lika viktiga för sin egen del som energitillgångarna var för Ryssland.
Det stod klart att EU och Ryssland hade avgjort skilda uppfattningar om vilken form det framtida samarbetet skulle ta, men på plussidan kan vi notera att ämnet behandlades på ett uppriktigt, positivt och givande sätt vid toppmötet mellan EU och Ryssland, där båda sidor var eniga om att den dialog om energifrågorna som redan hade inletts skulle fortsätta i större utsträckning och mer ingående. President Vladimir Putin klargjorde särskilt sin önskan att överbrygga skiljaktigheter och arbeta för en överenskommelse med EU. Vid toppmötet betonade båda sidor sitt gemensamma beroende på energiområdet och framhöll att EU och Ryssland måste precisera sina förbindelser på detta viktiga område genom en gemensam överenskommelse.
Vid toppmötet diskuterades naturligtvis även andra ämnen. Ett av dessa var möjligheten att Ryssland skulle anslutas till Världshandelsorganisationen. Ryssland har beslutat att avsluta förhandlingarna före detta års utgång för att kunna ansluta sig 2007. Vi försäkrade dem om vårt stöd och framhöll åter vår beredskap att i så fall utarbeta ett ”frihandelsavtal plus” med Ryssland inom ramen för ett framtida heltäckande fördrag som skulle vara avsett att ersätta de partnerskaps- och samarbetsavtal som, även om de är på väg att löpa ut, redan finns.
Ryssland upprepade sin önskan om att arbetet på ett nytt fördrag av detta slag mellan EU och Ryssland skulle kunna gå mycket snabbt. Enighet rådde om att detta fördrag skulle vara så omfattande och varaktigt som möjligt i linje med behoven och dynamiken i förbindelserna mellan oss och för att inget vakuum skulle uppstå skulle nuvarande avtal fortsätta att gälla tills det nya fördraget trädde i kraft.
Vi var särskilt nöjda med att det var möjligt på toppmötet att underteckna överenskommelser om visumlättnader och återtagande på grundval av den överenskommelse som nåddes i slutet av föregående år under Förenade kungarikets ordförandeskap. Dessa överenskommelser kommer att avsevärt underlätta såväl affärsförbindelser som personliga kontakter. EU ser det som en stor och viktig framgång att man har lyckats sluta ett återtagandeavtal med Ryssland. Detta avtal är också ett bevis på att förbindelserna mellan EU och Ryssland är givande och på den verkliga nytta som vårt folk har av dem. Förutom detta har vi åter uppmanat Ryssland att vidta åtgärder för att garantera att gränsöverenskommelserna med Estland och Lettland kan ratificeras.
Naturligtvis togs även människorättsfrågor upp vid toppmötet. I samband med diskussionen om situationen i Tjetjenien välkomnade vi överenskommelsen med kommissionen om formerna för genomförandet av ett program på 20 miljoner euro till stöd för socioekonomisk återhämtning i norra Kaukasus. Vi hänvisade även till överläggningarna om mänskliga rättigheter, vars tredje runda hölls i Wien i mars och som har blivit en viktig del i förbindelserna mellan oss.
Slutligen vill jag också nämna att överläggningarna även kretsade kring internationella frågor och särskilt situationen i Iran. Vi tog även upp situationen i Vitryssland och uttryckte åter vår beredskap att samarbeta med Ryssland för att lösa de ”frysta konflikterna” i Moldavien och Georgien.
Slutligen visade det sig vara möjligt att på toppmötet nå en överenskommelse om ett institut för Europastudier i Moskva med gemensam finansiering från EU och Ryssland.
Allt som allt var detta ett bra toppmöte med fria och uppriktiga diskussioner i en vänskaplig anda, där båda sidor var beredda att överbrygga skiljaktigheter och finna lösningar på de problem de står inför. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! Ärade ledamöter! Jag är tacksam för att för kommissionen, ordförande José Manuel Barroso och min kollega, Benita Ferrero-Waldner, få det här tillfället att rapportera om toppmötet mellan EU och Ryssland som ägde rum i Sotji den 25 maj. Toppmötet ägde rum ett år efter att man antog de fyra gemensamma samarbetsområdena och gav därigenom en bra möjlighet för att se över framstegen som har gjorts sedan dess.
Det var vid toppmötet som överenskommelserna om visumlättnader och återtagande skrevs under. Överenskommelsen om visumlättnader kommer att bidra till att uppmuntra kontakterna mellan folken i EU och Ryssland. Överenskommelsen om återtagande kommer att bidra till att hantera illegal invandring, som är ett växande problem både i EU och i Ryssland.
En mycket öppen, ärlig och väsentlig diskussion hölls med president Vladimir Putin om energi vid toppmötet. Vi hade aldrig förväntat oss att vi skulle nå en fullständig överenskommelse i Sotji, men toppmötet klargjorde våra respektive ståndpunkter. Det var oerhört hjälpsamt, då vi förbereder oss inför diskussioner med Europeiska rådet om de externa aspekterna av EU:s energipolitik utifrån kommissionens och den höge representantens gemensamma dokument. EU och Ryssland är och kommer säkerligen att vara beroende av varandra inom energisektorn, och det finns ett verkligt tillfälle att integrera EU:s och Rysslands energimarknader på ett för både parter givande, ömsesidigt, öppet och icke-diskriminerande sätt. I det avseendet ser vi fram emot att fortsätta dialogen med Ryssland, både bilateralt och multilateralt, vid G8-toppmötet nästa månad.
När det gäller framtida ramverk för förbindelserna mellan EU och Ryssland, kom man vid toppmötet överens om att vårt mål bör vara att ersätta partnerskaps- och samarbetsavtalet med en ny, hållbar, omfattande och juridiskt bindande överenskommelse som bör klara av att främja en vidareutveckling av förbindelserna mellan EU och Ryssland. Partnerskaps- och samarbetsavtalet skulle fortsätta att gälla tills en ny överenskommelse tas i bruk. Kommissionen förbereder just nu ett utkast för förhandlingsdirektiv med det innehållet. Om rådet kan anta dem vid nästa toppmöte mellan EU och Ryssland skulle förhandlingarna kunna börja i slutet av året. Rysslands anslutning till Världshandelsorganisationen är en avgörande prioritet både för EU och Ryssland. Det kommer att lägga grunden för att ta handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan EU och Ryssland till en kvalitativt ny nivå inom kontexten av partnerskaps- och samarbetsavtalet, samtidigt som man tar hänsyn till det nuvarande målet om en frihandelszon i partnerskaps- och samarbetsavtalet.
I det sammanhanget vill jag rapportera för parlamentet att vi gör goda framsteg mot att komma överens om ett nytt ramverksdokument för den förnyade politiken för den nordliga dimensionen. Kommissionen förhandlar om texten med Ryssland, Norge och Island. Det gläder mig att kunna säga att Ryssland visar stort intresse för att bekräfta det gemensamma ägarskapet av politiken för den nordliga dimensionen. Vi hoppas ha nått en överenskommelse före mötet mellan de högre tjänstemännen i Finland i september. Vi kommer att underrätta parlamentet och försöker se till att den parlamentariska dimensionen inkluderas i den nya politiken.
Vid toppmötet diskuterades de internationella frågorna ingående. Den dialog som har utvecklats med Ryssland under senare månader, särskilt om Iran och Mellanöstern, är ett sunt exempel på hur EU och Ryssland arbetar för att omsätta begreppet effektiv multilateralism i praktiken.
EU betonade också behovet av samarbete med Ryssland om frågorna i vårt gemensamma grannskap. Vi är fortsatt bestämda i vårt synsätt att lösningen av frysta konflikter och utvecklingen av demokrati och marknadsekonomi i länderna i regionen är den bästa vägen för att uppnå ett stabilt, fredligt och välmående grannskap för både EU och Ryssland.
Ett antal andra känsliga frågor diskuterades konstruktivt vid toppmötet. EU betonade vikten av att Ryssland ratificerar gränsöverenskommelsen med Estland, och skriver på och ratificerar gränsöverenskommelsen med Lettland. I det sammanhanget vill jag passa på att välkomna det nyligen genomförda mötet mellan premiärministrarna Algars Kalvitis och Mikhail Fradkov, och hoppas att det blir början på en mer omfattande bilateral dialog.
EU tog även upp den fortgående oron för situationen i Tjetjenien, särskilt efter FN:s höge representant för mänskliga rättigheter, Louise Arbours, senaste besök. De regelbundna samråden mellan företrädare för EU och Ryssland om mänskliga rättigheter fortsätter att vara ett användbart forum för att ta upp dessa frågor.
Sammanfattningsvis visade toppmötet på bredden och djupet i vår gemensamma politiska agenda med Ryssland. Medan det strategiska partnerskapet mellan EU och Ryssland utvecklas, blir behovet av EU-sammanhållning allt viktigare. Den dialog som kommissionen för med Europaparlamentet om Ryssland är därför ett väldigt viktigt element i detta avseende för att förstärka sammanhållningen, samexistensen och effektiviteten av EU:s politik i förhållande till Ryska federationen. 
Camiel Eurlings,
   . – Herr talman! Det råder inget tvivel om betydelsen av samarbetet mellan EU och Ryssland. Samtidigt som vi mer än någonsin måste försöka dra nytta av denna förbindelse måste vi även ha modet att diskutera de svåra områdena med varandra. Därför är det mer än någonsin nödvändigt att EU är enstämmigt. Låt oss därför slippa höra något mer om någon tysk kansler som hävdar att Ryssland är en fantastisk demokrati, medan andra länder försöker att förbättra situationen för mänskliga rättigheter där. Det finns nu hopp om en nystart i detta avseende.
Även om vårt samarbete grundar sig på fyra gemensamma områden måste vi dra den slutsatsen att detta samarbete inte är tillräckligt strategiskt eller pragmatiskt. På det ekonomiska området har hindren minskat och vi har vunnit fördelar, men inom de övriga tre gemensamma områdena har för få verkliga framsteg gjorts. Det är emellertid viktigt att uppnå balans i detta. Vi måste undvika att ge ett intryck av att mänskliga rättigheter tillfälligt får träda tillbaka för ekonomiska intressen eller gasintressen. Vi måste hitta rätt balans samtidigt som vi håller kommunikationsvägarna öppna.
När det gäller frågan om energi måste vi, såsom sades för en stund sedan, inte bara upprätthålla hållbara förbindelser mellan leverantör och kund utan även hindra Ryssland från att använda gas som ett politiskt påtryckningsmedel i framtiden. Mänskliga rättigheter måste också uttryckligen finnas med i det nya partnerskaps- och samarbetsavtalet efter 2007, där inte bara politiker medverkar i överläggningarna utan från och med nu även internationella och nationella oberoende frivilligorganisationer.
Till sist vill jag säga att om Ryssland verkligen vill ansluta sig till Världshandelsorganisationen måste landet hålla sig till WTO:s normer i fortsättningen. Vi bör därför kritisera Ryssland, inte bara för ekonomiska sanktioner mot Georgien och Moldavien utan även för den pågående konflikten med Polen. Detta har pågått i månader, herr kommissionsledamot, och det är nu också EU:s ansvar. Kan ni ange hur vi snarast möjligt kan lösa den pågående konflikten?
Vad som än händer är ett gemensamt synsätt av största vikt och det måste vi nu inrikta oss på mer än någonsin. Jag anser att den gemensamma resolutionen som den nu ser ut är en bra utgångspunkt för parlamentet och som ordförande för delegationen kommer jag att vidarebefordra den till våra motparter i Ryssland nästa vecka. 
Jan Marinus Wiersma,
   Herr talman! Jag håller med om Camiel Eurlings avslutande synpunkter. Vi har utarbetat en utmärkt gemensam resolution som innehåller många aspekter som jag inte kan upprepa på de två minuter som har tilldelats mig. Jag delar också Camiel Eurlings kritik av det något pragmatiska sätt som samarbetet med Ryska federationen har byggts ut på genom arbetet på dessa fyra områden.
Praktiska åtgärder är i princip välkomna, vilket nyligen kom till uttryck genom visumlättnader mellan EU och Ryssland, även om detta i någon mån rubbar den balans som bör råda mellan de fyra områden som vi anser vara viktiga. Politiken bör inte splittras upp, vilket är exakt vad som riskerar att hända med systemet med de fyra områdena och de steg som tas inom vart och ett av dem. Vi måste fortsätta att söka en gemensam nämnare i detta samarbete. Tre faktorer är viktiga för detta.
Energin har redan nämnts. Vi behöver arbeta tillsammans med större öppenhet, vilket faktiskt även bör få oss att avstå från att utöva politiska påtryckningar, vilket ibland sker på energiområdet.
För det andra måste vi inleda en kritisk dialog med Ryssland om mänskliga rättigheter: om situationen i själva Ryssland, om tjetjenerna, om frivilligorganisationerna, om regeringens ökande tendenser till auktoritärt styre, men även om demokrati i landets omedelbara närhet, särskilt i Vitryssland.
För det tredje måste vi söka lösningar på ett antal säkerhetsproblem i regionen, där Ryssland hittills inte har lämnat något riktigt konstruktivt bidrag – jag tänker på Moldavien, Georgien och Azerbajdzjan.
Det är enligt vår uppfattning viktigt att alla tre faktorer kommer till sin rätt. Vi bör inte ge företräde åt en av dessa till nackdel för de andra. Därför bör gas inte prioriteras framför demokrati eller vice versa. Alla de tre faktorer som jag nämnde måste stå i centrum på den gemensamma dagordningen. I år har vi särskilt goda förutsättningar för detta. Vi kan tala med Ryssland, eftersom landet är värd för G8-toppmötet och eftersom det, inte minst, innehar ordförandeskapet i Europarådet.
Det uppstår en viss spänning om man vill spela på alla tre fälten samtidigt, men denna spänning är normal i utrikespolitiken och när man har att göra med Ryssland, och i den meningen måste vi försöka vara tydliga i vår politik genom att framhålla alla tre faktorer och inte backa för en kritisk dialog om sådant i Ryssland som vi inte gillar. 
Henrik Lax,
   . – Herr talman! Jag skall bara beröra visumavtalet. Vi säger att vi vill förenkla visumförfarandena, men vid en närmare titt på det bilaterala avtalet mellan EU och Ryssland visar det sig att avtalet egentligen för med sig väldigt få förenklingar. Avtalet kommer att beröra endast några procentenheter av resenärerna. Trots att det handlar om viktiga grupper, såsom studerande, organisationsaktiva och affärsmän, måste man fråga sig hur det är med övriga grupper, dvs. det stora flertalet som verkligen skulle behöva se sig omkring.
Är det önskvärt med en kategorisering av människor i en modern värld? För den vanliga resenären, dvs. för mer än 90 procent av alla som önskar resa, innebär avtalet inte några förenklingar alls. Det kommer till exempel fortfarande att vara omöjligt att göra en privat bilresa till Ryssland. Det beror på att djungeln av krav på inbjudningar och obligatoriska registreringar inte skall ses över. Det förblir också oklart hur införandet av så kallade biometriska data skall kopplas till visumförfarandet. För mig är det ett mysterium att avtalet inte har kopplats till den internationella Haagkonventionen om bortförande av barn. Till exempel från mitt hemland, Finland, förs det varje år bort några barn till Ryssland av den ryska föräldraparten. Rättsliga medel att få barnen tillbaka till den andra föräldern saknas.
Allt detta är uppenbart. Vi i den liberala gruppen hoppas att få gehör för dessa tankar av de övriga grupperna. Ett chimäravtal är ett chimäravtal – det måste man kunna säga klart och tydligt. Avtalet berör för få personer och underlättar inte det faktiska visumförfarandet tillräckligt. Detta problem gäller både dem som vill resa till Ryssland och dem som vill komma till Schengenområdet. Att enbart skylla det svaga resultatet på den ryska parten är inte vår uppgift i detta parlament. Vi måste kunna bedöma helheten och sätta upp mål för umgänget med våra grannar. Det är för den uppgiften som vi är valda. 
Milan Horáček,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även om det mildrade visumsystemet för studenter och idrottsutövare är ett första steg, är återtagandet av illegala immigranter högst tvivelaktigt, och det finns många andra frågor som inte fick något svar vid toppmötet i maj. Ingen framgångsrik modernisering kan göras av statsapparaten, av ekonomin eller av de väpnade styrkorna om intresse saknas hos regeringen och hos de rovgiriga kapitalister som endast är ute efter vinst med smutsiga pengar.
Rättsstatsprincipen och landets demokratisering lamslås; kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien är en tragedi. Den nya lagen för frivilligorganisationer inskränker civilsamhällets rättigheter och yttrandefriheten. Behandlingen av regimkritiker går stick i stäv med Europarådets normer och politiska fångar såsom Mikhail Khodorkovsky och Platon Lebedev – den senare är allvarligt sjuk – utsätts för fysiska angrepp och psykiska hotelser. Eftersom rättssystemet styrs av politikerna är det en öppen fråga om Ryssland är en pålitlig energikälla. EU skulle spela ett högt spel om det gjorde sig alltför beroende. Tvisten om gasleveranser med Ukraina i början av året visade att även EU skulle kunna få sina leveranser avbrutna vid en konflikt. Öppenhet och ett gott styrelsesätt nämns, men det visas inte tillräckligt med prov på dessa. Fallet Yukos är ett exempel på att regeringen måste visa hur staten och energibolagen är förbundna med och ömsesidigt beroende av varandra. I samband med valet i Vitryssland anklagade EU Alexander Lukashenko för valfusk, maktfullkomlighet och korruption. Vladimir Putin, å andra sidan, lyckönskade sin bundsförvant till hans seger. Eftersom vi betraktar demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen som grundläggande får de inte tillåtas förfalla hos en strategisk partner som Ryssland. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Företrädaren för det land som innehar ordförandeskapet sa i sitt tal att det hade skett ett uppvaknande i början av ordförandeskapet. Vad vaknade vi upp till? Vi har varit medvetna om vårt energiberoende en längre tid. Hela ökningen av EU:s energibehov kommer i framtiden att täckas av ökad import av gas. I samband med detta vaknade vi förhoppningsvis upp till de problem med fri passage för energi som har blivit tydliga genom händelserna i Ukraina och Ryssland.
Vad hände före årets första köldknäpp? Dessförinnan hade Ukraina krävt att gå över till marknadspriser för transittjänster. Detta passade Ryssland så länge som landet skulle få marknadspriser för gasen och inte bara för transporten. Det visade sig sedan att Ukraina hade stulit gas från de reserver som lagrats i Ukraina av den ryska organisationen Gazprom. I början av året uppenbarades det att Ukraina stal gas från lager avsedda för Europa för att tillfredsställa sina egna behov. I samband med detta vaknade vi då förhoppningsvis upp till det faktum att dessa transitproblem är allvarliga och att stabilitet även är nödvändig i transitländerna och inte bara i Ryssland när det gäller gasleveranser.
Gasleveranserna har uppenbarligen blivit mer pålitliga genom gasledningen i Östersjön, vilket är förståeligt, eftersom den minskar behovet av transitländer som kan stänga av kranarna och stjäla gas från ledningen. Med hänvisning till Olli Rehns tal vill jag säga att det skulle vara en god idé att ta med den nordliga dimensionen för att lösa EU:s framtida problem. 
Inese Vaidere,
   – Mina damer och herrar! EU är intresserat av att utveckla goda förbindelser med Ryssland, och det finns några områden där man redan har lyckats åstadkomma sådana. Detta tydliggjordes genom några av resultaten från toppmötet i maj. Ett exempel på framgångsrikt samarbete är det återtagandeavtal som slöts. Den situation som varit gällande fram till nu, där illegala immigranter från Ryssland inte kunde skickas tillbaka till det landet, var oacceptabel. EU bör även underlätta att ett lämpligt återtagandeavtal kommer till stånd mellan Ryssland och Ukraina, för annars kommer de illegala immigranter från Ryssland som kommer till EU via Ukraina att återsändas till och bli kvar i detta land.
Upprättandet av goda förbindelser är en dubbelriktad process. Det är paradoxalt att EU och Ryssland nu har slutit en överenskommelse om visumlättnader. Som vi alla vet är ett visum ett dokument som garanterar rätten att korsa nationsgränser; Ryssland vägrar emellertid att sluta gränsöverenskommelser med Lettland och Estland och därför även med EU. För att fortsätta att etablera konstruktiva förbindelser måste Ryssland underteckna och ratificera dessa överenskommelser med Lettland och Estland utan att sätta någon press på de lagligen valda parlamenten och regeringarna i dessa medlemsstater. Överenskommelsen om visumlättnader mellan EU och Ryssland kan inte träda i kraft förrän Ryssland ingår gränsöverenskommelser med alla EU:s medlemsstater.
När det gäller visum är det också viktigt att invånarna i EU:s gränsregioner ges lättnader vid inresa till Ryssland. Detta skulle underlätta både den ekonomiska utvecklingen i dessa regioner och kontakten mellan människor.
Det röner den högsta uppskattning att frågor om energisäkerhet av allmänt intresse löstes under toppmötet. Icke desto mindre hoppas vi att större uppmärksamhet också kommer att ägnas åt de begränsningar av den demokratiska friheten och de mänskliga rättigheterna som förekommer i Ryssland, där det under de senaste åren har skett en märkbar tillbakagång i fråga om massmediernas frihet, frivilligorganisationernas verksamhet och även på andra områden. Stärkandet av demokratin i Ryssland ligger i EU:s intresse men mest av allt i Rysslands eget intresse. 
Bastiaan Belder,
   Herr talman! Sedan maj 2004 har EU och Ryssland funnit en gemensam plattform för sina ömsesidiga förbindelser. I går kväll läste jag en krönika av en nederländsk analytiker, som också råkar vara Rysslandsexpert, att de flesta av dessa områden eller samarbetsområden enligt ryssarna på det stora hela taget kan anses vara innehållslösa. Denna självironi är något som EU:s institutioner bör ta på största allvar. När allt kommer omkring är stora gemensamma uttalanden till större glädje för Moskva än för Bryssel för närvarande.
Ett pragmatiskt sätt att närma sig verkliga gemensamma problem har större chans att lyckas. Tillträde till Kaliningrad eller visumarrangemang vittnar om detta. Jag ber er emellertid att inte tveka att överge illusionen om en gemensam grannskapspolitik med Kreml. Ta Vitryssland, till exempel, där tanken på ett gemensamt synsätt helt enkelt är befängd. Jag var tvungen att titta en gång till när jag såg detta i ett resolutionsförslag. Jag har två konkreta pragmatiska frågor till kommissionen och rådet.
Har en säker gasleverans från Ryssland till kunder inom EU nu fastställts i lag och synliggjorts? För det andra, eftersom det österrikiska ordförandeskapet redan har tagit upp detta, vad är senaste nytt i fråga om en slutgiltig gränsreglering mellan Ryska federationen och de två medlemsstaterna i EU, Estland och Lettland? Vid en slutlig analys handlar detta om en av unionens gemensamma yttre gränser. Positiva svar på dessa båda frågor skulle onekligen se till att förbindelserna med Ryssland såg bättre ut. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Det 17:e toppmötet mellan EU och Ryssland ägde rum i Sotji den 25 maj. Den viktigaste händelsen var undertecknandet av ett avtal som har varit aktuellt i flera månader, avtalet om återtagande och förenklade visumförfaranden för medborgare i Europeiska unionen och Ryska federationen.
Inga andra dokument undertecknades. Det gjordes inte heller något gemensamt uttalande. Toppmötet i Sotji visade att listan över skillnader mellan Ryssland och Europeiska unionen har blivit allt längre. Kontroversiella frågor är bland annat politiken i förhållande till Vitryssland, Moldavien och Ukraina, situationen i själva Ryssland, särskilt när det gäller mänskliga rättigheter, och framför allt energipolitiken.
Det har blivit allt svårare att hitta områden där det går att förhandla fram klart avgränsade avtal som ger konkreta resultat. Samtidigt försöker båda sidorna uppenbart att framställa samarbetet som vänligt och konstruktivt. Därför undviker de känsliga frågor utåt och pekar i stället på områden där man har nått överenskommelser – ibland i orimliga proportioner i förhållande till deras verkliga betydelse.
Jag menar att detta är rätt väg att gå och jag hoppas att vi på så sätt kan undvika sådana misstag som Polen gjort i sin hantering av vår granne i öster. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland avslöjade vissa aspekter på förbindelserna mellan EU och Ryssland som var uppenbara förut men som inte hade diskuterats öppet. På torsdag kommer Europaparlamentet att rösta om en resolution, där parlamentet i sin bedömning av resultaten av det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland kommer att påpeka (jag citerar) att ”EU:s nuvarande partnerskap med Ryssland är mer pragmatiskt än strategiskt, eftersom gemensamma ekonomiska intressen har kommit i första rummet samtidigt som det är inte är möjligt att åstadkomma grundläggande förändringar på områdena mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen”. Jag vill uppmärksamma er på att detta är en kvalitativt ny utvärdering, eftersom det fram till nu har hävdats att Ryssland och EU är strategiska partner, vars partnerskap grundas på gemensamma värden, respekt för mänskliga rättigheter och friheter, demokratiska principer och så vidare. Fram till nu har nästan alla resolutioner, som jag haft möjlighet att rösta om här i parlamentet, utgått från just detta – ett strategiskt partnerskap.
Å andra sidan var det uppenbart att uttalandena skulle förbli just förklaringar och förhoppningar från EU:s sida, eftersom Ryssland efter Jeltsin knappast kan skryta med segrar på området mänskliga rättigheter eller pressfrihet. Snarare tvärtom. Dessa aspekter måste enligt min mening vägas in när det nu gällande partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Ryssland löper ut och ett nytt avtal utarbetas. Jag menar att EU:s prioriteringar bör formuleras på ett annat sätt.
Den andra aspekten, som jag vill uppmärksamma er på, är dialogen med Ryssland på energiområdet. Vid mötet i Sotji gjordes tyvärr inget genombrott, trots att mycket tid ägnades åt energifrågan, och de ryska företrädarna vidhåller fortfarande att de agerar i enlighet med marknadsekonomiska principer. Men saken är den att Ryssland på något sätt tillämpar dessa principer i första hand som en bestraffning för vissa grannstaters väst- och EU-vänliga inriktning. EU:s förslag om att Ryssland bör ratificera Energistadgefördraget och förslagen om öppenhet och EU-företags delaktighet i ledningen av ryska energiföretag är samtidigt problem som vi måste hitta en lösning på. 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Det hetaste ämnet i förbindelserna mellan EU och Ryssland är just nu energifrågan. Energifrågan är en barometer på EU:s och Rysslands politik och deras respektive ekonomier. Energifrågan är också en eventuell källa till konflikt mellan Europeiska unionen och Ryssland. Strömavbrott och avbrott i gas- och oljeförsörjningen skapar omedelbart interna kriser i många medlemsstater. Avbrotten i januari försatte Europa till viss del i ett nödläge.
Vad kan då göras åt detta? Problemet skulle till en början kunna lösas med leveranskontrakt. Ryssland vill ha långsiktiga leveranskontrakt så att landet kan satsa på att investera i utrustning för att säkra sin egen energiförsörjning. Många inom unionen anser att långsiktiga kontrakt skadar konkurrensen. Men i det här läget, där det ständigt råder energibrist, är långsiktiga kontrakt knappast det största problemet. De skulle snarare kunna erbjuda båda parter ett gemensamt mål. Kontrakt tryggar både köparens och säljarens ställning, och de skapar stabilitet i energiförsörjningen. Samtidigt skulle unionen kunna utöva ett inflytande för ökade investeringar i den ryska energisektorn, vilket i sin tur skulle kunna påverka verksamhetens tillförlitlighet. Syftet är givetvis att i något skede konkurrensutsätta de båda energimarknaderna, både unionens och Rysslands.
Åtgärder skulle kunna vidtas under det finländska ordförandeskapet, eftersom vi i Finland har haft ett långvarigt energipartnerskap med Ryssland, med mycket långsiktiga avtal. Här har det inte heller funnits någon oro för verksamhetens tillförlitlighet, trots att Ryssland har haft ett par revolutioner de senaste 15 åren. Elenergi, olja och gas har hela tiden levererats i överenskomna volymer. Detta underlättar för båda parter och skapar förutsägbarhet, vilket bör vara den rätta utgångspunkten grannar emellan. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Det är naturligtvis jättebra att vi har regelbundna forum och mekanismer för att utveckla och fördjupa vårt partnerskap med Ryssland. Denna typ av toppmöten som det som hölls i Sochi är kanske inte optimala dock. De tenderar att haussas upp väldigt mycket med stora förväntningar och ganska små resultat. Just vid det här mötet var det inte så mycket resultat. Å andra sidan är det bättre att vi går långsamt fram och försöker hitta kvalitet i de relationer som vi har.
Vi har ju mycket gemensamt med Ryssland: handel, miljö, energi. Detta blir tydligt inte minst nu i samband med utpressningen från Rysslands sida med energivapnet, vilket är skandalöst och skamligt. När det gäller kampen mot terrorismen, organiserad brottslighet och ett antal konflikter skulle det behövas ett ökat samarbete mellan Ryssland och Europa. Det är glädjande att Ryssland är på samma sida som oss och USA när det gäller förhandlingarna med Iran, men det är mindre glädjande att Ryssland spelar solo när det gäller Vitryssland, Hamas osv.
Som så många kolleger här redan har påpekat, måste vi vara oerhört tydliga när det gäller värderingar i våra relationer med Ryssland. Den utveckling som vi har sett den senaste tiden är mycket oroväckande när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Utvecklingen går tillbaka. Vi hade utrikesminister Lavrov på besök i utrikesutskottet för en månad sedan. Han sade då att Europa och Europaparlamentet har en väldigt emotionell syn på detta med mänskliga rättigheter. Han menade att vi är lite för fixerade och enögda. Det var en bra komplimang, tycker jag, men det var nog inte menat som en sådan. Det är oerhört viktigt att vi är tydliga när vi tar upp situationen för frivilliga organisationer, medias alltmer krympande frihet, koncentrationen av makt till Putin. Detta är mycket, mycket allvarligt, och det måste vi påpeka hela tiden.
I vår resolution om Ryssland som vi röstade om för ganska precis ett år sedan påpekade vi behovet av en väldigt tydlig, genomtänkt och värdebaserad strategi gentemot Ryssland. Den förhoppningen som vi uttalade då kvarstår tyvärr fortfarande. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Det säger sig självt att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryska federationen har en enorm betydelse. För en stund sedan uppmärksammades energifrågan, behovet av vidare demokratisering i Ryssland liksom aspekter av internationell politik. Vi har också noterat att Europeiska unionen, Ryssland och Förenta staterna allt oftare går samman på den internationella arenan.
Ryssland är, till och med efter Sovjetunionens sammanbrott, fortfarande en viktig världsaktör. Detta gäller också på regional nivå, men vi kan se att det fortfarande finns stora spänningar mellan å ena sidan Ryssland och å andra sidan de stater som har frigjort sig från Sovjetunionens bojor. Som ett exempel på detta vill jag nämna de fortsatta besvärliga förbindelserna med Östersjöländerna eller situationen i Tjetjenien, och så har vi också interventionerna i Ukraina som skulle kväva den orangea revolutionen i sin linda.
Demokratin i själva Ryssland är minst sagt bräcklig. Man behöver bara titta på de problem som icke-statliga organisationer stöter på. I dialogen mellan Europeiska unionen och Ryssland bör vi därför hela tiden uppmärksamma kravet på större respekt för de mänskliga rättigheterna, öppenhet och insyn i energipolitiken, korruptionsbekämpningen och behovet av mindre centralisering i allmänhet.
Ett annat problem som förtjänar mycket större uppmärksamhet är de avvecklade kärnkraftverken, som knappast övervakas alls nuförtiden, vilket terroristgrupper skulle kunna dra nytta av. Den frågan bör alltid vara aktuell när vi talar om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Geografiskt är Ryssland fortfarande världens största land och de har ett strategiskt partnerskap med EU genom de ”fyra samarbetsområdena”. Trots alla brister är Ryssland ändå en demokrati, om än en alltmer auktoritär sådan. De har fortfarande livliga debatter i landets många mediekanaler, även om Kremls kontroll genom självcensur har blivit allt tydligare under senare år.
Liksom i många andra forna Sovjetsstater, saknar rättsväsendet fortfarande den grad av självständighet som finns i EU och har en tendens att böja sig för politiskt tryck. Men så är inte alltid fallet. Jag beundrar verkligen fortfarande Rysslands bidrag till europeisk kultur, och jag tror starkt på att vi inte bör destabilisera detta enorma eurasiska land, vars självförtroende nu är på uppåtgående igen i och med det stora inflödet av petrodollar.
Ryssland har utan tvivel sett militärens brott mot de mänskliga rättigheterna i norra Kaukasus. Men vi måste även erkänna hotet från de tjetjenska militanta islamistgrupperna som vill tillfångata den muslimska befolkningen i Ryssland, som nu utgör 17 procent av befolkningen och ökar snabbt. Al-Qaida vill gärna etablera sig i regionen. Tydligen verkar även Gazprom, ”gasvapnet”, som används som Rysslands utrikespolitiks förlängda arm, alltid uppröra min vän, vilket är förståeligt, särskilt i Ukraina, Moldavien och Kaukasus.
Ryssland måste ses som en pålitlig energihandelspartner, och inte som en bråkstake inom handeln som bråkar med sina grannländer och närliggande länder, som vi nyligen såg vid förbudet mot Georgien och Moldavien i deras import av viner och mineralvatten, eller vid ”bilateralfrågan” med polska jordbruksprodukter, vilket var ännu mer bisarrt, och som jag hela tiden tyckte var kommissionens förmånsrätt, som gick under monopolet för extern handel.
Jag skulle också uppmana Ryssland att nu följa Ukrainas exempel med att tillåta visumfria resor för alla EU-medborgare för att stärka turismen och öka allmänhetens kunskap i detta jättelika grannland i öster.
Till sist uppmanar jag Ryssland att stödja EU och Förenta staterna i kampen mot kärnvapenspridning i Iran. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Enligt rådets ordförande har president Putin sagt att det på lång sikt inte kan uteslutas att energistadgan kan ratificeras. För mig betyder detta att det inte kommer att ske, och det var också vad den ryske utrikesministern berättade för utskottet för utrikesfrågor. Den ryske ambassadören sa också exakt samma sak när vi diskuterade energifrågan med honom.
Om så är fallet måste vi självklart – finns det något alternativ? – acceptera att vi kommer att behöva utgå från detta när vi utvecklar de förbindelser som etablerades genom fördraget mellan Ryssland och EU. Till att börja med bör vi insistera på symmetri när marknader öppnas. Varför vi ska öppna våra marknader medan den andra parten inte gör det är allt annat än självklart. I själva verket öppnar vi dem inte helt och hållet, så båda sidor behöver förmodligen göra mer när det gäller mer gemensamma projekt, inte bara för utvinning av råolja och naturgas, utan även för att bygga vägar så att den ska kunna transporteras, i form av rörledningar och så vidare.
För det andra tog Ryssland givetvis också upp frågan om kärnteknik och handel med sådan teknik. Det är ett annat område där det sannolikt kommer att behövas ett avtal för att reda ut saker och ting. För det tredje måste vi självklart tala om för ryssarna att vi vill diversifiera, och det är uppenbart att vi också måste tala om för dem att vi vill bygga fler nya rörledningar för att göra oss mindre beroende, kunna välja vem vi ska vara beroende av och skapa alternativ.
Enligt min mening är energipolitiken ett område där vi, högt och tydligt, måste säga ”ja” till samarbete med Ryssland, men ”nej” till beroende av Ryssland. 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill bara ta upp frågan om de mänskliga rättigheterna. Jag ser att samrådet om de mänskliga rättigheterna uppmärksammades vid toppmötet den 25 maj 2006. Den 27 maj 2006 hade jag det tvivelaktiga nöjet att närvara vid ett arrangemang av Gay Pride, som hade förbjudits, och såg med egna ögon vad ryssarna anser om yttrandefrihet, mötesfrihet och skydd för homosexuellas mänskliga rättigheter. Ärligt talat är jag inte imponerad, och jag vill uppmana våra ledare i EU att visa ett mycket starkare ledarskap när det gäller de mänskliga rättigheterna.
Jag har några uttryckliga frågor till kommissionsledamoten. Tog ni upp frågan om Gay Pride-paraden med Vladimir Putin två dagar innan den skulle äga rum, när det redan var känt att det skulle bli problem? Utövade ni påtryckningar på ryssarna? Varför togs frågan inte upp vid mötet mellan ordförande José Manuel Barroso, Wolfgang Schüssel och religiösa ledare två dagar senare? Kommer ni att ta upp frågan vid nästa tillfälle, som jag tror är G8-mötet? Kommer ni att gå i svaromål mot ordförandeskapet i Europarådets parlamentariska församling, som efter händelserna i Moskva svarade att vi, i stället för att påminna ryssarna om att de mänskliga rättigheterna är universella, borde låta bli att pracka på Ryssland våra västliga, liberala värderingar?
I själva verket borde vi främja de mänskliga rättigheterna i alla våra yttre förbindelser. Jag vill höra hur ni avser att göra detta, herr kommissionsledamot. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för det nya italienska socialistiska partiet. Vi bör välkomna framstegen vid det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland och de båda sidornas vilja till samtal. Det är viktigt att strikt hålla sig till den linjen under förhandlingarna om det framtida partnerskapsavtalet.
Samtidigt som energipolitiken är en prioritering för EU måste vi också vara mycket noga med att se till att det skapas ett helt demokratiskt utrymme, grundat på respekt för mänskliga rättigheter och etniska och religiösa minoriteter. Effektivt samarbete i kampen mot terrorism och många andra konflikter som fortfarande pyr vid våra gränser, framför allt i södra Kaukasien, kan i själva verket inte fungera utan en gemensam värdegrund. Vi uppmanar därför Ryssland att bli öppnare i det avseendet.
Europeiska unionen har vid mer än ett tillfälle uttryckligen uppmanat till ökad samverkan för att främja insyn i maktutövningen och bekämpningen av kränkningar av medborgerliga och mänskliga rättigheter, särskilt i besvärliga regioner som Tjetjenien, där det än i dag klagas på bristande tillgång till internationellt stöd och otillräcklig utveckling i regionen. 

Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag menar att kärnan i dagens debatt är att vårt förhållningssätt till Ryssland har varit alltför pragmatiskt. Vi noterar en tydlig utveckling bort från det civila samhällets friheter och de demokratiska friheterna, och det är av största vikt att hitta en övertygande balans mellan ekonomiska och strategiska intressen som de centrala värden som vårt partnerskap med Ryssland officiellt grundas på.
Den resolution som Europaparlamentet utarbetat pekar på flera kärnfrågor som måste lösas: problemet med Transnistrien, konflikten i Kaukasien och behovet av utveckling på de tre andra gemensamma områdena, vid sidan av ett gemensamt ekonomiskt område.
Vi välkomnar kommissionens bistånd för återhämtning i norra Kaukasien. Det är dock viktigt att se till att biståndet verkligen har nått de behövande. Jag menar att det är parlamentets åsikt att dialogen om de mänskliga rättigheterna bör utgöra en central beståndsdel i partnerskapet i framtiden. Det räcker inte att ta upp de mänskliga rättigheterna och fortfarande tro eller låtsas tro att Ryssland, trots alla oroväckande fakta, fortsätter på sin väg mot demokrati, att Ryssland fullföljer sina åtaganden gentemot Europarådet som man undertecknade för tio år sedan då man verkligen visade på framsteg i byggandet av ett rättssamhälle och verkställandet av domarna från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg – domar som den ryska regeringen hittills har struntat i. Det borde vara en nödvändig förutsättning för ett nytt avtal om partnerskap och samarbete, som ska undertecknas nästa år.
Kommissionsledamot Olli Rehn har tagit upp frågan om ömsesidigt beroende. Jag instämmer helt, men vi är inte mer beroende av rysk gas än vad Ryssland kommer att vara beroende av de inkomster man får från sin gas. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Den internationella och regionala utvecklingen bekräftar behovet av att formulera nya integrerade strategiska förbindelser mellan Europeiska unionen och Ryssland.
Ingen ifrågasätter att avtalsramen för förbindelserna går tillbaka till 1994 och att den inte passar de nya geostrategiska och geoekonomiska förhållandena. Europeiska unionen, framför allt Europeiska kommissionen, måste därför ta särskilda initiativ, så att vi inte väntar tills avtalet från 1994 löper ut i december 2007, utan redan i dag tar initiativ för att stärka de strategiska förbindelserna med Ryssland.
Fru talman! Europeiska unionen behöver en egen oberoende strategi gentemot Ryssland. EU måste därför avvärja alla försök att skapa förutsättningar för ett nytt kallt konfrontationskrig, vilket eftersträvas av vissa instanser inom den amerikanska administrationen. De senaste uttalandena av den amerikanske vicepresidenten Dick Cheney kan tjäna Förenta staternas intressen, men de bör inte ha något inflytande på EU-medlemsstaternas intressen. Därför är det nödvändigt att det byggs upp förbindelser av ömsesidigt förtroende och ömsesidigt beroende mellan dessa två strategiska partner i Europa, vilket också kommer att hjälpa de nya central- och östeuropeiska länderna att övervinna rädslan och otryggheten från förr.
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Att beskriva Ryssland som en viktig och betydelsefull partner är inte bara en artighetsfras, eftersom Ryssland för närvarande är ordförande i Europarådet och G8-gruppen. Det ligger också i högsta grad i vårt intresse att vi utvecklar ett strategiskt partnerskap som står i proportion till landets storlek och den energi och andra råvaror som det har, för att inte nämna dess geografiska läge. Även om Ryssland inte längre är Sovjetunionen saknas inte problem med omvandlingsprocessen och vissa uppförandefrågor.
Vi kan däremot se hur viktigt Ryssland är när det gäller Iran. Möjligheten att ha Ryssland på vår sida och kunna tvinga Iran till förhandlingsbordet, vilket mycket väl skulle kunna förhindra det landet från att bygga en atombomb, är ett kraftfullt argument för att upprätthålla goda förbindelser med Ryssland.
Enligt min mening ger toppmötet oss också goda möjligheter att göra framsteg i frågor om ett enklare visumförfarande och bestämmelserna för invandrares återvändande. Toppmötet kan också möjliggöra ytterligare framsteg under det kommande året när det gäller partnerskaps- och samarbetsavtalet, vilket krävs för att ge vårt partnerskap en fast grund, utveckla strategin för de fyra områdena och åstadkomma resultat inom framför allt säker energiförsörjning. Även Ryssland måste inse att ett partnerskap bara är möjligt om Ryssland erkänner friheten för nationerna i sin omedelbara närhet och alla andra nationer, men det krävs också att de inte tillåts att offras på andra grunder.
Vi ser givetvis med viss oro på vad som sker inom Ryssland, till exempel när det gäller pressfriheten. Är det tillrådligt att återgå till en sådan koncentration av storföretag i det statliga ägandet, även om de aktuella höga energipriserna gör att de för närvarande inbringar mycket pengar? Kan detta leda till en självständig ekonomisk utveckling? Jag har mina tvivel, precis som när det gäller mänskliga rättigheter – en annan fråga som måste tas itu med.
Det finns kritiska frågor, men vi bör lösa dem genom dialog och därmed kunna blåsa liv i partnerskapet. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Fru talman! De som känner till rysk politik och stil är väl medvetna om att vi kan nå bättre resultat genom att använda en mer realistisk, pragmatisk och kompromissvänlig politik än genom att utöva påtryckningar. Ungern har i det avseendet lyckats göra en helomvändning under de senaste fyra åren, med ömsesidiga ursäkter och konkreta, pragmatiska steg.
Ryssland gjorde fel i att bestraffa Ukraina genom att stänga gaskranarna, även om de västeuropeiska konsumenterna inte drabbades. Det är viktigt att Ryssland inte använder sådana tvetydiga åtgärder i framtiden, och Europeiska unionen bör inte tillåta sig själv att gripas av hysteri. Rädslan för att ryssarna kan få en alltför stor andel av slutledet i EU:s energisektor är överdriven, eftersom deras nuvarande andel inte ens uppgår till 10 procent. Samriskföretag i Tyskland fungerar mycket bra. Det räcker inte att hålla tillbaka Ryssland och övertyga det om att inte utöva påtryckningar, genom att undanhålla energileveranser eller begränsa importen av moldaviskt och georgiskt vin och polskt kött. Europeiska unionen måste hjälpa till genom att agera som medlare, för att se till att Rysslands grannar tar hänsyn till de geopolitiska förhållandena och Rysslands geografiska närhet. 
Hans Winkler,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag ser att tiden nästan har hunnit ikapp oss, men jag ska fatta mig kort.
Jag befinner mig i själva verket i den mycket lyckosamma ställningen att i slutet av denna mycket intressanta debatt kunna säga att även om jag inte instämmer i allt som har sagts så håller jag med om en mycket stor del, och det är i stort också rådets ståndpunkt. Jag är tacksam gentemot Camiel Eurlings och Jan Marinus Wiersma, och Elmar Brok sa också många saker som slog mig som mycket avgörande och viktiga, särskilt när det gäller frågan om partnerskapet kring internationella frågor. Frågan om Iran nämndes, och det är också viktigt att vi kommer ihåg, vilket Tunne Kelam och Georgs Andrejevs påminde oss om, det självklara faktum att Ryssland måste fullgöra sina skyldigheter gentemot Europarådet, där Ryssland innehar ordförandeskapet. Vi känner alla till fallet Ilaşcu och vi förväntar oss att det görs fler framsteg i fallet i Europarådet, särskilt under Rysslands ordförandeskap.
Jag kan inte annat än instämma med den senaste talaren när han säger att det när allt kommer omkring krävs en pragmatisk strategi kännetecknad av partnerskap, men partnerskapet får inte innebära att vi överger våra principer. Det säger sig självt att frågor om de mänskliga rättigheterna måste tas upp, och det på ett enkelt och rättframt språk. Men detta måste göras med ett mål i sikte. Och det målet kan inte vara att åstadkomma ett sammanbrott i förbindelserna, utan att nå något otvetydigt och positivt i form av ökad ömsesidig förståelse av vad mänskliga rättigheter innebär. Detta är vad rådet arbetar för, detta är vad kommissionen strävar efter. Det gläder mig att i slutet av denna debatt kunna konstatera att parlamentet också står bakom detta mål. Jag tror därför att vi kommer att kunna göra partnerskapet med Ryssland till något mycket positivt om vi arbetar tillsammans, inte minst för vår egen del. 
Olli Rehn,
   – Fru talman! Tack för en mycket seriös och viktig debatt. Jag instämmer helt med Hans Winkler i det avseendet. Camiel Eurlings och andra ledamöter framhöll att vi inte får byta mänskliga rättigheter mot energi, och jag instämmer helt. Vi vill ha både mänskliga rättigheter och energi. Hur kan vi få det? Vi behöver principer, pragmatism och partnerskap.
Låt mig framhålla att vi på människorättsområdet har skapat en uppsättning formella samråd, och vi har haft tre möten sedan dessa samråd inleddes 2005. Som exempel kan nämnas att det senaste mötet lyfte fram fyra frågor: för det första den ryska lagen om icke-statliga organisationer, för det andra de mänskliga rättigheterna i försvaret, för det tredje frågor om norra Kaukasien och för det fjärde rasism och främlingsfientlighet. Vi höll också ett förberedande möte med icke-statliga människorättsorganisationer, som vi ansåg vara särskilt nyttigt.
Jag vill informera er om att vi kommer att hålla nästa möte med samråd i november i Moskva och kommer då att gå vidare med idén om att göra icke-statliga organisationer mer delaktiga. Vi vill göra samråden mer resultatinriktade i framtiden.
Jag kan försäkra er att kommissionen även i fortsättningen kommer att sätta de mänskliga rättigheterna i centrum i våra förbindelser med Ryssland, inte minst eftersom vi talar om det land som för närvarande är ordförande i Europarådet.
I energifrågan hänvisade Tunne Kelam till EU:s och Rysslands ömsesidiga beroende. Vi kan också säga att det inte bara är ett ömsesidigt beroende utan även ett importberoende, eftersom EU senast 2020 kommer att behöva importera omkring 70 procent av den gas som konsumeras i EU. Enligt aktuella prognoser kommer den ryska produktions- och exportkapaciteten inte att kunna motsvara EU:s behov om inte massiva investeringar görs i Ryssland.
Vi arbetar därför för att se till att tillräckliga mängder ytterligare gas kan tillföras EU, och vi kommer att behöva se på alla möjliga källor och vägar, inklusive Turkiet, för övrigt. Det kräver förstärkt samarbete och ökad import från såväl Ryssland som andra länder.
Samtidigt måste vi ha hela bilden klar för oss. En av de största utmaningarna för EU kommer att bli att minska beroendet av importerad energi och fossila bränslen. Därför är det mycket viktigt att vår energipolitik och de yttre aspekterna av EU:s gemensamma energipolitik står högt upp på dagordningen för det finska ordförandeskapet och – det är jag förvissad om – alla framtida ordförandeskap.
Det har hänvisats till Gazprom och dess ambitioner att förvärva tillgångar i EU. I det avseendet gäller den huvudsakliga oron inom EU den uppenbara frånvaron av lika spelregler. EU-företag som kan tänkas investera i tillgångar närmare källan i Ryssland har inte rätt till självständig tillgång till den ryska infrastrukturen för gastransporter. Inom EU är rätten till tillgång till infrastrukturen för gastransporter stadfäst i EU:s lagstiftning.
I detta sammanhang skulle de regler som tillämpas för Gazprom, nämligen EU:s konkurrensbestämmelser, inte vara annorlunda än de som tillämpas för andra bolag. I varje objektiv analys skulle det vara nödvändigt att ta med i beräkningen att Gazprom är den enda leverantören av gas från Ryssland till EU.
Det hänvisades också till frihandel och avtalet om partnerskap och samarbete. Jag vill avsluta med det, för det är en mycket viktig strategisk fråga i förbindelserna mellan EU och Ryssland. Målet om ett frihandelsavtal skrevs in i avtalet om partnerskap och samarbete när det slöts 1994.
Att Ryssland är med i WTO är en nödvändig förutsättning för ett frihandelsavtal. I detta avseende är det viktigt att notera att WTO-anslutningsprocessen nu går in i ett slutskede, och vi väntar oss att det villkoret snart uppfylls av Ryssland.
Det hänvisades till ett frihandelsavtal vid toppmötet i Sochi, och frågan skulle utredas vidare. Vår utgångspunkt är att handel och ekonomisk integration kommer att vara centrala beståndsdelar för avtalet efter avtalet om partnerskap och samarbete, och det är vår avsikt att upprätta ett bredare och djupare frihandelsavtal, ett slags utökat frihandelsavtal, för att uppnå en mer djupgående frihandel än med vanliga, enkla frihandelsavtal. 
Låt mig avsluta där, för jag vet att många av mina kolleger har viktigare saker att göra. 
Talmannen.
   – Jag har, för att runda av debatten, mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Jag ser att Sophia in ’t Veld har en ordningsfråga. Vilken artikel i arbetsordningen vill ni hänvisa till? 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Fru talman! Tiden räckte inte till för de båda herrarna att svara på mina mycket exakta frågor, och jag skulle vilja att de, om möjligt, lämnade ett skriftligt svar till parlamentet. 
Talmannen.
   – Vad vi gör är att vidarebefordra er fråga och begäran, i förhoppningen om att ni kommer att få dem besvarade då. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0224/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen.
Talmannen.
EBRD är i färd med att finansiera projektet Sakhalin II, ett projekt som drivs av Sakhalin Energy vars största aktieägare är företaget Shell. Det råder vetenskaplig osäkerhet på ett antal områden när det gäller effekterna av Sakhalin Energys Sakhalin II-projekt, t.ex. effekterna på djurlivet till följd av alltför högljudda geologiska mätningar eller konstruktionsarbeten utanför kusten. Ändå väljer inte företaget att agera enligt försiktighetsprincipen och skjuta upp sin verksamhet.
Shell använder sig inte av tillförlitliga forskningsresultat och ignorerar de rekommendationer som utfärdats. I vilken utsträckning är mot denna bakgrund Sakhalin II-projektet förenligt med EBRD:s policy att ställa sig bakom försiktighetsprincipen? 
Joaquín Almunia,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Syftet med Europeiska banken för återuppbyggnad och utvecklings (EBRD) miljöpolicy, som antogs i april 2003, är att projekt som finansieras av banken ska respektera miljön och uppfylla tillämpliga krav i lagstiftningen. EBRD förbehåller sig därför rätten att avslå projekt som förelagts styrelsen, om projektet i fråga inte anses överensstämma med denna policy.
Som ni vet är det ett allmänt erkänt faktum att EBRD för en ytterst principfast politik när det gäller miljöstandarder och försiktighetsprincipen. Sedan 2002 har EBRD särskilt uppmärksammat Sakhalin 2, i nära samarbete med företaget Sakhalin Energy, för att bedöma alla aspekter av projektet, framför allt de miljömässiga och sociala konsekvenserna, samt utarbeta lämpliga övervaknings- och dämpningsåtgärder, i enlighet med bankens miljöpolicy.
Kommissionen medger ändå att det har funnits och fortfarande finns stor anledning till oro när det gäller Sakhalin 2-projektet, särskilt när det gäller skyddet av den västra gråvalspopulationen i området.
Banken har bemött denna oro genom att medverka till inrättandet av en grupp bestående av erkända forskare, där även företrädare för icke-statliga organisationer deltar, för att övervaka valarnas situation och föreslå åtgärder för att minska projektets eventuella negativa återverkningar.
Företaget har vidtagit sådana åtgärder, och gruppens senaste kommentarer var i stort sett positiva.
I en annan svår fråga – flodöverfarten – har banken också handlat beslutsamt och uppmanat till bättre insatser från företagets sida, framför allt en flodöverfartsstrategi som inför restriktioner och garanterar att det inte blir någon nettoförlust av lekområden för lax.
EBRD har kort sagt satt stort tryck på Sakhalin Energy för att förbättra projektets miljökvalitet. Vi kommer snart att få nya uppgifter om bedömningar och pågående samråd med allmänheten som kommer att ge Europeiska kommissionens företrädare i EBRD möjlighet att inta en ståndpunkt om huruvida projektet överensstämmer med bankens miljöpolicy. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Om jag förstår kommissionsledamoten rätt försvarar ni alltså en fortsatt satsning på Sakhalin II, trots att det strider mot de flesta av bankens egna kriterier. Kriterium ett är att det bara ska ges medel till projekt som inte annars kan finansieras på ett enkelt sätt. Shell, som äger företaget i fråga, tjänade förra året 23 miljarder dollar, så de har nog råd att hitta pengar någon annanstans.
Hållbar utveckling är högsta prioritet enligt EBRD, men i detta fall har man byggt först och kontrollerat sen. Råden från den expertgrupp som ni nämner togs det ingen hänsyn till förrän det var för sent. Miljöproblemen åtgärdades inte alls; jag har här en lång lista över miljöproblem som inte är åtgärdade. har inte heller genomförts enligt programmen. Sjutton organisationer har varit emot. Det är en monolog och inte dialog. 
Joaquín Almunia,
   . – Fru talman, herr Schlyter! Jag sa inte att banken har beslutat att finansiera det. Jag sa att banken analyserar slutsatserna från expertgruppen, som ska yttra sig om huruvida situationen uppfyller bankens miljökriterier eller inte.
Om banken är involverad i den allmänna finansieringen av projektet kan den i hög grad påverka företaget så att projektets miljömässiga och sociala villkor förbättras, även om bankens bidrag utgör en liten andel, vilket är en följd av en rad omständigheter som jag inte har tid att gå in på.
Men om företaget ändå inte kan rätta sig efter dessa villkor kommer Europeiska kommissionens företrädare att handla därefter, och jag är säker på att också banken kommer att göra det genom att tillämpa kriterierna i sin miljöpolicy. Som jag sa inledningsvis betraktas dessa kriterier allmänt som fasta och öppna för insyn, eftersom alla har känt till dem sedan de antogs 2003. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Vad säger ni om ursprungsbefolkningarna? På papperet har man tagit hänsyn till dem, men när det handlar om att diskutera sakfrågor med dem verkar det inte som om deras rättigheter beaktas.
Kan ni säga ett par ord om detta i samband med det här projektet? 
Joaquín Almunia,
   . – Fru talman, fru Isler Béguin! Jag är också medveten om situationen när det gäller påverkan på områdets ursprungsbefolkning. Den situationen var en av de punkter som bankens generalsekreterare, Reichenbach, analyserade och bedömde under sitt besök i området i januari.
Jag trodde också att frågan uteslutande gällde miljöaspekterna, men banken beaktar självklart även de sociala aspekterna och följderna för befolkningen – som å ena sidan är positiva eftersom det ökar sysselsättningen men som å andra sidan kan vara klart oroande. Er kollegas fråga till mig gällde strikt miljövillkoren, som jag tog upp i mitt första svar, men jag kan försäkra er om att kommissionens företrädare i banken, Lelakis, är helt medveten om och övervakar projektets inverkan på situationen för ursprungsbefolkningen i området. 
Talmannen.
Problematiken kring patenterbarhet för datorimplementerade uppfinningar (programvarupatent) är än så länge olöst, vilket ger anledning att fråga sig vilken ståndpunkt kommissionen kommer att inta.
Vilka steg planerar kommissionen att ta på detta område framöver?
Stämmer det att kommissionen, trots att Europaparlamentet den 6 juli 2005 entydigt avvisade den gemensamma ståndpunkten, ändå strävar efter att införa lagstiftning med motsvarande innehåll? 
Charlie McCreevy,
   – Vid omröstningen den 6 juli 2005 avslog parlamentet rådets gemensamma ståndpunkt om direktivet om datorrelaterade uppfinningar, vilket innebar att det föreslagna direktivet avslogs. Därmed finns ingen gemenskapslag som reglerar det området.
Omröstningen och den långtgående debatt som föregick den visade att tiden inte var mogen för ett antagande av en meningsfull lag på detta område. Därför är det inte önskvärt med ett nytt förslag som särskilt tar upp datorrelaterade uppfinningars patenterbarhet. Som en följd därav är fortfarande artikel 52 i Europeiska patentkonventionen den lagstiftning som är tillämplig på datorrelaterade uppfinningar i EU, enligt vilken datorprogram i sig inte är patenterbara.
Tidigare i år inledde kommissionens generaldirektorat för den inre marknaden och tjänster ett brett samråd med alla intresserade parter om den framtida patentpolitiken i EU, med särskilt fokus på strukturen i EU:s patentsystem. Tidsfristen för samrådet löpte ut den 12 april 2006, och det preliminära resultatet kommer att diskuteras med parterna vid en utfrågning i Bryssel den 12 juli 2006. Avsikten med samrådet är att se till att man utan att diskriminera någon tar hänsyn till alla berörda parters behov vid alla vidare åtgärder inom EU:s patentpolitik. Parlamentet kommer att informeras i vederbörlig ordning om resultatet av samrådet.
I ett av de alternativ som lades fram för parterna hänvisas till kommissionens förslag till förordning om gemenskapspatent. Kommissionen vill framhålla att ett eventuellt antagande av förslaget inte kommer att ändra de faktiska bestämmelser som reglerar patenterbarhet som fastställs i Europeiska patentkonventionen och utsträcker inte patenterbarhet till att gälla programvara i sig. Dessutom skulle EG-domstolens nya behörighet förbättra skyddet mot felaktigt beviljade patent för datorprogram.
Därför avser kommissionen inte att lägga fram ett nytt förslag efter samma linjer som den förkastade gemensamma ståndpunkten om datorrelaterade uppfinningar. 
Michl Ebner (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionsledamotens svar var kortfattat men begripligt och tydligt, och det vill jag tacka honom för. Jag fick ett mycket positivt intryck av djupet i hans syn på informationsinsamling och öppenhet.
Det finns en annan fråga, herr kommissionsledamot, där jag vill få ytterligare information från er. Ni sa att parlamentet skulle hållas underrättat. Enligt min mening bör parlamentet också medverka i denna beslutsprocess, och därför vill jag veta hur ni tror att det skulle kunna se ut. 
Charlie McCreevy,
   . – Europaparlamentet kommer också att delta i detta samråd. Som jag sa i mitt svar efterfrågade vi ett samråd angående hela patentpolitiken. Det sista datumet för att lämna in bidrag var den 12 april 2006. Det kommer att bli en utfrågning i Bryssel den 12 juli 2006. Det kommer att bli ett samråd angående hela patentpolitiken som inte särskilt gäller datorrelaterade uppfinningar.
Jag sa i den debatt som föregick omröstningen i Europaparlamentet att om Europaparlamentet avslog förslaget i det skedet skulle jag inte lägga fram ytterligare förslag på området, så jag ska inte lägga fram ytterligare förslag. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Det gläder mig att höra det, herr kommissionsledamot. Vi tydliggjorde vår inställning förra året när vi stoppade den gemensamma ståndpunkten som kunde ha kodifierat Europeiska patentorganisationens tvivelaktiga praxis i fråga om programvarupatent. Det var rätt beslut, och ert beslut att inte lägga fram ett nytt förslag är också riktigt.
Jag vill ställa en fråga angående det mer allmänna arbetet med patentpolitik. Vi har nu många förslag på bordet, som gemenskapspatentet, en gemensam processordning för europeiska patent och kanske till och med några förslag om att äntligen förändra Europeiska patentkonventionen. Vilket förfarande menar ni bör tillämpas här? Ska parlamentet ha medbeslutande? 
Charlie McCreevy,
   . – Som ledamoten är medveten om har förslaget om ett gemenskapspatent fastnat i ett visst skede, och vi har inte kunnat komma framåt. Därför ansåg jag, i slutet av förra året, att det var viktigt med ett allmänt samråd om hur parterna ansåg att vi skulle gå fram, i stället för att vänta och se hur saker och ting utvecklas.
Som jag har sagt vid utskottssammanträden är det fortfarande min avsikt att ge gemenskapspatentet åtminstone ett sista försök under min ämbetstid. Jag kommer att besluta när jag anser det vara den bästa tiden för att få det gjort och då göra mitt allra bästa. Jag menade att det inte var bra att lämna frågan utan att den var avgjord och att det var bättre med detta samråd om patentpolitik i allmänhet, och det är vad samrådet handlar om.
Den fråga som ledamoten ställer om medbeslutande är en fördragsfråga. Jag är emellertid personligen för medbeslutande. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag ber er att vi ska se till att småföretagen är mer delaktiga när vi diskuterar frågan i framtiden än de var i första skedet. En av anledningarna till att förslaget avslogs var att många små utvecklare kände sig hotade av lagstiftningen, och de stora lobbyorganisationerna följde storföretagens linjer som i många fall står i motsättning till en sund utveckling av alternativ, eftersom de kommer att kvävas av storföretagens patent. Var snäll och se till att deras röster också hörs från början nästa gång! Annars kommer nästa förslag att bli blockerat igen. 
Charlie McCreevy,
   . – Kommissionen har faktiskt samrått med små och medelstora företag vid det senaste tillfället, men jag ska föra era synpunkter vidare till nästa kommissionsledamot. Som jag har sagt vid upprepade tillfällen, jag kommer inte att gå in på detta område under min tid i kommissionen. Jag ska dock villigt lämna det på sin plats i samlingarna, så att det finns tillgängligt för nästa kommissionsledamot som tar över ansvaret. 
Talmannen.
I Belgien har företaget Serverscheck inlett ett rättsligt förfarande mot Google. Om man skriver in namnet Serverscheck på Google föreslår programmet att man skall klicka sig fram till en olaglig piratversion av Serverschecks produkter. Företaget vill att Google skall filtrera bort detta förslag. Google har meddelat att man inte kan ta hänsyn till icke-registrerade varumärken. Men Serverscheck är ett handelsmärke, vilket enligt Pariskonventionen om skydd för industriell äganderätt – som undertecknats av Europeiska unionens 25 medlemsstater – bör garantera motsvarande skydd. Vilken är kommissionens ståndpunkt i detta ärende, där ett företag vägrar filtrera information som är skadlig (för konsumenter och företagare) och därigenom eventuellt kränker en konvention som undertecknats av EU:s 25 medlemsstater? Missbrukar Google sin monopolställning genom att inte vilja agera i detta ärende och inte ta hänsyn till vissa rättsliga bestämmelser som gäller inom gemenskapen? 
Charlie McCreevy,
   – Till svar på ledamotens fråga om påstått åsidosättande av industriell äganderätt vill kommissionen betona att den inte kan ingripa i en rättstvist mellan enskilda parter som ännu inte är avgjord i en medlemsstats domstol. Om en part menar att dess industriella äganderätt har blivit åsidosatt och stämmer motparten i en nationell domstol är det domaren där som konstaterar om överträdelse har skett.
Det är också upp till domaren i den nationella domstolen att överväga om den relevanta nationella lagstiftningen ligger i linje med EG-rätten och med internationella fördrag som det berörda landet undertecknat. EG-rätten angående immateriell äganderätt gäller varumärken endast i den mån de är skyddade med ensamrätt i den berörda nationella lagstiftningen. I vilket fall som helst är Europeiska gemenskapen inte en kontraktsslutande part i Pariskonventionen om industriellt rättsskydd.
Ledamoten bör också notera att det enligt artikel 15.1 i direktivet om elektronisk handel är förbjudet att tillämpa en generell filtreringsskyldighet för värdtjänster på Internet. Enligt artikel 14.3 i det direktivet kan endast en domstol eller en administrativ myndighet kräva att en specifik tjänsteleverantör avbryter eller förhindrar en speciell rättsstridig verksamhet.
Dessutom anser inte kommissionen att de frågor som ledamoten tar upp rör det marknadsinflytande eller ett eventuellt monopol som det berörda företaget kan ha. 
Saïd El Khadraoui (PSE ).
   – Tack för ert svar, herr kommissionsledamot. Jag anser fortfarande att frågan har en viktig EU-dimension. Ni vet lika väl som jag att forskning har visat att genomsnittskonsumenten använder sökmotorer för att hitta de rätta webbplatserna mycket oftare än att direkt skriva in adresser, eftersom det är enklare, men också för att konsumenten har tilltro till sökmotorerna.
Nu framgår det att denna tilltro inte alltid är välgrundad, och det oroar mig att privata företag uppenbarligen inte tvingas följa bestämmelserna. Jag anser därför att kommissionen bör vidta åtgärder för att se till att konsumenter och företag, inklusive småföretag, kan utnyttja den här typen av tjänster på ett säkert sätt. 
Charlie McCreevy,
   – Jag hoppas självklart att små företag och alla andra företag kan använda dessa tjänster på ett säkert sätt. Den fråga som ställdes till mig rörde emellertid kommissionens roll. Som jag framhöll i mitt svar är detta en fråga för en nationell domstol och inte en fråga för Europeiska kommissionen. Det är läget med gällande rätt. 

Talmannen.
Enligt ett pressmeddelande från kommissionen (12 april 2006) om konkurrensen inom bankkortssektorn har det uppstått stora prisskillnader på den inre marknaden. I vissa medlemsstater betalar konsumenterna så mycket som 100 procent extra i bankavgifter när de använder Mastercard- och Visakort. Dessutom är det stor skillnad på de belopp som företagen betalar utöver bankavgifterna; det kan skilja så mycket som 500 procent för Visakort och 650 procent för Mastercard.
Skulle kommissionen, med tanke på att användarna av bankkort klagar över bristande insyn och de höga avgifter som läggs på deras transaktioner, kunna undersöka detta ärende? Tänker kommissionen föreslå några åtgärder? Skulle kommissionen kunna visa en jämförande tabell över situationen i Grekland och övriga länder i Europeiska unionen med hjälp av de fakta den förfogar över? 
Neelie Kroes,
   . – Den 12 april 2006 offentliggjorde vi en rapport om resultaten av undersökningen av konkurrensvillkoren i bankkortssektorn i EU. I rapporten bekräftas att företag och konsumenter ännu inte drar nytta av en inre marknad med fullständig konkurrens när det gäller bankkort. De stora prisskillnader som finns inom den inre marknaden är ett tydligt tecken på det. Enligt kommissionens åsikt tyder dessa prisskillnader och de höga avgifter som tas ut på att det finns utrymme för stora prissänkningar, åtminstone i vissa medlemsstater.
Kommissionen håller nu ett offentligt samråd om lägesrapporten. Vi kommer att lyssna noga till alla berörda parters åsikter, inklusive branschen och konsumenterna, innan vi drar några slutsatser om vilken väg vi ska gå.
Om de preliminära resultaten angående bankkort bekräftas av detta samråd kommer kommissionen att överväga åtgärder under EG-fördragets kartellagstiftning i enskilda fall. Kommissionen vill emellertid också betona att det är viktigt att marknadsaktörerna själva bidrar till att ta itu med de problem som det pekas på i undersökningen. Det är nu alltså också upp till dem.
Det saknas verkligen öppenhet på den aktuella marknaden. Det preliminära resultatet av undersökningen av sektorn förser alla aktörer med väsentlig information om hur marknaden fungerar, och kommissionen hoppas uppriktigt att det kommer att hjälpa aktörer i branschen att rätta till några av problemen själva.
Ju mer bankkortssektorn gör på eget initiativ desto mindre troligt är det med åtgärder under kartellagstiftningen, och som vi vet är det bättre att förebygga än att bota.
Ledamoten hänvisar särskilt till situationen i Grekland i jämförelse med andra medlemsstater. I undersökningen kom man fram till att de avgifter som tas ut av konsumenter och företag i Grekland ligger över genomsnittet i EU-25. För närvarande har kommissionen avsiktligt avstått från att peka ut enskilda länder, nätverk eller banker som negativa exempel i sektorn. Kommissionen föredrar att uppmuntra en allmänt konstruktiv debatt med inställningen att berörda aktörer och sektorn själv ska hitta lösningar på problemen. Kommissionen kommer att informera parlamentet om de slutsatser som den drar, till följd av det allmänna samrådet, och om alla ytterligare åtgärder som kommissionen anser lämpliga mot bakgrund av de slutsatserna. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Tack för ert svar, även om jag noterar att ni uttryckte er i mycket mer allmänna ordalag i ert svar till Europaparlamentet än i den preliminära slutsats som offentliggjordes den 12 april. Jag vill fråga er när kommissionen planerar att lägga fram och redogöra för särskilda åtgärder. När kommer studien att slutföras och kan ni ge oss några siffror för Grekland, eller är de konfidentiella? 
Neelie Kroes,
   . – Till svar på er sista fråga: Nej, inte nu. Jag har förklarat att vi, i enlighet med de preliminära resultaten av undersökningen, kommer att kontakta dem som är berörda under samrådet. Förhoppningsvis har de redan tagit med i beräkningen att det är någonting ruttet i staten under vissa omständigheter, och de kommer att lägga fram vissa beslut eller förslag eller dylikt, när vi har lagt sista handen vid frågan efter samrådet, vilket kommer att bli före årets slut. Sedan kommer vi att gå igenom situationen igen och antingen lägga fram förslag eller bara informera er om att ett par av dem som inte skötte sig har reagerat positivt och rättat till sitt beteende. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Små och medelstora företag betalar upp till 70 procent mer än stora företag för att deras kunder ska kunna använda kreditkort. Detta leder till ett högre pris på slutprodukten för de europeiska konsumenterna samt till inflation, som kan ligga så högt som 2,5 procent. Eftersom jag tidigare har ställt samma fråga som min kollega vill jag fråga er:
Anser kommissionen att sektorn för finansiella tjänster bör integreras i den inre marknadens system och det gemensamma betalningsområdet för euron? 
Neelie Kroes,
   . – Ledamoten har rätt när han säger att det, särskilt inom sektorn för små och medelstora företag, finns något man skulle kunna kalla att betala för mycket. Företag, inklusive små och medelstora företag, och konsumenter betalar flera miljarder euro för mycket varje år för att bankerna inte konkurrerar tillräckligt och det är ett av de problem vi står inför och som vi måste göra något åt. Det får inte finnas några missförstånd om detta. 
Marknaderna är fortfarande uppdelade och vi har ännu inte någon fungerande inre marknad för betalningar i Europa. Detta är huvudsyftet med vårt agerande: det kommer att ske förändringar; det måste ske förändringar, ärligt talat. Alla aktörer, särskilt inom finansindustrin, måste arbeta för detta. Ni kan vara säkra på att er kommissionsledamot kommer att göra sitt bästa. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag är intresserad av att få veta vad kommissionen anser om problemet med att kreditkortsavgifter fortfarande graderas efter omsättning, vilket innebär att små och medelstora företag, framför allt små turistföretag, drabbas särskilt. Anser ni att detta är motiverat i förhållande till konkurrenslagen? 
Neelie Kroes,
   – Varje gång man använder ett kort för att betala får man stå för en kostnad på upp till 2,5 procent, vilket motsvarar en konsumtionsskatt. Om kontokortsverksamheten blir mer konkurrenskraftig – och det är vad vi vill driva igenom – kan varje hushåll spara upp till flera hundra euro per år. Konkurrens, konkurrens, konkurrens: det är det som gäller!
Talmannen.
Polen har nyligen, med iakttagande av gemenskapsrätten, infört bestämmelser som möjliggör parallelldistribution av läkemedel. I motsats till vad som allmänt sägs är priserna på många läkemedel i Polen ofta högre än i de femton ”gamla” medlemsstaterna. Parallelldistribution framstår som ett bra sätt för att införa konkurrens på marknaden för märkesprodukter. En sådan konkurrens borde innebära besparingar för den polska regeringen och även för allmänheten. Den senaste tiden har det framkommit att möjligheterna att tack vare en sådan parallelldistribution göra betydande besparingar i Polen inte till fullo kan utnyttjas på grund av de leveransbegränsningar som läkemedelstillverkarna har infört för läkemedelsgrossisterna i länder med lägre läkemedelspriser. Detta agerande framstår som ett uppenbart brott mot gemenskapsrätten. Kommissionen har nyligen givit prov på beslutsamhet när det gäller att skydda konsumenternas intressen och säkerställa konkurrensen i många branscher, däribland bilbranschen. Varför är kommissionen således så återhållsam när det gäller att strikt tillämpa antimonopolbestämmelser i läkemedelsindustrin och skydda de polska patienternas intressen? 
Neelie Kroes,
   . – Kommissionens prioriteringar för att framtvinga konkurrens inom läkemedelssektorn har två huvudmål: det ena är att tackla konkurrens inom ett varumärke mellan dem som tillverkar patenterade receptbelagda produkter och motsvarande importörer av dessa produkter; det andra är att främja konkurrens inom innovation av patenterade läkemedel mellan läkemedelsproducenterna, som har minskat i Europa under det senaste årtiondet, och att främja konkurrens inom ett varumärke från generiska substitut efter att patentet har upphört. Detta bör, tids nog, bidra till att säkra ett bredare urval av både patenterade och generiska läkemedelsprodukter för europeiska patienter till överkomliga priser. Tillbörlig hänsyn tas till industrins behov att få ersättning för forsknings- och utvecklingskostnader eftersom industrin är oerhört beroende av innovation för sin framtida konkurrensförmåga. I detta sammanhang kan ledamoten känna sig försäkrad om att kommissionen inte är försiktig med att strängt tillämpa monopolreglerna inom läkemedelssektorn, för generisk konkurrens är ett område som inte har drivits på tillräckligt tidigare. Man kan dock inte bortse från betydelsen av den generiska delen för läkemedel till rimliga priser inom den utvidgade unionen. Därför kommer kommissionen att ge högre prioritet åt konkurrens inom den generiska sektorn inom den allra närmsta framtiden. 
När det gäller frågan om parallellhandel har kommissionen alltid aktivt agerat för att bekämpa restriktioner inom parallellhandeln av läkemedel. Kommissionen anser att parallellimport är en laglig form av handel mellan medlemsstaterna, som utgör ett alternativt distributionssätt i importländerna. 
Kommissionen är medveten om det kvotsystem för distribution som upprättats av flera läkemedelsföretag. I dessa system tilldelar läkemedelsföretagen ensidigt en läkemedelskvot till sina grossister. Kvoten täcker i princip den inhemska efterfrågan av läkemedlen i fråga i den specifika medlemsstaten. 
De europeiska domstolarna har beslutat att sådana ensidiga kvotsystem för distribution inte ligger inom ramen för artikel 81 i fördraget när det inte finns tillräckliga bevis på att de är ett resultat av en överenskommelse med grossister. En annan typ av verksamhet som syftar till att förhindra parallellhandel såsom ”dubbla prissystem” – vilka, som ni vet, är system där priserna varierar beroende på om produkten är för lokal konsumtion eller för export till andra medlemsstater – har dock konstaterats överträda artikel 81 i exempelvis Glaxo Wellcome-beslutet i maj 2001. 
Den grekiska konkurrensmyndigheten har inlett ett förfarande mot restriktionerna av parallellhandel på grundval av artikel 82 som förbjuder utnyttjandet av dominerande ställning. Det finns även parallella civila tvisteförfaranden under behandling i Grekland som handlar om samma fråga. Kommissionen övervakar denna utveckling noggrant. 
I artikel 52 tydliggörs att organiseringen och tillhandahållandet av hälso- och sjukvård är medlemsstaternas ansvar. De behöriga nationella myndigheterna får fatta sina egna beslut om prissättning och ersättning för läkemedel, förutsatt att dessa beslut fattas på ett öppet sätt och inte leder till handelshinder.
Kommissionen är medveten om att priset på ersättningsbara läkemedel i Polen är underkastat beslut från hälsovårdsministeriet till följd av uppgifter från industrin. De polska myndigheterna skulle, när man uppfyller denna plikt, kunna använda och använder faktiskt priserna i andra medlemsstater – inklusive lågprisländer – som referenspunkt. 
Det bör också noteras att kommissionen nyligen har satt igång ett projekt i enlighet med läkemedelsforum som tar itu med frågan om nationell praxis när det gäller prissättning och ersättning. I detta projekt kommer man att ta hänsyn till patienternas, medlemsstaternas, grossisternas, tillverkarnas och intressenternas intressen. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först vill jag tacka kommissionsledamoten för hennes detaljerade svar. Det är första gången någonsin som jag fått ett så specifikt svar på en fråga. Men jag vill ändå förklara att situationen i Polen innebär att vi inte fullt ut kan utnyttja fördelen med parallelldistributionsmetoder, eftersom läkemedelstillverkarna tvingar läkemedelsgrossisterna att förbjuda import av billigare mediciner och därför …
Neelie Kroes,
   . – Kommissionen är verkligen medveten om att man traditionellt sett har vidtagit aktiva åtgärder och godkänt flera beslut i enlighet med artikel 81 som förbjuder restriktiva avtal mellan läkemedelsbolagen och grossisterna i syfte att förhindra parallellexport. 
Kommissionens tidigare beslut om förbud – exempelvis Johnson [amp] Johnson 1990 och Sandoz 1987 – gällde överenskomna exportförbud. Beslutet om förbud för Sandoz överklagades i EG-domstolen, men domstolen fastställde beslutet. Så vi känner till det ni tar upp. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Jag har en fråga till kommissionsledamoten. Situationen i Litauen påminner om den i Polen. I vårt land är läkemedel ofta dyrare än i EU:s gamla medlemsstater. En paradox är till exempel att läkemedel är billigare på andra sidan Östersjön, i Sverige, där levnadsstandarden är betydligt högre. Jag vill därför direkt fråga om de nationella regeringarna bär ansvaret för att en sådan situation har uppstått, eller om detta är en följd av EU:s åtgärder, bland annat Europeiska kommissionens arbete och brister i lagstiftningen. 
Neelie Kroes,
   . – I artikel 152 tydliggörs att organiseringen och tillhandahållandet av hälso- och sjukvård är medlemsstaternas ansvar, som jag nämnde tidigare.
Behöriga nationella myndigheter kan fatta sina egna beslut om prissättning och ersättning av läkemedelsprodukter förutsatt att dessa beslut fattas på ett öppet sätt och inte leder till handelshinder. Medlemsstaterna har därför en nyckelroll, precis som de nationella konkurrensmyndigheterna. De måste dock vara öppna för insyn i de beslut de fattar i dessa nationella sammanhang. 
Talmannen.
Trots att kommissionen anser att fusionen av Suez och Gaz de France är förenlig med EU:s fusionsförordning ger denna koncentration upphov till stor osäkerhet i Belgien.
Genom fusionen hotar konkurrensen på den belgiska energimarknaden nämligen att störas allvarligt med tanke på att den nya fusionerade gruppen kommer att kontrollera hela energimarknaden när det gäller både produktion, försäljning och lagring av gas och elektricitet.
Kan kommissionen klargöra vilka följder sammanslagningen av Gaz de France och Suez kommer att få för konkurrensen på den belgiska energimarkanden?
Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att skydda konsumenternas intressen i detta avseende? Rent konkret, ämnar kommissionen ålägga den nya grupp som uppstår genom fusionen att avstå från verksamhet i Belgien (produktion, distribution) i syfte att värna om konkurrensen? 
Neelie Kroes,
   . – Som vi alla är medvetna om finns det ganska många frågor att ta itu med. Men låt mig först korrigera en sak i ledamotens muntliga fråga. Tvärtemot vad han insinuerar i sin fråga har kommissionen ännu inte bildat någon uppfattning om huruvida den föreslagna sammanslagningen mellan Suez och Gaz de France lyder EG:s koncentrationsförordning. Den föreslagna sammanslagningen meddelades den 10 maj 2006 och kommissionen kommer till den 19 juni 2006 att fatta ett beslut om det behövs en grundlig andra etappens granskning enligt EG:s koncentrationsförordning eller inte. Denna utvärdering kommer att grundas på den vittomfattande marknadsundersökning som för närvarande är på gång. 
Ledamoten kan lita på att kommissionen granskar detta fall mycket noggrant – liksom alla andra fall, för den delen – för att utvärdera konsekvenserna av detta handlande för den europeiska energisektorn, och i synnerhet för Belgien och Frankrike där dessa parter har en mycket stark marknadsställning. 
Kommissionen kan inte döma resultatet av undersökningen på förhand – det kan ni inte klandra mig för. Omfattningen och betydelsen av alla eventuella konkurrensproblem kan endast fastställas efter marknadsundersökningen; men om denna undersökning bekräftar att det finns konkurrensproblem ges parterna en möjlighet att föreslå lämpliga åtgärder, och detta är i linje med gängse praxis.
Slutligen vill kommissionen påminna om dess stora erfarenhet när det gäller att besluta om åtgärder grundade på tidigare fall, särskilt inom denna sektor. 
Ivo Belet (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Helt kort – jag vet att ni verkligen vill vara försiktig och ni talar om åtgärder, men ni måste självklart inse att ni är den viktigaste garanten för att priserna förblir överkomliga för de belgiska konsumenterna och för de belgiska företag som köper gas och elektricitet.
Skulle ni åtminstone här kunna bekräfta att ni planerar att ingripa, och kan ni vidareutveckla karaktären på åtgärderna? Kan ni också bekräfta att ni kan lova att konkurrensen kommer att garanteras, att det inte kommer att bli något monopol och att det sammanslagna företaget mycket väl kan tvingas – beroende på utredningens resultat – avhända sig en del av sina verksamheter i Belgien? 
Neelie Kroes,
   . – Jag kan inte på förhand bedöma vad som eventuellt kan komma upp till ytan i samband med dessa utredningar. Vi är hur som helst väl medvetna om att vi talar om en eventuell sammanslagning som kommer att skapa en av Europas största energiföretagsgrupper. Denna slutsats – som ett barn skulle kunna komma fram till – innebär att vi är högst medvetna om att vi kommer att behöva vara ytterst försiktiga och i god tro bedöma om allting stämmer överens med EU:s konkurrensbestämmelser. Ni kan vara förvissad om att konsumenten har en central plats i konkurrenspolitiken, eftersom det i sista hand är konsumenten som verkligen gynnas av vår strategi, som går ut på rättvis konkurrens och en god positionering av olika företagsgrupper på marknaden.
Talmannen.
Av svaret på fråga P-1238/06 framgår ingenting om de konkreta resultaten av åtgärder såsom utbyte av åsikter och bästa praxis, besök i medlemsstaterna och ordnande av konferenser och så vidare, och inte heller om vad man sökt uppnå med hjälp av detta. Det som framför allt kvarstår som oklart är vilken strategi man avser följa med hänsyn till det globala partnerskapet om fågelinfluensa och en eventuell influensapandemi, liksom också vilka intressenter som då skall medverka.
Kan kommissionen ge besked om huruvida kommissionen aktivt stöder ett initiativ som redan påyrkats, nämligen att det skall inrättas en europeisk arbetsgrupp för influensa, och kan kommissionen ange vilken roll den tänker ta på sig i detta kunskapscentrum som sammanför befintlig sakkunskap och möjliggör en samverkan under ordnade former mellan alla berörda parter? 
Markos Kyprianou,
   . – Jag befarar att detta är mitt andra utbyte i dag med ledamoten Bart Staes och jag måste göra honom besviken en andra gång under samma eftermiddag. 
Även om idén och förslaget är mycket intressanta och skulle ha varit värda att utforska i ett tidigare skede har vi redan nått en mycket avancerad samarbetsnivå på olika nivåer inom och utanför EU i fråga om fågelinfluensan, inte bara när det gäller en eventuell pandemi utan även på djurhälsosidan. Därför anser vi att det i nuläget inte skulle innebära något mervärde att ha ännu fler samordningsorgan. Jag vill försäkra ledamoten om att de uppgifter denna specialgrupp skulle ha utfört redan befinner sig på mycket avancerade stadier – om de inte till och med är fullbordade – inom EU. Detta gäller även WHO, WHO Europa, G-8 och andra internationella organisationer. Därför anser vi att om man tillsätter ytterligare en samordningsgrupp kan det få den negativa effekten att de ansvarsområden som redan tydligt har definierats blandas ihop. 
Vi tror starkt på ett nära samarbete med våra olika partner och vi har redan nått ett avancerat stadium här. Vi håller gemensamma möten med chefsveterinärerna, hälso- och sjukvårdscheferna och alla experter på djur och människors hälsa. Vi finansierar även olika forskningsprojekt. Vi har till exempel satt igång ett större initiativ för utveckling av pandemiska influensavaccin. 
När det gäller tillgång till forskningsresultat arbetar redan Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar aktivt för att göra sådana fakta tillgängliga och förvarningsnätverk för utbrott hos människor och djur finns redan på plats. Det EU-nätverk av mediechefer som bildades nyligen är också ett stort steg. 
När det gäller täckningsområdet för säsongsvaccinering påminner jag gång på gång hälso- och sjukvårdsministrarna om WHO:s mål och fördelen med att utvidga täckningsområdet för säsongsvaccinering mot influensa i beredskap för en eventuell pandemi. 
I fråga om globalt partnerskap samarbetar EU aktivt med Kina och Förenta staterna – det är de två internationella initiativ som förts samman efter konferensen i Peking. Senast i förra veckan hade vi ett uppföljningsmöte i Wien där vi diskuterade praktiska sätt att föra detta vidare. Det är sant att det uppstod en försening i utdelningen av de medel som utlovades i Peking. Nu har i alla fall beslutet fattats att gå vidare så snabbt som möjligt. Det är mycket lämpligt att nästa möte om denna fråga äger rum i Afrika, som är en nyligen drabbad region.
Sammanfattningsvis vill jag i alla fall säga att vi alltid är öppna för förslag. Vi har inga fördomar och är inte rädda för att dela åsikter, ansvar och samarbete. Vi är alltid öppna för idéer och förslag som skulle förbättra både effektiviteten på våra beredskapsåtgärder och samarbetet på både EU-nivå och internationell nivå. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack för ert svar, men det var faktiskt något av en besvikelse, framför allt eftersom det strider mot Adamos Adamous betänkande som vi har diskuterat i dag, och mot artikel 23, där en sådan arbetsgrupp särskilt efterfrågas, eller en arbetsgrupp för influensa.
Ni hävdar att detta inte skulle tillföra något värde, men alla forskare som jag talade med under arbetet med Adamoubetänkandet hävdar att det faktiskt finns en omfattande sakkunskap, men att den är mycket utspridd och att en arbetsgrupp för influensa verkligen skulle ge ett mervärde och till och med bli effektivare än Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC), som för närvarande utför vissa av uppgifterna. Kan ni då än en gång förklara varför denna arbetsgrupp inte skulle ge något mervärde? 
Markos Kyprianou,
   – Jag noterade det stycke i betänkandet som vi diskuterade tidigare i dag men faktum kvarstår att vi anser att vi redan har strukturerna och mekanismerna för att utnyttja kunskapen, expertisen och erfarenheten på både djurs och människors hälsa, vilket gör att det inte skulle innebära några fördelar att i dagsläget lägga till ytterligare ett organ. Det skulle tvärtom kunna ställa till problem. 
Jag försäkrar er att våra kriterier är rent praktiska och att vi utvärderar det bästa sättet att uppnå praktiska resultat. Vi motsätter oss inte idén som sådan; det är bara det att vi anser att detta inte skulle innebära några praktiska fördelar. 
Talmannen.
Är kommissionen medveten om de stora skillnaderna mellan olika biluthyrningsfirmor runtom i Europa, som gör att vissa semesterfirare riskerar att få betala höga självrisker för oväntade extrakostnader? Klagomålen från kunderna handlar bland annat om att man pressats att teckna dyra försäkringar eller tvingats betala räkningar för skador man inte vållat, ohjälpsam betjäning, bristande dokumentation och felaktig information om grundläggande rutiner som att hantera olyckor och tanka. Avser kommissionen att vidta några åtgärder på EU-nivå för att komma till rätta med bristen på konsumentskydd i biluthyrningsbranschen? 
Markos Kyprianou,
   . – Kommissionen är medveten om konsumenternas problem i samband med biluthyrning och vi har lagar som till viss del kan hjälpa. En sådan lag är den om oskäliga villkor i konsumentavtal. Den ger relevant skydd. Genomförandet av dessa bestämmelser åvilar naturligtvis medlemsstaterna. Men inte ens dessa bestämmelser ger tillräckligt skydd, särskilt i förhållande till svårigheter där påtryckningar och otillbörliga affärsmetoder i allmänhet är inblandade. 
Ledamoten hänvisar exempelvis till klagomål från konsumenter som har blivit utsatta för påtryckningar att ta ut dyra försäkringar. Vi har ny lagstiftning på plats. Som ni vet antog vi förra året lagen om otillbörliga affärsmetoder. Den täcker försäljning under påtryckningar. Dess bestämmelser träder i kraft i början av nästa år och den reglerar aggressiv affärsverksamhet, både vilseledande och aggressiva metoder. En fördel med detta direktiv är att den har en lista över kriterier som hjälper till att avgöra om en affärsmetod innefattar trakasserier, tvång, inklusive fysiskt tvång, eller otillbörlig påverkan samt naturligtvis även vilseledande framställning.
Samtidigt vill jag informera ledamoten om att vi för närvarande granskar åtta konsumentdirektiv. En del av dem kan vara relevanta för biluthyrning. Ett som är mycket viktigt är det om distansförsäljning. Grundat på en dom från EG-domstolen täcker detta tyvärr inte biluthyrning. Därför har vi inkluderat dessa direktiv i vår granskning men vi kommer också, genom samråd, att granska om det är fördelaktigt och nödvändigt att ändra detta direktiv för att täcka biluthyrning i dessa bestämmelser, det vill säga distansförsäljning. 
Vi samlar bevis i detta avseende och diskuterar det med intressenterna. Resultatet av denna debatt och detta samråd avgör om vi bör ändra detta direktiv. Om vi gör det kommer vi att fylla en lucka i det rättsliga skyddet för konsumenter när de hyr bil på distans. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack så mycket för det omfattande svaret. Vi bör tillägga – som ni säkert vet – att om man betalar med kreditkort för något i en affär eller för ett hotellrum kan dessa uppgifter inte användas i efterhand för att lägga på fler avgifter. 
Detta verkar dock inte hända inom biluthyrningsbranschen. Det finns flera företag som även tar betalt för skador som inte skett eller är mycket små. 
Detta är en bransch som påverkar européer som reser i Europa, så jag välkomnar verkligen ert åtagande att se över konsumentdirektiven, distansförsäljning, otillbörligt aggressiva metoder och jag hoppas verkligen att mina kolleger och jag kan arbeta med er, lägga fram ändringsförslag och ta itu med den rådande biluthyrningssituationen. 
Markos Kyprianou,
   . – Mycket kortfattat, jag håller med ledamoten. Vi håller på att granska gemenskapsreglerna och vi arbetar med direktivet om distansförsäljning – som onekligen har problem. Det betyder inte att de andra två direktiven inte ger skydd till viss del, varför det är viktigt för parlamentet och kommissionen att ta upp frågan med medlemsstaterna, som ansvarar för att genomföra gemenskapslagstiftningen. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Håller kommissionsledamoten med mig om att biluthyrningsbranschen bör vara tjänstedirektivets främsta förmånstagare och att bestämmelserna i detta direktiv, som vi godkände för att uppmuntra sektorer att utveckla goda rutiner och kvalitetsstandarder, skulle vara en idealisk tillämpning i detta fall? 
Han kanske skulle kunna ta upp förslaget från min kollega Robert Evans, som jag lierar mig med, att sammankalla biluthyrningsfirmorna, lägga fram en del av dessa ofördelaktiga konsumentrapporter och föreslå att de kanske skulle upprätta en serie europeiska handlingsregler, standarder och kvalitetsmärken som mycket snabbt skulle gynna konsumenterna? 
Markos Kyprianou,
   . – Jag tror att Malcolm Harbour försöker sätta dit mig. Varje gång vi diskuterar tjänstedirektivet är det riskfyllt! 
Jag kommer med glädje att ta upp denna fråga med min kollega Charlie McCreevy, som ansvarar för tjänstedirektivet. Jag ser frågan mer ur ett konsumentskyddsperspektiv, vilket jag hänvisade till tidigare. Anledningen till att biluthyrning inte omfattas av våra direktiv är att det anses vara en transportfråga och därför måste det uttryckligen behandlas i enlighet med den lagstiftningen. Men jag tar gärna upp detta förslag med min kollega för att se hur vi kan försäkra oss om att både konsumenterna och branschen gynnas av EU-lagstiftningen. 
Talmannen.
   – Eftersom följande frågor handlar om samma sak tar vi upp dem samtidigt:
Förbudet mot import till Ryssland av polska livsmedel har gällt i nästan ett halvår. Praktiskt taget ända sedan förbudet infördes har det pågått samtal om att häva det, vilket hittills endast har lett till att de ryska kraven har skärpts. Kommissionen meddelade att den skulle bidra till att lösa konflikten, men än så länge tycks den mest bara titta på. Under tiden beräknas de polska exportörernas förluster uppgå till hundratals miljoner euro. Härvidlag måste det beaktas att denna uppskattning endast tar hänsyn till värdet under ett halvår av exporten till Ryssland. Däremot tar den inte hänsyn till den svåraste förlusten, dvs. den del av detta segment av den ryska marknaden, som de polska företagen i framtiden kommer att få mycket svårt att återta.
Mycket pekar också på att denna situation orkestrerades för att för gott undanröja de polska livsmedelsproducenterna från den ryska marknaden. Under den senaste samtalsrundan (26 april 2006) krävde den ryska sidan bl.a. att Polen skulle fastställa en särskild gränsövergång som skulle användas för transporten av polska jordbruksprodukter avsedda för den ryska marknaden. Detta krav, som inte alls står i proportion till de påstådda förseelser som begåtts av polska leverantörer, och som av uppenbara skäl inte kan accepteras av Polen, är ytterligare ett bevis på att Ryssland avsiktligen ställer upp oöverstigliga hinder för Polen. I en sådan situation är kommissionen i enlighet med anslutningsfördraget skyldig att ingripa. Vilka konkreta åtgärder avser kommissionen att vidta mot bakgrund av den uppkomna situationen, och när kommer detta att ske?
Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit på unionens vägnar för att få ett stopp på det absurda embargot mot polsk köttexport till Ukraina och Ryssland? 
Markos Kyprianou,
   . – Det är sant att båda frågorna handlar om mer eller mindre samma sak, så jag kommer att täcka dem med ett svar. 
Jag är medveten om de problem som uppstått i fråga om polsk export till Ryssland och allra senast Ukraina, och kommissionen – och även min personal – försöker reda ut situationen. Jag träffade ryska tjänstemän och försökte betona att de polska myndigheterna ur ett tekniskt, veterinärsmässigt perspektiv, är förpliktigade att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att man tar itu med de ryska angelägenheterna. 
Det är mycket viktigt – och vi insisterade på detta med de ryska myndigheterna – att man hittar lösningar så fort som möjligt. Det är också ytterst viktigt att de polska myndigheterna vidtar dessa överenskomna åtgärder och övertygar de ryska myndigheterna om att de har vidtagits och att de nu gäller. I det avseendet kommer min personal att besöka Polen mycket snart för att samarbeta med de polska myndigheterna och samla bevis som kan användas i förhandlingar och diskussioner med den ryska parten. 
Min kollega Peter Mandelson har arbetat med denna fråga ur ett handelsperspektiv, särskilt sedan kriterierna har uppfyllts ur ett tekniskt perspektiv och det har blivit en handelsfråga. Vi tog även upp frågan i våra diskussioner inom ramen för Rysslands WTO-anslutningsförhandlingar. Det är viktigt att Rysslands sanitära och fytosanitära åtgärder iakttar WTO:s avtal om tillämpningen av sanitära och fytosanitära åtgärder.
Vi bevakar denna fråga. Vi har ständig kontakt med och samordnar arbetet med de polska myndigheterna, och nu har vi kommit överens om att kommissionen formellt ska delta i diskussionerna med den polska och den ryska sidan. Eftersom det handlade om export, som är medlemsstaternas ansvar, underlättade kommissionen i början diskussionerna men kunde inte delta i dem. Nu har man i alla fall inte bara enats från båda sidor utan det ger även kommissionen en rättslig ställning att delta i dessa diskussioner eftersom en del av de frågor som Ryssland tagit upp rör andra medlemsstaters export genom Polen och även gemenskapslagstiftningen i sin helhet. Som jag sa kommer våra experter inom kort att besöka Polen för att samla information och bevis som kan användas under mötena med den ryska parten. 
När det gäller Ukrainas åtgärder träffade kommissionen den ukrainske chefsveterinären i april och bad honom att skynda på arbetet med att lösa problemet. Det som om Ukraina har gått med på att häva förbudet, men det har inte skett ännu. I dag skulle ett möte mellan EU och Ukraina äga rum – underkommittén för handel – och denna fråga skulle tas upp även där. 
Vi kommer att följa denna fråga mycket noggrant och fortsätta att spela en aktiv roll, men det är också mycket viktigt att Polen aktivt visar dess handelspartner att legitima angelägenheter tas på allvar och uppfylls. Vi kommer att stödja Polen också i detta. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Fru talman! Jag vill innerligen tacka kommissionen för att ha intresserat sig för frågan om Polens export till den ryska och den ukrainska marknaden. Jag vill emellertid också påpeka att problemet hittills inte har fått någon lösning under sju månader. Polska exportörer har drabbats av mycket allvarliga ekonomiska förluster. Om situationen fortsätter kommer förlusterna att bli ännu större. Ett antal exportörer kommer dessutom att tvingas lämna den ryska och den ukrainska marknaden för gott. Vi uppmanar därför Europeiska kommissionen att vidta beslutsamma åtgärder i frågan. 
Markos Kyprianou,
   . – Först och främst är det inte första gången – åtminstone under min mandatperiod – som vi har haft problem med export genom Ryssland. Därför är det ytterst viktigt att medlemsstaterna inte ger några ursäkter för att införa förbud, eftersom när de väl har införts är det mycket svårt att häva dem. Det är därför mycket viktigt att både EU-lagstiftning och bilaterala avtal genomförs noggrant av varje medlemsstat, så att man inte ger detta första berättigande till att införa förbud. 
Samtidigt är det sant att det har pågått ett tag men det fanns kommunikationsproblem mellan Ryssland och Polen och, som jag sa, var detta en bilateral fråga i början så vi kunde bara underlätta. Vi ingrep dock, vi förde samman parterna och vi lyckades genom medling nå en överenskommelse. Nu följer vi mycket noggrant utvecklingen i detta trepartsmöte, som även vi kommer att vara inblandade i, och försöker lösa denna fråga snarast möjligt. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Anser ni, herr kommissionsledamot, att dessa problem kommer att försena Rysslands inträde i WTO?
Markos Kyprianou,
   . – Jag tror inte det, eftersom det verkar som att Ryssland är redo att acceptera WTO:s sanitära och fytosanitära åtgärder. Men det räcker inte för Ryssland att acceptera dem. Man måste också genomföra dem. Dessa ”moln” över förhandlingarna skapar därför verkligen en otrevlig stämning, även om de inte blockerar dem. Därför är det viktigt för Ryssland att genomföra de sanitära och fytosanitära kraven. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Med tanke på att ni kommer att tala med våra ryska kolleger vill jag ställa ytterligare en liknande fråga, men den här gången gällande Georgien.
Ni känner till att Ryssland har infört ett identiskt embargo för georgiskt vin. Är ni insatt i frågan, med tanke på att Georgien omfattas av initiativet ”ett nytt grannskap” och att en åtgärdsplan har inletts för landet? Om inte, kan ni då titta närmare på saken för att ta reda på hur Ryssland tänker svara Georgien?
Markos Kyprianou,
   . – Jag känner inte till det. Det tillhör inte mitt ansvarsområde, men jag hänvisar gärna denna fråga till min kollega som är ansvarig för detta område för att se vad hon kan göra av situationen. 
Talmannen.
Mauretanien, som är medlem av Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen, är i färd med att övergå till demokratiskt styre efter att Ould Tayas diktaturregim störtats den 4 augusti 2005.
Militärrådet har utfäst sig, dels att inom två år genomföra de reformer som behövs för en demokratisering och hålla fria val i landet, dels att ingen av den nuvarande regeringens medlemmar skall ställa upp som kandidat vid valen.
I dagens läge, när utfästelsen om reformerna gjorts och tidtabellen för valen slagits fast, vädjar Mauretanien till det internationella samfundet och framför allt till Europeiska unionen, om stöd till den demokratiska processen.
Tänker kommissionen ge tekniskt och politiskt stöd till förberedelserna inför och förrättandet av fria och rättvisa val?
Mauretanien bildar övergången mellan det svarta Afrika och Nordafrika. Kan landet till följd av denna sin geopolitiska särställning, ansöka om medlemskap i den gemensamma kommissionen Europa–Medelhavsområdet? 
Neelie Kroes,
   . – De löften som den mauretanska regeringen gav om respekten för de demokratiska principerna när överläggningarna inleddes enligt artikel 96 handlade främst om återupprättandet av en ordentligt fungerande demokrati och rättsstat. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag kan säga att jag inte alls är nöjd med det svar ni gav. Jag beklagar att Louis Michel inte är här, eftersom han är mycket insatt i Mauretanienfrågan. Kommissionen skulle ha kunnat ge mer information om statskuppen i augusti, eftersom den föreslog att EU skulle sända en delegation för att övervaka de val som anordnas där. Jag vill påminna er om att en folkomröstning kommer att äga rum i landet i slutet av juni. Kan ni följaktligen tala om för oss om denna delegation kommer att ha ett kortsiktigt eller ett långsiktigt valuppdrag? 
Neelie Kroes,
   . – Som jag är säker på att ledamoten känner till är den laterala tidsplan som satts upp av den mauretanska regeringen följande: folkomröstning den 25 juni, kommunala val och val till den lagstiftande församlingen den 19 november, val till senaten den 21 januari 2007 och presidentval den 11 mars 2007 (första rundan) och den 25 mars 2007 (andra rundan). 
Detta 19-månadersschema är snävare än den 24-månadersperiod som Militära rådet för rättvisa och demokrati planerade från början. Dess mål är att återgå till ett konstitutionellt och demokratiskt styre senast i slutet av maj 2007. När överläggningarna inleddes enligt artikel 96 i Cotonou-avtalet gav Mauretanien löften inom områdena för demokratiska principer, grundläggande fri- och rättigheter, rättsstatsprincipen och sunt styrelseskick. 
EU sa sig vara beredda att stödja genomförandet av dessa löften och beslutade att stödja övergångsprocessen i Mauretanien under själva samrådsperioden genom institutionella stödprojekt. Kommissionen satte upp ett tekniskt stödprojekt för valprocessen på 6 miljoner euro och det godkändes i april 2006. EU:s ekonomiska stöd på ungefär 75 procent av givarnas totala bidrag kommer att genomföras av FN:s utvecklingsprogram. 
Projektets specifika mål är att förstärka den oberoende nationella valkommissionens, justitieministeriets och det civila samhällets kapacitet och resurser. Det syftar också till att bistå med att se till att valen är fria, rättvisa och öppna för insyn, att de utförs effektivt och leder till resultat som är legitima och erkända nationellt och internationellt. 
När det gäller övervakningen av valprocessen planerar kommissionen att skicka ett team valexperter tidigt i juni 2006 – ungefär nu – för att hjälpa till med den konstitutionella folkomröstningen och en undersökningsgrupp i juli för att utvärdera tillrådligheten, nyttan och genomförbarheten av framtida observatörsuppdrag, liksom valobservatörsuppdrag för att övervaka de allmänna och kommunala valen i november 2006 och presidentvalet i mars 2007 om det behövs. 
Som ni vet är inte Mauretanien medlem i vare sig Ecowas, som det lämnade 2000, eller UEMOA, men det är medlem i Maghreb. Landet deltar i EU:s Medelhavsdialog i Barcelona som observatör och ansökte formellt om medlemskap i slutet av maj 2005. Inget svar kan ges på denna begäran innan landet återgår till ett konstitutionellt och demokratiskt styre. 
Talmannen.
Hur ser kommissionen på situationen för de kristna i Nigeria och vad gör kommissionen inom ramen för utvecklingssamarbetet för att stärka rättsstaten och religionsfriheten i detta viktiga afrikanska land? 
Neelie Kroes,
   . – Kommissionen fäster stor vikt vid religionsfrihet, trosfrihet och yttrandefrihet i sin dialog med tredjeländer.
Tanke-, samvets-, religions- och trosfrihet är en av de grundläggande mänskliga rättigheterna och är därför med i ett antal internationella instrument, inklusive den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter samt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Dessutom står det tydligt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna att var och en har rätt till tanke-, samvets- och religionsfrihet och att kulturell, religiös och språklig mångfald bör respekteras. 
Respekten för de mänskliga rättigheterna, de demokratiska principerna och rättsstaten bekräftas i Cotonou-avtalet som undertecknats av AVS-länderna och gemenskapen och dess medlemsstater. I artikel 8 anges de ämnen som de regelbundna politiska dialogerna bör kretsa kring, med särskild hänvisning till etisk och religiös diskriminering samt rasdiskriminering. 
Nigeria har ingen statsreligion. År 1999 tog konstitutionen tanke-, samvets- och religionsfrihet med i beräkningen och den federala regeringen respekterar i allmänhet dessa friheter.
Konstitutionen förbjuder också delstatsregeringar och lokala regeringar att anta en officiell religion. Delstatsguvernörer har dock stor självbestämmanderätt och det påstås att islam faktiskt har antagits som religion i flera delstater i norr.
Nigerias återgång till demokrati 1999 har inneburit en förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna, men återgången har också inneburit ökade spänningar och våldsamma konflikter, som för närvarande är de svåraste utmaningarna för det nya demokratiska Nigeria. 
I denna komplicerade och instabila situation har kommissionen försökt identifiera de vanligaste konfliktorsakerna i syfte att hjälpa till med att tackla och förebygga dem. Konflikter och våld har historiskt sett kännetecknat relationerna mellan muslimer och kristna, särskilt i de centrala delstaterna där samhällen med olika religioner är lika många. Det går i allmänhet inte att systematiskt slå fast att muslimer eller kristna är angripare eller offer, eftersom de historiskt sett har varit båda. Det är dock uppenbart att konflikter alltid innefattar extremt fattiga människor och att religiösa konflikter ofta sätts i gång av andra orsaker, inklusive konflikter mellan traditionella härskare, strider om land och resurser bland samhällena, politiska närkamper och spänningar mellan delstatregeringar och federala regeringar. 
Betydelsen av spänningarna mellan infödingar och icke-infödingar är ytterst viktig för att förstå den vanliga orsaken till konflikter i Nigeria. I Human Rights Watch nyligen utgivna rapport ”They do not own this place” klandras den federala regeringens politik för att diskriminera icke-infödingar, som definieras som människor som hur länge de än har bott i ett område inte kan spåra sitt ursprung till de etniska och geneologiska rötter som ursprungsinvånarna i området har. I ett land med mer än 250 etniska grupper har dessa diskriminerande metoder, som sprids på delstatliga och lokala regeringsnivåer, degraderat miljontals nigerianer till andra klassens medborgare, ökat fattigdomen och skapat förutsättningar för våld grupper emellan. 
Enligt fader George Ehusani, generalsekreterare för Katolska sekretariatet i Nigeria, intervjuad av Human Rights Watch, ”har fattigdomen i Nigeria antagit krigets moraliska karaktär och det återspeglas i mycket av det etniska våldet i landet”. Kommissionen och EU-medlemsstaterna för regelbundna samtal i Nigeria för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna, för de grundläggande friheterna och för rättsstaten bland samhällena, de religiösa och etniska grupperna samt de statliga och federala myndigheterna. 
Sedan den första krisen i Nigerdeltat uppkom i november 2004 har EU:s uppdragschefer regelbundet besökt olika områden: Nigerdeltat, vissa nordliga delstater och vissa delstater i mittbältet. Eftersom ett av fokusområdena för EU:s utvecklingssamarbete med Nigeria är att stödja och främja ett sunt styrelseskick på federal och delstatlig nivå har kommissionen även åtagit sig att finansiera gemenskapsprojekt i Nigerdeltat och ska precis godkänna ett projekt för att stödja icke-statliga aktörer. Dessutom har man ur EU:s budgetposter i åratal finansierat projekt för att främja demokrati och mänskliga rättigheter. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Stort tack för ett mycket bra och mycket uttömmande svar. Jag föredrar helt klart Neelie Kroes framför Louis Michel, vilket har mindre att göra med honom än med henne, men jag vill ändå fråga varför han inte är här i dag.
För det andra vill jag veta vad kommissionen gör för att ta upp den specifika frågan om införandet av sharialagen i vissa nigerianska delstater, och de våldsdåd som begås nu, bland annat dödandet av kristna och nedbränningen av kyrkor i de centrala delstaterna, vilket ni redan har nämnt. 
Neelie Kroes,
   . – Ni kan lita på att detta är mycket viktigt för min kollega. Louis Michel är mycket förtjust i debatterna i er kammare och jag vet inte vad anledningen är men jag är helt säker på att om han hade haft möjlighet att komma så skulle han ha gjort det, men jag tror att han är ute och reser, kanske till de områden ni är intresserade av.
Jag vill understryka att kommissionen är fullt engagerad i att bekämpa alla former av extremism genom dess samlade insatser att ta itu med missnöjets grundorsaker och att främja fred, stabilitet och säkerhet genom dess utvecklingssamarbete och bistånd. Dessutom arbetar den med flera specifika initiativ för att främja en fredlig samlevnad mellan folkslagen, liksom med att öka förståelsen mellan religioner och kulturer. Politisk dialog med centralregeringen och stöd till institutionell utveckling är en huvudfråga. 
Talmannen.
Kan Europeiska kommissionen göra ett övergripande uttalande om hur mycket ekonomiskt stöd EU ger för att bekämpa aids i Afrika? Kan den även uppge stödets art och antalet länder som mottar detta ekonomiska stöd? 
Neelie Kroes,
   . – Europeiska gemenskapens insatser för att bekämpa hiv/aids i Afrika finansieras genom Europeiska utvecklingsfonden (EUF) och Europeiska gemenskapens budget. Inom ramen för nationell och regional programplanering finansieras projekt för att bekämpa aids och projekt som syftar till att förstärka hälso- och sjukvårdssystemen genom EUF. Sedan 2002 har man satt i gång 15 nationella och tre regionala projekt för att bekämpa aids och/eller förstärka hälso- och sjukvårdssystemen i 13 länder och i AVS-länderna för den totala summan 244,6 miljoner euro. 
EUF stöder också genomförandet av nationella projekt för att minska fattigdom och således, direkt eller indirekt, bekämpandet av aids genom att bevilja allmänna budgetanslag. Sedan 2002 har kommissionen beviljat allmänna budgetanslag till 24 afrikanska länder med åtaganden på omkring 2,4 miljarder euro. Man har redan spenderat 1,5 miljarder euro av detta. 
Europeiska gemenskapens budget har en tematisk budgetpost för att hjälpa till med att bekämpa fattigdomsrelaterade sjukdomar – inte bara aids utan även malaria och tuberkulos – i utvecklingsländerna. Budgetposten grundar sig på förordning nr 1568/2003. Sedan 2002 har kommissionen tilldelat denna post mer än 86,2 miljoner euro för frivilligorganisationer som bidrag till att 25 projekt för att bekämpa hiv/aids genomförs i 16 afrikanska länder. 
Totalt 9,42 miljoner euro har också tilldelats två forskningsprojekt: ett i Centralafrika och det andra i södra Afrika. Totalt 5 miljoner euro har tilldelats storskaliga informationsprogram, liksom internationella partnerskap såsom det internationella partnerskapet för mikrobicider och det internationella aidsvaccin-initiativet. 
En andra budgetpost som rör hälsa, reproduktiva och sexuella rättigheter i utvecklingsländer, grundad på förordning nr 1567/2003, bidrar också till bekämpandet av aids. I denna post finns 73,95 miljoner euro tillgängliga för 2003–2006. Sedan 2003 har kommissionen kunnat tilldela denna post 17,5 miljoner euro för tio projekt för att bekämpa aids som har genomförts i åtta afrikanska länder. Ur kommissionens budget finansieras också projekt för att bekämpa aids och förstärka hälso- och sjukvårdssystemen i södra Afrika, på grundval av förordning nr 1726/2000.
Sedan 2002 genomförs tre projekt i Sydafrika för en totalsumma på 55 miljoner euro. EUF och EU-budgeten är EU:s två bidragskällor till den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria. Kommissionen har bidragit med 522 miljoner euro till den globala fonden sedan dess upprättande 2001 och denna summa har kompletterats med bidrag från EU-medlemsstaterna. 
Vi är den globala fondens främsta bidragsgivare. 57 procent av medlen går till bekämpning av hiv/aids och 55 procent tilldelas de afrikanska länderna. Dessutom ger EU alltmer bidrag för forskningsprogram med inriktning på aids, tuberkulos och malaria. För perioden 2002–2006 fyrdubblades finansieringen tillägnad dessa tre sjukdomar, varav det mesta går till hiv/aids, och ligger för närvarande på 400 miljoner euro. Hälften av dessa medel förvaltas av EU, GD Forskning, och den andra hälften, som får ett tillägg på 400 miljoner euro från EU-medlemsstaterna och den privata sektorn, kanaliseras genom EU- och utvecklingsländernas kliniska testpartnerskap. 
Kommissionen har inga detaljer om bidrag från medlemsstaterna till de afrikanska länderna för att bekämpa hiv/aids, eftersom vi inte har fått dessa uppgifter. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes uttömmande svar på min fråga. Kan kommissionsledamoten tala om för mig om diskussioner eller förhandlingar äger rum mellan de största läkemedelsföretagen när det gäller tillhandahållandet av antivirala läkemedel till människorna i Afrika? Om så är fallet, i hur stor utsträckning? Har några framsteg gjorts och har dessa läkemedel gjorts mer allmänt tillgängliga för människor? 
Neelie Kroes,
   . – Jag drar slutsatsen från dokumenten att man för diskussioner. Fru talman! Jag vill dock att ni tillåter mig att be min kollega att ge er ett sakligt skriftligt svar som uppger exakt i vilket skede diskussionerna befinner sig i. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0172/2006) av Giuseppe Gargani för utskottet för rättsliga frågor om följderna av EG-domstolens dom av den 13 september 2005 (i mål C-176/03, kommissionen mot rådet) (2006/2007(INI)). 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ),
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag måste börja med att ursäkta Giuseppe Garganis, som inte kunde vara här på grund av sjukdom. Ledamöterna i min grupp bad mig att ersätta honom i dag som föredragande och säga något om innehållet i detta betänkande.
Jag vill börja med att notera att EG-domstolens avgörande inte kom som någon överraskning, i alla fall inte för mig. Många hade säkert trott att saker och ting inte skulle bli så här, men jag ser faktiskt inte detta som något annat än en logisk slutsats, eftersom vi under en tid har sett att kommissionen intar varierande – ibland vitt skilda – förhållningssätt till lagstiftningsförslag som rör straffrätten.
Utifrån min praktiska erfarenhet inom området affärsrätt vill jag bara påpeka att många tidigare direktiv som lagts fram med rättsliga grunder inom den första pelaren – till exempel direktiven om penningtvätt och marknadsmissbruk, eller bestämmelserna om insiderhandel – har innefattat åtminstone delar av straffrätten.
Det är i själva verket helt rätt och riktigt att EG-domstolen har arbetat efter principen att frågan om vilken rättslig grund som ska vara avgörande bör beslutas på grundval av syftet med förslaget som helhet, så som det mycket ofta har varit tidigare, även när omständigheterna i de olika fallen har varierat. Det var därför helt uppenbart att EG-domstolen skulle fatta beslutet, utifrån ett specifikt exempel från miljörätten, att det inte heller i det här fallet är möjligt att ta rättsakter som i själva verket hör ihop och dela upp dem, på ett sådant sätt att vissa aspekter anses hänvisa till en del av fördraget som inte motsvarar det ursprungliga syftet i fråga, när det går inom ramen för den första pelaren. Resultatet kommer därför inte som någon överraskning för mig.
Men vilka blir följderna nu? För det första förändrar detta inte på något sätt det faktum att straffrätten i första hand behandlas som en fråga för medlemsstaterna, för den nationella nivån, och att EU endast har befogenheter på detta område under exceptionella förhållanden.
Samtidigt menar jag också att EU:s lagstiftare – som ska kunna använda sig av det här instrumentet, men som inte måste använda det på ett tvingande sätt – principiellt bör avstå från att lagstifta i straffrättsliga frågor. I varje specifik situation måste beslut fattas från fall till fall, med hänsyn till huruvida straffrättsliga bestämmelser behövs eller inte behövs för att nå syftet, eller huruvida man bör låta medlemsstaterna fatta beslut om och reglera den typen av frågor. Försiktighet bör därför vara vägledande för lagstiftaren, oavsett om det är parlamentet eller rådet. Skälet är helt enkelt att de straffrättsliga systemen i Europa är mycket, mycket olika, inte bara i fråga om vad ett brott är utan också i fråga om hur brottet bör bestraffas, vilket också förklarar varför straffrätten i fördragen från början överläts till medlemsstaterna. Det finns medlemsstater där en dom verkställs fullt ut, i andra avtjänas som regel endast 50 procent, i ytterligare andra är det två tredjedelar. Och i andra stater utfärdar domstolarna extra böter av straffkaraktär, som i sin tur inte existerar i den formen i andra medlemsstater. Om EU då börjar fastställa standardstraff för alla möjliga slags saker, där detta inte är nödvändigt, menar jag att konsekvensen blir osystematiska ingrepp i medlemsstaternas straffrättsliga system. Och eftersom värdet av detta är tveksamt bör vi av framför allt denna anledning utöva ett visst mått av självbehärskning.
Enligt min mening konkretiseras detta i det betänkande som Giuseppe Gargani har utarbetat och som har antagits av utskottet, och jag anser att detta är själva kärnan i betänkandet.
Vi är självklart positiva till idén att kommissionen nu ska försöka analysera de förslag som behöver ses över, ett i taget, av det skälet att uppdelningen i två olika rättsakter inte längre motsvarar den rätt som fastställts av EG-domstolen. Kommissionen bör sedan föreslå hur anpassningar skulle kunna göras.
När det gäller de ändringsförslag som lades fram som reaktion på resolutionen från utskottet för rättsliga frågor kan jag säga, på min grupps vägnar, att vissa av dessa – särskilt de som lades fram av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa – är godtagbara, medan andra inte är det. Jag är tacksam om ni inte förväntar er att jag går in på detta i detalj, eftersom jag har kommit överens om detta med föredraganden. Men jag kan allmänt säga att det inte fanns några grundläggande skillnader inom utskottet för rättsliga frågor när det gällde utvärderingen av dessa frågor. Problemen handlade mer om nyanser, kanske om hur långt man egentligen bör gå i enskilda fall. Annars rådde allmänt enighet om detta i utskottet. Jag tackar kammaren varmt för uppmärksamheten.
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill tacka föredraganden Giuseppe Gargani, hans ersättare i kväll Klaus-Heiner Lehne och Jean-Marie Cavada, för det gemensamma arbete som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och utskottet för rättsliga frågor utfört i denna viktiga fråga.
En av beslutets förtjänster, som är ett erkännande av det värde som gemenskapen tillför, är den centrala roll som Europaparlamentet kommer att kunna spela i viktiga frågor i enlighet med medbeslutandeförfarandet, till exempel när det gäller tillämpningen av straffrättsliga påföljder. Som ni vet antog kommissionen ett meddelande om denna fråga i november förra året. Vi anser att räckvidden av detta beslut sträcker sig längre än till den enskilda frågan om miljöskydd.
Jag menar att detta i själva verket är en mer omfattande fråga och jag instämmer i stort med innehållet i Garganibetänkandet. Jag måste säga att kommissionen har ett aningen mer ambitiöst synsätt på vissa områden och gällande vissa aspekter. I betänkandet står det till exempel specifikt att lagstiftaren måste avgränsa tillämpningen av straffrättsliga påföljder till fall där skyddet av medborgerliga fri- och rättigheter eller skyddet av ekonomiska intressen står på spel. Självklart är detta ytterst viktiga intressen som måste skyddas.
Men vi anser ändå att det skulle vara möjligt att gå lite längre, även om domstolens beslut medför begränsningar för tillämpningen av straffrättsliga påföljder på EU-nivå och även om jag anser att sådana begränsningar är nödvändiga. Som Klaus-Heiner Lehne just sa behöver vi överväga en straffrättslig påföljd på EU-nivå när detta verkligen är ofrånkomligt för att gemenskapsrätten ska få verkan, dock med respekt för principen om behovet av en straffrättslig påföljd och proportionalitetsprincipen.
Samtidigt anser jag att en ovillkorlig begränsning av möjliga områden skulle vara farligt och inskränka EG-domstolens beslut. Vi har lagt fram ett förslag till direktiv om straffrättsliga påföljder i kampen mot förfalskning. Ni känner till vilken fara förfalskning innebär för näringslivet i de europeiska länderna och för konsumenternas hälsa, förutom att det leder till utnyttjande av barnarbete för framställning av falska produkter. Hur kan någon mot bakgrund av detta hävda att påföljder på EU-nivå inte behövs på det här området? Detta är bara ett exempel, och just därför stöder jag idén som Martine Roure och Jean-Marie Cavada framförde i sina ändringsförslag, det vill säga att föredragandens antagna upplägg blir långt mycket mer ambitiöst.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min uppriktiga tacksamhet, eftersom jag såg att betänkandet återger principen om ”övergångsklausulen” – det vill säga möjligheten att övergå från enhällighetsprincipen inom den tredje pelaren till ett förfarande för medbeslutande och omröstningar med kvalificerad majoritet, med andra ord ett gemenskapsförfarande inom den första pelaren – på området samarbete inom straffrätten och samarbete i polis- och säkerhetsfrågor. Detta är något som kommissionen redan har sagt sig hoppas på, och det är ett positivt tecken att detta upprepas även i Garganibetänkandet. 
Maria da Assunção Esteves,
   – Straffrätten i det framåtblickande EU ligger fortfarande i sin linda. Lösa samförstånd och trevande framsteg visar medlemsstaternas motstånd mot framtiden och den skandalösa motstridigheten i en gemenskapspolitik som å ena sidan bygger på gemensamma grundläggande värden, men som å andra sidan låter de enskilda medlemsstaterna bestämma över den lag som understöder dessa värden. I konstitutionsfördraget gjordes ett försök att ta bort denna ironi, som domstolen tolkade så välvilligt den kunde.
EU:s institutioner har sagt att EU:s straffrätt grundas på den enkla principen om ömsesidigt erkännande. Om de inte ändrar ståndpunkt kommer EU aldrig att få en straffrätt eller ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i den sannaste bemärkelsen, eftersom EU är ett globalt rättviseprojekt mer än ett projekt grundat på valda rättsliga områden. Men vad som framkommer är att EU saknar ett gemensamt område med ett gemensamt projekt på det straffrättsliga området. I stället är det en splittrad gränsmosaik – harmoniseringen har varit ett lappverk och legat på en låg nivå, det finns inget politiskt eller straffrättsligt program att följa och harmoniseringen av maxstraffen har endast gällt miniminivåerna. Allt detta illustrerar vårt bristande mod. Harmoniseringen framkommer endast i avkunnandet av domar, och omfattar inte brottsorsaker, alternativt avkunnande av domar eller metoder.
I ett EU som står för alla medborgares värdighet, de värden som understöder denna värdighet, rättsstatens principer, proportionalitet och rättvisa behövs ett straffrättsligt program. Men om man ser till hur befogenheterna fördelas får vi en straffrätt som absurt nog fjärmas från de värden som den ska garantera, en straffrätt som följer en hård linje i rådet, eftersom den inte delas demokratiskt av parlamenten.
Vad detta visar är ett ömsesidigt erkännande av de enskilda straffrättsliga systemen utan någon verklig harmoniseringsgrund. Detta är mycket upprörande. Vi vill inte ha detta, men detta händer i EU, eftersom straffrätten är det högsta uttrycket för värden. Vi inväntar en större räckvidd för fördraget och, ännu viktigare, den starka politiska vilja som tar så lång tid att bli verklighet. 
Maria Berger,
   . – Herr talman, herr vice ordförande för kommissionen! Föredraganden är visserligen inte här just nu, men jag vill ändå passa på att tacka honom för hans betänkande. Jag måste emellertid framhålla att vi i utskottet skulle ha föredragit om det hade förekommit något slags förhandlingar mellan grupperna. I så fall hade vi inte behövt komma till rätta med våra olika åsiktsskillnader här i plenum. Jag skulle också gärna ha velat se att det hade tagits större hänsyn till yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som har behandlat den här frågan tillsammans med oss.
Resultatet har blivit att vi har varit tvungna att lägga fram ett förhållandevis stort antal ändringsförslag i plenum. Jag hoppas att vi kommer att uppnå en mycket bred majoritet när det är dags för omröstningen. Detta är en fråga som är av stor betydelse för gemenskapsrättens fortsatta utveckling, och jag anser därför att det krävs en bred majoritet.
Vari består nu åsiktsskillnaderna? I sitt ursprungliga betänkande föreslog föredraganden att vi skulle förhålla oss relativt restriktiva till denna dom från EG-domstolen. Vi föredrar däremot kommissionens tolkning, som innebär att domstolens dom gör det möjligt för oss att införa straffrättsliga sanktioner inom samtliga områden av gemenskapsrätten, visserligen utan några begränsningar men enligt de villkor som fastställs av domstolen, där det yttersta syftet är verkställandet av gemenskapsrätten.
Vi i utskottet för rättsliga frågor ser gång på gång hur vi måste behandla frågor som rör tillämpningen av EG-rätten, och vi måste säga att det förekommer stora brister på detta område. EG-domstolen har gett oss en möjlighet som vi inte bör avstå från för all framtid.
Vi förstår också att medlemsstaterna känner oro framför allt när det gäller en enhetlig straffrätt i medlemsstaterna. Detta är något som framför allt har framförts av justitie- och inrikesministrarna, som inte vill ha några ministrar med befogenheter inom den första pelaren, eftersom detta så att säga förstör deras nationella straffrättssystem. Vi har tagit hänsyn till denna oro genom olika ändringsförslag, särskilt de ändringsförslag som har antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Som Klaus-Heiner Lehne redan har sagt är vi själva i princip överens om att alla rättsakter som behöver förnyas måste granskas från fall till fall. Vi här i parlamentet har lagt fram en annan rättsakt till EG-domstolen, där tidsfristen ännu inte hade gått ut. Om en ny rättslig grund förutsätter medbeslutandeförfarandet, kommer parlamentet inte att kunna undgå att utnyttja sig av alla sina lagstiftande befogenheter. Vi kommer inte att kunna godta att vi inom ramen för ett interinstitutionellt avtal i förväg avtalar bort vår rätt att vara med och utforma dessa nya rättsakter, men det ska inte tolkas som att vi inte kommer att eftersträva ett bra samarbete med kommissionen och rådet om det krävs en översyn. 
Daniel Strož,
   . – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! EG-domstolens dom av den 13 september 2005 får så betydelsefulla följder för gemenskapens befogenheter inom det straffrättsliga området att denna dom verkligen markerar en brytpunkt i gemenskapsrättens utveckling.
Man kan till och med anta att detta prejudikat under vissa omständigheter kan påverka medlemsstaternas suveränitet i negativ riktning. Det nödvändiga villkoret för att det ska kunna tillämpas för gemenskapens fastställande av bestämmelser från EU:s första pelare kommer därför att vara att man strikt följer subsidiaritetsprincipen i enlighet med artikel 5 i EG-fördraget samt protokollet om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen. Denna princip är direkt kopplad till behovet att EU:s lagstiftare måste inse att genomförandet av straffrättsliga sanktioner under den första pelaren är ett undantag som begränsas till de fall där det finns ett oundgängligt behov av att skydda medborgarnas rättigheter och skyldigheter samt EU:s huvudintressen. Det är också viktigt att det görs en ingående och omsorgsfull övervakning och granskning av effekterna och de övergripande konsekvenserna om de straffrättsliga normerna överförs från den första pelaren.
Ett annat område där kommissionen föreslår straffrättsliga sanktioner är skyddet av immateriella rättigheter. Detta område utgör tveklöst ett av gemenskapens huvudområden på grundval av artikel 2 i EG-fördraget. Jag vill återigen framhålla att jag anser att det här området är så viktigt och utvecklas så snabbt att man måste tillämpa ett särskilt begreppsmässigt och systematiskt tillvägagångssätt. Jag anser att det är viktigt att utveckla ett heltäckande koncept för att skydda de immateriella rättigheterna, vilket bland annat omfattar de straffrättsliga åtgärderna. 
John Whittaker,
   – Herr talman! Denna fråga visar den mest grundläggande svagheten i hela EU:s struktur. Alla länder enas om att vara bundna till samma EU-lagstiftning, vilken de sedan åtar sig att använda mot sig själva. Det måste ha varit uppenbart från början att vissa länder skulle tillämpa EU-lagstiftningen strängare än andra. Så vad vi nu ser är de första försöken att harmonisera rättskipning i brottmål, oavsett Giuseppe Garganis krav på kontroller och gränser. EG-domstolen kommer att få en härlig tid när man ska besluta om huruvida nationella avkunnanden av domar i brottmål uppfyller dess kriterier på att vara proportionerliga och avskräckande. 
Giuseppe Gargani erkänner att det kommer att bli svårt att uppnå en enhetlig tillämpning. Förväntar vi oss verkligen att domstolar ska bete sig likadant i alla 25 EU-länder, inklusive våra nya östeuropeiska medlemsstater och de som ännu inte har anslutit sig? Jag befarar att politikerna kommer att enas om att progressivt harmonisera tillämpningen, men invånarna i våra olika länder kommer inte att göra det. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den 13 september 2005 gav EG-domstolen gemenskapslagstiftaren möjlighet att vidta rättsliga åtgärder för att säkerställa effektiviteten av de bestämmelser som domstolen har fastställt. Alla – åtminstone i Wien – förstod att detta skulle betyda att domstolen hade vänt ut och in på subsidiaritetsprincipen som om den hade varit en strumpa för att slå fast att när det gäller gemenskapslagstiftningen var det inte någon mening med att medlemsstaterna säkerställde att den följdes, eftersom kommissionen i Bryssel kunde göra detta helt på egen hand.
Kommissionen ryckte uppenbarligen gärna ut och hjälpte till: även om denna nya behörighet på straffrättens område endast gäller miljön konstateras det i ett kommissionsmeddelande från november 2005 att denna behörighet ska användas i större utsträckning och även omfatta andra områden, däribland de fyra friheterna, den gemensamma jordbrukspolitiken och fiske. Jean-Marie Cavada, vår föredragande, utvidgar denna behörighet även till diskriminerande behandling, vilket kan omfatta all mänsklig verksamhet, samt skyddet av unionens ekonomiska intressen.
Det är här som man kan se att den femtioelfte styrkedemonstrationen från domarna i Luxemburg utgör en risk. Den 6 april 2006, alltså för knappt två månader sedan, beordrade Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt Franco Frattini – alltså kommissionen – att betala skadestånd och ränta till en tjänsteman på grund av en allvarlig och uppenbar överträdelse av kravet på opartiskhet. Överträdelse av vem? Av OLAF, det vill säga bedrägeribekämpningsbyrån, som delvis står under kommissionens kontroll.
Att på det här viset ge kommissionen behörighet på straffrättens område – när samtidigt revisionsrätten i sin särskilda rapport nr 1 från 2005 har konstaterat att respekten för de grundläggande fri- och rättigheterna inte kan garanteras för de personer som är föremål för undersökning – innebär att man i Berlaymont löper risken att skapa ett litet centrum där människors fri- och rättigheter kränks, som ett slags lagstadgat mini-Guantánamo. Jean-Marie Cavada, föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, är också medveten om problemet eftersom han uppmanar till att domen ska tillämpas med försiktighet och han hade kanske kunnat tillägga: utifrån befintlig rättspraxis, lagens försiktighet, särskilt utifrån den lagstiftning som fastställs i fördragen, som innebär att befogenheterna under tredje pelaren inte får överföras till den första pelaren.
Sedan 1962 och dess dom i målet Costa mot ENEL har domstolen oförsiktigt nog och fortlöpande genomfört en federal statskupp. Som den store brittiske rättslige experten Dicey har sagt: domare måste vara lejon, men de ska vara lejon under tronen, och vara försiktiga så att de inte kontrollerar eller motsätter sig några delar av suveräniteten. Till straffrätten hör också att kunna sätta någon i fängelse. Det är ingen struntsak. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om jag är advokat är jag inte här för att anklaga kommissionsledamot Franco Frattini för något alls i kväll, till hans stora glädje. Jag vill bara säga att jag anser att detta är en så pass viktig dom att dess konsekvenser är långt ifrån tydliga i det här stadiet. 
Jag anser att det här finns en fara att vi övertillämpar principen om gemenskapens behörighet på den nationella strafflagstiftningen, och eftersom det är en följd av kansler Schüssels anmärkningar i början av det österrikiska ordförandeskapet, då man begärde att EG-domstolen skulle ge tillbaka befogenheter till medlemsstaterna, verkar det inte passa alltför väl i det sammanhanget. 
Jag välkomnar dock den allmänt försiktiga strategin och den begränsade tolkningen av domen, som ska vara tillämplig på ytterst få isolerade fall, som anges både i Giuseppe Garganis betänkande och i kommissionsledamotens svar. Jag anser att användandet av all typ av prejudikat här måste kontrolleras mycket strängt och effektivt. Jag anser att behörighet i strafflagstiftning generellt sett ska ligga på nationell nivå, inte på EU-nivå, och jag menar att dessa förutsättningar måste fortsätta att gälla. 
Vilka de generella argumenten än är håller jag inte med kommissionsledamoten. Det går absolut inte att rättfärdiga en begäran att aktivera övergångsklausulen i artikel 42 i fördraget på grundval av endast denna dom. Om vi verkligen gjorde det skulle det sätta ett ganska farligt och ovälkommet prejudikat. 
När allt kommer omkring anser jag att eftersom det är en ovanlig dom måste den betraktas på individuell basis och ha begränsad tillämpning. Varje försök av kommissionen eller domstolen att använda den på ett mer omfattande sätt skulle vara oacceptabelt och det skulle ifrågasätta EG-domstolens arbete inom detta område. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för dess meddelande om följderna av domstolens dom avseende straffrättsliga sanktioner och jag ställer mig bakom de slutsatser som görs där.
Jag anser faktiskt att tolkningen av denna dom inte bör gälla enbart för miljön, eftersom det är något som kan stärka parlamentets demokratiska kontroll och på så vis ge européerna ett bättre skydd.
Domstolens dom har gjort det möjligt att klargöra befogenheterna när det gäller straffrättsliga bestämmelser mellan den första och den tredje pelaren. Domstolen fastslår därför att rättsaktens syfte och innehåll måste beaktas när man fastställer behovet av de straffrättsliga sanktioner som ska föreskrivas. Därmed kan vi dra slutsatsen att följderna av denna dom kan utvidgas till att omfatta skyddet av de grundläggande rättigheterna. De grundläggande rättigheterna och skyddet av unionens intressen bör särskilt beaktas när det gäller straffrättsliga sanktioner.
Jag anser emellertid inte att vi måste begränsa oss enbart till dessa båda områden, och ändringsförslag 16, som jag har lagt fram tillsammans med min kollega Maria Berger, är i linje med detta. Det är därför jag uppmanar er att stödja det.
Denna dom är slutligen en ny signal som uppmanar oss att i enlighet med artikel 42, vilket ni påpekat, låta samtliga aspekter av det straffrättsliga polisiära och rättsliga samarbetet överföras till gemenskapens behörighet. Jag säger det här i kväll: det skulle göra det möjligt att säkerställa större rättssäkerhet och framför allt mer enhetliga straffrättsliga åtgärder. 
Ole Krarup (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag måste nog säga att domen från september utgör en mycket spännande utmaning. Jag har undervisat i juridik i många år vid flera olika universitet, och det här betänkandet från utskottet där Giuseppe Gargani har varit föredragande, skulle inte ha fått särskilt bra betyg vid juridiska fakulteten på Köpenhamns universitet. För det första förbigår man en motsägelse. I punkt 47 i domen fastslås nämligen att straffrätten och reglerna för hantering av brottmål – det vill säga straffrättsliga förfaranden – inte är gemenskapens behörighet. I domen tar man därefter ett politiskt tigersprång framåt när man konstaterar att detta inte kan hindra gemenskapslagstiftaren från att under vissa förhållanden vidta åtgärder som hör till medlemsstaternas straffrätt om sådana åtgärder anses vara nödvändiga.
Enligt min enkla åsikt är detta helt absurt – eftersom det innebär att vi i brist på rättslig grund i stället skapar en rättslig grund på politiska grunder. Det kommer med all säkerhet att möta allvarligt motstånd i EU:s mest välutvecklade demokratier. Här tillåter jag mig att i all blygsamhet hänvisa till de nordiska demokratierna.[lt]}0{[gt] De kommer inte att ansluta sig till ett system som kan manipulera med den rättsliga grunden på det här sättet – alldeles oavsett att det inte är orimligt att straffrättslagstiftningen och straffprocessen hör till medlemsstaternas behörighet. För det är ju något – vilket också sades här i början – som i hög grad återspeglar en rättstradition, som inte kan harmoniseras och inte bör dikteras. Det saknas därför en rättslig grund, och av denna anledning skulle jag rekommendera att man röstar för det ändringsförslag som har lagts fram av IND/DEM-gruppen. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag är lite förvånad över hur kommissionen tolkar domstolens dom. År 2002 gav jag mitt stöd till Oomen-Ruijten-betänkandet samt talan mot rambeslutet, men då framhöll kommissionen vid ett flertal tillfällen för oss att direktivet och talan mot beslutet inte skulle ses som ett första steg mot en harmonisering av straffrätten på andra områden. Det var uteslutande denna garanti som gjorde att jag kunde stödja talan mot rambeslutet vid den tidpunkten.
Nu visar det sig att kommissionen har gjort en helt egen tolkning av domen och vill utsträcka domens omfattning samt även eftersträvar en harmonisering av andra områden. Detta är helt i strid med vad vi tidigare har fått höra. Hade jag vetat vad jag vet nu redan 2002, skulle jag ha röstat emot Oomen-Ruijten-betänkandet.
Gargani-betänkandet innehåller några få positiva punkter, däribland punkterna 8 och 13, men så länge som punkterna 4 och 5 är med har jag och min grupp inget annat val än att rösta emot resolutionsförslaget. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ).
   – Herr talman! Att inrätta ett enhetligt rättssystem som bygger på gemensamma värderingar, principerna om gemenskapsrättens företräde och ett nära samarbete mellan medlemsstaterna och EU-institutionerna är en nödvändig förutsättning som främjar att Europeiska unionens inre marknad fungerar väl.
All verksamhet som syftar till att säkerställa en effektiv gemenskapsrätt på basis av den första pelaren förtjänar vårt stöd. Den första pelaren är den enda pelare som gör det möjligt att anta EU-lagstiftning utifrån demokratiska principer, och därigenom säkerställs en lämplig rättslig kontroll.
EG-domstolens dom av den 13 september är extremt viktig för gemenskapsrättens framtida utveckling. Här fastslog domstolen att man måste se till syftet och innehållet i själva rättsakten för att korrekt kunna definiera den rättsliga grunden för den. Till följd av detta ogiltigförklarades rambeslutet om miljöskydd eftersom den rättsliga grunden felaktigt uppgavs vara den tredje och inte den första pelaren. Denna dom innebär att liggande lagförslag som kan anses ha en felaktig rättslig grund antingen måste dras tillbaka eller också ändras. Vi måste även överväga möjligheten att inleda ett lagstiftningsförfarande i syfte att fastställa en ny rättslig grund för de rättsakter som har antagits under den tredje pelaren och som nu, enligt denna dom, anses ha en felaktig rättslig grund.
Domstolens slutsatser ska emellertid inte automatiskt utvidgas till samtliga områden som omfattas av den första pelaren. De bör tillämpas på områden som omfattas av gemenskapens grundläggande principer, avsikter och befogenheter, och enskilda fall bör undersökas på individuell basis inom ramen för ett nära samarbete mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet. Det är i princip medlemsstaterna som är ansvariga för att gemenskapsrätten genomförs på ett lämpligt sätt. Premisserna för att införa straffrättsliga artiklar under den första pelaren bör vara tydliga och fastställas på förhand. 
Patrick Louis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det finns en person som verkligen saknas här i kammaren i kväll, trots att han var här i eftermiddags. Mina damer och herrar! Hur kan vi acceptera att denna viktiga debatt om följderna av domstolens dom från den 13 september 2005 äger rum utan att den viktigaste berörda parten, det vill säga rådet, är närvarande? Är det rådet som har krävt denna dagordning, så att man inte offentligt skulle behöva erkänna själva innebörden av sitt nederlag i Luxemburg den 13 september? Låt mig agera som rådets talesman i kväll.
Ja, den dagen led rådet ett nederlag genom ännu en juridisk styrkedemonstration. Trots att man har avvisat ratificeringen av konstitutionsfördraget, som skulle utgöra grunden för detta, har det i själva verket just gjorts en sammanslagning av pelarna med dess olika befogenheter. Det finns inte längre några mellanstatliga befogenheter i Europa. Ja, medlemsstaterna inser att de egenmäktigt påtvingas en tolkning av de fördrag som de har undertecknat. Det är detta som Pierre Mazot, ordförande för Frankrikes konstitutionella råd, kallar Frankrikes fördärvliga samtycke.
Ja, det är ingen hejd på den här okontrollerade överföringen av straffrätten till gemenskapen, för när kommissionen ändå var i gång beslöt den att ogiltigförklara nio rambeslut, vilket gör det möjligt för kommissionen att efter miljön även lägga vantarna på straffrätten i fråga om illegal invandring, havsföroreningar och till och med immateriell äganderätt. Mina damer och herrar! Jag frågar er – och särskilt de franska ledamöterna på plats – vad kommer våra inrikes- och justitieministrar nu att fylla för funktion?
På min grupps vägnar har jag lagt fram ändringsförslag 1, ett mycket förnuftigt ändringsförslag som varje oberoende ledamot lätt skulle kunna ställa sig bakom. Det är ett alternativ som helt enkelt uppmanar medlemsstaterna att återta kontrollen över de fördrag som de undertecknar. Men hur många oberoende ledamöter finns det i den här kammaren, mina damer och herrar? Fortsätt att försöka få med nationerna på er federalisering av rättssystemet och er andra plan B, och ni kommer att se att 2005 återupprepas under 2007. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   – Herr talman! Rådets syfte med rambeslutet om att skydda miljön genom straffrätten var att bemöta den oroande ökningen av miljöbrott, och detta är ett syfte som måste lovordas. Vi kan däremot inte lovorda rådets agerande, eftersom det har lett till en tvist och dessutom till en dubbel tvist.
Den första tvisten är institutionell, eftersom de gällande fördragen inte ger något enkelt och tydligt svar på vem som ska göra vad inom EU. Det leder till att det inte finns någon tydlig kompetensfördelning mellan EU-institutionerna och framför allt inte mellan rådet, medlemsstaterna och parlamentet. På ett annat plan handlar tvisten om den rättsliga grund som rådet angav när det fattade sitt kontroversiella beslut. Rådet angav felaktigt den tredje pelaren som rättslig grund, när området inte faller under den tredje pelaren utan under EU:s befogenheter på miljöskyddets område. Rådet hade därför inte någon rätt att fatta det ovannämnda beslutet. I och med det överträdde man också de befogenheter som har beviljats gemenskapen på grundval av EG-fördraget och överträdde Fördraget om Europeiska unionen, där dessa befogenheter prioriteras. Genom att välja en olämplig rättslig grund förhindrade rådet också att Europaparlamentet kunde påverka frågor gällande miljöskyddet, vilket utan tvivel är gemenskapsfrågor som hör till gemenskapens behörighet.
Jag är säker på att om Europeiska unionen hade en författning där befogenheterna fastställdes och det klargjordes vem som gör vad inom Europeiska unionen, skulle det aldrig ha blivit någon tvist. Då skulle vi ha klara rättsliga riktlinjer och EG-domstolen hade inte behövt gripa in. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0192/2006) av Martine Roure för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete (KOM(2005)0475 – C6-0436/2005 – 2005/0202(CNS)). 
Martine Roure (PSE ),
   . – Herr talman! Europeiska unionen är känd världen över för sin höga skyddsnivå när det gäller de grundläggande rättigheterna och särskilt för det personuppgiftsskydd som EU garanterar sina medborgare. Denna princip fastslås också i artikel 8 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
På gemenskapsnivå finns det två direktiv som reglerar en korrekt behandling av dessa data när det gäller den inre marknaden, och när EU-medborgarna till exempel handlar via Internet måste det företag som de handlar från fråga om det får använda deras personuppgifter för att skicka ut erbjudanden till dem. EU-medborgarna känner därför till att deras personuppgifter används och kan generellt sett begära att uppgifterna ska korrigeras.
Det förekommer emellertid en allvarlig brist på det europeiska dataskyddsområdet just nu. Det finns ingen samordning mellan de 25 medlemsstaterna när det handlar om att skydda personuppgifter som används i samband med polisiärt eller rättsligt arbete. När vi nu arbetar för att genomföra ett europeiskt område för frihet, säkerhet och rättvisa, har en sådan samordning blivit absolut ovärderlig. Medlemsstaternas polisstyrkor behöver verkligen arbeta i nära samarbete med varandra och utbyta information för att effektivt bekämpa den organiserade brottsligheten. Vi kan förbättra det här samarbetet, men vi måste också se till att uppgifterna om EU-medborgarna skyddas på samma sätt i hela Europa. Jag vill erinra om att Europaparlamentet i flera år har krävt ett instrument som ska skydda uppgifter i samband med rättsligt och polisiärt samarbete.
Vi välkomnar därför detta förslag från kommissionen, och syftet med mitt betänkande är att förbättra det här förslaget för att säkerställa samstämmigheten med de befintliga dataskyddsinstrument som hör till den första pelaren. Vi vill också att detta rambeslut inte begränsas enbart till den information som utbyts mellan medlemsstaterna, utan även säkerställer en minimal dataskyddsnivå inom de olika medlemsstaterna. Annars skulle två olika dataskyddssystem kunna användas inom en och samma utredning. Detta skulle inte enbart utgöra ett hot mot skyddet av EU-medborgarna, utan även komplicera det arbete som utförs av polis- och domstolsväsende.
Vi har förstärkt garantierna när det gäller privata parters användning av personuppgifter samt överföringen av personuppgifter till privata parter för bearbetning i samband med offentlig förvaltning. Vi vill också ha garantier när det gäller tredjelands användning av personuppgifter samt överföring av personuppgifter till tredjeland. Jag vill erinra om att domstolen ogiltigförklarade detta rådsbeslut om avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Förenta staterna när det gäller behandling och överföring av personuppgifter samt kommissionens beslut om ett adekvat skydd av dessa uppgifter, och som ni väl känner till gjorde domstolen detta på felaktiga rättsliga grunder.
Kommissionsledamot Frattini har sagt till oss att han vill lägga fram ett nytt avtalsförslag, grundat på den tredje pelaren. Vi behöver därför en dataskyddslagstiftning för den tredje pelaren, och jag välkomnar kommissionens stöd i det hänseendet.
När direktivet om lagring av uppgifter antogs i december 2005 ingick rådet ett moraliskt åtagande inför Europaparlamentet – och detta är något som jag gärna framhåller – om att skyndsamt anta rättsakten om dataskydd genom ett seriöst samarbete mellan EU-institutionerna. Antagandet av denna rättsakt har emellertid försenats betydligt och det finns nu en risk att den inte kommer att antas under det här året.
Vi vill därför att rådet kom med klara utfästelser till oss i dag, särskilt när det gäller de avgörande punkterna för Europaparlamentet, och vi väntar oss att rådet lägger fram en tidsram för oss när det gäller antagandet av detta rambeslut. Jag är mycket besviken på rådet just nu. Om rådet inte gör det, kommer Europaparlamentet att känna sig lurat och dess förtroende att rubbas rejält inför framtiden, och det är något vi inte vill uppleva. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka föredraganden Martine Roure för detta viktiga och välavvägda betänkande.
Jag erinrar mig att det enligt Haagprogrammet finns en klar skyldighet att i enlighet med tillgänglighetsprincipen garantera informationsutbyte från januari 2008 mellan rättsvårdande myndigheter. Samtidigt ska huvudvillkoren inom området uppgiftsskydd strikt iakttas. Därför är det oundgängligt att rambeslutet om uppgiftsskydd snabbt antas inom den tredje pelaren.
Säkerhetspolitiken, särskilt antiterroristpolitiken, måste respektera både statens skyldighet att skydda sina medborgare mot allvarliga brott, inbegripet terrorism, och medborgarnas grundläggande rätt till sitt privat- och familjeliv och till skydd av personuppgifter. Jag anser att vi måste se till att det finns sammanhang och enhetlighet i principerna om uppgiftsskydd i Europeiska unionen, bland annat mellan den första och den tredje pelaren.
EU-domstolens avgörande om avtalet om passageraruppgifter visar, som Martine Roure helt riktigt sa, att det behövs ett konsekvent och heltäckande system för skydd av personuppgifter på EU-nivå, som bygger på klara och hållbara principer för uppgiftsskyddet. Här utgör rambeslutet enligt min mening ett viktigt steg framåt.
Kommissionen har redan föreslagit att rambeslutet om uppgiftsskydd ska genomföras senast vid utgången av 2006, innan tillgänglighetsprincipen börjar gälla. Därför ansluter jag mig till Europaparlamentet och Martine Roure i ett vädjande till rådet om att snarast nå en uppgörelse om rambeslutet, där den ståndpunkt som parlamentet uttryckt till fullo beaktas.
När det gäller räckvidden av rambeslutet bör så många kapitel som möjligt gälla inhemska förhållanden, så som kommissionen redan har föreslagit. Jag anser att medlemsstaterna måste komma överens om gemensamma principer för uppgiftsskyddet som ska gälla för all behandling av personuppgifter som polisen och de rättskipande myndigheterna utför i syfte att förebygga, utreda, upptäcka och beivra brott, principer som ska vara den gemensamma grund för utbytet av personuppgifter.
När det gäller Europol/Eurojust-systemet instämmer kommissionen i princip i att fortsatt tillnärmning och underlättade av en EU-ordning för skydd av personuppgifter bör garanteras efter att rambeslutet antagits i samråd med övriga berörda organ. Den faktiska tidsplanen kan kräva ytterligare överväganden.
Jag är öppen för ytterligare säkerhetsspecifikationer för uppgiftsskyddet vad gäller biometriska identifierare och/eller DNA-uppgifter och jag kommer att närmare undersöka Europaparlamentets förslag inom detta viktiga och känsliga område.
Med beaktande av parlamentets ståndpunkt kommer jag att överväga hur bedömningen av nivån på uppgiftsskydd i tredjeland eller i ett internationellt organ konkret ska gå till. I det betänkande som ni nu är på väg att anta föreslås en lösning som gör det möjligt för kommissionen att efter samråd med rådet och parlamentet fastställa att ett tredjeland eller ett internationellt organ garanterar en lämplig skyddsnivå i den mening som avses i rambeslutet. Som ni säkert anar är jag själv inte emot en sådan lösning. Vi kommer att behöva arbeta med rådet, eftersom vi behöver enighet, så att den slutliga lösningen under alla omständigheter föreskriver för det första en mekanism som ser till att det finns en tillräcklig skyddsnivå när andra villkor som föreskrivs i rambeslutet är uppfyllda, för det andra att parlamentet tillfrågas i förväg och att hänsyn i vederbörlig ordning tas till dess ståndpunkt. 
Camiel Eurlings,
   . – Herr talman! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater lägger stor vikt vid de allmänna garantierna för att skydda privatlivet på unionsnivå. Dessa garantier främjar inte bara det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna när det handlar om att utbyta uppgifter, utan kommer även att främja åtal av kriminella handlingar och en beredvillighet att utbyta uppgifter i samband med sådana åtal. Ni har helt rätt när ni lyfter fram uppgifternas tillgänglighet, eftersom det är viktigt att vi kan göra konkreta framsteg i det hänseendet när det gäller den allmänna säkerheten. Innan vi kan göra detta måste denna åtgärd vidtas för att skydda privatlivet.
När jag ser tillbaka på de tidigare diskussionerna vill jag för min grupps räkning ge föredraganden en stor eloge, eftersom Martine Roure har sammanställt ett välavvägt betänkande, och hennes realistiska och genomtänkta sätt att hantera diskussionerna med kommissionen visar hur skicklig hon har varit. Hon har gett oss sitt totala stöd på en rad olika områden. Vi gick därför inte så långt som att förbjuda informationsutbyte med tredjeland. Tillsammans kom vi fram till rätt beslut.
För det andra har vi – varken nu eller framöver – haft för avsikt att rätta oss efter dem som vill att underrättelsetjänster ska höra till det här området. För det tredje har föredraganden inte pressat på för att rådet ska upphöra med diskussionen om betänkandena avseende det finansiella informationssystemet (FIS) och andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II) innan detta betänkande har slutförts.
Martine Roure har därmed gjort ett riktigt bra jobb. Det här är ett opartiskt betänkande som säkerställer rätt balans mellan skyddet av privatlivet å ena sidan och möjligheterna till ett förbättrat datautbyte å andra sidan. Det här är något som vi är skyldiga våra medborgare om vi verkligen vill att unionen ska göra vad den kan för att garantera vår säkerhet. Tack än en gång, fru Roure, för ert samarbete. 
Proinsias De Rossa,
   . – Herr talman! Det är i högsta grad sunt förnuft i dagens värld att polisen och våra rättskipande myndigheter utbyter information och samarbetar. Som jag ser det går det inte att bekämpa transnationell brottslighet utan ett sådant samarbete, oavsett om motivet till brottet är antidemokratiska krafter som använder terror som politiskt vapen eller rätt och slätt personlig vinning genom penningtvätt, människo- eller narkotikasmuggling.
Samarbetet behöver ske både inom Europeiska unionen och mellan Europeiska unionen och tredjeland, men det bör inte tillåtas annat än om det finns ett övertygande skydd av de mänskliga rättigheterna och de medborgerliga friheterna. Därför stöder jag här i dag helhjärtat förslaget från min kollega Martine Roure och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
En del av våra medlemsstater är hårdnackade motståndare till det föreslagna samarbetet, inte för att skydda de mänskliga rättigheterna utan av rent ideologiska skäl för att skydda den nationella självständigheten. Det skulle kunna förstås om de åtminstone var konsekventa. Precis samma länder som glatt är beredda att utan närmare skärskådande acceptera Förenta staternas garantier om dess extraordinära överlämningsnät, där misstänkta flyttas från land till land, in och ut från EU:s territorium och till och med till tredjeland, där vi vet att tortyr förekommer. Denna praktik är en uppenbar kränkning av medlemsstaternas självständighet, och Förenta staterna har till och med medgett att man inte accepterar våra definitioner av tortyr.
Våra medlemsstater bör samarbeta, samtidigt som de insisterar på ordentligt skydd vad gäller användningen av informationen och för de personer om vilka den utbyts, så som föreslås i betänkandet.
För att vara konsekvent måste våra medlemsstater dock också i praktiken insistera på att Förenta staterna respekterar de civila och mänskliga rättigheterna vad gäller de personer som landet olagligen transporterat. Medlemsstaterna måste följa upp sitt krav på att Guantánamo Bay-lägret ska stängas genom att göra klart för Förenta staterna att dess strategi ökar terrorhotet och är det bästa rekryteringsmedel som alla fundamentalister haft på många år. 
Alexander Alvaro,
   – Herr talman, herr vice ordförande! Ett stort tack till Martine Roure för detta betänkande som flera ledamöter redan har uttalat sig uppskattande om. Jag anser att alla grupper har samarbetat för att sammanställa ett verkligt bra dokument, inte minst med tanke på att vissa av mina kolleger har eftersträvat ett sådant betänkande och gång på gång framhållit behovet av ett sådant långt innan jag ens blev invald i parlamentet.
Framför allt med tanke på den informationsålder som vi lever i är det också betydligt mer angeläget att detta betänkande kommer till stånd. Det tål att tänkas på att den totala datamängden som lagras av de europeiska myndigheterna inte uppgår till hundratals, tusentals eller ens miljontals dataposter. Det finns i själva verket miljarder dataposter om varje privatpersons personlighet, och den som har onda avsikter – nu pratar jag inte om någon särskild stat – skulle kunna använda den lagrade informationen för att sammanställa profiler och ta reda på vad misshagliga medborgare egentligen håller på med. Detta betänkande är ännu mer angeläget eftersom dataposterna ser ut att öka ännu mer i framtiden.
Redan nu finns det system som EURODAC och APIS, vilka kommer att träda i kraft framöver, och informationssystemet för viseringar håller på att utvecklas. SIS – andra generationen av Schengens informationssystem – har inrättats och den tredje pelaren kan mycket väl snart omfatta lagring och överföring av uppgifter om flygpassagerare, och i så fall kommer dessa miljarder dataposter att öka ännu mer.
Till detta kommer kommissionens meddelande om de europeiska databasernas kompatibilitet, synergi och förbättrade effektivitet, vilket i praktiken kommer att leda till att dessa databaser ansluts till varandra, så att datautbytet förenklas betydligt – när de tekniska problemen väl är lösta.
Problemet är emellertid att de som vill skydda dessa uppgifter ofta målas upp som en samling knäppskallar som inte kan göra en rationell avvägning mellan de grundläggande rättigheterna och rätten till säkerhet. Tack och lov har parlamentet inte i det här fallet låtit sig bli inmålat i ett sådant hörn och behövt spela ut de grundläggande rättigheterna mot säkerheten, för om de grundläggande rättigheterna urholkas kommer det definitivt att äventyra den offentliga säkerheten.
Jag är mycket tacksam gentemot Martine Roure för att hon har besparat oss liberaler ett enormt arbete genom att integrera ett stort antal ändringsförslag och förslag från Peter Hustinx, Europeiska datatillsynsmannen, vilket innebär att vi är helt eniga.
Parlamentet har inte många vapen att ta till, och jag tror att detta är något som Martine Roure har insett. Men viljan att hejda utvecklingen av SIS och VIS, om detta skulle behövas, visar hur viktigt det här betänkandet är. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Precis som andra före mig vill jag varmt tacka Martine Roure på min grupps vägnar för hennes arbete med betänkandet och de förbättringar som enligt vår mening har gjorts av det ursprungliga förslaget.
Även jag välkomnar kommissionsledamotens kommentarer i kväll som visar att han är fast besluten att snabbt kunna slutföra rambeslutet enligt tidsplanen. Parlamentet anser också, precis som kommissionen, att när vi går längre på den inslagna vägen mot uppgiftsinsamling och uppgiftsutbyte är det absolut nödvändigt att det finns säkerhetsåtgärder. Om fler och fler uppgifter enligt den principen ska bli enkelt tillgängliga – på elektronisk väg och över gränserna – behöver vi sådana klara regler, inte minst för de berörda myndigheterna, som måste vara på det klara över vad de har och hur det kan användas, men även för att människor ska kunna lita på att uppgifterna kommer att användas på rätt sätt. De vill veta att uppgifterna kommer att skyddas och inte vara lätt tillgängliga för privata intressen. Vi är alltså överens om behovet av strikt reglering och straffsanktioner inom detta område.
Vi är också på det klara över – inte minst på grund av problemen med överföring av passageraruppgifter nyligen – att när vi överlämnar uppgifter till tredjeländer, när dessa är berörda, behöver vi klara garantier om var uppgifterna kan hamna i slutändan och under vilka omständigheter. Vi välkomnar också att även deras uppgifter ska bedömas med hänsyn till de grundläggande rättigheterna. Jag anser att det är beklagligt att vi behöver tänka i dessa banor i dag, men det måste vi. Kanske är det vi ser här en ny definition av ett ”säkert” tredjeland, åtminstone vad gäller dess information.
Människor vill också känna att de kan lita på att uppgifterna kommer att användas på rätt sätt och för det syfte som de samlades in, även om vi anser att det är helt riktigt att olika kategorier av uppgifter, om misstänkta, dömda personer, vittnen, offer med mera behandlas på olika sätt. Än en gång: det ger klarhet och underlättar kommunikationen.
Vi välkomnar också ändringsförslaget om att uppgifter som gäller personer som inte är misstänkta för brott endast får användas för det ändamål uppgifterna samlades in. Vi hoppas att medlemsstaterna följer den principen inom det egna landet men jag vet minst ett fall där DNA-uppgifter har innehållits trots att de inte borde det. Vi välkomnar därför förslaget om ytterligare skyddsåtgärder för DNA-uppgifter och biometriska uppgifter i artikel 6.
Vi behöver uppgifter som vi kan lita på – vilket kanske inte är något som vi kan garantera i ett ramdirektiv – men vi behöver också kunna lita på att de uppgifter som samlas in används på rätt sätt och att rättigheter garanteras samtidigt som vi får en möjlighet att spåra brottslig verksamhet mer effektivt. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! När vi diskuterar Roure-betänkandet diskuterar vi ännu en åtgärd som är avsedd att öka säkerheten för våra medborgare i samband med genomförandet av Haagprogrammet, där det behövs ett sådant samarbete mellan polisiära och rättsliga myndigheter. Ett sådant samarbete kan endast genomföras om relevant information utbyts och tillgängliggörs, men allt detta måste kontrolleras på lämpligt sätt. Här måste föredraganden lyckönskas till att ha uppnått en balans mellan å ena sidan skyddet av personuppgifter och därmed också av privatlivet, och å andra sidan det förbättrade samarbetet mellan polisstyrkor och rättsliga myndigheter i den allmänna säkerhetens intresse, vilket är absolut avgörande.
Det råder inga tvivel om att vi med det här betänkandet också har fått förutsättningar för att fundera över hur dataskyddet kan göras mer enhetligt i samtliga medlemsstater.
För det tredje innebär betänkandet också att vi får förutsättningar att gemensamt använda databaser som Schengens informationssystem och informationssystemet för viseringar – som kommer i en ny form framöver – och upprätta korskopplingar med hänsyn till säkerheten.
Detta betänkande utgör därmed ett stöd för principen om databasers kompatibilitet, och detta anser jag vara ett helt avgörande genombrott när det gäller Europeiska unionens framtida säkerhetspolitik. Detta nya säkerhetspaket, som vi i dag diskuterar inom ramen för Haagprogrammet, kommer emellertid endast att vara fullständigt om och när vi har antagit bestämmelserna avseende informationssystemet om viseringar och Schengen II. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden Martine Roure. Jag beklagar dock starkt att rådet inte är här i kväll, eftersom jag befarar att alltför många av oss predikar för de redan omvända: det är rådet som vi behöver omvända.
Jag vill ansluta mig till de som betonat hur viktigt detta förslag är. Det är därför som parlamentet har efterlyst det under många år. Nu är det dock viktigare än någonsin i en tid med alla EU-databaser som informationssystemet för viseringar (VIS), Schengens informationssystem, Eurodac och hela frågan om de rättskipande myndigheternas tillgång – interoperabilitetspolitiken – och givetvis också frågan om överföring av uppgifter till tredjeland, inbegripet avtalet om passageraruppgifter för flyget.
Det är ett stort misstag att tro att uppgiftsskydd på något sätt skulle kunna hindra polisens och säkerhetstjänstens arbete: det förbättrar i själva verket utsikterna till samarbete genom att öka förtroendet och tilliten, inbegripet allmänhetens förtroende. Jag är därför övertygad om att parlamentet kommer att göra allt det kan för att åstadkomma detta.
Som föredragande om informationssystemet för viseringar (VIS) ser jag ett trestegspaket: förstapelarförordningen, åtgärderna för att ge polisen och underrättelsetjänsten tillgång till VIS och rambeslutet om uppgiftsskydd. Vi har medbeslutanderätt i fråga om åtgärder inom den första pelaren, och därför vill jag mycket starkt betona för rådet att det behöver ta hänsyn till detta. Jag vill att VIS ska finnas med i lagboken så snart som möjligt, men vi behöver även ha med de andra delarna. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamot Frattini, mina damer och herrar! Parlamentet har länge velat se en ny rättslig ram för dataskydd under den tredje pelaren, som är jämförbar med de gällande bestämmelserna inom gemenskapsrätten. Vi vill ge samma skyddsnivå, men ta hänsyn till de särskilda förutsättningarna för polisiärt och rättsligt arbete.
Vi måste medge att det nuvarande skyddet är otillräckligt. När förslaget till direktiv om lagring av uppgifter nyligen antogs, åtföljdes det av ett klart uttalat krav på att lämpliga garantier skulle antas som ett led i detta rambeslut. När jag var föredragande för tre normativa rättsakter gällande upprättandet av informationssystemet Schengen II försökte jag införa de ändringsförslag som behövdes för att se till att detta rambeslut skulle antas. Jag skickade också ett brev till kommissionsledamot Frattini där jag uppmanade kommissionen att för konsekvensens skull uppdatera dataskyddsbestämmelserna i SIS II-beslutet. Det är trots allt extremt viktigt att de nya lagarna är tillämpliga både på SIS II och på informationssystemet för viseringar (VIS).
Den resolution som upprättades efter EG-domstolens dom av den 30 maj och som kullkastade besluten om överföring av passageraruppgifter till Förenta staterna kommer att leda till beslut under tredje pelaren, precis som Franco Frattini sa i måndags.
Allt detta förstärker tanken att det är mycket angeläget att ett rättsinstrument antas som säkerställer skyddet av personuppgifter utanför den första pelaren. Det är därför både angeläget och extremt viktigt att det här rambeslutet antas. Jag vill lyckönska Martine Roure till hennes betänkande. Jag stöder de ändringsförslag hon lagt fram och som antagits i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Dessa förslag visar vilka principer och garantier vi vill se genomförda. Jag stöder också föredragandens begäran att senarelägga omröstningen av slutresolutionen till nästa plenarsammanträde. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta rambeslut är utan tvekan nödvändigt. Det behövs för att öka samarbetsmöjligheterna mellan medlemsstaternas olika rättsväsenden. Det behövs även för att öka räckvidden för personuppgiftsskyddet, vilket därigenom ökar privatpersoners rättigheter inom ramen för samarbete under den tredje pelaren.
Efter de terroristattacker som chockade vår kontinent inser vi nu hur viktigt det är att ett sådant samarbete är effektivt. Tyvärr förefaller det fortfarande finnas en förtroendebrist när det gäller samarbetet mellan medlemsstaternas rättssystem. I många fall är det befogat eftersom dataskyddsnivån ofta kan variera. Men om vi i framtiden vill inrätta ett gemensamt område med rättvisa, frihet och säkerhet och uppnå ett ömsesidigt förtroende för domstolsbeslut, krävs det definitivt beslut som dagens rambeslut.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har lagt fram flera ändringsförslag till detta förslag som med all säkerhet kommer att bidra till att göra det bättre och mer exakt, och få det i linje med det personuppgiftsskydd vi redan har inom ramen för den första pelaren. När vi diskuterar den här frågan ska vi emellertid inte glömma två generella frågor. Jag hoppas för det första att det personuppgiftsskydd som regleras genom detta rambeslut kommer att vara i linje med de dataskyddsåtgärder som används när tillgänglighetsprincipen verkställs inom ramen för det samarbete som fastställs i det avtal som undertecknades i Prüm.
Å andra sidan hoppas jag att antagandet av detta instrument kommer att innebära att EU-institutionerna inte längre kommer att ha någon anledning att senarelägga arbetet med lagstiftningspaketet för VIS och SIS, eftersom det i hög grad ligger i de nya medlemsstaternas intresse att det sistnämnda informationssystemet antas. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0187/2006) av Ioannis Varvitsiotis för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om ett europeiskt verkställighetsbeslut och överförande av dömda personer mellan Europeiska unionens medlemsstater (07307/2005 – C6-0139/2005 – 2005/0805(CNS)). 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag lyckönska föredraganden Ioannis Varvitsiotis. Jag välkomnar detta initiativ från Österrike, Finland och Sverige om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar avseende frihetsstraff eller frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa domar i Europeiska unionen. Initiativet kommer att underlätta den sociala återanpassningen av lagbrytare. Det kommer att göra det möjligt att vidta återanpassningsåtgärder i den stat där den berörda personen är medborgare eller stadigvarande lagligen bosatt.
En av de mest kontroversiella frågor som uppkommit under diskussionen om förslaget i parlamentet och rådet är frågan om den dömda personens samtycke. Jag instämmer generellt med er inställning och med föredragandens. För att uttrycka mig mer exakt anser jag att samtycke inte är nödvändigt för överföring till en medlemsstat som den dömda personen kommer att utvisas till eller till den medlemsstat där den dömda personen är bosatt. Däremot bör samtycke krävas för överföring till den medlemsstat där den dömda personen är medborgare, om den dömda personen inte är bosatt i den medlemsstaten.
Slutligen samtycker jag till ert ändringsförslag om tillägg av en bestämmelse om att brottsoffren också bör informeras. Kommissionen anser det också nödvändigt att offren informeras, men endast på deras begäran, om en dömd person överförs, eftersom det i så fall blir mer komplicerat att driva skadeståndsanspråk.
Ännu en gång tackar jag föredraganden och kan försäkra er om att jag kommer att stödja de flesta av era förslag under diskussionerna i rådet. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ),
   Herr talman! Det är ingen ny fråga vi diskuterar här i kväll. 
Första gången den togs upp var i mars 1983 i Europarådskonventionen, som alla medlemsstater har ratificerat.
 Enligt konventionen kunde dömda personer överföras till den stat där de var medborgare för att avtjäna den resterande delen av straffet endast under förutsättning att de själva och de berörda staterna gav sitt samtycke. Byråkratiska formaliteter gjorde emellertid att det här systemet inte gav några resultat, och det krävdes därför ytterligare ett protokoll från den 18 december 1997, där det inte fanns något krav på den dömda personens samtycke. Detta protokoll har emellertid inte ratificerats av samtliga medlemsstater. Detta har lett till ett initiativ från Österrike, Finland och Sverige, som syftar till att påskynda förfarandet i deras ursprungsmedlemsstat eller den medlemsstat där de har sin hemvist.
Syftet med att överföra de dömda personerna när de ska avtjäna sitt straff är framför allt att göra livet lättare i fängelset samt att underlätta deras sociala återanpassning vid frigivningen, eftersom en dömd person som sitter i fängelse i den stat där han eller hon är medborgare helt naturligt kan interagera bättre med de andra fångarna, kan tala sitt eget språk, men inte nog med det: en sådan person kommer också att kunna delta i yrkesutbildningskurser som bidrar till att underlätta en smidig återanpassning till samhället, och det kommer att vara mycket lättare att hålla kontakten med vänner och familj. Stödet till familjen kommer att vara en viktig del.
Vårt grundläggande mål är att förenkla förfarandena så att överföringen av dömda personer blir så flexibel och obyråkratisk som möjligt. Jag anser att följande har åstadkommits: kriterierna för överföring har fastställts på ett bättre sätt, principen samt specialitetsprincipen har stärkts och rättigheterna har slutligen ökat för de brottsoffer som måste informeras om hela förfarandet, inklusive beslutet att överföra den dömda personen.
Jag håller med kommissionsledamoten som menar att brottsoffer endast ska informeras på begäran, men för att brottsoffren ska känna till detta, måste de först få veta att ett sådant förfarande är på gång.
Medlemsstaternas förslag omfattar endast 32 grova brott och baseras på ett förfarande där sanktionen omvandlas till ett annat straff som är jämförbart med den verkställande statens lagstiftning. Dessa ståndpunkter, som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor enhälligt har röstat för, förenklar Österrikes, Finlands och Sveriges förslag och gör det mer flexibelt, vilket innebär att medlemsstaterna kan bevilja överföring av en dömd person när flera dokument tas emot.
Vi har också ändrat de tidsfrister som fastställs för varje steg i förfarandet för att göra dem mer realistiska och samtidigt möjliggöra att en avsevärd del av straffet kan avtjänas i den verkställande staten, så att återintegreringen blir mer fullständig och effektiv.
Vi har också reglerat frågor som gäller amnestier och benådningar, vilket kan bli aktuellt efter samråd mellan den utfärdande staten och den verkställande staten. Jag anser att förslaget är ännu ett viktigt steg i riktning mot en ökad konvergens i EU:s medlemsstater på straffrättsområdet. Det är ett ambitiöst mål, men något vi måste ha i åtanke för någon gång kunna skapa en enhetlig straffrätt.
Slutligen vill jag tacka de andra politiska gruppernas skuggföredragande samt alla som har lagt fram ändringsförslag för ett verkligt bra samarbete. Med detta förslag anser jag att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har tagit ett stort steg framåt i riktning mot en enhetlig straffrätt. 
Charlotte Cederschiöld,
   . – Herr talman! Herr kommissionsledamot! Mitt hemland, Sverige, är ett av de länder som har tagit initiativet till detta förslag. Mitt parti drev detta väldigt hårt i valrörelsen. Vi är därför mycket glada och tacksamma för att det nu har kommit så långt. Jag vill rikta ett särskilt varmt tack till föredraganden, Ioannis Varvitsiotis, för hans goda arbete.
I Sverige har vi en hel del brottslighet som personer som har kommit över Östersjön ligger bakom. För oss förefaller det ganska rimligt att många av dessa brottslingar kan avtjäna sina straff i sina hemländer. Sedan kan man möjligen konstatera att det ibland kanske kan vara mer avskräckande att tillämpa den principen. Vi har i vårt land upptäckt att våra fängelser tycks ha väldig stark internationell ”attraktionskraft”. Jag tycker att det är rimligt att en brottsling skall kunna överföras till det land som brottslingen i fråga har den största anknytningen till och att straffet avtjänas där. Föredraganden utvecklade detta mycket väl och tog även upp den viktiga sociala sidan, dvs. familjen och den sociala anknytningen, vilket är ett starkt och viktigt argument.
I linje med att vi nu utvecklar hela det straffrättsliga och polisiära området skall vi naturligtvis se till att vi kan överföra dömda personer på ett enkelt och mindre byråkratiskt sätt. Vi behöver helt enkelt en smidig mekanism för att genomföra detta, vilket detta rambeslut säkert bidrar till. I det aktuella rambeslutet fastslås också den dömdes rätt att yttra sig, vilket naturligtvis är viktigt, samtidigt som kriterierna för överförande är föredömligt starka.
Jag vill avsluta med att påpeka hur orimligt jag tycker det är att rådet inte är närvarande ikväll. Att negligera debatten i parlamentet, som representerar medborgarnas intressen, när vi diskuterar så viktiga frågor som till och med bygger på ett initiativ från rådet, och i synnerhet när vi diskuterar dataskyddsfrågorna som är så heta runtom i Europa, anser jag vara en institutionell skymf. Jag beklagar djupt att ordförandeskapet inte är närvarande. 
Andrzej Jan Szejna,
   – Herr talman! Med hänsyn till bekämpningen av alla typer av brott i EU bör vi främja en ömsesidig tillit mellan de nationella rättsliga myndigheterna samt stärka det ömsesidiga erkännandet vid brottmålsdomar.
Det initiativ som vissa medlemsstater tagit syftar till att påskynda överföringen av personer som dömts i en medlemsstat till en annan, som denna person på något sätt har anknytning till. Exempelvis är de kanske medborgare i det landet, har permanent uppehållstillstånd där eller är nära förbundna med landet i fråga om fängelsestraff eller andra säkerhetsåtgärder som har utdelats för dem. Dessutom beror beslutet om att överföra en dömd person till ett annat land för att avtjäna sitt straff på sannolikheten att bättre villkor kommer att ges för den personens sociala återanpassning. Detta vill jag betona.
Vi bör emellertid fästa närmare uppmärksamhet vid skillnaderna i utdömningen av straff i olika medlemsstater. Det är viktigt att garantera att de domar som avkunnas i en medlemsstat tar hänsyn till det juridiska system som gäller där domen ska fullföljas. Offret eller den person som skadats av den dömda personen ska informeras om överföringen av denna till en annan medlemsstat. Detta var den ståndpunkt som rådet antog i sitt rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden. Deras likabehandling måste garanteras, liksom deras värdighet och rätt att delta vid rättegången. Man måste även ta hänsyn till deras situation i händelse av skadeståndsanspråk.
Vi måste göra allt vi kan för att se till att överföringsprocessen för dömda personer utförs på ett effektivt sätt genom att bli av med onödig byråkrati och lägga fast en tydlig och bindande rättslig ram. 
Bill Newton Dunn,
   . – Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden till de mycket samarbetsinriktade förhållanden han inrättat, vilket gjort det möjligt för vårt utskott att nå fram till sina slutsatser.
Herr kommissionsledamot! Jag har ett litet exempel som jag vill berätta för er. Tänk er två fångar som båda är medborgare i samma medlemsstat och som båda är fångar i en annan medlemsstat. De har begått samma brott. De har fått samma straff. Efter flera år är båda berättigade till förflyttning tillbaka till den medlemsstat som är deras hemland. En av dem har betett sig utmärkt, varit en mönsterfånge, ångrat sig, lärt sig och förändrats, medan den andra fortfarande beter sig illa, är oförändrad och behöver mer hjälp.
Emellertid, och detta är problemet som jag vill uppmärksamma er på, kan informationen om de två fångarna inte överföras över gränserna eftersom dagens lagar om personuppgifter förhindrar gränsöverskridande dataöverföring. Det innebär att den mottagande medlemsstaten inte har någon aning om vilken av de båda fångarna som utgör ett fortsatt hot, och vilken som utan risk kan släppas ut i samhället igen.
Herr kommissionsledamot! Kan ni vara vänlig och vidta åtgärder för att se till att uppgifterna kan överföras tillsammans med fångarna när vi kommer till det här stadiet? 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Vi vill förbättra kvalitets- och effektivitetsnormerna när det gäller rättvisan. Detta är ett mycket känsligt ämne som varierar märkbart mellan medlemsstaterna. Följaktligen finns det ett behov av att stärka det ömsesidiga förtroendet varmed juridiska beslut ömsesidigt erkänns. Förtroende för kvaliteten och effektiviteten i rättssystemet hos andra parter i unionen bidrar till den successiva utvecklingen av en rättskultur i EU.
Detta rambeslut är ytterligare ett steg i denna riktning och kommer också att bidra till att stärka principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende frihetsstraff eller frihetsberövande åtgärder. Genom att påskynda överföringen av dömda personer till en annan medlemsstat där de är medborgare eller en viss medlemsstat till vilken de på något sätt har anknytning, ökas möjligheten att uppnå social återanpassning.
Jag lyckönskar Ioannis Varvitsiotis till hans betänkande och de utmärkta förslag han lagt fram för oss. Jag ger dem mitt fulla stöd och de förtjänar ett enhälligt stöd från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Som Charlotte Cederschiöld påpekade behöver verkligen den dömda personen skäliga garantier, som exempelvis ett förhör innan domen avkunnas. Specialitetsprincipen enligt vilken man inte prövar personen för andra gärningar än de som han avtjänar sitt straff för måste också upprätthållas.
Brottoffren måste också underrättas både om att det finns en ansökan om erkännande och överförande av domen samt om rättegångsresultatet och om hur överföringen ska ske. Jag håller också med om att det inte under några omständigheter ska vara möjligt att göra om domen till ett bötesstraff eller att öka det straff som medlemsstaten i fråga har utdömt. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Enligt Europarådets konvention om överförande av dömda personer, som har ratificerats av alla medlemsstater, kan dömda personer överföras för att avtjäna återstoden av sina straff på följande tre villkor: till landet där de är medborgare, med deras samtycke och med den berörda statens samtycke.
Det föreliggande förslaget skiljer sig genom att det ger en snabbmetod för en medlemsstat att erkänna och verkställa domar som innebär frihetsberövande eller säkerhetsåtgärder avkunnade av en domstol i en annan medlemsstat. Enligt förslaget måste den dömda personen vara medborgare i medlemsstaten i fråga, vara stadigvarande lagligt bosatt där eller ha nära anknytning till den staten.
Det behövs någon form av klargörande och kriterierna behöver göras tydligare eftersom det åtminstone i den nuvarande lydelsen inte alltid finns en klar åtskillnad mellan medborgare, lagligen bosatt och nära anknytning. Det finns också ett behov av att ytterligare klargöra vad ”nära anknytning” innebär.
Avslutningsvis vill jag kort hänvisa till ett exempel där överföringen av en dömd person kommer att rekommenderas av humanitära skäl som gäller den dömdes familj. Jag ombads nyligen att yttra mig om huruvida det vore möjligt att Abdelbaset Ali Mohmed al-Megrahi, som avtjänar straff i Skottland för Lockerbie-tragedin, skulle kunna avtjäna sitt straff i Malta. I detta fall skulle det vara möjligt om kriterierna var tydliga och begreppet ”nära anknytning” tolkades mycket brett. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0124/2006) av Frederika Brepoels för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (KOM(2005)0399 – C6-0256/2005 – 2005/0166(COD)). 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det är viktigt att vi har en debatt i kväll om Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon. Detta är ett framgångsrikt europeiskt centrum som har visat sig vara synnerligen effektivt när det gäller att genomföra vår EU-strategi för att förhindra och bekämpa narkotikamissbruk.
Jag vill bara nämna ett par siffror över narkotikabruket i EU som jag anser vara ganska chockerande. Detta är uppgifter som kommer från centrumet i Lissabon. Varje månad använder 1,5 miljoner EU-medborgare kokain, 9,5 miljoner använder cannabis och 3 miljoner använder denna drog mer eller mindre regelbundet, vilket innebär dagligen. Dessutom ökar markant bruket av blandningar av narkotika, vilka ofta intas med alkohol. På senaste tid har även användningen av ecstasy ökat och tråkigt nog produceras denna drog allt oftare i EU. Över en miljon européer använder ecstasy regelbundet.
Jag gläds över att detta förslag grundar sig på artikel 152 i EG-fördraget vilket gör det möjligt för parlamentet att delta fullt ut på området. Jag vill rikta ett särskilt tack till föredraganden Frederika Brepoels för hennes betänkande som jag anser vara viktigt och välavvägt. Jag vill även tacka henne för hennes arbete med att nå en överenskommelse om kommissionens förslag vid första behandlingen genom medbeslutandeförfarande.
Jag tror att de kompromissändringsförslag som föredraganden lade fram kommer att godkännas och därigenom möjliggörs ett framgångsrikt avslut för detta betänkande. I förväg kan jag säga att jag håller med om innehållet i de flesta ändringsförslagen, med ett par undantag vilka jag kortfattat vill nämna.
Ändringsförslagen 8, 15, 18 och 32–39 bekymrar mig. Jag ska bara kort kommentera ändringsförslag 15, enligt vilket Europaparlamentet tillåts yttra sig om centrumets treåriga program. I det interinstitutionella avtalet ges parlamentet en lagstiftande och inte en verkställande roll. Därför anser jag att det att lämna ett yttrande eller godkänna ett program för ett verkställande centrum skulle innebära att parlamentet skulle avlägsna sig från den roll som det spelar för den politiska kontrollen.
Ändringsförslag 18 berör ett ämne som ligger under kommissionens övergripande befogenheter och har att göra med bestämmelserna för ungefär arton EU-centrum. Detta ändringsförlag kan inte godkännas. Det är inte på grund av att det inte förtjänar det, utan för att man för närvarande försöker nå politiska avtal genom det övergripande förslaget.
Slutligen får ändringsförslagen 32–39 mig att tveka eftersom de inte tycks ha någon betydelse för den kompromiss som nåddes mellan de tre institutionerna i det att dessa skulle ge centrumet i Lissabon en praktisk utvärderande roll vilket jag uppriktigt anser vara främmande för den faktiska roll som detta centrum ska spela. Det huvudsakliga syftet med detta centrum är att tillhandahålla ett instrument för att underlätta medlemsstaternas och kommissionens utvärdering och kontroll. Följaktligen anser jag att det vore olämpligt att ge centrumet en självständig och utvärderande roll. Bortsett från dessa invändningar stöder jag både betänkandet och föredragandens ändringsförslag. 
Frieda Brepoels (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är sant att det förslag som diskuteras här i dag har varit med ett tag då den juridiska diskussionen går tillbaka till slutet av 2003 när kommissionen lade fram sitt ursprungliga förslag. Parlamentet lämnade därefter ett yttrande i april 2004 enligt vilket det, efter diskussioner i rådet, bestämdes att man skulle ändra den rättsliga grunden varefter medbeslutandeförfarande kunde tillämpas.
Detta förslag från kommissionen omfattar ett antal synpunkter. Det reglerar kodifieringen av tre tidigare ändringsförslag, utökar centrumets roll och medför ändringar i enlighet med EU:s nya verklighet efter utvidgningen med tio nya länder. Följaktligen kommer man på centrumet i framtiden att koncentrera sig mer på nya trender inom drogmissbruk, inbegripet kombinationen av lagliga och olagliga psykoaktiva ämnen. Utöver detta syftar förslaget också till att införa ett par förändringar med hänsyn till att föra de organ som är knutna till centrumet närmare det dagliga arbetet och, som jag har nämnt, till EU:s utvidgning.
Vi är övertygade om att alla dessa ändringsförslag kommer att gynna centrumets effektivitet. Därför är det riktigt att vi stöder kravet på mer objektiva och jämförbara uppgifter, på att den verkställande kommittén ska vara väl förankrad i centrumets bestämmelser, på regelbundna utvärderingar av centrumets verksamhet samt på förekomsten av Reitox-nätverket av nationella kontaktpunkter. Slutligen lägger vi stor vikt vid den externa utvärderingsstudie som ska genomföras vart sjätte år.
Under diskussionen i vårt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, tillades ett antal viktiga synpunkter. Eftersom centrumets huvudsakliga funktion är att samla ihop och distribuera information om narkotika och narkotikamissbruk, så anser parlamentet att utbytet av välfungerande lösningar för att lösa narkotikaproblem skulle kunna ge ett mervärde till medlemsstaternas narkotikapolitik.
Med hänsyn till sammansättningen av den verkställande kommittén, tycks det lämpligt att förutom ordföranden och vice ordföranden sända ytterligare två ledamöter från styrelsen som företrädare för medlemsstaterna samt två företrädare för utskottet. I det fallet måste beslut naturligtvis fattas i samförstånd. Vi anser det också önskvärt att parlamentet inte bara ska fråga ut centrumets direktör, utan även dess ordförande. Vi anser också att ett långtgående samarbete av nationella kontaktpunkter med organisationer som är aktiva på området tillåter en snabb och korrekt uppföljning av narkotikasituationen i EU och gör det möjligt för medlemsstater att kunna bemöta nya utvecklingstendenser och företeelser som avser narkotika och narkotikamissbruk på ett lämpligare sätt.
De huvudsakliga diskussionspunkterna med rådet i detta ärende gällde sammansättningen av den vetenskapliga kommittén och utnämningen av direktören. Uppdraget för den vetenskapliga kommittén är att ge råd om vetenskapliga frågor när det gäller centrumets verksamhet. Parlamentets uppfattning är att denna kommitté måste begränsas till maximalt 15 ledamöter. De ska väljas genom ett öppet förfarande utifrån sin sakkunskap hellre än utifrån var de kommer ifrån som fallet har varit tidigare, nämligen en företrädare från varje medlemsstat.
Som kommissionsledamoten redan har påpekat, är för närvarande det förslag som ska tillämpas på samtliga centrum ännu inte avslutat när det gäller utnämningen av direktören och förlängningen av dennes uppdrag. Därför bestämdes det att man återigen ska gå igenom bestämmelserna i förordningen om upprättandet av centrumet och invänta resultatet av dessa förhandlingar.
Ända sedan diskussionerna i detta ärende inleddes har det hela tiden varit vår avsikt att nå en överenskommelse mellan de tre institutionerna, således även med rådet och kommissionen, vid första behandlingen. Jag är förtjust över att vi efter många diskussioner har lyckats med detta. Den föreslagna kompromissen innehåller nästan samtliga av parlamentets förslag och vi är därför övertygade om att det faktiskt inte finns något hinder i vägen för oss att nå en överenskommelse eller att godkänna densamma i morgon.
Jag vill uttryckligen tacka det österrikiska ordförandeskapet, men även kommissionen och helt klart också mina skuggföredragande från samtliga grupper för det mycket konstruktiva samarbetet. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ),
   . – Mina damer och herrar! Låt mig först lyckönska och tacka föredraganden för det betänkande som har lagts fram. Vi måste alla hålla med om att ämnet narkotika och narkotikaberoende är känsligt och har en enorm social och ekonomisk påverkan på samhället, inte bara i EU:s medlemsstater utan i hela världen. Av just den anledningen är det verkligen viktigt och högst önskvärt att ha ett så nära samarbete som möjligt mellan alla de berörda sektorerna i samhället. Trots att detta syfte tydligt är fastställt och delas av alla är det många gånger svårt att komma överens om hur detta syfte ska uppnås.
Jag välkomnar de positiva ändringarna i detta betänkande. För det första uppskattar jag de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har godkänt, i synnerhet de som har att göra med ett närmare samarbete mellan EU:s medlemsstater. Ett exempel på detta närmare samarbete skulle vara centrumets uppgift att tillhandahålla information om beprövade tillvägagångssätt liksom att bistå med och underlätta utbytet av information mellan medlemsstaterna.
Det är vedertaget att narkotika inte känner några gränser och detta gäller säkert tvåfaldigt för EU:s gränser, vare sig interna eller externa. Jag beklagar att förslaget för ett utökat samarbete med tredjeländer för att hålla nere förflyttningen av narkotika och narkotikahandeln inte har tagits med i det slutliga betänkandet. Detta trots att det är just från dessa många tredjeländer som den största volymen av narkotika flödar in i EU.
Jag välkomnar å andra sidan att man har lagt till förslaget om utbyte av uppgifter mellan det europeiska centrumet, FN och WHO vilket kommer att bli ett effektivt sätt att undvika dubbelarbete vid insamlingen av uppgifter och för att garantera en smidigare behandling. Jag välkomnar också förslaget om att inleda ett mer aktivt samarbete med Europol vilket kommer att bli ytterst hjälpsamt när det gäller att bekämpa och hålla nere kriminaliteten i samband med narkotika.
Förslaget om att centrumet måste informera medlemsstaterna om utvecklingen och nya trender inom narkotikamissbruket är helt klart betydelsefullt och kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna att höja sina beredskapsnivåer och att ingripa.
Samarbetet mellan centrumet och Europaparlamentet, och parlamentets ökade inflytande exempelvis när det gäller att utveckla en arbetsplan för centrumet, att vikariera för direktören och att utvärdera centrumets arbete, är enligt min uppfattning ytterligare ett steg mot demokratiseringen av EU:s institutioner och mot en framtida förbättrad kontroll av det europeiska centrumets arbete. Jag anser att betänkandet såsom det lagts fram av föredraganden är ytterst välavvägt och jag rekommenderar att det godkänns. 
Hubert Pirker,
   . – Herr talman, herr vice talman! Den första delen av detta betänkande stöder det som endast är en teknisk nödvändighet, det vill säga en anpassning av detta centrum för kontroll av narkotika. Vad jag emellertid anser vara betydligt viktigare är vad föredraganden tar upp i betänkandets andra del som handlar om frågan om att på ett mer effektivt sätt organisera det arbete som centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk ska utföra.
Jag anser inte att det är tillräckligt för ett centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk att endast samla in uppgifter och sedan offentliggöra dem i ett förtydligande dokument. Det finns många fler möjligheter och detta betänkande och föredragandens förslag går mycket längre.
Vad som behövs är att uppgifterna slutligen är jämförbara. De måste analyseras närmare och tillsammans med utvärderingen av narkotikapolitiken i olika länder för att möjliggöra en rekommendation till medlemsstaterna som baseras på vilka strategier som är framgångsrika eller inte. Vad som behövs är ett ökat samarbete med andra organisationer som WHO eller FN för att helt enkelt undvika överlappningar och dubbelarbete. Man måste även samarbeta med Europol för att knyta narkotikabrott till de brott som är förenade med dessa.
Detta betänkande ger oss en möjlighet att, i alla fall i viss grad, utöka befogenheterna för centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk vilket är önskvärt om detta centrum ska ha ökat inflytande och erbjuda våra medlemsstater verklig hjälp när det gäller narkotikabekämpning. 
Edith Mastenbroek,
   . – Herr talman! ECNN:s arbete är enligt min mening ett av de bästa exemplen på att EU har ett gemensamt mål, ett gemensamt intresse och ett mervärde, eftersom narkotika och narkotikaberoende har en skadlig inverkan på samhället. Narkotika orsakar inte bara brott utan även sociala problem, instabilitet och hälsorisker.
Medlemsstaternas politik vad gäller dessa problem är mycket varierande. Jag anser att det är i våra medborgares intresse, särskilt ungdomarnas, att vi i Europeiska unionen är vuxna nog att lära oss av varandra, att vilja fråga utan ideologiskt förutfattade meningar vilken politik som är mest effektiv.
Frågor som vi skulle ha kunnat diskutera i denna debatt om ECNN är till exempel: Kan det vara ett alternativ att tillhandahålla heroin under läkarövervakning till den grupp som är mest beroende? Vore det något som kunde underlätta? Är cannabis verkligen farligt för våra medborgares hälsa? Har vi verkligen undersökt det?
Jag kommer från en medlemsstat som har valt en något speciell politik i båda dessa fallen. Jag vore den första att välkomna en mycket grundlig utredning. Jag skulle också vara en av de första att överge denna politik om den inte är effektiv.
Vi har tyvärr inte diskuterat något av detta. Vi har diskuterat andra saker, som hur stort inflytande medlemsstaterna ska ha över vetenskapliga kommittén, hur vi ska utse styrelsens ordförande, vilka som ska sitta i styrelsen och om Europaparlamentet ska ha något att säga till om i det verkställande utskottet – som inte bör förväxlas med styrelsen, som är något helt annat.
Jag vill tacka föredraganden för att hon lyckats gå in i denna institutionella debatt utan att förlora centrets mål – att jämföra de olika medlemsstaternas politik – ur sikte. Det är fortfarande i hög grad närvarande i betänkandet. Jag lovordar ECNN för det arbete det hittills utfört, och önskar dem lycka till med det framtida arbetet. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman!. Jag kan fatta mig mycket kort eftersom det mesta som behöver sägas redan har sagts. Jag vill också tacka föredraganden och uttrycka min beundran för det arbete hon lagt ner på ärendet som inte har varit lätt, av just de skäl som min kollega Edith Mastenbroek just har beskrivit. Det här är ett mycket känsligt område som är starkt laddat med ideologi och nationella traditioner dessutom.
Föredragandens mål att komma fram till en överenskommelse med andra institutioner har vårt fulla stöd, och det har haft fullt stöd från samtliga grupper redan från första början. Det har inte varit enkelt och därför är den text vi har framför oss en kompromiss. Låt oss acceptera det. Många i min grupp hade velat gå längre, liksom många personer i Edith Mastenbroeks grupp, men vi har alla varit tvungna att svälja en del för att kunna nå fram till denna kompromiss.
En av de saker som vi har uppnått med kompromissen och som var mycket viktig för oss är kontrollcentrets oberoende, och vi vet alla att det var starka påtryckningar att ställa vetenskapliga kommittén under nationell kontroll. Vi har dock lyckats undvika det och det är verkligen en bedrift som är värd stöd.
Jag tvekade ända fram till slutet men jag kan nu säga till Frieda Brepoels att hon har vårt stöd. För att hålla kompromissen vid liv behöver vi dock stöd från alla grupper och därför söker jag ett klargörande från den socialdemokratiska gruppen om huruvida den kommer att stödja kompromissen, eftersom detta är väsentligt att känna till innan vi går till omröstning. I vilket fall som helst kan ni räkna med vårt stöd. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Eftersom jag har en minuts talartid, vill jag endast rikta er uppmärksamhet på slutsatserna av rapporten från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. Det är beklagligt att dessa slutsatser inte har genomförts.
Människors värderingar och beteenden är påverkade av vad personerna i fråga ser som norm i deras sociala miljö. Den andra slutsatsen var att en kontrollpolitik har större inflytande på sociala normer än vad mediakampanjer och en pedagogisk taktik har. Om i synnerhet unga människor ser experimenterande med narkotika som något normalt och socialt accepterat är detta en viktig faktor som påverkar deras normer och beteende när det gäller narkotikaanvändning.
Det är beklagligt att sådana slutsatser har nåtts på bekostnad av miljontals drogmissbrukare och tusentals unga människors död som ett resultat av en ödesdiger och experimentell avregleringspolitik som delade in narkotikan i lätta droger, vilka antogs vara ofarliga, och tunga droger. Denna politik fortsätter än i dag. Att tala om lätta droger som något som är säkert är ett mycket farligt sätt att manipulera, vilket underlättar för narkotikaberoende och spridning av narkotikamissbruk. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Problemet med narkotikaanvändningen ligger i att den ökar, i synnerhet användningen av kokain. Antalet unga människor som experimenterar med narkotika i EU ökar också. Det visar tydligt att mycket återstår att göra när det gäller narkotikabekämpningen.
Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk har spelat en viktig roll i att sammanställa och offentliggöra information om narkotika och dess användning. Centrumet har uppmuntrat organisationer i medlemsstaterna att kommunicera med varandra och att utbyta bästa praxis. Som Hubert Pirker påpekade måste det emellertid finnas gemensamma kriterier och normer för de metoder som används vid insamlingen av information, eftersom det är det enda sättet att se till att de uppgifter som har att göra med narkotikafrågor är objektiva, pålitliga och framför allt jämförbara. Man måste snabbt hitta en lösning på problemet med att uppgifter inte finns tillgängliga eller knappt är jämförbara i vissa medlemsstater. Detta hindrar den allmänna kontrollen av narkotikasituationen i EU.
Jag vill berömma Frederika Brepoels till detta betänkande och till det utmärkta resultat hon har uppnått. Vi antar denna föreslagna översyn av bestämmelsen efter tre års förhandlingar, vilka i första hand omfattar ändringar av den ursprungliga överenskomna rättsliga grunden som ger parlamentet en ställning som medlagstiftare.
Jag vill uttrycka min tillfredsställelse både över den mer framträdande roll som getts till centrumet som kommer att ta hänsyn till nya trender när det gäller blandmissbruk, inbegripet kombinerat missbruk av lagliga och olagliga psykoaktiva ämnen, och över åtgärden att anpassa verksamheten för centrumets organ för att ta hänsyn till utvidgningen.
Till sist vill jag uppmärksamma drogmissbrukets globala karaktär, vilket innebär att vi måste sätta den europeiska analysen i ett vidare sammanhang. Det är också viktigt att öka samarbetet med tredjeländer, särskilt som många av drogerna som kommer in i EU kommer därifrån. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan inte låta bli att välkomna ert inlägg, Franco Frattini, för det underströk träffande hur allvarligt narkotikaproblemet i EU är.
Jag instämmer i vad Carlos Coelho och Hubert Pirker har sagt, eftersom kampen mot narkotikaanvändning och olaglig narkotikahandel måste vara en ständigt ökande prioritet för unionen. Det är omöjligt att ta upp denna växande krissituation med följder över hela världen utan att ta upp inblandningen av alla de överstatliga institutionerna och utan ständiga uppdateringar av en situation som hela tiden förändras. 
Därför välkomnar jag föredragandens förslag om att stärka verksamheten för centrumet för att öka effektiviteten i utbytet av information för de åtgärder som flera medlemsstater har vidtagit och för att åstadkomma ett närmare samarbete med Europol.
Användningen av narkotika och beroendeframkallande substanser varierar över tiden. Medan heroin tidigare var den största anledningen till oro är det nu kokain som orsakar mer oro på grund av det sätt som det sprids på bland unga människor och de dödliga blandningarna med alkohol som används på klubbar. Att förstå vad som förändras för att kunna förhindra och bekämpa narkotikaproblemet effektivare är en betydelsefull faktor som vi måste tillämpa när vi utvärderar den roll som centrumet spelar.
Vi har emellertid en plikt när det gäller våra åtgärder mot narkotikamissbruk och den är att inte ge efter för den slapphänthet som hittills bara har lett till en ökning av beroendet. Exempelvis var det oacceptabelt av en företrädare för den italienska regeringen att tala om att han var positivt inställd till möjligheten till ett kontrollerat narkotikabruk genom vad som är känt som ”injektionsrum”. Sådana beslut har aldrig gett unga människor deras frihet tillbaka. I det avseendet håller jag helhjärtat med prästen Don Gelmini, en ledande person internationellt i kampen för att rehabilitera narkotikamissbrukare, som sa att det är en villfarelse att bekämpa droger med droger, att det vore som att öppna dårhusen igen för att bota de psykiskt sjuka.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0189/2006) av Tatjana Ždanoka för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om icke-diskriminering och lika möjligheter för alla – en ramstrategi (2005/2191(INI)). 
Tatjana Ždanoka (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Betänkandet om en ramstrategi för icke-diskriminering och lika möjligheter för alla, som har antagits av en överväldigande majoritet av ledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, är en syntes av alla medverkandes insatser, inbegripet företrädarna för alla större politiska grupper.
Jag är mycket tacksam mot mina skuggföredraganden och andra kolleger för deras konstruktiva förslag. Jag hoppas att de förslag som utarbetats i ramstrategin för att ge alla personer jämlika och effektiva möjligheter att delta i det ekonomiska, sociala och politiska livet i Europeiska unionen kommer att bli den avgörande faktorn för att övervinna den senaste tidens negativa tendenser, som undergräver utsikterna för hållbar utveckling i Europeiska unionen under 2000-talet.
Att bortse från det moderna samhällets mångkulturella och multietniska natur leder till farliga spänningar i samhället. Den etniska, sociala och språkliga mångfalden i Europeiska unionens samhällen bör inte bara ses som en utmaning för hållbar utveckling utan även som en källa till kreativa möjligheter och för en dynamisk stabilitet inom det moderna EU.
Vilka är ramstrategins viktigaste beståndsdelar? För det första finns det olika sätt att uppfatta begreppet diskriminering på, beroende på om det ses från individens eller kollektivets utgångspunkt. Samtidigt kräver inte upprätthållandet av medborgarnas rättigheter som enskilda intressen samma åtgärder som försvaret av de enskilda individernas intressen som grupp. Vi betonar därför behovet av att anta specifika åtgärder avsedda att förhindra eller kompensera de nackdelar som är förenade med någon av de grunder för diskriminering som räknas upp i artikel 13 i fördraget. Sådana åtgärder bör därför utsträckas till alla sektorer där det råder stark ojämlikhet, oavsett om det är inom utbildning, hälsovård, boende, tillgång till varor och tjänster eller inom något annat område.
För det andra måste upptäckten av indirekta former av diskriminering grundas på tillförlitlig statistik om i synnerhet vissa grupper med särskilda kännetecken. Det finns ingen motsättning mellan skydd av personuppgifter och övervakning av diskriminering genom statistiska metoder så länge som målet med övervakningen är att öka förståelsen av vissa gruppers över- eller underrepresentation inom vissa områden eller på särskilda nivåer och att mäta framstegen för att kunna identifiera behovet av åtgärder och välja det mest effektiva agerandet.
Vi betonar också behovet av att komplettera lagstiftningen. Vi beklagar starkt att kommissionen trots upprepade framställningar från Europaparlamentet inte för närvarande planerar att lägga fram fler lagförslag grundade på artikel 13. Vi insisterar på ett nytt lagstiftningsinstrument, som inbegriper alla de former av diskriminering som anges i artikel 13 och som har samma räckvidd som direktiv 2000/43/EG, ska läggas fram senast den 30 juni 2007.
Vi uppmanar också kommissionen att skyndsamt vidta åtgärder mot medlemsstater som underlåter att omvandla gemenskapslagstiftning om förbud mot diskriminering till nationell lag och anser att de nya medlemsstater som inte har infört direktiven om icke-diskriminering måste bli föremål för överträdelseförfaranden på samma sätt som de redan etablerade medlemsstaterna.
Vi vädjar också till medlemsstaterna att förbehållslöst och utan begränsande deklarationer ikläda sig förpliktelser enligt fördragen om de mänskliga rättigheterna inom området icke-diskriminering och skydd av personer som tillhör minoriteter, liksom att lojalt uppfylla sådana förpliktelser.
Vi anser att traditionella nationella minoriteter skyndsamt behöver skyddas genom olika former av självstyre eller autonomi för att motverka den dubbelmoral som uppkommer av Köpenhamnskriterierna å den ena sidan och avsaknaden av regler i medlemsstaterna å den andra sidan.
Jag är övertygad om att Europeiska unionen faktiskt måste ha en av världens mest framsynta ramstrategier för att bekämpa diskriminering. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, fru Ždanoka, mina damer och herrar! Jag vill tacka Europaparlamentet och i synnerhet föredraganden Tatjana Ždanoka, för ett utmärkt betänkande.
Här har vi en möjlighet att diskutera ett ämne som ligger mitt hjärta mycket nära, nämligen kampen mot diskriminering och stödet för lika möjligheter och mångfald. Människors rätt till jämställdhet inför lagen och skydd mot diskriminering utgör en grundläggande rättighet som är en fundamental förutsättning för att ett demokratiskt samhälle ska kunna fungera korrekt. Vi är alla medvetna om hur denna rättighet kan bidra till att öka den ekonomiska och sociala sammanhållningen i våra länder och därmed även vårt välstånd.
Gemenskapens mål är å ena sidan att garantera en enhetlig tillämpning av lagen på området och å andra sidan att stödja en effektiv politik när det gäller kampen mot diskriminering och stödet för jämställdhet i de fall då lagen inte tillämpas på ett tillfredsställande sätt. Som ni själva redan har betonat finns det ett stort antal strukturella hinder mot att åstadkomma ett rättvisare samhälle. Syftet med våra initiativ är därför också att förändra attityder och beteenden. Jag gläds över att ert betänkande till stor del stöder kommissionens inställning. Jag noterade att ni uppmärksammade områden som var i behov av utveckling och att ni gick vidare med några intressanta förslag om hur denna utveckling skulle kunna åstadkommas.
Ert betänkande betonar i första hand vikten av att samla in uppgifter. Ett visst mått av utveckling är nödvändigt om vi ska kunna öka vår förståelse för diskriminering, så att vi ska kunna föreslå effektiva åtgärder och i synnerhet kontrollera hur dessa genomförs. Kommissionen är angelägen om detta och vidtar samtidigt åtgärder för att garantera att lagen övervakas när det gäller skydd av personuppgifter. Som kommissionen fastställde i sin ramstrategi kommer en handbok om omfattningen av diskrimineringen att ges ut i slutet av 2006. Man kommer även inom kort att utveckla en begreppsmässig ram för att kunna mäta framstegen i kampen mot diskriminering och utvärdera de statistiska uppgifter som finns tillgängliga både på gemenskapsnivå och på nationell nivå. I stort sett finns det inte något i gemenskapens rättsliga grund som hindrar att de relevanta uppgifterna erhålls.
Ert betänkande betonar även behovet av att förstärka aktiva åtgärder i kampen mot diskriminering. Kommissionen tar stor hänsyn till era kommentarer och den har redan bett en grupp av sina juridiska experter att utarbeta ett dokument om de aktiva åtgärder som för närvarande tillämpas i medlemsstaterna. Detta betänkande framhåller också vikten av diskriminering på flera olika grunder och av goda skäl. Detta ämne förtjänar större uppmärksamhet. Vi underskattar många gånger antalet personer som utsätts för detta. An den anledningen har jag bett om att en undersökning ska genomföras. Syftet med den är att förbättra förståelsen för orsakerna och följderna av diskriminering på flera olika grunder.
Det utlovas ett kraftigt uppsving för vår antidiskrimineringspolitik under det kommande europeiska året för lika möjligheter. Jag hoppas att fler EU-medborgare vid slutet av 2007 kommer att förstå de sociala och ekonomiska fördelar som mångfalden kan ge oss och att de kommer att vara medvetna om sina rättigheter.
Slutligen efterfrågas i ert betänkande att ett nytt rättsligt instrument ska läggas fram vilket skulle täcka alla grunder för diskriminering, såsom nämndes i den ramstrategi som godkändes i juni förra året. Kommissionen har påbörjat en långtgående undersökning om lämpligheten och funktionaliteten av de nya åtgärder som är avsedda att komplettera den nuvarande rättsliga ramen. Innan vi har resultaten från denna undersökning kommer kommissionen att rikta all sin energi mot att kontrollera att medlemsstaternas genomförande av nuvarande direktiv sker i rättvisans intresse på högsta möjliga nivå. I detta sammanhang kommer kommissionen naturligtvis att vidta alla de nödvändiga rättsliga åtgärder som situationen kräver.
Mina damer och herrar! Jag ser fram emot er debatt med intresse. 
Rihards Pīks,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! De frågor som diskuteras i Tatjana Ždanokas betänkande är viktiga och lovvärda. När det gäller innehållet i betänkandet finns det emellertid ett antal frågor och invändningar. För det första undrar jag varför betänkandet på ett selektivt sätt endast framhäver två samhällsgrupper, nämligen migrerande romer samt icke-medborgare, som två grupper som kan uppleva att de har ogynnsamma villkor och som skulle behöva särskild uppmärksamhet. Men flyktingar, asylsökanden och medborgare från tredjeländer som anländer till EU i ökande antal nämns inte på förhand som grupper som upplever svåra villkor och det nämns inte heller något om att deras integrering är en viktig fråga. För det andra kan jag inte hålla med om förslaget i punkt 11 i betänkandet som innebär att migrerande romer och icke-medborgare ska delta i valen redan från början på alla nivåer utan att man först har försäkrat sig om att dessa invånare är integrerade i samhället. Denna tanke strider mot EU:s historiska erfarenhet och mot EU:s värderingar. Jag vill också ställa en annan fråga. Var inte de muslimska ungdomar som brände bilar och vandaliserade affärer i Paris förra hösten franska medborgare? Flertalet av dem var det, men kan vi lägga handen på hjärtat och säga att de var integrerade i samhället och att de delade dess värderingar? Därför förefaller det mig att Tatjana Ždanokas betänkande lägger tonvikten på felaktiga uppfattningar och därför är missriktat och ensidigt. 
Claude Moraes,
   . – Herr talman! Tatjana Ždanoka har utarbetat ett betänkande som har en mycket viktig underliggande tanke, nämligen att effektiva åtgärder för att bekämpa diskriminering inte är något enkelt men att det är av avgörande betydelse att regeringar, offentliga myndigheter och multinationella företag vidtar effektiva åtgärder för att bekämpa diskriminering. Det är inte ett enkelt alternativ, som vi hörde av föregående talare, eftersom det leder till kontroverser, men det är av absolut avgörande betydelse.
Som kommissionsledamoten sa, för att de lika möjligheternas år 2007 ska betyda något, och jag vet att han och hans stab arbetar hårt för att uppnå detta, måste vi göra verkliga framsteg. Tatjana Ždanokas betänkande gör det. Det är ännu ett steg framåt.
Hon talar om aktivt ingripande och aktiva åtgärder. Aktiva åtgärder är ett av de mest missförstådda begreppen. Aktiva åtgärder innebär inte nödvändigtvis positiv särbehandling genom att ge orättvisa fördelar, utan åtgärder för att avlägsna orsaker till diskriminering. Det är beklämmande att se att etnisk övervakning fortfarande väcker sådan debatt och sådant motstånd inom Europeiska unionen. Det är nu vanligt i Förenade kungariket, och i multinationella företag som är verksamma i Förenta staterna och över hela Europa att följa upp sin personal i etniskt hänseende eller i fråga om handikapp eller ålder. Varför? Eftersom det gör det möjligt för dem att förstå vilka personer som gynnas respektive missgynnas i fråga om anställning och om indirekt diskriminering förekommer. Begreppet indirekt diskriminering som sådant är missförstått och det är viktigt att begreppet lanseras i betänkanden som Tatjana Ždanokas, eftersom det ger effekt.
Om man ser till de institutioner som är närvarande här i dag – kommissionen, parlamentet och rådet – där det inte finns någon etnisk övervakning, kan man se vad som händer. Det finns väldigt få icke-vita personer anställda i dessa institutioner, inbegripet parlamentet. Min närvaro gör andelen en aning högre i dag, men det beror på att kammaren är tom.
Artikel 13 innehåller ett viktigt begrepp. Jag vet att det är en hjärtefråga för kommissionsledamoten att främja artikel 13, men det som Tatjana Ždanokas betänkande anger, och som är mycket viktigt, är att vi behöver tvingande lagstiftning och vi behöver genomföra direktivet om likabehandling av personer oavsett ras eller etnisk tillhörighet och sysselsättningsdirektiv och få dem att betyda något, i stället för att lämna dem ofullbordade. Samma sak gäller för rambeslutet om rasistiska brott, som rådet ansvarar för.
Slutligen, som svar på den senaste talarens inlägg och i fråga om bekymren över punkt 11, vill jag säga att ett effektivt deltagande av minoriteter i det offentliga och politiska livet är en förutsättning för god integration. Det är viktigt. Endast två kategorier har nämnts, men det finns många andra kategorier i många andra länder där människor kan åtnjuta effektivt deltagande. Vi kan inte ignorera denna fråga. Vi måste uppmärksamma den och vi måste föra den framåt.
Sammantaget anser jag alltså att betänkandet främjar det som jag anser bör vara ett allomfattande år för lika möjligheter. Vi stöder kommissionsledamoten i de kraftfulla åtgärder som jag hoppas att han kommer att vidta under 2007. Jag vill tacka Tatjana Ždanoka för ett utmärkt betänkande, som den socialdemokratiska gruppen kommer att ge sitt fulla stöd till. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman! Jag är mycket glad att vi diskuterar Tatjana Ždanokas utmärkta betänkande i kväll men jag vill påminna er om att vi tyvärr i morgon kommer att diskutera en resolution om otyglad rasism och homofobiskt våld i Europeiska unionen. Mellan Ždanoka-betänkandet och morgondagens resolution blev vi pinsamt medvetna om att det fortfarande finns mycket ogjort. Därför vill jag föreslå kommissionsledamoten en sak. Vi har talat mycket om antidiskrimineringsåtgärder – och det finns gott om mycket konkreta förslag i Ždanoka-betänkandet.
När jag förberedde de kommentarer jag skulle göra i kväll tänkte jag tillbaka på mars 2000, när Europas politiska ledare lanserade en mycket ambitiös strategi för att göra Europeiska unionen till den mest hållbara, kunskapsbaserade ekonomin i världen. De var mycket ambitiösa. De kanske strävade efter lite för mycket, men ambitionen var en god sak. Varför kan vi inte vara lika ambitiösa när det gäller att bekämpa diskriminering och främja de grundläggande rättigheterna och jämlikhet i Europeiska unionen? De är ju ändå våra gemensamma värderingar. Vad vi behöver här är inte bara först en åtgärd och sedan en annan, utan en allomfattande och framför allt mycket ambitiös strategi. Vi behöver en plan och vi behöver sätta de grundläggande rättigheterna och jämlikheten i centrum för Europeiska unionens politik.
Jag vill påminna er om att för ungefär ett och ett halvt år sedan gav parlamentet sitt förtroende för ordförande José Manuel Barroso och hans kommission, eftersom han lovade oss att de grundläggande rättigheterna och bekämpningen av diskriminering skulle få högsta prioritet. Det skulle vara hörnstenen i Europeiska kommissionens politik.
Jag vet att kommissionsledamoten personligen är mycket engagerad i denna sak, men jag måste säga att sammantaget är Europeiska unionens bedrifter under de senaste åren inte särskilt imponerande. Jag vet att den största stötestenen är medlemsstaterna. Den hastighet med vilken de antar åtgärder, till exempel säkerhetsåtgärder som skyddet för passageraruppgifter, är häpnadsväckande. De klarar att fatta beslut på tre eller fyra månader. Men när det gäller rambeslutet mot rasism och främlingsfientlighet har de fortfarande inte nått någon uppgörelse efter fem år! Det är skandalöst.
Jag uppmanar kommissionen att gå samman med Europaparlamentet och lägga fram en plan för grundläggande rättigheter och jämlikhet som grundas på förslagen i Ždanoka-betänkandet. Vi behöver akut konkreta förslag. Vi behöver lagstiftning. Det är för all del bra att ha kunskapshöjande kampanjer, men människor som diskrimineras behöver rättsmedel så att de kan vända sig till domstolarna. Vi behöver detta rambeslut. Vi behöver en mekanism för att övervaka de grundläggande rättigheterna i respektive medlemsstat.
Allt det som vi skulle kunna klassificera som bättre lagstiftning. Det finns också i Tatjana Ždanokas betänkande. Bättre lagstiftning handlar inte bara om lagförslag som upphäver bestämmelser i politiken för den inre marknaden, utan också om att föreslå saker som är bra för medborgaren – något som parlamentet ständigt har efterlyst. Stadgan om de grundläggande rättigheterna behöver bli rättsligt bindande om den ska ha någon mening.
I fråga om det europeiska året för lika möjligheter är det underbart att vi kan tala oss varma för lika möjligheter, men ärligt talat är budgetanslaget för året patetiskt. Om detta är ett tecken på den vikt som medlemsstaterna tillmäter lika möjligheter har vi en lång väg kvar. Jag räknar med att kommissionen samarbetar med Europaparlamentet. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande som, vilket jag vill påminna ledamöterna om, kommer från utskottet och inte från en enskild person. Därför anser jag att de frågor som ställdes bör ställas till utskottet som helhet. Det var deras val vilka grupper de skulle inrikta sig på och de skulle ha kunnat lagt till många andra ändringsförslag om de hade velat.
Vi har en lagstiftning som redan täcker de flesta grupper inom Europeiska unionen. Som andra så vältaligt har sagt i kväll använder vi den inte. Men denna inkluderingsstrategi, som härrör från idén om icke-diskriminering och lika möjligheter för alla, anser jag vara ytterst viktig. Som det har sagts handlar det om de grundläggande rättigheterna, om den enskildes värdighet, om den respekt som varje enskild person bör behandlas med och om den enskildes rätt att delta i samhället. Det tycks finnas en stor förväntan att enskilda personer ska medverka i samhället. De behöver medlen för att kunna göra det, de behöver vara delaktiga, och däri ingår enligt min grupps mening även rätten till politiskt deltagande.
Som andra har sagt är det socialt viktigt: social sammanhållning är ett av Lissabonagendans mål. Det ingår i fördragen om Europeiska unionen, det är en viktig sak vi behandlar och samhället behöver alla begåvningar och all kompetens vi kan uppbringa. Det är inte så ofta jag citerar företag, men företagen kommer att säga er att det är affärsmässigt förnuftigt i ett samhälle med mångfald och i en globaliserad värld att ha en arbetsstyrka som uppvisar mångfald och som inbegriper alla begåvningar.
Som så vältaligt sägs i betänkandet behöver vi göra bruk av och sprida de goda metoder vi har. Europeiska unionen har investerat kraftigt – men inte så kraftigt som många av oss skulle önska – exempelvis i Equal-programmet, som ger många viktiga lärdomar, inte minst från de asylsökandes sida, i fråga om arbetsträning, språktillägnande, en hel lista med saker som vi talar om när det gäller integrering. Vi behöver sprida sådana resultat och utbyta goda erfarenheter. Många frivilligorganisationer skulle gärna dela med sig av sin erfarenhet men de behöver det nödvändiga nätverket och stödet för att göra detta. Detta kan vara ett av resultaten av det kommande året för lika möjligheter och många medlemsstater vill investera ännu mer i det.
Som vi vet finns det fortfarande många människor som drabbas av diskriminering, och ett fullständigt genomförande av direktiv i enlighet med artikel 13 brådskar, liksom inrättandet av nationella antidiskrimineringsorgan som har visat sitt värde inte minst genom exempelvis Irish Human Rights Agency.
Och vi behöver fakta. Det är inte diskriminerande att för att samla in fakta undersöka om vår politik förändrar läget eller om vi endast arbetar utifrån personliga övertygelser och fördomar snarare än utifrån sund statistik och information. 
Eva-Britt Svensson,
   . – Herr talman! Kommissionsledamot Špidla! Vi talar i parlamentet väldigt ofta med all rätt om icke-diskriminering och lika möjligheter för alla. Jag välkomnar både den debatten och detta betänkande. Jag kan bara hoppas att medlemsländerna genomför konkreta åtgärder, och att Europeiska året för lika möjligheter för alla blir framgångsrikt för att vi skall uppnå ett samhälle som verkligen är för , oavsett funktionshinder, kön, etnisk tillhörighet, sexuell läggning osv. På detta område behöver vi ett samarbete med frivilligorganisationer och ta tillvara deras kunskaper.
Att olika former av diskriminering ofta diskuteras här i parlamentet tror jag beror på att denna fråga är mycket betydelsefull och komplex, men kanske visar det framför allt hur otroligt mycket som återstår att göra. Jag gör dock ytterligare en iakttagelse, nämligen att det aldrig är de diskriminerade grupperna själva som får föra fram sina synpunkter. Jag ställer mig därför frågan hur många ledamöter här i parlamentet, eller i de nationella parlamenten, som är exempelvis funktionshindrade, tillhör en minoritetsgrupp eller har annan etnisk bakgrund. De flesta av oss tillhör medlemsländernas normgivande befolkning. Så länge det ser ut på det sättet i politiska församlingar, näringsliv, utbildning samt socialt och ekonomiskt, anser jag att särskilda åtgärder måste vidtas.
Jag anser att diskrimineringen har pågått så länge, trots allt tal om förändring. För att ändra denna situation måste vi kunna tillämpa positiv särbehandling. Idag använder vi faktiskt dess motsats, s.k. negativ särbehandling, vilket innebär att funktionshindrade, minoritetsgrupper och kvinnor måste vara kunnigare, bättre osv. för att kunna konkurrera med de normgivande grupperna. Det är definitivt inte på lika villkor. Det strider mot demokratin som innebär att alla skall ha lika möjligheter. Därför förespråkar jag också kvotering för att kunna ändra på detta tillstånd. 
Ģirts Valdis Kristovskis,
   – Herr kommissionsledamot, kolleger! Jag har gjort några observationer när det gäller felaktigheter i betänkandet. I betänkandet uppmanar man till antagande av gynnsamma åtgärder gentemot icke-medborgare vars rättigheter kan ha överträtts. Det finns en punkt i vilken man uppmanar till garanti och utvidgning av rösträtten för alla valnivåer endast för romer och icke-medborgare. Jag håller med om att romerna lever under ogynnsamma villkor i många delar av Europa, men det finns ingen anledning att välja ut icke-medborgare. Det är också oklart varför föredraganden bara är intresserad av dessa två gruppers sociala och politiska rättigheter. Det är överraskande att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor inte har uppmärksammat vinklingen i betänkandet. Det har till och med nonchalerat betänkandets diskriminerande karaktär eftersom man inte nämner migranter av olika härkomst, tredjelandsmedborgare eller religiösa minoriteter.
Låt mig ta upp den verkliga situationen för icke-medborgare. I den årliga statistiska rapporten från FN:s flyktingkommissariat, som offentliggjordes för ett par dagar sedan – den 9 juni – uppmärksammades att icke-medborgare i jämförelse med andra grupper i Lettland och Estland är en privilegierad grupp som åtnjuter samma rättigheter och skydd som vanliga medborgare. Dessutom görs en särskild hänvisning som innebär att bestämmelserna i 1954 års konvention om statslösa personers rättsliga ställning inte kan tillämpas på lettiska icke-medborgare. Detta strider mot det icke-sanningsenliga påståendet i avsnitt K i betänkandet att icke-medborgare förvägras rättigheter och att deras rättigheter överträds. Vilka rättigheter är det som överträds? Har denna grupp inte rätt till utbildning, bostäder eller tillgång till varor och tjänster? Icke-medborgare i Lettland har alla dessa rättigheter. Denna grupp åtnjuter inte bara dessa rättigheter, utan har också möjligheten att få lettiskt medborgarskap i Lettland och estländskt medborgarskap i Estland, vilket innebär att de garanteras politiska och sociala rättigheter. Frånvaron av medborgarskap är därför en fråga om vilja och inställning bland de icke-medborgare som bor i dessa länder. Det skulle vara konstigt, till och med absurt, om Europaparlamentet i samband med omröstningen om Ždanokabetänkandet godtog föredragandens oberättigade överdrifter som inte avspeglar den faktiska situationen. Jag uppmanar ledamöterna att noga överväga de ovannämnda omständigheterna och ändra de vinklade och till och med icke-sanningsenliga avsnitten i betänkandet. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Ramstrategin för icke-diskriminering och lika möjligheter för alla är tillämplig inom olika områden.
Det verkar som att, med hänsyn till sociala konsekvenser, strategin i huvudsak riktar sig till yngre personer. Brist på tillgång till utbildning och svårigheter som drabbar yngre personer med hänsyn till läroplanens assimilering och att hitta arbete minskar deras möjligheter till framgång i livet från första början. Detta gäller särskilt missgynnade grupper, etniska grupper och nationella minoriteter. I dessa fall är åtgärder från kommuner, sociala organisationer och staten oerhört viktiga.
Jag kan som exempel nämna hur man hanterade dessa problem i Nya Zeeland. Maoribarn uppvisade tydligt dåliga resultat i skolan. Myndigheterna började då analysera skälen bakom problemet, det vill säga om felet låg hos lärarna eller skolan eller om barnen själva var obegåvade. Man inrättade en forskningsgrupp för att få svar på dessa frågor. Det visade sig att barnen inte hade några problem med begåvningen, men att deras mentalitet och traditioner krävde ett annat inlärningssätt. Man gjorde de nödvändiga förändringarna för att ge barnen lika möjligheter i samhället.
Man måste vidta åtgärder i EU för att skapa lämpliga utbildningsförhållanden för romerbarn. Man måste särskilt uppmärksamma yngre personer från missgynnade familjer vars utbildnings- eller arbetsmöjligheter – såväl som deras möjligheter att flytta från sina bostadsområden – är mycket begränsade. Att utbilda och förbereda funktionshindrade barn för ett arbete och för framtiden är också problematiskt eftersom deras situation i stor utsträckning är beroende av deras föräldrars och samhällets ekonomiska möjligheter, vilket även gäller arbetsmarknaden. Problemet är allvarligt och kräver särskild hjälp från staten, kommuner och sociala organisationer samt stöd särskilt till de fattigaste regionerna i EU. Det är särskilt svårt att skapa möjligheter för barn som – förutom att de är funktionshindrade – även kommer från en missgynnad bakgrund eller missgynnade etniska grupper. Inom ramen för åtgärder till stöd för denna grupp bör man skapa särskilda villkor för dessa barn.
Jag vill tacka föredraganden Tatjana Ždanoka för utarbetandet av detta mycket välbehövliga dokument. 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi måste dagligen kämpa mot diskriminering. Detta är uppenbart, inte bara att döma av Ždanokabetänkandet, utan även av debatten i kammaren.
Jag vill betona en av de frågor som nämns i betänkandet: skyddet av nationella minoriteters rättigheter. Situationen för de nationella och etniska minoriteterna i både gamla och nya medlemsstater är sällan problemfri och dessa grupper drabbas ofta av både direkt och indirekt diskriminering. Det är tydligt att förbudet mot diskriminering inte är tillräckligt för att lösa denna fråga. Skapandet av lika möjligheter kräver även aktiva åtgärder, särskilt för att man ska kunna bekämpa indirekt diskriminering. Jag är övertygad om att kommissionen skulle kunna uppmuntra de medlemsstater vars lagstiftning inte gör det möjligt för dem att ändra denna situation. Det krävs även nya rättsliga instrument, som Tatjana Ždanoka har påpekat, så att vi kan få ett slut på denna oacceptabla politik som genomsyras av dubbelmoral, eftersom samtidigt som Köpenhamnskriterierna angående minoriteters rättigheter och följandet av dessa är tillämpliga på medlemsstaterna, har inte medlemsstaterna inhemska lagar som styr sådana förhållanden. Jag anser att denna situation är fullständigt ohållbar. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden Tatjana Ždanoka. Detta är ett mycket viktigt betänkande.
Vi måste förtydliga vissa viktiga begrepp eftersom det fortfarande finns många motsägelser mellan de båda EU-direktiven. Det finns dessutom åtskilliga motsägelser när det rör förhållandet mellan icke-diskriminering och lika behandling, eftersom vi vet att de betyder olika saker. Min kollega Claude Moraes har i dag redan nämnt behovet av aktiva åtgärder. Men vi har ännu inte förtydligat begreppet positiv diskriminering, det vill säga förhållandet och sambandet mellan lika behandling och positiv särbehandling, eftersom om vi tillämpar samma normer på olika grupper kommer detta bara att skapa ytterligare ojämlikhet. Vi behöver därför aktiva åtgärder och positiv särbehandling för att kunna motverka olika möjligheter i samhället. En annan oerhört viktig sak är att diskriminering aldrig påverkar individer. De drabbade diskrimineras inte på grund av deras personlighet utan därför att de är gamla, är kvinnor, är funktionshindrade, tillhör en sexuell minoritet eller en traditionell eller ny nationell minoritet. Ett effektivt skydd kräver därför mer än bara skyddet av individer: vi måste skydda hela grupper.
En av de största förtjänsterna med detta betänkande är skyddet av traditionella, historiska minoriteter, som har rätt att delta i det politiska livet och har rätt till självbestämmanderätt och självstyre. I dagsläget har EU inget skyddssystem för minoriteter trots att en av sju EU-medborgare tillhör en traditionell, historisk minoritet. När det slutligen gäller debatten: romerna och dem utan medborgarskap måste få ökat skydd, som en minoritet inom minoriteter, och det är synd och skam att det i flera medlemsstater finns åtskilliga hundratusentals personer utan medborgarskap. Denna situation måste åtgärdas och kommissionsledamot Vladimír Špidla förtjänar vårt tack för att han vill utveckla kampen mot diskrimineringen. 
Kinga Gál (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma ett viktigt problem som kan ha orsakat allvarliga bekymmer för föredraganden som förvisso mycket väl har lyckats att i betänkandet ge vissa sakfrågor och begrepp den vikt de förtjänar. Sådana sakfrågor är till exempel positiv diskriminering och, när det rör traditionella minoriteter, frågor som handlar om självbestämmande, självstyre och deltagande i det politiska livet.
Jag vill emellertid göra er uppmärksamma på en mycket viktig företeelse: tyvärr är det så att vi – enligt den allmänna policyn med förbud mot diskriminering – inte kan hitta lösningar för alla minoriteter i olika livssituationer. Om vi verkligen vill hitta lösningar och inte bara ytliga åtgärder, är det mycket viktigt att på ett allvarligt menat sätt ta itu med de problem som är specifika för respektive minoritet. Jag vill påpeka att vi måste skilja på traditionella och nya minoriteter, sexuella minoriteter och övriga minoriteter. Om vi inte förtydligar dessa begrepp och gemenskapsproblem – av vilka vart och ett är avsevärt och kräver omfattande åtgärder på gemenskapsnivå – bidrar vi inte till att hitta en lösning utan till begreppsförvirring och vilseledande frågor. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – I betänkandet uppmuntras till en fullständig utradering av diskriminering på grundval av nationalitet eller härkomst, begränsningar för minoriteter eller icke-medborgare och ojämlikheter som rör utbildning, sjukvård och levnadsstandard i EU så snart som möjligt. Kommissionen bör vidta åtgärder mot stater som inte lyckas genomföra EU:s lagstiftning mot diskriminering.
Europas utveckling kommer att bli mer friktionsfri om personer som inte har EU-medborgarskap integreras i det europeiska samhället. De har mycket olika bakgrund – utvandrare från muslimska länder i Frankrike och gamla EU-länder, den rysktalande minoriteten i Lettland och Estland.
Litauen har inte detta problem, men vi är mer känsliga för situationen i våra grannländer än vad andra är. Den demografiska situationen i de två nämnda länderna är unik. Den uppstod under särskilda förhållanden som inte har funnits varken i de gamla eller nya medlemsstaterna. Utvecklingen i syfte att införliva icke-medborgare i lokala samhällen måste gå hand i hand med deras beslutsamhet att godta att de bor i Lettland eller Estland, att de håller på att bli medborgare i EU och inte i någon annan union. Samtidigt som de bevarar sin egen bestämda kultur, vilket berikar Europa, måste de respektera sin stat, kunna tala språket och känna till dess historia och traditioner.
Det är politikernas plikt att utarbeta lämpliga villkor för detta. Icke-medborgarnas allt större valdeltagande är logiskt endast om de också deltar mer konstruktivt och allt mer aktivt i sitt lands sociala och politiska liv.
Genom betänkandet uppmuntrar man på ett viktigt sätt staterna att inrätta institutioner för att bekämpa diskriminering. De statistiska uppgifter som sammanställs av kommissionen och de nationella statliga institutionerna kommer i hög grad att hjälpa till med att bedöma den skada som orsakas genom diskriminering. 
Patrick Gaubert (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även om min politiska grupp inte delar samma åsikter som föredraganden vill jag tacka Tatjana Ždanoka för hennes arbete och hennes bidrag till detta ämne som ligger mig varmt om hjärtat.
Föredraganden har visat sin vilja att gå vidare med den samlade och dagliga kampen mot diskriminering. Denna politiska vilja är helt enkelt avgörande och jag vill ta tillfället i akt för att återigen påminna rådet, som fortfarande blockerar rambeslutet mot rasism och främlingsfientlighet, att detta avbrott är fullständigt oacceptabelt.
Min grupp är inte helt nöjd med betänkandet: flera punkter är långa och otydliga, och de föreslagna definitionerna kan leda till feltolkningar. Det är särskilt två punkter vi tycker är problematiska. För det första, punkt 11: min grupp kan inte godta föredragandens förslag att ge romska migranter och icke-medborgare rätt att rösta vid alla val eftersom det är alltför långtgående. Om migranter och icke-medborgare vill delta i samhällslivet i landet där de bor kan de helt enkelt ansöka om medborgarskap, under förutsättning att landet hjälper dem att erhålla detta medborgarskap.
För det andra, punkt 30: det är naturligtvis nödvändigt att hantera alla former av diskriminering på samma sätt. Det är därför av yttersta vikt att vi bekämpar homofobin i samhället. Därför är punktens första del fullständigt tillfredsställande, men vi kommer inte att rösta för den andra delen i vilken man vill att principen om ömsesidigt erkännande ska tillämpas på äktenskap mellan personer av samma kön. Vi måste respektera bestämmelserna och lagstiftningen i de olika medlemsstaterna.
Mina damer och herrar! Det budskap som parlamentet måste sända ut är tydligt: ja, vi måste respektera varje enskild individ och ja, vi måste främja tolerans, lika möjligheter och mångfald men vi måste göra detta samtidigt som vi tar hänsyn till subsidiaritetsprincipen. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Det betänkande som vi diskuterar i kväll får betydande konsekvenser för EU:s medborgare eftersom det handlar om kampen mot alla typer av diskriminering, vilket vi ofta stöter på, till och med nu på 2000-talet, och i länder som är högt utvecklade ekonomiskt sett.
De sociala och ekonomiska konsekvenserna av diskriminering mot medborgare är mycket allvarliga. Det är därför kampen mot diskriminering bör grundas på tillhandahållande av utbildning i dess mest allmänna betydelse vid en mycket tidig ålder och på effektiva informationskampanjer som grundas på bästa metoder. Kommissionens beslut att utnämna 2007 till Europeiska året för lika möjligheter är ett steg i rätt riktning i kampen mot diskriminering. Låt oss hoppas att detta kommer att främja skyddet av individens rättigheter och ökar kunskapen om olika former av diskriminering. De medel som har öronmärkts för Europeiska året för lika möjligheter är emellertid inte tillräckliga för att vi ska kunna nå de förväntade resultaten. Dessa åtgärder bör alltså därför fortsätta under kommande år.
Medlemsstaterna bör alltså ha som mål att garantera jämställdhet, när det gäller sociala och politiska rättigheter, för alla som bor i EU. Att vara annorlunda ska inte betraktas som att vara sämre och därför ska alla EU-medborgare ha samma rätt till ett värdigt liv och lika möjligheter i arbetslivet. Jag stöder därför kraftfullt Ždanokabetänkandet och lyckönskar föredraganden till hennes utmärkta dokument. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag vill tacka er för den diskussion som just har avklarats, i vilken ni tydligt uttryckte Europaparlamentets vilja att stödja en rad åtgärder som rör lika möjligheter, kampen mot diskriminering och kampen för lika rättigheter.
Ni har uttryckt olika idéer som har omfattat olika aspekter av denna långvariga insats av EU som, vilket jag sa redan i inledningen, är en av de grundstenar på vilka vår union vilar.
Låt mig helt kort kommentera en del av det som sagts. När det gäller aktiva åtgärder anser jag att det hur som helst är felaktigt att tala om positiv diskriminering eftersom de diskuterade åtgärderna faktiskt vidtas för att avlägsna nackdelar och inte för att ge orättvisa fördelar till någon. Gemenskapslagstiftningen stöder sådana aktiva åtgärder. Vi beslutade därför genom arbetsgruppen att utvärdera exempel på aktiva åtgärder från enskilda medlemsstater och jag tror att detta kommer att visa sig ha betydelse.
Man nämnde också den viktiga frågan angående insamling av uppgifter. Jag har redan sagt detta i inledningen men jag hoppas ändå att jag kan säga det en gång till. Gemenskapslagstiftningen hindrar inte en insamling av relevanta uppgifter. Uppgiftsskyddet är självklart viktigt för den enskilde individen, men vi kan naturligtvis använda vederbörliga och korrekt behandlade anonyma uppgifter, så det är därför en fråga om att utforma de rätta metoderna. Jag nämnde rapporterna genom vilka vi vill ta fram en metod för att mäta lika möjligheter eller nivåer när det gäller lika möjligheter, och i detta avseende behöver vi naturligtvis de nödvändiga statistiska uppgifterna. Jag anser sålunda att det handlar om lämpliga metoder. Som jag redan har sagt finns det inga strukturella hinder avseende gemenskapslagstiftningen.
En viktig fråga som bedömdes positivt var år 2007. Jag menar att detta innebär en verklig chans att bedöma lika möjligheter från alla tänkbara synvinklar och för att i betydande grad öka våra insatser och ge mycket starka signaler för utveckling under de kommande åren.
När det gäller lagstiftning finns det just nu två grundläggande direktiv i kraft och dessa direktiv markerar ett mycket stort steg framåt. Jag måste säga att det nu är uppenbart att medlemsstaterna sällan har lyckats tillämpa direktiven på ett precist och trovärdigt sätt trots att det är tydligt att de lägger ned avsevärd energi på att tillämpa dem. Europeiska kommissionen kommer därför att uppmuntra till att alla befintliga rättsliga medel används eftersom, som jag redan har nämnt, det är oerhört viktigt att dessa åtgärder tillämpas rättvist så att de ger ett faktiskt resultat.
Vi har naturligtvis den öppna frågan om nya rättsliga instrument. Som jag redan har nämnt, undersöker vi denna fråga. Jag anser att man bör införa lagstiftning som är nödvändig. Men å andra sidan är det alltid mycket viktigt att bedöma om man kan uppnå samma effekt genom att tillämpa befintliga instrument. Vi undersöker frågan om eventuell ytterligare lagstiftning mycket noga och vi kommer att lägga fram våra slutsatser under 2007.
Mina damer och herrar! Låt mig återigen tacka er för diskussionen och för betänkandet. Jag vet naturligtvis inte vad som kommer att hända efter det att betänkandet har debatterats och antagits av parlamentet, men den diskussion som har ägt rum har i vilket fall som helst varit tydlig och givande, och har gett kommissionen en god vägledning för sitt kommande arbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
Lívia Járóka (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Tatjana Ždanokas betänkande omfattar bl.a. flera frågor som har att göra med romerna och som är viktiga för att säkra lika möjligheter. Jag vill ta upp ett område som är mycket viktigt för romerna: insamling av statistiska uppgifter.
Med hänsyn till de historiska och rättsliga aspekterna är det i Ungern mycket obehagligt att prata om insamling av etniska uppgifter som har att göra med romerna. Jag anser att forskning om diskriminering genom att använda statistiska metoder kan ge uppgifter som kan vara mycket användbara för romerna och uppenbarligen även för andra etniska grupper och minoriteter. Dessa uppgifter finns redan indirekt tillgängliga för oss – i Ungern, t.ex., kan vi bestämma de områden där romer bor genom att undersöka indikatorer för låg utbildning och statistiken för underutvecklade områden – och de kan bli statistik som avspeglar den sysselsättningsgrad, den bostadssituation och de utbildningsprogram som påverkar romerna. I detta avseende kan statistiska uppgifter användas som bevis i bedömningen av hur effektiva initiativen är. De kan också bli ett utmärkt instrument i kampen för att stoppa indirekt diskriminering genom att ge en verklig bild av, t.ex., i vilken utsträckning en medlemsstat har lyckats tillämpa de direktiv mot diskriminering som har införlivats i dess rättssystem.
Vi måste erkänna de möjligheter som ges genom övervakning, i synnerhet därför att de många program under det senaste årtiondet – som syftat till att hjälpa till att förbättra romernas livskvalitet – knappast har ändrat deras situation. Detta berodde också på det faktum att vi inte hade någon empirisk metod för att bevisa initiativets positiva eller negativa resultat. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Genom detta utmärkta betänkande har man lyckats lägga fram en heltäckande och detaljerad bild av de problem som har att göra med diskriminering och man nämner smärtsamma områden och ytterligare åtgärder som behöver vidtas. 
Ett av de viktigaste instrumenten i kampen mot diskriminering är eftersom kunskap kan ge de missgynnade en chans att komma ur sin situation. Utan en tolerant, flexibel och respektfull inställning kan å andra sidan t.o.m. den mest lovvärda hjälp som erbjuds av majoriteten i samhället få en destruktiv effekt. har skapats genom lika behandling. Aktiva åtgärder som underlättar en balanserad representation inom alla samhällsområden är mycket viktiga för dem som är missgynnade. Det gläder mig att föredraganden i betänkandet betonar nödvändigheten av när det gäller dem som befinner sig i särskilt missgynnade situationer, t.ex. romerna, eftersom den allt mer omfattande utslagningen av romer och deras segregation i skolorna är en företeelse som är typisk för de nya medlemsstaterna.
Vi välkomnar det faktum att man i samband med förordningen om Europeiska socialfonden har blivit mer öppen för en bredare social acceptans, inbegripet finansieringen av program som underlättar tolerans och socialt accepterande av minoriteter. Aktiv lagstiftning och utarbetandet av program är emellertid bara en sida av myntet. Det krävs en ökad kontroll över antagandet av gemenskapslagstiftning för att se till att medlemsstaterna tillämpar den på ett korrekt sätt. En sådan kontroll skulle å andra sidan göra det möjligt att fastställa effektivitet och behov av förändringar. Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter skulle kunna spela en särskild roll i sammanhanget, men tyvärr har inrättandet av den skjutits upp på obestämd tid på grund av meningsskiljaktigheter i rådet. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – I betänkandet uppmärksammas betydelsen av grundläggande europeiska värderingar och på det faktum att de måste införlivas i den nationella lagstiftningen i alla medlemsstater och genomföras. 
Jag anser att kännedomen om Europeiska året för lika möjligheter för alla 2007 borde spridas mer allmänt än vad som har skett hittills. Alla EU-medborgare bör känna till att alla i EU har rätt att inte utsättas för diskriminering och rätt till lika möjligheter.
Detta innebär att medborgarna bör få kännedom om den relevanta lagstiftningen och tillgången till domstolsprövning. Det behövs en dialog mellan företrädare för olika kulturer, även under 2007, eftersom den kan bli ett instrument i kampen mot diskriminering och ett instrument för social integration och för att stärka den europeiska identiteten. Eftersom diskriminering i hög grad orsakas av kunskapsbrist måste vi börja ta itu med problemet på ett tidigt stadium. Man måste ta upp det i skolorna för att se till att barnen vid en tidig ålder blir medvetna om betydelsen av tolerans och mångfald och för att se till att tolerans och mångfald blir en värdering; rädsla för varandra och därpå följande aggressiva handlingar får inte utmärka relationerna mellan olika kulturer. Jag håller med föredraganden när det gäller nödvändigheten av ytterligare lagstiftning och jag vill uppmana kommissionen att aktivt uppfylla sin plikt som fördragens väktare, som man kan läsa om i punkt 26 i betänkandet, och utarbeta heltäckande lagstiftning snarast möjligt för att bekämpa diskriminering. Jag vill samtidigt även uppmuntra till att man vidtar praktiska åtgärder och föreslår att man inom ett öppet samordningssystem, även parlamentet, bör fråga ut medlemsstaterna när det gäller konkreta program för 2007–2008 och deras resultat.
Jag vill också separat betona mediernas betydelse och de möjligheter de ger i samband med kampen mot diskriminering, därför att vårt mål är att nå ut till så många som möjligt och se till att vår politik på detta område blir trovärdig.

