Concluziile Consiliului European din 29-30 octombrie 2009 inclusiv mandatul şi atribuţiile preşedintelui Consiliului European şi ale Înaltului Reprezentant al Uniunii Europene pentru politică externă şi securitate comună/vice preşedinte al Comisiei şi structura noii Comisii (dezbatere)
Preşedintele
Următorul punct de pe ordinea de zi este raportul Consiliului European şi declaraţia Comisiei privind concluziile Consiliului European din 29-30 octombrie 2009 inclusiv mandatul şi atribuţiile preşedintelui Consiliului European şi ale Înaltului Reprezentant al Uniunii Europene pentru politică externă şi de securitate/vicepreşedinte al Comisiei şi structura noii Comisii.
Fredrik Reinfeldt
preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - Dle Preşedinte, am plăcerea de a mă întoarce aici şi de a vă prezenta rezultatele a ceea ce s-a dovedit a fi o reuniune foarte complicată şi plină de provocări a Consiliului European.
Permiteţi-mi să explic situaţia din ajunul Consiliului European. Am fost în permanenţă în legătură cu Praga şi cu alte capitale. Cum urma să soluţionăm solicitarea Cehiei privind Carta drepturilor fundamentale? Au existat multe puncte de vedere diferite, precum şi solicitări privind diverse excepţii şi consideraţii speciale din partea altor câteva state membre.
Pe de altă parte, am primit un mesaj mai clar privind schimbările climatice - celălalt subiect principal al reuniunii. Mesajul transmis de unele state membre a fost acela că ele nu erau pregătite să se angajeze cu sume pentru finanţarea măsurilor de combatere a schimbărilor climatice, adică cum să fie finanţate eforturile de adaptare şi de atenuare în ţările în curs de dezvoltare.
Având în vedere aceste împrejurări, sunt mulţumit de rezultatul reuniunii. Permiteţi-mi să prezint punctele principale.
Obiectivul nostru în cadrul Consiliul European a fost - având în vedere apropierea Conferinţei de la Copenhaga privind schimbările climatice din luna decembrie - cel de a rămâne în continuare în fruntea acţiunilor legate de schimbările climatice. Să nu ne creăm iluzii. Negocierile au fost atât lungi, cât şi dificile, dar, în cele din urmă, discuţiile au condus la aprobarea de către Consiliul European a sumei estimate de Comisie la 100 miliarde de euro anual până în anul 2020 şi s-a apreciat că nivelul sprijinului internaţional public ar trebui să se încadreze între 22 şi 50 de miliarde de euro până în acelaşi an.
Anul 2020 este doar peste 10 ani. Trebuie să acţionăm mai repede decât până acum şi astfel Consiliul a realizat că avem nevoie de o finanţare globală de 5 miliarde de euro pe an, între 2010 şi 2012, pe lângă aceste sume.
O cifră finală va fi stabilită ca urmare a conferinţei de la Copenhaga. UE şi statele membre sunt pregătite să contribuie cu partea lor, dacă alţi actori importanţi fac eforturi comparabile. Sunt foarte mulţumit de faptul că în cadrul acestui Consiliu European am putut să ajungem un acord cu privire la un mandat puternic în această privinţă.
În urmă cu câteva zile m-am întors de la reuniunea la nivel înalt UE-India din New Delhi, unde am discutat cu prim-ministrul Singh, iar săptămâna trecută am discutat cu preşedintele Obama la reuniunea la nivel înalt UE-SUA de la Washington.
Datorită acordului din cadrul Consiliului European, UE a putut negocia de pe o poziţie foarte puternică. Unitatea noastră ne-a oferit credibilitatea pentru a-i încuraja pe ceilalţi. Am fost în măsură să ne prezentăm angajamentele. Am avut posibilitatea de a ne exprima aşteptările. Şi am putut încă odată să ne aflăm în frunte într-un domeniu care este vital pentru toţi cetăţenii.
Reuniunea de săptămâna trecută a fost axată şi pe situaţia economică şi financiară. Deşi economia mondială oferă semne de ameliorare, Consiliul European a subliniat că nu este loc pentru delăsare. Anul viitor, toate statele membre, cu o singură excepţie, riscă să depăşească pragul de 3 % al deficitului, iar PIB-ul nostru comun s-a redus de la începutul anului 2008 cu 4,7 %. Ambele sunt motive serioase pentru care nu ar trebui să retragem măsurile de sprijin până când nu ne vom fi asigurat redresarea. Între timp trebuie să inspirăm mai multă încredere şi să continuăm să lucrăm la strategiile noastre de ieşire din criză.
În cadrul Consiliului European am făcut progrese semnificative privind intensificarea controalelor financiare. Am obţinut un acord larg privind înfiinţarea unui Comitet european pentru riscuri sistemice.
Preşedinţia va începe acum să discute propunerile cu acest Parlament. Dorim să obţinem un acord asupra unui pachet privind o nouă structură de supraveghere. Vrem să fim siguri că nu vom trece din nou printr-o criză financiară precum cea cu care tocmai ne-am confruntat.
Toate acestea fiind stabilite, trebuie să ne concentrăm atenţia asupra protejării locurilor de muncă. Peste cinci milioane de europeni şi-au pierdut deja locurile de muncă şi prea mulţi se vor confrunta în continuare cu şomajul. De noi depinde să schimbăm această tendinţă.
Când am prezentat priorităţile Preşedinţiei suedeze, la 15 iulie, am afirmat că UE trebuie să iasă mai puternică din criză. V-am spus că gestionarea crizei economice şi financiare va fi una din cele mai importante sarcini ale noastre. Şi a rămas aşa. Din acest motiv, intenţionăm să revenim la aceste probleme importante în cadrul reuniunii Consiliului European din decembrie.
Un alt rezultat important al acestei reuniuni a fost adoptarea Strategiei UE pentru regiunea Mării Baltice - o strategie care este bazată pe o iniţiativă a acestui Parlament. În legătură cu această strategie, avem ambiţia de a aborda provocările climatice urgente legate de Marea Baltică şi de a contribui la succesul economic al regiunii. Sunt convins că această iniţiativă va avea, de asemenea, un efect pozitiv asupra altor părţi ale Europei, unind regiunile şi contribuind într-un mod pozitiv la competitivitatea UE în ansamblu.
Am mai discutat, de asemenea, aspecte privind justiţia şi afacerile interne. Am salutat progresele realizate în punerea în aplicare a măsurilor privind migraţia ilegală din regiunea Mării Mediterane şi am solicitat să se acţioneze în unele domenii specifice.
Ştiu că doriţi să discutăm şi probleme instituţionale în această după-amiază. Ele au constituit, desigur, un element important al discuţiilor.
Într-adevăr, unul din aspectele-cheie a fost reprezentat de asigurarea intrării rapide în vigoare a Tratatului de la Lisabona, care este hotărâtor dacă dorim să putem face faţă împreună provocărilor viitoare.
Consultările au fost numeroase şi au fost foarte complicate, dar, în final, am reuşit să obţinem acceptarea solicitării formulate de Republica Cehă.
Obţinând acest acord, preşedintele Václav Klaus a fost pregătit să semneze tratatul şi - după cum aţi observat cu toţii - a făcut în cele din urmă acest lucru acum o săptămână. Ultimul instrument de ratificare este depus acum de Republica Cehă la autorităţile italiene. Ceea ce înseamnă că Tratatul de la Lisabona va intra în vigoare la 1 decembrie. Ştiu că cei mai mulţi dintre dumneavoastră îmi împărtăşiţi astăzi, aici, satisfacţia şi sentimentul de uşurare în legătură cu faptul că, în cele din urmă, acest capitol îndelungat al pregătirilor pentru reforma instituţională se apropie de sfârşit.
Consiliul European a mai evaluat şi alte acţiuni pregătitoare privind tratatul. A aprobat liniile directoare ale Serviciului european pentru acţiune externă şi l-a invitat pe viitorul Înalt Reprezentant să prezinte o propunere privind organizarea şi funcţionarea serviciului.
Acum, cu privire la problema numelor. Trebuie să ocupăm posturile înfiinţate prin Tratatul de la Lisabona. Trebuie, împreună cu dumneavoastră, să numim o nouă Comisie. Intenţionez ca, la 19 noiembrie, să convoc o reuniune a şefilor de stat sau de guvern pentru a-i numi pe preşedintele Consiliului European, pe Înaltul Reprezentant şi pe Secretarul General al Consiliului.
Permiteţi-mi să subliniez că numirea Înaltului Reprezentant va trebui să aibă loc înainte ca noua Comisie să fie numită, iar acest lucru ar trebui precedat de discuţiile corespunzătoare cu acest Parlament. După cum ştiţi, întrucât această persoană va fi şi vicepreşedinte al viitoarei Comisii, el sau ea va fi, de asemenea, supus/ă votului de aprobare al Parlamentului.
Nu voi specula cu privire la cine vor fi aceste persoane, dar aş vrea să spun că nu este important doar numele, ci şi ceea ce vor face şi cum o vor face.
Consiliul European de săptămâna trecută ne-a permis să facem progrese semnificative, nu doar cu privire la o singură problemă importantă, ci şi în ceea ce priveşte câteva probleme vitale pentru viitorul Europei şi pentru viitorul planetei noastre.
Le sunt recunoscător colegilor mei pentru atitudinea lor constructivă faţă de provocările cu care ne confruntăm împreună. Totuşi, ştim cu toţii că rămân multe de făcut. Vă pot promite că săptămânile viitoare vor fi foarte încărcate. Aştept cu nerăbdare să ne continuăm cooperarea strânsă cu acest Parlament în privinţa multor aspecte importante.
Mai rămân doar 25 de zile până la reuniunea de la Copenhaga. Criza economică este departe de a se fi terminat, dar avem un mandat puternic cu care ne putem prezenta la negocierile privind mediul. Suntem hotărâţi să continuăm să lucrăm împreună pentru a genera noi surse de creştere şi o mai mare ocupare a locurilor de muncă.
Sunt recunoscător pentru sprijinul continuu primit din partea acestui Parlament. Aştept cu nerăbdare să răspund comentariilor dumneavoastră.
José Manuel Barroso
preşedinte al Comisiei. - Dle Preşedinte, vă rog să-mi permiteţi să completez evaluarea prim-ministrului Reinfeld privind Consiliul European comentând în legătură cu două aspecte, unul legat de politici şi unul privind probleme instituţionale.
Cu privire la politici, rezultatul principal scontat a fost acordul foarte important privind acţiunile noastre în vederea combaterii schimbărilor climatice. Ştim cu toţii că acestea sunt probleme dificile. Atunci când sunt atât de multe în joc, drumul nu va fi niciodată uşor. Sincer, rezultatele Consiliului European mi-au depăşit aşteptările iniţiale. Am obţinut aprobarea cifrelor propuse de Comisie, însoţită de condiţii stricte.
Mesajul este clar: Uniunea Europeană este pregătită pentru Copenhaga şi pentru a ne urma acţiunea de reducere a emisiilor cu o ofertă puternică privind finanţarea eforturilor de combatere a schimbărilor climatice, aşa cum a propus Comisia în luna septembrie, atât pe termen lung, cât şi în privinţa finanţării "disponibile imediat”.
Dacă dorim ca ţările în curs de dezvoltare să vină la masa negocierilor cu angajamente serioase privind atenuarea, atunci trebuie ca ţările dezvoltate să pună bani pe masă. Noi estimăm că, până în anul 2020, ţările în curs de dezvoltare vor avea nevoie de o sumă suplimentară de circa 100 miliarde de euro pe an pentru a aborda problema schimbărilor climatice, iar acest lucru a fost pe deplin susţinut de Consiliul European, ca şi contribuţia probabilă a finanţării publice internaţionale în această cifră, precum şi acordul prin care Uniunea Europeană va plăti partea ei din contribuţie.
Este la fel de clar: şi alţi parteneri trebuie să arate că au aceleaşi intenţii serioase ca şi noi. Politica noastră nu constă în faptul că Uniunea Europeană înaintează pe calea sa în speranţa vagă că ceilalţi o vor urma. Este vorba despre utilizarea influenţei noastre pentru a obţine maximul posibil în ceea ce priveşte efortul global de reducere a emisiilor.
Săptămâna trecută, aflat în vizită la Washington şi New Delhi, mi s-a reamintit cât de departe au ajuns aceşti doi parteneri în ultimul an şi ceva. Acelaşi lucru este valabil şi pentru alţii, cum ar fi China. Desigur, vom continua să respectăm cerinţa importantă a responsabilităţii comune, dar diferenţiate în ceea ce priveşte schimbările climatice însă după cum am afirmat de multe ori în ultimul timp, suntem cu toţii implicaţi în această problemă, iar noi, cei din Uniunea Europeană, vom continua să solicităm contribuţii reale din partea tuturor celorlalţi actori. Nu trebuie să pierdem din vedere scopul final - reduceri de emisii ambiţioase, serioase, verificabile, care să asigure că rămânem fideli obiectivului de limitare a creşterii temperaturii cu mai puţin de 2 °C.
Prin urmare, care sunt perspectivele pentru Copenhaga? Acum se pare că este probabil ca la Copenhaga să nu se obţină acordul asupra tratatului integral pe care l-am promovat şi pe care vom continua să îl promovăm. Dar acesta nu este un motiv pentru a se mulţumi cu altceva decât un progres decisiv al acestor negocieri. În cele din urmă, conţinutul este mai important decât forma. În opinia mea, ar trebui să încercăm să ajungem la un acord complet operaţional, bazat pe angajamente politice reale, care să intre repede în vigoare şi care să implice toţi actorii importanţi atât în ceea ce priveşte reducerea emisiilor, cât şi finanţarea. Şi ar trebui să continuăm să luptăm pentru acordul final asupra unui tratat - un tratat cu caracter obligatoriu. Pentru ca acest lucru să se întâmple, trebuie să ne unim toate forţele în săptămânile care au rămas până la conferinţa de la Copenhaga.
Tocmai am arătat că, prin acţiune comună fermă, putem să cădem de acord asupra unui tratat care s-a dovedit a fi greu de concretizat pe o perioadă foarte lungă de timp. Acesta a fost celălalt rezultat important al Consiliului European: a ridicat ultimul obstacol politic din calea ratificării finale a Tratatului de la Lisabona. Acum putem privi înainte cu încredere pentru că, după cum a afirmat prim-ministrul Reinfeld, Tratatul de la Lisabona va intra în vigoare la începutul lunii viitoare. De fapt, Comisia lucrează la punerea sa în aplicare. Comisia a lansat astăzi o consultare privind iniţiativa cetăţenilor, ca un prim pas concret.
Aş dori să îi mulţumesc prim-ministrului Reinfeld pentru manevra sigură cu care a adus această navă în port. Preşedinţia suedeză a obţinut un rezultat remarcabil prin obţinerea acestui consens final în cadrul Consiliului European Dar acum trebuie încheiem cu bine procesul de tranziţie. Atenţia este îndreptată în mare măsură, desigur, asupra ocupării posturilor noi.
Nu este treaba mea să comentez în privinţa candidaţilor la preşedinţia Consiliului European dar, în calitate de preşedinte al Comisiei şi având în vedere problemele instituţionale, sper din tot sufletul că şefii de stat sau de guvern vor alege personalitatea care poate conduce în mod eficient Consiliului European - un preşedinte cu un puternic angajament european care poate oferi în timp consecvenţă activităţii Consiliului European, atât pe plan intern, astfel încât priorităţile să poată fi stabilite pentru o perioadă de timp mai îndelungată, nu doar pentru şase luni, cât şi pe plan extern, astfel încât în politica externă şi de securitate comună să transmitem mesaje coerente partenerilor noştri internaţionali.
Sunt hotărât să lucrez în tandem cu acest preşedinte al Consiliului European, pentru că acest parteneriat va face toată diferenţa. Trebuie să cooperăm la nivelul şefilor de stat sau de guvern în materie de politică externă şi de securitate comună, prin care preşedintele Consiliului European va reprezenta Uniunea Europeană la acest nivel. De asemenea, trebuie să concentrăm toate competenţele Comunităţii - de la economie la comerţ, de la extindere la dezvoltare, de la energie la justiţie - în domenii în care preşedintele Comisiei Europene reprezintă Uniunea Europeană, conform Tratatului. Sunt hotărât să fac ca acest parteneriat să funcţioneze în interesul unei Uniuni Europene mai puternice şi mai eficiente, atât în plan intern, cât şi pe plan mondial.
Acest lucru este valabil, în mod evident, şi în ceea ce îl priveşte pe Înaltul Reprezentant. Aici mărturisesc că am un interes deosebit, pentru că Înaltul Reprezentant va fi şi unul dintre vicepreşedinţii Comisiei Europene. La un nivel foarte pragmatic, pentru că numirea vicepreşedintelui/a Înaltului Reprezentant şi celelalte propuneri ale statelor membre pentru Comisie îmi vor permite să trec la etapa finalizării următorului colegiu şi la atribuirea portofoliilor. La un nivel politic, pentru că sunt convins că acest Înalt Reprezentant/vicepreşedinte, sprijinit de un Serviciu puternic pentru acţiune externă care reuneşte expertiza europeană în diplomaţie interguvernamentală şi competenţele noastre comunitare, poate însemna o schimbare reală în ceea ce priveşte eficienţa acţiunii noastre externe.
Ceea ce mă duce cu gândul la Comisie ca întreg. Doresc o Comisie alcătuită din europeni competenţi şi dedicaţi, o Comisie pregătită să îşi asume integral dreptul la iniţiativă. Mă aflu în faza discuţiilor finale cu statele membre pentru a mă asigura că aşa stau lucrurile. Am cerut statelor membre să propună nume, inclusiv de femei. Apoi îmi va reveni mie decizia cu privire la portofolii. Portofoliile nu sunt atribuite ţărilor, ci persoanelor dedicate proiectului nostru european.
Doresc, de asemenea, să am o Comisie cu un mandat democratic puternic. Din acest motiv sunt hotărât să respect pe deplin procedurile de audiere din acest Parlament. Întârzierile ocazionate de Tratat ne-au supus unei provocări comune. Nu trebuie să întârziem sosirea unei noi Comisii, dar nu putem scurta audierile. Sunt nerăbdător în legătură cu discutarea felului în care am putea rezolva această problemă în cadrul Conferinţei preşedinţilor de săptămâna viitoare.
Tratatul de la Lisabona ne va permite să răspundem mai bine aşteptărilor cetăţenilor, dar, dacă vom utiliza oportunităţile pe care el ni le oferă aceasta va fi, în primul rând, o chestiune de voinţă politică. Tratatul ne oferă capacitatea de a acţiona, dar avem nevoie de voinţa de a acţiona împreună.
Ceea ce mă întoarce la cele discutate la începutul după-amiezii noastre. Europa reprezentată astăzi aici - o Europă unită în libertate şi solidaritate - nu ar fi fost posibilă fără angajamentul şi dedicarea persoanelor care au făcut să se întâmple lucruri extraordinare în urmă cu 20 de ani. Trebuie să reaprindem această flacără. Trebuie să avem spiritul anului 1989. Dacă dăm dovadă de aceeaşi dedicare şi angajament, sunt convins că vom reuşi.
Joseph Daul
Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, Tratatul de la Lisabona a fost ratificat de cele 27 de state membre ale Europei şi are obligaţia de a produce rezultate.
Are obligaţia de a produce rezultate cu privire la instituţii şi, mai ales, cu privire la crearea rapidă a posturilor de răspundere. Are obligaţia de a produce rezultate cu privire la schimbările climatice şi energie. Şi, în cele din urmă, dar nu mai puţin important, are obligaţia de a produce rezultate cu privire la redresarea economică.
Odată cu semnarea de către preşedintele Cehiei, procesul ratificării Tratatului de la Lisabona s-a încheiat în sfârşit. Mulţumirile mele dlui Reinfeldt.
Grupul Partidului Popular European (Creştin-Democrat), care şi-a pus amprenta în foarte mare măsură pe acest tratat, este mulţumit, desigur, de această evoluţie, însă acum este timpul să încetăm monopolizarea dezbaterii publice europene privind instituţiile, care nu reprezintă decât un instrument în serviciul ambiţiilor politice, şi să ne concentrăm, în schimb, asupra acestor ambiţii.
Iată de ce grupul meu vă cere, dle Reinfeldt, să faceţi tot ceea ce trebuie pentru a obţine un acord cât mai rapid cu putinţă privind numele pentru postul de preşedinte al Consiliului şi de Înalt Reprezentant şi iată de ce grupul meu vă cere, dle Barroso, ca, de îndată ce statele membre şi-au numit candidaţii, să le atribuiţi responsabilităţile cât mai rapid cu putinţă înainte ca ei să fie chestionaţi de către Parlamentul European în cadrul audierilor, care dorim, de asemenea, să fie cât mai detaliate cu putinţă.
Nu vă voi spune nimic nou, dle Reinfeldt, dle Barroso, când afirm că dezbaterea privind profilul acestor candidaţi prezintă interes doar pentru microuniversul de la Bruxelles.
Încă odată, ce doresc concetăţenii noştri? Ei doresc ca problemele lor legate de şomaj, credite şi formare să fie rezolvate; ei doresc ca la reuniunea la nivel înalt de la Copenhaga privind schimbările climatice să aibă parte de surprize plăcute; şi doresc ca noi să garantăm că iarna 2009-2010 nu este marcată de întreruperi ale furnizării de gaz, care pun jumătate din continent într-o situaţie imposibilă.
Prin urmare noi, instituţiile europene, prezente aici în timp ce vorbesc şi mai ales dumneavoastră, dle Reinfeldt, avem o obligaţie de a pune trenul european în mişcare cu mare viteză, nu de a continua să-l mai oprim în fiecare gară!
Toată lumea cunoaşte, în acest Parlament, dificultăţile pe care le implică această sarcină, echilibrul dificil pe care trebuie să îl găsiţi între tendinţele politice, originea geografică, grija pentru egalitate şi receptivitatea candidaţilor. Cu toate acestea, este de datoria dumneavoastră să finalizaţi un acord la Consiliu cât mai repede cu putinţă, după cum este şi datoria Parlamentului şi a grupurilor parlamentare de a se pronunţa asupra acestor decizii într-un mod responsabil şi în conformitate cu interesul general european. Încă odată, sper că aceasta va fi una din poveştile de succes ale Preşedinţiei suedeze, dar pentru ca lucrurile să se prezinte astfel, trebuie să acţionăm repede, foarte repede.
Dlor preşedinţi, doamnelor şi domnilor, o problemă chiar mai urgentă decât cea a instituţiilor este cea a schimbărilor climatice, reuniunea la nivel înalt de la Copenhaga urmând să se desfăşoare peste doar câteva săptămâni. Doresc în primul rând să felicit atitudinea responsabilă a Consiliului European care, concomitent cu reafirmarea angajamentului său de face din combaterea schimbărilor climatice şi din reducerea CO2 un obiectiv cuantificat şi planificat, se aşteaptă ca partenerii noştri să se angajeze ei înşişi cu aceeaşi determinare.
Ar fi de departe cea mai greşită abordare tactică ca Europa să îşi pună toate cărţile pe masă înainte de reuniunea de la Copenhaga şi să îi lase pe partenerii săi din SUA, China, India şi alţii să preia comanda. Statele Unite, China şi India sunt astăzi puteri globale care trebuie, de asemenea, să îşi asume responsabilităţile. Europa îşi asumă responsabilităţile, dar nu poate să facă de una singură acest lucru pentru întreaga planetă. Un acord politic la Copenhaga nu va fi suficient. Ceea ce contează sunt angajamentele cuantificate făcute de state.
Doamnelor şi domnilor, am început prin a vorbi despre obligaţia de a produce rezultate. Aceste obligaţii privesc, în primul rând şi cel mai important, redresarea economică şi ocuparea forţei de muncă. Cele două sunt interconectate. Chiar dacă începem să vedem semne ale reluării creşterii la scară mică, totul constă în a şti dacă redresarea economică va fi însoţită de locuri de muncă şi dacă această redresare este construită pe baze solide şi, în special, pe o piaţă care este în acelaşi timp deschisă, reglementată şi care nu se caracterizează prin protecţionism.
Acestea sunt preocupările reale ale europenilor şi aceasta trebuie să fie prima preocupare a Europei şi a statelor sale membre, dincolo de problemele administrative zilnice. După cum am văzut astăzi, cei care au reuşit să dărâme Zidul în urmă cu 20 de ani au fost persoane hotărâte. Cer acelaşi lucru de la dumneavoastră, dle Reinfeld: scoateţi-i din amorţeală pe şefii de stat sau de guvern!
Hannes Swoboda
Dle Preşedinte, dle preşedinte în exerciţiu al Consiliului, dle Barroso, poate este o coincidenţă - deşi o coincidenţă fericită - că această dezbatere are loc imediat după discursul lui Václav Havel, o persoană care ne-a reamintit cât de important a fost acest proces în urmă cu douăzeci de ani. M-am născut doar la câţiva kilometri spre vest de Cortina de Fier, dar la fel de bine aş fi putut să mă nasc în cealaltă direcţie. În acea vreme eram în zona de ocupaţie sovietică şi i-am văzut pe refugiaţii maghiari din 1956, pe refugiaţii Primăverii de la Praga din 1968, precum colegul meu deputat, Libor Rouček. Văd în Tratatul de la Lisabona o prelungire a acestui proces care reuneşte Europa.
Probabil nu a fost intenţia lui Václav Klaus să finalizeze ratificarea chiar în luna în care sărbătorim a 20-a aniversare a căderii Zidului Berlinului, dar este o coincidenţă fericită că acest tratat obţine validarea de facto acum, chiar dacă încă nu are valabilitate legală.
Acum trebuie să luăm decizii care privesc oamenii. Nu vă invidiez pentru această sarcină, dle Reinfeldt. Cu toate acestea, am pentru dumneavoastră o solicitare sau o întrebare: sunteţi pregătit ca, în cadrul convorbirilor cu şefii de stat sau de guvern din zilele următoare, să asiguraţi că în această Europă obţinem şi ceva care se apropie de un echilibru geografic, reprezentativ pentru noua Europă? Sunteţi pregătit, de asemenea, să asiguraţi, poate, o mai puternică reprezentare a femeilor? Nu spun acest lucru doar cu privire la dna Malmström şi dna Wallström, care se află aici. Europa îşi poate permite astăzi să aibă posturi de vârf - mă adresez şi grupului meu - în care sunt reprezentate atât de puţine femei? Aceasta este imaginea reprezentată de Europa astăzi pentru cetăţenii ei? Preşedintele Parlamentului a menţionat deja acest lucru. Desigur, nu este vina dumneavoastră că se întâmplă acest lucru, dar vă solicit ca cel puţin în timpul convorbirilor să subliniaţi că avem nevoie de un mai mare echilibru geografic şi, în primul rând, de un mai mare echilibru de gen Europa, pentru a arăta că reprezentăm întreaga populaţie a Europei.
L-aţi menţionat pe Înaltul Reprezentant. Sunteţi pregătit, dle Reinfeldt, să garantaţi, de asemenea, că s-a clarificat faptul că, atunci când numiţi un Înalt Reprezentant, el sau ea nu îşi vor asuma atribuţii depline până când nu va avea loc ratificarea sau va decide acest Parlament? Ştiu că va exista, desigur, un decalaj în timp, dar trebuie să fie clarificat faptul că, în calitatea sa dublă de vicepreşedinte al Comisiei, Înaltul Reprezentant are nevoie de aprobarea Parlamentului. Va trebui să fim foarte atenţi şi conştiincioşi când vom aproba acest lucru. Trebuie să lăsăm clar faptul că, mai ales în acest domeniu, ne vom îndeplini atribuţiile şi, dle Barroso - cred că vă putem promite acest lucru - deşi dorim să derulăm aceste audieri în mod corect şi atent, dorim, de asemenea, să luăm deciziile cât se poate de repede, pentru că cetăţenii Europei ne cer să lucrăm şi să luăm decizii rapid în loc să discutăm luni întregi diferite persoane.
Ultimul punct despre care aş dori să vorbesc este criza financiară, pe care aţi menţionat-o, deoarece reprezintă un subiect care ne preocupă, de asemenea. Aţi menţionat pe bună dreptate şomajul, despre care s-a stabilit că va creşte în continuare, de asemenea. Aţi mai spus că nu putem retrage măsurile de sprijin cât timp ne aflăm în faţa unui şomaj de o asemenea amploare, deoarece şi cetăţenii se aşteaptă ca să nu acceptăm o rată a şomajului atât de ridicată ca cea pe care o avem acum în această Europă nouă.
Mai este şi dezbaterea cu privire la taxa pe tranzacţiile financiare. Ştiu că a fost deja atribuită altora de cinci ori, dar este probabil şi o dezbatere importantă pentru a arăta că avem intenţii serioase cu privire la control, nu pentru că dorim acum poveri fiscale grele. Cu toate acestea, trebuie să lăsăm clar faptul că dorim să utilizăm toate instrumentele pentru a ajuta la oprirea speculaţiilor şi că, înainte de toate şi pentru a preveni o nouă criză, sunt disponibile resurse pentru a ajuta acele bănci care, în pofida acestui lucru, ajung încă în dificultate. Trebuie să transmitem mesaje clare în această privinţă.
Şeful Goldman Sachs a afirmat recent - şi trebuie să ne analizăm fără grabă aceste cuvinte - "Sunt doar un bancher care face lucrarea lui Dumnezeu”. Aceasta este fără îndoiala o declaraţie cinică şi probabil blasfematoare, însă arată tipul de mentalitate pe care îl au mulţi din aceşti oameni. Ei speculează în numele lui Dumnezeu, ca să zicem lucrurilor pe nume. Nu dorim să pretindem că este lucrarea lui Dumnezeu ceea ce facem cu reglementarea noastră financiară, ci mai degrabă este o lucrare pentru oameni, pentru a-i proteja pe locuitorii acestui continent de şomaj şi speculaţii şi asta este ceea ce trebuie să facem. Sper că veţi mai putea transmite semnale clare prin aceste canale, pe perioada rămasă Preşedinţiei suedeze.
Guy Verhofstadt
Dle Preşedinte, aş dori să încep prin a-l felicita pe dl Reinfeldt şi pe dna Malmström, desigur, pentru ratificarea Tratatului de la Lisabona. Ar trebui să se sublinieze că acest lucru a fost posibil datorită determinării dumneavoastră; am reuşit, în cele din urmă, datorită simţului compromisului care vă caracterizează. Pentru că au existat mulţi pesimişti, inclusiv în acest Parlament, care credeau că trebuia să aşteptăm alegerile din Regatul Unit sau chiar să nu mai aşteptăm deloc ratificarea acestui tratat. Prin urmare, această realizare vi se datorează dumneavoastră şi vă mulţumesc în numele tuturor pentru efortul depus. Acesta înseamnă că aproape 10 ani de muncă sunt astfel încununaţi de succes.
Doresc, de asemenea, să vă mulţumesc pentru dezbaterea de astăzi, pentru că aţi fost de acord cu o dezbatere cu preşedinţii grupurilor cu privire la profilul Înaltului Reprezentant şi cel al preşedintelui Consiliului şi cu privire la structura Comisiei, pentru că aceasta va fi singura dezbatere referitoare la aceste probleme. Trebuie să spun că nimic altceva nu se face într-un mod cu adevărat transparent! Citim multe în presă şi este bine că mai avem încă presa pentru a afla câte ceva din ceea ce se întâmplă, dar cred că în viitor va trebui să ne gândim la cum am putea face ca un proces extrem de important pentru Uniunea Europeană să fie mai transparent.
Îmi voi exprima opinia asupra diferitelor numiri, abordând diferitele subiecte într-o ordine uşor diferită.
Dle Barroso, voi începe cu structura Comisiei, deoarece reprezintă cel mai important aspect în ceea ce priveşte Parlamentul. Este responsabilitatea noastră, ei bine, este responsabilitatea dumneavoastră, dar trebuie să luăm decizii împreună cu dumneavoastră. Noi suntem cei care supraveghează, în timp ce acest lucru nu este valabil pentru preşedintele Consiliului.
Ceea ce vă cerem să faceţi pentru prima dată, în propunerile dumneavoastră, este să folosiţi categorii atunci când clasificaţi responsabilităţile. Ceea ce vă propunem este să creaţi de fapt patru categorii sau grupuri de portofolii ale Comisiei: acţiune externă, evident, apoi inovare, schimbări climatice şi durabilitate urmate de tot ceea ce ţine de justiţie economică şi financiară şi, în cele din urmă, afaceri interne.
Acest lucru este absolut necesar. De ce să nu instalaţi vicepreşedinţi care ar prelua într-adevăr conducerea, care şi-ar asuma responsabilitatea pentru fiecare din aceste grupări care par să rezulte din bunul simţ de care a dat dovadă Comisia? Acest model de organizare ar avea avantajul unei viitoare îmbunătăţiri a activităţii Comisiei sub preşedinţia dumneavoastră. Pe de altă parte, trebuie să existe şi un echilibru în privinţa reprezentării femeilor în cadrul Comisiei. Cred că trebuie să vă preocupaţi, de asemenea, să aveţi candidaţi care să ofere această posibilitate.
Cu privire la cel de-al doilea punct, dle Preşedinte, mai precis postul de Înalt Reprezentant, cel mai important lucru este să avem pe cineva care are voinţa de a conduce o politică PESC coerentă şi politici comunitare coerente, cineva care apără, de asemenea, drepturile omului şi care face din această misiune o parte a fiecărei sarcini pe care el sau ea o duce la îndeplinire. Şi, în cele din urmă, trebuie să avem pe cineva care crede într-un Serviciu european pentru acţiune externă puternic. Acestea sunt cele trei elemente-cheie care caracterizează persoana pentru acest post. Avem nevoie de cineva care crede într-adevăr că politicile PESC şi cele comunitare trebuie să fie integrate - ceea ce este perfect logic, având în vedere că acea persoană va fi şi vicepreşedinte al Comisiei.
Trec acum la cea de a treia numire, cea despre care s-a vorbit cel mai mult, cea care este, trebuie să spunem, cea mai atractivă dintre toate, şi anume cea de preşedinte al Consiliului. Dle Reinfeldt, grupul meu are trei opinii de exprimat pe această temă. Ele sunt simple opinii, întrucât Consiliul este cel care va decide. Din fericire, totuşi, Parlamentul poate exprima opinii şi poate face acest lucru în mod deschis.
În primul rând, acest rol trebuie să fie mai degrabă cel al unui coordonator, decât cel al unui preşedinte, pentru a folosi aceste două cuvinte englezeşti. Apoi, el trebuie să fie îndeplinit de cineva care crede în integrarea europeană. La urma urmei, pentru a fi ales Papă, candidatul trebuie să fie catolic! Prin urmare, dacă alegem acum un preşedinte al Consiliului, trebuie să alegem pe cineva care crede în integrarea Europeană, nu un sceptic, aşa cum se întâmplă uneori...
În ultimul rând, pentru a ne asigura de credinţa fermă a persoanei în integrarea europeană, el sau ea trebuie să creadă în metoda comunitară. Metoda comunitară este cea care propulsează Europa înainte, nu guvernamentalismul! Guvernamentalismul este un concept al ţărilor mari, chiar dacă există, din fericire, ţări mari care nu cred în această metodă interguvernamentală. Preşedintele Consiliului trebuie să apere metoda comunitară.
Drept concluzie, vreau să subliniez un ultim aspect, dle Preşedinte: Solicit, în mod firesc, ca dl Reinfeldt să obţină un consens în cadrul Consiliului, iar coaliţia proeuropeană care există în acest Parlament să fie reflectată în numirile şi atribuirea diferitelor roluri. Prin urmare, ceea ce dorim este într-adevăr un compromis, dar unul care să reflecte şi componenţa acestei alianţe pro-europene care propulsează Europa înainte în cadrul acestui Parlament European.
Rebecca Harms
Dle Preşedinte, dle Reinfeldt, dle Barroso, cred că tocmai rememorarea evenimentelor istorice de acum 20 de ani ne-a permis să privim disputa privind modul de aplicare a opţiunilor după ratificarea Tratatului de la Lisabona într-o lumină critică. Pe de o parte, cuvintele splendide ale lui Václav Havel şi ideile sale despre Europa şi, pe de altă parte, disputele mărunte cu privire la ocuparea posturilor, care s-au desfăşurat în culise în timpul ultimului Consiliu, nu se prea potrivesc.
În opinia mea, se pare că sentimentul de uşurare legat de ratificarea Tratatului de la Lisabona după aproape zece ani este în acest moment înlocuit de îngrijorarea legată de posibilitatea ca totul să fie subminat de guvernele statelor membre. Totuşi, având în vedere mai ales cât de puternic am aplaudat discursul dlui Havel, trebuie să ne luptăm de fapt şi trebuie să obţinem de fapt un acord asupra faptului că avem nevoie de bărbaţi puternici şi femei puternice care să fie numiţi/numite în posturile politice de vârf din Uniunea Europeană şi că interesele individuale, inclusiv interesele ţărilor care sunt în realitate împotriva unei integrări mai puternice, ar trebui să facă un pas înapoi.
Dle Reinfeldt, nu pot încă să vă felicit pentru că, deocamdată, nu există niciun semn convingător privind aceşti bărbaţi puternici şi femei puternice din fruntea politicilor europene.
Din nefericire, nu pot fi de acord nici cu aprecierile deosebite exprimate de diverşi vorbitori în legătură cu ceea ce am obţinut în perioada premergătoare conferinţei de la Copenhaga. Tocmai m-am întors de la ultima conferinţă pregătitoare a Organizaţiei Naţiunilor Unite de la Barcelona şi, aşa cum s-a confirmat la reuniunea la nivel înalt de aici, de la Bruxelles, mergem la Copenhaga cu tot mai puţine aşteptări.
Este greşită punctul de vedere al europenilor conform căruia noi am făcut deja tot ceea ce puteam, iar acum este rândul celorlalţi. Dacă ne uităm la ceea ce au făcut de fapt europenii până în acest moment în privinţa unei politici eficiente de mediu în vederea reducerii emisiilor de CO2, la ceea ce s-a obţinut de fapt, la obiectivele de reducere pe care le-am stabilit, la legislaţia din pachetul de măsuri privind schimbările climatice, niciuna dintre acestea nu este suficientă pentru a atinge obiectivul de două grade despre care se vorbeşte în mod constant. Cu toţii ştim acest lucru, chiar la nivel internaţional.
Dacă europenii încep acum să pună sub semnul întrebării dacă dorim într-adevăr un acord obligatoriu din punct de vedere juridic, acest lucru va pune în discuţie un proces care, sub egida Organizaţiei Naţiunilor Unite, a fost sprijinit de mulţi europeni timp de mulţi ani. Cred că trebuie să vă gândiţi cu atenţie la anunţurile pe care le faceţi având în vedere că mergeţi la Copenhaga. Există întotdeauna o îngrijorare în mintea mea: se afirmă frecvent în acest Parlament că strategiile privind durabilitatea, eficienţa utilizării resurselor şi protecţia climei ar trebui să fie noile paradigme ale politicilor economice şi industriale europene. Şi dl Havel a primit numeroase aplauze pentru aceasta. Am impresia că, în timpul crizei economice, europenii - oricât de mult ar sublinia acest lucru şi oricât de mult le place să îl aplaude - şi-au pierdut toată încrederea în aceste locuri de muncă orientate spre viitor şi că, prin urmare, exact în timpul acestei crize economice, resping strategiile de succes pentru crearea de noi locuri de muncă şi a pieţelor viitorului. Aceasta îmi provoacă îngrijorări serioase. Criza economică este cea mai nepotrivită justificare pentru a nu adopta măsuri ambiţioase pentru a proteja clima. Protecţia climei şi dezvoltarea economică sunt de fapt cele două feţe ale aceleiaşi monede. Totuşi, acest lucru nu este deloc evident în hotărârile europene pe care le ia Consiliul European.
Timothy Kirkhope
în numele Grupului ECR. - Dle Preşedinte, aş dori în primul rând să felicit Preşedinţia suedeză pentru progresele înregistrate în cadrul recentei reuniuni la nivel înalt în ceea ce priveşte elaborarea poziţiei Uniunii Europene în domeniul schimbărilor climatice. Abordarea schimbărilor climatice este una din priorităţile noastre cele mai mari şi reprezintă genul de problemă în legătură cu care ne aşteptăm şi dorim ca Uniunea Europeană să preia conducerea în mod ferm. Acordul echilibrat şi cumpănit cu privire la aranjamentele financiare este foarte binevenit şi plasează Uniunea pe o poziţie puternică în timp ce ne îndreptăm eforturile către reuniunea de la Copenhaga.
Dar trebuie să menţionez dezbaterea care pare să domine acum ordinea de zi europeană: numirea preşedintelui Consiliului European şi a Înaltului Reprezentant. Ar trebui să începem prin a defini în mod clar scopul şi natura lor şi apoi ar trebui să stabilim calităţile şi experienţa persoanelor care trebuie să ocupe aceste posturi. Desigur, este logic ca, înaintea luării deciziei, Consiliul European să solicite numiri oficiale şi să audieze candidaţi, incluzându-l poate pe dl Verhofstadt.
În schimb, discuţia degenerează într-o dezbatere meschină între liderii guvernelor care par a fi interesaţi doar de împărţirea posturilor între ei, indiferent dacă provin din ţări mari sau mici, din nord, sud, est, vest, stânga sau dreapta, şi nu dacă cineva este de fapt cel mai bun candidat pentru a-şi asuma responsabilităţile.
Ce este şi mai rău, unii au încercat chiar să dividă Uniunea Europeană în două clase de cetăţeni, spunând că doar persoanele provenite dintr-un stat membru situat în spaţiul Schengen şi în zona euro ar trebui să fie eligibile. Aceasta, mă tem, este discriminare şi este inacceptabilă, iar acest lucru are loc într-o zi istorică în care ne aducem aminte de toţi cei care au căzut în războaie şi într-o săptămână în care ne-am amintit de ororile Kristallnacht şi de evenimentele tragice care au urmat şi în care am sărbătorit succesul tuturor celor care au contribuit la căderea comunismului în Polonia, unde a început, în Ungaria, în Ţările Baltice, în ţări din toată Europa Centrală şi de Est şi, desigur, în cele din urmă în Berlin.
Este just să lupţi pentru libertate şi valori pentru toţi, nu pentru posturi mari pentru câţiva norocoşi.
Lothar Bisky
Dle Preşedinte, Tratatul de la Lisabona a fost ratificat de toate cele 27 de state membre. Mulţi vor sărbători acest lucru ca pe un mare succes, însă grupul meu nu se va alătura acestor celebrări. Am prezentat motivele acestui refuz de multe ori în acest Parlament şi nu intenţionez să o fac din nou.
Din nefericire, faptul că prevederile Cartei drepturilor fundamentale nu vor fi aplicate cetăţenilor a trei state membre mă face să am îndoieli cu privire la marile progrese ale UE în apărarea drepturilor fundamentale. Menţionez acest lucru având în vedere chiar reuniunea noastră aniversară de astăzi şi discursul lui Václav Havel. Totuşi, tocmai deoarece stânga din Europa doreşte o integrare europeană socială, paşnică şi durabilă din punct de vedere al protecţiei mediului, vom continua, de asemenea, să utilizăm cadrul pus la dispoziţie de tratat în acest scop. Am făcut acest lucru până acum şi vom continua să procedăm astfel.
În această privinţă, nu pot decât să salut faptul că Parlamentul European va avea mai multe drepturi acum. În mijlocul tuturor sărbătoririlor, şefii de stat sau de guvern au fost, de asemenea, bine sfătuiţi să utilizeze recenta lor reuniune la nivel înalt pentru politici mai concrete. Cea mai mare provocare cu care se confruntă lumea sunt schimbările climatice. În etapa pregătitoare a conferinţei mondiale de la Copenhaga privind schimbările climatice, Uniunea Europeană a pierdut din nefericire rolul de conducere pe care şi l-a stabilit singură. Unul dintre motive, conţinutul angajamentelor de reducere a emisiilor de CO2 nu corespunde nevoilor actuale. În plus, este inacceptabil că statele membre ale UE doresc în mod destul de clar să evite responsabilităţile financiare proprii, chiar dacă aceasta este o situaţie în care nu ne putem permite să ne amânăm acţiunea.
Nu este vorba dacă Suedia va deveni în curând o mare regiune viticolă - deşi nu am nimic împotriva acestui lucru. Este pur şi simplu vorba despre supravieţuire şi întâmplător, şi despre pace în lumea noastră. Schimbările climatice provoacă deja sărăcie şi foamete şi obligă milioane de oameni să îşi părăsească regiunile natale. Fiecare deputat din acest Parlament a vorbit cu siguranţă într-un moment sau altul despre provocările globale care nu pot fi depăşite la nivel naţional. Protecţia climei, pacea şi combaterea sărăciei sunt chiar astfel de provocări. Dacă Uniunea Europeană nu acţionează într-o manieră coerentă şi exemplară în această privinţă, nu va mai fi acceptat ca participant internaţional.
William  Dartmouth
în numele Grupului EFD. - Dle Preşedinte, noul post de preşedinte al Consiliului, de care pare a fi obsedată toată lumea, este o numire pentru doar doi ani şi jumătate şi are foarte puţine puteri definite. Prin urmare, cineva ar trebui să-i spună lui Tony Blair să nu se supere prea tare dacă nu îl primeşte!
După Lisabona, adevăratul Sfânt Împărat Roman al secolului 21 - Charlemagne al timpurilor noastre - a cărui autoritate se întinde mai departe decât cea pe care a avut-o vreodată împăratul, este, desigur, preşedintele Comisiei, Senhor Barroso al nostru. Şi spun aceasta în pofida comentariilor lui Senhor Barroso privind parteneriatul.
Totuşi, lucrurile stau altfel pentru noul Înalt Reprezentant. Există un buget mare pentru a deschide noi misiuni diplomatice şi trebuie să subliniez că existenţa postului de Înalt Reprezentant al UE ameninţă şi locurile permanente în Consiliul de securitate al ONU deţinute de Regatul Unit şi de Franţa, dle Daul.
Totuşi, marea problemă cu care se confruntă statele naţiuni ale Europei nu sunt misiunile diplomatice prea puţine, ci prea mulţi şomeri. Deputaţii prezenţi au celebrat cea de a 20-a aniversare a căderii Zidului Berlinului - şi pe bună dreptate. Dar acum avem un nou Zid al Berlinului, nu pe frontierele naţiunilor, ci în interiorul naţiunilor. Acest zid este între politicienii de profesie ai sistemului politic şi cetăţeni.
Este puţin cam târziu să cereţi transparenţă acum, dle Verhofstadt. Sunt aici unii dintre noi care vor continua să vorbească pentru cetăţeni şi să se pronunţe împotriva acestor instituţii cărora, după cum a mai spus Grupul EFD în câteva ocazii şi o va face încă o dată, le lipseşte legitimitatea democratică.
Hans-Peter Martin
(DE) Dle Preşedinte, democraţia are nevoie de o revoluţie şi nu este niciodată greşit, dle Dartmouth, să ne pronunţăm în favoarea transparenţei, dle Verhofstadt. Mai ales dumneavoastră, din Preşedinţia suedeză, aţi putea fi un exemplu excelent în acest sens şi spuneţi-ne de fapt ce se petrece în târguiala pentru funcţiile de conducere care este complet nedemnă de proiectul european şi, de asemenea, - dl Barroso are putea să conducă discuţia aceasta - ce se petrece cu privire la numirea comisarilor. Germania şi Austria nu sunt un bun exemplu în această privinţă, dar din nefericire şi alţii sunt la fel.
Există oameni calificaţi în acest Parlament, dar ei nu au nicio şansă de a fi acceptaţi. Acum că Tratatul de la Lisabona a fost adoptat, vă rog să fiţi curajoşi şi cinstiţi şi să admiteţi că avem nevoie de structuri de luare a deciziilor mult mai clare, transparente, pentru Comisie şi pentru funcţiile de conducere. Cu atât de multă expertiză, trebuie să fie posibil să găsim persoane competente în Parlamentul European, mai degrabă decât să-i adunăm dintr-o provincie sau alta.
Fredrik Reinfeldt
preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - Dle Preşedinte, le mulţumesc foarte mult distinşilor deputaţi pentru numeroasele comentarii şi întrebări valoroase.
Aşa cum a menţionat cineva, a durat destul de mult până am obţinut ratificarea în cele 27 de state membre. Am discutat acest tratat timp de mulţi ani şi sunt întotdeauna surprins să constat că mai primesc întrebări cu privire la cât de repede vom înceta să mai trăim după această constituţie, pentru că trebuie să îmi bazez activitatea pe tratate. În acesta s-a stabilit că organismele decizionale pentru funcţia de preşedinte a Consiliului sunt prim-miniştrii şi şefii de stat ai Europei. Acest lucru este de fapt ceea ce s-a prevăzut în tratate.
Pe lângă aceasta, o problemă care mie mi se pare evidentă este că majoritatea persoanelor menţionate sunt actualii prim-miniştri ai diferitelor ţări europene. De fapt, este o problemă stresantă să te prezinţi pe tine însuţi drept candidat pentru o funcţie pe care s-ar putea să nu o obţii, trimiţând oamenilor mesajul că pleci din ţară, iar după aceea te întorci şi să spui "Ei bine, sunt încă aici!”. Cred că ar trebui să luăm în considerare acest factor când discutăm problema respectivă.
În privinţa Înaltului Reprezentant, veţi avea mult mai multă transparenţă, mult mai multe discuţii, pentru că va face parte din Comisie, va fi parte a unei decizii luate după audieri, în cadrul Parlamentului. Deşi, pentru a-i răspunde dlui Swoboda, în tratatul care intră în vigoare la 1 decembrie, este clar că Înaltul Reprezentant îşi preia direct noua sa funcţie, dar el trebuie să fie membru al Comisiei aprobate de Parlament.
Acest lucru este complicat, desigur, dar aşa cum am spus ultima dată, doar pentru a sublinia ceea ce este deja evident, nu s-a dorit niciodată ca lucrurile să ia turnura din prezent. Acest pas trebuia făcut deja înainte de Preşedinţia suedeză. Este un proces mult mai lent decât s-a prevăzut.
În privinţa echilibrului, pentru că se menţionează şi acest aspect, chiar astăzi am avut prima rundă de consultări cu cei 26 de colegi ai mei. Problema este că, având în vedere că sunt doar două persoane, trebuie echilibrate foarte multe. Aţi menţionat geografia şi genul, dar primul echilibru pe care îl aud este între centru-stânga şi centru-dreapta. Există multe aspecte care trebuie echilibrate şi mi-ar fi plăcut să existe mai multe posturi pentru a putea satisface toate criteriile care au fost menţionate aici. Pentru a sublinia ceva ce este deja evident, noi încercăm să găsim cel mai bun echilibru posibil.
După cum am spus, marţea viitoare, în cadrul reuniunii noastre la nivel înalt voi da curs tuturor cerinţele dumneavoastră în sensul unui proces cât mai rapid cu putinţă. Iată ceea ce am încercat să facem. Au fost comentarii cu privire la cine ia decizia. Durează ceva timp doar pentru a consulta pe toată lumea. Suntem acum UE-27. Consultarea deplină cu colegii mei implică o muncă de două zile - acest lucru este fantastic, însă consumă timp.
În privinţa climei, sunt de acord cu Rebecca Harms că Europa nu face destul. De asemenea, doresc să vă reamintesc că am prevăzut o situaţie în care trebuie să ne intensificăm eforturile în Europa, în cadrul obiectivelor obligatorii din punct de vedere juridic, dar este nevoie de condiţionare. Acesta reflectă opiniile multora dintre colegii mei. Ei susţin foarte clar că, dacă vrem să progresăm şi mai mult în Europa, avem nevoie de acelaşi angajament şi din partea altor părţi ale lumii.
Salut deciziile ţărilor sau deciziile naţionale care au mers mai departe. Avem multe exemple de acest fel. Ţara mea, de pildă, Suedia, şi-a propus ca obiectiv naţional o reducere de 40 % până în anul 2020, iar acest lucru este valabil şi pentru Germania.
Trebuie să facem mai mult - şi nu noi solicităm să fim mai puţin stricţi în privinţa deciziei pe care trebuie să o luăm la Copenhaga - dar sunt multe lucruri de făcut pentru a-i determina pe alţii să acţioneze. După cum spuneam, m-am întors din călătoriile în India şi Statele Unite şi voi merge în China în cursul acestei luni şi avem nevoie de un acord la nivelul liderilor pentru a realiza acest lucru. Aceasta este partea cea mai grea. Este o provocare globală într-o lume în care nu avem genul de conducere globală sau metoda de luare a deciziilor pe care le avem în Uniunea Europeană. Prin urmare, este mult mai greu să reuşim, dar în acelaşi timp trebuie să o facem.
Uniunea Europeană, după cum ştiţi, este responsabilă de doar 13 % din emisiile globale. Nu putem rezolva singuri această problemă: avem nevoie, de asemenea, de angajamente din partea altora, mai ales din partea emitenţilor majori, şi se pare că tocmai aceştia ridică mâinile şi spun că vor să fie excluşi din acord. Acest lucru nu este posibil, pentru că nu vom atinge niciodată obiectivul de 2 °C.
În sfârşit, în timpul Preşedinţiei suedeze vom încerca să promovăm p supraveghere mai bună a pieţei financiare, de care este nevoie pentru a avea în viitor pieţe financiare mai funcţionale.
De asemenea, vom iniţia discuţii care vor continua în timpul Preşedinţiei spaniole, cu privire la competitivitate, cu privire la cum am putea să avem pieţe ale muncii mai funcţionale şi cum am putea să ieşim din criză din moment ce vedem semne clare ale redresării. Prin urmare, există un echilibru între a învăţa din problemele pe care le-am avut şi crearea pieţelor financiare mai funcţionale dar şi între discuţiile şi deciziile de care este nevoie pentru a avea o competitivitate mai bună şi pieţe financiare mai funcţionale aici în Europa.
José Manuel Barroso
preşedinte al Comisiei. - Dle Preşedinte, aş dori să comentez pe scurt cu privire la câteva aspecte care au fost prezentate în timpul dezbaterii.
În primul rând, cu privire la schimbările climatice, să fim foarte clari. Uniunea Europeană se angajează în vederea unui tratat obligatoriu. Ne-am angajat în ceea ce priveşte protocolul de la Kyoto şi l-am ratificat. Toate statele noastre membre au ratificat protocolul de la Kyoto şi suntem în favoarea unui tratat obligatoriu pentru viitor. Uniunea Europeană nu este cea care nu doreşte un tratat obligatoriu.
Dar adevărul este că unii din cei mai importanţi parteneri ai noştri pur şi simplu nu sunt pregătiţi pentru aşa ceva, prin urmare, există două posibilităţi. Una este să insistăm într-o direcţie fără ieşire, cealaltă este să încercăm să obţinem la Copenhaga rezultatul cel mai avansat şi mai ambiţios. Cred că încă este posibil şi vom lupta pentru acest lucru. Să obţinem acordul cel mai ambiţios cu putinţă la Copenhaga şi - cel puţin pentru Comisia Europeană,, şi sunt sigur că şefii de stat sau de guvern sunt de acord - vom susţine în continuare un tratat obligatoriu care stabileşte obiective clare pentru ţările dezvoltate şi acţiuni clare pentru ţările în curs de dezvoltare, inclusiv economiile emergente mari, aflate în creştere rapidă, care trebuie să-şi asume, de asemenea, partea lor de responsabilitate. Trebuie să oferim finanţare şi ţărilor în curs de dezvoltare - mai ales celor mai sărace şi mai slab dezvoltate - pentru că ştim foarte bine că, fără acest sprijin, ele nu vor fi capabile să depună eforturile de adaptare şi de atenuare de care este nevoie.
preşedintele Comisiei.(FR) Cu privire la problema instituţională, să fim cinstiţi în totalitate cu noi înşine. Ne aflăm acum în ajunul intrării în vigoare a unui sistem nou care este extrem de solicitant.
Cei mai mulţi dintre noi au făcut eforturi mari pentru a avea acest tratat, timp de mulţi ani, cel puţin nouă ani! După Nisa, am dorit un tratat mult mai ambiţios şi acum trebuie să îl punem în aplicare. Este complex, pentru că Uniunea noastră este complexă - este o uniune a statelor membre, o uniune a cetăţenilor.
Cu toate acestea, cel mai important lucru este chiar respectarea tratatelor. Suntem o Comunitate întemeiată pe statul de drept, iar ziua în care nu ne vom mai onora angajamentul de a respecta pe deplin tratatul va fi cu siguranţă ziua în care vom eşua în îndeplinirea sarcinilor noastre.
Iată de ce, în această tranziţie, este vital - şi când vom pune în aplicare noul tratat - să se respecte tratatele şi competenţele fiecărei instituţii: competenţele Parlamentului, desigur, competenţele Consiliului şi competenţele Comisiei.
Eu însumi cred că Europa stă pe loc atunci când una din instituţii îşi utilizează puterea şi autoritatea împotriva celorlalte. Cred că este o greşeală să acţionăm în acest mod. Cred că gelozia instituţională este o caracteristică a persoanelor mediocre. Dimpotrivă, cred că vom fi mai puternici dacă ne vom susţine unul pe celălalt. Cred că este în interesul nostru deplin să avem un Parlament European puternic - şi Tratatul de la Lisabona îi acordă competenţe sporite -, dar să avem şi un Consiliu European cu o conducere consistentă şi coerentă în timp şi o Comisie puternică.
În plus, în conformitate cu tratatele, şi citez Tratatul de la Lisabona - pentru că vorbim despre el tot timpul, dar uneori trebuie să îl şi citim - al cărui articol 17 prevede că tocmai Comisia este cea care "promovează interesul general al Uniunii şi ia iniţiativele corespunzătoare în acest scop. Aceasta asigură aplicarea tratatelor, precum şi a măsurilor adoptate de instituţii în temeiul acestora.” Cu alte cuvinte, Comisia are sarcina de a verifica dacă tratatele au fost aplicate sau nu, inclusiv în timpul acestei tranziţii. Aceasta este o putere acordată Comisiei prin tratat şi pe care Comisia o va exercita, desigur, în sfera responsabilităţilor sale.
Acestea fiind zise, este important să lucrăm pe o bază de parteneriat pentru a consolida instituţiile europene. Dacă nu avem instituţii care să funcţioneze, ce se va întâmpla? Statele membre - mai ales anumite state membre - vor înclina să ia propriile decizii în afara instituţiilor. Este oare ceea ce dorim? Nu cred. Dorim ca deciziile să fie luate în cadrul instituţional, în cadrul unei Comunităţi bazate pe statul de drept şi aceasta este ceea ce aş dori să vă spun foarte direct şi foarte sincer: să ne consolidăm reciproc instituţiile.
Am auzit astăzi discursul extraordinar al lui Václav Havel. Este extraordinar, dar aşa cum a spus Jean Monnet, nimic nu este posibil fără oameni; nimic nu durează fără instituţii. Acum trebuie să înfiinţăm instituţii puternice, iar aceasta se poate face doar în acest spirit de parteneriat. Iată de ce, printre alte lucruri, aş dori să vă mulţumesc pentru sugestiile privind organizarea şi structura Comisiei. La fel ca dumneavoastră, sunt foarte ataşat de metoda comunitară şi de tratat, care oferă o diviziune clară a responsabilităţilor. Conform tratatului, responsabilitatea de a organiza Comisia îi revine preşedintelui acesteia şi nu am nicio intenţie să renunţ la ea.
Prin urmare, atunci când voi prezenta Comisia, voi face ceea ce fac toţi autorii modeşti: Le voi mulţumi tuturor celor care m-au sfătuit, în timp ce îmi voi asuma întreaga răspundere pentru rezultatul final. Astăzi am auzit unele sugestii bune şi interesante, dar cel mai important lucru care trebuie înţeles este următorul: fiecare dintre noi trebuie să îşi îndeplinească responsabilităţile sale în mod coerent, împreună cu celelalte instituţii, în timp ce manifestă, desigur, cea mai mare consideraţie posibilă faţă de interesul general european.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Dle Preşedinte, preşedintele Comisiei Europene a spus că l-a felicitat pe dl Reinfeldt pentru că a condus nava în port în siguranţă, nava în discuţie fiind Tratatul de la Lisabona.
În urmă cu doi ani, în acest Parlament, spuneam că mi-e teamă că Tratatul de la Lisabona ar putea sfârşi precum peştele din romanul lui Hemingway, Bătrânul şi marea, care, după o luptă îndelungată, a ajuns în port aproape ca o grămadă de oase. Ei bine, văd că Tratatul de la Lisabona nu a ajuns în port ca o grămadă de oase, ci că îşi păstrează încă esenţa. Vă mulţumesc, dle Reinfeldt; mulţumesc, Cecilia.
Cu toate acestea, trebuie să spun, că apreciez ceea ce aţi făcut în căutarea unui acord cu preşedintele Republicii Cehe este corect. Mulţi dintre noi, cei din acest Parlament, au fost deranjaţi de comportamentul preşedintelui Republicii Cehe, dar un poet spaniol spune: "după toate, totul a fost nimic”; în cele din urmă, este important că tratatul este în vigoare şi că ne gândim acum la aplicarea sa.
Dle Barroso, nu este intenţia mea nici să vă dau vreun sfat despre cum ar trebui să vă alcătuiţi Comisia, printre altele pentru că respect autonomia şi independenţa preşedintelui Comisiei, care a primit un vot substanţial prin care i se cere să facă acest lucru. Când vă veţi prezenta colegiul comisarilor şi atribuirea responsabilităţilor, vă vom spune dacă suntem pentru sau împotrivă, dar astăzi aveţi sprijinul nostru deplin.
Evident, nu intenţionez nici să dau vreun sfat preşedintelui în exerciţiu al Consiliului dar, dacă îmi veţi permite, aş dori să comentez în legătură cu o întâmplare din timpul activităţii depuse la tratatul constituţional. În primul proiect, prin care s-a creat postul de preşedinte al Consiliului, a existat o propunere ca acest preşedinte al Consiliului să fie un prim-ministru care să fi deţinut această funcţie timp de cel puţin doi ani şi jumătate (ca o glumă, dle Reinfeldt, am numit-o "clauza Bruton”, după John Bruton, pentru că John ne-a spus că el a fost prim-ministru timp de doi ani şi şapte luni şi, prin urmare, ar fi fost eligibil pentru ocuparea postului). Totuşi, am eliminat această condiţie mai târziu - dl Duff îşi aminteşte - şi am eliminat-o pentru că în acest Parlament am fost întrebaţi ce se afla în ADN-ul unui prim-ministru şi nu s-ar fi aflat în ADN-ul altor muritori? De ce trebuia ca preşedintele Consiliului să fie un prim-ministru?
Dle Reinfeldt, ar trebui să căutaţi mai degrabă persoana care să poată reprezenta cel mai bine autoritatea morală, care să poată fi negociatorul acordurilor în Europa. În acest sens, v-am pus la dispoziţie un instrument, dle Reinfeldt: este faptul că alegerea acestui preşedinte al Consiliului nu trebuie să fie unanimă, ci poate fi făcută de către majoritatea calificată.
Prin urmare, consensul este dezirabil, dacă el este posibil; dacă nu, utilizaţi majoritatea calificată pentru a-l găsi pe cel mai bun preşedinte al Consiliului.
Marita Ulvskog
Dle preşedinte, mă bucur că Preşedinţia suedeză a renunţat la dorinţa de a impune mişcări rapide pentru a renunţa la strategii, fapt ce ar putea genera riscul ca ratele crescute ale şomajului să devină o problemă permanentă în Europa. Totuşi, sunt îngrijorată că din ce în ce mai multe persoane avertizează că reuniunea la nivel înalt de la Copenhaga privind schimbările climatice nu va avea succesul pe care atât de mulţi l-au sperat, iar acest lucru s-a reflectat în multe dintre discursurile rostite în cadrul acestei dezbateri şi în întrebările adresate dlui Reinfeldt.
Acest pesimism este, de asemenea, evident în concluziile ultimei întruniri a Consiliului. Este adevărat, Consiliul confirmă faptul că lumea dezvoltată trebuie să îşi reducă emisiile cu 80-95 % până în 2050, însă dacă vrem să reuşim în acest demers, este nevoie să se ia angajamente ambiţioase în viitorul foarte apropiat şi, pentru a face acest lucru, trebuie să rezolvăm problema finanţării măsurilor în ţările în curs de dezvoltare. Tocmai ţările care au contribuit cel mai puţin la modificările climatice vor fi cel mai mult afectate de acestea şi dacă nu rezolvăm problema finanţării, nu vom obţine nici un acord privind condiţiile climatice.
Şi atunci, ce promisiuni face Consiliul? Aşa cum a spus astăzi dl Reinfeldt, UE a promis să aducă o contribuţie rezonabilă. În opinia mea, acesta este un eşec. Ar fi fost posibil să se ia decizia ca UE să nu aducă nici o contribuţie rezonabilă? După părerea mea, ar fi şi când am începe să tricotăm o mănuşă şi nu am reuşi să facem decât degetul mare al acesteia. Comisia a propus acordarea unui ajutor de 5-7 miliarde de euro în regiune, în primii trei ani. Consiliul alege să ia în considerare această propunere şi mie îmi vine foarte greu să consider acest lucru drept un angajament de valoare.
Cred că este îngrijorător. Sigur, există probleme legate de ambiţiile Statelor Unite, ale Chinei şi ale altor state, însă există probleme şi mai mari legate de poziţia UE şi de propriile noastre ambiţii. Ar trebui ca această situaţie să poată fi rezolvată, iar dacă dl Reinfeldt ar fi considerat de cuviinţă să rămână aici, aş fi vrut să îl întreb cum intenţionează Preşedinţia suedeză să obţină un mandat mai puternic înainte de reuniunea la înalt nivel de la Copenhaga, pentru că acesta nu trebuie să rămână fără nici un rezultat.
Alexander Graf Lambsdorff
Dle preşedinte, Tratatul de la Lisabona, care, din păcate, a intrat în vigoare, ne va oferi mai multă democraţie şi o procedură de audieri pentru Înaltul Reprezentant. Toţi comisarii vin aici, în primul rând pentru ca noi să ascultăm ceea ce au de spus şi apoi pentru ca noi să le prezentăm întrebări, pe bună dreptate. Cu toate acestea, acela care îndeplineşte funcţia de preşedinte al Consiliului nu este supus unei audieri aici şi nici nu îl supunem unei examinări, nici noi şi nici vreun parlament naţional.
Funcţia lui este proiectată greşit din punct de vedere democratic. Nu poate fi preşedintele politic al Europei, ci trebuie să fie un simplu intermediar cinstit între diferitele interese ale statelor membre în cadrul Consiliului, iar cerinţa minimă pentru numirea sa este să existe un consens în Consiliu. Aşa cum tocmai a spus dl Verhofstadt, atunci când alegem un papă, alegem un catolic, atunci când alegem un preşedinte al Consiliului Europei, alegem un european, cu alte cuvinte alegem pe cineva care crede în idealul european. Cred că este absolut corect. Avem nevoie de cineva care să readucă spiritul european în Consiliul European.
Dacă această dezbatere - solicitată de Grupul Alianţei Liberalilor şi Democraţilor pentru Europa - nu ar fi avut loc în Parlament, am fi discutat toţi această chestiune numai în presă sau pe holuri. Cred că transparenţa este necesară pentru viitoarele întrevederi.
Aş dori să îi mai spun ceva dlui Reinfeldt:
Aici nu este vorba numai de a crea un echilibru între centru-stânga şi centru-dreapta; este vorba de a crea un echilibru între centru, stânga şi dreapta.
Yannick Jadot
Dle preşedinte, schimbările climatice au provocat deja 300 000 de decese şi, pentru noi, lipsa de acţiune înseamnă o crimă împotriva umanităţii.
Ştim că avem de-a face cu o urgenţă, ştim că nu există un plan de rezervă şi, cu toate acestea, negocierile se află într-un impas în prezent. Este uşor să spunem că este vina Statelor Unite, însă credem că şi Europa poartă o mare parte din responsabilitate.
Din păcate, Europa nu mai este liderul negocierilor privind schimbările climatice, aşa cum susţine primul-ministru. Extinderea actualelor angajamente ale Europei la nivelul întregii planete ar însemna 4 grade de încălzire globală până la sfârşitul secolului, 4 grade de încălzire globală! Acest lucru este inacceptabil şi nu va mai fi suficient să ne ascundem numai în spatele caracterului legislativ al acestui angajament, după cum afirmă dl preşedinte Barroso.
Studii independente arată în prezent că Japonia, Norvegia şi Elveţia sunt gata să depună eforturi mai mari decât Europa. În ceea ce priveşte ţările cu economie emergentă - China, Africa de Sud, Brazilia şi Indonezia - şi ele îşi iau angajamente pe plan intern, angajamente care depăşesc cerinţele impuse de comunitatea ştiinţifică.
Dacă e să tragem o învăţătură din discursul dlui Havel, atunci ar trebui să învăţăm cum să fim modeşti şi cum să fim realişti. Haideţi să încetăm să ne prefacem că în afara Europei nu se mişcă nimic, că lumea nu s-a schimbat de la Kyoto încoace şi că Europa deţine întotdeauna un avans faţă de comunitatea internaţională. Refuzând să ia în considerare cerinţele Parlamentului European şi, în special, cerinţele Comisiei pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară, Consiliul şi-a asumat responsabilitatea pentru o chestiune foarte serioasă: eşecul reuniunii la nivel înalt de la Copenhaga.
Nu este prea târziu; Europa îşi poate relua poziţia de conducere crescând imediat obiectivul de reducere a emisiilor la 30 % şi alocând ajutoare de cel puţin 30 de miliarde de euro ţărilor din regiunea sudică. Procedând astfel, vom conduce ţările din regiunea sudică şi vom obliga americanii să semneze un acord.
Konrad Szymański
Dle preşedinte, rezultatul Consiliului din octombrie este un bun punct de plecare pentru a impune restricţii asupra măsurilor complet nerealiste pe care se estimează că Europa le va lua în domeniul schimbărilor climatice.
Măsurile pe care le luăm în domeniul schimbărilor climatice ar trebui să fie condiţionate de eforturile făcute de China, America, India şi Brazilia. Contribuţia pe care o aducem pentru crearea de tehnologii curate în ţările în curs de dezvoltare nu trebuie să ruineze propria noastră economie. Să ne aducem aminte că, de fapt, dezvoltarea economică ne oferă posibilitatea de a finanţa schimbările tehnologice care sunt extrem de importante pentru protecţia mediului.
Defalcarea în sine a contribuţiei în cadrul Uniunii Europene nu trebuie să dea naştere unei situaţii în care ţările care folosesc mari cantităţi de carbon pentru a genera energie să plătească de două pentru aceste emisii - o dată în conformitate cu sistemul de comercializare a cotelor de emisii şi a doua oară în cadrul acţiunilor de susţinere a tehnologiilor curate din întreaga lume. Dacă nu luăm în considerare acest punct de vedere, vom slăbi poziţia Europei în cadrul acestei dezbateri.
Mario Borghezio
Dle preşedinte, doamnelor şi domnilor, acum câteva zile, o hotărâre importantă a Curţii de la Strasbourg a provocat o rană foarte adâncă - în privinţa căreia Comisia Europeană s-a exprimat cu mult prea multă prudenţă - interzicând statului italian să expună crucifixe în sălile de clasă. Această chestiune nu ţine neapărat de principiul religiei, ci mai degrabă de principiul libertăţii: această hotărâre reprezintă o gravă încălcare a principiului subsidiarităţii.
Acum, dacă acest lucru arată ceea ce va urma, avem motive să ne facem griji în legătură cu felul în care evolua această chestiune odată cu adoptarea Tratatului de la Lisabona: suntem siguri că nu va fi urmată această cale periculoasă, a adoptării unei legislaţii europene care suprimă şi nesocoteşte legile statelor membre? Acesta este un pericol de care trebuie să ne ferim. Comisia ar fi trebuit să reacţioneze mult mai ferm, mai ales din cauza protestului unanim - astăzi a avut loc o reuniune transversală a partidelor politice italiene reprezentate aici - care reflectă sensul şi sensibilitatea profundă a poporului nostru faţă de această apartenenţă, care este una metapolitică, metareligioasă şi culturală, în sensul dat de un mare filosof, care ne-a învăţat următoarele cuvinte importante, şi anume că "nu putem spune că nu suntem creştini”.
Chestiunea numirilor este foarte importantă. Prin urmare, astăzi citim în presă zvonuri în legătură cu existenţa unor întruniri; nici măcar nu ştim dacă va fi nevoie să se organizeze o întrunire extraordinară la Bruxelles. Şi totuşi, îmi pun întrebări în privinţa unui lucru: analizând numele care sunt vehiculate - de exemplu, Jan Peter Balkenende, David Miliband şi Herman Van Rompuy, ca să menţionez doar trei - este oare posibil ca nimeni să nu fi observat că toţi trei participă în mod regulat atât la întrunirile Grupului Bilderberg, cât şi la cele ale comisiei trilaterale? Cred că trebuie să stabilim principiile transparenţei, despre care vorbesc atât de des instituţiile noastre, şi trebuie să îi întrebăm pe aceşti oameni foarte clar dacă sunt candidaţi care îşi reprezintă ţările şi partidele politice sau dacă reprezintă grupuri secrete care se întâlnesc cu uşile închise şi iau decizii fără să ţină seama de opiniile popoarelor.
Francisco Sosa Wagner
Dle preşedinte, acum, că îngrijorările generate de aprobarea Tratatului de la Lisabona au fost depăşite, consider că a venit momentul să ne gândim la felul în care ar trebui să abordăm în viitor atitudinile naţionaliste care pune atâtea obstacole în calea procesului de integrare europeană. Sunt de părere că aceste obstacole au un preţ al lor. Ca să fim realişti, este momentul să ne gândim la posibilele măsuri care vor trebui luate în zilele şi anii care vor urma.
Acest simplu deputat european vrea ca viitor preşedinte al Consiliului un bărbat sau, şi mai bine, o femeie care să susţină federalismul european, care să folosească moneda euro, care să locuiască în spaţiul Schengen şi care să se identifice şi să fie de acord cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
