Възпоминание на депортациите през 1941 г. в прибалтийските държави
Председател
Госпожи и господа, през този месец се отбелязва 70-ата годишнина от извършените от руските органи масови депортации от прибалтийските държави, които те са окупирали от 1940 г. Тези депортации главно са били предназначени да лишат Естония, Латвия и Литва от техния социален и политически елит. Учени и представители на политическите кръгове са били убити, както и хора, които са били известни с това, че са свободни мислители. Днес е наш общ дълг да почетем паметта на стотиците хиляди жертви на съветския терор в прибалтийските държави и да осъдим най-строго тоталитарната система и извършените от нейните лидери престъпления срещу човечеството. Страданията на литовската, латвийската и естонската нация са им дали решителността и силата да се борят за независимост и да се върнат в обединена Европа половин век по-късно.
Бих искал да припомня също, че на 22 юни, след две седмици, е 70-ата годишнина от нападението на Хитлеристка Германия срещу Съветския съюз. Нападението отбелязва прекъсването на техния предишен съюз и тайния пакт между Хитлер и Сталин от август 1939 г., в който Европа е разделена. Следователно ние имаме редица от годишнини, които е важно да помним и е важно Европа да помни, но аз считам, че присъствието на колегите ни от Литва, Латвия и Естония доказва, че европейците могат да победят нещастието и да преодолеят огромно напрежение, ето защо ние сме много доволни да видим тук сред нас колегите ни, членове на ЕП, особено днес.
Tunne Kelam
Г-н председател, благодаря Ви за милите думи на солидарност.
Преди седемдесет години около 50 000 литовци, латвийци и естонци са били брутално депортирани от домовете си в окупираните от Съветския съюз прибалтийски държави. Ако ние сравним цифрата 50 000 от тогавашното население от 5,5 милиона души на трите прибалтийски държави с населението на Обединеното кралство или Франция, 50 000 депортирани от прибалтийските държави се равняват приблизително на 432 000 депортирани граждани от Обединеното кралство или 363 000 депортирани лица от Франция. За щастие, това не се е случило в тези държави.
Още през май 1941 г., както председателят посочи, съветските лидери са решили да прочистят Литва, Латвия и Естония от анти-съветски елементи в политическия и икономическия елит. Депортираните са били транспортирани във вагони за добитък до съветски Сибир и далечния Север, където са били подложени на глад, студ и принудителен труд. Мъжете са били отделени от семействата им и са били вкарани в затворнически лагери, където много от тях са измрели или са били екзекутирани. На много места почти 50 % от депортираните починали.
Депортациите от 1941 г. са нанесли унищожителен удар на демократичното гражданско общество. Това безразборно насилие е причинило дълбоки психологически травми за жертвите в резултат на продължителните страхове, подтиснати емоции, самоцензура и безучастност. Това е довело до усещането, че правосъдието никога няма да възтържествува. Цитирам носителя на наградата "Сахаров", Сергей Ковальов, няма съмнение, че в съвременната терминология тези деяния са престъпления срещу човечеството. Следователно възпоминанието 70 години по-късно за депортациите от прибалтийските държави е възможност за задълбочено разбиране, че вашето минало е наше минало и обратното. Пълното знание за престъпленията срещу човечеството от 1941 г. следва да стане неделима част от общата ни европейска история.
Скъпи колеги, бих искал да ви благодаря за вниманието и солидарността, които народите на прибалтийските държави очакват с нетърпение от толкова много години.
(Ръкопляскания)
Hannes Swoboda
Г-н председател, г-н Kelam, госпожи и господа членове на ЕП от прибалтийските държави, госпожи и господа, днес по-специално ние отбелязваме експулсиранията и масовите депортации от прибалтийските държави. Тези експулсирания са сред най-мрачните събития от европейската история. Миналият век е описан, не без причина, като век на експулсиранията. Днес ние показваме уважение към всички жертви на тези нечовешки деяния.
В тази връзка ние искаме пълно разследване на съветската история, и по-специално на зверствата на сталинизма. Днешна Русия не следва да разглежда това като политическа атака, а като предложение за подкрепа в ангажирането й със собствената й история, която също като историята на други държави от Европа се характеризира както с положителни, така и с отрицателни периоди.
Въпреки това, както си спомняме жертвите от прибалтийските държави, така се сещаме и за арменците, които са били изгонени от Турция в началото на миналия век. Ние си спомняме т.нар. обмен на население между Турция и Гърция. Депортациите в Европа са достигнали своя връх по-специално в средата на века в резултат на нацисткия режим и комунистическия режим на Съветския съюз. Експулсиранията след Втората световна война също са нанесли дълбоки рани като експулсиранията по време войната в бивша Югославия.
Въпреки това ние не трябва да забравяме, че много случаи на колониалното управление също се характеризират с експулсирания. Ние трябва да отправим призив за сериозно разискване относно различните форми на експулсирания и предполагаемите за това причини. Това също така следва да включва разследване на виновните и наказване на виновните, доколкото това е възможно за всеки случай, както сега се случва например в случая "Младич". Решителният отговор на това обаче е обединението на Европа, по-специално с независимите прибалтийски държави и ясен ангажимент за продължаване на процеса на обединение на Европа, който все още не е приключил. Тази историческа задача е нещо, което ние дължим не само на себе си, но също така, и по-специално, на жертвите на многото експулсирания, които са се случили в Европа. Много политици от всички държави в Европа, от Изток и Запад, работят, за да постигнат това. Пример за това е Декларацията от Гданск, подписана от президента на Полша, Александър Квашневски, и президента на Германия, Йоханес Рау.
След като искаме да се учим от миналото, ние трябва да бъдем особено внимателни и също така да следим за първите признаци на експулсирания, какъвто например е случаят с Рим. Ние трябва да отхвърляме всякакви твърдения, като тези, според които трябва да изпращаме арабски имигранти обратно през Средиземно море в лодките им, и ние трябва да се защитаваме срещу тези, които искат да сложат край на постижението Европа без граници и да се върнем отново към тесногръдия национализъм.
Позволете ни да изкажем своето най-дълбоко уважение към жертвите на експулсирания и депортации и нека бъдем обединени в ангажимента си към продължаване на обединението на Европа като единствена действителна гаранция срещу политика, която може да доведе до толкова много нещастия за народа на Европа и не само по време на миналия век. Никога не трябва да забравяме.
Това не трябва да се случва никога отново. Това бяха призиви, направени непосредствено след Втората световна война. Днес те все още са валидни и най-добрият отговор за тях е обединена Европа.
(Ръкопляскания)
Leonidas Donskis
Г-н председател, депортациите на граждани на прибалтийските държави през 1941 г. е едно от най-драматичните и трагични събития на XX век. Това нанася удар на Литва, Латвия и Естония, на техните политически общности и граждански живот като цяло, изолира тези нации и държави в продължение на пет десетилетия. Това също така е нанесло голям удар на европейската солидарност и съпричастност. Тази изолация е приключила едва през 1991 г., когато накрая е станало възможно да се говори за вододел в историята на прибалтийските народи. Въпреки това през 2004 г. - годината на членството на прибалтийските държави в Европейския съюз - се отбелязва действително края на разделението на Европа. Преднамереното депортиране на невинни граждани, обикновено най-образовани и напреднали, е било неделима част от социалното инженерство на епохата на Сталин и борбата срещу отделния човек и народите, тяхната памет и достойнство. Въпреки това ние можем да завършим оптимистично. Г-н председател, госпожи и господа, фактът, че днес ние можем да посочим 70-ата годишнина от депортирането на невинни хора в прибалтийските държави и можем да признаем това, връща на Европа достойнството й, солидарността и колективната ни политическа памет.
Roberts Zīle
Г-н председател, въпреки, че депортациите в прибалтийските държави на 14 юни 1941 г. и втората вълна на депортации през март 1949 г. са довели до подлагането на хиляди невинни хора на много години унижения в Сибир и в лагерите на смъртта, Европа и световното обществено мнение все още не са признали този факт до днес. Изминали са повече от 65 години от Втората световна война. Жестоките престъпления срещу човечеството, които са били извършени от тоталитарния режим на Хитлер, са установени и са преследвани преди много време. Въпреки това геноцидът на сталиниския режим в окупираните държави от Източна Европа, както и в самата Русия, все още в някои съвременни политически кръгове се счита за тема, която е по-добре да не бъде обсъждана, и дори Европейският съюз не е оценил изцяло този въпрос. Престъпленията на комунистическия режим са оказали дълготрайни отрицателни последствия върху психологията на хората от прибалтийските държави. Комунистическата система, цитирам думите на Александър Солженицин, е била основана на лъжи и терор и е била негодна система, неприемлива за човешката природа. Тя е разрушила моралните ценности, традиции, солидарност и самоувереност на хората. Защо моите сънародници все още трябва да слушат версията на Москва, че в действителност не е имало окупация на прибалтийските държави, че прибалтийските държави не са били окупирани в резултат на пакта на Хитлер (Молотов-Рибентроп) и че това е бил социалистическият избор на прибалтийските държави през лятото на 1940 г.? Защо аз и моите сънародници все още трябва да слушаме историята за "освобождаване" от депортираните, които са били най-образованите и най-добрите хора в прибалтийските държави? Ето защо аз призовавам Европейската комисия да предостави цялата възможна подкрепа за подходящо научно изследване относно престъпленията на комунистическия режим, като същият призив е бил отправен от министрите на правосъдието на няколко държави-членки, включително от тези на всички прибалтийски държави, и да приключи недовършената задача за оценка на престъпленията на всички тоталитарни режими. Благодаря ви.
Franz Obermayr
(DE) Г-н председател, в Пакта за ненападение между Германия и Съветския съюз Хитлер и Сталин са определили техните области на интерес в Централна Европа и последиците, по-специално за прибалтийските държави, са били опустошителни. Точно както направи в Беларус, Съветският съюз планира депортиране на водещите сектори на обществото в прибалтийските държави, и първите масови депортации се състояха през нощта на 13 срещу 14 юни. Без предварително предупреждение и без обвинение хората са били изведени от домовете им.
През 2002 г. естонският парламент обяви депортациите за престъпления срещу човечеството. В Естония 14 юни е национален ден на възпоминание. Денят е на възпоминание и траур, но също така е знак за признателност към настоящата демократична и независима Естония. В Европа и по света, 14 юни привлича вниманието към често забравяните страдания на малките държави и народи, особено на тези от бившия Съветски съюз.
Председател
Разискването приключи.
