Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Poettering
Fru talman! Jag bad parlamentsförvaltningen att se till att parlamentet upplyses offentligt om vilka personer som är ledamöter i församlingen för stadgan. Det utlovade man mig också via förvaltningen. Den tjänstgörande talmannen - det var inte ni - gav, tvärtemot vad som sagts från förvaltningens sida, i går inte någon muntlig information om församlingens ledamöter. Jag bad då den tjänstgörande talmannen att göra det. Han gjorde sedan också detta och informerade om de ordinarie ledamöterna i församlingen. Jag var emellertid mån om att man inte bara skulle tillkännage och protokollföra de ordinarie ledamöterna utan även suppleanterna, så att hela kammaren och allmänheten får information om ledamöterna och suppleanterna. I protokollet i dag finner jag emellertid endast de ordinarie ledamöter vilka omnämndes i föredragningen här i kammaren. Min begäran är därför att man i protokollet för dagens sammanträde, som ges ut i morgon, och som man nu förmodligen inte kan ändra på, meddelar namnen på suppleanterna för parlamentet och för allmänheten.

Talmannen
Herr Poettering! Jag konstaterar precis som ni att endast ordinarie ledamöters namn står upptagna i protokollet. Jag föreslår att suppleanternas namn tillkännages klockan 15.00. De kommer alltså att finnas med i morgondagens protokoll.

Ribeiro e Castro
Fru talman! Jag skulle vilja göra en anmärkning till sekretariatet om en ihopblandning av bänknummer. Planen som har delats ut placerar min kollega Luís Queiró och mig själv, Ribeiro e Castro, på denna plats. Således kallas jag, i protokollet och i det fullständiga förhandlingsreferatet, dels i mitt inlägg om Macao och dels, i det fullständiga förhandlingsreferatet, i min interpellation till presidiet angående resolutionen om Tjetjenien, felaktigt för Luís Queiró, min kollega som har bänknummer 571, och står inte med mitt eget namn, Ribeiro e Castro, med bänknummer 662. Jag vore tacksam om dessa rättelser skedde och att även planen rättas, eftersom den anger två ledamöter på samma plats, vilket uppenbarligen inte är sant.

Talmannen
Kära kollega! Vi skall ordna upp det här. Hur som helst är det naturligtvis kortet som gäller vid omröstningar.

Martínez Martínez
Fru talman! I punkt 38 i protokollet, som handlar om frågor till rådet, har jag sett att det blivit ett fel - åtminstone i den spanska och tyska versionen - och felet är att fråga nr 9 fattas. Fråga nr 9 har glömts bort vid tryckningen. Däremot står det vem som talade vid fråga nr 9. Det måste rättas till så att protokollet inte hoppar från fråga nr 8 till nr 10 utan att nämna fråga nr 9 som jag ställde i går till rådet. Det inlägg som gjordes av ledamoten Martínez Martínez hör naturligtvis inte till fråga nr 8, som det står här, utan till fråga nr 9, som inte nämnts.

Talmannen
Herr Martínez Martínez! Ni skall veta att felet inte bara finns i den spanska språkversionen, utan även i den franska versionen. Vi kommer självklart att rätta till felet och återinsätta fråga nr 9.

Johan Van Hecke
Fru talman! Jag har konstaterat att i ett antal dokument förväxlas mitt namn ganska systematiskt med min kollega Frank Vanhecke. Jag skulle vilja påpeka att min kollega, precis som jag, är flamländare men att det för övrigt inte finns några som helst likheter mellan oss. Jag skulle uppskatta om även rätt förnamn kan nämnas tillsammans med efternamnet i fortsättningen.

Talmannen
Vi kommer att vara mycket uppmärksamma på detta.
Finns det några andra synpunkter på protokollet?

Cappato
Fru talman! Jag och andra ledamöter gjorde er i går uppmärksam på det avbrott i tillgången till parlamentets datasystem som skall vara i tretton dagar.
Sedan fick vi, också det i går, meddelande om att parlamentet i Bryssel rent av kommer att vara helt otillgängligt från den 27 december till den 2 januari. Ett så långt avbrott i dataservicen tycker jag verkligen är överdrivet. Därför skulle jag vilja fråga om man inte skulle kunna lindra de bekymmer detta medför genom att genomföra sektorsvisa åtgärder så att ledamöterna får tillgång till parlamentet även under julhelgen.

Talmannen
Kära kollega! Det enda jag i dagsläget kan säga är att om det finns särskilda behov och om vissa ledamöter vill komma under den här perioden skall de meddela detta, och vi skall göra vad som krävs för att de skall få tillträde till byggnaden och tillgång till sin kontorsutrustning. Jag skall se om det är möjligt att utsträcka detta. För stunden vet ni hur som helst att det är möjligt att ordna så att ni får komma enskilt, om ni så önskar och har skäl till det.
(Protokollet justerades.)

OMRÖSTNING
Talmannen
Vi skall nu genomföra ett antal omröstningar och senarelägga omröstningarna om budgeten något, eftersom vi som ni vet när som helst väntar en bekräftelse på rådets godkännande. Rådet har nu en sista överläggning. Vi hoppas att den blir fruktbar och det är först efter denna överläggning som vi kommer att genomföra omröstningarna om budgeten, så att vi kan göra vårt ställningstagande i förhållande till vad rådet svarar.
Betänkande (A5-0090/1999) av Theato för budgetkontrollutskottet om utnämning av åtta ledamöter av revisionsrätten (C5-0231/1999, C5-0232/1999, C5-0233/1999, C5-0234/1999, C5-0235/1999, C5-0236/1999, C5-0237/1999, C5-0238/1999 - 1999/0820(CNS))

Fabra Vallés
Fru talman! Jag vill bara be er att det skall stå i protokollet att jag, av uppenbara skäl, kommer att avstå från att rösta i denna omröstning eftersom jag är direkt berörd av beslutet. Dessutom vill jag tala om att jag inte bara låter bli att rösta, som jag redan sagt. Jag kommer också att lämna salen.

Talmannen
Herr Fabra Vallés! Det är bra, tack. Vi önskar er lycka till.
(Parlamentet antog de åtta resolutionerna genom en rad omröstningar.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0099/1999) av Murphy för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om att bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner (8790/1999 - C5-0125/1999 - 1998/0099(COD))

Poettering
Fru talman, kära kolleger! Av principiella skäl vill jag säga följande beträffande detta betänkande: Detta mycket viktiga betänkande av Murphy utfärdades slutgiltigt förra måndagskvällen här i Strasbourg i utskottet för industri, utrikeshandel, forskning och energifrågor. Det innebär, som alla vet, att vi håller omröstning här i plenum samma vecka. Jag måste säga att det är ett sammanträffande i tiden som gör det omöjligt för parlamentsgrupperna att hålla ordnade överläggningar om omständigheterna vid omröstningen.
Konkret kan jag berätta följande: Lämnar utskottet exempelvis in ändringsförslag rörande punkterna 18 till 22 samtidigt som vi i vår grupp inte har möjlighet att diskutera dem förrän i dag och dessutom helst skulle vilja se en delad omröstning om de olika punkterna, så fungerar själva förfarandet rent tekniskt inte längre; med andra ord, det går inte att begära delad omröstning - och jag antar att det är likadant i övriga grupper. Det är därför vår grupps bestämda uppfattning - vilket jag även kommer att framföra på gruppordförandenas konferens - att vi framdeles här i Strasbourg endast skall utfärda betänkanden vilka tidigare behandlats i utskotten i Bryssel under den normala sammanträdesveckan; då får partigrupperna också tillräckligt med tid för att även diskutera betänkandena.
(Applåder) Detta är ett gemensamt intresse för alla partigrupper. Jag framför det här i kammaren eftersom jag inte bara vill göra det bakom lyckta dörrar inför talmanskonferensen.
Jag vill inte rikta någon kritik mot utskottet för industrifrågor och dess ordförande, det är inte min uppgift. Men i sak säger vi likväl att vår grupp skall, i de små och medelstora företagens intresse, kollektivt godkänna de förslag om vilka vi måste rösta kollektivt för att vi skall komma fram till ett enda resultat inför förlikningsförfarandet. Jag ber er, fru talman, om att vi behandlar denna sak ännu en gång i eftermiddag i talmanskonferensen, så att vi i Europaparlamentet får ett förfarande som ger varje enskild ledamot i våra grupper inflytande över beslutsprocessen i Europaparlamentet.
(Applåder)

Talmannen
. Tack, herr Poettering! Jag tycker att ert inlägg är helt berättigat och jag för gärna upp det på dagordningen till talmanskonferensen i eftermiddag.

Murphy
. (EN) Fru talman! Jag har inga kommentarer. Det var en förfarandemässig fråga som egentligen inte hade något samband med själva betänkandet. Vi bör genomföra omröstningen.

Talmannen
Jag instämmer. För övrigt motsatte sig Poettering inte alls en omröstning om betänkandet, men eftersom ni begärde ordet lät jag er yttra er.

Ribeiro e Castro
Fru talman! Jag vill passa på att i samband med Poetterings inlägg uppmärksamma talmannen på att jag i går, i anslutning till resolutionen om Tjetjenien, tog upp ett problem av exakt samma karaktär och fäste uppmärksamheten på behovet av en strikt tillämpning av arbetsordningen. Jag beklagar att nu ledamoten Poettering inte har haft samma känslighet...
(Talmannen avbryter talaren.)

Talmannen
Herr Ribeiro e Castro! Vi kommer att ta upp allt det här vid talmanskonferensen.

Swoboda
Fru talman, bara helt kort beträffande det Poettering sade. Vi å vår sida har en principiellt sett likartad inställning. Dock vill jag peka på att vi kommer att få stora problem på plenarsammanträdet i januari om vi tillämpar denna princip fullt ut, eftersom det finns åtskilligt som ännu inte är avgjort i utskotten. Jag ber därför kollegan Poettering att han i sin grupp försöker se till att man i utskotten kommer i tid till omröstningarna. Som grundläggande inriktning för framtiden är den dock vettig.

Talmannen
Vi kommer att gå in på allt det här vid talmanskonferensen i eftermiddag.
Fru kommissionär! Med stöd av artikel 80.5 i arbetsordningen skulle jag vilja få veta kommissionens ståndpunkt i fråga om Europaparlamentets ändringsförslag till Murphys betänkande.

Schreyer
Fru talman, mina damer och herrar! Som min kollega Liikanen förklarade i går under debatten kan kommissionen godkänna följande ändringsförslag: 1, 3, 4, 5, 7-17, 19, 21, 22, 24 och 26. I princip kan kommissionen även godkänna ändringsförslag 6, 20 och 25. Kommissionen godkänner inte ändringsförslag 2, 18 och 23.

Talmannen
Tack, fru kommissionär! Vi kommer nu att genomföra omröstningen.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0101/1999) av Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 820/97 om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur och märkning av nötkött och nötköttsprodukter (KOM(1999) 487 - C5-0241/1999 - 1999/0205(COD))

Papayannakis
Fru talman! När några ledamöter från ministerrådet är närvarande skulle jag vilja ta tillfället i akt, eftersom rådet inte var företrätt vid gårdagens debatt. Vi hade ändå begärt att rådet skulle närvara.
Jag skulle alltså vilja be dem att förklara innehållet i de beslut som fattades i går, eller rentav i förrgår, det vill säga innan Europaparlamentet kunde yttra sig om det betänkande vi nu skall rösta om, som handlar om märkning av nötkött. Enligt vad jag har hört beslutade rådet först att skjuta upp tillämpningen av den obligatoriska märkningen ett år, fast det för vår del snarare handlar om månader. Sedan beslutade rådet att medbeslutande tillsammans med Europaparlamentet inte skall tillämpas i denna fråga.
När rådet är närvarande kan vi väl få be om dessa upplysningar, eftersom den omröstning som snart skall äga rum inte längre verkar ha någon större betydelse.
(Applåder)

Talmannen
Självklart, herr Papayannakis! Jag tycker att det är ett utmärkt förslag och skall genast ge ordet till fru Siimes.

Siimes
. (EN) Fru talman! Jag kan bekräfta att rådet för sin del i går formellt och slutligt antog det kompromisspaket som erbjöds budgetutskottet.

Talmannen
Fru Siimes! Vad ni nu berättade är mycket uppmuntrande, men vi tar det om en stund.
(Applåder) Papayannakis fråga gällde något annat, nämligen hans betänkande. Det handlar om registrering av nötboskap och märkning av nötkött.

Papayannakis
Fru talman! Tillåt mig att i alla våra kollegers intresse informera rådet självt och kollegerna om de båda saker som beslutades i går.
Rådets beslut om att skjuta upp tillämpningen av den obligatoriska märkningen innan parlamentet hade yttrat sig fattades med kvalificerad majoritet, något som kommissionär Byrne så att säga inte formellt upplyste oss om. Fru talman! Det andra och ytterst anmärkningsvärda är att rådet i sin text säger att "Vi tror oss veta att kommissionen har ett tredje förslag", tredje i förhållande till det förslag vi diskuterar här och som berör tillämpningen av denna förordning utan att Europaparlamentet rådfrågas. Detta förslag har en annan artikel som grund, vilket gör att rådet kan besluta direkt tillsammans med kommissionen och Europaparlamentet hållas utanför. Detta var de båda beslut som fattades i går.
I går sa kommissionär Byrnes mycket tydligt till oss att det bara gällde en sorts riktlinjer. Den text jag har läst ger inte utrymme för sådana nyanser, den är mycket kategorisk.
(Applåder)

Talmannen
Vill kommissionen göra några förtydliganden?
(Den närvarande kommissionären vill inte yttra sig.) (Protester)

Graefe zu Baringdorf
Fru talman! Kära kolleger! Om nu rådet och kommissionen inte kan ge några upplysningar så gör väl jag ett försök. Rådet har alltså inte beslutat om någon uppskjutning på ett år, utan det har antagit en slutsats som lyder som följer: Om parlamentet i betänkandet om märkning godkänner ett ändringsförslag och inte släpper igenom kommissionens förslag utan ändringar, så kommer rådet ej att godkänna denna ändring och inte heller tillämpa det förenklade förfarandet.
Om vi således vågar oss på att godkänna ett ändringsförslag så kommer det att innebära en röst för kommissionens förslag, vilket redan behandlats i rådet. Om detta förslag sedan efter vårt förfarande läggs fram som kommissionens officiella förslag så kommer det att godkännas. I förslaget står det att den obligatoriska märkningen enligt förfarandet i förordning 820/97 visserligen inte skall skjutas upp men att det skall vara tillåtet att under ytterligare ett år använda den frivilliga märkningen.
Det innebär att parlamentet i praktiken utmanövrerats, fastän man enligt slutsatsen inte kan säga att beslutet redan var fattat. Man har använt sig av ett lågt knep för att hålla oss utanför medbeslutandeförfarandet. Och det är andra gången det sker, för redan 1997 hade vi ett fall då rådet med ett enhälligt beslut höll oss utanför medbeslutanderätten. Vi har anmält detta till EG-domstolen. Den här gången har rådet alltså för andra gången hållit oss utanför detta förfarande - och medbeslutanderätten gäller otvetydigt enligt artikel 152 i Amsterdamfördraget. Högst sannolikt kommer vi att diskutera om vi skall föra det till EG-domstolen för att protestera mot detta orättmätiga förfarande.

Talmannen
Herr Graefe zu Baringdorf! Jag tackar er för denna förklaring, som är mycket klar men icke desto mindre mycket oroande.
Herr Papayannakis, anser ni att vi ändå kan gå till omröstning, eller begär ni att ärendet skall återförvisas till utskottet? Hur ställer ni er?

Papayannakis
Fru talman! Vi kan inte tillåta oss att återförvisa ärendet eftersom ett beslut måste vara fattat före den 31 december. Om vi inte har ett beslut den 1 januari kommer det att uppstå ett juridiskt vakuum och det blir kaos på marknaden.
Därför måste ett beslut tas. Beslutet kommer förmodligen att antas utan oss, men jag tycker att det hör till god ton och är politiskt korrekt - om ni tillåter uttrycket - att det finns ett parlamentsbeslut. Rådet kan göra vad det vill med beslutet, men vi kommer att rösta.

Talmannen
Jag instämmer helt.

Whitehead
Fru talman! Jag vill på min grupps vägnar säga att vi borde ha registrerat en proteströst. Vi måste rösta om detta, vi har hamnat i en omöjlig situation, men det bör inte ske som en vanlig röst i detta parlament. Det är en proteströst som sker under protest.
(Applåder)

Jackson
Jag är ledsen att jag försenar saker och ting, fru talman, men det finns en annan möjlighet. Jag har förstått att rådet (fiske) kommer att sammanträda i morgon och att vårt yttrande om Papayannakis resolution kommer att gå till rådet (fiske). Det är alltså möjligt med litet god vilja från rådets (fiske) sida att ta hänsyn till våra ändringsförslag och anta rättsakten med våra ändringsförslag. Jag föreslår att vi röstar om Papayannakis betänkande och att ni sedan väljer ut den giftigaste pennan i er arsenal, och att ni skriver till rådet på parlamentets vägnar att vi förväntar oss att rådet (fiske) inte bara slött röstar igenom det som avtalades i går, utan verkligen tar hänsyn till våra ändringsförslag.

Talmannen
Fru Jackson! Ni kan lita på mig, min penna kommer att vara vässad, i allas ert namn.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0098/1999) av Keppelhoff-Wiechert för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets beslut om utsläppande på marknaden och tillförsel av bovin somatotropin (BST) och om upphävande av rådets beslut 90/218/EEG (KOM(1999) 544 - C5-0250/1999 - 1999/0219(CNS)).
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Förslag till gemensam resolution om Europeiska rådet i Helsinki
(Parlamentet antog resolutionen.)
Förslag till gemensam resolution om Macao
(Parlamentet antog resolutionen.)
Innan omröstningen om budgetenTalmannen. Fru Siimes! Nu kan ni göra ert uttalande. Detta är rätt tillfälle, eftersom vi skall gå till omröstning om budgeten.

Siimes
. (EN) Låt mig återigen bekräfta att rådet för sin del i går formellt och slutligt antog det kompromisspaket som erbjöds budgetutskottet.
(Livliga applåder)

Talmannen
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande och genast ge ordet till vår föredragande, Bourlanges.

Bourlanges
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för hennes mycket tydliga uttalande och påpeka att när detta nu sker i förväg, är det det enda tillfället under hela budgetförfarandet då rådet har lyckats med att inte bara vara ute i tid, utan i förtid. Jag måste säga att jag sällan har sett ett budgetförfarande av detta slag, där vi fram till nu - och fram till detta positiva uttalande som gör att vi kan slutföra överenskommelsen - fortfarande stod inför två möjliga omröstningslistor: en lista som skulle gälla om rådet gav sitt samtycke och en lista som skulle ha upprättats utifrån förutsättningen att rådet inte gav sitt samtycke.
Kära kolleger! Så fort vi har röstat igenom Colom i Navals betänkande som avspeglar införandet av flexibilitetsinstrumentet kommer vi att kunna rösta igenom listan som bygger på rådets samtycke. Ni skall veta att ingen är gladare över detta än jag.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Bourlanges!

Betänkande (A5-0103/1999) av Colom i Naval för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om förslag om revidering av budgetplanen som utgör bilaga till det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet (SEK(1999)1647 - C5-0322/1999) samt om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om utnyttjande av mekanismen för flexibilitet (punkt 24 i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet) (SEK(1999)1647 - C5-0314/1999)
(Parlamentet antog resolutionen.) 
Allmän budget för år 2000, ändrad av rådet
Betänkande (A5-0095/1999) av Bourlanges och Virrankoski för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000 såsom ändrat av rådet (samtliga avsnitt) (C5-0600/1999) och om ändringsskrivelserna 1/2000 (11568/1999 - C5-0313/1999) och 2/2000 (13482/1999) - C5-0311/1999) till förslaget till budget för 2000.

Talmannen
Jag tackar er, vi skall vederbörligen notera det.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Wynn
. (EN) Jag hade inte tänkt uttala mig, men eftersom ni bett mig så gör jag det. Jag är först och främst oerhört lättad över att omröstningen är avklarad. Det har varit en plågsam process just detta år för alla involverade parter, särskilt för föredragandena, Bourlanges, Virrankoski och Colom i Naval - på grund av avtalen med rådet. Det har understundom, som Bourlanges sade tidigare, varit tämligen nervpåfrestande. Nu när det gått igenom vill jag tacka rådet för det beslut de fattat och tacka kommissionen för deras hjälp.
Låt mig ge information till kammaren: I och med den omröstning som nu är klar, kommer de totala betalningsbemyndigandena att uppgå till 1,11 procent av Europeiska unionens BNP, vilket är under taket på 1,13 procent för budgetplanen 2000 och under taket på 1,27 procent för de egna medlen.

Bourlanges
Fru talman! Jag vill bara säga tre saker.
För det första att ni genomförde denna omröstning med glans. Jag vill förresten tacka er för att ni ställde upp, trots att ert hälsotillstånd borde ha hållit er kvar i sängen. Men ni kom ändå hit för att leda omröstningen och skriva under budgeten. Det vill jag tacka er för, och tror att jag gör det på hela parlamentets vägnar.
(Applåder) Vår omröstning illustrerar ett talesätt som ofta visar sig stämma: är förfarandet svårt blir omröstningen lätt. Ju svårare förfarandet är, desto lättare är det att lösa problemen när vi går till omröstning. Så var fallet nu, och jag måste säga att alla som har deltagit i denna process erfar en sorts känsla av mirakel över hur lätt omröstningen gick efter den besvärliga förlikningen.
I sak tror jag att Europaparlamentet har fått igenom ungefär 75 procent av sina önskemål. Eftersom vi utgör 50 procent av budgetmyndigheten, verkar detta vara en rimlig andel!
Till rådets tjänstgörande ordförande och till kommissionären vill jag säga att jag är dem djupt tacksam för de ansträngningar som har gjorts av de båda de institutioner som de företräder - och till viss del av oss själva - för att nå detta resultat, oavsett den knaggliga och svåra processen. Det är resultatet som räknas och vi kan vara nöjda över att ha nått en överenskommelse.
Till sist vill jag upprepa vad jag sade efter första behandlingen, nämligen att vi sätter stort värde på alla dem på budgetutskottets enheter som inte har sparat någon möda under detta dubbla förfarande, med första behandling och andra behandling. Jag tror att parlamentet är dem ett stort tack skyldigt.

Talmannen
Tack, herr Bourlanges.

Virrankoski
Fru talman! Det här budgetförfarandet i sin helhet visar att Europaparlamentet tillsammans med rådet kan arbeta på ett konstruktivt sätt och iaktta god budgetdisciplin. Speciellt de senaste dagarna och de senaste timmarna visar att vi har ansvarskänsla när vi tillsammans sköter våra gemensamma europeiska angelägenheter. Jag vill i synnerhet tacka budgetutskottets ordförande Wynn och huvudföredraganden Bourlanges för ett mycket bra, konstruktivt och tålmodigt samarbete för att uppnå ett gemensamt mål. Likaså vill jag tacka rådets ordförande Siimes och den ansvariga kommissionsledamoten Schreyer för ett bra samarbete med parlamentet. Till slut vill jag också tacka alla budgetutskottets tjänstemän som verkligen varit tvungna att arbeta långa dagar, och samtidigt tackar jag hela parlamentet och i synnerhet min egen grupp för ett kraftigt och orubbligt stöd under alla skeden av arbetet.

Talmannen
Tack, herr Virrankoski.
Kommissionär Schreyer vill säga några ord. Jag vill gärna ge henne ordet.

Schreyer
Tack så mycket, fru talman! Jag vill verkligen tacka för er extrema uthållighet. Fortfarande i måndags kväll såg det faktiskt ut som att många av önskningarna inte skulle bli uppfyllda. Det var osäkert huruvida en mycket viktig förklaring från parlamentet skulle göras, finansieringen för återuppbyggnadsåtgärderna i Kosovo var ännu inte säkrad och rådet skulle ha tvingats lägga ut betydligt mer pengar. Nu är vi i den situationen att finansieringen av kostnaderna för återuppbyggnaden i Kosovo är säkrad, att parlamentet har uppnått många viktiga mål och medlemsstaterna kommit billigare undan. Den tidigare looser-situationen har alltså helt plötsligt slagit om till en winner-situation. Det är, vill jag mena, en mycket god avslutning inför julen.

Colom i Naval
Fru talman! Det är första gången på fjorton år som jag är föredragande i ett budgetförfarande. Jag kommer att fatta mig kort. Jag vill bara ansluta mig till tidigare talares ord och påminna om en politisk norm - att försiktighet aldrig kommer att göra oss till förrädare. Därför är jag mycket tacksam över budgetutskottets solidaritet och fasthet, som har gjort det möjligt att rädda parlamentets intressen som institution.

Siimes
. (EN) Fru talman! Ni har just avslutat er andra behandling av förslaget till budget för år 2000. Det finns fortfarande några meningsskiljaktigheter mellan våra institutioner rörande klassificeringen av utgifter. Rådet kan emellertid acceptera de ändringsförslag ni lagt fram till ändringsskrivelse nr 2/2 000, såväl som den maximala ökningsgraden i enlighet med er andra behandling.

Talmannen
Tack, fru rådsordförande.
Låt mig i min tur varmt lyckönska budgetutskottet och våra föredragande till deras utmärkta arbete.
Jag vill säga att vad mig beträffar är detta den första budget jag undertecknar i egenskap av Europaparlamentets talman och jag måste säga att jag verkligen är överväldigad över det fantastiska resultat som har uppnåtts. Än en gång lyckönskar och tackar jag alla som har deltagit.

Gröner
Fru talman, kära kolleger! Jag vet inte om kollegerna är medvetna om att detta är en vändpunkt i Europeiska unionens budgetförfarande. För första gången är det kvinnor som företräder samtliga tre institutioner.

Talmannen
Det hade jag inte noterat, men det stämmer.
(Applåder) Millenniet slutar bra.
(Omedelbart efteråt undertecknades den allmänna budgeten för år 2000.)(Applåder)

Fatuzzo
Herr talman, ledamöter! Jag röstade för Colom i Navals betänkande och betänkandet om budgeten. Kommissionen företrädare sade avslutningsvis: "Detta är en julklapp". Då önskar och hoppas jag att vi även nästa år kommer att rösta om budgeten för 2001 några dagar före jul, och antar en höjning som är minst lika stor som i budgeten för detta år. Låt oss alltså hoppas att det blir tradition att vi alltid får en sådan här julklapp.
Budget 2000

Lulling
Herr talman, undertecknandet av budgeten präglades av en stämning av belåtenhet, av rökelser och frid, glädje etc. Men på grund av en liten resursminskning är jag inte helt nöjd med den och jag vill rikta skarp kritik mot den. Under förra mandatperioden röstade jag vid upprepade tillfällen emot budgeten eftersom kommissionen inte var beredd att avsätta medel för de åtgärder vi krävt för att bevara biodlingen - trots enhälligt godtagna betänkanden om biodlarnas bekymmersamma situation i Europa. Sedan 1998 finns det en minipost på 15 miljoner euro i budgeten, en post som skall finansiera 50 procent av de nationella programmen för en förbättring av produktionen och distributionen av honung. Detta görs på basis av en förordning som vi kritiserat för att vara otillräcklig. Nu kan vi konstatera att denna minipost på 15 miljoner euro för 15 olika länder har minskats med en tredjedel till 10 miljoner. Det är obegripligt hur detta kunnat ske med tanke på att kommissionen själv i sin motivering av förordningen angivit ett finansiellt behov på 15 miljoner per år.
Jag vill tacka föredraganden för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling Görlach för att han också kritiserat detta i sitt brev till ordföranden för budgetutskottet. Härmed vill jag uttrycka min protest mot att budgetutskottet inte har beaktat detta. Jag hoppas att ministerrådet nu kan finna en väg att uppvärdera denna budgetpost till 15 miljoner, vilket den var under 1998 och 1999. Naturligtvis kommer jag - med min speciella kampvilja - att kämpa för att de åtgärder för bevarandet av biodlingen i Europa som detta parlamentet enhälligt krävt vid upprepade tillfällen slutligen kan föreslås av kommissionen - det gäller premier för pollinering, integrering av biodlingen i strukturprogrammen - och ...
(Talmannen avbröt talaren) ... som kostar 65 miljoner. Det är småpengar i en budget på 90 miljarder. Det skulle utgöra 0,072 procent.
(Talmannen avbröt talaren.)
Carlsson
Herr talman! Jag stannar kvar här, eftersom jag har fått reda på att om man skall lämna röstförklaringar, så skall man vara närvarande i salen. Därför kräver jag att röstförklaringar från dem som inte är närvarande inte skall gälla.

Talmannen
Det stämmer, strängt taget. Vi ser vanligtvis till att ledamöter som ber om en röstförklaring är närvarande vid omröstningen. Normalt sett, under förutsättning att de varit närvarande vid omröstningen, är vi liberala rörande tolkningen av artikeln. Men de bör strängt taget vara här för att deras namn skall läsas upp.

Färm
Herr talman! Jag överlämnar en skriftlig röstförklaring på sju svenska och danska ledamöters vägnar. Vi har aldrig fått veta att alla måste vara här när vi lämnar in röstförklaringarna, så jag föreslår att den skall gälla för alla dessa sju ledamöter.

Talmannen
Jag kan i detta fall gladeligen godkänna detta. Men jag bör påminna ledamöterna om att rent tekniskt bör de befinna sig i kammaren när deras namn läses upp. Detta förfarande har vi vid slutet av omröstningarna när jag läser upp namnen på de som bett om skriftliga röstförklaringar. Ledamöterna måste inte stanna under hela förfarandet, men de bör vara här fram till dess deras namn läses upp.

Martinez
Herr talman! Vår talman har just undertecknat denna budget på över 90 miljarder euro. För min del skulle jag önska att hon kunde underteckna utbetalningsorder för de taxichaufförer som har kört ledamöterna hit, må vara att detta är en blygsam begäran.
Jag vill påminna om att en taxichaufför som kör oss hit tjänar cirka 10 000 franc per session, vilket motsvarar 1 500 euro. Men han får betalt först efter tre till fyra månader! Och under tiden betalar han moms på 20,6 procent, vilket innebär att han ger parlamentet ett likviditetsförskott. Och ett likviditetsförskott på tre till fyra månader för cirka 5 000 euro betyder för honom en förlust i storleksordningen 1 500 euro per månad, jämfört med om han hade placerat pengarna på banken och med beaktande av den fria rörligheten för kapital, som vi har tillåtit. Jag tycker det är trevligt att alla kramar varandra, Colom I Naval och Fontaine, men våra taxichaufförer har ingen anledning att kramas. Jag vill erinra de av er som de körde hit i november att de får betalt först i mars.
Herr talman! Jag anser att detta angår er precis som oss alla. Jag skulle vilja att inte bara biodlarna utan även taxichaufförerna fick dela Fontaines och parlamentets glädje. Parlamentet sägs ju ha vunnit en seger över rådet.

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Lund, Schori och Theorin
. Vi ställer oss bakom den av parlamentet antagna budgeten för år 2000, det interinstitutionella avtalet samt Berlinöverenskommelsen om långtidsbudgeten. EU:s budget för år 2000 är efter dagens beslut i Europaparlamentet ett väsentligt steg i rätt riktning, i riktning mot att EU tar ett allt viktigare ansvar för sina medborgare. Budgeten innehåller betydande satsningar på för oss viktiga områden.
Vi konstaterar med glädje att vårt förslag om att inrätta en särskild budgetpost för lokala och regionala åtgärder för Östersjö- och Barentsområdet har röstats igenom av parlamentet.
Vi stöder de strävanden som parlamentets kvinnoutskott har gjort under budgetbehandlingen vad gäller finansieringen av EU:s jämställdhetsprogram. Bland annat är det viktigt att icke-statliga organisationer som European Women´s Lobby inte får försämrade möjligheter att verka på det europeiska planet.
Vi gläds åt ökade resurser för den sociala dialogen, inte minst med tanke på vikten av att påbörja uppbyggnaden av en väl fungerande arbetsmarknad, med starka fackliga organisationer och goda sociala villkor i kandidatländerna.
De ansträngningar som görs i budgeten för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken och banta dess kostnader är steg i rätt riktning. Vi förordar dock ytterligare insatser för att göra jordbrukspolitiken mer miljö- och konsumentorienterad samt mer marknadsanspassad. Vi förordar en långtgående reformering, inte minst med tanke på den kommande utvidgningen. EU:s jordbruks- och konsumentpolitik måste överensstämma bättre, speciellt vad gäller åtgärder på det veterinära området och växtskyddsåtgärder. Livsmedelssäkerheten måste kunna garanteras i hela Europa.
Vi är också bestämt emot det stöd som ges till tobaksodling. Stödet för tobaksodling måste fasas ut och ersättas med stöd för odling av alternativa grödor.
När det gäller reseersättningar för Europaparlamentariker vidhåller vi vår uppfattning att ersättning endast skall utgå för faktiska kostnader som uppkommit för resor i uppdraget.
Vi ser särskilt positivt på de medel som nu anslås till återuppbyggnaden i Kosovo, Turkiet och Östtimor. Vi har arbetat hårt för att dessa medel skall kunna fås fram för hela nästa år. I syfte att finansiera dessa så viktiga insatser har vi i första hand strävat efter att revidera budgetplanen, särskilt med tanke på att Kosovos återuppbyggnad under de kommande åren är i behov av stort och flerårigt stöd från EU:s sida.
Budgetprocessen har dock varit mycket komplicerad och inneburit stora prövningar i samarbetet med ministerrådet. Inför kommande års budgetförhandlingar är det av vikt att samarbetet mellan parlamentet och rådet stärks i denna förhandlingsprocess. Ett bättre samarbete i budgetförhandlingarna är en förutsättning för att unionens verksamhet får bästa möjliga effekt.

Arvidsson, Carlsson, Cederschiöld och Stenmarck
. Med dagens beslut antar Europaparlamentet budgeten för EU för år 2000. Det sker inom de budgetramar som fastställdes vid toppmötet i Berlin i maj i år. Detta har varit vår moderata målsättning under hela budgetprocessen. Ett annat beslut hade riskerat att få negativa konsekvenser för EU. Det hade skadat EU:s anseende. Ett beslut om nya finansiella ramar hade också riskerat att bli dyrt för medlemsstaterna.
Med budgeten klarar man finansieringen av återuppbyggnaden i Kosovo under år 2000 inom budgetramen. Kommissionen skall senast i april återkomma med förslag för finansieringen av det långsiktiga uppbyggnadsarbetet i Kosovo och västra Balkan.
I den första behandlingen av budgeten för år 2000 hade ministerrådet föreslagit en linjär minskning i kategori IV med tio procent. Detta gav möjlighet att finansiera de oförutsedda utgifterna till Kosovo, Turkiet och Östtimor. Dock blev i vissa fall konsekvenserna negativa för de budgetposter som drabbades av neddragningar. I en rad fall har dessa minskningar nyanserats i den andra behandlingen. Det är följden av att budgetmyndigheterna gemensamt gjort nödvändiga prioriteringar. Detta anser vi vara positivt.
Vi är förskräckta över att samtidigt som behoven i Kosovo kräver uppoffringar och målmedvetenhet, så vill flera expandera EU:s budget och införa nya budgetposter.

Sacrédeus och Wijkman
. Den budgetkompromiss för EU:s utgifter för år 2000 som har nåtts mellan unionens institutioner är relativt väl balanserad och därför välkommen. Det är framför allt en framgång att man har funnit en lösning på frågan om finansieringen av återuppbyggnaden i Kosovo. Tidigare beslutade budgetramar vidmakthålls; detsamma gäller för det interinstitutionella avtalet. Nedskärningarna avseende kategori IV Externa åtgärder (främst bistånd) är nu betydligt mindre än i rådets ursprungliga förslag.
Det är dock att beklaga att det finns en inbyggd stelhet i budgetförhandlingarna som gör det omöjligt att i detta skede omfördela medel mellan olika budgetkategorier; det gäller även då oförutsedda och exceptionella skeenden inträffar i vår omvärld. Det hade naturligtvis varit rimligare att finansiera återuppbyggnaden i Kosovo genom nedskärningar inom andra utgiftskategorier än Externa åtgärder. Vi måste fråga oss hur det är med solidariteten mot omvärlden, då man ökar biståndet till en granne genom att minska hjälpen till andra behövande länder.
Det hade varit möjligt att uppnå betydande besparingar inom både jordbruksområdet, struktur- och regionalpolitiken och inom andra områden som rör den inre marknaden om man i större mån hade följt det preliminära budgetförslaget.
Detta till trots ser vi kompromissen som en lösning som alla parter kan leva med. Vi accepterar att en revidering av de långsiktiga budgetramarna kan bli nödvändig under våren år 2000, då en mer grundlig och stabil beräkning av kostnaderna för Kosovos och Balkans återuppbyggnad kommer att finnas. Det är då viktigt att förena budgetdisciplin med en flexibilitet som tillåter unionen att agera solidariskt vid oförutsedda händelser i vår omvärld.
Betänkande (A5-0095/1999) av Bourlanges och Virrankoski

Coûteaux
För andra gången i år står EU:s trovärdighet på spel på Balkan. Budgeten för återuppbyggnaden av Kosovo framstod som den främsta svårigheten under den andra budgetbehandlingen.
Konflikten har under de senaste veckorna underblåsts mellan parlamentet och rådet, men bör inte tillåtas överskugga några viktiga frågor. När det gäller stödet till Kosovoprovinsen är det förvånande att man inte har ställt som villkor för stödet att freden skall vara definitivt återupprättad. Enligt vad som framgår av en färsk rapport från OSSE är så tyvärr inte fallet. När det gäller de anslagna medlen har ledamöterna i budgetutskottet - medan kommissionerna har avlöst varandra - bevittnat en veritabel kohandel, där institutionerna bollar med miljoner euro, utan att någon bemödat sig om att verkligen utvärdera regionens behov och alla samstämmigt säger att Kosovo inte i dagsläget kan absorbera sådana belopp, motsvarande halva landets BNP.
Den budgetansvarige kommissionärens bristande stringens är i detta sammanhang att beklaga. När han utfrågades av budgetutskottet kunde han inte i siffror ange de erforderliga beloppen i euro, utan endast i dollar.
Detta är inte särskilt seriöst och skulle till och med vara skrattretande om inte unionens budgetpolitik och risken för en revidering av budgetplanen så uppenbart stred mot de nationella intressena. Så förhåller det sig med den stränga budgetdisciplin som åläggs medlemsstaterna medan unionen inte ålägger sig själv samma stränga krav. Budgeten för år 2000 kommer att bli mycket dyr för medlemsstaterna, och jordbruksposten kommer än en gång att få bekosta de ökade utgifterna för externa åtgärder.
Man kan förstå de europeiska jordbrukarnas oro inför de nya prioriteringar som aviseras av samtliga institutioner. Vem skall man lita på egentligen? Troligen inte kommissionen, efter vad den visade i Seattle, och inte heller rådet, som i andra behandlingen gjorde en lömsk nedskärning av de obligatoriska utgifterna med 450 miljoner euro, och tyvärr inte heller parlamentet som genom sin föredragande tänker ifrågasätta de obligatoriska utgifternas berättigande.
Budgeten är en grundläggande akt som avspeglar politiska val. Eftersom vi motsätter oss dessa val röstar vi emot budgeten för år 2000.

Kauppi
. (FI) Jag anser att det är förnuftigt att nästa år sköta finansieringsbehovet i samband med Kosovokrisen genom att tills vidare använda flexibilitetsinstrumentet och att man ännu inte skall ändra budgetplanen när det gäller rubrik 4. Det är inte nödvändigt att permanent ändra taket för rubrik 4 annat än genom att fullt ut använda flexibilitetsklausulen. Parlamentets ståndpunkt som bekräftades i dag innebär å andra sidan stora utmaningar för Portugal, ty de slutgiltiga besluten om finansieringen av externa åtgärder lämnas till nästa vår.
Betänkande (A5-0090/1999) av Theato

Malmström, Paulsen och Schmidt
. I samband med redovisningen av revisionsrättens årsrapport framkom att revisionsrättens nuvarande ordförande Jan O. Karlsson vidtagit åtgärder mot den person som försett massmedia med information om innehållet i årsrapporten.
Vi svenskar har mycket att lära inom det europeiska samarbetet. Det finns också en del för EU att lära av hur vi sköter somligt i Sverige. Öppenhet och offentlighet är en sådan sak. Därför är det beklagligt att Jan O. Karlsson i stället för att hävda våra traditioner väljer att anpassa sig till det som tyvärr gäller i Bryssel.
Man må ha olika åsikter om huruvida det var rätt eller fel av en tjänsteman i EU:s revisionsrätt att i förväg avslöja innehållet i den årliga rapporten. Men det som är riktigt viktigt är att vi gemensamt kämpar för rätten att göra så. Det handlar om den meddelarfrihet regeringen så ofta säger att man vill hävda i EU-sammanhang.
Det känns minst sagt bekymmersamt att den svenske chefen för EU:s revisionsrätt väljer att anpassa sig till det sämsta av EU-administrationens kultur, nämligen slutenheten och hämndlystnad mot anställda som väljer att yttra sig.
I svensk grundlag och i svensk debatt hyllas meddelarfrihet som en omistlig del av en effektiv kontroll av det demokratiska och offentliga systemet. Vi tror att detta är viktigt för demokratin. Vi tycker att det behövs fler EU-anställda som vågar avslöja fusk och oegentligheter. För varje gång en EU-tjänsteman sparkas för sin öppenhets skull, förlorar vi i arbetet för ett öppet EU.
Mot bakgrund av ovanstående har vi inte kunnat stödja omval av de ledamöter som för närvarande är ledamöter i revisionsrätten och som uppenbarligen anser att det är riktigt att agera på detta sätt. Vi har därför valt att lägga ned våra röster när det gäller utnämningen av Giorgio Clemente, Jørgen Mohr, Aunus Salmi och Jan O. Karlsson.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0099/1999) av Murphy

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Murphys betänkande. Jag anser det helt rätt att Europaparlamentet försöker undvika betalningsuppskov i sina handelstransaktioner. Såsom företrädare för Pensionärspartiet hoppas jag ändå att parlamentet en dag kommer att intressera sig även för de offentliga förvaltningar som måste betala ut pensioner till de därtill berättigade i de femton medlemsstaterna. I Italien till exempel kan det gå tio, femton eller tjugo år innan de äldre får ut det staten är skyldig dem, om de så är nittio år. Jag skulle inte ha något emot om den offentliga förvaltningen i de femton medlemsstaterna blev föremål för samma granskning som de privata aktörerna.

Ferrer
Att stärka de små och medelstora företagen och gynna åtgärder som bidrar till att förbättra dessas konkurrenskraft har varit ett av detta parlaments mål på grund av den viktiga roll dessa utgör för att skapa arbetstillfällen och eftersom vi anser att alla slags insatser som riktas till de små och medelstora ekonomiska aktörerna stärker den europeiska ekonomiska tillväxten i allmänhet och visar på en säker väg att uppnå ekonomisk och social sammanhållning i gemenskapen.
Förslaget till direktiv i vilket man fastställer åtgärder för att bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner utgör därför ett bra instrument för att få ett slut på de överdrivna och många gånger otillbörliga betalningsfrister som tillämpas i vissa bassektorer och som är den största orsaken till de konkurser, ekonomiska svårigheter samt svårigheter att investera som de små och medelstora företagen ställs inför.
Därför tycker jag att Murphys betänkande är väldigt bra och jag har röstat för detsamma eftersom det återinför aspekter som rådet tagit bort vid utarbetandet av den gemensamma ståndpunkten. Särskilt tvånget att lagstifta om att fastställa lika långa betalningsfrister i handelstransaktioner och att detta tvång också innefattar offentliga myndigheter är en vinst för de små och medelstora företagen som inte går att ifrågasätta. Vi hoppas att parlamentets röst gör sig hörd i rådet, och att vi äntligen kan fastställa harmoniserade spelregler för avtal på europeisk nivå med hjälp av vilka sena betalningar och den dominerande inställningen vissa fordringsägare har när det gäller betalningsfrister kan få ett slut, och att vi på så sätt kan förbättra de små och medelstora företagens konkurrenskraft.

Titley
. (EN) Herr talman! Jag stöder kraftfullt detta utmärkta betänkande av min labourkollega, Simon Murphy. Det är ett ytterligare bevis på labours vilja att skapa en miljö i Europa där entreprenörer och företag kan blomstra.
Sena betalningar är en regelbunden källa som är till skada för många livskraftiga företag, i synnerhet små företag. Många - utan att de själva inte har någon skuld i saken - tvingas på ett tragiskt sätt i konkurs som ett resultat av detta. Entreprenörer ruineras helt i onödan, arbetstillfällen går förlorade helt i onödan; den ekonomiska dynamiken dämpas helt i onödan.
Denna åtgärd kommer emellertid att hjälpa de mindre företagen att slå tillbaka. Borgenärer kommer att få rätt att ta ut en fastställd dröjsmålsränta på de försenade beloppen, vilket gör att gäldenärerna kommer att betala tidigare. Om skulderna inte betalas kan borgenärerna dessutom återfå sina kostnader i samband med inkassering av förfallna skulder.
Genom att införa en större säkerhet vid handelstransaktioner över hela Europeiska unionen, kommer små företag att känna en större säkerhet vid handel, inte bara i Förenade kungariket utan över hela den gemensamma marknaden i Europeiska unionen.
Ett medlemskap i den inre marknaden, det största handelsblocket i världen, är avgörande för jobben i nordväst. Nästan 40 procent av de små och medelstora företagen i regionen har handelsförbindelser med andra medlemsstater i EU. Som en del av EU:s inre marknad, har de tillgång till över 370 miljoner möjliga kunder - mer än sex gånger så många som i Förenade kungariket. Om några få år, efter utvidgningen av Europeiska unionen, kommer de att få tillgång till 500 miljoner möjliga kunder - lika många som finns i Förenta staterna och Japan tillsammans.
Labourregeringen är fast besluten att få den inre marknaden att fungera för de brittiska företagen. Genom att ge företagen i Förenade kungariket självförtroende att bryta sig in på dessa marknader, kommer denna åtgärd att hjälpa till med detta och öka handeln, tillväxten och sysselsättningen i både den nordvästra regionen och i hela Förenade kungariket.
Betänkande (A5-0101/1999) av Papayannakis

Berthu
Herr talman! Om kommissionen hade velat ge oss bevis på att Frankrike har rätt i att upprätthålla sitt embargo mot brittiskt nötkött kunde den inte ha hittat ett bättre sätt än att lägga fram dagens ärende om märkning.
Vi får ibland höra att embargot nog inte är helt nödvändigt och att det skulle räcka att brittiskt nötkött var ordentligt märkt, så skulle förnuftiga konsumenter inte köpa kött från Storbritannien. Det är ett litet märkligt resonemang eftersom det är detsamma som att acceptera att konsumenter som inte läser märkningen ordentligt sänds i döden. Att staten frånsäger sig sitt ansvar på detta sätt är naturligtvis oacceptabelt. Hur som helst gör dagens fråga den ursäkten överflödig, eftersom vi har fått veta att kravet på märkning av nötkött än en gång har uppskjutits.
Vad handlar detta om? I början av 1997, mitt under galna ko-krisen, beslutade rådet att inrätta ett system för identifiering av nötboskap från produktionsstället samt märkning av nötkött, som i ett första skede var frivillig, men som skulle bli obligatorisk från den 1 januari 2000. Men när det ödesdigra datumet närmar sig erkänner kommissionen att inget är klart och att kravet inte kan börja gälla förrän om ytterligare ett år.
Detta innebär att vi i Europeiska unionen efter år av försummelser fortfarande inte är i stånd att säkerställa en effektiv spårning av nötkött. En fransk konsument som importerar ravioli från Italien kan inte på något sätt få reda på om den innehåller brittiskt galna ko-kött.
Inför denna försumlighet är det häpnadsväckande att se hur kommissionen understår sig att dra Frankrike inför domstolen för att man upprätthållit sitt embargo. Aldrig har vi som i dag sett hur varornas fria rörlighet på den inre marknaden så till den grad går före alla andra överväganden.
Det är sant att den franska regeringen ur rättslig synvinkel gick i fällan när den godkände Amsterdamfördraget, som tenderar att beröva landet dess rätt att freda sig. Men denna rätt är helig. Det är aldrig för sent för att ta oss samman och återta den rätten av kommissionen.
(Applåder)

Fatuzzo
Herr talman! Jag är mycket glad att denna åtgärd för märkning och identifiering av nötkreatur har bifallits, men jag skulle önska att också medborgarna, människorna, märktes, särskilt pensionärerna. Jag skulle vilja att man kände till när de är födda och hur de är beskaffade eftersom de - vilket jag ofta kan notera - behandlas som nummer. Ja, byråkratin betraktar äldre medborgare som begär pension som nummer - jag påminner om att jag företräder Pensionärspartiet och har sett detta många gånger - och därför skulle jag önska att man satte fotografier av dessa medborgare på deras ärendemappar och att våra medborgare märktes och togs hänsyn till i åtminstone lika hög grad som oxarna.

Martinez
Vi har nu fått frågan om märkning av nötkött på vårt bord, precis som vi tidigare fick märkningen av genetiskt modifierade organismer (GMO). Märkning har nämligen blivit ett universalmedel. Tack vare märkningen skall livsmedelssäkerhet råda, konsumenten skyddas och våra gröna kolleger känna sig nöjda över att ha tryggat mänsklighetens livsmedelsmässiga överlevnad...
Märkning är i själva verket ett av de lurendrejerier som de europeiska ledarna tar till för att stilla medborgarnas oro utan att lösa själva kärnfrågan, oavsett vad problemet gäller.
Redan märkningen av GMO borde ha varit en varningssignal. Man vet ju inte riktigt vad märkningen skall innehålla. Skall det exempelvis stå "produkt framställd genom bioteknik"? I det fallet kastar sig konsumenterna över allt som är "bio".
Men det är märkningen av nötkött som gör att Europeiska kommissionen får stå där med lång näsa som en gemenskapens Pinocchio. Detta är ju den Brysselinstitution som 1997 införde märkning av nötkött och som i dag förklarar för oss att man inte är i stånd att tekniskt identifiera nötboskapens ursprung.
Men om man inte kan identifiera nötboskapens ursprung, hur kan man då försäkra oss att det brittiska nötköttet inte utgör någon som helst risk? För endast ett av följande alternativ kan gälla. Antingen känner man nötboskapens ursprung och kan skapa garantier för ett hävande av embargot mot brittiskt kött, men då kan man också märka denna boskap. Eller så kan man inte märka boskapen eftersom man inte känner till dess ursprung, men hur kan man i så fall häva embargot? Med andra ord kan man under denna vecka inte samtidigt tvinga Frankrike att häva embargot med argumentet att köttet med säkerhet kan spåras och säga nej till märkning med argumentet att det är tekniskt omöjligt att spåra nötboskapen.
Vem kan i själva verket tro att man efter de tre år som gått sedan 1997 inte skulle kunna märka köttet genom att ange boskapens ursprung? Om man kan ange var slakteriet ligger, vilket redan nu är fallet, kan det inte vara omöjligt att ange varifrån slaktdjuren kommer.
Sanningen är den att Europeiska kommissionen struntar i såväl konsumenter som medborgare. Bryssel vill bara en sak - säkerställa den fria rörligheten för varor, kapital, invandring och nu för det brittiska smittade köttet. Till vilket pris som helst och utan några hinder. En märkning skulle naturligtvis leda till ett känt resultat - den brittiska nötboskapen skulle bojkottas av konsumenter som inte har någon lust att riskera den lilla hjärna de har kvar sedan de satt i sig TV-nyheterna.
En slogan för Europeiska kommissionen och för hela marknadsbygget alltsedan "l´Europe des pères décérébrateurs"(de hjärnnedbrytande fädernas Europa), borde egentligen lyda "förtjänsten framför livet". Följaktligen skulle den enda märkning som kan skapa säkerhet vara att ange "tjänsteman med ursprung i Bryssel".

Schnellhardt
Den förordning som på kommissionens förslag skall förändras betecknades för två år sedan mot bakgrund av krisen kring galna ko-sjukan som en centralt fråga och som ett viktigt beslut inom ramen för det europeiska konsumentskyddet.
Målsättningen med förordningen skulle vara att garantera djurs och människors hälsoskydd liksom att stärka och återställa konsumenternas förtroende för kvaliteten på nötkött och köttprodukter.
Vad var det som då fick rådet att utfärda denna förordning? Var det måhända ett försök att visa för medborgarna att, se här, vi gör allt som står i vår makt för att få ett slut på galna ko-sjukan; härvidlag hade man varken då eller nu inte den verkliga avsikten - det står numera dessvärre klart - att verkligen genomföra förordningen. Men det, mina damer och herrar, är ett svek mot medborgarna och dessutom en björntjänst för det europeiska konsumentskyddet. Visst, i vissa diskussionsinlägg inom ramen för första och andra behandlingen uttrycktes en oro för att lagtexten eventuellt var alltför sträng och att den därmed skulle medföra problem vid genomförandet. Det förekom alltså vissa påpekanden. Om det är det som är orsaken så hade man då möjligheten att ändra på det. Den möjligheten har man tyvärr inte utnyttjat. Vissa medlemsländers misslyckande är en sida av medaljen - och vilka medlemsländer det är fråga om vore mycket intressant att veta; kommissionens oansvariga agerande är den andra sidan. Låt mig i detta sammanhang påminna kommissionen om vissa redan beslutade saker: redan den 31 december 1999 - alltså om 16 dagar - skall kommissionen inleda förvaltningen av en elektronisk databas. Är denna databas färdig att tas i bruk i dag? Och samma fråga kan man ställa med avseende på medlemsländernas rapporter beträffande genomförandet av märkningssystemet för nötkött; dessa rapporter skall vara inlämnade till kommissionen senast den 1 maj 1999 - finns dessa rapporter?
Det är tydligt att den inträffade förseningen av genomförandet med tanke på alla dessa uppgifter inte kommit över en natt. Redan i början av året måste kommissionen ha sett att de uppställda tidsfristerna inte skulle kunna hållas. Jag frågar mig därför också varför parlamentet inte underrättats om denna utveckling tidigare - redan i juli hade man kunnat göra det.
I dag talar vi om ett försenat ikraftträdande av en förordning utan att vi egentligen är informerade om läget för genomförandet i de enskilda medlemsstaterna och utan att vi vet hur lång tid som kommer att behövas ytterligare och framför allt vilka åtgärder som saknas.
Den ursprungliga tanken med förordningen, som var att skapa förtroende för det europeiska konsumentskyddet, har genom detta agerande vänts i sin motsats. Det föreliggande förslaget från kommissionen är i mina ögon förvirrat och ger ej upplysning om den verkliga bakgrunden. Av dessa skäl kan jag inte rösta för kommissionens förslag.

Titley
. (EN) Herr talman! Jag stöder fullständigt märkningen av nötkött. De reformer inom nötköttsproduktionen som infördes i Förenade kungariket som ett resultat av nötköttskrisen, har gjort att kvaliteten på det brittiska nötköttet nu är bland det bästa i världen. Jag är säker på att konsumenterna med tiden - inte bara i Förenade kungariket, utan över hela EU - kommer att inse detta och aktivt leta efter brittiskt nötkött. En fullständig märkning kommer därför att vara till fördel för de brittiska nötkreatursuppfödarna.
Det skulle ju vara ännu bättre om en sådan förtroendeskapande åtgärd också kunde påskynda det illegala franska importförbudet mot brittiskt nötkött.
EU-medborgarna kommer att känna igen bra nötkött när de ser det. De kommer också att känna igen lagöverträdelse och hyckleri när de ser det. Det franska importförbudet mot brittiskt nötkött - som alla, utom den franska regeringen, håller med om - är illegalt och fullständigt oberättigat. Importförbudet är också ett hyckleri och ovärdigt en fransk regering som hävdar att den finns i hjärtat av Europa. Detta var skälet till att de brittiska parlamentsledamöterna från labour i Europaparlamentet på ett värdigt sätt lämnade den nya parlamentsbyggnaden under dess officiella invigning i tisdags. Parlamentsledamöter i Europaparlamentet bör inte stifta EG-lagar i ett land som bryter mot gemenskapslagstiftningen.
Som en jämförelse kan jag bara lovorda den återhållsamhet och respekt för lagstiftningen som jordbrukarna från den nordvästra regionen och Förenade kungariket i stort har uppvisat under denna kris. Jag uppmanar dem att även i fortsättningen visa ett sådant ansvarstagande.
Jag uppmanar också kommissionen att så snart som möjligt vidta åtgärder som går att genomföra extra snabbt mot den franska regeringen. Jag uppmanar dessutom kommissionen att undersöka möjligheterna till ersättning för de hårt pressade brittiska nötkreatursuppfödarna, av vilka många nästan varit tvungna att ge upp sin verksamhet p.g.a. importförbudet mot nötkött. I samband med detta välkomnar jag de nya förslagen från mina kolleger i den socialdemokratiska gruppen till en domstol på gemenskapsnivå som behandlar mindre omfattande ersättningsärenden, för att i framtiden hjälpa personer som står vid ruinens brant p.g.a. EU-tvister.
Vi får emellertid aldrig glömma var det slutliga ansvaret för denna kris ligger. Det torypartiet som orsakade krisen genom en slapp reglering på området. Det var torypartiet som genom sitt löjeväckande nötköttskrig trappade upp krisen. Och det är torypartiet som nu genom sina oansvariga uppmaningar till illegala hämndbojkotter, försöker förlänga krisen i partipolitiskt syfte. Medan torypartiet fortsätter att politisera saken fortsätter emellertid labour med stöd från National Farmers' Union att arbeta för ett avskaffande av importförbudet.
Europeiska rådets möte i Helsingfors

Maes
Herr talman! Ledamöterna i Europeiska fria alliansen har godkänt texten i samband med toppmötet i Helsingfors. Jag vill ändå, som en röstförklaring, göra ett par anmärkningar om den här texten. Parlamentet noterar beslutet om att Turkiet skall anses som kandidat för medlemskap i Europeiska unionen. Den formuleringen visar mycket tydligt att det finns många kritiska röster om det i parlamentet. Å Europeiska fria alliansens vägnar vill jag tydligt ansluta mig till de kritiska rösterna. Vi ansåg att det absolut ännu inte var rätt tillfälle, med tanke på att kurdfrågan långt ifrån är på väg att lösas när det gäller kurdernas rätt till självbestämmande och att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna är långt ifrån att upphöra. Det faktum att vinnaren av Sacharovpriset, Leyla Zana, själv fortfarande sitter i fängelse, visar tydligt att yttrandefriheten och de mänskliga rättigheterna hanteras dåligt i Turkiet. Därför var det inte rätt tillfälle. Nu är ju frågan om rätt tillfälle überhaupt skall komma.
En annan anmärkning gäller vår besvikelse över den institutionella reformen. Vi anser att de regioner som har en konstitutionell suveränitet även måste kunna hävda denna suveränitet i europeiska sammanhang. Europa består inte bara av medlemsstater. Demokratin i Europa måste fördjupas.

Berthu
Herr talman! Det mest anmärkningsvärda med det Europeiska råd som nyligen har hållits i Helsinki är i våra ögon bristen på varje form av långsiktig politisk vision från stats- och regeringschefernas sida. De beslutade om en utvidgning av helt nya mått med tretton nya möjliga medlemmar, utan att vid något tillfälle tillhandahålla begreppsmässiga verktyg med vars hjälp det är möjligt att föreställa sig de institutionella strukturer som skulle kunna ombesörja utvidgningen.
Denna gång drivs inkonsekvensen verkligen till sin spets i och med att Turkiet förs upp på listan över officiella kandidatländer. Även om den turkiske premiärministern efter toppmötet förklarade att medlemskapet i Europeiska unionen för Turkiet innebar, och jag citerar "en födslorätt" - vilket för övrigt ger en bild av den blygsamhet med vilken han gör sig redo att träda in i unionen - framstår det som klart för alla bedömare som fortfarande kan tänka fritt att detta inträde i grunden skulle förändra unionens karaktär.
Är det exempelvis möjligt att tänka sig fri rörlighet för personer mellan Turkiet och länderna i Västeuropa som den i dag tillämpas inom unionen, praktiskt taget utan kontroll? Stats- och regeringscheferna måste verkligen vara helt verklighetsfrånvända för att ens för ett kort ögonblick kunna tänka sig detta.
Ändå fortsätter de att predika en nästintill enda lösning, att fler omröstningar skall ske med kvalificerad majoritet, något som den franske presidenten Jacques Chirac för övrigt än en gång upprepade för oss i förrgår i kammaren. Federalistanhängarna upprepar sina beprövade recept, som en besvärjelse och utan minsta fantasi.
Vårt intryck är att det institutionella systemet är på drift och att man saknar förmåga att föreställa sig framtiden - om nu inte rådet gör det utan att våga säga det - och som verkar sitta fast i ett utvidgningsbeslut som det inte förmår ta makten över.
Den turkiske premiärministern skröt över att han fått Washingtons stöd för sin politik att ansöka om medlemskap i Europeiska unionen och det stämmer att den insatsen var effektiv. Han tillade rentav att det skulle ta, och jag citerar: "kortare tid än man tror innan Turkiet är en fullvärdig medlem av unionen". Med den takten kommer det också att ta kortare tid än man tror innan unionen har upplöst sig själv.
(Applåder från olika håll)

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! CDU/CSU-gruppen konstaterar det fattade beslutet att ge Turkiet kandidatstatus med ett starkt beklagande. Vi anser att detta rådsbeslut är ett ödesdigert felsteg eftersom det på sikt snarare kommer att belasta än främja förbindelserna med denna viktiga och pålitliga bundsförvant. Också rådet vet att kriterierna för en anslutning inte har uppfyllts och inte heller kommer att uppfyllas inom en överskådlig tid, eftersom Turkiet inte ens är berett att ändra på de bärande reglerna i författningen, till exempel militärens inflytande. De förväntningar som väckts i Helsingfors måste av den anledningen med nödvändighet leda till besvikelser.
Därför vill vi att våra förbindelser med denna viktiga bundsförvant inte baseras på ett medlemskapsperspektiv som är illusoriskt utan i stället på en partnerskaplig förbindelse inom en så snäv ekonomisk ram som möjligt genom att förpliktelserna i avtalet om tullunion uppfylls.
Förbindelserna till Turkiet är alltför betydelsefulla för att en hycklande akt som den i Helsingfors skall få läggas till grund för dem!
(Applåder)

Blak och Lund
. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat för resolutionen om resultatet av Europeiska rådets möte den 10-11 december i Helsingfors.
Det viktigaste resultatet av toppmötet var att EU härmed har bekräftat de ambitiösa planerna om utvidgningen av EU, vilket bl.a. innebär att det skall hållas en regeringskonferens under vilken man skall möjliggöra denna antagning av nya medlemsstater. Vi har under förberedandet av toppmötet, såväl som med hänsyn till den kommande regeringskonferensen, lagt vikt vid att det fastställs en realistisk dagordning som gör det möjligt att nå ett resultat före slutet på år 2000. Vi är därför mycket nöjda med de slutsatser man kommit fram till i Helsingfors på detta område. Det är viktigt att det under regeringskonferensen inte kommer fler nya ämnen som omöjliggör ett uppfyllande av den mycket strama tidsplanen. Det bästa exemplet på hur svårt det kan vara att föra in nya ämnen är nog frågan om det s.k. skattepaketet. Det är förargligt att man inte kunde nå ett resultat på detta område redan i Helsingfors, men förhoppningsvis kan saken lösas senast på det kommande toppmötet i Lissabon nästa sommar.
Före toppmötet har vi flera gånger varnat för att EU skulle utvecklas till en faktisk försvarsallians. Vi har därför med tillfredsställelse noterat att Europeiska rådet klart har fastställt att det inte skall upprättas en europeisk armé, utan att man i stället skall fokusera på konfliktförebyggande åtgärder och civil krishantering.

Figueiredo
 - (PT) Vad gäller Europeiska rådet i Helsingfors den 10 och 11 december, och oberoende av tidigare överväganden, framhåller vi fyra beslut som vi vill kommentera på följande sätt:
Det är med oro vi konstaterar fastställandet av konturerna till nästa regeringskonferens, vilka kan öppna dörrarna för ett förverkligande av "styrelser" och ett fördjupande av EU:s federalistiska inriktning,
vi beklagar att rådet har beslutat godkänna Turkiet som kandidatland, vi hoppas åtminstone att inga nya steg tas så länge inte landets regering har vidtagit nödvändiga åtgärder för de mänskliga rättigheterna, den internationella rätten angående gränsdragningar, tillämpning av FN-resolutionerna om Cypern och en politisk lösning på kurdfrågan,
vi kritiserar beslutet att använda Europeiska unionens medel för en militär krishantering, inom området för en förstärkt gemensam europeisk säkerhets- och försvarspolitik, innefattad i en utveckling och ett förstärkande av den europeiska delen av Nato, liksom vi avvisar den militaristiska visionen med krig som ett sätt att lösa internationella konflikter. Det är däremot nödvändigt med nya initiativ för nedrustning och förbud mot kärnvapenprov,
slutligen anser vi att det är viktigt att ägna större uppmärksamhet åt sysselsättningens kvalitet, minskning av arbetstiden, och att ge de som arbetar större värdighet samt att man inte fortsätter att insistera på flexibilitet i arbetet och återhållsamhet i lönesättningen.

Queiró e Ribeiro e Castro
 - (PT) Vi röstade emot det gemensamma resolutionsförslaget om Europeiska rådet i Helsingfors eftersom man avvisade ändringsförslag - ingivna av UEN-gruppen - som förbättrade det i kapitlen "Utvidgningen", "Regeringskonferensen" och "Externa förbindelser".
Men vi ger uttryckligt stöd till speciellt styckena nr 19 till 27 (konkurrenskraftig ekonomi och sysselsättning) och nr 29 till 34 (miljö, folkhälsa och bekämpande av organiserad brottslighet och narkotika).
Vi gläds för vår del åt det faktum att Europeiska rådet har bibehållit och tycks vilja fortsätta behålla den mellanstatliga metoden i centrum för unionens institutionella system; och vi tar avstånd från den blindhet som får många att kräva allt till Europaparlamentet, och vilka föraktar och vill utplåna de nationella parlamentens roll i den europeiska processen - ett oacceptabelt misstag.
Vi är också oeniga med brådskan vad gäller Turkiet.
Vad gäller utrikesnivån beklagar vi särskilt att man inte på något sätt har nämnt den mycket allvarliga situationen i Angola, liksom man inte har uttryckt några reservationer mot det snedvridna avtalet med Mexiko, vilket kan gynna Nafta-länderna, och öka ojämlikheten i den ömsesidiga tillgången till marknader samt allvarligt skada den europeiska industrins intressen. Vi beklagar också att ingenting sägs om Ryssland, vilket kunde ha rättat till tonen i vissa tydliga överdrifter i resolutionen om Tjetjenien.

Talmannen
Jag förklarar röstförklaringarna avslutade.

Bokpriser i Tyskland och i Österrike
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0038/99) från bl.a. Rothley om fasta bokpriser i Tyskland och Österrike.

Rothley
Herr talman! Herr kommissionär, ni blev en smula förargad över att parlamentet befattar sig med denna fråga. Men är det verkligen enbart en administrativ akt? Handlar det verkligen bara om en tillämpning av gällande rätt? Jag tror inte det. Det hade varit möjligt för er att bevilja ett undantag. Det har ni inte gjort. Det är ett politiskt beslut. Lagstiftaren har i t.ex. Frankrike efter bittra erfarenheter beslutat att införa fasta bokpriser lagstiftningsvägen. Det är ett politiskt beslut. När vi talar om kulturell mångfald och om behovet av att främja litterär och vetenskaplig produktion så är vi inne på politikens område. När vi märker att vissa - inte ni, men vissa andra i kommissionen - har ersatt sitt Fader vår med "shareholder value-vår" så är vi redan inne på politikens område.
Med tiden har vi närmat oss varandra. Jag har sagt att man kan motivera beslutet att inte bevilja något undantag. Men då behöver vi ett system med nationella fasta bokpriser som fungerar. Jag är mycket tacksam över att ni accepterar att det behövs regler för export och återimport. I grunden är det en allmän rättsgrundsats att man inte får kringgå en lagligt reglerad situation. Men vi behöver också regler för importen. Det är den avgörande punkten som vi måste diskutera mer om.
Hur skall reglerna för importen se ut för att systemet med nationella fasta bokpriser inte skall undergrävas? Kan vi komma överens på den punkten tror jag vi har löst själva problemet.
Mitt förslag är att vi bör eftersträva en lösning som bygger på den franska rätten. Det är meningslöst att vi i Europeiska unionen har ett helt lapptäcke av olika rättsliga regleringar. Därför är min begäran till kommissionen: I Frankrike finns det en lagreglering som fungerar. Gör det då möjligt också för de andra, för tyskarna och österrikarna att finna en motsvarande reglering antingen lagstiftningsvägen eller via avtal.
(Applåder)

Monti
- Jag tackar ledamot Rothley för hans fråga och hans inlägg och påminner om att jag har haft tillfälle att fördjupa detta resonemang med honom.
Jag skulle framför allt vilja berätta att kommissionen började ägna sig åt det gränsöverskridande system med fasta bokpriser som råder i Tyskland och Österrike långt innan det österrikiska företaget Libro gjorde anmälan 1996. Processen i fråga inleddes faktiskt 1993 med att kommissionen fick in en anmälan om de gränsöverskridande avtalen från tyska och österrikiska förlag. Därefter följde under 1994, 1995 respektive 1996 anmälningar från två tyska bokhandlare och den österrikiska arbetsmarknadsstyrelsen, en organisation som också har till uppgift att ta tillvara konsumenternas intressen. Kommissionen har ännu inte avslutat granskningen av dessa fall och kan alltså inte föregripa det beslut som kommer att fattas i de processer som för närvarande pågår. Kommissionen får inte diskutera enskilda konkurrensrättsliga fall som är föremål för process med andra än de berörda, men vi kan svara på generella frågor som tas upp under muntliga frågestunder, och det gör jag mycket gärna inför er i denna kammare.
Nationella regler om fasta bokpriser kan grunda sig på nationella regelverk eller på överenskommelser mellan företag, i detta fall mellan förlagen och bokhandeln. Man kan inte jämställa ett sådant regelverk med en överenskommelse mellan företag rakt av eftersom olika fördragsbestämmelser är tillämpliga. De system som baserar sig på ett regelverk skall granskas på grundval av artikel 28 i fördraget, och överenskommelserna mellan företag måste vara förenliga med artikel 81. I båda fallen måste naturligtvis domstolens rättsskipning följas. Kommissionen anser att de nationella system med fasta bokpriser som grundar sig på överenskommelser mellan företag är förenliga med gemenskapens konkurrensregler om de inte på ett signifikant sätt påverkar utbytet mellan medlemsstater. I dessa fall tillämpas inte artikel 81. Vad systemen som baserar sig på regelverk beträffar är varje medlemsstat fri att anta bestämmelser så länge de är förenliga med den princip om fri rörlighet för varor som fastställs i fördraget. Detta kan de nationella myndigheterna besluta.
Sedan har vi, mer specifikt, den franska lagstiftningen - vilken Rothley hänvisade till - såsom den var utformad på den tiden, domen av den 10 januari 1995 i målet 229/83 Leclerc "Au blé vert". Där fastställde domstolen att inom ramen för en nationell lagstiftning som skapar ett regelverk för fasta bokpriser skall "bestämmelser enligt vilka det krävs att det försäljningspris som fastställts av förläggaren tillämpas för försäljning av böcker som är utgivna i den berörda medlemsstaten och som återimporterats efter att först ha exporterats till en annan medlemsstat, om det inte med objektiva kriterier kan styrkas att dessa böcker exporterats endast i syfte att återimporteras för att kringgå en sådan lagstiftning" jämställas med importrestriktioner, vilka är förbjudna i enlighet med artikel 28 (f.d. artikel 30) i fördraget.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att dylik lagstiftning, i Tyskland och Österrike, inte skulle bidra till att harmonisera den europeiska rätten. Det finns faktiskt olika medlemsstater som aldrig har haft ett system med fasta bokpriser och det finns andra medlemsstater som har haft ett sådant system men övergivit det. Bland dessa återfinns Belgien, Irland och Storbritannien som, som bekant, har språk de delar med andra medlemsstater.

Ebner
Herr talman, ärade herr kommissionär, kära kolleger! Frågan om fasta bokpriser är en kulturpolitisk fråga av alldeles särskild betydelse. Redan den omständigheten, herr talman och herr kommissionär, att jag i detta ögonblick och på denna plats vänder mig till er på tyska visar att systemet med fasta bokpriser inte bara är ett nationellt problem utan en gränsöverskridande angelägenhet som berör en rad språkliga öar även utanför Tyskland och Österrike.
Boken är ett kulturgods, och skriften språkets och den språkliga identifikationens första fastlagda form. Jag tror att den kulturella aspekten är lika viktig som innehållet i konkurrensreglerna och den bör också anses ha samma betydelse. Om det med dagens lagar inte är möjligt att inom Europeiska unionen tillåta gränsöverskridande lagbestämmelser på detta område så är det min förhoppning att vi i framtiden kan uppnå en sådan reglering nu när kulturministrarna i Österrike och Tyskland i februari i förra året givit detta ämnesområde en bestämning och en skriftlig dokumentation.
Jag tror att man måste finna en reglering som kan skydda författarna och förlagen, om inte längre i den aktuella formen med gränsöverskridande åtgärder, så i form av en nationell reglering. Problematiken med importen har en central betydelse i detta sammanhang, vare sig den är av avtalsmässig eller lagmässig art. Jag hoppas att det närmande som hittills skett mellan kommissionen och Europaparlamentet då frågan under den gångna mandatperioden har behandlats i utskottet för kultur och i plenum kommer att fortsätta också framdeles. Och som kollegan Rothley sade så går det inte an att vi i framtiden har ett lapptäcke av regleringar i Europa; i stället behöver vi en förnuftig reglering som säkert inte kan vara helt perfekt och inte heller motsvara alla önskemål från respektive arbetsorganisationer. Den franska modellen kan erbjuda en användbar och hållbar lösning för den närmaste framtiden.
Mot bakgrund av detta hoppas vi, ärade herr kommissionär, att ni och kommissionen kan tillmötesgå denna önskan från parlamentet, vilken även har uttryckts här i kammaren och i olika dokument från innevarande mandatperiod.
(Applåder)

Prets
Herr talman, herr kommissionär! Jag tänkte hålla mig till tre punkter. Man skulle kunna säga mycket om detta ämne, men olika kolleger har redan sagt det mesta om ämnet fasta bokpriser. Det första jag vill göra är att understryka vikten av fackbokhandeln, att vi satsar på kvalitet i stället för kvantitet och att vi verkligen behöver insatser av fackmän, vi behöver ett specialutbud av litteratur när det gäller vetenskap och fackböcker och även personlig betjäning och rådgivning. Jag tror också att det ligger i de små och medelstora företagens intresse - vars bevarande ju är en betydelsefull sak i Europeiska unionen - något som framgår mycket tydligt av exemplet fackbokhandeln.
Det andra av betydelse är att peka på det gränsöverskridande språkområdet. Vi talar jämt och ständigt om mångfalden hos den europeiska kulturen, om mångfalden av språk som växer samman men ändå skall bevara sin egen identitet. Det är därför oundgängligt att kunna distribuera böckerna över gränserna utan problem.
Men den allra mest betydelsefulla punkten anser jag vara bokens kulturella egenskaper och samhällets förpliktelse gentemot litteraturen och konsten, framför allt i en tid av nya medier då boken måste ges ett särskilt gynnande och stöd. Konst och kultur är, som vi vet, en mycket betydande ekonomisk faktor, och det gäller även boken. Tar vi tryckerierna, förlagen, översättarna, handeln och mycket annat i betraktande så ser vi hur viktig bokhandeln och konsten är för sysselsättningen. Det får emellertid inte betyda att vi endast ser konst och kultur som en rent ekonomisk faktor. Konsten och kulturen behöver stöd från samhället. Det är ett måste och vi har ett ansvar gentemot dessa och vi kan inte behandla dem i alla avseenden efter normala konkurrensregler.
Jag vill därför uppmana er, herr kommissionär, att ställa storföretagens intressen på undantag till förmån för kulturen, den kulturella mångfalden och även fackbokhandeln. Ni bör då låta era beslut rörande boken fattas enligt principerna i den franska rätten och ge den tyska och österrikiska bokhandeln tillräckligt med tid för att kunna anpassa systemet med fasta bokpriser efter dessa principer. Jag tror att vi därigenom kan uppfylla ett mycket viktigt kulturellt ansvar, där ekonomin endast enligt skenet får stryka på foten. Jag tror att det också utgör en ekonomisk vinst.

Sanders-ten Holte
Herr talman, herr kommissionär! Jag tycker att det är mycket trevligt att ni kommit hit till parlamentet för att behandla det här ärendet tillsammans med oss. Enligt min åsikt, och jag tror den delas av alla närvarande här, är tillgången till information av avgörande betydelse för vår demokrati och, det har redan sagts, även för bevarandet av vår kultur. Jag tror att jag speciellt skulle vilja betona kulturaspekten, bokens kulturella betydelse alltså. Det är också just skälet till varför böcker måste ha en undantagsställning i kulturpolitiken.
I de allra flesta länder får böcker inget statligt stöd, i motsats till andra former av kultur, men det behövs inte heller. Myndigheterna måste enligt min åsikt framför allt ha en villkorsskapande funktion. Därför har det införts ett fast bokpris i ett stort antal länder i Europa, bland annat Nederländerna som jag företräder. På det sättet förhindras att konkurrensen blir så snedvriden att det breda och varierande utbudet skulle inskränkas och att den låga tröskeln för tillgång till information skulle gå förlorad.
Ni sade också själv nyss att medlemsstaterna själva måste ange vilka åtgärder de vidtar, om de nu träffar avtal eller antar nya lagar, men, herr kommissionär, språk bryr sig inte om några gränser. Därför vill jag ställa tre frågor till er om det gränsöverskridande fasta bokpriset. Det är en brådskande fråga för flera länder i Europa. Nyss talades det om Tyskland och Österrike men även i Nederländerna följs utvecklingen inom det området noga. Det är något viktigt för det nederländska språkområdet, och naturligtvis är det även viktigt för andra språkområden.
Den första frågan gäller människornas stora rörlighet och den nya utvecklingen via e-commerce som gör att gränserna håller på att suddas ut. Håller ni inte med mig om att avsaknaden av en gränsöverskridande prisförbindelse, eller till exempel avskaffandet av den, innebär en risk, framför allt för mindre företag och därmed återkommer jag till sysselsättningen, för att de bestämmelserna slutar fungera på grund av den omfattande importen? En risk för att de små bokhandlarna försvinner, framför allt på landsbygden och i mindre städer, och att tillgängligheten därmed minskar.
Den andra fråga som jag skulle vilja ställa gäller den kulturella integrationens betydelse, det står även i inledningen till de muntliga frågorna. Jag anser egentligen att det tas otillräcklig hänsyn till den aspekten. Den kulturella integrationen över gränserna hindras om det fasta bokpriset skulle försvinna, och det är ju just viktigt att främja det i länder som tillhör samma språkområde. Jag tror att just det fasta bokpriset skulle vara ett bra instrument för det. Jag håller fullständigt med mina kollegor. De regler som nu ställs upp får inte bli ett lapptäcke. Varje land gör något var för sig, men det är bättre att hitta bättre lösningar för det. Jag vill också yrka för att det nu snabbt görs något åt saken. Det är ett mycket långdraget ärende. I mitt eget fackområde har jag i flera år haft att göra med det här. Jag tycker att det börjar bli dags att nu äntligen ta ett avgörande steg.
Den tredje frågan gäller min oro angående omvägarna. Tror ni nämligen inte att det fasta bokpriset kan undergrävas på grund av de omvägar som tas av andra länder inom samma språkområde och att det inte är ett särskilt effektivt skydd för bokens speciella värde som kulturföremål och bokmarknadens särskilda betydelse för kulturen?
Det är tre punkter som jag skulle vilja ha litet mer uppmärksamhet kring. Jag tror att konsumenten inte alls är intresserad av det lägre priset. Konsumenten är intresserad av kvalitet. Den måste vara bra och lätt tillgänglig.

Echerer
Herr talman, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! För en företrädare för De gröna är sju och en halv minuters talartid som ett slag i ansiktet - så mycket tid tror jag aldrig vi har haft. Ni ser själva ämnets vikt. Jag tänker inte upprepa allt som har sagts och därför kanske inte heller utnyttja hela talartiden. Det kanske till och med är något ni uppskattar.
För mig personligen skulle ett system med gränsöverskridande fasta bokpriser vara ett möjligt svar på den möjliga frågan: "Vad är egentligen en europeisk kulturpolitik? Vad skulle en sådan betyda och vad skulle den kunna uträtta?" Vid sidan av fenomenen marknaden och konkurrensen finns det artikel 151. Denna artikel står naturligtvis och som bekant i motsats till artikel 81. Som Rothley redan nämnt skulle det varit möjligt att göra ett undantag. Man gav en övergångstid men inget undantag. Jag ställer frågan: Var det ett politiskt eller ett rent juridiskt beslut? Är detta regionernas Europa och vändningarna "kulturens mångfald" och "de gemensamma språkområdenas Europa" bara vallöften? Menar man inte allvar med det? Rent juridiskt sett, herr kommissionär, är ni i detta fall, när det gäller systemet med gränsöverskridande fasta bokpriser, tvingad att ingripa. Men: Jag kan inte förstå varför artikel 81 skulle gälla för kulturen medan artikel 151 inte skulle gälla för konkurrensen. Artiklarna har olika tyngd, juridiska texter tolkas, och naturligtvis har sidan med mest tyngd också mest rätt. Sådant är livet.
Som jag ser politik är den emellertid ett försök att jämna ut förhållandena, en strävan att åstadkomma balans. Jag är varken mot marknaden eller mot konkurrensen, även om det kan låta så. Just i egenskap av konstnär har jag tvingats möta marknaden dagligen och är det fortfarande - ibland gäller det då själva min existens. Kanske av den anledningen är jag för konkurrens. Men jag är också för en europeisk kulturpolitik.
Nu har jag dock fått ett problem på halsen, herr kommissionär. Ibland talar vi om olika saker, för vi åberopar olika studier. Ni har just sagt att ni vill påminna om att England inte har systemet med fasta bokpriser som Irland, trots att det är samma språkområde. Men då glömmer ni att det också finns den stora amerikanska marknaden som i hög grad behärskar dessa båda länder. Ni glömmer likaså den kulturellt annorlunda inställningen till boken; i varje medlemsstat finns en annan inställning till boken. Jag vill kontra med argument ur en fransk studie som bara till viss del eller alls inte accepteras av kommissionen. Ni var i går vänlig och lovade att sända mig en lista på studierna på basis av vilka ni inhämtar era uppgifter och fattar era beslut. Så länge vi inte har samma studier så talar vi om olika saker och kommer knappast att nå en conclusio.
Enligt min uppfattning har varken råd eller kommission till fullo uppfyllt sitt kulturella uppdrag i Europeiska unionen. Det betyder för guds skull inte att jag vill racka ned på stödprogrammen. De är mycket bra och utgör ett betydande steg i rätt riktning. Det är en floskel som man ofta tillgriper, men jag tycker faktiskt det. Men de räcker ändå inte till - jag saknar en europeisk kulturpolitik. Den europeiska dimensionen i de kulturprogram som är värda att stödja finns väl på papperet i hög grad, och den kostar inte unionen någonting extra, det gör den bara för konsumenterna. Tillåt mig att kalla konsumenten för "kära läsare".
Boken är alltså inte bara en vara utan den har ett kulturellt värde - om det är vi alla överens. Vad gör man då i kommissionen för detta? Inte heller jag, ärade konkurrensansvarig kommissionär, får höra till dem som fritar er från ert kulturpolitiska ansvar. För det kan ju inte vara så att vi alla mycket strängt bara blickar i en enda riktning och inte ser åt sidorna var vi kan förena våra områden! Jag har förstått att boken inte kan jämställas med bilen och jag trodde att vi hade en rättslig grund för detta. Men så verkar det inte vara.
Jag ber er därför, herr kommissionär, att gemensamt tänka över vårt resolutionsförslag. Vi är alla överens om att det också kan bli en signal för att konkurrensen inte bara är en motståndare till kulturen, utan att den också kan bli en partner till kulturen och för kulturpolitiken. Det kan också bli en signal för att det - låt oss i anslutning till fransk lag kalla det "europeiska" - systemet för fasta bokpriser blir en tydlig signal till nationalstaterna att de skall ta ansvaret och inte reagera med sin vanliga floskel: "Det bestäms i Bryssel". Därigenom kan ni också medverka till ett stort steg i rätt riktning.
(Applåder)

Boudjenah
Herr talman! Under 1998 inledde Europeiska unionen ett förfarande gällande det gränsöverskridande avtal om bokpriser som ingåtts mellan Tyskland och Österrike.
Genom detta förfarande, som grundade sig på respekten för de europeiska konkurrensbestämmelserna, var kommissionens avsikt i själva verket att ifrågasätta systemet med fasta bokpriser, som bland annat gör det möjligt att stödja litterärt skapande och säkerställa de mindre förlagens och bokhandlarnas överlevnad. Europaparlamentet reagerade då kraftigt och antog den 20 november 1998 närmast enhälligt en resolution där man försvarar fasta bokpriser och kräver att kommissionen anpassar sin gemenskapspolitik avseende avtalet om bokpriser till kulturellt betingade krav.
Under påtryckningar från de franska och tyska regeringarna tog rådet fasta på Europaparlamentets ståndpunkt och antog den 8 februari 1999 en resolution i vilken man bland annat krävde att de gällande systemen för bokpriser skulle bibehållas. Rådets och Europaparlamentets beslutsamhet fick kommissionen att erkänna att konkurrensbestämmelserna inte kan tillämpas mekaniskt ifråga om böcker. Kommissionen bekräftade därmed att den inte hade för avsikt att ifrågasätta varken de avtal som ingåtts i vissa medlemsstater eller nationella lagbestämmelser, som Lange-lagen i Frankrike. Några månader senare, efter den nya kommissionens tillträde, drev icke desto mindre generaldirektoratet för konkurrens än en gång kommissionen att ingripa mot de gränsöverskridande avtalen och de fasta bokpriserna.
Inför denna nya offensiv från kommissionen, som inte kan låta bli att visa sin avregleringsvilja, var det viktigt att agera mycket snabbt. Jag gläder mig därför åt denna debatt och åt Europaparlamentets nya ställningstagande i denna fråga. I sitt resolutionsförslag betonar min grupp att böcker i första hand är kulturella tillgångar och därför inte skall underställas konkurrensreglerna på samma sätt som handelsvaror. Böckernas särart bör erkännas fullt ut inom ramen för Europeiska unionens kulturpolitik, som vi vill se utvecklas. Därför hoppas vi att Europaparlamentet skall stå fast vid sin ståndpunkt från november 1998 och försvara gränsöverskridande bokavtal och fasta bokpriser. Varför kan inte kommissionen ta upp vårt förslag om att utsträcka möjligheten att tillämpa ett system med fasta bokpriser till samtliga medlemsstater? För att ta hänsyn till den tekniska utvecklingen är det också lämpligt att direktivet om elektronisk handel omfattar de krav som kommer till uttryck i de olika medlemsstaternas nationella lagstiftning rörande fasta bokpriser, för att förhindra att den kringgås.
Avslutningsvis hoppas jag att rådet kommer att visa samma beslutsamhet som Europaparlamentet för att skydda och främja systemet med fasta bokpriser, som bättre än något annat system förbättrar produktion och distribution av litterära verk utan att eliminera konkurrensen, vilket påpekas i vår resolution.

Blokland
Herr talman, herr kommissionär! "Allt av värde är försvarslöst", skrev den nederländska författaren Lucebert. I debatten om det fasta bokpriset är dessa ord av stort värde.
När det gäller det fasta bokpriset handlar det sannerligen inte om en "helig ko" för bibliofiler. Den dåvarande komissionären van Miert uttryckte sig i liknande ordalag mycket kritiskt om dem som yrkade för ett fast bokpris. För enkelhetens skull förbisåg han att motståndarna till det fasta bokpriset med största sannolikhet ser marknadsmekanismen som en "guldkalv".
Det fasta bokpriset som instrument och de med detta sammanhängande begränsade möjligheterna till parallell import är något som minskar konkurrensen. Det sker en tvärsubsidiering mellan böcker som säljer bra och böcker som säljer dåligt. Ett avskaffande av det fasta bokpriset resulterar i ökad konkurrens och lägre priser. Det skulle vara i konsumentens intresse.
Det resonemanget verkar stämma. Men på två punkter går det inte ihop. I första hand är det myndigheternas sak att leda samhället som helhet. När de genomför den plikten är det för samhället som helhet oacceptabelt om de ensidigt belönar vissa intressen och struntar i andra. I den här diskussionen kan myndigheterna inte endast se till konsumenternas delintressen.
För det andra vilar resonemanget på den ej uttalade förutsättningen att för konsumenten är det endast priset som räknas. Det tycker jag är litet väl ensidigt. En så inskränkt konsument har jag aldrig mött någon gång. Den konsumenten finns endast i teorin. För den sanne konsumenten räknas nämligen även kvalitet, mångfald, tillgänglighet och fungerande distribution av det totala utbudet av böcker. Att det fasta bokpriset endast är till fördel för förlag och bokhandlare är alltså en fabel. Var och en som någon gång läst högt ur en barnbok vet att fabler inte är sanna.
Den som yrkar för ett avskaffande av det fasta bokpriset måste också ta ansvar för följderna av detta. Mångfalden i bokhandlarnas utbud kommer mycket sannolikt att minska. Masskulturen att främjas. Det är på sikt ödesdigert för medborgarnas kulturella bildning. I mitt land, Nederländerna, anses det också vara en viktig aspekt att det fasta bokpriset skyddar vårt relativt lilla språkområde.
Nu skulle någon kunna invända att myndigheterna inte bör vara förmyndare för sina medborgare eller stimulera till kulturell bildning och därför inte har något ansvar för en rik variation i bokutbudet. Myndigheterna bör endast avstå från påverkan och marknadsmekanismen sörjer för en jämvikt mellan efterfrågan och utbud. Det låter neutralt men det är det inte. Underförstått innebär det ställningstagandet att marknadens resultat är det enda rätta. I vårt samhälle verkar det högsta målet inom nästan alla politikområden vara att införa marknadsfunktionen. Den uppfattningen är en direkt följd av att mål och medel kastats om. Resultaten av en liberal, strängt marknadsmässig politik saknar definitionsmässigt inte värderingar. Med en sådan politik visar myndigheterna lika väl vad de anser vara rätt och fel. Just inom kultursektorn är det viktigt att andra faktorer än de ekonomiska är avgörande, eftersom saker med stort värde ju är mycket sårbara.
Om de fria marknadskrafterna får bestämma så kommer vi på sikt att bli tvungna att skriva om författaren Luceberts ord till "Allt är åter utan värde". Den situationen måste vi undvika till varje pris.

Inglewood
Herr talman! I mitt eget hemland, Förenade kungariket, hade vi en lång politisk debatt om fasta bokpriser. Debatten avslutades med att man frångick överenskommelsen om fasta bokpriser. Det finns inget i Förenade kungariket som pekar på att det blir mindre urval, högre priser eller sämre utbud hos de specialiserade bokhandlarna. Det verkar t.o.m. vara så att antalet sålda böcker och antalet förlag som ger ut dem ökar. Detta är naturligtvis bra. Det tycker åtminstone jag, eftersom jag menar att böcker finns till för att de skall läsas; detta var då sannerligen den slutsats jag drog när jag studerade engelsk litteratur vid universitetet.
Enligt subsidiaritetsprincipen kan naturligtvis en medlemsstat som vill införa fasta bokpriser göra detta. Om två eller fler medlemsstater vill skapa ett gemensamt område där fasta bokpriser skall gälla, vill jag dessutom önska dem lycka till. Men detta måste vara förenligt med den inre marknaden.
Alla sådana system som upprättas får inte påverka försäljningen av böcker som sker utanför medlemsstaternas jurisdiktion. Inte heller får det påverka böcker som tas in eller tas tillbaka in i systemet, ett alltmer spritt och populärt sätt att sälja böcker i anslutning till elektronisk handel, som helt och hållet överensstämmer med den inte marknadens principer och ger enorma möjligheter för små nischföretag.
Varje antydan om att detta skulle ske är simpelt och intolerant. Det strider mot den gemensamma marknadens principer och enligt min mening är det i realiteten en form av censur och konstgjord ransonering av bokutbudet till fördel för de välbeställda. Jag tror dessutom att det kan vara till förfång för en lämplig och legitim aspekt av den inomeuropeiska handeln, och hota att minska rörligheten av litteratur i Europa till att bara handla om pornografi som skickas med posten - har jag blivit informerad av en pålitlig källa - i bruna kuvert, och i den fria världen minska den legitima handeln med böcker att handla om smuggling in och ut ur Östeuropa av s.k. subversiv litteratur. Åtminstone jag är inte för detta, eftersom jag tycker att det är ålderdomligt, simpelt, reaktionärt och att det i det långa loppet blir brackigt.

Junker
Herr talman, mina damer och herrar! Ni måste tro att jag vet vad jag talar om, för jag är dotter till en bokhandlare. Mina föräldrar hade en liten bokhandel i en liten stad. Verksamheten gav inte större överskott än att vi knappt kunde leva på den, men det gick. Jag kan försäkra er att vi aldrig hade kunnat överleva utan ett system med fasta bokpriser. Av den anledningen, herr kommissionär, kan era utläggningar inte anses vara annat än en besvikelse, och er redogörelse har gjort det tydligt att frågan om ett system med gränsöverskridande fasta bokpriser uppenbarligen hotar att bli en historia utan slut.
Och ändå är det ju en banal sanning att böcker inte är varor på samma sätt som smör, ägg och ost, utan ett kulturgods; de får därför inte betraktas konkurrensrättsligt på samma sätt som smör, ägg och ost. Det påverkas inte det faktum att det faktiskt finns trycksaker vilka inte uppfyller detta anspråk. Men denna avvikelse får inte anta rangen av en norm här. Lika litet kan man ta det till ett mönster att det finns böcker som man kan tjäna riktigt mycket pengar på. Bästsäljarna är nämligen ett undantag från regeln.
Det är inte legitimt att betrakta böcker uteslutande som en handelsvara. Lyckligtvis lyckades er företrädare på tjänsten inte genomdriva sin uppfattning. Det lämnar åtminstone hoppet kvar. Men faran är ingalunda oskadliggjord. Det är anledningen till vår starka begäran att få ett tydligt uttalande, herr kommissionär, som bekräftar boken som ett kulturgods. Eftersom systemet med nationella fasta bokpriser tacknämligt nog inte verkar vara hotade, så måste man i konsekvensens namn också ge möjligheten att reglera saken som den är i dag för enhetliga språkområden över gränserna. Det system som bevarats i hundra år i det tyskspråkiga området i Österrike, Tyskland och Schweiz och som har möjliggjort och garanterat en stor titelrikedom, har ingalunda stängt av konkurrensen utan i stället bevarat en försörjning med stora och små bokhandlare i såväl stad som på landsbygden; detta system får inte utsättas för det otyglade utpressningstrycket från de mäktiga aktörerna på marknaden, varken i bokhandeln, postorderhandeln eller den elektroniska handeln.
Kulturgodset boken ställer anspråk på att ha lika chanser på flera olika vägar, även distributionsvägen till läsarna. Enligt den franska regleringen erbjuds som en utväg att det nationella systemet med fasta bokpriser kompletteras med EU-förenliga och i praktiken beprövade regleringar för import, export och återimport. Därför, herr kommissionär, förväntar sig alla partigrupper i Europaparlamentet, som ni lätt kan konstatera, grönt ljus för en jämförbar rättslig eller avtalsmässig reglering för Tyskland och Österrike för att nu äntligen få ett gott slut på denna historia utan ände. Eller vill ni kanske utsätta er för förebråelsen att kommissionen är en institution som består av kulturförstörare? Ett sådant bedrövligt rykte bör ni bespara er. Det är ert ansvar att fatta beslutet mellan kultur och kommersialism. Ge kulturen företräde!
(Applåder)

Langen
Herr kommissionär! I utskottet för ekonomi och valutafrågor har vi många gånger diskuterat denna fråga. När jag följer debatten här i dag måste jag konstatera att det som den österrikiska och tyska bokhandeln och kommissionen kom överens om ännu inte alls tagits upp i debatten. Jag kan konstatera - även till följd av vissa anmälningar från denna vecka - att det här är tydligt att det finns ett närmande på grundval av ett erkännande av ett nationellt system med fasta bokpriser och en reglering med hänvisning till fransk rätt, som låter oss förstå, herr kommissionär Monti, att ni är beredd att göra en avvägning mellan de kulturella aspekterna, vilka sedan Maastrichtfördraget ingår som en del i EG-fördraget, och artikel 85 i EG-fördraget; denna artikel 85 ålägger er såsom kommissionär med ansvar för konkurrensfrågor att sörja för lika konkurrensbetingelser och bidra till att man struntar i konsumenterna när det gäller konkurrensfrågorna.
Frågan är nu: Kommer det att lyckas? Jag är övertygad om att vi är på god väg. Vi behöver inte misstänka kommissionären för att vara en kulturell dödgrävare, för han fullgör endast sina åligganden såsom väktare av fördragen. Jag tror att om det finns en i ekonomiskt avseende vettig lösning som förlagen och de kulturellt åtskilda språkområdena godtar, och om det finns en lösning som inte inrymmer en mycket stor begränsning av konkurrensen i avvägningsförbudet i artikel 85 så torde det vara den riktiga vägen att finna en förnuftig reglering.
Jag vill därför principiellt ge mitt stöd till resolutionsförslaget sådant det lagts fram av kollegan Rothley. Emellertid saknar jag alla hänvisningar till en förpliktelse för kommissionen att uppfylla konkurrensbestämmelserna. Det måste kompletteras med det här, annars blir vi själva inte trovärdiga och ställer Monti i hörnet, där han med säkerhet inte hör - för jag litar på ert fackkunniga omdöme.

Karas
Herr talman! Herr kommissionär! Vi har ju redan många gånger talat om ämnet, och alla tankar har redan utbytts. Även den senaste utvecklingen har beaktats. Därför vill jag bara i korthet ännu en gång betona ett och annat.
För det första, politik är gestaltning och politiken innebär att vi gestaltar vårt livsrum och rummen för människornas gemensamma liv. För det andra, för oss är bokhandeln mer än ett rent distributionsnät för böcker. Bokhandeln skapar identitet och boken skapar identitet. För det tredje, för mig handlar det inte bara - även om det är utgångspunkten - om frågan om gränsöverskridande handel mellan Österrike och Tyskland, utan det handlar om vilken roll språkområdena skall ha och vilken roll kulturområdena skall ha. Den relevanta marknaden är för oss vad boken beträffar inte reducerbar till de nationella gränserna. Den relevanta marknaden är i detta sammanhang språk- och kulturområdet, vilket också är det som ger betydelse åt det gränsöverskridande systemet med fasta bokpriser. För oss österrikare står det också klart att den nationella möjligheten att reglera inte är tillräcklig, utan det krävs en importklausul och en exportklausul och ett åberopande av den franska modellen - för språkområdet och kulturområdet är någonting mer.
Herr kommissionär, ni har sagt att ni aldrig sett någon grund för en konflikt mellan kultur och marknad. Jag delar den uppfattningen om vi klart säger vad vi menar med en marknad och vad vi menar med konkurrenspolitikens uppgift. Vid en hearing har ni yttrat att ni strävar mot att vidareutveckla konkurrenspolitiken och marknaden så att de utmynnar i en socialt inriktad marknadsekonomi. En marknadsekonomi med ett socialt och ekologiskt hänsynstagande inrymmer ett skydd för kulturgodset och signalerar gränsen mot marknaden. I just den debatten befinner vi oss nu. Jag vädjar därför till er att ge en klar definition av den i detta sammanhang relevanta marknaden som språk- och kulturområde, att klargöra importklausulen vid sidan av den nationella möjligheten att reglera samt tillämpa fransk rätt på ert omdöme och era överväganden.
(Applåder)

Posselt
Herr talman, jag hör sannolikt till de få i denna sal som personligen kände den Louise Weiss efter vilken denna underbara byggnad är uppkallad. Louise Weiss talade i sitt storartade öppningstal vid Europaparlamentets öppnande efter de första direktvalen om att det inte bara måste finnas europeiska grisar och kor - korna är för övrigt särskilt aktuella nu - utan att det också måste finnas europeiska människor. Den europeiska människan är ingen enhetsmänniska och europeisk kultur närs av hennes mångfald. Om denna mångfald handlar det i grunden. Det är alltid farligt för politiken när man i den inte noterar realiteter.
På bokhandelns område existerar det inte bara den inre marknadens och nationalstatens realitet utan även språkområdenas verklighet. Det vore straffbart att utelämna språkområdenas verklighet. Herr kommissionär, jag företräder här Bayern. Bayern har betydligt mer gemensamt i kulturellt avseende med Österrike, som Karas företräder, och med Sydtyrolen, som Ebner företräder, än med vissa regioner i Nordtyskland. Ändå finns det ett enhetligt tyskt språkområde. Detta enhetliga tyska språkområde kan inte koncentreras bara til den nationella marknaden eller på EU-marknaden, för det finns en annan verklighet där emellan.
Att erkänna den verkligheten innebär att erkänna Europa som det är. Det är en förutsättning för att integrationen skall lyckas. Att vi i parlamentet sedan åratal och med stor majoritet engagerar oss så starkt i denna fråga är ju inte någon sorts spleen utan visar hur starkt frågan oroar befolkningen. Jag vill varna kommissionen för att dess motiverade strävan att upprätthålla marknadslagarna så att säga får den att glömma bort de europeiska medborgarnas förväntan, att de förväntar sig ett kulturellt Europa. Jag är av den anledningen engagerad för att man här ingår en kompromiss, att man låter den österrikiska och tyska bokhandeln få tid att genomföra den framtida lösningen. Vi behöver tid. Det är väsentligt. Jag anser att vad som här verkligen står på spel är frågan om en legitimering och framtid för det europeiska enandet. Det handlar om huruvida framtidens människor på latin, som också är ett hotat minoritetsspråk, kommer att kunna säga: Civis europaeus sum.
(Applåder)

Monti
Herr talman! Jag tackar alla som har deltagit i denna debatt, som jag tycker har varit politiskt och kulturellt intressant. Jag vill försäkra debattdeltagarna om att kommissionen och jag personligen liksom ni sätter värde på kulturen, på litteraturen. Vi inser bokens kulturella betydelse och är beredda att ta hänsyn till dessa specifika egenskaper. Karas påminde om att jag redan har förklarat mig villig att skriva in konkurrenspolitiken i soziale Marktwirtschaft: Jag bekräftar detta och ber er alla att inte betrakta konkurrensen som någonting abstrakt och som en medborgarnas fiende.
Konkurrensen är den enskilde medborgarens främste bundsförvant. Konkurrensens viktigaste syfte är att värna konsumenternas intressen både ur pris- och kvalitetssynpunkt, liksom att i många fall skydda de små och medelstora företagen mot de storas överdrifter. Jag ber er därför att, liksom jag är beredd att erkänna kulturens betydelse fullt ut, inte intellektuellt falla offer för ett synsätt enligt vilket konkurrensen inte skulle vara medborgarens store bundsförvant. Arbetet på konkurrensområdet består i att bekämpa karteller, bekämpa missbruk av dominerande ställning, bekämpa koncentration, ge större utrymme för ekonomisk frihet, men vi vet att den ekonomiska friheten ofta sammanhänger med den samhälleliga friheten, såsom historien utvisar i länder som inte hade ekonomisk frihet. Jag tror alltså att det finns utrymme för ett samstämmigt arbete inom kultur- och konkurrenspolitiken, utan att man skapar sterila och konstgjorda motsättningar.
Det material som läggs fram av Lord Inglewood, som man också kan hitta i andra länder, visar att ett avskaffande av ett system med fasta priser inte nödvändigtvis för med sig omstörtande konsekvenser vad gäller böckernas priser och kvalitet. Jag vill dock vara mycket tydlig när jag säger att kommissionen inte arbetar för ett avskaffande av systemen med fasta bokpriser som sådana. Uppriktigt sagt, fru Juncker, undrar jag om vi var i samma rum när jag uttalade mig - jag blir mycket överraskad när ni säger att kommissionen vill ta bort systemet med fasta priser. Låt mig bokstavligen upprepa vad jag sade på italienska:
"Kommissionen anser att de nationella system med fasta bokpriser som grundar sig på överenskommelser mellan företag är förenliga - consistent, compatible - med gemenskapens konkurrensregler om de inte på ett signifikant sätt förändrar utbytet mellan medlemsstater." Jag sade också: "Vad systemen som baserar sig på regelverk beträffar" - det vill säga den andra möjligheten, inte överenskommelser mellan företag utan regler - "är varje medlemsstat fri att anta regler så länge de är förenliga med den princip om fri rörlighet för varor som fastställs i fördraget." Låt oss därför inte utmåla kommissionen som en institution som vill göra saker den inte har någon som helst avsikt att göra. Jag har sagt flera gånger att vi inte kommer att motsätta oss, och vi kan inte heller motsätta oss, system med fasta bokpriser på det nationella planet. Vi måste bara undvika vissa snedvridande effekter som uppstår vid gränsöverskridanden.
Jag har redan sagt att jag tyvärr inte kan gå in på detaljer i detta forum vad beträffar det specifika tysk/österrikiska fallet som är föremål för process. Emellertid kan jag försäkra er om att jag har lagt ned ett mycket stort engagemang under de första tre månaderna av min mandatperiod på att träffa parterna och söka möjligheter till en positiv lösning. Och vad detta anbelangar tyckte jag att Langens inlägg var konstruktivt eftersom han tycks erkänna att denna möjlighet finns.
(EN) Echerer påminde, till sist, oss alla i denna kammare om att vi har olika bakgrund. Hon har rätt. Olyckligtvis har jag ingen skådespelarbakgrund. Jag skulle inte ha mage att beskriva mig själv som en förfinad man - långt ifrån. Men eftersom jag verkat som universitetsprofessor - fram till för fem år sedan - och mitt liv har inneburit att jag ser böcker som arbetsinstrument; något som jag djupt respekterar och älskar. Jag tror att jag har en lika förnuftig inställning som vem som helst här, vad gäller böckernas och kulturens betydelse. Det är helt enkelt mitt jobb att försöka att bevara alla de positiva värden som finns inskrivna i dem, och på samma gång undvika vissa överdrifter som kan vara till skada för läsaren.
Tack för er uppmärksamhet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i kväll.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Aktuella och brådskande frågor av större vikt
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Indonesien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0339/1999 av Titley, för PSE-gruppen, om situationen i Indonesien och Östtimor,
B5-0350/1999 av Lynne, för ELDR-gruppen om Indonesien,
B5-0366/1999 av Nassauer och andra om Indonesien och Östtimor,
B5-0377/1999 av Hautala och andra, för Verts/ALE-gruppen om situationen i Indonesien och Östtimor,
B5-0382/1999 av Miranda och andra, för GUE/NGL-gruppen om Indonesien.

Titley
Låt mig börja med att ta upp det positiva. Jag tycker att vi bör uppmärksamma att det nu installerats en demokratiskt vald regering i Indonesien och att - för första gången på 40 år - det nu finns en civil försvarsminister. Vi bör därför, som en internationell gemenskap, försöka hjälpa till och stödja denna demokratiska regering i Indonesien. Nu, under samma vecka som vi gett Sacharovpriset till Gusmão, måste vi emellertid vara försiktiga så att vi inte släpper alltför mycket på vår vaksamhet. Vi måste inse att även om det finns en civil försvarsminister i Indonesien, är försvarsministeriet fortfarande starkt genomsyrat av militära intressen. Det är uppenbart att vi skulle vilja se ännu mer demokratisering av försvarsministeriet i Indonesien.
Vi måste också uppmärksamma att det fortfarande sker avsevärda övergrepp av de väpnade styrkorna mot dem som uttrycker en önskan om att delar av Indonesien skall bli självständiga. Det är uppenbart att vi medan denna förföljelse pågår från den indonesiska militärens sida, inte vill stödja detta eller ge någon form av budskap om att vi stöder detta.
Vi känner också till att den indonesiska militären i Västtimor ännu inte avväpnat eller upplöst milisen. De terroriserar fortfarande ca 200 000 flyktingar från Östtimor som är fast i Västtimor. De hindrar FN:s försök att återföra dessa personer till Östtimor. Vi vill att denna milis avväpnas och upplöses så snart som möjligt. Vi känner också till att den indonesiska militären motsätter sig ett samarbete med FN:s internationella undersökningskommission, som upprättats för att undersöka brott mot de mänskliga rättigheterna i Östtimor. Vi vill att den indonesiska militären samarbetar helt och fullt med FN:s undersökningskommission. Av detta skäl bör EU förlänga sitt fyra månader gamla vapenembargo rörande försäljning av vapen till Indonesien, eftersom om vi skulle upphäva detta vapenembargo är det uppenbart att den signal vi skickar till militären är att deras handlingar är godtagbara och att de fått upprättelse, även om, som jag just nämnt, detta är långt ifrån sanningen.
Jag har förstått att det finns ett kraftfullt argument som säger att om vi inte skickar vapen till Indonesien, kommer de att köpa dem någon annanstans; t.ex. i Kina eller Ryssland. Det är i vilket fall viktigt att vi gör ett tydligt uttalande att vi vill att det sker en reformering av den indonesiska militären. Vi vill se en större civil och demokratisk kontroll och vi vill se en större respekt för de mänskliga rättigheterna i Indonesien. Detta har ännu inte skett och det är inte rätt tid att upphäva vapenembargot.

Lynne
Jag lägger fram denna resolution på ELDR-gruppens vägnar, eftersom jag anser att EU:s vapenembargo inte skall upphävas den 17 januari. Vi bör i stället få till stånd en förlängning av detta vapenembargo. Det skulle absolut vara oacceptabelt att upphäva det. Armén har fullständigt misslyckats med att avväpna och upplösa milisen. De har terroriserat mellan 100 000 och 200 000 flyktingar i Västtimor. De tillåter inte att biståndsarbetare uppehåller sig i lägren. I ett läger har 160 personer dött. 90 procent av dessa var barn under fem år. Som redan nämnts samarbetar de inte med FN:s internationella kommission för brott mot de mänskliga rättigheterna och de begår också brott och grymheter i Aceh och Västra Papua. Ett fall jag nyligen hört talas om handlade om att polisen och armén tillsammans klådde upp en ung man. Han höll på att leta efter sin mor. De klådde upp honom, förhörde honom och sparkade ned honom. Efter detta hällde de bensin över honom och brände honom levande. Detta hände i norra Aceh. Det sker fortfarande. Den indonesiska armén, milisen och polisen begår fortfarande dessa grymma brott. Ett upphävande av embargot skulle ge fullständigt fel signaler.
Jag hörde också nyligen talas om en hemlig rapport från underrättelsetjänsten i Australien. Vissa EU-länder ville inte ha något förbud över huvud taget. Vissa medlemsstater satte den ekonomiska vinningen före de mänskliga rättigheterna, och jag tycker inte att det är acceptabelt. Eftersom den indonesiska armén fortfarande förtrycker folket, måste embargot vara kvar.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Kärnfrågan här är huruvida vapenembargot inom ramen för de restriktiva åtgärderna mot Indonesien, som beslutades av rådet i september i år, skall vara januari ut kommande år. Jag tror att när alla synpunkter beaktats det är ett riktigt beslut att behålla detta embargo. Därmed vill vi sända ut två skilda signaler. Dels vill vi stärka utvecklingen mot demokrati i Indonesien. Tveklöst har denna process fått sig en skjuts i och med det demokratiska maktskiftet i Indonesien; vi vill och måste uppmuntra de demokratiska krafterna i Indonesien. Lika klart måste vi se att arméns roll när det kommer till kritan är ytterst problematisk, för att uttrycka det milt. Skändligheter har förekommit inte bara i Östtimor, som snart kommer att bli oberoende, utan även i exempelvis Aceh och i andra landsdelar i Indonesien.
Det handlar alltså om hur vi skall kunna förklara för armén att också den numer står under direkt observation från det internationella samfundet, särskilt från EU, och att vi tar oss friheten att dra konsekvenserna av arméns uppträdande. Dessa konsekvenser kan för ögonblicket enbart innebära att vi inte är beredda att leverera fler vapen till denna armé, och det oberoende av om det finns fog för farhågan att de i stället få vapen från Kina. Vi kan i alla fall inte göra oss skyldiga till att leverera dessa vapen. Därför pläderar jag efter noggrannt övervägande med bestämdhet för att vi behåller embargot; också detta är en signal till armén i Indonesien, och vi hoppas även en signal till de demokratiska krafterna i landet; vi utgår ifrån att de blir stärkta i sin hållning av detta.

McKenna
I likhet med andra talare vill jag stödja uppmaningen till att behålla vapenembargot. Som redan sagts skulle det vara fullständigt oacceptabelt att upphäva vapenembargot, särskilt mot bakgrund av det faktum att den indonesiska militären har misslyckats med avväpningen.
Vi bör skicka en signal om att det de sysslar med är oacceptabelt. Den enda anledningen till att upphäva vapenembargot skulle vara att man ville göra ekonomiska vinster. Många medlemsstater i Europeiska unionen har mycket att svara för rörande deras eget stöd till de indonesiska makthavarna medan de förtryckte folket i Östtimor, och även för att dessa länder och deras krigsmaterielföretag har gjort enorma vinster på bekostnad av oskyldiga liv, människors livssituation och människors rätt att få leva i frihet utan förtryck och brott mot de mänskliga rättigheterna.
Det som händer i Östtimor rörande biståndsarbetarna är oacceptabelt. Man måste opponera sig mot de indonesiska myndigheternas handlingar. Som Lynne redan har sagt, är det inte acceptabelt att biståndsarbetarna inte har tillträde till lägren där folk dör. Vi var overksamma alldeles för länge efter folkomröstningen. Vi borde ha gjort något för länge sedan. Signalerna fanns redan där. Trots vårt misslyckande med att säkerställa att folk inte skulle bli dödade, så ligger nu ansvaret hos oss för att se till att det i framtiden inte skickas ut några budskap om stöd till de indonesiska myndigheterna i nuvarande läge. De visar förakt för det internationella samfundets vilja vad gäller befolkningens rätt att leva i fred, befolkningens rätt att inte bli förtryckt, befolkningens rätt att inte dödas av vapen som tillverkas i Väst. Om Kina kommer att leverera vapen till Indonesien rättfärdigar inte detta ett upphävande av vapenembargot av Europeiska unionen. Man kan inte utplåna en orätt genom att begå en ny.
Vad vi också bör göra är att protestera mot att Kina faktiskt kanske kommer att leverera vapen. Detta är också oacceptabelt. Kina kommer undan med en handling som är oerhört felaktig och det är dags att vi meddelar landet vår ståndpunkt. En tydlig signal måste skickas till de indonesiska myndigheterna om att vi inte längre kommer att acceptera deras förakt för det internationella samfundets vilja till respekt för de mänskliga rättigheterna och freden.

Costa Neves
Herr talman! Jag skulle, precis som de föregående kollegerna, vilja säga att signalerna om förändring i Indonesien är tydliga. Sökandet efter nya vägar, utmärkta av de universella värden som kännetecknar rättsstater, vilket leds av Wahids regering motiverar uppskattning från det internationella samfundet.
Jag avstår dock från att bedöma effektiviteten i avsikterna. Det finns fortfarande viktiga frågor som inte är besvarade. Hur kommer Indonesien att hantera frågorna om Aceh, Moluckerna och Papua? Hur kommer man att lösa frågan om Timorflyktingarna som i dag används som bytesvara i de proindonesiska milisernas händer? Vilken ståndpunkt kommer man att inta gentemot brott begångna av indonesiska militärer på Östtimor, där de var ockupationsstyrka, liksom i vissa indonesiska provinser? Vilken roll kommer de indonesiska väpnade styrkorna att ha i framtiden? Kommer de att ha en roll som passar en rättsstat eller kommer de att fortsätta att vara en styrka inom styrkan?
I förbindelserna Europeiska unionens och de respektive medlemsstaternas förbindelser med Indonesien är det nu bara meningsfullt att vidhålla rådets beslut av den 16 september och 11 oktober, där restriktioner infördes vilka innefattar ett embargo mot vapenförsäljning.

Belder
Herr talman! Sedan han tillsattes officiellt, för drygt en och en halv månad sedan, har president Wahid redan gjort femton besök i utlandet. Först i början av den här veckan besökte den indonesiska statschefen dock en av de olika akuta brandhärdarna i det egna landet. I Ambon var de nationella toppolitikerna dessutom tvungna att ta en omväg för att med ett krigsfartyg kunna nå fram till provinsguvernörens residens. Tydligen reser president Wahid säkrare i utlandet än i den egna övärlden. Ett dåligt tecken!
För en sådan overklig situation krävs politisk handlingskraft. Följderna känner vi ju till. Endast i år har redan uppskattningsvis sjuhundra människor dödats på Moluckerna. Till det skall läggas de över tusen offren på Östtimor. Och då har vi inte räknat med de stora oroligheter och den blodsutgjutelse som ägt rum i Atjeh, Sulawesi och Irian Jaya.
Tre basåtgärder bör man rimligtvis kunna förvänta sig av den nya indonesiska regeringen: att återställa den allmänna ordningen, att ställa dem vars händer är besudlade med blod inför rätta och straffa dem samt att öppna en politisk dialog med motståndarna. Militärt förtryck av motståndskrafterna leder nämligen endast till en i det närmaste utsiktslös spiral av våld.
Den aktuella resolutionen innehåller också en kraftig uppmaning till de indonesiska myndigheterna. Av den anledningen stöder vi den gärna.
Under tiden når oss uppgifter om att en av de huvudskyldiga i tragedin i Östtimor, milisledaren Tavares, helt plötsligt väljer att upplösa de mördarligorna och vill börja vandra försoningens väg. Tidpunkten för denna "helomvändning" verkar mycket misstänkt. I dag börjar ju i Japan den internationella givarkonferensen för Östtimor. Det kan väl ändå inte vara så att gårdagens brandskattare kommer att bli morgondagens biståndsmottagare!

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Kommissionen välkomnar verkligen denna debatt och uppskattar också de bidrag som hittills lämnats; dessa bidrag visar att Europeiska unionen är medveten om sitt ansvar för utvecklingen i Indonesien och också i fortsättningen bemödar sig om utvecklingen av en stabil, demokratisk ordning i landet. Det är principen bakom vår politik och däri kommer vi inte att ändra på något.
Jag är överens med dem som pekar på att det vid sidan av alla bekymmer också finns klara positiva antydningar i Indonesien, vilka bör stödjas. Den nya regeringen är demokratiskt vald. Vi har intrycket att den engagerar sig för att kunna hantera de brännande problemen. Den anstränger sig för att lösa de regionala oroligheter i Aceh och Irian Jaya, som nämnts här, samt de etniska spänningarna på Moluckerna via en fredlig dialog och genom författningsreformer; jag anser det vara av särskild vikt att det finns en nationell kommission för mänskliga rättigheter som kan ta sig an frågan om mänskliga rättigheter.
Från kommissionens synpunkt kan regionala spänningar och krav på ökat självstyre eller på oberoende endast hanteras om man i Indonesien inför en regim och ett system som kan garantera ett klart politiskt ansvar och en öppenhet i statsledningen; det skall även motsvara förväntningarna hos den stora, demokratiskt sinnade majoriteten av befolkningen.
Kommissionen är medveten om att väldiga utmaningar är att vänta i Indonesien. I första rummet nämner jag här den nödvändiga reformen av armén, vidare införandet av en stabil och rättsstatlig ordning. Därtill kan också räknas begränsande av korruptionen, en lösning av de sociala problemen i anslutning till den asiatiska ekonomiska krisen och nödvändigheten att åter sätta fart på den illa tilltygade indonesiska ekonomin.
Låt mig i detta sammanhang göra ytterligare ett par anmärkningar rörande Östtimor, det gäller närmare bestämt frågan om vapenembargot. Jag tror att återuppbyggnaden i Östtimor ställer det internationella samfundet inför en särskilt stor utmaning. Timor är starkt präglat av den stora omfattningen av skadorna, av våldet och av den speciella politiska situationen. Vi vill och måste därför medverka till en omfattande lösning på denna fråga inom ramen för Förenta nationerna. Till det hör också problemet med hur staten skall återuppbyggas och hur de mänskliga rättigheterna skall kunna säkerställas i denna stat.
På den punkten har kommissionen redan engagerat sig och kommer att fortsätta därmed. Stödet till Östtimor är för oss en uppgift med hög prioritet. Det uttrycktes också av min kollega Nielson i Östtimor för några veckor sedan. Kommissionen har fram till nu ställt 33,5 miljoner euro till förfogande för humanitär hjälp och åtgärder för återuppbyggnaden. Kommissionen deltar också i den redan omnämnda givarkonferens som inleds i morgon i Tokyo. Där är det meningen att man skall fatta beslut om ett konkret åtgärdsprogram. Kommissionen skall sörja för att tekniska medarbetare finns på plats i Dili, vilket syftar till ett effektivt genomförande av programmen.
Jag tror att den närmaste uppgiften i Östtimor nu består i att på ett effektivt sätt genomföra de behövliga humanitära åtgärderna. Återförandet av flyktingar har påbörjats. Den indonesiska regeringen har försäkrat att processen med frivilligt återvändande inom kort skall vara avslutad. Vi kommer mycket noga att följa detta och - om vi konstaterar några fördröjningar - utöva inflytande på den indonesiska regeringen.
Som vi ser det har Förenta nationerna den ledande rollen vid samordningen av alla olika bidragsgivares ansträngningar. Därför bör enligt kommissionens uppfattning samtliga bidragsgivare bedriva ett intimt samarbete med UNTAET. Invånarna i Östtimor bör medverka i alla delar av återuppbyggnads- och utvecklingsprocessen. Enligt kommissionens uppfattning spelar det rådgivande rådet, i vilket olika politiska grupperingar finns företrädda, en viktig roll. Allt taget i beaktande föreligger vissa positiva tecken i Indonesien och Östtimor, men å andra sidan finns det också anledning till oro och bekymmer. Det är ju också förklaringen till att Europaparlamentet anser denna debatt vara nödvändig, och det stämmer väl helt och hållet överens med kommissionens intentioner och överväganden.
Ni vet att det spörsmål om vapenembargot som berörts flera gånger här i kammaren ligger helt och hållet inom rådets ansvarsområde. Jag kan därför bara röra mig på gränsen av det jag får. Men jag tror att jag kan säga så mycket som att kommissionen hyser en förhoppning om att de argument som framförts här inte bara kommer att noteras av rådets medlemmar, utan verkligen bli vederbörligen beaktade av dem.

Talmannen
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Fredsprocessen i Sierra Leone
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0333/1999 av Lucas m.fl., för Verts/ALE-gruppen om Sierra Leone,
B5-0340/1999 av Kinnock och Howitt, för PSE-gruppen om fredsprocessen i Sierra Leone,
B5-0352/1999 av Thors m.fl., för ELDR-gruppen om fredsprocessen i Sierra Leone,
B5-0367/1999 av Ferrer m.fl., för PPE-DEgruppen om situationen i Sierra Leone.

Maes
Herr talman! Efter åtta år av avskyvärt inbördeskrig står det inte alls bra till i Sierra Leone. I juli undertecknades visserligen ett fredsavtal i Lomé, men vi måste konstatera att en grupp inspektörer från Förenta nationerna den 22 november kunde fastställa att situationen försämrats avsevärt igen. Terrorn mot civilbefolkningen fortsätter i vissa delar av landet, mördandet, våldtäkterna, barn i fängelser och barn med vapen. Jag kommer här fram till två frågor, herr talman, som vi måste ställa vårt samvete som kommission, herr kommissionär, och som union. Kan vi tillåta att den här vapenhandeln fortsätter? Vi vet att diamanter, närmare bestämt smugglade diamanter, därvid spelar en viktig roll. Kan vi fortsätta blunda för det?
För det andra så utlovades att fredsstyrkor från FN skulle sättas in för att upprätthålla fredsavtalet. Är de här truppernas mandat tillräckligt starkt eller borde vi inte brådskande undersöka om det i praktiken innebär något annat än att vi betalar för ett antal legosoldater som befinner sig i säkra områden?

Nicholson of Winterbourne
Situationen i Sierra Leone fortsätter att vara extremt instabil. Fredsavtalet erbjöd förbättrade förhållanden för endast ett mycket litet antal i hierarkin inom Revolutionary United Front (RUF). När nu regnen har upphört i Sierra Leone, har den våldsterror som riktas mot den civila befolkningen återupptagits.
För att förbättra saker och ting måste vi ändra på regeringens sammansättning och kvalitet. Det är ett land som hade en befolkning som var högutbildad och där rättssäkerheten var stor. Det har förstörts av internationell penningtvätt: Det är lättare att utväxla diamanter än pengar på det internationella planet. Snart kommer det att hållas ytterligare ett allmänt val. Vi bör stödja detta lyft för demokratin. De har förtjänat sin chans att få rösta. Jag uppmanar Europaparlamentet och Europeiska kommissionen att omedelbart avsätta medel till utbildning, grundläggande rättvisa och demokrati.

Ferrer
Herr talman! Efter åtta år - som vi blivit påminda om - av grymt inbördeskrig innebar det fredsavtal som undertecknades den 7 juli i år möjligheten att avsluta denna tragiska period och på ett fredligt och hållbart sätt lösa en konflikt som orsakat befolkningen oerhört lidande. Dock har det hopp detta avtal gav inte uppfyllts och i dag, fem månader senare, måste vi med djup oro och sorg konstatera att rebellernas attacker mot civila, blodbad och våldtäkter i stället för att minska har ökat.
Därför vill kristdemokraterna, som alltid trott på dialog och försoning, upprepa vårt allra mest energiska fördömande av de våldsdåd och brott mot de mänskliga rättigheterna som fortfarande begås och beklaga förseningen i fredsprocessens framåtskridande. Men framför allt vill vi uppmana parterna i konflikten att en gång för alla lägga ned vapnen och respektera villkoren i avtalet. Men eftersom ord inte räcker till, och man måste gå till gärningar, begär vi enträget att åtgärder skall vidtas och att resurser tilldelas för att möjliggöra uppfyllandet av avtalet. I synnerhet är det nödvändigt att Förenta nationernas säkerhetsråd beslutar sig för att skicka internationella fredstrupper. Och det är också nödvändigt att tillräckliga medel tilldelas för att kunna genomföra detta avtal, särskilt - vilket redan kommenterats - när det gäller att främja utveckling och utbildning, till alla de åtgärder som i slutändan kan göra det möjligt för befolkningen i Sierra Leone att finna tillbaka till sig själva och leva i fred, frihet och demokrati.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Det som just nu utspelar sig i Sierra Leone tycker jag är ett farligt precedensfall, inte bara för Afrika utan för hela världen. I juli slöts ett fredsavtal mellan regeringen och rebellerna från RUF. Lovvärt, om det inte vore för att det här gäller en av de brutalaste rebellgrupperna i hela världen, utan andra politiska ambitioner än att skaffa sig kontrollen över diamanthandeln. Fredsavtalet innehåller bland annat en total amnesti, även för övergrepp mot civilbefolkningen. I avtalet erbjuds rebellerna flera ministerposter och även det viktiga ordförandeskapet i en kommission med behörighet för drift och export av mineral. Det är en oroväckande signal. En signal om att terror fungerar, att man inte endast ostraffat kan lemlästa och mörda civila utan att det dessutom lönar sig. Att vilken krigsherre som helst kan ta till vapen mot en demokratiskt vald regering och dessutom belönas för det. Fredsavtalet är en pragmatisk lösning för regeringen. President Kabbah har ju inte någon egen armé. Han är helt beroende av den västafrikanska interventionsstyrkan ECOMOG och framför allt av nigerianerna. De har dock nu tillkännagivit att de vill dra sig ur det här blodiga kriget. Det betyder att presidenten nu står med ryggen mot väggen. Därför måste Europeiska unionen i FN yrka för att fredsmakten snabbt sätts in för att göra slut på terrorn. Därför måste det avsättas mer resurser till programmet för avväpning av rebellerna.
Slutligen måste vi fortsätta yrka för en form av rättvisa för de tusentals offren för den här terrorrörelsen. Om det inte sker så hotar samma utveckling som i grannlandet Liberia, där befolkningen väljer en krigsherre av rädsla för att han annars griper till vapen igen. Det tycker jag är helt oacceptabelt.

Van den Bos
Herr talman! Att kalla de fortsatta grymheterna i Sierra Leone för djuriska vore att förolämpa djuren. Efter åtta år av inbördeskrig verkade man äntligen ha slagit in på vägen mot fred men de fruktansvärda grymheterna, främst mot kvinnor och barn, fortsätter bara. Barnsoldater missbrukas i stor skala för de vuxnas skumma ändamål. Det är omöjligt att stabilisera landet och bygga upp det så länge slakten av civilbefolkningen fortsätter. Europa måste ekonomiskt bidra till DDR-programmets genomförande. Diamantsmugglingen måste angripas på ett effektivt sätt. Det europeiska stödet till återuppbyggnadsprogrammen är också av mycket stor betydelse. Det behövs brådskande en bra mental och fysisk hjälp för offren. För en varaktig fred är det också absolut nödvändigt att de skyldiga straffas och inte utnämns till ministrar. När förs odjuren tillbaka i sin bur?

Thors
Herr talman! Som många tidigare talare har sagt, är Sierra Leone det absolut värsta exemplet på vad som händer när ett land använder barnsoldater. I våra finländska tidningar kunde vi för någon vecka sedan läsa om en artonårig flicka som hade tvångsrekryterats, amputerats och våldtagits. Hon såg ingen framtid och inget hopp. För mig är hon en representant för allt det hemska och tvingar oss att tänka efter vad vi kan göra. Dessutom skall vi notera att en tredjedel av de barnsoldater som rekryterades i Sierra Leone är just flickor.
Vi skall kräva - jag hoppas att kommissionen också gör det - att presidenten respekterar det avtal som en gång ingicks med Unicef. Det innebär att Unicef skall få arbeta i landet för att rehabilitera barn med psykiska skador. Jag tror att Unicef är den organisation som har den vida största erfarenheten av detta arbete. Jag tror därför att vi i fortsättningen på alla sätt skall ge just denna organisation stöd. Det är nämligen framför allt de psykiska skadorna som barnen lider av och som gör att många av dem vill återgå till de militära krafterna. Det är detta som är ett av de allvarligaste framtidshoten.

Verheugen
Herr talman, mina ärade damer och herrar ledamöter! Också på denna punkt vill jag för kommissionens del välkomna att Europaparlamentet i eftermiddag befattar sig med detta ämne. Jag tror att det är mycket viktigt att vi klargör att kränkningar av de mänskliga rättigheterna av det förskräckliga slag som vi fått bevittna och fortfarande bevittnar i Sierra Leone är något som angår oss européer; det angår oss européer eftersom vi anser att mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet är odelbara storheter som gäller över hela världen; det angår oss också emedan vi inte kan tolerera någon selektiv uppfattning av de mänskliga rättigheterna för det skulle medföra att vi i högre grad tar in våldsdåd i vår närhet än våldsutbrott såsom vi sedan åratal kan bevittna i Sierra Leone.
Jag håller med dem som sagt att det endast är ett fåtal konflikter i hela världen som är så barbariska, så bloddrypande och tyvärr också så hopplösa - vad gäller möjligheterna att nå en politisk lösning - som denna konflikt i Sierra Leone.
Det fredsavtal som slöts i juli välkomnades på sin tid av Europeiska unionen. Vi har uppmanat samtliga parter att medverka till genomförandet och även förklarat oss själva vara beredda att delta i det. Det har stått klart för oss att det skulle bli mycket svårt. Det har likaledes stått klart att alla förutsättningar för en fungerande, stabil, demokratisk och rättsstatlig ordning i Sierra Leone i grund och botten måste skapas från grunden; villigheten att samarbeta är också klart begränsad. Vi, liksom parlamentet, är därför utomordentligt bekymrade över de senaste överträdelserna av vapenstilleståndet; vi är också bekymrade över att fredsavtalet blott genomförs med ytterst trevande steg, om alls.
Trots det måste vi ställa oss frågan vad som kan göras för att hjälpa de plågade offren för denna konflikt. Blotta konstaterandet av de fruktansvärda omständigheter som råder där leder ingenstans. Vi tillhandahåller därför först och främst konkreta hjälpåtgärder för en återinförlivning i samband med programmet för avväpning, demobilisering och återinförlivning.
Kommissionen finansierar med sitt rehabiliteringsprogram sedan 1997 återuppbyggnaden av den av kriget raserade sociala och ekonomiska infrastrukturen. Med hjälp av detta program erhåller familjer som skaffar sig fast bostad arbetsplatser och inkomster; det gäller även före detta soldater. För närvarande arbetar man på ett större program i storleksordningen 20 miljoner euro för att stödja återuppbyggnaden och återinförlivningen. Programmet skall ersätta det nuvarande programmet som löper ut i mitten av nästa år.
Ytterligare hjälp för återbefolkningen av landsbygdsområden presteras i form av resurser för jordbruket och finansieras med medel ur budgetposten för livsmedel.
Också fortsättningsvis kommer det via ECHO att ges humanitär hjälp. Under 1999 erhöll icke-statliga organisationer och FN-organisationer 14 miljoner euro som skall gå till befolkningen, vilken blivit lidande av kriget. I det inkluderas hjälpen för Sierra Leone - för flyktingarna i grannländerna Liberia och Guinea samt som nämnts här hjälpen för de icke-statliga organisationer som ger psykosocialt stöd i flyktinglägren; de har också startat hjälpprogram för demobiliserade barnsoldater och tar sig an det synnerligen hemska problemet med de sargade barnen för att öppna upp ett livsperspektiv för dem. Föredraganden sade just att dessa barn inte har något perspektiv. Jag tycker inte att vi bara skall acceptera läget utan i stället bör vi göra allt som står i vår makt för att möjliggöra ett människovärdigt liv för dessa barn.
Jag påminner om att omfånget av den humanitära hjälpen i Sierra Leone inte beror av de medel som står till förfogande, utan av det aktuella säkerhetsläget i landet.
För närvarande är hjälporganisationerna starkt begränsade i sitt arbete till följd av den osäkerhet som råder i landets nordliga och östliga provinser. Det kommer denna månad att bero på ankomsten av UNAMSL-styrkor, som är FN:s styrka för Sierra Leone, om det skall bli någon ytterligare fart på avväpningsprocessen och därmed ett förbättrat säkerhetsläge.
Det förbereds i kommissionen för närvarande ytterligare hjälp för år 2000. Vi för samtal med Unicef och socialministeriet om ytterligare stöd till de barn som drabbats av kriget, och likaledes gör vi med olika grupper i det civila samhället. Här vill jag uttryckligen framhålla att kommissionen alltid kommer att vara beredd att granska de förslag som kommer från dessa grupper för åtgärder angående mänskliga rättigheter. Kommissionen är likaså beredd att granska finansieringen av den sannings- och försoningskommission som befinner sig i uppbyggnadsfasen med medel ur budgetposten för mänskliga rättigheter och demokrati.

Talmannen
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i eftermiddag kl. 17.30.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag.
Dödsstraff (Virginia, Yemen)
B5-0335/1999 av Frassoni, för Verts/ALE­gruppen,
om den italienska medborgaren Derek Rocco Barnabei som dömts till döden i Virginia, Förenta staterna,
B5-0341/1999 av Díez González och andra, för PSE­gruppen om dödsdomarna mot de europeiska medborgarna Nabil Nanakli i Yemen och Derek Rocco Barnabei i Virginia, Förenta staterna,
B5-0347/1999 av Malmström, för ELDR­gruppen om dödsdomarna mot två europeiska medborgare, Rocco Barnabei och Nabil Nanakli,
B5-0368/1999 av Gemelli och Grossetête, för PPE-DEgruppen om den italienska medborgaren Derek Rocco Barnabei som dömts till döden i Virginia, Förenta staterna,
B5-0369/1999 av García Orcoyen Tormo och Salafranca Sánchez-Neyra, för PPE-DEgruppen om dödsdomen mot den spanska medborgaren Nabil Nanakli i Yemen,
1. Rösträtt för kvinnor i Kuwait
B5-0342/1999 av Gröner m.fl., för PSE­gruppen om rösträtt för kvinnor i Kuwait,
B5-0351/1999 av Thors, för ELDR­gruppen om Kuwaits parlaments förkastande av lagförslaget om rösträtt för kvinnor av,
B5-0370/1999 av Maij-Weggen m.fl. för PPE-DEgruppen om rösträtt för kvinnor i Kuwait,
B5-0379/1999 av Evans m.fl., för Verts/ALE­gruppen om rösträtt för kvinnor i Kuwait,
B5-0383/1999 av Eriksson, för GUE/NGL­gruppen om rösträtt för kvinnor i Kuwait,
2. Situationen för kvinnor i Afghanistan
B5-0343/1999 av Díez González m.fl., för PSE­gruppen om situationen för kvinnor i Afghanistan,
B5-0346/1999 av Malmström, för ELDR­gruppen om situationen i Afghanistan,
B5-0371/1999 av Ferrer m.fl., för PPE-DEgruppen om situationen för kvinnor i Afghanistan,
B5-0378/1999 av Jillian Evans m.fl., för Verts/ALE­gruppen om situationen för kvinnor i Afghanistan,
B5-0384/1999 av Morgantini m.fl., för GUE/NGL­grupen om situationen för kvinnor i Afghanistan,
Förhållanden för politiska fångar i Djibouti
B5-0348/1999 av Haarder, för ELDR­gruppen om förhållanden för politiska fångar i Djibouti,
B5-0372/1999 av Bushill-Matthews m.fl., för PPE-DEgruppen om situationen i fängelserna i Djibouti,
B5-0385/1999 av Sylla m.fl., för GUE/NGL­gruppen om situationen i Djibouti,
3. Fängslandet av ordföranden för Nicaraguas revisionsrätt
B5-0375/1999 av Liese m.fl., för PPE-DEgruppen om fängslandet av Agustín Jarquín, ordförande för Nicaraguas revisionsrätt.
Dödsstraff (Virginia, Yemen)

Messner
Herr talman! Det gläder mig att vi i Europa kan säga att dödsstraffet är avskaffat. Att avskaffa dödsstraffet ingår så att säga i vår kultur. Dessvärre var det inte möjligt att skriva in ett sådant avskaffande under 1999 i FN-stadgan. Alla vet vi att dödsstraffet fortfarande står på dagordningen i Iran, i Turkiet, i Kina, i Yemen. Men särskilt tragiskt menar jag att det faktum är att dödsstraffet fortfarande vidmakthålls i Amerika, landet som försvurit sig åt frihet och mänskliga rättigheter. I detta ögonblick väntar två EU-medborgare på sina dödsstraff - en spanjor i Yemen och en italienare i USA. Den sistnämnda, Barnabei, skall avrättas under år 2000. Barnabei, som tidigare var en fläckfri man, anklagas för att ha bragt en ung kvinna om livet. Det hör såtillvida till mina angelägenheter eftersom han är italiensk medborgare, liksom jag.
Inte bara det faktum att det, vilket flera ledande amerikanska rättslärde pekar på, kan vara fråga om ett misstag av rättsväsendet, något som sker ofta, utan också med tanke på att det gäller en EU-medborgare, ber jag kommissionen och naturligtvis också parlamentet att göra allt som står i dess makt för att möjligen få straffet omvandlat till livstids fängelse eller åtminstone uppskjuta det tills vidare.

Díez González
Herr talman! Ännu en gång skall Europaparlamentet uttala sig mot dödsstraffet, mot det största brottet mot de mänskliga rättigheterna som man fortsätter att begå i världen, många gånger och som vår kollektiva skam, i skydd av lagar stiftade av förtroendevalda.
I dag talar vi om domen mot två europeiska medborgare som är dömda till döden. En är spanjor och en italienare. Den första i Yemen och den andra i Förenta staterna, som redan sagts här.
När det gäller den spanska medborgaren, Nabil Nanakli, är omständigheterna dessutom sådana att det inte finns tillgång till tillräcklig information om rättegången, om arresteringen och om fångens nuvarande tillstånd, vilket dessutom har mobiliserat hela den muslimska gemenskapen.
Vi har härifrån uttalat att det inte finns några rättvisa dödsstraff, att det inte finns någon människa som kan döma en annan människa till döden eller avrätta en annan människa, att det inte finns någon hänvisning till någon lag, någon hänvisning till någon suveränitet, någon stats oberoende, som kan rättfärdiga detta brott mot livet i sig. Försvaret av de mänskliga rättigheterna ligger i vår unions hjärta. Att globalisera respekten för de mänskliga rättigheterna måste vara vårt grundläggande mål. Det jag gör är inte ett humanitärt uttalande - som parlamentet gör ännu en gång. Det är ett politiskt åtagande, det är politik med stora bokstäver, det är utrikespolitik i den Europeiska unionen.
Därför vill jag dra uppmärksamheten till punkt 5 i vår resolution som säger att vi upprepar vår begäran till rådet att det i förhandlingar med tredje land - med alla - skall innefatta "avskaffandet av dödsstraffet som en klausul för respekt för de mänskliga rättigheterna". Vi förväntar oss ett svar från rådet som går i denna riktning. Ett svar och också ett politiskt åtagande.
Jag har fått en bok som getts ut till högtidlighållandet av Europarådets 50-årsdag. På bokens framsida kan man läsa "Europa, alla under ett tak". Låt oss vara ambitiösa, låt oss utvidga det europeiska taket, låt oss utvidga vår civilisation, låt oss sätta en fras i verket som denna bok lyckligtvis också innehåller. Med Albert Camus ord: "Varken i människors hjärtan eller i samhällets seder kommer det att finnas fred så länge man inte uttalat att dödsstraffet står utanför lagen".

Gemelli
Herr talman! För en kristen är en begäran om ett moratorium om dödsstraffet och dess avskaffande inte bara en plikt eller något som passar sig utan ett etiskt val som innebär respekt för en människa som har felat och som kan och måste bättra sig. Vi är emot all död som vållas av människohand, såsom abort och eutanasi.
Denna begäran bortser från skuldbedömningen. Vi begär ett moratorium även om den dömde har erkänt sig skyldig och vi begär det med än större rätt när hans skuld inte är ställd utom rimligt tvivel. Om vi kräver mänskliga villkor i fängelserna på grundval av högtidliga dokument om medborgerliga rättigheter har vi långt större skäl att motsätta oss dödsstraff, och därför förstår vi inte hur länder som anses civiliserade kan behålla barbariska och ociviliserade lagar.
Slutligen vill jag understryka att straffet, enligt den moderna uppfattningen inom forskningen om brottsmålsdomars konsekvenser, skall ha en uppfostrande funktion och möjliggöra en rehabilitering av den medborgare som har felat så att han kan återta sin plats i samhället. I enlighet med dessa värderingar upprepar vi med kraft vårt krav på ett moratorium om dödsstraffet för de två medborgare som dömts i Virginia och Yemen.

Sacconi
Herr talman! I dag hänvisar vi inte till någon abstrakt princip utan tar till orda för en ung italiensk-amerikansk 33-åring, Rocco Derek Barnabei, som nu sedan sex år tillbaka lever i dödens famn i ett fängelse i Virginia, med den dagliga mardrömmen att kanske behöva dö för ett brott som han med all sannolikhet inte har begått. Hur många andra befinner sig i samma situation? Hur många andra har som han inte tillräckliga medel för att betala dyra advokater eller analyser som kanske skulle kunna ge dem full upprättelse?
Det är vår plikt att oavbrutet manifestera emot dödsstraffet, att fortsätta att med kraft kräva, såsom även påven gjorde i söndags, att åtminstone det moratorium Italien föreslog FN:s medlemsländer skall tillämpas. Låt oss hålla hoppet levande att det tredje millenniet inleds med att detta förslag bifalles.
Fram till dess fortsätter vi att arbeta konkret genom att stödja sådana initiativ som det regionen Toscana har tagit för att samla in medel så att Rocco Barnabei kan genomföra ett DNA-test för att bevisa sin oskuld och uppmanar er, herr talman, att göra allt som står i er makt för att framföra parlamentets och EU-institutionernas åsikt till de amerikanska myndigheterna.
Rösträtt för kvinnor i Kuwait

Karamanou
Herr talman! Det är verkligen sorgligt att det i slutet av det tjugonde århundradet, ett århundrade som på ett positivt sätt präglats av kvinnornas fredliga uppror, fortfarande finns sådana länder som Kuwait och Afghanistan, där halva befolkningen, kvinnorna, fortfarande saknar grundläggande mänskliga rättigheter.
Det förslag att ge kvinnorna i Kuwait rösträtt och valbarhet som lades fram i slutet av november röstades ner med 32 röster mot 30. Detta är inte bara en kränkning av kvinnornas mänskliga rättigheter och en motbjudande politisk handling, utan paradoxalt nog är det också ett brott mot Kuwaits författning, vars artikel 29 föreskriver att alla medborgare är lika inför lagen, oavsett kön, religion, ras eller etnisk härkomst. Dessutom är Kuwait en av de stater som undertecknat FN:s internationella konvention om undanröjande av alla former av kvinnodiskriminering. Det verkar vara så att inga medlemmar av den lagstiftande församlingen - som naturligtvis alla är män - känner sig bundna vare sig av landets författning eller av lagarna eller av sina internationella förpliktelser eller av den politiska viljeinriktningen hos landets ledning, som lagt fram lagförslaget i denna fråga. Beslutet att avvisa förslaget är djupt antidemokratiskt och vittnar om medeltida kvinnoförakt. Dessutom ger det en tydlig signal om motstånd mot varje försök att modernisera och demokratisera landet.
Därför måste Europaparlamentet i dag sända ett kraftfullt budskap om sitt stöd och sin solidaritet med Kuwaits kvinnor, som kämpar för sina grundläggande rättigheter. Vi uppmanar också nationalförsamlingens företrädare att göra alla tänkbara ansträngningar för att frågan skall omprövas och kvinnorna skall få sina rättigheter, så att Kuwaits kvinnor senast vid nästa val år 2003 åtnjuter fullständiga politiska rättigheter: dvs. rösträtt och valbarhet.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! I Kuwait erbjuds i dag många möjligheter för duktiga kvinnor. Dr Rasha Al-Sabah, som länge arbetat som statssekreterare med ansvar för frågor om högre utbildning, får kolleger som Dr Fayezah Al-Khorafi, rektor vid University of Kuwait; Hennes höghet Nabila Al-Mulla, som är Kuwaits ambassadör i Österrike; Siham Ruzuqi, biträdande statssekreterare vid oljeministeriet; ytterligare en biträdande statssekreterare: Sarah Duwaisan vid planeringsministeriet; och inom det civila samhället: Shaika Hussah Al-Salim Al-Mubarek Al-Sabah, föreståndare för Dar Al-Athar Al-Islamiya, Kuwaits islamitiska museum.
Det är inte förvånande i och med förekomsten av dessa mycket kunniga kvinnor i Kuwait, att Hans majestät prinsen av Kuwait utfärdade ett officiellt dekret den 16 maj 1999, genom vilket kvinnorna i Kuwait gavs rösträtt och rätt att nomineras till parlamentet. Men det är parlamentet som motsatt sig detta. Trots detta skiljer sig parlamentet i Kuwait från de övriga parlamenten i området kring Persiska viken. De 50 parlamentsledamöterna väljs i direkta val, och nomineras eller utnämns inte, vilket är fallet i de andra staterna kring Persiska viken.
Parlamentsledamöterna kan fråga ut ministrar i parlamentet när som helst. Denna utfrågning kan gå så hett till att den t.o.m. kan leda till att ministrar avgår. Parlamentet granskar också regeringens årsbudget.
Jag tror att det inom en snar framtid kommer att hållas ytterligare en omröstning, kanske inom två eller tre månader, eftersom detta är ett demokratiskt valt parlament. Det är otänkbart det inte någon gång skulle genomföras allmän rösträtt i en demokrati. I egenskap av parlamentariker uppmanar jag därför mina kolleger i parlamentet - här och även i våra nationella parlament - att uppmana de kuwaitiska parlamentarikerna att ge kvinnorna denna rösträtt och rätt att vara valbara i allmänna val. Detta är ett historiskt steg framåt och även ett steg som jag inte tror att de kommer att ångra.

Martens
Herr talman! Mitt anförande gäller resolutionen om kvinnors rösträtt i Kuwait, en mycket sorglig situation. Det gäller människans grundläggande rättigheter. Den här rättigheten finns också upptagen i Kuwaits grundlag som det sägs i resolutionen och det är naturligtvis lovvärt att Kuwaits regering och parlamentet börjat genomföra den. Det är bara det att det sker på ett mycket olyckligt sätt. Lagförslaget gick inte igenom av två skäl. Det lämnades inte in på rätt sätt. Emiren gjorde det medan parlamentet hade uppehåll. Ett annat skäl är att väljarna inte står bakom det, ett problem är alltså även väljarna. Emiren lämnade alltså in lagförslaget under sommaruppehållet. Därför röstade de parlamentariker som höll med om innehållet ändå emot förslaget i protest mot förfarandet. Det gällde även de femton ministrar som har rösträtt i parlamentet där.
Det andra problem det gäller här är främst de lokala myndighetsutövarna. De är alla män och de känner inte alls för att kvinnor skall utgöra en del av det lokala myndighetsutövandet. Därför röstade många av parlamentsledamöterna emot av rädsla för sina egna väljare - det finns ingen partistruktur där utan endast direktval av enskilda personer - och av rädsla för sin egen ställning.
Det är anledningen till mitt yrkande, herr talman! Om det i punkt 4 i resolutionen skrivs in att en delegation skall resa till Kuwait bör också problemet med de lokala myndigheterna diskuteras tillsammans med procedurfrågan. Det är ju ovanligt slarvigt om ett så viktigt lagförslag inte går igenom på grund av ett procedurfel. Jag vore glad om den här resolutionen röstas igenom.

Evans, Jillian
Herr talman! Varje gång vi i detta parlament hör talas om förnekande av de mänskliga rättigheterna, t.ex. rösträtt eller rätten att vara valbar i allmänna val, bör detta stärka vår egen beslutsamhet att främja och förbättra demokratin i alla delar av världen. Så även om omröstningen i Kuwaits nationalförsamling den 30 november som innebar att just dessa rättigheter förnekades kvinnorna i Kuwait var en stor besvikelse, inger det ett visst hopp för framtiden. Den obetydliga skillnaden i röstetalet i november har stärkt beslutsamheten hos de kvinnor och män i Kuwait som arbetar för denna ändring i lagstiftningen. De har försäkrat att de inte kommer att ge upp kampen. De har fastställt de allmänna valen år 2003 som sitt mål då det för första gången skall bli rösträtt för kvinnor i Kuwait. De kommer att lägga fram ett lagförslag om kvinnors rättigheter varje år i nationalförsamlingen, ända fram till dess de lyckas genomföra sitt mål.
Samtidigt som vi fördömer beslutet som fattades av den kuwaitiska nationalförsamlingen den 30 november, är det också viktigt att vi använder våra mandat som parlamentariker för att uppmuntra och stödja de som vill se en förändring. Det är trots allt inte så länge sedan som kvinnor i många länder som nu är medlemmar i Europeiska unionen kämpade och protesterade i åratal för att erhålla rösträtt och rätten att vara valbar i allmänna val. Det var denna kamp som resulterade i dessa förändringar.
I Förenade kungariket, t.ex., startade rösträttsrörelsen 1860. Det var inte förrän 1918 som vissa kvinnor - inte alla - fick rösträtt. Det var inte förrän 1928 som alla kvinnor i Förenade kungariket fick rösträtt. Så vi har gått igenom denna kamp förut i andra länder. Om vi ser på det internationella planet hade kvinnor år 1990 rösträtt i nästan alla länder där männen också hade rösträtt. Endast Kuwait utvidgade rösträtten till att omfatta män, men inte kvinnor.
Samtidigt som det är svårt för de flesta av oss att överhuvudtaget förstå denna typ av system, har vi ett ansvar inför de personer som arbetar där att stödja dem på alla sätt vi kan.
Situationen för kvinnor i Afghanistan

Sornosa Martínez
Herr talman! Jag vill tacka övriga grupper i parlamentet för ert stöd och era bidrag till detta initiativ till förmån för kvinnorna i Afghanistan. Jag tror att alla känner till deras situation och därför stött detta initiativ. Genom att försvara deras rättigheter försvarar vi också våra egna.
Den resolution vi diskuterar i dag måste vara ännu ett bidrag till att få ett slut på kvinnornas situation i ett land, Afghanistan, där talibanernas regim med sin despotism också sår terror bland befolkningen och internationell oro. Den offentliga avrättningen av Zaarmeena, tvånget att bära burka, förnekandet av rätten till hälsovård och utbildning för kvinnor är bara några exempel på de uppenbara brotten mot mänskliga rättigheter som begås i detta land. Allvarliga överträdelser av kvinnors rättigheter som begås varje dag under en regerings immunitet. En regering som borgar för och uppmuntrar gärningar av förtryck och tortyr mot kvinnorna.
Detta parlament, Europaparlamentet, har en moralisk plikt att uttrycka sin solidaritet med de afghanska kvinnorna, att begära att FN skall agera mer aktivt, att begära att medlemsstaterna skall fortsätta att inte erkänna talibanernas regim tills dess att denna går med på att respektera de mänskliga rättigheterna och sätter stopp för diskrimineringen av kvinnor. Och antagandet av denna resolution kan vara en del - även om en liten sådan - för att ta ett steg i denna riktning.
Vi kvinnor utgör för närvarande 52 % av världens befolkning och trots det är vi en av de grupper som mest lider av utanförskap och diskriminering. De afghanska kvinnornas fall tjänar till att visualisera problemet med bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna som sker varje dag i planetens alla hörn och också i Europa. Vi känner till handeln med vita kvinnor, morden, misshandeln, m.m. Vi kanske inte kan göra så mycket härifrån, men det är vår plikt att trycka på FN och våra stater.

Nicholson of Winterbourne
Jag vill göra ett uttalande om kvinnorna i Afghanistan. Vid en tidpunkt då julen närmar sig ger detta en möjlighet - bland de många överträdelser av de mänskliga rättigheterna som sker i världen - för muslimer och kristna att tillsammans möta de onda krafterna. Både islam och kristendomen stöder kvinnors rättigheter, och de överträdelser mot kvinnors mänskliga rättigheter som sker i Afghanistan, och som skett under så lång tid, strider mot den muslimska etiken. Ingen äkta muslim i världen kommer att stödja den behandling av kvinnor som utmätts av de bestialiska afghanska sadisterna och bödlarna. Det är en oförståelig situation, men den innebär att vi kan förena oss och rikta våra gemensamma krafter mot det talibanska samhället och befria dessa stackars kvinnor.
Varför har vi inte agerat kraftfullare? Jag skäms över detta. Jag uppmanar oss alla att intervenera i Afghanistan tillsammans med muslimer, kristna, judar och hela världen. Vi får inte tveka under det nya årtusendet: Befria dessa stackars kvinnor nu!

Ferrer
Herr talman! Vi lever i en tid fylld av kontraster och motsägelser. Medan man i den Europeiska unionen erkänner kvinnors alla rättigheter nekas de i vissa länder t.o.m. rätten att vara, att existera. I morse talade en kollega om det faktum att de tre institutioner i den Europeiska unionen som ansvarar för att underteckna budgeten leds av kvinnor och i detta såg en bild av vad som skulle kunna känneteckna det tredje årtusendet när det gäller en konsolidering av lika rättigheter och möjligheter för män och kvinnor. Samtidigt ser vi i Afghanistan hur den talibanska regimen inte bara förnekar kvinnorna - miljoner kvinnor - att utöva sina mest grundläggande rättigheter, som rätten till utbildning, hälsovård eller att utöva ett yrke. Denna regim inte bara utövar våld mot dem bara för det enkla faktum att de är kvinnor utan den förnekar dem också, genom att förneka dem dessa rättigheter, friheten att leva sina egna liv, de förnekas sin ställning som människor.
Europaparlamentet, som alltid uppmärksammat frågan om de mänskliga rättigheterna, kan inte låta bli att agera inför det som är den största överträdelsen av dessa rättigheter. Dvs. den systematiska diskrimineringen och våldet som drabbar kvinnor i dag i Afghanistan och som den offentliga avrättningen av Zaarmeena bara är ett tragiskt exempel på.
Därför vill vi ännu en gång med all kraft fördöma den talibanska regimen. Vi vill av världssamfundet, särskilt Förenta nationerna men också Europeiska unionen och dess medlemsstater, kräva att de agerar med alla till buds stående medel för att få ett slut på den extrema diskriminering som afghanska kvinnor lider av. Och vi vill framför allt sända vårt vittnesmål om vår solidaritet med kvinnorna i Afghanistan, och vårt åtagande att fortsätta arbetet med dem för att de skall få tillbaka sitt egenvärde som människor.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag instämmer i de två föregående talarnas åsikter och välkomnar helt och fullt detta förslag genom vilket vi fördömer det motbjudande sätt på vilket den talibanska regimen i Afghanistan bryter mot de mänskliga rättigheterna, i synnerhet förföljelsen av afghanska kvinnor i religionens och kulturens namn.
Det är kvinnorna som fått ta emot stöten under de tragiska krigsåren i Afghanistan. De har fallit offer för en mängd olika överträdelser av de mänskliga rättigheterna: Våldtäkt, sexuella övergrepp, ofrivilliga äktenskap och prostitution. Dessa hotelser som riktas mot kvinnor har använts som ett medel för att vanära och avhumanisera hela samhällen.
Sedan den talibanska regimen tog över 1996 har de afghanska kvinnornas börda blivit allt större. En barbarisk samhällsetik har införts, vilken grundas på hotelser, förödmjukelse och ett tvångsvälde som förtrycker den kvinnliga befolkningen som fråntagits alla sina grundläggande mänskliga rättigheter. För de afghanska kvinnorna existerar helt enkelt inte åsiktsfrihet, tillträde till en fri arbetsmarknad, rätten att delta i kurser om hälso- och familjeplanering, tillträde till olika utbildningar - alla de saker som vi är så bekanta med. Trots detta var det inte förrän den 15 oktober i år som Europeiska rådet vidtog åtgärder om ett handelsembargo och en frysning av ekonomiska medel till talibanerna. Detta var inte ett resultat av den apartheidliknande politik gentemot kvinnor som fördes av regimen, utan ett resultat av talibanernas skydd av herr bin Laden. Jag anser i vilket fall att denna åtgärd bör upprätthållas fram till dess det blir ett slut på den oacceptabla diskrimineringen av kvinnor i Afghanistan.
Den första talaren formulerade saken mycket bra genom att säga att denna resolution kan spela en viss roll i denna process. Det kanske blir en mindre roll, men vi har utan tvekan ett ansvar som parlament att spela en viss roll under den strävan som pågår för att stoppa denna regim och dess omänskliga politik.

Morgantini
Herr talman! En enastående afghansk 21-årig kvinna som såsom genom ett mirakel undsluppit talibanernas omänsklighet och i dag är flykting tillsammans med hundratusentals andra kvinnor sade till mig i Islamabad: "Nu sitter du i Europaparlamentet, tala om oss! Här, ta den här, detta är min burka. Visa upp den, visa symbolen och den verklighet vi lever i för världen, vår existens som förnekas och fängslas, våra kroppar som skändas, dödas och stenas." Det är därför jag i dag när jag talar i detta parlament för ett kort ögonblick kommer att ikläda mig burka. Det är en gest till förmån för alla dödade, våldtagna, förnekade kvinnor i Afghanistan och i världen.
(Applåder)
Kvinnornas rättigheter kränks varje sekund i Afghanistan. Kvinnorna i Afghanistan och deras motståndskamp behöver vår solidaritet och vårt engagemang. Därför kräver vi att parlamentet, rådet, kommissionen och Förenta nationerna inte erkänner talibanregimen och verkar för en handlingsplan till förmån för de icke-statliga organisationer som verkar i Afghanistan och arbetar för de afghanska kvinnornas grundläggande friheter och för ekonomisk och social emancipation och till förmån för de icke-statliga organisationer som hjälper de afghanska kvinnor som har flytt. Men vi måste göra någonting annat tillsammans: bevilja asyl och bistånd till de kvinnor som tvingas fly från Afghanistan.
(Applåder)

Boudjenah
Herr ordförande! Varför skall vi ta upp kvinnornas situation i Afghanistan inom ramen för debatten om aktuella och brådskande ämnen av större vikt? Därför att - och jag citerar en av de modiga kvinnor som gör motstånd och skriker för att berätta för världen om det avskyvärda - "diskrimineringen av kvinnor har blivit ett banalt problem i dagens värld, men vad kvinnorna nu genomlever i Afghanistan är unikt och saknar tidigare motstycke".
Därför är det mer än brådskande! Det har varit brådskande sedan 1996. Terror och fanatism har härjat i landet sedan talibanerna tog makten. Kvinnorna är deras svarta får och hatet de ådrar sig är omänskligt i sin våldsamhet. De är underkastade de fulla effekterna av ett könssegregerande system, som även omfattar små flickor. Kvinnor har ingen yttrandefrihet, inte rätt till hälsovård, inte rätt att arbeta. De måste dölja sig från topp till tå, vilket är detsamma som att leva i ett vandrande fängelse. De misshandlas på gatan, enbart för att de inte har dolt sitt ansikte och hår ordentligt. Utöver den fysiska misshandeln tyder allt på att så gott som alla kvinnor i Afghanistan lider under psykisk press som yttrar sig i depressioner och självmord. Och situationen blir bara värre eftersom flickor över nio år inte får gå i skola. De direkta konsekvenserna för alla barn är dramatiska. Ett av fem barn dör före fem års ålder.
Dessa levnadsvillkor är så mycket mer oacceptabla som de afghanska kvinnorna tidigare deltog i det offentliga livet, som studenter, utövare av fria yrken, tjänstemän och rentav parlamentariker. Denna behandling är omöjlig att ens föreställa sig för en människa och är varken ett religiöst problem eller en fråga om kulturella traditioner, som somliga vill få det till. Det är ett barbariskt system som håller kvinnorna fångna i en ställning som lägre stående varelser. Detta apartheidsystem kräver att vi reagerar. Vi måste hejda dessa makthungriga fanatiker som i hemlighet får stöd av den pakistanska regimen och dess korantrogna skolor, men tyvärr också av de amerikanska myndigheterna.
Flera kvinnoorganisationer har länge vädjat till alla länder att de skall öka trycket på talibanerna. FN och Europeiska unionen ställer med all rätt respekten för de mänskliga rättigheterna som villkor för sitt stöd. I enlighet med vår resolution, som jag tillsammans med Morgantini ber er att med bred majoritet rösta igenom, uppmanar jag rådet att så länge könsdiskrimineringen består inte erkänna någon regim i Afghanistan och att reagera kraftigare, åtminstone lika kraftigt som när det gäller bin Laden. Dessutom finns frivilligorganisationer på plats i delar av landet. De måste stöttas, en verklig handlingsplan måste utarbetas för att stödja deras arbete. Vidare måste vi hjälpa afghanska kvinnor i Europa, där de organiserar sig. De måste få vårt stöd och vår hjälp.
(Applåder)
Förhållanden för politiska fångar i Djibouti:

Khanbhai
Herr talman! Djibouti har en befolkning på en halv miljon och i denna ingår två muslimska stammar, Issas och Afars. Djiboutis nationella tillgångar består av dess hamn och dess strategiska läge på Afrikas horn. Västmakterna, inklusive Frankrike, utnyttjar landets strategiska läge. Etiopien utnyttjar landets hamn. Fångat i konflikten mellan Afars och Issas och problemen i grannländerna - och i och med önskemålen och den strategiska politiken hos länder som utnyttjar landets strategiska läge - är det fast i en situation där det råder stor fattigdom och, naturligtvis, icke-demokrati.
Dagens ledare i Djibouti gör saker som vi fullständigt avskyr. Afars ledare är fängslad, utan rättegång, och hans anhängare lever under avskyvärda förhållanden. Han håller på att bli blind. Det råder sådana förhållanden i Djibouti i dag, att vi tveklöst måste omvärdera vår politik, eftersom den är en del av Lomé; landet erhåller bistånd från EU och ett av våra medlemsländer, Frankrike, är mycket strategiskt placerat och har ett avsevärt inflytande i Djibouti.
Denna form av diktatur, denna form av terror mot civila och missbruk av resurser genom onödiga utgifter för vapen i ett land av denna storlek är fullständigt oförsvarligt. Det borde vara mer som Afrikas Singapore eller Hong Kong. Det borde i själva verket vara en mycket blomstrande plats. Jag hoppas alltså att ni kommer att stödja denna resolution genom vilken vi fördömer de avskyvärda förhållanden som råder för fångar och civila i Djibouti.

Sylla
Herr talman, kära kolleger! Vi var alla djupt rörda när vi igår gav Sacharovpriset till Gusmao, som hålls fängslad av diktaturen i Djakarta. Genom honom hedrar Sacharovpriset alla de män och kvinnor över hela världen som kämpar för mer rättvisa, demokrati och frihet.
Därför skulle jag vara tacksam om ni lade en alldeles särskild vikt vid kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Djibouti och framför allt vid situationen för de politiska fångarna. Särskilt som det har framgått att många av unionens länder upprätthåller mycket nära förbindelser med Djibouti. I går protesterade ett antal organisationer i Frankrike kraftigt när Frankrike återigen stod i beredskap att bevilja detta land nya stöd.
Man bör veta att merparten av landets egna budgettillgångar sedan nio år tillbaka används för att finansiera inbördeskriget. Löner och pensioner har inte betalats ut på sju månader. Trots parlamentets tidigare resolutioner, med stöd av rapporten från La Fédération internationale des droits de l'homme (den internationella sammanslutningen för mänskliga rättigheter) som bekräftar de politiska fångarnas osäkra villkor i fängelset, är övergrepp, förödmjukande behandling och kränkningar av personers fysiska integritet vardagsmat i Djiboutis fängelser, i synnerhet i Gabode. I detta fängelse hade fyrtiofem hungerstrejkande inte tillgång till läkarvård i maj i år. En del av dem dog. Fångarnas familjer utsätts för ständiga påtryckningar och hot, kvinnor har våldtagits och torterats. Armé och polis genomför militära operationer i distrikten Tadjoura och Obock och utsätter befolkningen i norra delen av landet för en självmordsartad livsmedelsblockad.
Jag erinrar om att Djibouti har undertecknat Lomékonventionen, i vars femte artikel det föreskrivs att utvecklingsstöd är avhängigt respekten för de mänskliga rättigheterna. Och i dag tror jag att detta mycket direkt är kopplat till åsikts- och yttrandefrihet, rättvisa och opartiska rättegångar, fångars tillgång till elementär vård och kravet att flyktingar och tvångsförflyttade skall få återvända till sin ursprungsregion.
Jag anser att rådet och kommissionen bör göra vad som står i deras makt för att Djibouti skall följa de konventioner som landet har anslutit sig till. Jag anser också att det krävs att en politisk och fredlig lösning hittas så snart som möjligt.
Jag skall bara avsluta med att säga att det är viktigt att vårt ordförandeskap överlämnar denna resolution till rådet, kommissionen och AVS-EU:s gemensamma församling. Kära kolleger! Detta århundrade inleddes med första världskriget och avslutades med de skrämmande bilderna från den etniska rensningen i före detta Jugoslavien och Rwanda. Jag hyser en stark önskan om att vi i dag skall vara kompromisslösa mot alla dagliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, eftersom det är dessa fega handlingar som resulterar i folkmord.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Situationen vad beträffar de mänskliga rättigheterna i Djibouti oroar oss särskilt. De politiska fångarna hålls fängslade under oroväckande förhållanden - ihopträngda i trånga celler, isolerade utan hygien och läkarvård. Vid flera tillfällen har det kommit larm om tuberkolosepidemier. Två fångar har redan dött eftersom de inte har fått vård. De politiska fångarna har påbörjat en hungerstrejk för att protestera mot förhållandena i fängelset, för att kräva tillgång till läkarvård samt att de skall friges i brist på en opartisk rättegång.
Jag vill påminna om att merparten av fångarna har häktats utan någon förundersökning. Bland dessa sjuka fångar finns Mohamed Kadamiousouf som i Europa företräder fronten för återupprättande av enhet och demokrati. Han utlämnades illegalt från Etiopien 1997 och riskerar i brist på läkarvård att förlora synen. Eftersom respekten för de mänskliga rättigheterna utgör ett väsentligt inslag i samarbetet och utvecklingen mellan Europeiska unionen och republiken Djibouti, kräver vi i enlighet med dessa principer att alla politiska fångar friges, att alla häktade ges tillgång till läkarvård - och framför allt Mohamed Kadamiousouf som hotas av blindhet ges akut läkarvård - att yttrandefrihet och politisk pluralism, som är nödvändiga i varje demokrati, garanteras samt att förtrycket av oppositionella upphör. Vi kräver slutligen att kommissionen använder alla tillgängliga medel för att de mänskliga rättigheterna skall respekteras i Djibouti.

Bordes
Herr talman! Jag är mycket upprörd över förhållandena för de politiska fångarna i Djibouti, men jag är lika upprörd över de franska ledarnas skenhelighet. Dessa skulle om de ville omedelbart kunna få slut på Djiboutiregimens maktfullkomlighet och övergrepp. Alla vet ju att regimen i Djibouti hålls under armarna av den franska staten. Utan det ekonomiska stödet från Paris och utan en av den franska arméns viktigaste utlandsbaser skulle regimen därnere inte klara sig en månad.
Den franska statens ledare talar - för övrigt oavsett politisk beteckning - vitt och brett om mänskliga rättigheter i Paris, men stöder i Afrika eller Asien regimer som trampar på de mest grundläggande rättigheter och friheter.
Att enbart kritisera Djiboutiregeringen är i bästa fall att dölja den franska regeringens ansvar, men i själva verket detsamma som att sanktionera en politik till stöd för en auktoritär förtryckarregim.
Vi kan endast ställa oss bakom protester mot fångarnas förhållandena i Djibouti om det i klartext sägs att även om fångvaktarna finns därnere, så står de verkligt ansvariga att finna i några av våra officiella palats i Republiken Frankrike.
Kvarhållande av revisionsrättens ordförande i Nicaragua:

Liese
Herr talman, högt ärade herr kommissionär Verheugen, mina damer och herrar! Anhållandet av ordföranden för revisionsrätten i Nicaragua Agustín Jarquín, samt de institutionella förändringar vilka inte kan tolkas på annat sätt än som en försvagning av revisionsrätten, fyller oss med stor oro. Därmed är vi ense med medlemsstaternas företrädare i rådet och även, om jag ser rätt herr kommissionär Verheugen, med Europeiska kommissionen. Vi har nyligen tvingats erfara att Nicaraguas ambassadör i Bryssel har avgått, eftersom han på grund av de händelser som inträffat under de senaste veckorna inte längre tycker sig kunna företräda regeringen i Nicaragua. Agustín Jarquín är en uttalad demokrat och han har utfört sitt arbete som ordförande för revisionsrätten mycket effektivt och självständigt. Den åsikten delar inte bara de av oss som känner honom personligen, utan även hans kolleger i revisionsrätterna i Centralamerikas och Karibiens stater, vilka har valt honom till ordförande för organisationen OCCEF. Även företrädare för Internationella valutafonden och Interamerikanska utvecklingsbanken har uttalat sig i liknande ordalag om honom.
Men uppenbarligen var hans arbete så effektivt att det inte passade vissa medlemmar i Nicaraguas nuvarande och förra regering. De senaste månaderna har man från regeringshåll företagit en systematisk försvagning av revisionsrätten. Försvagningen kulminerade i en överenskommelse som regeringen slutit med ett före detta regeringsparti. Överenskommelsen leder till att tjänsten ordförande för revisionsrätten avskaffas och att ett partipolitiskt styrt organ inrättas. Den 10 november i år anhölls så den dittillsvarande ordföranden Agustín Jarquín på grund av tilldragelser som enligt vår uppfattning under inga omständigheter kan rättfärdiga ett anhållande.
Europeiska unionen och särskilt Europaparlamentet kan ej acceptera att revisionsrätten systematiskt försvagas. Vi i Europaparlamentet har tvingat Europeiska kommissionen att vika, eftersom kommissionen inte var kapabel att ta udden ur förebråelserna att den förvaltat de medel som bl.a. revisionsrätten uppburit i Europa på ett ineffektivt sätt. Föreställ er, mina damer och herrar, vad som skulle ha hänt om vår ordförande för revisionsrätten eller en annan exponerad företrädare för någon kontrollmyndighet hade kastats i fängelse på genomskinliga grunder. Jag tror att uppståndelsen hade blivit enorm.
Som vi hör behöver vi för tillfället inte oroa oss för Jarquíns hälsa, men vi kommer ändå att noga följa och se att han behandlas väl; det finns vissa rapporter som oroar oss; enligt dem skulle hans familj, särskilt hans dotter, har blivit utsatt för fysiskt våld. Jag ber kommissionen att likaså följa skeendet mycket noga.
Nu vänder jag mig på spanska till Nicaraguas president dr Arnoldo Alemán.
Herr president i Nicaragua. Vi skulle vilja hjälpa ert folk. Det nicaraguanska folket som har genomlidit så många naturkatastrofer behöver hjälp brådskande, men ett samarbete mellan den Europeiska unionen och Nicaraguas regering kan endast bli möjligt om man respekterar de grundläggande demokratiska reglerna och de mänskliga rättigheterna och om administrationen av fonderna garanteras i enlighet med lagarna. För detta behövs en stark och oberoende Contraloría General, som ni kallar revisionsrätten.
Herr president. Om ni oroar er för ert folks välbefinnande sluta då upp med att systematiskt försvaga Contraloría General och dess ledamöter och upphäv beslutet att ta bort platsen som Contralor General, den s.k. "Pakten".
Tack så mycket, mina damer och herrar!
(Applåder)

Casaca
Herr talman! De mänskliga rättigheterna, friheten och en demokratiskt fungerande stat är viktiga och ofrånkomliga värden. Vi accepterar därför inte någon som helst begränsning av dessa värden på grund av nationell suveränitet eller respekt för geo-strategiska balanser. Skapandet av en internationell brottmålsdomstol, icke-preskription av brott mot mänskligheten, vägran att låta politiken för de mänskliga rättigheterna underkastas landets kommersiella intressen, är principer och mål som vi anser vara väsentliga.
Möjligheten att utnyttja en rättsprocess i politiska syften förtjänar vår oro och motiverar en särskild uppmärksamhet vad gäller situationen i Nicaragua. Vi anser därför att Europaparlamentet måste fortsätta att följa denna process och att, om denna misstanke bekräftas, av oss eller av ansedda och trovärdiga människorättsorganisationer, måste vi använda all vår kraft för att få slut på denna situation.
Mot denna bakgrund och i enlighet med de principer vi slåss för, måste vi vara noggranna och försiktiga innan vi ifrågasätter det som är ett rättsligt beslut i en suverän stat. Det finns inte heller några skäl att vi skall blanda oss i formen för hur systemet för oförenligheter och intressen som styr de politiska tillsättningarna i Nicaragua praktiseras.
Vårt ingripande kan inte ske utifrån opinionsundersökningar för olika presidentkandidater och med hänvisning till de viktigaste valfrågorna som diskuteras i en suverän stat och om vilka väljarna i Nicaragua snart kommer att uttala sig och som det tillkommer dem, och bara dem, att uttala sig om. Därför skulle vi vilja veta vilken er reaktion skulle bli om vi föreslog en resolution där vi, utifrån opinionsundersökningar och genom att förbigå institutionerna i detta land, krävde att en före detta premiärminister i en medlemsstat skulle redovisa sina vinster från provision han har fått i vapenaffärer.
En sådan resolution till en medlemsstat i Europeiska unionen skulle ha större mening än till ett tredje land, men det skulle även i detta fall innebära ett angrepp på landets institutioners verksamhet och på dess medborgares förmåga att internt lösa problemet. Av dessa skäl vädjar vi här till PPE-DE att skjuta upp denna omröstning till nästa sammanträde så att vi då, om det politiska skälet till fängslandet av Agustín Jarquín under tiden bekräftas, agerar gemensamt.

Maaten
Herr talman! Den liberala gruppen tvekade länge om att ta upp den här resolutionen som brådskande. Problematiken kring den nicaraguanska regeringens behandling av ordföranden för Nicaraguas revisionsrätt, Agustin Jarquín, har ju varit aktuell i över ett år nu. Det är naturligtvis ett allvarligt ärende som förtjänar en seriös diskussion men för vår del bör det ske i behörigt utskott och inte på detta hastiga sätt.
Det är ett politiskt ärende. Frågan är ju: hade revisionsrätten politiska motiv när den beskyllde den demokratiskt valda regeringen för korruption? Det skulle kunna vara sant. Agustin Jarquín, som nu är arresterad, är ju en möjlig presidentkandidat.
Sedan har vi den andra frågan. Är den nicaraguanska regeringen korrumperad som Jarquín påstår? Även det skulle kunna vara sant, det finns ju nämligen flera som säger att Jarquín är en omutlig person. Det är inte vår sak att göra ett partipolitiskt val i Nicaragua.
Herr talman! Ärendet ligger nu där det skall ligga, nämligen hos domstolen i Nicaragua och bör därför inte ligga där det inte hör hemma, nämligen här i parlamentet.

Knörr Borràs
Herr talman! Som medlem i Gruppen De gröna/Fria europeiska alliansen och som baskisk ledamot bör jag till att börja med säga att den Europeiska unionen, på diplomatisk väg, redan vände sig till Nicaraguas regering den 18 november för att finna en snabb lösning på denna fråga vi i dag diskuterar och för att få ett snabbt slut på hindren för republiken Nicaraguas Contraloría General och också för att mycket kategoriskt säga er att om den inte är öppen kan den mista medlen från den Europeiska unionen.
Man kan naturligtvis ifrågasätta de medel Jarquín har använt för att nå en helt lagenlig utgång, som att undersöka den galopperande korruptionen i Nicaragua, en korruption som når upp till den allra högsta domarkåren och som t.ex. med nästan 1000 multiplicerat republikens presidents tillgångar. Men det som absolut inte går att ifrågasätta för varje opartisk observatör är att det man försökt göra är just att undvika undersökningen av korruptionen - sandinisterna har dessutom blundat för brotten - och att göra sig av med den som skulle bli oppositionens ledare i Nicaragua.
Jag hoppas att Europeiska unionen ger sig i kast med frågan, vilket är önskvärt.

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Denna debatt om mänskliga rättigheter visar återigen nödvändigheten av att vi i Europeiska unionen behåller uppmärksamheten på dessa frågor. Alla de enskilda fall som har diskuterats här i eftermiddag pekar på fundamentala kränkningar av de mänskliga rättigheterna. I fallet dödsstraff i USA och Yemen handlar det om den helt grundläggande rätten till liv. I fallet med kvinnodiskriminering i Kuwait och Afghanistan handlar det om rätten till medborgerlig jämlikhet. I fallet Djibouti handlar det om rätten till yttrandefrihet och frihet att verka politiskt. I fallet Nicaragua - där jag har en annan uppfattning än vissa andra som uttalat sig här i kammaren - handlar det helt klart om rättsstaten som sådan och om att man i en rättsstat måste få skydd för godtyckliga ingripanden från den högsta statsmakten.
Beträffande de enskilda punkterna vill jag, med tanke på den knappa tiden, göra några få kommentarer för att klargöra kommissionens syn. Vad gäller dödsstraffet är vi ju alla överens om att dödsstraffet inte är förenligt med våra europeiska normer. Dödsstraffet måste fördömas å det skarpaste. Verkställandet av dödsstraffet är en omänsklig akt som inte kan ha någon plats i ett civiliserat samhälle.
Vi vet alltså hur vi skall bedöma när man i vissa länder uttalar eller till och med verkställer dödsstraff. I varje enskilt fall måste det genomföras en prövning av vad vi kan göra för att eventuellt kunna förhindra att dödsstraffet faktiskt utdöms eller verkställs. Detta sker också i de fall som tagits upp här. Europeiska unionen har satt upp klara regler för hur den skall gå till väga i fall då inte ens grundnormerna uppfylls. I sådana fall måste Europeiska unionen intervenera.
Jag vill peka på två av dessa miniminormer, nämligen utdömande av dödsstraffet mot personer som vid tidpunkten för gärningens begående var under 18 år gamla samt utdömande av dödsstraffet mot mentalt handikappade människor.
Låt mig när det gäller ämnet kvinnor i Kuwait kort säga att kommissionen liksom ledamöterna i Europaparlamentet känner stor besvikelse över resultatet av omröstningen i Kuwait den 30 november. Ändå måste man säga, vilket också gjorts här, att Kuwait med sitt direktvalda parlament likväl är ett av de länder som är mest demokratiska i området kring Persiska viken. Det ändrar dock ingenting i det faktum att röstresultatet står strider mot avtalet med Förenta nationerna om att undanröja all slags diskriminering; det strider också mot det internationella avtalet om medborgerliga och politiska rättigheter. Båda avtalen har undertecknats av Kuwait. Kommissionen är mycket bekymrad över att Kuwait ej uppfyller detta på internationell nivå ratificerade avtal.
Man måste säga att utvecklingen väcker särskilt stor häpnad med tanke på det faktum att emiren av Kuwait, statsöverhuvudet, i ett modigt beslut som välkomnats också av EU har föreslagit att kvinnorna får en garanterad rösträtt och valbarhetsrätt. Här har vi således det sällsynta fallet att ett auktoritärt statsöverhuvud är mer framstegsvänligt än den valda folkrepresentationen. Europeiska unionen kommer att utnyttja de möjligheter som finns för att medverka till verkliga framsteg i Kuwait i denna fråga.
Vad beträffar Afghanistan ligger vår uppfattning fast sedan länge. Europeiska unionen har bestämt sin ståndpunkt gällande Afghanistan i en gemensam ståndpunkt från den 25 januari 1999; därmed har man helt otvetydigt och klart sagt att vi kräver att de mänskliga rättigheterna respekteras i Afghanistan och att vi i synnerhet ställer oss bakom de afghanistanska kvinnornas rättigheter. Denna gemensamma ståndpunkt har framförts till samtliga politiska grupperingar i Afghanistan. Europeiska unionen har hela tiden konsekvent upprepat sitt avvisande av talibanrörelsens könspolitik.
Man måste verkligen säga att den mest beklagliga aspekten med talibanregimen är sättet att behandla kvinnor. Inte bara är möjligheten att utbilda sig stängd för hela den kvinnliga delen av befolkningen, utan därutöver får kvinnor inte heller utöva något självständigt arbete. I alla kontakter vi har kunnat ta med talibanerna - och de kontakterna är som ni vet högst begränsade - har vi aldrig lämnat det minsta tvivel på att vi fördömer detta agerande. Det kommer vi att fortsätta med framöver.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i Djibouti följer kommissionen med stor uppmärksamhet och oro. Kommissionen kan konstatera att de medborgerliga fri- och rättigheterna för motståndarna till den sittande regeringen i Djibouti ständigt kränks. Kommissionen kommer fortsättningsvis så långt möjligt att hos landets myndigheter verka för att fångarnas medborgerliga fri- och rättigheter respekteras. I kontakterna med landets myndigheter har vi gång på gång givit uttryck för vår ståndpunkt gällande respekten för medborgerliga fri- och rättigheter för människorna. Respekten för de mänskliga rättigheterna är en av de väsentliga beståndsdelarna för vårt samarbete med Djibouti inom ramen för Lomé-avtalet.
Regeringen i Djibouti skall veta att det får sina konsekvenser om man som undertecknare av Loméavtalet inte respekterar de mänskliga rättigheterna. Samarbetet mellan Europeiska unionen och Djibouti kan inte förbli opåverkat därav. Därför kommer vi att stödja alla initiativ syftande till att förmå regeringen i Djibouti att ändra sin hållning så att den överensstämmer med respekten för de mänskliga rättigheterna och de medborgerliga fri- och rättigheterna.
Min sista punkt gäller Nicaragua. Med stor oro har kommissionen följt händelseutvecklingen som ledde till fasttagandet och anhållandet av generalrevisorn i Nicaragua Jarquín. Vi har anslutit oss till det initiativ i denna fråga som togs av Europeiska unionens trojka den 18 november. Till diskussionen som har förts här i kammaren och vars politiska bakgrund jag naturligtvis förstår vill jag klart säga att till och med om revisionsrättens ordförandens åtgärder skulle ha varit politiskt motiverade det ingalunda kan vara någon anledning att kasta honom i fängelse. Därom torde det väl för närvarande råda enighet i detta fall. Oron i detta fall hänför sig ju till att en politisk konflikt - vare sig denna är berättigad eller ej, vilketdera vill jag ej säga - besvaras med att landets högsta makt kastar den som skall kontrollera landet i fängelse. Europaparlamentet bör enligt kommissionens uppfattning inte tiga om det.
Jag vill peka på att Europeiska unionen sedan åratal är en bidragsgivare av hjälp som ej behöver återbetalas till Centralamerika i allmänhet och Nicaragua i synnerhet. På basis av nygestaltningen av samarbetet mellan EU och Centralamerika som vidtogs på sammanträdet i San José i Florens 1996 och i det 1999 utfärdade strategimeddelandet för samarbete mellan EU och Nicaragua måste jag peka på att Europeiska unionen koncentrerar sig föredömligt i utvecklingssamarbetet med Nicaragua på att stärka rättsstaten och stödja en rättvis socialpolitik.
För att detta samarbete skall kunna utveckla sin fulla kraft och målen uppnås måste man under uppfyllande av de demokratiska spelreglerna komma överens om vissa gemensamma värden; till dem hör respekten för oberoende institutioner så som det anges i författningen. Kommissionen ser med tillförsikt på att de nicaraguanska myndigheterna tar hänsyn till dessa av Europeiska unionen och av andra medlemmar i det internationella samfundet framförda överväganden och att de upphäver de åtgärder som vidtagits mot revisionsrättens kontor och mot honom personligen.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag förklarar debatten om mänskliga rättigheter avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Internationella brottmålsdomstolen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0337/1999 av Wuori m.fl. för Verts/ALE-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga,
B5-0344/1999 av Sauquillo Pérez del Arco för PSE-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga,
B5-0349/1999 av Malmström m.fl. för ELDR-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga,
B5-0373/1999 av Oostlander och Grossetête för PPE-DE-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga,
B5-0381/1999 av Muscardini för UEN-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga,
B5-0386/99 av Puerta och Di Lello Finuoli för GUE/NGL-gruppen om ratificering av Romfördraget om upprättande av internationella brottmålsdomstolens stadga.

Schörling
Herr talman! Det var en historisk händelse när den internationella brottmålsdomstolens stadga kunde antas i juli 1998 vid ett möte i Rom. Det var en stadga som skulle göra det möjligt för en oberoende domstol att döma personer som hade gjort sig skyldiga till krigsförbrytelser, folkmord och brott mot mänskligheten. Tyvärr vet vi att det finns ett stort behov av en sådan brottmålsdomstol. Nittio stater har undertecknat Romstadgan, men hittills har bara sex länder ratificerat den. Det är det som är själva problemet. Om vi skall kunna komma vidare och om domstolen verkligen skall kunna inleda sitt arbeta, så måste minst sextio länder ratificera stadgan och överlämna detta till FN.
Målet att vi skall få en fungerande domstol inom några år måste vi alla arbeta för. Min grupp uppmanar rådet och kommissionen att de skall göra sitt yttersta, politiskt och diplomatiskt, för att åstadkomma detta. Samtidigt får man inte heller glömma bort kandidatländerna som jag tror behöver en hel del stöd för att kunna vara med på det. Dessutom är punkt 5 en väldigt viktig punkt i resolutionen där man säger att man måste ge utvecklingsländerna ekonomiskt stöd för att de skall kunna vara med i processen för att åstadkomma en brottmålsdomstol.

Martínez Martínez
Herr talman! Folkmord, krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och aggressionshandlingar som kan ses som erövringskrig är de fyra slag av brott som den internationella brottmålsdomstolen kan döma.
De fyra Genèvekonventionerna från 1949 för skydd mot offren för väpnade konflikter förpliktar staterna att eftersöka och döma förövarna av liknande brott. Den internationella brottmålsdomstolen är ännu ett steg i folkrätten.
Jag minns i detta ögonblick hur utarbetandet av stadgarna för den internationella brottmålsdomstolen var utdragen och spänd. Jag hade äran att delta i nämnda process som företrädare för världssamfundets församling i min dåvarande egenskap av ordförande i den interparlamentariska unionen. Därför kan jag vittna om att i denna oerhört komplicerade förhandling var man tvungen att göra många eftergifter för att nå fram till en text som, även om den är kortare än våra ursprungliga avsikter, kunde nå nödvändigt konsensus och slutligen börja användas som ett acceptabelt verkningsfullt instrument.
Det vore oansvarigt i dag att inte offentligt erkänna den besvikelse det orsakar oss att veta att ett och ett halvt år efteråt har bara 91 stater undertecknat och knappt 5 eller 6 ratificerat den när - som Schörling sa - det behövs 60 ratificeringar för att domstolen skall kunna börja arbeta.
Med den resolution vi skall anta upprätthåller Europaparlamentet på ett sammanhängande sätt det stöd som alltid uttalats för detta initiativ. Men det som vi egentligen skall göra här under dessa sista debatter under året och seklet är att offentligt och formellt erkänna att det är ett ämne som hänger i luften. Med vad det bör föra med sig av åtagande att inte ge upp i våra ansträngningar tills vi ser det mål vi ställt upp uppfyllt i och med antagandet av denna domstols stadga. Vi bör också trycka på för att rådet och kommissionen skall agera på samma sätt.
I allt detta leder oss, oss socialdemokrater, medvetandet att i en värld i en internationaliseringsprocess är det avgörande att också tänka oss en globalisering av rättsstaten och det är det vi bör ägna oss åt.

Thors
Herr talman! EU sitter de facto i många sammanhang på ganska många länders ratifikationer. Jag är speciellt glad över att kommissionär Verheugen är här i dag och hoppas att han kan använda sitt inflytande för att vi skall få kandidatländerna, och andra länder som vill samarbeta, med oss och få till stånd ett betydande antal ratifikationer. Det är också en skam att vi tvingas konstatera att det bara är sex stycken medlemsstater som har undertecknat denna stadga. Men om vi får fler medlemsstater, kandidatländer och samarbetsländer med i detta arbete, så kommer vi en bit på vägen i det som visserligen är en kompromiss, men någonstans måste vi starta.
För det andra hoppas jag att vi kan verka för de resurser som behövs för att stadgan skall kunna fungera. Det tror jag är en viktig prioritet för oss i denna kammare i framtiden och att parlamentarikerna också i fortsättningen får vara engagerade i arbetsgrupper som vi var i tidigare skede.

Oostlander
Herr talman! Det här handlar om försoning mellan folk. Samtidigt är det ett rättsinstrument för att säkerställa den försoningen. Vi vet att försoning är omöjlig om inte rättvisa skipas. Den insikten är en av grunderna för brottmålsdomstolen för f.d. Jugoslavien, rättskipning, inte som segrare utan från en övernationell utgångspunkt och med sikte på samlevnad i framtiden. Vår grupp välkomnar därför verkligen att det nu bildas en internationell brottmålsdomstol med en mer universell behörighet, som ett komplement till nationella domstolar när de inte räcker till. Europeiska unionens medlemsstater och kandidatländer måste naturligtvis gå i spetsen för det här. Även det trettonde kandidatlandet, herr talman, Turkiet. Man kan nästan inte låta bli att le när man talar om den saken i det här sammanhanget.
Jag hoppas att kommissionen och rådet på ett lämpligt sätt skall kunna utöva påtryckningar för att få andra länder att ratificera Romstadgan. Ekonomiskt stöd för att göra det möjligt även för fattiga länder att delta i domstolens verksamhet. Den kommer att ha en viktig förebyggande verkan, fri från politiska, amoraliska överväganden och oåtkomlig för politisk utpressning. De stora brottslingarna kan nu inte längre vänta sig att deras brott förblir ostraffade. Alla Milosevicar, Karadicar, Mladicar kommer att veta det. Den internationella brottmålsdomstolen innebär ett politiskt genombrott. Det är en bekräftelse på att politik inte är en fråga om makt, varvid rättvisan används som en skygglapp utan tvärtom, att politikens centrala uppgift är att skipa rättvisa med makten vid sin sida.
Herr talman! Parlamentet måste tydligt inse det här. Även när det gäller den senaste debatten om Nicaragua. Det är ju ändå egentligen en skandal om överträdelser mot de mänskliga rättigheterna sopas under mattan av partipolitiska skäl. Herr talman! Jag hoppas att parlamentet och de partigrupper som utifrån sin egen vision kan inta en bättre hållning, även skall uttala sig tydligare i den saken.

Posselt
Herr talman! Jag tror att denna brottmålsdomstol är av synnerligen stor betydelse; därvid vill jag säga till kollegan Thors att medlemsstaterna i Europeiska unionen först bör göra sina egna läxor innan vi riktar uppmaningar till andra; det innebär inte att de andra inte skall göra något. Men jag menar att det är absolut nödvändigt att vi ser till att brottmålsdomstolen börjar fungera.
Och det av två skäl. Det första är den förebyggande verkan. För några dagar sedan var jag i Banja Luka på en konferens med vår grupp. Där kunde vi glädjande nog bevittna den serbiska oppositionen som faktiskt befinner sig i en glädjande uppbrottssituation. Jag träffade dock även en man som darrande av rädsla satt och berättade om allt brottsligt han begått i republiken Serbien under denna tid. Samtalet var mycket intressant för mig, för det verkade ungefär som om han kanske kunde ha betett sig annorlunda om han vetat att han en dag skulle kunna ställas inför en internationell domstol.
Jag tror att ett förebyggande arbete är av oerhört stor vikt. Inte med tanke på förbrytarna i toppen. De har en kriminell energi som överstiger allt. Men däremot med tanke på förbrytarna på den andra och tredje nivån; de skall veta att de i slutändan inte kommer att slippa sitt straff även om de tillfälligt ser sig som hantlangare åt en mycket mäktig person.
Och därför är en sådan brottmålsdomstol av vikt för den förebyggande verkan. Ett annat skäl till att den måste anses viktig är att rätt måste vara rätt och orätt orätt, oavsett vem som har begått brottet. Specifika brottmålsdomstolar dras alltid med problemet att i viss mån betraktas som segrarnas rättvisa. Av den anledningen är det av mycket stor vikt att det finns en världsomspännande enhetlig straffrätt mot folkmord och brott mot mänskligheten och även att det finns världsomspännande enhetliga bestraffningsåtgärder och en gemensam brottmålsdomstol; då kan var och en veta att oavsett förevändning, oavsett ideologi och oavsett nationalitet så förblir orätt orätt och måste dras inför rätta. Man kan på det sättet undvika enögdhet och då kan rättstanken, som är grundvalen för Europeiska unionen, komma att bli accepterad över hela världen. Därför är det en av de viktigaste uppgifter Europeiska unionen kommer att ställas inför under kommande år att verka för en sådan brottmålsdomstol.

Verheugen
Herr talman, mina ärade damer och herrar ledamöter! Kommissionen stöder förbehållslöst målsättningen bakom det förslag som diskuteras här; den anser att Europaparlamentets initiativ är förmånligt och värdefullt, eftersom också vi är av den åsikten att det behöver vidtas ytterligare mått och steg av betydande storlek om den internationella brottmålsdomstolen slutligen skall kunna förverkligas. Kommissionen välkomnar det faktum att allt fler fördragsparter undertecknar den i Rom beslutade stadgan och att i vart fall vissa också har ratificerat den. För rättvisans skull måste man dock gällande en del stater, däribland en del medlemsstater, som undertecknat stadgan peka på att det i många fall enligt författningen är förbjudet att utlämna medborgare i det egna landet och att det därför behövs förändringar i fördraget innan ratificeringen av detta avtal kan ske - till exempel gäller detta för Tyskland - och att detta är orsaken till förseningen.
Jag meddelar gärna, fru kollega Thors, medlemsstaterna om nödvändigheten av att underteckna och ratificera avtalet. Emellertid tror jag Posselt har rätt i att min ståndpunkt i denna fråga blir mer trovärdig när alla 15 parter väl har avslutat ratificeringsprocessen. Denna ratificering och det ordningsenliga införlivandet av stadgan från Rom i nationell rätt är en viktig uppgift. EU är medveten om de komplexa frågor som hänger samman med det. Jag har redan hänvisat till de författningsmässiga problemen, och vi är beredda att dela med oss av vår erfarenhet av ratificeringsförfaranden och vår fackkunskap på området med de stater som är intresserade.
Medlemsstaterna i EU har redan erbjudit övriga stater finansiell och teknisk hjälp för ratificeringen av stadgan; detta erbjudande ligger fast fortsättningsvis. Förutom detta har unionens medlemmar och Europeiska kommissionen vidtagit respektive stöder en rad ytterligare initiativ som främjar ratificeringen av stadgan. Vi uppskattar också det viktiga bidraget på detta område från de icke-statliga organisationerna, vilka sysselsätter sig med att förbereda för stadgan i Rom och dess snara ratificering.
Medlemsstaterna i Europeiska unionen och Europeiska kommissionen har bevisat att de främjar ett internationellt rättsväsende också därigenom att de bedriver ett nära samarbete med samt ger starkt stöd åt krigsförbrytartribunalerna i Rwanda och det före detta Jugoslavien. Vi bekräftar vår beredskap att noga utreda hur vi genom samarbete på alla områden kan lämna hjälp och stöd och därigenom ett bidrag till det framtida arbetet i en permanent internationell brottmålsdomstol. Kommissionen delar den uppfattning som framförts här i kammaren, att denna brottmålsdomstol ingalunda kommer att få en blott symbolisk betydelse utan att den i själva verket kan få en direkt förebyggande verkan och bidra till att vissa av de allra grymmaste brotten kanske kan undvikas i framtiden.
(Applåder)

Talmannen
Tack för detta uttalande, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Naturkatastrofer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Frankrike - B5-0334/1999 av Piétrasanta för Verts/ALE-gruppen om översvämningarna i södra Frankrike den 12 och 13 december 1999,
B5-0338/1999 av Pasqua m.fl. för UEN-gruppen om de katastrofala översvämningarna i södra Frankrike,
B5-0345/1999 av Berès för PSE-gruppen om översvämningarna i november 1999 i södra Frankrike,
B5-0374/1999 av De Veyrac för PPE-DE-gruppen om översvämningarna i sydvästra Frankrike,
B5-0387/1999 av Ainardi för GUE/NGL-gruppen om de allvarliga översvämningarna i sydvästra Frankrike.
Danmark, Förenade kungariket, Sverige och Tyskland- B5-0376/1999 av Rovsing m.fl. för PPE-DE-gruppen om den svåra stormen i Danmark, Förenade kungariket, Sverige och Tyskland.
Vietnam- B5-0336/1999 av McKenna för Verts/ALE-gruppen om översvämningarna i Vietnam.

Savary
Herr talman! Jag skall tala om de naturkatastrofer som drabbade södra Frankrike under natten mellan den 12 och den 13 november 1999 och som till sin karaktär var helt exceptionella genom sin våldsamhet och den osedvanligt omfattande förödelsen: 35 dödsoffer och skador för mellan tre och fyra miljarder.
Jag vet att Europeiska unionens budget inte har budgetpost för naturkatastrofer inom unionen. Jag måste för övrigt säga att det inte har undgått mig att det var parlamentet självt som ville slopa denna budgetpost. Icke desto mindre vill jag be er att ingripa och se till att Europeiska unionen ändå medverkar, eftersom den har möjlighet att göra det.
Detta kan ske på två sätt. Dels genom att Frankrike tillåts använda återstoden av de ej utnyttjade strukturfondsmedlen för programplaneringsperioden 1994-1999. Vi vet att stora anslag återstår - 54 procent outnyttjade anslag för Leader, 38 procent för Interreg, 49 procent för Urban och 88 procent för Retex. Det räcker i dag med att kommissionen ger Frankrike tillstånd att ta en del av dessa anslag i anspråk för att mycket snabbt kunna ingripa. Kommissionen kan också ingripa genom att säkerställa att en indelning av stödområden som möjliggör återuppbyggnad finns klar för den nya programplaneringsperioden 2000-2006 och att de värst drabbade områdena faller under mål 2.
Avslutningsvis vill jag säga att det är en smula paradoxalt att Europeiska unionen kan ingripa i länder utanför unionen, vilket är helt i sin ordning, men saknar resurser eller möjlighet att göra det inom unionen. Vid en tidpunkt när alla, och i synnerhet talman Fontaine, låter denna mandatperiod gå i tecknet av ett närmande mellan medborgarna och unionen syns det mig viktigt att unionen kan göra konkreta insatser när våra medborgare är i svårigheter.

De Veyrac
Herr talman, kära kolleger! Om vi vill att Europas medborgare skall känna samhörighet med Europeiska unionen så måste Europeiska unionen visa sin solidaritet med medborgarna när de drabbas av olyckor, som i södra Frankrike. Under natten mellan den 12 och 13 november härjades regionen av skyfall och översvämningar som krävde dödsoffer och ödelade regionens vardagsliv, ekonomi och jordbruk.
Genast när detta hade inträffat ville jag att parlamentet skulle uttrycka sin solidaritet med offren och ingav den 15 november en brådskande resolution. Då denna blev onödigt försenad av procedurregler fogade jag mitt förslag till de förslag som andra grupper under denna sammanträdesperiod har ingivit i samma ärende. Det är min förhoppning att denna resolution skall avsätta konkreta resultat och jag vänder mig till kommissionen med en begäran att den skall undersöka vilka åtgärder som kan hjälpa befolkningen i Tarn, Aude, Pyrénées orientales och Hérault. Framför allt tycker jag detta bör beaktas vid indelningen av Europeiska unionens stödområden.
I framtiden kommer jag naturligtvis att rösta för brådskande resolutioner som våra kolleger lägger fram när liknande tragedier utspelas. Jag hoppas naturligtvis att dessa är lätt räknade, men i varje sådant fall syns det mig nödvändigt att vi som valda företrädare för Europas folk visar vår solidaritet och medmänsklighet.

Stenmarck
Herr talman! Jag tycker att det skall vara proportioner på allt. Det inträffar naturkatastrofer runtom i världen. Det har hänt vid ett stort antal tillfällen under de senaste åren. Tusentals människor har dödats och blivit hemlösa till följd av orkaner, vulkanutbrott och jordbävningar - det är naturkatastrofer! Det finns anledning att EU försöker hjälpa till i dessa olika sammanhang.
Jag befann mig i södra Sverige under det dygn som vi talar om här. Det är riktigt att det blåste, det till och med stormade. Det gör det ibland i södra Sverige. Det är inget som Europaparlamentet kan göra något åt. Enskilda människor drabbades och naturvärden förstördes, men det var ingen naturkatastrof. Det är en fråga för Sverige och svenska försäkringsbolag, inget som Europaparlamentet skall ägna tid åt.

Piétrasanta
Herr talman, mina damer och herrar! Mitt inlägg ligger i linje med De Veyracs, eftersom de katastrofala översvämningarna i södra Frankrike resulterat i mycket höga dödssiffror och krävt 39 människoliv. Förvirringen är total i denna region. Notan är hög i de fyra departement som drabbades av översvämningarna den 12-13 november - Aude, Hérault, Pyrénées orientales och Tarn. Den uppgår till 0,7 miljarder euro och skadestånden till enskilda kommer att hamna kring 0,5 miljarder euro. Skadorna inom det offentliga området uppgår till över en miljard franc, med stora skador på väg- och järnvägsnät, el- och telefonledningar, offentliga byggnader och inrättningar. Alla sektorer berördes, över 200 hantverkare drabbades av katastrofen, 260 företag åsamkades stora skador och 1 518 löntagare fick straffavgifter.
Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på att det verkligen är fråga om en naturkatastrof och att översvämningarna och skyfallen var tjugo gånger kraftigare än normalt. Följaktligen är det inte fråga om sviterna av slarv i den regionala planeringen, som man ibland vill göra gällande. Det handlar verkligen om en naturkatastrof. Därför fäster jag parlamentets uppmärksamhet på att insatser i dessa regioner är nödvändiga.

McKenna
Jag skulle vilja rikta parlamentets uppmärksamhet på den situation som råder i Vietnam efter översvämningarna. Internationella Röda korset har sagt att det sannolikt kommer att bli livsmedelsbrist som drabbar hundratusentals personer i Vietnam under de kommande nio månaderna. Man har också rapporterat att det skett våldsamma protester från jordbrukare i Thai Binh-provinsen.
Detta verkar ha ett mycket starkt samband med det faktum att vietnameserna försöker att modernisera och att jordbrukarna i grund och botten får stå för kostnaderna för denna modernisering. Man måste ta itu med denna situation, eftersom jordbrukarnas skatter har ökat dramatiskt under den senaste tiden, p.g.a. behovet av modernisering. Jordbrukarna själva befinner sig i ett mycket, mycket kritisk läge där det råder en allvarlig livsmedelsbrist och skattebördan gör saken ännu mer katastrofal. Vi bör lyssna på vädjandena från Internationella Röda korset och uppmärksamma lidandena dessa människor får utstå - dessa människor vars antal en gång i tiden decimerades genom företeelser som Agent Orange som användes av Förenta staterna. Nu ställer naturkatastrofer till ännu värre problem för dem.

Esclopé
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag ställer mig givetvis bakom det gemensamma resolutionsförslag som mina kolleger har lagt fram och jag vill än en gång fästa er uppmärksamhet på de översvämningar som har inträffat i min region, i södra Frankrike. Naturligtvis är detta en naturkatastrof, som har vållat fyrtio människors död och vars konsekvenser i dag fortsätter att hårt pröva en del medborgares liv.
Efter en månad bekräftades katastrofens omfattning när vattenståndet sjönk och ödeläggelsen framträdde. Därutöver kräver förlusterna av människoliv att förebyggande insatser organiseras. Behoven är enorma, både vad gäller bygg- och anläggningsarbeten och tung infrastruktur till privat och offentlig egendom och vad gäller själva finansieringsformen och ligger i storleksordningen sex miljarder franc, vilket har påpekats.
Inför dessa akuta behov mobiliseras stat, kommuner och föreningar i hela Frankrike. Som några av många exempel har landstinget i Pyrénées orientales röstat igenom ett stöd på 42 miljoner franc, regionen Languedoc-Roussillon ett stöd på 50 miljoner, senaten ett stöd på 400 000 franc och den franska regeringen har slutligen aviserat ett stöd på 1,2 miljarder.
Ni känner säkert till de förslag som kommissionär Barnier har gjort på det strukturpolitiska området. De kommer att medverka till att säkerställa bättre riskförebyggande åtgärder på lång sikt, men jag vill i dag än en gång uppmana kommissionen att visa sin vilja till solidaritet i en akut situation. Det är vår institutions legitimitet hos medborgarna som står på spel, en legitimitet som talman Fontaine precis som vi alla är mycket mån om.
Till sist vill jag uppmärksamma er på de föroreningar som återigen hotar Bretagnes kust och som än en gång akut kommer att kräva en kompletterande ekonomisk insats från gemenskapens institutioner.

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Min kollega Michel Barnier redogjorde här i kammaren redan den 16 november för att kommissionen med stor uppmärksamhet följer svårigheterna till följd av översvämningarna i fyra departement i södra Frankrike; han redogjorde även för att den djupt beklagar förlusten av människoliv samt kommer att göra det bästa den kan för att ge de drabbade områdena lämpligt stöd inom ramen för sitt ansvar och sina möjligheter. Helt säkert kommer det inte att saknas solidaritet. Men vi måste förvisso få tillåtelse och möjlighet att utöva den.
I resolutionsförslagen uppmanas kommissionen att intervenera på olika sätt för att avhjälpa de avsevärda materiella skador som uppkommit. Detta tillgodoser också de önskemål som på senaste tiden framförts av såväl regionens ansvariga politiker som ordförande Prodi och Michel Barnier.
Jag måste säga er att något speciellt direktstöd för familjerna i de drabbade områdena ej är möjligt. Men det tarvar knappast heller någon särskild motivering här i parlamentet, för det är ju bara parlamentet som har att försvara sin budgeträtt. Ni vet ju att det sedan flera år inte längre finns någon budgetpost i Europeiska gemenskapens budget öronmärkt för naturkatastrofer i unionens medlemsländer. Jag tror, också för bevarandet av parlamentets rättigheter, att vi inte bara kan uppträda som om situationen inte existerade.
Ansökningarna om katastrofhjälp till jordbrukarna kan förvisso prövas inom ramen för artikel 33 i rådets förordning (EG) nr 1257/99 av den 17 maj 1999 om stöd från om Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar. Däremot torde det inte vara aktuellt att använda återstående medel ur strukturfonderna från programplaneringsperioden mellan 1994 och 1999; detta beror på att de till förfogande stående medlen redan har tilldelats vissa åtgärder, i det konkreta fallet i nära samarbete med de ansvariga franska myndigheterna. Omplaneringen har gjorts på begäran av de ansvariga franska myndigheterna. Enligt uppfattningen hos de ansvariga enheterna hos kommissionen och i Frankrike kommer det att innebära att samtliga gemenskapsmedel som ställts till förfogande tas i anspråk.
De drabbade områden i de fyra departement som för närvarande har rätt till bidrag i egenskap av mål 2- eller mål 5-områden för tidsperioden 1994 till 1999 eller som tillhör de nya mål 2-områdena, kan förvisso få medel ur strukturfonderna för programplaneringens nya fas från januari år 2000.
Under tiden kan kommissionen garantera finansiellt stöd för upprustning av infrastrukturen och de stödberättigade reparationerna liksom bidrag för jordbruksstrukturerna, inom ramen för den kommande programplaneringen för tidsperioden 2000 till 2006, vilket inom kort skall diskuteras med franska myndigheter. I samband med detta bör hänsyn tas till det faktum att några stöd för byggandet eller upprustningen av bostäder förvisso ej kommer i fråga för utnyttjande av strukturfonderna.
Det bör dessutom beaktas att alla former av utnyttjande av medel ur strukturfonderna bör underkastas en ex ante-bedömning av miljökonsekvenserna av åtgärderna på basis av förordningsföreskrifterna. Även på denna punkt skulle det förefalla obegripligt enligt parlamentets uppfattning om vi skulle avstå därifrån, eftersom man så starkt betonar miljöaspekten.
Låt mig bara säga en sak till angående problematiken i riskområdena. När de franska myndigheterna har avslutat sin utvärdering av skadorna kommer kommissionen inom ramen för den nya programplaneringen för år 2000 till 2006 att kunna ge ett specifikt stöd åt skyddet mot naturliga risker genom samfinansiering av investeringar. Det gäller särskilt markskydd, vattenreglering och lokala vattensystem.
Och tillåt mig till slut att säga några ord om Vietnam; jag tror nämligen att det gör stor skillnad om det är ett ledande industriland som drabbas av en naturkatastrof eller om det är något av världens fattigaste utvecklingsländer. Europeiska kommissionen inser den dramatiska situationen i vilken offren för översvämningarna i Vietnam befinner sig. Översvämningarna är de värsta på fyrtio år. Europeiska unionen har ställt akuthjälp till förfogande. Inom ECHO analyseras nu situationen i de drabbade områdena, vilket görs för att man skall kunna bedöma omfånget av ytterligare skador och av behoven i de drabbade områdena. Efter det kommer frågan att besvaras huruvida det europeiska stödet till Vietnam skall utökas. Europeiska unionen arbetar i förtrolighet och samarbetsanda tillsammans med samtliga internationella organisationer som sysselsätter sig med situationen i Vietnam. Vi försöker få en så förnuftig samordning som möjligt vad gäller katastrofstödet.

Bourlanges
Herr talman! Jag vill inte dra ut på detta sammanträde mycket mer. Till den grupp av besökare som är här och som är vänner på besök vill jag bara säga att det inte är ett utslag av vår illvilja att vi avbryter sammanträdet för en kvarts paus just när de kommit.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.10 och återupptogs kl. 17.30.)

Liese
Herr talman, jag skulle vilja be om att vi, försåvitt kollegerna är införstådda med det, röstar om alla ändringsförslag en bloc i resolutionen angående Nicaragua eftersom alla förslag går i en och samma riktning. Jag vill säga några få ord om anledningen till att vi inte har en gemensam resolution, utan Europeiska folkpartiet har ändringsförslag som syftar till en egen resolution. Det beror på att vi i tisdags hade ett sammanträde med syftet att finna en gemensam resolution; från vissa andra partigrupper, särskilt från liberalerna och socialdemokraterna, gavs det signaler om att man ej kunde tänka sig att stödja ett antal satser i Europeiska folkpartiets resolution. Därför sade vi att vi plockar ut den kontroversiella punkten och tar endast med det viktigaste. Vi har verkligen med sådant som kommer att få enhälligt stöd av parlamentet. Kommissionär Verheugen har mycket tydligt sagt att parlamentet skall säga sin mening i frågan.
Eftersom liberalerna och socialdemokraterna ändå ansåg sig kunna underteckna den gemensamma resolution som vi förhandlade fram så har vi sagt att vi gör vissa ändringsförslag vilka i viss mån försvagar vår egen resolution för att ge kollegerna möjligheten att i slutändan ändå rösta för den.

Talmannen
Tack så mycket, kollega Liese. Finns det några invändningar mot förslaget att göra det en bloc?

Markov
Herr talman, ursäkta mig; men det finns faktiskt invändningar här hos min grupp att göra det en bloc.

Haarder
Herr talman! Jag vill bara säga att vi liberaler inte kommer att delta i dessa omröstningar om naturkatastrofer, eftersom vi menar att de inte hör hemma i detta parlament, och vi trodde att vi kommit överens om att vi inte längre skulle behandla denna typ av resolutioner.

Talmannen
Kollega Haarder, jag har noterat det. Jag vill be er att ta upp detta med gruppordförandena, eftersom det hör till deras område.

Efter omröstningen om resolutionsförslagen beträffande naturkatastrofen i Frankrike:

Souchet
Herr talman! Jag begärde ordet innan vi går till omröstning för att säga att vår grupp har ingivit ett särskilt resolutionsförslag om naturkatastroferna i Frankrike, och att vi givetvis ställer oss bakom den gemensamma resolutionen. Ni nämnde inte detta. Jag skulle vilja att motsvarande rättelse gjordes.

Talmannen
Herr kollega, det skall rättas till. Jag ber om ursäkt för att jag inte såg det; det var ett misstag.

