Återupptagande av sessionen
Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 24 oktober 2002.

Talmannen. -
Den 31 oktober 2002 inträffade en våldsam jordbävning i den italienska regionen Molise, vilket resulterade i att några byar förstördes och att ett antal människor förlorade livet.
Det var i synnerhet den mindre staden San Giuliano di Puglia som förstördes, och en skola störtade samman, vilket medförde att 29 personer dödades, varav 26 var barn. En hel lågstadieklass med barn födda år 1996 dödades under spillrorna från katastrofen. Många av familjerna har nu när vintern närmar sig blivit hemlösa.
Alla naturkatastrofer och tragiska händelser framkallar en reaktion av sympati och frändskap hos oss för dem som har lidit. Vid det här tillfället blev emellertid människor över hela Europa, och längre än så, djupt rörda över denna tragiska förlust av så många små barns liv.
På Europaparlamentets vägnar har jag framfört vårt medlidande och våra kondoleanser till borgmästaren i San Giuliano di Puglia, till ordföranden i regionen Molise och till offrens familjer. Jag ber er nu att iaktta en tyst minut till deras minne.
(Kammaren reste sig och iakttog en tyst minut.)

Talmannen. -
Jag måste också tyvärr meddela kammaren att ett Luxairplan som i morse var på väg från Berlin till Luxemburg under inflygningen till Luxemburgs flygplats havererade i Niederanven, med 19 passagerare och tre besättningsmän ombord. De första rapporterna tyder på att så många som 17 personer har omkommit i denna tragiska olycka.
Tidigare denna morgon i Frankrike började ett tåg på väg från Paris till Wien att brinna i närheten av Nancy. 12 människor förlorade livet i denna tragiska olycka. Jag skulle vilja upplysa er om att jag, på mina vägnar och på Europaparlamentets vägnar, till myndigheterna i Luxemburg och Frankrike har uttryckt vår solidaritet och vårt djupaste medlidande med de anhöriga till alla de som har varit inblandade i dessa tragiska olyckor.
Jag skulle också vilja upplysa kammaren om att jag har skrivit ett brev till presidenten i den ryska duman och uttryckt vårt fördömande av terroristhandlingen mot Doubrovkateatern i Moskva där mer än 700 personer hölls som gisslan. Jag uttryckte vårt djupa beklagande över dem som sedermera omkom.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Jag har just återvänt från en resa till staten Jalisco i Mexiko, där jag själv bevittnade de förödande effekter som en orkan kan orsaka, särskilt i orten Puerto Vallarta. Tack vare de lokala myndigheternas skyndsamhet blev det som tur var inga dödsoffer, men de materiella skadorna är mycket omfattande.
Herr talman! Jag skulle vara tacksam om ni å parlamentets vägnar kan vända er till de mexikanska myndigheterna, till Mexikos president som besökte plenum i maj och till guvernören för delstaten Jalisco för att uttrycka vår sympati inför dessa händelser.
Jag vill även - och jag välkomnar att kommissionens vice ordförande är här - att kommissionen mycket noggrant undersöker vilket som är det bästa sättet för att visa Europeiska unionens solidaritet inför en katastrof av det här slaget, antingen katastrofhjälp eller bidrag för återuppbyggnad, med hänsyn till att Mexiko är en positiv och aktiv partner till Europeiska unionen och att unionen har ingått ett associeringsavtal med landet, som delar vårt värdesystem, vilket nyligen har visat sig när det gäller frågor som dödsstraffet, Internationella brottmålsdomstolen och de debatter som har förts inom Förenta nationerna den senaste tiden.

Talmannen. -
Jag har i enlighet med artikel 111a mottagit en begäran från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att på föredragningslistan inkludera en särskild debatt om gisslantagningen i Moskva och dess tragiska slut, och om kriget i Tjetjenien. Solana kommer att göra ett inlägg och ta upp en rapport från toppmötet EU-Ryssland. Ärendet skulle kunna behandlas under denna punkt.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Med tanke på den fruktansvärda tragedin till att börja med, och med tanke på den fruktansvärda tragedi som pågått i flera år i Tjetjenien, anser vi nu, inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland, att det är nödvändigt att i närvaro av kommissionen och Solana också ha en debatt om Tjetjenien under vår debatt om utrikespolitiken, för vi har frågor vi vill ställa till Ryssland om massakrerna i Tjetjenien, om bristen på information till de ryska medborgarna efter den fruktansvärda tragedin med gisslantagningen. Vi ber därför att denna punkt formellt skall tas upp på föredragningslistan under debatterna med kommissionen och Solana.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Jag skulle som representant för den socialistiska gruppen vilja säga att vi liksom Cohn-Bendit anser att det här ämnet är av största vikt. Vår grupp har emellertid behov av en något mer systematiskt förberedd, grundlig debatt som vi kan föra vid det andra mötet i november när vi diskuterar förbindelserna mellan Europa och Ryssland. Men vi har naturligtvis ingenting att invända mot att vi också när det gäller punkterna 22 och 23 i resolutionen om Europeiska rådets resultat uttryckligen går in på de fruktansvärda händelserna i Moskva och att ämnet också tas upp under debatten med Solana. Vi anser emellertid att det är nödvändigt att diskutera detta ämne på ett mer strukturerat sätt vid det andra mötet i november. Men än en gång, vi har ingenting att invända mot att den här punkten även diskuteras i debatten om Europeiska rådets resultat och i debatten med Solana i eftermiddag.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Beträffande förfarandet blev jag lite förvånad när jag i dag kl. 13.00 fick höra om detta förslag från De gröna. Vi är en demokratisk grupp, där ordföranden inte beslutar ensam. Jag skickade då genast ett e-postmeddelande till presidiet och de båda samordnarna, Philippe Morillon och Arie Oostlander, om att vi stöder detta förslag från De gröna, för den händelse att det inte skulle komma några invändningar. Men jag ber er ändå, ärade kollega Cohn-Bendit, att se till att vi i framtiden får tid att diskutera denna fråga demokratiskt i våra grupper. Eftersom jag inte hört några protester från presidiet eller samordnarna är vår grupp positiv till att man kopplar samman frågan med förklaringen från den höge representanten Solana.
(Applåder)

Talmannen. -
Vi är sålunda överens om att vi inte behöver någon omröstning. Ärendet kommer helt enkelt att tas upp som en del av den allmänna debatten i samband med Solanas rapport om utrikespolitiken.
Borghezio (NI).
Herr talman! För ett par dagar sedan blev en ung irländsk katolik korsfäst av protestantiska aktivister i Nordirland. Det verkar nästan otroligt att en universell symbol som korset kan förvandlas till ett monstruöst tortyrinstrument av politiska skäl. Detta är en skam för Europa! Jag föreslår att ordförandeskapet uttalar ett skarpt fördömande av denna kriminella episod som, inte bara symboliskt, strider mot de heligaste principerna i vår europeiska civilisation.

Talmannen. -
Jag håller förvisso med om att det var en fruktansvärd attack, och jag kommer att vidarebefordra er begäran till rådets ordförande.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om förslagen rörande kärnkraft: Slutgiltigt beslut om säkerheten i kärnkraftverk i kandidatländerna, avfallshantering och kärnhandel med Ryssland.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen antog vid dagens sammanträde en rad åtgärder, vars syfte är att inom ramen för Euratomfördraget utforma en gemensam inriktning när det gäller hantering av radioaktivt avfall och kärnsäkerhetsfrågor. Detta paket utgörs av ett förslag till direktiv i vilket de allmänna principerna och skyldigheterna när det gäller säkerheten på kärnkraftsanläggningar i Europeiska unionen fastställs samt ett förslag till direktiv om rådets beslut som ger kommissionen befogenhet att förhandla om ett avtal mellan Euratom och Ryska federationen om handeln med kärnmaterial.
Av vilka skäl har förslaget lagts fram och vilka möjligheter ger det? Ärade ledamöter, den breda debatt som har inletts i och med grönboken ?Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning? har visat på det problem som en trygg energiförsörjning utgör och den roll som kärnenergin och våra miljöåtaganden spelar i den här frågan när det gäller utsläpp av gaser med växthuseffekt inom ramen för Kyotoprotokollet och dithörande avtal.
Dessutom har vi för närvarande två utmaningar på kärnenergiområdet, två problem som har betonats under debatten: säkerhet vid kärnanläggningar och hantering av kärnavfall. Trots att Euratomfördraget innehåller bestämmelser om viktiga åtgärder som garanterar en hög säkerhetsnivå vid kärnanläggningar, framför allt när det gäller icke-spridning av kärnvapen, det vill säga en lämplig användning av klyvbart och radioaktivt material, är den nuvarande situationen inte så idealisk som vi skulle ha önskat. För det första måste jag påpeka att säkerhetsstandarderna inte tillämpas likadant i medlemsstaterna. För det andra måste det sägas att vi i förhandlingarna med kandidatländerna kräver att dessa skall uppfylla vissa skyldigheter och följa vissa förfaranden på området för kärnsäkerhet som saknar jämförelse med de krav vi ställer på unionens medlemsstater.
Följaktligen finns det för närvarande stora skillnader i Europa. På sätt och vis är situationen förvånande. Vi kan till exempel, som jag har påpekat vid något tillfälle, ha en komplett och detaljerad lagstiftning om badvatten inom Europeiska unionen, men vi lagstiftar inte om de säkerhetsstandarder som krävs för unionens kärnanläggningar.
Inför utvidgningen måste vi, som jag påpekade, agera snabbt och övertygande i ett gensvar på den oro som finns bland de europeiska medborgarna. Vårt agerande kommer, vi kan inte säga något annat, att leda till att vi skapar en asymmetrisk situation mellan kandidatländerna och unionens medlemsstater.
Vad vill vi uppnå genom dessa förslag? Vi vill helt enkelt skapa en ny gemenskapsvision för kärnsäkerhet och hantering av radioaktivt avfall. Det första förslaget handlar om åtgärder för att förstärka säkerheten vid kärnanläggningar och frågan om att avveckla dessa. Vi talar om ett förslag till direktiv som fortfarande inte har antagits, eftersom den rättsliga grunden för direktivet är artikel 31 i Euratomfördraget, vilket innebär att vi är skyldiga att lägga fram förslaget inför en expertkommitté som består av experter från unionens medlemsstater, och förslaget har fortfarande inte gått igenom det förfarandet. Därefter kommer förslaget att antas slutgiltigt och översändas till parlamentet och rådet.
Detta förslag innehåller tre grundläggande och centrala punkter. För det första lägger vi fram gemensamma normer för kärnsäkerhet, för det andra vill vi inrätta ett gemenskapssystem för kontroll av hur dessa normer tillämpas och för det tredje garanterar vi genom förslaget att tillräckliga medel finns tillgängliga för avveckling av kärnanläggningar.
De gemensamma normerna grundas helt enkelt på de normer som har fastställts av Internationella atomenergiorganet med säte i Wien, men vårt förslag tillför något helt nytt. Internationella atomenergiorganets normer är nämligen endast rekommendationer. När förslaget till direktiv antas - vilket jag hoppas - kommer dessa normer att gälla för hela gemenskapen, vilket innebär att det är obligatoriskt för samtliga medlemsstater att följa dem och att de underbyggs av den rättsliga kraft som gemenskapsrätten alltid har.
Dessutom kommer normerna att utvecklas med tiden, och resultatet av de förhandlingar som har förts under de senaste åren med kandidatländerna, vilket har gjort det möjligt att utveckla dessa gemensamma normer, kommer att inarbetas i dessa. Normerna kommer dock inte bara att gälla för kandidatländerna, utan bör enligt kommissionens åsikt även gälla för samtliga medlemsstater i Europeiska unionen, utan undantag.
Den andra grundläggande frågan är hur man skall gå till väga för att kontrollera att de gemensamma normerna tillämpas effektivt när de väl har godkänts. Hur skall vi gå till väga för att garantera medborgarna att de obligatoriska säkerhetsstandarderna följs vid alla kärnanläggningar inom Europeiska unionen? Det är mycket enkelt, ärade ledamöter, det kommer vi att göra genom två system. För det första är alla medlemsstater skyldiga att kontrollera att normerna följs. Det finns redan oberoende kontrollmyndigheter. Det är fortfarande de nationella behöriga myndigheterna i varje medlemsstat som är ansvariga för att kontrollera anläggningarna. Nyheten är att vi inrättar ett pådrivande kontrollsystem med revisioner som samordnas av kommissionen, vilket gör det möjligt att garantera att unionens medlemsstater tillämpar gemenskapsnormerna på lämpligt sätt.
För det tredje kommer vi att genom förslaget till direktiv fastställa gemenskapsbestämmelser för att avsätta medel för avveckling av kärntekniska anläggningar, samt hur dessa medel skall hanteras och användas. Syftet med detta är att garantera att tillräckliga medel avsätts och att dessa är tillgängliga och verkligen utbetalas. Jag upprepar att vi anser att det är mycket viktigt att kunna garantera att dessa medel är tillgängliga när de behövs. Därför föreslår vi en rad åtgärder, framför allt att medlen skall ?externaliseras? eller en likvärdig garanti för att dessa medel skall vara tillgängliga. Syftet är att undvika att medlen, till exempel vid en konkurs, ingår i denna och därför inte är tillgängliga när de behövs för att uppnå målet, det vill säga en avveckling av anläggningarna.
Det andra direktivet, ärade ledamöter, kommer att bidra till att inrätta nya förfaranden när det gäller hantering av bestrålat bränsle och radioaktivt avfall i unionens medlemsstater. Vi talar inte bara om högaktivt avfall, kärntekniska anläggningar eller forskningsreaktorer, utan även om radioaktivt avfall som kommer från andra slags applikationer, som till exempel medicinska eller industriella applikationer, lågaktivt avfall.
För det första föreslår vi en tidsplan med ett slutdatum då alla unionens medlemsstater skall ha förberett och färdigställt lämpliga anläggningar för djupförvar för högaktivt avfall, eftersom den tekniken är den säkraste för lagring av detta avfall för närvarande. När det gäller lågaktivt avfall finns det andra förvaringsmetoder, men även i det fallet föreslår vi att lämpliga platser skall göras tillgängliga och förberedas. I det här sammanhanget välkomnar jag till exempel att Finland redan har fattat ett beslut om konkreta och nära förestående datum och tidsplaner, vilket jag anser vara av yttersta vikt. Jag gratulerar Finland till det snabba agerandet. Tyvärr har andra länder inte kommit lika långt, och det är därför vi har fastställt ett slutdatum.
Förslaget möjliggör samarbete mellan unionens medlemsstater när det gäller djupförvaring av radioaktivt avfall. Vi tar nu en gång för alla itu med denna svåra fråga.
För det andra anser vi inte att denna lösning, som är den lämpligaste lösningen för närvarande, är tillräckligt tillfredsställande, och i det sammanhanget påpekar vi att det är nödvändigt att fortsätta undersöka frågan om hantering av radioaktivt avfall för att minska eller eventuellt fullständigt göra oss av med detta avfall.
Det sista förslaget, herr talman, är ett förslag till beslut från rådet för att kommissionen skall kunna förhandla om ett avtal med Ryssland om handeln med kärnämnen. Denna handel har av olika skäl orsakat konflikter med Ryssland sedan en tid tillbaka. Med utvidgningen tillkommer fem nya medlemsstater som har sammanlagt tjugotvå reaktorer, i vissa fall planeras tidigarelagda stängningar, men hur som helst kommer dessa reaktorer att ge oss problem under en tid på grund av att de begränsningar som för närvarande finns i och med Korfuavtalet förhindrar bränsleförsörjningen till dessa reaktorer. För att ta itu med den här situationen måste vi följaktligen förhandla med Ryssland. Hänsyn måste även tas till Europeiska unionens anrikningsföretag, konsumentskyddet och även de nya svårigheter som den här situationen kan vålla från rysk synpunkt. Detta kan även öppna dörren för möjligheter, och vi får hoppas att det blir så, till att vi skall kunna ställa krav på Ryssland och sporra landet att snabbt stänga de äldsta kärnreaktorerna eftersom de ligger mycket nära unionen, och risken finns att några av dem kan medföra problem vid något tillfälle.
Herr talman, ärade ledamöter! Sammanfattningsvis har vi utarbetat detta åtgärdspaket i syfte att öka säkerhetsnivåerna vid kärnanläggningarna inom Europeiska unionen, inom de femton nuvarande medlemsstaterna, som snart blir tjugofem. Ett annat syfte är att öka tillgängligheten av medel för att garantera att nödvändiga avvecklingar kan genomföras vid lämplig tidpunkt, så att vi kan återställa det ursprungliga utseendet, det vill säga, att de platser där kärnanläggningarna är belägna i dag skall bli fullständigt sanerade och riskfria.
Det är nödvändigt att öka öppenheten för att medborgarna skall veta att det finns en rad garanterade säkerhetsnormer och nivåer inom Europeiska unionen. Vi måste även ta itu med ett knivigt problem, nämligen avfallsfrågan, särskilt högaktivt avfall, men även annat slags avfall som härrör från medicinska eller industriella applikationer. Det är även nödvändigt att vi gör framsteg när det gäller att lösa de problem, svårigheter och meningsskiljaktigheter som vi har med Ryssland, vilka även påverkar unionens framtida medlemsstater.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär. Vi har många önskemål i sessionssalen. Jag vill påminna kollegerna att korta, tydliga frågor är bättre.

Thors (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär! Många av oss kommer ihåg när parlamentet frågade Günter Verheugen om vi inte håller oss med dubbla standarder när det gäller kärnsäkerheten. Vi ställer vissa krav på kandidatländerna och inga på oss själva. Jag gratulerar till ärligheten i ert meddelande. Jag är övertygad om att den peer review som ni nämner är nödvändig för kärnsäkerheten.
Däremot, värderade kommissionär, nämnde ni inte huruvida länderna otvivelaktigt kommer att kunna säga nej till att ta emot avfall som de inte önskar. Möjligheten att också i fortsättningen kunna säga nej till andra länders kärnavfall har varit en av tvistepunkterna.
Vad gäller avtalet om Ryssland vet vi att det pågår en debatt om vad som är avfall och vad som är kärnbränsle. Euratom och kommissionen har varit övertygade om att den ryska standarden och den ryska administrationen på intet sätt uppfyller våra krav. Hur kommer avtalet i fråga att se ut? Kommer ni att kunna garantera att vi inte heller exporterar det som kallas kärnbränsle till förhållanden som inte är acceptabla?

Adam (PSE).
Herr talman! Jag vill varmt gratulera kommissionären till hennes mod med vilket hon har tagit sig an dessa mycket svåra problem. Jag skulle vilja ta upp två frågor. För det första, för vissa av kandidatländerna är de finansiella bestämmelserna en mycket svår omständighet. Rådet nämnde särskilt Litauen och Slovakien i förra veckan. Skulle kommissionären vilja tala om för oss hur man kommer att ta itu med denna fråga?
För det andra, för ungefär ett år sedan tog jag initiativet att bjuda in Lacoste, ordföranden för sammanslutningen av västerländska tillsynsmyndigheter för kärnkraft [Western European Nuclear Regulators Association], till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag har sedan dess hållit kontakten med honom, och vi har diskuterat möjligheten för honom att komma hit till parlamentet och ge en årsrapport om vad som har pågått. Skulle ni vara beredd att inbegripa en sådan åtgärd i era förslag?

Rovsing (PPE-DE).
Tack, herr talman! När det gäller avveckling av anläggningarna skulle man kanske kunna använda den svenska modellen där pengarna - två öre per såld kilowattimme, cirka 0,3 eurocent - för närvarande överförs till Sveriges riksbank, där de oavsett vad som skulle hända med företagen är i säkert förvar och redo att användas för avvecklingen.
När det gäller radioaktivt avfall skulle jag vilja ta upp ett specifikt danskt problem. Vi har inga kärnreaktorer, men vi har avfall - 200-300 kilo högradioaktivt avfall - från den tid då vi trodde att vi skulle starta tillverkning av bränsleelement.
Om vi skall deponera det i Danmark enligt de nuvarande bestämmelserna kommer det att innebära en enormt stor kostnad. Om vi däremot, som kommissionären antydde, fick tillåtelse att enligt nya bestämmelser samarbeta med olika länder för att lösa problemet skulle det innebära en förbättring av Europeiska unionens totala ekonomi. Jag tror inte att någon skulle motsätta sig att vi från dansk sida lagrade vårt radioaktiva avfall, drygt 200 kilo, tillsammans med flera ton högradioaktivt avfall från de större länderna. Förutsättningen är givetvis att det aktuella mottagarlandet lämnar sitt godkännande. Denna möjlighet finns ju inte i dag, eftersom varje land har skyldighet att ta hand om sitt eget högradioaktiva avfall. Det gagnar inte de små länderna, som endast har lite medicinskt avfall och liknande.
De Palacio
Herr talman! För det första visar det sig här att det inte finns några dubbla måttstockar. Med andra ord omvandlar vi de normer och standarder som vi har kommit överens om att kräva i förhandlingarna med kandidatländerna till gemenskapsrätt eller till ett förslag till gemenskapsrätt. Vad vi kommer att göra är helt enkelt att kräva detsamma av unionens medlemsstater som vi kräver av kandidatländerna.
I detta sammanhang vill jag erinra om att rådet år 1999 uttalade sig om behovet av att fastställa krav och maximala garantier när det gäller kärnanläggningar inom Europeiska unionen. Jag vill även påminna om att man vid Europeiska rådet i Laeken begärde återkommande rapporter om situationen för kärnsäkerhet inom unionen. Med dessa förslag bemöter vi dessa krav.
Jag kommer att besvara en fråga som ställdes tidigare. I artikel 15 fastställs det å ena sidan att medlemsstaterna skall lämna årliga rapporter till kommissionen om de åtgärder som har vidtagits för att uppfylla kraven och att kommissionen vartannat år skall rapportera om den allmänna situationen inom Europeiska unionen till parlamentet och rådet. Det vill säga, medlemsstaterna lämnar årliga nationella rapporter till kommissionen, och vartannat år utarbetar kommissionen med hjälp av dessa rapporter och jämförande kontroller, så kallad peer review, en rapport till parlamentet och rådet om hur säkerhetssituationen vid Europeiska unionens kärnanläggningar, inte bara kärnkraftsanläggningar, utvecklas.
Frågan om huruvida medlemsstaterna kan vägra att ta emot kärnavfall som de inte vill ha har även tagits upp. Naturligtvis kan de göra det under förutsättning att det inte är deras eget avfall. I princip krävs det att alla medlemsstater skall ta ansvar för sitt eget kärnavfall. Det är den bestämmelse som alla medlemsstater är skyldiga att följa för närvarande. Den bestämmelsen kommer fortfarande att finnas kvar som grundprincip, vilket inte innebär att två, tre länder som frivilligt kommer överens om att dela på ett antal anläggningar eller lagringsplatser inte skall kunna göra det. Vi öppnar för möjligheten - just med tanke på att några av unionens medlemsstater är små till ytan och har mycket stora geologiska svårigheter, vilket leder till att de har svårt att inrätta nödvändiga infrastrukturer inom sitt territorium - att dessa medlemsstater eventuellt skall kunna sluta avtal med ett tredje land. Om en medlemsstat ingår ett sådant avtal måste dock statens eget avfall stanna kvar inom landet, det är helt klart. Ingen kommer att tvingas till att ta emot kärnavfall från ett tredje land, ingen. Vad vi föreslår är att medlemsstaterna kan komma överens om gemensam förvaring, men detta måste alltid ske på grundval av frivilliga avtal.
När det gäller avtalet med Ryssland handlar detta absolut inte om export av material från Europeiska unionen. Vi föreslår det motsatta. Situationen är mycket kort uttryckt, ärade ledamöter, att Ryssland för närvarande försörjer 19 kärnkraftsanläggningar i kandidatländerna med klyvbart material, vilket innebär att denna verksamhet ger sysselsättning, inkomster samt teknisk och industriell utveckling vid en rad ryska anläggningar. Anläggningarna i dessa kandidatländer har vissa tekniska särdrag som gör att det är bäst att försörjningen sker som den hittills har gjort, det vill säga, att den ryska industrin står för denna. Så ser situationen ut i kandidatländerna.
När det gäller situationen i de femton nuvarande medlemsstaterna har vi en gräns för att garantera en trygg energiförsörjning, nämligen hur stor importen från ett enda land får vara. Denna maxgräns, som fastställs i Korfuavtalet, är 20 procent av det kärnbränsle som behövs. Nivåerna ligger uppenbarligen runt denna siffra. Men om man räknar med de nitton reaktorer som finns i kandidatländerna kommer vi helt klart att överskrida denna gräns. Det är det problemet som vi måste lösa.
Vad vi talar om när det gäller avtalet med Ryssland är att Ryssland säljer klyvbart material till en rad länder som, när de ansluter sig till Europeiska unionen, kan få problem om de nuvarande bestämmelserna inte ändras. Vad vi vill ha i utbyte i förhandlingen är att nå en överenskommelse med Ryssland om att landet skall förbättra kärnsäkerheten, närmare bestämt, att första generationens kärnanläggningar skall stängas. Detta är den andra fråga som vi genom förhandlingarna vill införa i våra förbindelser och i vår strukturerade energidialog med Ryssland.
När det gäller den ekonomiska täckningen, ärade ledamöter, har kommissionen i dag även antagit ett beslut om att öka marginalerna för Euratomlånen. Denna åtgärd innebär att 2 miljarder euro görs tillgängliga. Den befintliga budgetposten är nästan uttömd. Denna nya marginal innebär inte, och detta måste framgå mycket klart, att det kommer att finnas många fler krediter kvar att utnyttja. Den största delen av krediterna har redan använts, och har till och med amorterats av låntagarna. Vad som behövs enligt reglerna för Euratomlånen är att öppna för nya möjligheter, att bredda marginalen för att det skall finnas medel tillgängliga för avveckling av anläggningar, till exempel i Litauen eller Slovenien, eller för att förbättra säkerheten vid dessa anläggningar. Vi anser att Euratomlånen är det rätta instrumentet.
Hur som helst vill jag säga er, ärade ledamöter, att jag här i parlamentet och i kommissionen upprepade gånger har sagt att Europeiska unionen måste bli medveten om problemen och fatta beslut om kostnaderna för avveckling av några av kärnanläggningarna i de östeuropeiska länderna, länder som kommer att bli medlemsstater i Europeiska unionen. Vi vet alla att stängningen av anläggningarna kommer att påskyndas, och det har inte avsatts några medel för avveckling för de länder som inte har pengar för att genomföra avvecklingar. Det har talats om en grupp av bidragsgivare för att finansiera avvecklingen av dessa anläggningar, men i själva verket har denna grupp av bidragsgivare inte lyckats samla in några större summor; de har faktiskt knappast lyckats samla in några medel över huvud taget. Jag har påpekat detta tidigare, och jag finner det oerhört oroande. Vi måste ta itu med den här frågan.
När det gäller frågan om det svenska exemplet kommer jag inte att insistera mer på gemensam lagring. Jag har redan påpekat vad förslaget går ut på. I fråga om Danmark har man mycket riktigt svårigheter där, men även Litauen har exempelvis ett mycket allvarligt problem beroende på landets storlek, dess geologiska sammansättning och dess situation.

Ayuso González (PPE-DE).
Herr talman! Vi har två problem: energiförsörjning och utsläpp. Kärnenergin, vare sig vi tycker om den eller inte, utgör en lösning av båda problemen. Dock leder den i sin tur till två andra problem, nämligen säkerhetsfrågan och avfallshanteringen. Kort sagt så rör det sig framför allt om säkerheten i länderna i Östeuropa. Därför kan man inte undanhålla den allmänna opinionen från denna debatt. Jag anser att det är mycket modigt att ta upp den här frågan.
Vi välkomnar dessa två initiativ från kommissionen, och jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionären: hur har dessa förslag och initiativ mottagits av kandidatländerna?

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman! Det känns lite svårt en sådan här dag av nationell tragedi för Luxemburg - 17 dödsoffer i en flygolycka - att övergå till mer profana spörsmål. Jag skall ändå lämna en kommentar och ställa några frågor.
Jag har haft tillfälle att analysera de texter ni lägger fram, fru kommissionär. Jag måste erkänna att dessa texter, särskilt när det handlar om kärnsäkerhet, bara är tomma tunnor eftersom ni inte föreslår några konkreta europeiska normer. Ni lovar framtida direktiv och kanske kan ni säga mig när dessa framtida direktiv kommer.
En annan svag punkt i era uttalanden är att ni bygger dem på artikel 31. Men artikel 31 handlar om strålskydd. I dag i Luxemburg hålls ett möte med arbetsgruppen för strålskydd enligt artikel 31. Jag har talat med dessa experter. De säger att de inte känner sig kompetenta att bedöma de direktiv ni föreslår, eftersom de handlar om kärnsäkerhet. Åsikten delas för övrigt också av Francis Jacob, generaladvokat i en pågående process inför EG-domstolen mellan rådet och Europeiska kommissionen. Hur kan ni vara så säker på att artikel 31 är den rätta? Talade ni, avslutningsvis, med Giscard d'Estaing i dag om det som skulle behövas, nämligen att reformera Euratomfördraget i samband med konventet?

Swoboda (PSE).
Herr talman, fru vice ordförande! Vare sig man är för kärnenergi som ni eller mot den som jag är - i båda fallen är det som ni i dag har lagt fram synnerligen viktigt och ett avgörande steg, och jag vill också gratulera er till det. Jag har två frågor: för det första, fru vice ordförande: är ni beredd att utforma informationspolitiken i samband med kärnenergin, och även kräva det av de andra länderna, så att det skall finnas fullständig information och öppenhet i fråga om driftsstörningar och säkerhetsåtgärder? Kommer ni också att se till att de kontroller som genomförs och även kontrollörernas rapporter kommer att offentliggöras, så att medborgarna kan känna sig säkra på att allt går rätt till?
Den andra frågan gäller tidsplanen: vilken tidsplan räknar ni med för att fatta beslut om de planer som ni har lagt fram? Är ni beredd att göra det ni kan för att skynda på detta beslutsfattande?

De Palacio
Herr talman! Jag börjar med att besvara frågan från Ayuso González. Hur har kandidatländerna mottagit detta förslag? Bland annat med känslan att de åtminstone inte kommer att diskrimineras. Jag måste säga er vad man sade från vissa kandidatländer: ?Ni kräver att vi skall kontrollera att normerna följs, men hur vet ni att alla unionens medlemsstater följer de normer ni kräver att vi skall följa?? De var mycket oroade över de rapporter de regelbundet måste lämna i framtiden. Varför krävs detta av dem och inte av de andra?
När det gäller unionens nuvarande medlemsstater vill jag säga att mottagandet i allmänhet har varit gott. Någon medlemsstat har invändningar mot något konkret koncept, men allmänt sett har jag intrycket av att mottagandet inte är negativt, utan att inställningen tvärtom är konstruktiv och positiv. Medlemsstaterna är dessutom medvetna om att det uppstår en ny situation i och med utvidgningen, och de är medvetna om att det är nödvändigt att öka öppenheten och informationen till medborgarna.
När det gäller Turmes kommentarer vill jag säga att jag fullständigt instämmer i hans bestörtning över tragedin med det flygplan som störtade i Luxemburg och även när det gäller branden i en tågvagn i Frankrike, två frågor som hör till mitt fack, transportfrågorna. Det enda jag kan säga är att kommissionen i samarbete med er alla försöker öka och förbättra säkerhetssystemen så mycket som möjligt. Vi vet fortfarande inte vilka orsakerna till dessa två olyckor är, men vad vi hur som helst försöker undvika i så hög grad som möjligt är att liknande situationer kan uppstå genom att använda oss av alla tillgängliga system, såväl förvaltningssystem som tekniska system. Vi är alla bestörta, och vi delar alla den smärta som offrens familjer känner.
När det gäller de framtida direktiven, ärade ledamot, gäller våra förslag förfarandena. Men ni vet att allt detta finns i de texter som WENRA, (Western European Nuclear Regulators Association), sammanslutningen av medlemsstaternas säkerhetsorganisationer, har utarbetat. Syftet med dessa texter är att kräva att kandidatländerna följer dessa standarder. Dessutom tillkommer rekommendationerna från Internationella atomenergiorganet som, upprepar jag, kommer att inbegripas i gemenskapsrätten och följaktligen bli obligatoriska inom hela unionen.
När det gäller den rättsliga grunden är denna artikel 31. Jag vill säga er en sak när det gäller strålskydd. För det första drar jag en annan slutsats av vad generaladvokaten, Jacobs, säger. Varför uppkommer säkerhetsproblemet? Det uppkommer av den jonisering som kan uppstå. En av aspekterna är alltså att undvika - och därför vidtar man dessa säkerhetsåtgärder - att jonisering uppstår. Vi anser därför att frågan om strålskydd är fullständigt berättigad. Varför vill man inrätta lagringsplatser och kontrollsystem för radioaktivt avfall? Just för att undvika jonisering och radioaktiva föroreningar. Det vill säga, på grund av strålskyddet. Detta är en fråga som vi ingående har diskuterat i kommissionen, och rättstjänsten instämmer naturligtvis fullständigt i att den rättsliga grunden skall vara artikel 31.
Vi har mycket riktigt haft ett arbetsmöte med Giscard d'Estaing i dag, men vi tog inte upp översynen av Euratomfördraget.
När det gäller informationspolitiken, herr Swoboda, vill jag säga följande. Om vi verkligen genomför en debatt vartannat år här i parlamentet och i rådet, där vi får klart för oss hur situationen ser ut i varje medlemsstat och vi skapar en gemensam vision - det finns redan nationella visioner när det gäller situationen för kärnanläggningarna inom unionens medlemsstater - för att även de stater som inte har kärnanläggningar eller som endast har forsknings- eller universitetsanläggningar skall bli medvetna om vad som pågår i deras egna anläggningar eller i grannländernas, har vi tagit ett stort steg framåt. Kärnsäkerheten är nämligen en gränsöverskridande fråga, och det är vi alla medvetna om.
Om vi genomför en djupgående, väl förberedd och väl genomförd debatt vartannat år i rådet och i parlamentet kommer vi genom er, värderade ledamöter, och i och med de debatter som genomförs i parlamentet, att kunna bidra till att ge öppen information till medborgarna.
När det gäller tidsplanen lade vi i dag fram förslaget inför expertgruppen vid Säkerhetskommitténs sammanträde, och avsikten med detta är att rapporten skall utarbetas inom två månader. Så snart det arbetet har slutförts hoppas jag att kommissionen antar dessa förslag, och vi kommer då att lämna dem till Ekonomiska och sociala kommittén (ESK), parlamentet och rådet för slutligt antagande.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! Det är bra att vi talar om dessa energifrågor och i viss mån går in på detaljer. Det är också bra att vi nu skall omfatta alla i samma ramverk för säkerhetsstandarder. Men vi måste hålla huvudet kallt. När lagstiftning utarbetas måste allting bygga på vetenskapliga och tekniska fakta, inte politiska passioner. Internationella atomenergiorganet är en expertorganisation med stor kompetens som är globalt erkänd, och det är viktigt att vi får dess expertutlåtande också i detta sammanhang. Jag hoppas att kommissionen inte kommer att skapa ännu ett superkontrollorgan jämte IAEA för att övervaka dessa frågor, för IAEA är mycket betydelsefullt internationellt. Men det är viktigt att den säkerhetsnivå vi når upp till i unionen är så hög att vi också kan kräva samma sak från kandidatländerna.
Jag skulle ändå vilja höra hur kommissionen tänker ta hänsyn till nationella kontrollorgan när man förbereder detta paket av direktiv. Energibeslut fattas nationellt, och så bör det också vara, och de nationella kontrollorganens roll kommer också att vara av vital betydelse i framtiden.

Clegg (ELDR).
Det finns redan nu vissa tvivel angående kärnkraftsindustrins livsduglighet på den avreglerade energimarknaden, härom vittnar problemen vid British Energy i Förenade kungariket. Jag skulle i dag vilja be er, fru kommissionär, om en försäkran att detta förslagspaket inte på något som helst sätt kommer att nyttjas som en räddningsaktion för kärnkraftsindustrin så att det skulle kunna vara till skada för andra energikällor och ge ett orättvist företräde till kärnkraftsindustrin på den gemensamma europeiska energimarknaden. Täckningen av de mycket omfattande kostnaderna för till exempel avfallshantering borde inte endast lyftas bort från de företags räkenskapsböcker som producerar kärnkraft.
I ert uttalande sade ni att ni nu skulle se till så att fonder för kärnkraftsavveckling inte under några omständigheter skulle kunna riktas om till korssubventioner för kärnkraftsföretagens kommersiella verksamhet. Kan ni bekräfta att man inte kommer att göra några som helst undantag kring detta och att stöd för avveckling inte under några omständigheter kommer att användas för kommersiella syften?
(Applåder)

McNally (PSE).
Herr talman! Kommissionären arbetar under tvång från det odemokratiska och otidsenliga Euratomfördraget. Skulle ni, fru kommissionär, trots detta kunna godkänna behovet av att Europaparlamentet ger sin ståndpunkt angående de två direktiven och meddelandet som ni har presenterat för oss, i synnerhet huruvida frågan om djupförvar av högradioaktivt avfall har prövats eller inte? Detta strider mot synpunkterna från British Royal Society, som anser att det inte har förekommit något vetenskapligt bevismaterial.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman! Inledningsvis vill jag säga att jag kommer från Lorraine, och jag skulle också vilja framföra mina kondoleanser till de familjer som drabbats av järnvägskatastrofen. Jag vill erinra om att jag fortfarande är en ivrig försvarare av järnvägen.
Fru kommissionär! Till att börja med gäller det kärnkraften. Jag är ganska förvånad över att vi har kunnat läsa era olika förslag i Le Monde innan ni lagt fram dem för oss här i kammaren. Det är lite beklagligt. Särskilt som jag personligen inte alls är övertygad - och jag har intrycket att ni inte själv är det heller - av ett antal av era förslag, särskilt era förslag när det gäller deponering på stort djup. Ni vet mycket väl att det är en avgörande fråga. Ni vet att det för närvarande inte finns någon lösning när det gäller hanteringen av avfallet, att det i dag inte finns någon teknik som gör det möjligt att minska radioaktiviteten i avfallet. Och ändå påstod man 1974, för alla som ville höra på när Frankrike inledde sitt stora kärnenergiprojekt, att trettio år senare skulle dessa avfallsproblem vara lösta. Det har nu gått trettio år, och problemen är ännu inte lösta.
Jag har för min del intrycket att ni lurar opinionen lite grand med era förslag. När allt kommer omkring vill ni få oss att tro att ni med dessa beslut kommer att säkra kärnenergin i Europa. Det är det emellertid inte fråga om.
Avslutningsvis, fru kommissionär, skulle jag vilja veta hur ni motiverar att nytt ekonomiskt stöd ges till kärnkraften - när exempelvis den franske medborgaren redan har betalat mycket för kärnkraften - och att man ännu inte funnit någon som helst lösning när det gäller avfallshanteringen, när vi samtidigt vet hur svårt det är att hitta medel till förnybar energi.

Mombaur (PPE-DE).
Herr talman! Ämnena i dagens debatt väcker säkert stort intresse hos våra medborgare, och de erbjuder en möjlighet att här få slut på en viss schizofreni, eftersom vi hittills i förhandlingarna har begärt mer av kandidatländerna än av våra egna medlemsstater. Därför vill jag gratulera kommissionen till att man har följt vice ordförandens förslag och nämner ännu ett viktigt argument för gemenskapens normer. Ju förr vi har gemenskapsnormer, desto tidigare får vi möjlighet att också låta dessa träda i kraft utåt, exempelvis gentemot Ryssland och Ukraina, vilket ligger i vårt intresse och är mycket viktigt. Dessutom vore det bästa att stödja Internationella atomenergiorganet.
Fru vice ordförande! En fråga till er i det här sammanhanget: kan ni helt kort förklara på vilket sätt kommissionens förslag går utöver den hittillsvarande förhandlingslinjen med kandidatländerna?

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Jag erinrar om betänkandet av er kollega, Rübig, som lades fram inför parlamentet för en kort tid sedan och där det påpekas att det är lämpligt att utarbeta europeiska normer för kärnsäkerhet som är obligatoriska inom hela Europeiska unionen och inte bara för kandidatländerna.
Jag vill säga att jag lägger fram det här förslaget i enlighet med ett beslut som parlamentet har fattat, och jag är glad över, herr talman, värderade ledamöter, att vara överens med parlamentet och kunna tillmötesgå en nästan enhällig begäran från parlamentets sida. Jag vill att detta skall framgå klart.
(Applåder)
För det andra kan några av er misstänka att det finns alla möjliga dolda avsikter - andra, tredje, fjärde, femte och sjätte gradens avsikter. Det finns dock ett objektivt och obestridligt faktum. När dessa förslag antas inom de kommande månaderna, vilket jag hoppas, kommer vi att öka garantierna för att kärnsäkerheten vid samtliga kärnanläggningar och kärnkraftverk inom Europeiska unionen är de mest lämpliga och att de håller en mycket hög nivå. Vi kommer att öka garantierna för att problemet med kärnavfallet kommer att kunna lösas, åtminstone när det gäller lämpligt förvar och lagring, med maximala perioder. Vi kommer att öka garantierna för att de medel som krävs för att avveckla de anläggningar som för närvarande är mer eller mindre förorenade kommer att finnas och att de kommer att vara tillgängliga när de behövs.
Vi kommer därför att öka garantier, förtroende, information och öppenhet till medborgarna, vilket enligt min åsikt är nödvändigt. Detta är det objektiva faktumet. Allt annat är tolkningar. Detta är mitt mål.
Ni tog upp förnybar energi. Ärade ledamöter, jag vill bara påminna er om jag lade fram mitt första förslag i syfte att främja den nya generationen energikällor som bygger på förnybar energi - vilket inte hade gjorts innan - med kvantifierbara mål för unionens medlemsstater. Därefter lade jag fram ett förslag om biobränslen. Jag har lagt fram flera förslag om energieffektivitet - närmare bestämt ett mycket ambitiöst förslag om byggnaders energieffektivitet. Jag vill säga er att jag, ärade ledamöter, aldrig har försummat frågan om förnybar energi och energieffektivitet. Tvärtom. Jag har engagerat mig djupt i den frågan ända från början. Trots detta är det naturligtvis nödvändigt att genomföra förbättringar av säkerheten vid kärnanläggningar - inte bara vid kärnkraftverken, utan även vid universitets- och forskningsanläggningar och alla typer av anläggningar - i hela Europeiska unionen, och det är även nödvändigt att förbättra informationen och se till att kärnavfallet inom Europeiska unionen hanteras säkert i alla aspekter.
Den tredje frågan handlar om Le Monde. Värderade ledamot, det är inte jag som läcker information, det kan jag försäkra er om. Jag har tvärtom vid något tillfälle själv fallit offer för informationsläckor, men jag själv läcker av principskäl naturligtvis inte ut någon information. Detta åtgärdspaket om kärnsäkerhet antogs i morse, och nu lägger jag fram det inför er.
När det gäller tekniken föreslår kommissionen ett åtgärdspaket och att forskningen skall främjas. Det finns forskningsmetoder - till exempel de metoder som benämns separation och transmutation - som kan tillföra lösningar. Det är inte säkert, men möjligheten finns att denna forskning kan bidra till att finna lösningar. Anledningen till att resultaten av denna forskning inte kan garanteras är att det under tiden är nödvändigt att lösa frågan om djupförvar. Det finns dock forskning som har mycket positiva framtidsutsikter.
Ärade ledamöter! Med detta anser jag att vi kommer att förstärka säkerheten, garantierna och informationen till medborgarna. Det handlar inte om att inrätta ett nytt forskningsorgan. Snarare tvärtom, det är de nationella myndigheterna - och de nationella kontrollorganen - som har ansvaret för att bedriva forskning inom hela unionen.
När det gäller problemet med illojal konkurrens på den inre elmarknaden kan artikel 11 och dithörande bilaga, där det tydligt föreskrivs att medlen för avveckling endast och uttryckligen får användas för de ändamål som har fastställts, det vill säga för att, när den tiden är inne, avveckla vissa bestämda energianläggningar. Så är tyvärr inte fallet i flera av unionens medlemsstater. Dessa medel ingår i stället i företagets allmänna kapital, i företagens allmänna bokföring, vilket innebär att de kan användas för vilka ändamål som helst.
(Applåder)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om resultaten från Europeiska rådets möte i Bryssel den 24-25 oktober 2002.
Jag skulle vilja att min personliga tacksamhet mot statsminister Rasmussen förs till protokollet för det stora engagemang han har visat gentemot Europaparlamentet. Han fastställde rubrikerna under ett sammanträde med talmanskonferensen innan det danska ordförandeskapet inleddes, något som jag hoppas att de framtida ordförandeskapen kommer att följa. Före toppmötet i Köpenhamn kommer han återigen att sammanträda med talmanskonferensen. Under vårt sammanträde i Strasbourg den 19 november 2002 kommer han att extraordinärt deltaga i debatten om utvidgningen i närvaro av observatörsledamöter från kandidatländerna. Detta gäller naturligtvis utöver den regelrätta dialog som statsministern är här för. Jag skulle, på Europaparlamentets vägnar, vilja uttrycka min personliga tacksamhet mot honom.
(Applåder)

Fogh Rasmussen
Herr talman! Jag tackar först och främst för det positiva välkomnandet och utnyttjar tillfället för att uttrycka min stora uppskattning av det goda och nära samarbetet mellan Europaparlamentet och det danska ordförandeskapet. Det är ett samarbete som vi tillmäter allra största betydelse, och därför är det mycket glädjande för mig att kunna konstatera att samarbetet utformats på ett så positivt sätt.
Europaparlamentet och ordförandeskapet har ett gemensamt projekt. Vi har samma vision och arbetar mot ett gemensamt mål. Utvidgningen av Europeiska unionen är vår generations största politiska uppgift. Det är en utmaning och innebär möjligheter för framtiden. Utvidgningen är på gott och ont förankrad i vår gemensamma historia och kommer att få avgörande betydelse för våra efterlevandes liv och möjligheter. Utvidgningen av Europeiska unionen markerar avslutningen på 1900-talets europeiska tragedi och öppnar dörren för en gemensam framtid för våra medborgare i frihet, fred och välstånd.
Europas historia har präglats av krig, kriser och mänsklig olycka. I gengäld karakteriseras Europa och vår europeiska kultur också av en enastående förmåga att resa sig på nytt och finna vägen att både återupptäcka och omdefiniera sina värderingar och mål.
1900-talet var en olycksdrabbad tid för Europa. Två förfärliga världskrig slet vår kontinent i stycken. Andra världskrigets ragnarök följdes av mer än 40 års kommunistisk diktatur i Central- och Östeuropa. Vi levde i nästan ett halvt århundrade med en onaturlig delning av Europa.
Före första världskriget präglades vår kontinent av optimism, självtillit och en tro på framtiden. Dessa värden dränktes i kanonmullret i augusti 1914 och tillintetgjordes i världskrigens skyttegravar. Vi har aldrig riktigt återfått den optimism och den tro på framtiden som präglade de första åren av 1900-talet.
Utvidgningen av Europeiska unionen markerar början på en ny epok i Europas historia. Utvidgningen kan ge Europa den dynamik och den kraft som kan skapa underlag för en ny europeisk medvetenhet. Utvidgningen är nyckeln till Europas framtid.
Efter 90 år - från 1914 till 2004 - kan vi äntligen avsluta ett av de mest blodiga och mörka kapitlen i Europas historia. Det är en uppgift som inspirerar, och det innebär ansvar och förpliktelser.
Av denna anledning tackar jag Europaparlamentet för dess oförtröttliga och oförbehållsamma stöd till utvidgningsprojektet. Stödet kom senast till uttryck under förhandlingarna på plenarmötet den 23 oktober och framfördes mycket kraftfullt av parlamentets talman inför Europeiska rådet vid toppmötet i Bryssel. Jag tackar å ordförandeskapets vägnar för detta tydliga och kraftfulla besked från Europaparlamentet.
Jag kan därför till min stora glädje meddela er alla här i dag att Europeiska rådet på toppmötet i Bryssel bekräftade att Europeiska unionens medlemsstater stöder utvidgningen helt och fullt. Vi fattade ett antal avgörande beslut. Det betyder att första omgången av utvidgningsförhandlingarna kan avslutas i Köpenhamn i december. Jag vill dock understryka att utvidgningen inte på långa vägar är i hamn ännu. Fortfarande har vi en enorm arbetsuppgift framför oss, och tidsutrymmet är begränsat. Vi förhandlar med sammanlagt 27 länder, och vi har 37 dagar på oss att nå ett resultat - ingenting kan betraktas som självklart.
Men nu har vi riktlinjer för de fortsatta förhandlingarna: ordförandeskapet och kommissionen har en solid grund att bygga vidare på fram till toppmötet i Köpenhamn, och det bidrar till ett tydliggörande av situationen. Det innebär ett tydliggörande för såväl de nuvarande medlemsstaterna som för kandidatländerna. De ställs inte inför ett fait accompli. Vi går dem till mötes med ett erbjudande om konkreta förhandlingar och med en uppmaning om att göra en sista och avgörande insats. Det skall inte råda något tvivel om att vi inom ordförandeskapet går in för uppgiften med all vår energi och med en oförtröttlig vilja att uppnå resultat.
Ordförandeskapet hade ställt upp tre mål inför toppmötet i Bryssel:
Vi ville för det första nå enighet om underlaget för de avslutande förhandlingarna om utvidgningen med kandidatländerna, det vill säga beslut om val av länder, beslut om de kvarstående finansiella frågorna och beslut om de sista, öppna institutionella frågorna.
För det andra ville vi garantera enighet om en gemensam EU-linje gällande frågan om transit mellan Kaliningrad och Ryssland så att ett färdigt underlag för förhandlingarna kan föreligga inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland den 11 november.
För det tredje ansåg vi slutligen från ordförandeskapets sida att det var viktigt att genomföra toppmötet i Bryssel i överensstämmelse med besluten från toppmötet i Sevilla. Dessa beslut betyder kortare, effektivare och mer fokuserade möten i Europeiska rådet.
Med tillfredsställelse kan jag konstatera att vi inom alla dessa tre områden nådde önskat resultat.
Vi lyckades utforma toppmötet så att det avspeglade den anda som kännetecknade mötet i Sevilla, samt de beslut vi då enades om. Ett kort, drygt dygnslångt möte med en komprimerad grundligt förberedd dagordning, som utformats under så stor insyn som möjligt. Jag kan nämna att man under veckorna före toppmötet i Bryssel har kunnat finna den kommenterade dagordningen på ordförandeskapets hemsida, så alla har haft möjlighet att följa förberedelserna.
Personligen har jag fäst stor vikt vid att toppmötet i Bryssel skulle bli så fokuserat och resultatinriktat som möjligt, och jag är mycket nöjd med resultatet. Jag kan konstatera att vi lyckades skapa en del förfaranden som förhoppningsvis kommer att kunna tjäna som inspiration för framtida ordförandeskap.
Även när det gäller Kaliningrad uppnådde ordförandeskapet sina mål i Bryssel. Europeiska rådet anslöt sig till de detaljerade slutsatserna som utrikesministrarna enades om den 22 oktober.
Vi har således försäkrat oss om ett underlag för de fortsatta förhandlingarna med Ryssland. Europeiska unionens linje är otvetydig. Vi vill komma fram till en lösning där man tar hänsyn till Rysslands problem och samtidigt respekterar Litauens suveränitet och bestämmelserna inom Schengensamarbetet.
(Applåder)
Naturligtvis utgjorde utvidgningen huvudfrågan i Bryssel. Det avgörande för ordförandeskapet var att få ramarna för de fortsatta förhandlingarna med kandidatländerna fastlagda. Vi klargjorde för alla att det var nu och inte i december som besluten skulle fattas, och vi hade i dagordningen fokuserat just på de centrala frågorna. Detta var bland annat anledningen till att vi kunde fatta de nödvändiga besluten. Jag skall inte här redogöra för slutsatserna från toppmötet i detalj. De är kortfattade och tydliga och talar för sig själva, men jag tänker nämna de viktigaste besluten.
Europeiska rådet godkände kommissionens rekommendation om val av länder. Det betyder att tio länder, nämligen Cypern, Estland, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien och Ungern kommer att kunna avsluta förhandlingarna i slutet av året.
Vi beslutade att stödja Bulgarien och Rumänien i deras strävan efter att nå målet om att bli medlemmar 2007. På toppmötet i Köpenhamn kommer man att fatta konkreta beslut när det gäller att stödja dessa länder i deras förberedelser för att uppnå medlemskap. Budskapet till Bulgarien och Rumänien är tydligt. Utvidgningen fortsätter, och Europeiska unionen är öppen för de europeiska länder som vill bli medlemmar och som uppfyller kraven för medlemskap.
Vi sände även en tydlig signal till Turkiet. Europeiska rådet är tillfreds med de framsteg Turkiet gjort i syfte att uppfylla det politiska Köpenhamnskriteriet.
(Applåder)
Vi uppmanar Turkiet att fortsätta reformprocessen - inte minst genom att verkligen genomföra de antagna reformerna. Vi kommer att fatta nya beslut angående Turkiet på toppmötet i Köpenhamn.
I anslutning till val av länder diskuterade vi frågan om övervakning och skyddsbestämmelser. Europeiska rådet anslöt sig även i denna fråga till kommissionens förslag med en mindre justering. Vi förlängde den period under vilken de särskilda bestämmelserna skall gälla från två till tre år.
Europeiska rådet fattade likaså beslut om de kvarstående institutionella frågorna. Det rörde sig om de nödvändiga justeringarna med anledning av övergången från 15 till förhoppningsvis 25 medlemsstater. Stats- och regeringscheferna samtyckte till den kompromiss som ordförandeskapet redan hade kommit fram till vid utrikesministrarnas möte den 22 oktober. Härmed har vi även inom detta område fastställt ett färdigt förhandlingsunderlag för ordförandeskapet vad beträffar kandidatländerna.
Den svåraste frågan på dagordningen för toppmötet i Bryssel var de kvarstående finansiella frågorna. Men vi lyckades nå fram till ett resultat och fattade tre avgörande beslut.
I fråga om det direkta jordbruksstödet anslöt Europeiska rådet sig till kommissionens förslag: införandet börjar år 2004 med 25 procent och avslutas år 2013 på 100 procent. Införandet kommer att äga rum inom en ram av finansiell stabilitet. Vi kommer att för den utvidgade Europeiska unionen omfattande 25 medlemsstater ange ett tak för de totala årliga utgifterna för marknadsordningar och direkt stöd. Dessa utgifter får inte överstiga nivån för år 2006 med en ökning på 1 procent per år, vilket betyder en faktisk minskning av jordbruksutgifterna om inflationen överskrider 1 procent.
Vi enades likaså om nivån för den totala kostnaden för en strukturfondsinsats i de nya medlemsstaterna. Det kommer att röra sig om 23 miljarder euro under perioden 2004 till 2006, vilket innebär en liten minskning i förhållande till kommissionens förslag som låg på drygt 25 miljarder euro.
För det tredje löste vi frågan om budgetkompensation. Jag tycker att det var mycket viktigt att vi kunde fastslå att ingen ny medlemsstat skall få sämre villkor under perioden 2004 till 2006 än de som kommer att gälla under 2003. Det är både viktigt och korrekt att delge kandidatländerna detta.
Det var de viktigaste punkterna från Europeiska rådets möte. Avslutningsvis vill jag endast nämna att Europeiska rådet även hade ett möte med ordföranden för konventet, president Valéry Giscard d'Estaing, rörande Europeiska unionens framtid. Han redogjorde för arbetet i konventet, och vi kommer återigen att träffa konventets ordförande under toppmötet i Köpenhamn.
?Från Köpenhamn till Köpenhamn? - det är mottot för det danska ordförandeskapet. Det uttrycker en vision om att kunna bidra till ett projekt och en process av alldeles speciellt slag, och det ger också uttryck för en mycket konkret ambition att slutföra det arbete som lagts i våra händer.
Toppmötet i Bryssel förde oss ett avgörande steg närmare Köpenhamn samtidigt som det utgjorde sista anhalten före toppmötet i Köpenhamn.
Vad återstår då på vägen från Bryssel till Köpenhamn? Vad har vi framför oss under de närmaste veckorna? Svaret lyder: hårt arbete. Hårt arbete och långa, intensiva förhandlingar.
Vi är redan i full gång. Den 28 oktober träffade jag stats- och regeringscheferna från kandidatländerna för att ge dem en personlig och direkt redogörelse för toppmötet i Bryssel, och redan dagen efter började diskussionerna på ämbetsmannanivå.
Europeiska rådets beslut i Bryssel har skapat underlag för de fortsatta förhandlingarna. Men om vi skall nå fram till ett resultat inom den angivna tiden krävs en stor insats och kompromissvilja från alla involverade, såväl medlemsstaterna som kandidatländerna.
Europaparlamentet och kommissionen har hela tiden utgjort starka drivkrafter inom utvidgningsprocessen. Å det danska ordförandeskapets vägnar vill jag ännu en gång tacka Europaparlamentet och kommissionen för det goda samarbetet och uppmuntra till att vi även under de kommande veckorna med förenade krafter skall försöka nå vårt gemensamma mål - att avsluta första omgången av utvidgningsförhandlingarna i Köpenhamn i december. Jag ser i detta sammanhang verkligen fram emot att få delta i den stora utvidgningsdebatten här i Europaparlamentet om två veckor, närmare bestämt den 19 november.
Herr talman! Jag hoppas att vi gemensamt kan rikta ett kraftfullt budskap till Europas befolkning och dess regeringar att det är dags att avsluta tio års arbete, att det är dags att öppna dörren till vår gemensamma framtid och fatta det avgörande beslutet om utvidgningen.
(Applåder)

Prodi
Herr talman, herr statsminister, ärade ledamöter! Resultaten från toppmötet i Bryssel är redan kända. Toppmötet var väl organiserat och väl lett av det danska ordförandeskapet, och det gjorde det möjligt att undanröja alla hinder inför utvidgningen. Jag vill offentligt varmt tacka den danske statsministern som har gjort utvidgningen till den mest prioriterade frågan under det danska ordförandeskapet.
Vi har nu fått mandat att avsluta anslutningsförhandlingarna med tio länder före årets slut. Genom detta har rådet visat stor öppenhet, förtroende för och erkännande av det arbete som regeringar, parlament och det civila samhället i kandidatländerna har utfört under de gångna åren. Vi är med andra ord mycket nöjda med detta beslut. Detta var ett toppmöte under vilket alla regeringar närmade sig det mål som jag alltid brukar kalla historiskt. Jag vill också understryka den solidaritet som visade sig i Bryssel i mötet med kandidatländerna, som fortfarande har behov av ekonomiskt stöd för att närma sig den utvecklingsnivå som finns på resten av kontinenten.
Detta toppmöte är resultatet av ett arbete som dag efter dag har fått de mest pessimistiska prognoserna att komma på skam och som gjort det möjligt att ett efter ett undanröja de viktigaste hindren på vägen mot Europas enande. Efter tio år kommer alltså ett nytt viktigt kapitel i vår gemensamma historia att skrivas i Köpenhamn. Dessutom gav toppmötet sitt stöd till kommissionens rekommendationer angående Bulgarien och Rumänien och godtog dessa länders egna förslag om anslutning 2007. Vi kommer att föreslå de åtgärder som är nödvändiga för en ny resultattavla och för att förstärka det ekonomiska stödet; beslut om detta kommer att kunna fattas vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn.
Dessutom fick vår återkommande rapport om Turkiet ett gynnsamt mottagande. Utifrån denna kommer Europeiska rådet i Köpenhamn att besluta om kommande etapper i Turkiets ansökan om medlemskap. Det val som nyligen har hållits i Turkiet kommer för övrigt att göra det ännu mer nödvändigt att besluta om riktlinjerna för denna nya etapp.
Vi har emellertid ingen tid att förlora. Redan förra veckan lade vi fram slutsatserna från toppmötet i Bryssel inför kandidatländernas företrädare. Det bör understrykas att vad vi föreslår kandidatländerna inte är ett färdigt paket som måste tas precis som det är; godtagbara kompromisser kommer säkert att vara möjliga. Europeiska rådet har gett kommissionen mandat att förhandla om de frågor rörande institutionerna och budgeten som fortfarande inte är lösta och har i allmänhet antagit våra förslag. Vad gäller anslagen från strukturfonderna ligger det förslag som antogs av Europeiska rådet - 23 miljarder euro - på en lägre nivå än kommissionens ursprungliga förslag. Det rör sig emellertid om en enorm summa som ligger i linje med de ekonomiska och sociala målen för utvidgningen. Tack vare allas ansträngningar har vi slutligen uppnått en mycket viktig överenskommelse om jordbruket, något som jag redan påmint om. 
Efter Köpenhamn kommer vägen mot utvidgningen att gå via Aten, där anslutningsfördragen kommer att undertecknas i april 2003. På detta sätt kommer vi att kunna uppnå vårt uppsatta mål enligt tidtabellen, och de nya medlemsstaterna kommer att kunna delta i valet till Europaparlamentet 2004.
Utvidgningen är alltså ett faktum. Naturligtvis finns det några frågor kvar som måste följas upp och bevakas noggrant under de kommande två åren och även efter det att de nya länderna har blivit medlemmar i unionen, vilket vi också anger i vår återkommande rapport. Jag påminner er om att vi kommer att rapportera om de framsteg som har uppnåtts till Europeiska rådet sex månader före anslutningen. Och tillsammans med en allmän klausul om ekonomiskt skydd kommer två specifika klausuler att kunna åberopas om någon av de nya medlemsstaterna inte uppfyller de åtaganden som de gjort under förhandlingarna när det gäller den inre marknaden och rättsliga och inrikes frågor. Men det gäller inte frågor som kan blockera hela processen.
Den femte utvidgningen kommer alltså att stå i centrum för våra insatser under det kommande året. Förutom de formella åtgärder som krävs vid anslutningsprocessen måste vi koncentrera oss på justeringen av budgetplanen för perioden 2004-2006 och på det interna arbetet inom kommissionen och övriga institutioner. Framför allt måste vi se till att gemenskapens regelverk tillämpas fullt ut och effektivt inom unionens hela rättsliga område redan från den första anslutningsdagen. Ur ett mer allmänt perspektiv är det mycket viktigt att noga tänka över hela vår politik, så att vi i kvantitativt, men framför allt kvalitativt hänseende kan ta hänsyn till den nya situation vi kommer att befinna oss i efter utvidgningen. 
Vi är alltså på väg in i en ny verklighet; en verklighet som består av en union med 25 länder. Och vi håller på att förverkliga ett nytt samhällsprojekt för hela den europeiska kontinenten, ett projekt som kräver en stark folklig förankring. Den ?västeuropeiska? integrationsprocessen, det ?lilla Europa?, blir till slut ett projekt för att ena hela kontinenten. Att utvidga unionen innebär att vi föreslår en ny filosofi för de internationella förbindelserna. Det innebär också att vi genomför en inre reform som omfattar alla aspekter i kandidatländernas samhällen.
Enighet och mångfald, gemensamma värden och skillnader kommer att bli allt viktigare drag i vår union. Själva Europa, med dess nutida historia, innebär ett erkännande av olika identiteter och skillnader; ett utvidgat Europa kommer att vara det första försöket att bygga upp en ny typ av medborgarskap på europeisk nivå, något som i hög grad kommer att stärka medborgarnas rättigheter.
Samtidigt som vi håller på att slutföra detta stora gemensamma företag, att ena hela Europa, måste vi föra fram ett klart budskap till de stater som inte är parter i denna process men som ser på Europa med mycket stor förväntan. Jag tänker förstås på Balkanområdet. Till dem bör vi säga att dörren till Europa står öppen och att vi hoppas att de så snart som möjligt kan finnas vid vår sida. När det gäller möjligheterna till medlemskap bör vi således vara tydliga och undvika tvetydighet och taktiska överväganden. Vi bör klart ange att tidpunkten för att genomföra detta mål beror på deras beslutsamhet att slutföra de reformer som är nödvändiga för att bli fullständiga medlemmar i unionen. Vår uppgift kommer att vara att stödja dessa ansträngningar, att fastställa en gemensam dagordning i vilken vi ställer lämpliga instrument och resurser till deras förfogande och att se till att till fullo utnyttja den potential som ligger i stabiliserings- och associeringsprocessen.
Att utvidga unionen innebär också att lägga en ännu stabilare grund för förbindelserna mellan det nya stora Europa och dess närmaste grannar. Utvidgningsstrategi och grannskapspolitik är starkt förbundna. Vi måste kunna visa att en utvidgning av unionen inte innebär att vi utesluter dem som inte är inbegripna i utvidgningsstrategin, eller att det skapas nya murar och nya hinder. Därför måste vi tydligare visa vad vi menar med särskilda förbindelser med den utvidgade unionens närområden, från Ryssland till Medelhavsområdet. Den lösning som har utarbetats för Kaliningrad är till exempel ett viktigt inslag i ansträngningarna att utveckla och förstärka förbindelserna med Ryska federationen. Utvidgningen blir ett utmärkt tillfälle att se över vår uppgift i världen och ta fram en ny sorts regionalpolitik, en regionalpolitik som kommer att medföra en ny territoriell organisation på vår kontinent.
I detta nya perspektiv är det ännu viktigare att beslutsamt och modigt ta itu med de grundläggande frågor som just nu diskuteras i konventet om Europas framtid. Den enhet som uppnåtts vad gäller de ekonomiska frågorna gör det inte mindre nödvändigt att se över gemenskapsbudgeten, dess öppenhet och lättförståelighet och hur den är ägnad att möta de nya utmaningar vi står inför. Vi behöver alltså få en bättre definition av vilka medel som står till unionens förfogande, och vi behöver förstärka Europaparlamentets roll.
Svårigheterna kring ratificeringen av Nicefördraget ligger nu lyckligtvis bakom oss, men det är viktigt att komma ihåg vikten av demokratiskt deltagande, förenkling och ökad legitimitet, något som vi bör sträva efter genom institutionella reformer. Det arbete som konventet har gjort och framför allt det dokument som lagts fram nyligen av dess ordförande utgör ett viktigt bidrag och ett referensmaterial för kommande förslag. Jag kommer snart att få tillfälle att yttra mig om dessa frågor inför denna församling.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Även jag vill först ansluta mig till tacket till ordförandeskapet och parlamentet. De tre institutionernas gemensamma ansträngningar åstadkom ett genombrott i förhandlingarna, och vi kan nu förvänta oss att detta, det största nuvarande projektet inom Europeiska unionen, som planerat kommer att slutföras i Köpenhamn i december. Den politiska drivkraften har blivit ännu starkare efter Bryssel än den var tidigare, och om något verkligen framkom vid detta rådsmöte så var det den allt starkare gemensamma viljan att lyckas med detta projekt för att förena Europa.
Jag vill nu helt kort redogöra för det fortsatta förloppet. Rådets ordförande har redan påpekat att vi inte har låtit någon tid gå förlorad, utan redan förra måndagen meddelade vi kandidatländerna resultaten, och genast nästa dag påbörjade vi en ny förhandlingsrunda, som nu har avslutats. I denna förhandlingsrunda handlade det om att slå fast vilka frågor som fortfarande står öppna för kandidatländerna. Vi har nu fullständig överblick över varje enskild punkt som måste regleras i förhandlingarna, och här finns det en god och en dålig nyhet. Först den dåliga nyheten: det finns fortfarande mycket mer som är ouppklarat än man skulle ha kunnat vänta sig eller måst vänta sig. Den goda nyheten är att inte något av detta är omöjligt att klara upp inom den planerade tidsramen, så att det alltså verkar realistiskt att man skall hinna slutföra en andra förhandlingsrunda fram till det allmänna rådet den 18 november, och där kunna reglera väldigt många av de frågor som fortfarande är öppna. Avslutningsvis skall det sedan följa en sista runda, som skall utmynna i anslutningskonferenserna omedelbart före det allmänna rådet i Köpenhamn.
Tillåt mig avslutningsvis ett enda politiskt påpekande, som emellertid är mycket viktigt för mig. Det kommer att bli absolut nödvändigt att under de få återstående veckorna föra förhandlingarna på ett mycket politiskt sätt. Vi kan inte längre som tidigare förhandla särskilt tekniskt - ofta även med väldigt många frågor fram och tillbaka -, utan nu handlar det verkligen om klara politiska prioriteringar och politiska beslut. Jag vill helt klart säga att vi tidigare under förhandlingarna har krävt väldigt mycket av kandidatländerna, och Europeiska unionens ståndpunkter har inte alltid varit präglade av djup förståelse för kandidatländernas problem, utan mycket ofta var de präglade av egna behov.
Jag vill helt enkelt erinra om att man inte bara måste ta hänsyn till den allmänna opinionen i medlemsstaterna när man nu skall sammanställa paketet för slutförhandlingarna, utan vi måste också tänka på att regeringarna och parlamenten i kandidatländerna måste övertyga sin hemmaopinion om att det är bra att ansluta sig till Europeiska unionen. Låt mig också påpeka att den omvandlingsprocess som vi hittills har upplevt i Central- och Östeuropas länder har gett mycket varierande resultat. Människorna i de länder där förändringarna har skett åtnjuter friheter som de tidigare inte har känt till; de åtnjuter demokrati och mänskliga rättigheter. Men vi får inte bortse från att de ekonomiska fördelarna och stabilitetsfördelarna, som omvandlingen har medfört, till stor del har hamnat hos oss. Vi har hittills dragit den största ekonomiska vinsten av dessa länders omvandling till marknadsekonomier, och denna omvandling har varit förknippad med svåra sociala prövningar för människorna, och är det fortfarande. Det är nu på tiden att ge ett klart och tydligt tecken på att vi uppskattar de enorma prestationer som åstadkommits i dessa samhällen under de senaste tio åren, nämligen genom att i slutfasen av förhandlingarna visa en viss generositet.
Det är inte meningen att man skall inkräkta på några som helst fundamentala principer i gemenskapens politik eller metoder. Ingenting av det som de blivande medlemsstaterna önskar är fundamentalt för oss, men det kan vara fundamentalt för dem och deras förmåga att finna det nödvändiga stödet, och därför hoppas jag verkligen att vi alla gemensamt - rådet, kommissionen, parlamentet - kan vara tillräckligt flexibla för att projektet skall lyckas, inte bara för oss som politiker, utan särskilt för dem som det egentligen handlar om, människorna i de nuvarande och de blivande medlemsstaterna.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar, kära kolleger! Det har väl sällan funnits en fråga och en problemlösning där ordförandeskapet i rådet, ministerrådet som helhet, kommissionen och vi som parlament har handlat så samlat och förenat. Beträffande de centraleuropeiska ländernas medlemskap - naturligtvis även Maltas och Cyperns, men på grund av deras kommunistiska förflutna särskilt de centraleuropeiska ländernas medlemskap: de har förtjänat att vi här också dokumenterar denna stora, historiska enighet.
Jag uppfattade det som mycket positivt, herr rådsordförande, att ni satte in er redogörelse i detta historiska sammanhang, och jag tror att det är så vi måste göra. Men jag vill också tillfoga att Europa kommer att ha visat vad det går för först när konventets resultat rörande ett europeiskt författningsfördrag bemöts enhälligt i regeringarna, i kommissionen och i Europaparlamentet, så att Europa får konsoliderade institutionella strukturer på 2000-talet, och det kommer framför allt att bli ministerrådets stora uppgift att stödja en gemenskapsmodell, så att denna utvidgade gemenskap med 25 - senare även fler - stater också får ett solitt fundament. Det vill jag redan i dag uppmana er till.
(Applåder)
Vi är mycket positiva till att vägen nu ligger öppen för tio centraleuropeiska stater plus Malta och Cypern, att mandatet ligger på bordet och att kommissionens och regeringarnas hårda arbete nu kan fortsättas, så att vi sedan, herr rådsordförande, verkligen uppnår det som ni har sagt: ?Från Köpenhamn till Köpenhamn!?, och så att ni sedan den 12-13 december kan säga: ?Fördragen är klara att underteckna.? Det önskar jag er, och det önskar jag oss alla för Europas framtid.
Bulgarien och Rumänien vill vi uppmuntra till att fortsätta sina ansträngningar. Vår grupp står just nu i nära kontakt med båda länderna, men de har fortfarande lång väg att gå. Beträffande Turkiets medlemskap i Europeiska unionen vill jag helt frimodigt säga att det också finns olika åsikter i vår grupp, som är en mycket demokratisk grupp - det kan ju inte heller vara annat bland kristdemokrater och konservativa -, men vi är ense om en sak, och det säger jag med all tydlighet, herr rådsordförande, nämligen att vi anser att det ännu inte är dags att redan i december i Köpenhamn nämna ett datum för att uppta förhandlingar.
Vi välkomnar naturligtvis att de båda partier, som nu har vunnit valet i Turkiet, har en europapolitisk inriktning, men vi måste också konstatera, och här handlar det ändå om en demokratisk brist - att 45 procent av väljarna i Turkiet över huvud taget inte är representerade i parlamentet. Jag vill erinra om att ledaren i rättvise- och utvecklingspartiet, Erdogan, inte ens kan bli premiärminister, eftersom han så att säga står under åtal som gör det omöjligt för honom att vara partiordförande. Det är ändå en absurd situation.
Jag vill också erinra om, och jag ber om överseende med att det gäller min nationalitet, men det är en europeisk fråga, att tyska organisationer med anknytning inte bara till vårt parti utan också till socialdemokraterna, De gröna och liberalerna, är åtalade för spionage i Turkiet. Detta är en så absurd händelse, och jag vädjar om att man också noterar det och tar det som exempel på att Turkiet fortfarande behöver utvecklas i mycket hög grad.
(Applåder)
Det gläder mig, kollega Schulz, att socialdemokraterna i allt högre utsträckning samtycker till mina utläggningar om Turkiet ...

... och, hoppas jag, även i andra frågor. Vi har när det gäller Tjetjenien, kollega Cohn-Bendit, men det kommer jag snart till, företrätt gemensamma ståndpunkter, och om vår grupp i själva verket betraktar sig som parlamentets kärna i dessa frågor, så är det ju ur vår synvinkel välkommet.
Vi förstod inte varför det var nödvändigt att lägga fram hela jordbruksfrågan i Bryssel. Nu har man ju lyckligtvis i någon mån lyckats med det, men vi kunde inte förstå varför ett stort medlemsland i Europeiska unionen koncentrerade sig på denna jordbruksfråga, och ibland har jag det intrycket, och kollegerna Daul och Goepel kommer att säga mer om dessa frågor, att man inte heller vet vad som verkligen beslutades där. Jag hoppas att det kommer att klargöras, så att man sedan vet vad man verkligen har beslutat.
Jag vill uppmana ordförandeskapet och rådet - kommissionen står i dessa frågor på vår sida, annars har vi ibland också kritik mot kommissionen, men det är inte fallet i dag - att inkludera parlamentet i arbetet som rör alla ekonomiska konsekvenser för den nuvarande budgetplanen - här är James Elles vår expert - och även för kommande budgetplaner, så att man även här kan göra de institutionella förberedelserna.
Beträffande Kaliningrad rekommenderar jag absolut, herr rådsordförande, att vi inte ger Litauen det intrycket att vi skulle göra eftergifter mot ett stort land i Europa, som inte hör till Europeiska unionen, bakom ryggen på Litauen, denna blivande medlemsstat. Det handlar också om Litauens värdighet och suveränitet, och det bör vi alltid tänka på.
En sista punkt: vi kommer nu att också diskutera Tjetjenien tillsammans med Solana. Det är verkligen deprimerande att läsa i stora europeiska tidningar att den tidigare människorättsaktivisten på president Jeltsins tid, Sergej Kovaljev, i går i en stor tidning sade att den ryska militärens barbariska agerande i Tjetjenien fortsätter på samma sätt som för några år sedan. Vi säger beslutsamt ?nej? till varje form av terrorism, även i Moskva, men vi får inte jämställa terrorn och terroristerna med människorna i Tjetjenien! Vid toppmötet, som ju nu tyvärr inte kommer att äga rum i Köpenhamn, utan i Bryssel - eftersom Ryssland ville ha det på det viset, nåja, ni gav efter för påtryckningar, men nu handlar det om substansen - rekommenderar vi er att också verkligen ha modet att tala klarspråk om att vi måste förhandla i Tjetjenien, att människorna där skall ha en framtid där deras identitet värnas, inom ramen för den ryska federationen, och här önskar jag mig inte bara diplomatiskt språk från stats- och regeringscheferna, utan i sak också en stränghet, eftersom vi som en demokratisk union är skyldiga att arbeta även för de mänskliga rättigheterna i Europa och i världen. Jag önskar er lycka till med det. För övrigt har det danska ordförandeskapet i rådet hittills skött sin sak på ett utmärkt sätt, vilket också är ett exempel på att man inte behöver vara ett stort land för att lyckas i Europa.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill börja med att gratulera rådets tjänstgörande ordförande för att ha satt frågan i rätt perspektiv: vad vi behöver är en politisk vision, och vi måste övervinna en delning av kontinenten som har varat i över ett sekel. Jag anser att detta är det budskap som vi bör sända till våra väljare.
Med utgångspunkt i detta, låt mig, herr rådsordförande, påminna er om att ni under det möte som ni var vänlig nog att inbjuda oss till i Köpenhamn talade om tre faser av det danska ordförandeskapet: den första fasen berodde inte på er, den rörde den irländska folkomröstningen, slutet på ?valrallyt? för i år. Till slut blev det ja i folkomröstningen. Dessutom har ni nu utnyttjat ett avtal på ett konstruktivt sätt - det tysk-franska avtalet om finansieringen av jordbrukspolitiken - för att kunna få i gång de strandade förhandlingarna om en fråga som är viktig nu inför utvidgningen, den finansiella frågan. Låt mig även, herr talman, förutom en fråga som vi kommer att diskutera under parlamentets plenarsession under den andra sammanträdesperioden i november, nämligen läget i förhandlingarna med kandidatländerna och de villkor som ställs på varje kandidatland och villkoren för vart och ett av kandidatländerna, ta upp en annan viktig fråga, nämligen finansieringsfrågan, med ett föregående påpekande: jag stöder helt klart talman Cox i den kritik han har riktat till alla regeringar - ordförandeskapet till att börja med - om hur frågan om tilldelningen av mandat till Europaparlamentet behandlats sedan Nice. De är inte jokrar som kan underordnas förhandlingen mellan länderna, och det finns fortfarande en klar diskriminering av två kandidatländer - närmare bestämt Ungern och Tjeckien - i den här frågan. Ta hänsyn till vad vi har att säga. Försök lösa problemet genom att lyssna till oss.
När det gäller slutsatserna finns det en positiv punkt, nämligen att ni har godtagit att inget av kandidatländerna skall vara skattskyldigt ända från början. Jag anser att det är rättvist att betona den här frågan. Det finns dock en punkt där jag anser att vi måste försvara Europaparlamentets rättigheter, som alla parlament: budgetarna i alla demokratiska länder utarbetas på årlig basis. Vi har gett vårt stöd till de allmänna riktlinjerna, men det får naturligtvis inte bli så att vi, efter att Ryssland har gått från den sovjetiska femåriga planeringsmodellen, går över till en budgetplanering som sträcker sig över en tioårsperiod. Det kan vi inte göra.
(Applåder)
Vi kan inte belåna vårt politiska liv i ett tioårsperspektiv. Vad tjänar valen då för syfte? Vad tjänar parlamenten för syfte? Jag anser att den här frågan - och det är mycket positivt att diskussionerna har kommit i gång igen - måste diskuteras mycket allvarligt. Varför? Därför att man i beräkningarna inom ramen för Agenda 2000 tog hänsyn till sex länder. Nu är det tio länder. Vi kommer att uppnå ett budgetmässigt mirakel: att göra mer, med mindre resurser. Vi måste förklara hur vi skall göra det för den allmänna opinionen i våra länder och i kandidatländerna.
Jag skulle dessutom vilja ställa en direkt fråga till er, herr rådsordförande, om den femte prioriteringen; jag tror att det var den femte, som ni nämnde vid mötet i Köpenhamn. Ni sade att arbetet med reformen av jordbrukspolitiken måste fortsätta. Med tanke på de överenskommelser som nåddes vid toppmötet, vad kommer kommissionär Fischler att göra? Blir han arbetslös? Kommer han att överge förslaget? Kommer vi att fortsätta att arbeta med den här frågan? Jag säger detta eftersom parlamentet kommer att rösta om en resolution om halvtidsöversynen av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken i morgon, och det är en viktig fråga. Vi kan inte motsäga oss själva genom att anta det vi diskuterade i Bryssel i förra veckan om det inte är samstämmigt med den gemensamma jordbrukspolitiken.
Jag har en sista kommentar, herr rådsordförande, om konventet. Kandidatländerna deltar med fullständiga rättigheter och befogenheter i konventets arbete. Det handlar om vår framtid. Hittills har ni lyckats få i gång förhandlingarna om en grundläggande fråga igen; ni har lyssnat till ordförande Giscard d'Estaing som har föreslagit något som kallas - jag tycker att det är ett förfärligt uttryck - ?konventets skelett?. Jag förstår att man talar om skelett nu när Halloween och alla själars dag närmar sig, men nu måste skelettet få kött på benen. Vi måste allvarligt diskutera den här frågan. Det enda jag säger er är att vi måste bygga vidare på det vi har, och det vi har är gemenskapsmetoden och jämvikten mellan institutionerna. Detta måste vi respektera och värna om.
Ni sade att vi kommer att återvända till Köpenhamn igen. Ni vet lika väl som jag att när det gäller Köpenhamn och frågor om ekonomi och försvar måste vi passera förbi Aten för att kunna återvända till Köpenhamn. När det gäller detta skulle jag därför gärna se att det danska ordförandeskapet kraftfullt driver frågan om att den fullständigt införs i gemenskapens regelverk.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman, herr rådsordförande, herrar kommissionärer! Efter omröstningen om Nicefördraget och Europeiska rådets möte i Bryssel tycks det inte finnas några allvarliga hinder för utvidgningen. Visserligen ligger det lite småsten i vägen på spåret, men ingen av dem tycks kunna välta tåget mot Köpenhamn.
Det som länge tycktes vara en olycklig kärlek mellan öst och väst blev en spirande romans för nästan exakt 13 år sedan, då järnridån föll och tillät förhållandet att blomma fullt ut. Nu är vi snart redo för äktenskap, och som liberal känner jag en oerhörd stolthet över att det är en liberal regering som slutligen välsignar förbundet mellan dessa länder. Jag vill gratulera det danska ordförandeskapet till vad det har åstadkommit hittills.
Jag skulle vilja ta upp tre frågor, herr rådsordförande. För det första: Turkiet. Den resolution som vi skall rösta om i morgon är ganska vag när det gäller Turkiet. Jag tycker att det är viktigt att vi klart och tydligt, så som ni också gjorde, uppmuntrar reformkrafterna i Turkiet och välkomnar de positiva signalerna som kommer från den nya regeringen i Ankara. Det återstår en hel del att göra innan Köpenhamnskriterierna är uppfyllda, men jag hoppas att Europeiska rådets möte i Köpenhamn kan innebära ett kvalitativt steg framåt i relationerna med Turkiet. Det ligger i allas intresse att vi har nära och täta relationer med Turkiet och att vi hjälps åt i kampen för att stärka de mänskliga rättigheterna.
För det andra: Säkerhetsklausulerna. Ju mer jag hör om dem, desto mer förvirrande tycker jag att de är. Hur skall de tillämpas? Hur skall de tolkas och aktiveras? Är de så genomtänkta egentligen? Det vi egentligen behöver i EU är ett slags system för granskning som omfattar alla EU-länder, gamla som nya, för att se till att vi alla lever upp till de demokratiska värderingar och kriterier som EU bygger på: respekt för de mänskliga rättigheterna, icke-diskriminering, respekt för rättsstaten, gott styrelseskick osv. Vi vet att det finns medlemsländer som idag inte uppfyller Köpenhamnskriterierna.
För det tredje och sista var det bra att en uppgörelse om jordbrukspolitiken uppnåddes. Däri låg ett av de största hindren för utvidgningens tidtabell. Därmed visade ordförandeskapet att de domedagsprofeter som dömde ut Europeiska rådets möte i Bryssel hade fel. ELDR-gruppen hade dock mycket gärna sett en tydligare reformagenda med ett uttalat stöd för kommissionär Fischlers förslag och för våra åtaganden i Doha. Jordbrukspolitiken behöver reformeras rejält.
En del arbete återstår till mötet i Köpenhamn. Vi skall inte förringa svårigheterna med detta arbete. Därefter skall kandidatländerna ha sina folkomröstningar. Jag hoppas att vi alla kan använda tiden fram till 2004 för att förklara, informera och övertyga medborgarna på hela kontinenten om hur viktigt enandet av Europa är - inte för vår skull, utan för deras. Det är som Jean Monnet sade: ?Det är inte stater vi enar, utan medborgare och människor?.
Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Min grupp är mycket positiv till utvidgningen, eftersom vi i den ser ett historiskt tillfälle att göra Europas folk solidariska, stärka freden på kontinenten och göra denna nya union med 25 medlemmar, och senare 27 eller 30 medlemmar, till den nya världsaktören som alla, som står emot den bittra liberalismen och de amerikanska ledarnas unilateralism, vill ha.
I det hänseendet tror jag inte det är så bra att dölja problemen. Jag säger därför helt uppriktigt att vi inte är nöjda med besluten från Europeiska rådet i Bryssel. Vi är förvisso glada över att förteckningen över de tio föreslagna länderna fastställdes. Men villkoren i det avtal som slöts mellan de femton medlemsstaterna om budget- och finansfrågor under perioden 2004-2006 är illavarslande i våra ögon när det gäller förmågan, eller till och med viljan, hos de största europeiska ledarna att konkretisera en vision av Europa som närmar sig den strävan jag skissat upp.
Det handlade till att börja med om den diskriminerande tilldelningen av direkt stöd till jordbrukarna i kandidatländerna. Jag kunde nyligen konstatera i vissa berörda länder att den politiska effekten av denna åtgärd var mycket negativ. Till detta kommer också minskade medel från kommissionen till strukturfonderna. Dessa medel var enligt vår uppfattning redan i högsta grad otillräckliga när det gäller kraven i en omfattande kamp mot skillnaderna i utveckling i den framtida utvidgade unionen. En hållbart lyckad utvidgning ligger i allas vårt intresse, men den har ett pris som inte kan vara 0,08 procent av BNP i de femton medlemsstaterna för vart och ett av de första tre åren, vilket är fallet i dag enligt de nuvarande beräkningarna. Målsättningen på medellång sikt måste vara mycket ambitiös: att säkerställa sysselsättning och utbildning för alla i hela det utvidgade Europa, förstärka en offentlig service värdig namnet, en verklig hållbar utveckling med 25 medlemsstater, och därmed kampen mot social och skattemässig dumpning. För att inte tala om en ny definition av Europeiska centralbankens uppdrag och befogenheter och ett slut på besattheten med att ransonera nödvändiga offentliga utgifter, vilket nödvändigtvis kommer att förutsätta en snabb och omfattande översyn av budgetplanen. Alla dessa viktiga frågor måste läggas fram och diskuteras i dagsljuset, tillsammans med nationella parlament och arbetsmarknadens parter.
Just nu föregår det europeiska socialpolitiska forumet i Florens med gott exempel genom att samla medborgare, särskilt ungdomar, från hela Europa kring frågor som gäller samhället och civilisationen och som vi tillsammans ställs inför. Att lyckas med utvidgningen innebär också att uppfylla deras förväntningar. Efter Europeiska rådet i Bryssel är jag rädd för att vi har långt kvar dit.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Vi har noterat ordförande Rasmussens ansträngningar - som vi är tacksamma för - att ge diskussionen om Europeiska rådet i Bryssel en ideell framtoning, ett generösare perspektiv än den torra och krassa debatten om hur mycket pengar som krävs fram till 2006. Vi vet samtidigt att diskussionen och besluten i Bryssel kretsade just kring frågan om vem som vinner och vem som förlorar ekonomiskt. Arbetet i Bryssel har varit inriktat på hur man skall kunna undvika skador för det ena eller andra landet utan att alltför mycket förlora ansiktet, och inte på hur man skall kunna organisera solidariteten inom en säker och stabil institutionell ram.
Mot denna bakgrund, som inte är särskilt entusiasmerande, hälsar vi emellertid med tillfredsställelse det faktum att besluten som fattades i Bryssel kommer att möjliggöra för unionen att i god tid lägga fram sin egen förhandlingsposition inför kandidatländerna. Men vi kan ändå inte dölja det faktum att avtalen om den gemensamma jordbrukspolitiken i praktiken innebär att man ännu en gång skjuter de svåra besluten på framtiden. Vi kan inte annat än fördöma att beslutet om direktbidrag inte har knutits till ytterligare reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och att man inte kunde komma överens om principen att införa miljövillkor och sociala villkor för de utbetalningarna. På grund av detta riskerar man nu att alla de brister och obalanser i GJP som gör detta till det dyraste och mest komplicerade av de europeiska politiska programmen permanentas, även i de nya medlemsstaterna, vilket drabbar just de små producenter av kvalitetsprodukter som vi i stället skulle vilja stödja.
Vi kan dessutom inte dölja det faktum att kandidatländerna inte alls är nöjda med de uppgörelser man nått i Bryssel. Även om det faktiskt stämmer på papperet att unionen har lovat att balansera skyldigheten för de nya länderna att omedelbart bidra till 100 procent till gemenskapens budget med kompensationsbidrag och strukturfonder, så stämmer det också att det inte är självklart att dessa länder är i stånd att snabbt absorbera dessa resurser och använda dem till kvalitetsprojekt, åtminstone inte lika snabbt och direkt som de måste betala ut pengar till unionens budget. Vi hade föredragit en gradvis infasning av dessa länder till gemenskapens budget, som man gjorde med Spanien och Portugal. Det gör onekligen ett visst intryck att de nya länderna måste betala för Förenade kungarikets kostnader för den gemensamma jordbrukspolitiken och att man först i sista ögonblicket beslutade att de skulle slippa betala även för strukturfonderna till Spanien. Inför toppmötet i Köpenhamn ligger bevisbördan fortfarande på unionen. Som ordföranden Rasmussen mycket riktigt påpekade är utvidgningen ännu inte till alla delar i hamn.
Ännu ett par ord, herr talman, om Tjetjenien. Vi hade gärna sett att Europeiska rådet, förutom de allmänna och korrekta påpekandena om terrorismen, hade uttryckt sig klart till förmån för en förhandlingslösning på krisen i Tjetjenien, där de ryska trupperna oavbrutet begår övergrepp, och att rådet hade fördömt det förakt för gisslans liv och de KGB-metoder som den ryska regeringen gav prov på i upplösningen av gisslandramat i kultur- och musikpalatset. Vi är extremt oroade över arresteringen av Achmed Zakajev i Köpenhamn och av de lagar som duman nyligen antog och som är till skada för yttrandefriheten. Vi hoppas att dessa frågor står i centrum för nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Ryssland som är planerat till den 11 november.
(Applåder)

Collins (UEN).
Herr talman! Under de senaste månaderna har farten stegrats betydligt när det gäller EU:s utvidgningsprocess och förverkligandet av våra politiska visioner i detta hänseende. I själva verket har tre händelser ägt rum som har bäddat för en ökad hastighet för EU:s utvidgning och som gjort att den numera är en process som inte går att hejda.
För det första, den 9 oktober 2002 fastställde kommissionen att 10 kandidatländer var redo att ansluta sig till Europeiska unionen.
För det andra, den 19 oktober 2002 godkände det irländska folket villkoren i Nicefördraget, vilket garanterar att EU-utvidgningen kan äga rum inom en överenskommen tidsram.
För det tredje, den 24 oktober 2002, i Bryssel, undertecknade EU:s ledare Europeiska kommissionens utslag att 10 länder uppfyller de nödvändiga politiska och ekonomiska kriterierna för att beviljas EU-medlemskap år 2004.
Jag välkomnar beslutet från toppmötet i Bryssel att Europeiska unionen i början av november skall presentera förhandlingspositionerna för kandidatländerna om alla de framträdande frågorna. Detta kommer att garantera att förhandlingarna om utvidgningen kan slutföras under toppmötet mellan EU:s ledare i Köpenhamn i december 2002. Man har även fastställt april 2003 som datum för anslutningsförhandlingarnas undertecknande i Aten under det grekiska ordförandeskapet.
Det finns nu inslag av såväl juridisk som politisk visshet i fråga om utvidgningsförhandlingarna. Vi kommer inom kort att överbrygga de slutliga hindren för att åstadkomma en anslutning av 10 nya medlemsstater till unionen.
Den drivande kraften mot en EU-utvidgning medför verkliga utmaningar för EU-institutionerna när det gäller att genomföra de inre förändringar som fastställts i Nicefördraget. Detta inbegriper en rad frågor som omfattar utvidgandet av den kvalificerade majoriteten i omröstningen på rådsnivå, en vägning av rösterna inom rådet, utbredningen av samrådsåtgärder till Europaparlamentet och reformen av Europeiska kommissionen.
Den framtida finansieringen av EU:s utvidgning var en central fråga vid toppmötet i Bryssel. Det framgår tydligt från ordförandeskapets slutsatser att de finansiella perspektiven som fastställdes i Berlin 1999 kommer att respekteras i sin helhet. Kostnaden för EU-utvidgningen kommer att betalas enligt budgetparametrarna i Berlinöverenskommelsen. Det framgår också tydligt att program som den gemensamma jordbrukspolitikens nuvarande arrangemang för perioden 2000-2006 inte kommer att påverkas av beslutet av EU-ledarna i Bryssel. Detta är helt rätt och riktigt eftersom våra jordbrukare, deras familjer och landsbygdssamhällen gavs alla legitima förhoppningar genom överenskommelsen för den gemensamma jordbrukspolitiken under våren 1999. De upplystes om hur den gemensamma jordbrukspolitiken skulle fungera under en sjuårsperiod fram till 2006, och de grundade sina kommersiella beslut på detta ramverk som man fastställt i Berlinöverenskommelsen.
Som en naturlig följd av det beslut som fattats av EU:s ledare kommer halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken att bli just sådan - en översyn av den gemensamma jordbrukspolitiken snarare än en reform. Kanhända är detta ingen ljuv musik i öronen på dem som förespråkar en radikal reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, men det är realiteten av de slutsatser som fastställdes vid toppmötet i Bryssel.
Sammanfattningsvis, när det gäller att bemöta de utmaningar som EU-utvidgningen medför är säkerhet, beslutsamhet och engagemang de ord som kan användas för att summera åsikterna hos den stora majoriteten av människor som lever i Europa såväl som hos de lagstiftare som arbetar med dessa viktiga frågor inom de olika EU-institutionerna.

Abitbol (EDD).
Herr talman! Kansler Bismarck, som var kunnig i europeisk politik, sade: ?i ett system med tre krafter måste man vara den ena av dem?. Jag tror därför att han skulle ha uppskattat toppmötet i Bryssel på rätt sätt. I verkligheten är de beslut som fattades i Bryssel, och särskilt avtalet mellan Frankrike och Tyskland, en grov förolämpning mot framtiden. Att Frankrike accepterat att stabilisera utgifterna för jordbrukspolitiken efter 2006, trots att antalet europeiska jordbrukare kommer att mer än fördubblas, är ett otroligt ?efter mig, syndafloden? från den franska presidentens sida. Om det inte handlar om, och det är det mest sannolika, Europeiska unionens kapitulation som aviserades vid WTO:s nya förhandlingsrunda, som beslutades i Doha och som skall avslutas just 2005.
Efter stabilitetspakten, offer för sin idioti, är det den europeiska jordbrukspolitiken som är dömd på grund av den europeiska handelspolitiken i avvaktan på att konkurrenspolitiken bryter samman, ett annat av kommissionens självförhärligade expertområden under trycket av dess pompösa ofelbarhet.
Vad återstår, herr Prodi, av den politik kommissionen påstår sig härska över suveränt? Som ni bär er åt undrar man om ni önskar bli de stora förlorarna i den nya maktfördelningen som konventet arbetar med.
Vad som är ännu allvarligare är att alltsedan Nice förefaller Europeiska unionens flykt framåt gå allt snabbare från toppmöte till toppmöte, som om det för Europa handlade om att lura sin ångest, att lugna ned sig i andras ögon. Utvidgningen kommer därför vid rätt tidpunkt. Ingen tvekar om att införlivandet av mindre Asien i det hänseendet snart blir en stor lättnad.

Lang (NI).
Herr talman! I likhet med den långa traditionen av lugnande och demagogiska uttalanden anges i slutsatserna från det senaste toppmötet i Bryssel att man i den utvidgade unionen önskar, jag citerar: ?säkerställa en väl fungerande politik till förmån för alla medborgare?. Det står emellertid klart att minst en kategori medborgare inte kommer att åtnjuta denna politik efter 2006, och det är de franska jordbrukarna. Jacques Chirac har just, när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken, gjort nya eftergifter, och på detta stadium är det faktiskt en verklig kapitulation i öppen terräng. Genom att acceptera att för perioden 2007-2013 sätta ett tak för utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken på samma nivå som år 2006 räddar Chirac det som räddas kan på kort sikt, men offrar de franska bönderna efter 2007. Jordbruksbudgeten kommer att vara densamma för 25 medlemmar som den är i dag för 15, och dessutom kommer det direkta stödet till länderna i Central- och Östeuropa att mellan 2004 och 2013 öka från 25 procent till 100 procent av det som jordbrukarna i de femton medlemsstaterna får i dag. Det är alltså i första hand Frankrike som kommer att ta första steget när det gäller utvidgningen och utgiftstaket.
En sista kommentar: amerikanerna i Cairnsgruppen kommer att inom ramen för WTO kräva inte bara att exportbidragen avskaffas utan även att tullavgifter och internt stöd minskas avsevärt, särskilt det direkta stödet. Vem i detta Europa kommer att protestera mot det?

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Toppmötet i Bryssel handlade framför allt om utvidgningen av Europeiska unionen. Det brittiska konservativa partiet har kraftigt och konsekvent pläderat för en utvidgningen öster om EU alltsedan Berlinmurens fall för ungefär 13 år sedan. Anledningarna till att vi stöder denna process så entusiastiskt framgår förvisso alldeles tydligt i den programförklaring som jag och mina kolleger valdes för år 1999. Där fastslås att utvidgningen är ett historiskt tillfälle att befrämja de principer som Europa skall representera: fri handel, öppna marknader, avreglering och samarbete. Den skulle också innebära ökad handel, ökad stabilitet och ökat välstånd för de nuvarande medlemsstaterna i Europeiska unionen. Dessutom kan Europeiska unionen helt enkelt inte ignorera den moraliska plikt som man är skyldig länderna i Central- och Östeuropa.
I Bryssel gjordes betydande framsteg mot att uppnå en överenskommelse om de 10 kandidatländernas anslutning vid Europeiska rådet i Köpenhamn i december. Mitt parti välkomnar detta varmt. Europa kommer att bli en bättre plats till följd av utvidgningen, och jag gratulerar det danska ordförandeskapet för den skicklighet och det engagemang man har visat för att uppnå denna punkt.
Med tanke på att vi emellertid har väntat 13 år på detta historiska ögonblick vill jag återigen upprepa att det inte får förekomma någon förhalningstaktik, inga fler förseningar, och inga fler kapitalintressen i sista minuten bör tillåtas stå i vägen. Vi bör inte på några villkor tillåta att budgetdiskussionerna skall spåra ur genom att återuppta frågor som sedan länge blivit avklarade, i synnerhet förlängningen av den brittiska budgetminskningen, vilket statscheferna enhälligt enades om vid toppmötet i Berlin 1999. Denna budgetminskning är både skälig och rättfärdigad, och varje försök att använda den som en rökridå för att dölja en ovilja att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken bör avvisas som politisk opportunism.
Jag beklagar det faktum att de medlemsstater som mest aktivt verkar för en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, den brittiska premiärministern inräknat, blev så totalt utmanövrerade i Bryssel. Jag hoppas att de återfår sin förhandlingsteknik vid tiden för toppmötet i Köpenhamn.
(Applåder)

Titley (PSE).
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera det danska ordförandeskapet för att de har lyckats hålla grepp om den huvudsakliga situationen och inte låtit toppmötet komma in på ett sidospår genom svårbegripliga detaljer och sådant som rör relativt obetydliga penningbelopp. Vi bör aldrig glömma bort att fördelarna med en utvidgning i hög grad uppväger kostnaderna. Kostnaderna för att inte utvidga skulle vara mycket större än kostnaderna för en utvidgning.
Ni kanske kan erinra er att jag, vid en tidigare debatt, hämtade inspiration från den framlidne, storslagne Elvis Presley när han sade ?it's now or never? [det är nu eller aldrig]. Jag skulle i dag vilja hämta inspiration från en något mindre betydande personlighet, Iain Duncan Smith, som under gårdagen sade till det konservativa partiet ?förena er eller dö?. Samma princip är naturligtvis tillämplig på Europeiska unionen. Jag gläds över att se att man vid toppmötet i Bryssel bevisade att Europa är mer kapabelt att dra lärdom härav än vad det brittiska konservativa partiet är.
Jag värdesätter det danska ordförandeskapets entusiasm med att skapa en väg från Köpenhamn till Köpenhamn, men jag är säker på att Köpenhamn inte är slutet av en process - förhoppningsvis är det början till slutet av processen. Kandidatländerna har fortfarande mycket arbete kvar; det återstår ännu ett ratificieringsförfarande, och parlamentet kommer förvisso att ta sina godkännandebefogenheter på stort allvar. Vi kommer bara att rösta ?ja? om vi är säkra på att man uppnått ett anständigt avtal.
Så vi bör inte låta kandidatländerna tro att processen är avslutad. Jag vill påminna er alla om att kommissionen kommer att genomföra ytterligare en framstegsrapport sex månader före datumet för anslutningen.
Jag skulle även vilja gratulera det danska ordförandeskapet för att ha fastställt en angivande ram för ytterligare jordbruksanslag, vilket inte på något sätt påverkar en framtida reform av den gemensamma jordbrukspolitiken eller de framtida diskussionerna om Europeiska unionens finansiering eller våra internationella handelsavtal från Doharundan. Det gör det möjligt för oss att gå framåt, men diskussionen bevaras ändå öppen för att vi skall kunna nå en resonabel avslutning på den debatten.
Jag är också nöjd med ordalydelsen i resolutionen om Bulgarien och Rumänien. Nyligen besökte jag, som representant för den socialistiska gruppen, Rumänien, och jag var märkbart imponerad av de framsteg som gjorts av den nuvarande regeringen som slutligen har gett sig i kast med vissa av frågorna.
Jag välkomnar rådets beslut att öka skyddsklausulerna från två år till tre år, även om jag är bekymrad över ordalydelsen som säger att dessa kan tillämpas från anslutningens första dag. Jag förutsätter att det relaterar till kommissionens rapport sex månader före datumet för anslutningen, men jag måste säga att det inte skulle göra något gott intryck på väljarna, varken i kandidatländerna eller i Europeiska unionen, om vi från och med dag ett skulle börja tillämpa skyddsklausuler. Uppriktigt sagt, om detta är nödvändigt kommer dessa länder antagligen inte att anslutas till Europeiska unionen vid den tidpunkten.
Slutligen, i egenskap av före detta ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Litauen skulle jag vilja påminna rådet om att Ryssland inte är en medlemsstat av Europeiska unionen, att det inte är ett kandidatland, och att det inte har vetorätt när det gäller Europeiska unionens angelägenheter. Därför är vår huvudprioritering när det gäller Kaliningrad att garantera den litauiska statens suveränitet och dess förmåga att inträda i Schengen.
Jag skulle också vilja gratulera rådet till att ha löst frågorna kring finansieringen för nedläggningen av kraftverket i Ignalina. Det förevisar ett betydande tecken på solidaritet från de nuvarande medlemsstaternas sida gentemot ett litet kandidatland.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Det är sannerligen strålande att veta att utvidgningen är inne på rätt spår och att reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inte kommer att hejda de tio första kandidatländernas inträde. Europeiska kommissionens regelbundna rapport markerar ett kritiskt viktigt steg för Rumänien och, jag antar, även för Bulgarien. Ändå är Rumänien bekymrat över att det egna inträdesdatumet på något sätt skall försenas på grund av den energi och det engagemang som vi ger till de första tio.
Vi kan från parlamentet sända en tydlig signal angående våra intentioner genom att godkänna Rumäniens beräknade tidpunkt, den 1 januari 2007. Under gårdagen enades vi i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om just detta. Jag hoppas att detta även kommer att godkännas i plenum. När allt kommer omkring hade vi i parlamentet till en början tänkt fastställa datumet till år 2004, och denna tidpunkt är även lämplig för Bulgarien.
När det gäller Turkiet utgör religionen inte något hinder för ett medlemskap eftersom EU består av en sekulariserad grupp institutioner. Jag anser att det skulle vara ett rättmätigt och lämpligt stöd om vi kunde sända en signal till den nya turkiska regeringen att om den uppfyller Köpenhamnskriterierna genom att befästa och införliva de demokratiska värdena i lagstiftningen, så skulle möjligen juni 2004 vara ett lämpligt datum för förhandlingar.
Jag vill framföra mina gratulationer till alla som hittills varit delaktiga i arbetet.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, herr ordförande, kära kolleger! När vi kommit så här långt i debatten, och med tanke på det jag redan hört, vill jag bara säga som inledning till mitt inlägg att Europeiska rådet i Bryssel var ett råd utan någon som helst överraskning, vare sig bra eller dålig. Man bekräftade självfallet förteckningen över de tio kommande medlemmarna i Europeiska unionen. Det är utmärkt! Men kunde det ha varit på något annat sätt utan att det hade orsakat en kris, eller ett sammanbrott? Samtidigt beviljades verkligen inte de ekonomiska medel som krävs för att utvidgningen skall kunna genomföras korrekt.
Europa med femton medlemmar kommer alltså att ta emot tio nya medlemmar, under förutsättning att de är fogliga och accepterar att göra det som de femton själva oftast inte gör. Jag säger det, även om jag noterat kommissionär Verheugens öppna sinne. Vad som sannolikt är ännu allvarligare är att utvidgningen skulle ha kunnat, eller skulle kunna bli något som berikar oss genom att dessa nya länder tillför ny mångfald och samtidigt bidrar till att vi bättre beaktar de femton medlemsländernas mångfald. Man skulle ha kunnat främja mångfalden, men man föredrog ångvältstekniken genom att fortsätta att bortse från de verkliga sociala behoven, den offentliga servicen och medborgarskapet i begreppets alla bemärkelser. När allt kommer omkring är det bara marknaden och den fria konkurrensen som räknas.
Om inget katastrofalt sker kommer vi alltså att vara 25 medlemsstater år 2004. Men om inte kursen rätats upp till dess kommer vi bara att ha en stor avreglerad marknad med dubbla krav, nämligen det amerikanska politiska kravet å ena sidan, och det ekonomiska och finansiella kravet från hela världen å andra sidan. I stället för det demokratiska Europa för medborgarna som grundarna av detta Europa drömde om kommer vi att få ett slags meccano som är färdigt att rasa vid första bästa större kris.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsordförande! Rådet i Bryssel har än en gång visat upp en negativ politisk sida: två medlemsstater bestämmer för de övriga, utan att bry sig om att alla medlemsstater bidrar till det gemensamma projektet. Det är i sanning genant.
Dock har det fattats ett nödvändigt beslut som vi har väntat på: utvidgningen mot öst. Som ni sade, herr Prodi, utvidgningen är lösningen, inte problemet. Men den kan ge oss mycket huvudvärk om vi inte fastställer lämpliga finansieringsnivåer, eftersom många medborgare, likt mig, inte tror att detta kommer att kunna göras när antalet medlemsstater ökas till tjugofem med de pengar vi har för femton. Detta gäller främst jordbruksfrågan.
Tillväxt, ja, men även förstärkning av de grundläggande pelarna, en verklig sammanhållning, en verklig enighet. Ambition, ja, men vi måste även inse att vi är i behov av en utökad budget som återspeglar, i hela dess dimension, utmaningen med detta enorma politiska projekt, eftersom det inte är tillräckligt att försöka få den nuvarande budgeten att ge maximal vinst.

Berthu (NI).
Herr talman! Vid Europeiska rådet i Bryssel framträdde konventets ordförande för att lägga fram förberedelserna till det som han kallade ett ?konstitutionellt fördrag?. Tre dagar senare lade han emellertid inför konventet fram ett preliminärt förslag som heter ?fördrag för att inrätta en konstitution för Europa?. Det föreligger en mycket viktig glidning mellan de båda, och det är synd att man inte talade om det vid rådet. Glidningen är ännu större om man jämför med mandatet från Laeken, där man bara ställde frågan om huruvida den förenkling av fördragen man bad om, inte borde, jag citerar: ?på sikt leda till att en konstitutionell text antas?. Jag betonar orden ?på sikt?. Och ändå hade detta mandat från Laeken utvecklats jämfört med mandatet från Nice där man inte ens nämnde en eventuellt konstitutionell aspekt. Denna successiva glidning förklaras enkelt av federalisternas korridormanövrar och avsaknaden vid konventet av en suveränistisk opposition som står i proportion till betydelsen hos den allmänna opinionen. Irrealismen blomstrar gärna när det inte finns någon som kan säga emot.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Anslutningsprocessen för 10 nya medlemsstater är nu nästan avslutad. Vi är entusiastiska över detta och vill gärna gratulera kommissionen och rådet till situationen. I och med detta uppfylls en innerlig önskan hos den övervägande majoriteten av de europeiska medborgarna. Att denna önskan skulle uppfyllas har tidigare varit långt ifrån självklart.
Tyvärr är det många som har glömt bort detta. Utvidgningen blev för dem en fråga om pengar, och vissa politiker spekulerade i rädsla, egoism och andra negativa drag som de ansåg vara starkt representerade bland deras väljare. De var väl medvetna om att vi när det gällde just vår säkerhet och välfärd skulle vinna på utvidgningen.
Till min besvikelse har framför allt det nederländska parlamentet ända fram till den här veckan varit skådeplatsen för detta. Nu när den nederländska regeringen var förståndig nog att ta de rätta besluten har en majoritet i det nederländska parlamentet ändå i sista ögonblicket plötsligt erbjudit regeringen att undersöka möjligheterna till en folkomröstning om anslutningen. Konceptet är i den här situationen visserligen att regeringen ges mer tid till att ge ett negativt svar, men ändå. Inrikes opportunistisk profilering får här överhanden över klarhet och en genomtänkt politik.
Skulle rådet och kommissionen å sin sida kunna säga något om i vilken grad det är möjligt och önskvärt med folkomröstningar om utvidgningen i de nuvarande medlemsstaterna? Och skulle ni kunna ange vilken den principiella skillnaden är mot en folkomröstning i kandidatländerna? Vad skulle bli följden av ett negativt resultat av en folkomröstning i en medlemsstat respektive en eller flera kandidatländer? Jag skulle gärna vilja ha ett svar på detta av rådet och eventuellt av kommissionen, eftersom det naturligtvis är av stor betydelse för den publicitet och information som den nederländska allmänheten får ta del av.
Till sist, herr talman, beträffande Tjetjenien. En gruppordförande har med rätta påpekat ett par saker angående detta. Här pågår en kamp mot terrorismen, men för en lösning skulle man kunna använda diplomatiska möjligheter. Jag skulle också gärna vilja fråga rådet om det finns en EU-politik i fråga om Tjetjenien.

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Toppmötet i Bryssel, som säkert var framgångsrikt, kom naturligtvis framför allt till stånd på grund av kompromissen som rörde jordbrukets finansiering. Det är en kompromiss som man kan leva med, men den ersätter inte reformen av den europeiska jordbrukspolitiken, vilket redan flera gånger har antytts. Jag vill absolut uppmana er, herr rådsordförande, och det kommer vi också i morgon att besluta om, att fortsätta dialogen med parlamentet om reformen av jordbrukspolitiken, och inte låta kommissionen och den ansvarige kommissionären Fischler stå ute i regnet, om han kommer med förnuftiga förslag.
För det andra är den redan nämnda skyddsklausulen en viktig faktor för att skapa förtroende även i våra länder för att reformerna och reformprocessen skall fortsättas i kandidatländerna. Jag vill be er, herr rådsordförande, att se till att även samråd med de berörda länderna och med Europaparlamentet byggs in i denna skyddsklausul, så att det här finns ett gemensamt överenskommet sätt att agera.
För det tredje frågan om Turkiet. Ni har båda antytt att man kan förvänta sig särskilda beslut om Turkiet i Köpenhamn. Jag anser att man bör reagera försiktigt på den nya regeringen. Det är inte påkallat vare sig med misstroende eller med någon förtida lagerkrans eller en ansvarsfrihetsförklaring. Denna regering måste först visa att den klarar av att genomföra föregående parlaments beslut, att den klarar av att erkänna de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, och Turkiet måste visa att man klarar av att byta regering utan intervention från militärens sida. Vi får bara lova Turkiet sådant som vi också är beredda att infria under de närmaste åren. Om man håller detta i minnet så kommer man också att vara förnuftig här.
Det är säkert taktiskt klokt att undvika att tala om fortsatta steg för utvidgningen nu, men jag vill uttryckligen understryka det som kommissionens ordförande sagt. Just när det gäller Balkan är det viktigt att visa och att säga - och det gjorde man i Bryssel - att om länderna är beredda att genomföra ekonomiska reformer, om de är beredda att erkänna de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, om de är beredda att gå vägen till fullständig demokrati, då finns det också möjlighet för länderna på Balkan att ansluta sig till denna union, inte i dag, inte i morgon, men i övermorgon. Det är en klar signal, en sporre till att gå denna väg till demokrati och till att erkänna de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Elles (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera det danska ordförandeskapet till att, genom slutsatserna från toppmötet i Bryssel, ha berett vägen för dessa tio länder att i början av 2004 ikläda sig de förpliktelser ett medlemskap medför. Men jag har frågor angående budgeten, Cypern och den fortsatta utvidgningen, och för dessa skulle jag vilja ha ytterligare förtydliganden.
För det första, budgeten: vi välkomnar den övergripande tillnärmning som institutionerna har enats om när det gäller de budgetära och finansiella frågorna, men från parlamentets sida skulle vi vilja bli fullständigt informerade av kommissionen angående förhandlingsskedet och införa ett dialogförfarande med rådet så att vi kan nå resultat i slutet av året. Genom detta skulle vi för det första vilja ha en del förtydliganden angående eventuella nya förpliktelser inom utrikespolitiken som skulle kunna uppkomma till följd av utvidgningen. Vi har bett om en rapport från kommissionen angående detta, och den väntar vi på.
För det andra, jordbruksreformen: efter att Blair återvänt från Europeiska rådet sade han i underhuset att han till fullo stödde den första punkten i avtalet om ytterligare nedskärningar av utgifterna; han kunde inte stödja dessa kostnader - ingen reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta besegrades vid toppmötet. Frågan till kommissionens ordförande är huruvida denna reform fortfarande är på rätt väg och vad som nu har hänt med halvtidsöversynen.
Om vi ser till framtiden skulle jag vilja ta upp den punkt som Barón Crespo nämnde. Det är inte vanligt att vi är överens, men beträffande budgetplanen från 1999 var jag förvisso emot den av precis samma orsaker som dem han nämnde - hur kan man planera så långt in i framtiden? Och när en gång förhandlingarna har kommit i gång bör parlamentet självt åtminstone fram till 2013 delta i förhandlingarna om denna budgetplan.
Beträffande Cypern skulle jag vilja ha ett tydligt uttalande att varken kommissionen eller rådet ämnar fastställa ett datum för inledandet av förhandlingar. Vi måste få till stånd ett fullständigt och regelmässigt genomförande av Köpenhamnskriterierna avseende de politiska och ekonomiska frågorna. Att fastställa ett datum för Turkiet att inleda förhandlingar är kanske framför allt ett beslut för medlemsstaterna att fatta, och inte för andra länder.
Slutligen, angående den fråga som tagits upp av Swoboda, är det livsviktigt att vi fastställer en strategi för ett ?nya grannlandsinitiativ? och att toppmötet i Köpenhamn bör tillhandahålla en mekanism med vars hjälp vi verkligen kan komma överens med dessa länder som skulle kunna utgöra potentiella kandidatländer. Vi behöver en strategi över hur vi skall bemöta de krav som vi kommer att stå inför under de kommande månaderna och åren. Det räcker inte med att bara säga att alla är välkomna, för jag tror att det finns en gräns när det gäller EU-utvidgningen, och detta bör vi tänka igenom redan nu.

Berès (PSE).
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vill gratulera till detta näst sista steg som tagits tretton år efter Berlinmurens fall, och som gör det möjligt för vårt Europa att försona sin historia och sin geografi. Ni har gjort det under förhållanden som dessutom gör det möjligt att lugna våra folk, tack vare den allmänna bevarandeklausulen. Jag tror att det är en bra signal. Ni har också gjort det genom att avlägsna finanseringsblockeringen. Utmärkt! Det noterar vi.
Vi är däremot oroade när det gäller detta avtals inverkan på den nödvändiga reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den kan inte vänta till 2007, för då kommer den att öka orättvisan och uppmana de nya medlemsstaterna till produktivism. Den är desto mer nödvändig som jordbruksbudgeten kommer att minska från och med 2007.
Det är anledningen till att vi på nytt bekräftar vårt stöd till förslagen från kommissionär Fischler, och vi stöder idén med en översyn efter halva tiden, som ensam gör det möjligt att på nytt fastställa framtidsutsikterna för samtliga jordbrukare och inte bara för de stora spannmålsodlarna. Det är den enda lösningen för att reformera marknaderna som fortfarande i dag behöver dessa reformer, vare sig det handlar om mjölk, socker eller olivolja. Det är den enda utsikten för att främja utvecklingen av landsbygdspelaren som vi behöver, tack vare den obligatoriska moduleringen. Det är den enda vägen för att kunna förena den gemensamma jordbrukspolitiken med våra ambitioner för statligt stöd.
Jag har ytterligare tre punkter. När det gäller Kaliningrad tycker jag det är utmärkt att Litauens suveränitet respekteras, men det kommer inte att vara värt något om inte unionen utnyttjar alla medel som står till förfogande för att få slut på den rättslösa situation som härskar i Kaliningrad på grund av det svåra ekonomiska läget.
Beträffande Rumänien och Bulgarien gratulerar jag till målsättningen när det gäller tidsplanen, men vi får inte sänka garden när det gäller stöd till föranslutningen för dessa länder som verkligen behöver det.
Konsekventa som alltid vill vi ha en union som är byggd kring principen om konfessionsfrihet som en skola för demokrati och tolerans. Låt oss därför vara vaksamma gentemot Turkiet. Vi måste kräva att alla Köpenhamnskriterierna respekteras, såväl ekonomiska som politiska, men vi får inte göra den religiösa frågan till en fråga som, med motiveringen att landet skulle vara muslimskt till största delen, förbjuder Turkiet att ansluta sig till unionen, som skall vara en öppen och tolerant union.

Sturdy (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill också gratulera våra danska kolleger till det sätt som de har hanterat utvidgningen på. Men tydligen har jag totalt missuppfattat det faktum att vi under en enda natt har löst frågan om den gemensamma jordbrukspolitiken. Kommissionens ordförande sade att den gemensamma jordbrukspolitiken har lösts. Jag anser att det som verkligen har hänt är att överenskommelsen mellan president Chirac och förbundskansler Schröder på ett visst sätt bidrog till att undergräva det sätt på vilket kommissionär Fischler föreslog sina reformer. Häromdagen när han talade till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kunde jag starkt ana att han skulle bli en kraftfull ledare under denna halvtidsöversyn och driva igenom reformerna.
Jag lade också märke till att ett av förslagen går ut på att vi skall reformera utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och sträva efter medbeslutandeförfarande. Jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att stödja detta, för det skulle hjälpa till att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi skulle få en totalt annorlunda jordbrukspolitik om utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling tillämpade medbeslutandeförfarandet.
Vi har även hört talas om flera vaga idéer om hur vi skall genomföra en reformering, och jag skall lägga fram en eller ett par idéer som jag anser vara av betydelse. Jag frågar kommissionären: hur skall moduleringen fungera? Hur skall vi klara av den när vi skall till att diskutera WTO-förhandlingarna om vi inte riktigt reformerar den gemensamma jordbrukspolitiken enligt kommissionär Fischlers inställning? Man har talat om att den gemensamma jordbrukspolitiken skall täckas, men ännu har man inte nämnt hur vi i den andra pelaren skall använda finansiella medel ur den första pelaren. Hur skall vi finansiera de nya förslagen för den andra pelaren?
Slutligen skulle jag vilja föra talan å mina väljares vägnar i East Anglia, vilka i stor utsträckning inte har dragit nytta av den gemensamma jordbrukspolitiken eftersom de odlar grödor som aldrig har subventionerats av denna union. De kommer att missgynnas eftersom det, enligt de nya förslagen, kommer att ingå en avgift för tidigare krav. Jag uppmanar kommissionen att tänka över detta och beakta de tidigare formerna för det integrerade administrations- och kontrollsystemet (IACS). Ni har dimensionerna, se till att ni beaktar dem innan ni fattar ett slutgiltigt beslut. Låt oss säkerställa att vi har en jordbrukspolitik som främjar våra jordbrukare, som främjar budgeten och som främjar de nya demokratierna.
(Applåder)

Schulz (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag återkommer till tillkännagivandet från rådets ordförande att man kan förvänta sig nya beslut om Turkiet i Köpenhamn. Jag vill göra fyra påpekanden om detta, som jag hoppas att ni, herr rådsordförande, kan beakta.
För det första: kommissionen har i sin sista rapport iakttagit en talande tystnad om ett eventuellt upptagande av förhandlingar - jag måste uttrycka det på detta precisa sätt. Det torde ha sin förklaring. Enklare uttryckt anser kommissionen för närvarande, och förmodligen även den övervägande majoriteten i parlamentet, att man inte uppnått sådana framsteg att det skulle kunna möjliggöra konkreta överenskommelser med Turkiet om att påbörja några förhandlingar.
För det andra har vi redan en gång upplevt hur massor av ledamöter, som också är här i dag, sagt i parlamentet att den som förvägrar Turkiet en tullunion, han driver landet oundvikligen in i armarna på de islamiska fundamentalisterna! Den dåvarande regeringschefen hette Tansu Ciller. Hon upprepade detta vitt och brett och sade att man för Guds skull skulle ge henne ett proeuropeiskt perspektiv, annars skulle islamisterna vinna valet! Ett halvt år senare har denna dam bildat en koalition med Erbakan. En mycket trovärdig politik!
För det tredje: hela manskapet med dessa politiker - Yilmaz, min kollega Cem som jag respekterar mycket, Ciller på sätt och vis - har i Turkiet på ett dramatiskt sätt valts bort och ersatts med en politisk riktning, som hittills haft ett hundraprocentigt annorlunda perspektiv. Och nu befinner vi oss plötsligt i den situationen att man genast säger: ja, de som hittills var proeuropeiska, de som man alltid kallade för väktarna av det proeuropeiska perspektivet, de har valts bort och nu sitter deras motståndare i regeringen, men de får genast det som vi i flera år har förvägrat de andra! Det kan väl ändå inte vara möjligt!
För det fjärde ber jag er att ta hänsyn till följande. Inget parti har tvekat mer innan de avvisade reformstegen än det nuvarande AKP. De har i valkampen rentav uttryckligen avvisat en hel mängd av de reformsteg som vi krävt. Nu är vi alla politiker, och om vi alla varje dag skulle bedömas efter våra vallöften, då vore det synd om oss alla! Det vet jag.

Ja, särskilt ni! Men varje regering har rätt att inte bli bedömd efter sina ord, utan efter sina gärningar. I Köpenhamn kommer den nuvarande turkiska regeringen att ha suttit vid makten exakt sex veckor. Ge dem lite mer tid, så att man kan bedöma dem efter deras gärningar.
(Applåder)

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kolleger! Herr talman, jag vill härmed föreslå att det tal som kollegan Schulz just har hållit redan i dag skall tillställas den tyske förbundskanslern och hans partiordförande!
(Skratt, tillrop)
Jag tror att det är rätt metod för att se till att man i parlamentet inte talar på ett sätt och i ministerrådet, av vilka skäl det vara må, sedan plötsligt intar en annan hållning. För en sak måste stå klar: man får inte nu försöka att reparera den ena olyckshändelsen, som med tanke på Förenta staterna åstadkoms i Irakfrågan inom den tyska utrikespolitiken under valkampen, med hjälp av en annan olyckshändelse, nämligen genom att man vid fel tidpunkt tillkännager ett datum för när förhandlingarna med Turkiet skall börja. Jag menar att det i denna fråga måste vara fullständigt klart att trovärdigheten i hela anslutningsprocessen vilar på att kriterierna för varje enskilt land tillämpas på exakt samma vis, och att även tidsplanen måste iakttas.
(Applåder)
Herr rådsordförande! Jag vill gratulera er så mycket till det arbete som ni och er regering hittills har utfört, även när det gäller att förbereda utvidgningen av Europeiska unionen. Ni skall tillsammans med kommissionens ordförande på måndag genomföra toppmötet med Ryssland. Då handlar det bland annat också om Kaliningrad. Jag tror att man måste kombinera två saker. För det första betyder utvidgningen av Europeiska unionen och Nato att man måste bygga broar till det viktiga landet Ryssland. Men för det andra måste Europeiska unionen, på grund av Europas historia, också visa att man beskyddar de små och att man måste ta hänsyn till de små ländernas värdighet och suveränitet i samband med de arrangemang som görs när det gäller Kaliningrad, om vi vill bli en trovärdig union. Jag önskar er stor framgång i denna otroligt svåra uppgift, herrar ordförande!
(Applåder)

Wiersma (PSE).
Herr talman! Det var ett anmärkningsvärt toppmöte med ett anmärkningsvärt resultat. Alla tio av de av kommissionen nominerade kandidatländerna släpptes nämligen igenom, vilket innebär att förhandlingarna kan avslutas och att vi fortsätter att hålla tidsschemat i riktning mot 2004. Jag är också glad över att den nederländska regeringen inte satte några käppar i hjulet. Det kan man framför allt tacka oppositionen i det nederländska parlamentet för, som var medveten om sitt stora ansvar. Jag hyser ett litet hopp, med anledning av det Oostlander sade, om att Nederländerna inte kommer att sätta fler onödiga hinder i vägen på väg mot avslutningen av utvidgningsprocessen.
I Slovakien, det land som jag står som ansvarig för, har man reagerat med stor lättnad på den senaste veckans händelser, som naturligtvis omfattar folkomröstningen i Irland. Efter en orolig start på 90-talet har landet lyckats hinna i fatt föregångarna i förhandlingsprocessen, och det är värt en stor komplimang. Men det är ändå, precis som i de andra kandidatländerna, för tidigt att luta sig tillbaka. Det finns fortfarande mycket att uträtta fram till 2004. Regeringscheferna har, enligt min uppfattning med rätta, övertagit kommissionens rekommendationer angående att skapa garantier i fråga om utförandet av EU:s regler, inberäknat skärpningen med avseende på skyddsklausulernas varaktighet.
Vi ber också om extra uppmärksamhet för kampen mot den korruption som fortfarande existerar i alltför hög grad i många kandidatländer. Genom utvidgningen får vi nya grannar, länder som också står och knackar på EU:s dörr. Vi kan för närvarande inte svara på deras fråga. Nu koncentrerar vi oss på den kommande utvidgningen. Men vi förväntar oss däremot att kommissionen och rådet efter avslutningen av förhandlingarna och efter toppmötet i Köpenhamn skall komma med konkreta förslag till förstärkning av förbindelserna med dessa länder. I det sammanhanget bör vi också besvara frågan om vilka framtidsutsikter vi kan erbjuda länder som Ukraina. Som ordförande Prodi nyss helt riktigt påpekade: utvidgning får inte leda till utestängning.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Det danska ordförandeskapet skall verkligen gratuleras för dess skickliga hantering av förhandlingarna, vilket ledde till ett framgångsrikt resultat under det två dagar långa toppmötet i Bryssel. Överenskommelsen om utvidgningens finansiella aspekt har undanröjt det sista svåra hinder som stod i vägen för att slutföra anslutningsförhandlingarna med de tio länderna vid Europeiska rådet i Köpenhamn i december.
Jag välkomnar det faktum att, med hänsyn till det känsliga område som den framtida finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken utgör, EU:s ledare kom överens om att direktstödet till jordbrukarna i de nuvarande medlemsstaterna skulle stå fast till 2006. Detta kommer att garantera en fortsatt välvillig inställning från EU:s nuvarande jordbrukare gentemot utvidgningen. Om detta skall kunna upprätthållas är det viktigt att man inte inför en gradvis minskning av stöden efter 2006.
När det gäller en besläktad fråga är det viktigt att notera att det har uttryckts en viss oro över att kandidatländerna har haft möjlighet att exportera livsmedelsprodukter som inte har nått upp till EU:s standarder för livsmedelssäkerhet. Jag skulle vilja tillägga att denna oro inte nödvändigtvis motiverades av ett motstånd till utvidgningen. Den var snarare mer påverkad av en önskan att förhindra en repetition av BSE och mul- och klövsjukan.
Jag gläds därför åt att man i en av de viktiga förklaringarna vid toppmötet bekräftade att det kommer att finnas en säkerhetsklausul om livsmedelssäkerhet inskriven i varje anslutningsfördrag. Enligt denna kommer ett kandidatland som inte uppfyller EU:s säkerhetsstandarder inte att tillåtas sälja livsmedelsprodukter på den inre marknaden. Detta kommer både att medföra att konsumenterna lugnas och att ännu ett vapen undanröjs ur arsenalen hos dem som har reservationer mot att utvidgningen går framåt så snabbt som möjligt.
Jag skulle vilja avsluta genom att inte bara gratulera det danska ordförandeskapet ännu en gång och välkomna det faktum att dess tillförsikt visade sig vara riktig, utan även genom att önska det danska ordförandeskapet en liknande framgång vid toppmötet i Köpenhamn.

Baltas (PSE).
Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen i siffror är nu en del av vår verklighet. Det är också verklighet att Europa geografiskt, frånsett några enklaver som saknas, håller på att bli en väldig enhet med enormt ekonomiskt och politiskt inflytande. Framtiden börjar te sig intressant i detta avseende.
Den gemensamma valutan, utvidgningen, ansträngningar för att få en gemensam försvars- och säkerhetspolitik och arbetet i konventet visar tydligt ett dynamiskt skeende i Europa. Utvidgningen är utan tvekan en positiv utveckling på vägen mot europeiskt enande. Men det kvarstår många problem som skall lösas och frågor som skall besvaras. Saker och ting behöver exempelvis klaras ut i jordbrukssektorn. Det är jordbrukssektorn, GJP, med sitt stora kapital av erfarenheter och sammanhållning som har varit den främsta gemensamma referenspunkten för europeisk lagstiftning i motsats till nationell från det att EEG grundades fram till i dag. Utvidgningen måste hjälpa till att stärka denna gemensamma politik och inte rubba den välavvägda kompromiss vi kommit fram till, oavsett om den gäller mellan 15 eller 25 medlemsstater i unionen. Flera kandidatländer släpar efter ekonomiskt och har inte de administrativa resurserna att tillämpa det gemensamma regelverket effektivt, och det är också problem vi behöver ta upp.
Minskar dessa eller andra problem det enorma, positiva bidrag som utvidgningen innebär för Europas framtid? Nej, det gör de inte. Utvidgningen utgör ett ytterst positivt bidrag till Europas framtid och dess betydelse kommer att framgå allt tydligare för varje dag som går.
Jag måste betona hur viktigt det är att Cypern har inkluderats som ny medlemsstat. Genom att integrera Cypern i Europeiska unionen har Europas yttersta punkt och Medelhavsdimension nu täckts in. Jag är säker på att detta, före eller efter anslutningen, kommer att göra det lättare att lösa det politiska problem som Cypern har brottats med i åratal.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Europeiska rådet har fattat ett historiskt och välkommet beslut angående en utvidgning av Europeiska unionen, men det var synd att man inte tog tillfället i akt och fattade ännu ett historiskt beslut om en radikal reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. De 40 miljarder euro per år som Europeiska unionen avsätter till den gemensamma jordbrukspolitiken är ett dyrbart sätt att snedvrida vår jordbruksindustri. De brittiska medborgarna, som redan nu bidrar oproportionerligt till EU:s budget, betalar dubbelt för den gemensamma jordbrukspolitiken: en gång genom skatterna, och än en gång i snabbköpet. Vi har förlorat ett tillfälle att i god tid reformera.
Även frågan om den europeiska försvarspolitiken behandlades under Europeiska rådet. Förenade kungariket har ett särskilt intresse och ansvar inom detta område. När allt kommer omkring var det den brittiska premiärministern som gav grönt ljus till denna missriktade politik år 1998, och nu har han utlovat viktiga element ur Förenade kungarikets redan överansträngda försvar som skall fylla eventuella kapacitetsluckor mot bakgrund av en total brist på beredvillighet från de flesta europeiska länders sida att förbättra sin försvarskapacitet på ett meningsfullt sätt.
I samma ögonblick som vi borde koncentrera oss på att bemöta terrorhotet och på en eventuell konflikt med Irak är försvarsbilagorna till ordförandeskapets slutsatser så komplexa och irrelevanta att de liknar en operett. Som om det inte vore nog med förvirring och slöseri håller nu de europeiska allierade på att leka med två olika uppsättningar av militär kapacitetsförbättring: den ena gäller Nato och den andra Europeiska unionen. Vi har knappa resurser, och det sista vi behöver är två olika uppsättningar av kapacitetsmålsättningar.
Under mer än ett år nu har diplomatiska och militära personalstyrkor slösaktigt nyttjats till att förhandla om EU:s tillgång till Natoresurser. Detta är ett problem som till fullo är självalstrande och som dessutom medför onödiga svårigheter för de huvudallierade, såsom Turkiet.
Vi har nu den mycket riskabla inblandningen från det Europeiska konventets sida i försvarsfrågorna. En av arbetsgrupperna håller på att undersöka möjligheter där till och med det kollektiva försvaret, en av Natos centrala uppgifter, skall stå under Europeiska unionens ansvar. Vad ger detta för signaler till våra amerikanska allierade? Kanske än mer betecknande, vilka slags signaler ger detta till potentiella fiender?
Det är verkligen synd att inte rådet och kommissionen fokuserar sina ansträngningar på att se om sitt eget EU-hus inför utvidgningen i stället för att fokusera på högtflygande politiska planer.

Fogh Rasmussen
- (DA) Tack, herr talman! Jag tackar för en bra diskussion. Jag ser fram emot våra fortsatta diskussioner vid den stora debatten kring utvidgningen här i Europaparlamentet den 19 november.
När det gäller utvidgningen tackar jag för de många positiva kommentarer som framförts avseende ordförandeskapets insats så här långt och avseende toppmötets förlopp i Bryssel. Vi kommer från ordförandeskapets sida att göra vårt yttersta för att leva upp till det förtroende som man givit uttryck för här i dag. Jag vill gärna understryka att det krävs ett hårt arbete under de närmaste veckorna. Som Verheugen redogjorde för finns det en hel del frågor som skall lösas. Det krävs en stark politisk vilja. Jag får dock säga att såväl mötet i Europeiska rådet som den förhandling vi haft här i Europaparlamentet i dag har övertygat mig om att denna politiska vilja existerar - inom Europeiska unionen finns en stark politisk vilja att lyckas med denna utvidgning.
Det har ställts en hel del frågor, men jag har inte möjlighet att besvara alla. Jag kommer därför att koncentrera mina svar till några av de huvudteman som jag fått flest förfrågningar om.
Först och främst har det gällt Turkiet. Både Poettering, Malmström och Schulz har tagit upp Turkietfrågan och undrat vilket beslut man kan förvänta sig kommer att fattas om Turkiet vid toppmötet i Köpenhamn. Först vill jag påpeka att det mycket viktiga beslutet om att Turkiet nu är ett kandidatland fattades redan på Europeiska unionens toppmöte i Helsingfors 1999.
Turkiet är ett kandidatland. Detta beslutade Europeiska unionen som sagt redan 1999. Enligt min uppfattning skall Turkiet som kandidatland behandlas på samma sätt som alla andra kandidatländer. Det betyder att Turkiet kan få ett startdatum för anslutningsförhandlingarna när och om Turkiet uppfyller de politiska kriterierna. Men i gengäld är det viktigt att understryka att de politiska kriterierna till fullo skall vara uppfyllda för att landet skall kunna få ett sådant datum. Vi skall använda samma måttstock för Turkiet som vi använder för andra kandidatländer, vilket innebär att Turkiet skall behandlas precis som alla andra kandidatländer.
Vid Europeiska rådets möte i Bryssel uttryckte vi vår uppskattning beträffande de framsteg som skett. Kommissionen har i sin framstegsrapport klargjort att Turkiet ännu inte uppfyller de politiska kriterierna. Vi kommer naturligtvis att mycket noga följa den politiska utvecklingen efter de avhållna valen i Turkiet och därefter försöka finna en välavvägd lösning under toppmötet i Köpenhamn. Jag anser att det är för tidigt att i dag ge en fingervisning om det slutgiltiga svaret på frågan om vilket beslut som kan komma att fattas vid toppmötet i Köpenhamn. Men låt mig understryka att förutsättningen för att få ett datum är att Turkiet liksom alla andra kandidatländer uppfyller villkoren.
Den andra frågan som har tagits upp från flera håll rör jordbruk och budget. Poettering inledde med att fråga varför man över huvud taget diskuterar de långsiktiga, finansiella perspektiven på Europeiska unionens toppmöte här i Bryssel. Jo, svaret är mycket enkelt: det var förutsättningen för att ordförandeskapet och kommissionen skulle kunna få mandat att slutföra förhandlingarna med kandidatländerna, eftersom vissa länder ställde krav på att man skulle fatta beslut rörande de långsiktiga, finansiella perspektiven. Det har hela tiden varit min uppfattning att man inte fick upprätta nya förhandsvillkor för beslut om utvidgning av Europeiska unionen, men vi kom fram till denna kompromiss, och jag tycker den är rimlig. Därefter frågade Barón Crespo och Malmström om det beslut som fattades på Europeiska unionens toppmöte i Bryssel betyder att man fortfarande kan diskutera reformer och jordbrukspolitik? Här vill jag klargöra att man på Europeiska unionens toppmöte i Bryssel uttryckligen undvek att ta ställning till frågan om framtida reformer av jordbrukspolitiken, vilket innebär att man kan dra slutsatsen att kommissionens halvtidsutvärdering fortfarande är aktuell. Rådet kommer att fortsätta att behandla kommissionens halvtidsutvärdering av jordbrukspolitiken. För övrigt vet jag att en förhandling äger rum redan i kväll, där den danske livsmedelsministern kommer att delta som ordförande för rådet, och det i sig är ju en bekräftelse på att halvtidsutvärderingen fortfarande är aktuell. Här kan jag hänvisa till några viktiga formuleringar i slutsatserna från toppmötet i Bryssel, nämligen punkt 12 där det står att utan att det påverkar framtida beslut om den gemensamma jordbrukspolitiken eller finansieringen av Europeiska unionen efter 2006 eller något resultat av genomförandet av punkt 22 i slutsatserna från Europeiska rådet i Berlin, eller Europeiska unionens internationella åtaganden bland annat i samband med inledandet av utvecklingsrundan från Doha, kommer direkta betalningar att införas osv., osv. Detta är mycket viktiga formuleringar, eftersom de innebär att Europeiska unionen fortfarande kan leva upp till sina internationella åtaganden inom ramen för Dohaförhandlingarna. Det betyder vidare att halvtidsutvärderingen fortfarande är både aktuell och förhandlingsbar och att beslut kommer att fattas i enlighet med de förfaranden som gäller inom rådet.
Frågor har ställts angående säkerhetsbestämmelserna. Malmström, och några till, har kommit in på frågan om säkerhetsbestämmelserna. Jag vill påpeka att det finns två typer av säkerhetsbestämmelser - dels en generell säkerhetsbestämmelse och dels två särskilda säkerhetsbestämmelser. De två särskilda säkerhetsbestämmelserna berör den inre marknaden samt rättsliga och inrikes frågor. Den generella säkerhetsbestämmelsen är symmetrisk, vilket innebär att såväl gamla som nya medlemsstater kan kräva att den tillämpas. De särskilda säkerhetsbestämmelserna kan endast tillämpas avseende de nya medlemsstaterna. Det är viktigt att påpeka att målet är att undvika en tillämpning av dessa särskilda säkerhetsbestämmelser, eftersom de endast kan tillämpas om de nya länderna inte lever upp till den gemenskapslagstiftning de förbundit sig att efterleva. Eftersom vi förväntar oss att de lever upp till denna lagstiftning blir det förhoppningsvis inte heller aktuellt att tillämpa säkerhetsbestämmelserna.
När det gäller den generella säkerhetsbestämmelsen vill jag påpeka att vi även i samband med tidigare utvidgningar av Europeiska unionen stiftat bekantskap med sådana bestämmelser. Vi har faktiskt alltid haft säkerhetsbestämmelser. Jag kan nämna att när mitt eget land, Danmark, blev medlem av dåvarande EG fanns det en säkerhetsbestämmelse som gällde i fem år! Förtroendet för Danmark var således inte större än att man krävde en giltighetstid på fem år. När Spanien och Portugal blev medlemmar av Europeiska unionen fanns det en säkerhetsbestämmelse med en giltighet på upp till sju år. När Sverige, Finland och Österrike blev medlemmar fanns säkerhetsbestämmelser som gällde upp till ett år. Vi är alltså redan bekanta med säkerhetsbestämmelser, så därför är det inte fråga om någon diskriminering av de nya medlemmarna.
Nu över till Kaliningrad som Poettering, Titley och även Brock nämnde. Jag vill bara säga till Poettering att det inte var ett krav från Ryssland som ledde till att toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland flyttades till Bryssel - det var ett beslut som fattades av den danska regeringen utan att någon hade bett oss om det. Vi accepterar inte att utsättas för press, men själv anser jag det vara spill av tid att diskutera var ett toppmöte skall hållas. Om Putin inte vill komma till Köpenhamn, så flyttar vi mötet till annan plats. Jag vill inte ödsla tid på detta. Vi prioriterar utvidgningen av Europeiska unionen. Därför ägnar jag mig inte åt diplomatiska och protokollära frågor om var möten skall hållas. Det viktigaste är att mötena genomförs och att vi får tillfälle att diskutera de frågor som skall diskuteras och att vi kommer fram till de beslut som skall fattas.
Det hoppas jag därför att vi gör på toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland, vilket innebär att vi även skall komma fram till ett beslut beträffande Kaliningrad. Ett beslut som skall leva upp till de principer som flera av Europaparlamentets ledamöter har framhållit, nämligen en lösning som skall baseras på fullständig respekt för Litauens suveränitet. Jag vill i samband med detta understryka att utvidgningen av Europeiska unionen rent principiellt mycket väl kan genomföras även om vi inte nått fram till en lösning i Kaliningradfrågan. Om vi inte hittar en lösning så kommer visum att tillämpas. Så enkelt är det faktiskt. Men vi är naturligtvis alla intresserade av att finna en lösning i samförstånd med Ryssland, eftersom det ligger i allas vårt intresse att utveckla ett starkt strategiskt partnerskap mellan Europeiska unionen och Ryssland. Men Ryssland har naturligtvis inte någon vetorätt när det gäller utvidgningen av Europeiska unionen. Vi skall försöka att finna en förnuftig lösning på transiteringen från Ryssland till Kaliningrad, men det skall ske med fullständig respekt för Litauens suveränitet, vilket bevakas av det danska ordförandeskapet.
Tillåt mig att ännu en gång få tacka för en mycket givande förhandling. Med diskussionen om Europas framtid, förslaget till ramar för ett nytt författningsfördrag och med möjligheten att avsluta anslutningsförhandlingarna med tio nya medlemsstater om drygt en månad, står vi inför avgörande beslut och inför början på en ny epok i Europas historia. Utvidgningen av Europeiska unionen utgör drivkraften i detta arbete och är nyckeln till Europas framtid.
Europaparlamentet, kommissionen och ordförandeskapet har tillsammans kämpat för utvidgningen. Målet är nu i sikte, och vi har i dag visat vår gemensamma vilja att föra denna viktiga fråga i hamn och att avsluta den första omgången av utvidgningsförhandlingarna i Köpenhamn i december.
(Applåder)

Prodi
Herr talman! Den danske statsministerns svar gör det möjligt för mig att vara mycket kortfattad, för han har på ett uttömmande sätt beskrivit de viktigaste punkterna i dagens diskussion, och jag instämmer helhjärtat i det som sagts.
Låt mig bara göra en allmän kommentar till vissa punkter som har diskuterats. Det är intressant att hela parlamentet - liksom hela rådet - är överens när det gäller utvidgningen. Diskussionerna och frågorna har gällt mindre centrala problem eller de framsteg vi måste göra i morgon i dessa frågor. Det rör sig med andra ord verkligen om en samsyn som vi får uppleva mycket sällan.
Låt mig så ta upp ett par frågor som inte har berörts i de svar som getts tidigare. Den första gäller det som Swoboda nämnde i samband med Balkan. Jag instämmer helt. Vi har inte talat så mycket om Balkan, men vår politik som är inriktad på associerings- och stabiliseringsprocesser och våra kontinuerliga relationer och vårt fortsatta stöd har just som långsiktigt mål att även Balkan skall ingå i unionen. Det kommer att ta tid, och framför allt kommer processen att bli olika från land till land - vi ser redan när vi nu granskar dem närmare, att inte alla utvecklas med samma hastighet - men länderna på Balkan är vårt ansvar. De blir det i allt högre grad, vi inser detta och vi handlar i enlighet därmed.
När det gäller Turkiet har jag inget att tillägga, utom en kommentar som jag tycker det är min skyldighet att göra inför detta parlament: vi har utformat vår rapport utifrån objektiva kriterier; bytet av regering tillför i det avseendet inget nytt. Vi måste först se hur den agerar, konkret, när det gäller att genomföra Köpenhamnskriterierna. Kommissionens rapport är mycket detaljerad och mycket tydlig i denna fråga, och därför måste vi vara konsekventa i vårt handlande med den ståndpunkt som där redovisas.
När det gäller Kaliningrad har jag inget att tillägga, utom att nämna löftet att respektera Litauens ståndpunkt och de rättigheter som Litauen får i egenskap av ny medlem av unionen. Allt det vi gjort och de svåra förhandlingarna har tagit så lång tid just på grund av att vi har velat respektera dessa principer.
Sedan har flera talare nämnt Tjetjenien. Även om Tjetjenien inte hör hemma i den här diskussionen, så tror jag ändå att den berör de problemen. Kommissionen fördömer otvetydigt och kraftfullt alla terrordåd, till exempel den tragiska gisslanepisoden i teatern i Moskva. På samma otvetydiga sätt säger vi att kampen mot terrorismen inte får föras på bekostnad av de mänskliga rättigheterna. Detta gäller Tjetjenien, där de av våra byråer som på platsen bevakar de mänskliga rättigheterna rapporterar upprepade episoder av bristande respekt för och kränkningar av de rättigheterna, såväl från ryssarnas sida som från de tjetjenska rebellernas. Det bästa sättet att förhindra ytterligare kränkningar av de mänskliga rättigheterna, enligt min mening, är att fortsätta de utredningar som görs av de militära och civila ryska åklagare som har till uppgift att göra denna analys. Det finns också en rysk vilja att vidta ett antal åtgärder för att förbättra de mänskliga rättigheterna i området, inklusive att reducera den militära närvaron, upphöra med de så kallade upprensningsaktionerna och, jag upprepar, se till att åklagare är närvarande under de militära operationerna. Detta har bekräftats i ett flertal uttalanden, och vi har insisterat på att åtminstone detta skall ske.
Ett annat problem där kommissionen är direkt engagerad gäller frågan hur man skall få fram humanitärt bistånd till befolkningen i området, en befolkning som prövats av umbäranden och problem på grund av de svåra levnadsvillkoren. Dessutom befinner sig fortfarande två av de anställda vid en icke-statlig organisation, en europé och en tjetjen som togs till fånga för någon vecka sedan, i fängsligt förvar. Vi utnyttjar allt vårt inflytande för att kunna lösa den frågan. Slutligen måste vi hela tiden påminna om och insistera på att när det gäller problemet Tjetjenien finns det ingen annan utväg än en politisk lösning. Detta är det budskap som vi tar med oss på måndag till det bilaterala möte som vi skall ha här i Bryssel med de ryska myndigheterna. Jag upprepar, det finns ingen lösning som inte går via en politisk dialog. Utan en sådan dialog kommer denna konflikt aldrig att ta slut. 
En sista reflexion, slutligen. Flera gånger har jordbrukspolitiken nämnts i samband med kommentarer som inte stämmer överens med slutsatserna från Bryssel. Efter Bryssel ligger frågan om en reformering av jordbrukspolitiken kvar på bordet. Bland annat kommer kommissionär Fischler att delta i en diskussion om den frågan som kommer att äga rum i denna kammare. Jag tänker inte gå in på detaljer, men jag kan garantera att kommissionen tänker anstränga sig för att genomföra det förslag som har utarbetats nyligen efter ett långt och seriöst arbete.
(Applåder)

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Jag ställde en mycket specifik fråga om den folkomröstning som fortfarande hotar i Nederländerna och vilka effekterna skulle bli av ett eventuellt negativt resultat i jämförelse med resultaten i kandidatländerna.

Prodi
Eftersom det krävs att samtliga medlemsstater ratificerar kommer en folkomröstning att innebära att Nederländerna inte ratificerar och därmed blockeras hela processen, det står klart. Fallet påminner om vad som hände i Irland. Det nuvarande förfarandet kräver dessutom att samtliga länder ansluter sig. Detta är vad som framgår klart av de juridiska analyser jag har kunnat göra.

Talmannen. -
Jag har mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken om läget i Mellanöstern och Irak.

Dupuis (NI).
Herr talman! Jag hörde i er inledning att det handlar om en debatt om Mellanöstern och Irak. Jag trodde att ändringen i den tidigare föredragningslistan också medförde att Tjetjenien ingick i denna punkt. Kan ni bekräfta det?

Talmannen. -
Jag utgår ifrån att Solana kommer att nämna Tjetjenien i sitt inledande yttrande.

Solana
Herr talman! Jag kommer att försöka fatta mig kort när jag tar upp de två frågor som parlamentets ordförandeskap föreslagit att jag skall ta upp med tanke på att ni, ärade ledamöter, redan har sammanträtt länge och debatterat en så viktig fråga som utvidgningen av Europeiska unionen, som säkerligen är den viktigaste frågan på dagordningen för oss alla just nu.
Man har föreslagit mig att vi skall tala om två huvudsakliga frågor här i kväll: situationen i Mellanöstern och politiken när det gäller Irak.
Herr talman! Det är min uppgift att tala om två frågor som finns på förstasidorna i alla tidningar i dag. När det gäller Mellanöstern fattade, som ni känner till, ärade ledamöter, premiärminister Sharon ett snabbt - och kanske oväntat för en del - beslut, vilket har lett till att förändringar har skett i regeringen och att det val som har utlysts i Israel har tidigarelagts till i slutet av januari.
När det gäller situationen i Irak inleds just nu en debatt i New York om säkerhetsrådets resolution om Irak.
Jag kommer följaktligen att ta upp de två frågor som jag blivit ombedd att tala om och kommer att ta hänsyn till tidsbristen.
När det gäller Mellanöstern, värderade ledamöter, vill jag säga att Europeiska unionen har fortsatt sitt arbete sedan den senaste gången vi talade om den här frågan, framför allt inom ramen för den så kallade kvartetten, det vill säga, med Förenta staterna, Ryska federationen och Förenta nationernas generalsekreterare. Vid kvartettens senaste möte i september inledde vi en process i tre faser i syfte att vi i slutet av år 2005 skall lyckas uppfylla den dröm som så många av oss - och så många medborgare i Israel och Palestina - har, nämligen två stater som lever i fred sida vid sida i en framtid av gemensam enighet och stabilitet.
Som ni vet, ärade ledamöter, består denna process - och detta offentliggjordes efter mötet i september - av tre faser: en första fas som omfattar resten av innevarande år och början av nästa år. Under denna period kommer valet i Palestina att gå av stapeln, och vi måste försöka lösa frågorna om interna reformer och de humanitära frågorna som, tyvärr, fortfarande inte har klarats upp ännu.
Den andra fasen, som vi kan kalla den för, medför utropandet av en palestinsk stat, även om det blir en stat med provisoriska gränser, och den tredje fasen kommer att omfatta den slutliga debatten om de frågor som alla känner till och som fortfarande är de svåraste frågorna att lösa när det gäller problemen i Mellanöstern.
Vi hoppas, ärade ledamöter, att det val som har utlysts inte bromsar den här processen. Den europeiska inställningen är att vi vill att denna process fortsätter, och vi hoppas att vi även i fortsättningen kommer att kunna vara delaktiga i den process som vi inledde i kvartetten för bara några månader sedan.
Jag vill betona tre viktiga faktorer i den nuvarande utvecklingen i Palestina. För det första, den interna palestinska debatten om den strategiska betydelsen av intifadan. Jag anser att det är mycket viktigt att en djupgående, positiv och konstruktiv debatt har inletts om det strategiska syftet med intifadan inom den palestinska politiken. Tanken att politiken, och inte våldet, skall vara tyngdkraften är verkligen viktig. Detta kommer utan tvivel att leda till att området blir säkrare i högre grad än vad poliser eller säkerhetsstrukturer kan göra. Att våldet försvinner ur medborgarnas sinnen betyder mycket mer än alla säkerhetsstrukturer man kan införa på området. Vi bidrar till den debatten, och vi hoppas att den ger, som den redan gör, önskade resultat.
Den andra viktiga frågan på det palestinska området är de förändringar som president Arafat har genomfört i den palestinska myndighetens regering och som har fått stöd från den palestinska lagstiftande församlingen. Jag vill betona de viktigaste två punkterna i denna förändring av regeringen: för det första finansministern, som fortsatte på sin post sedan den första ändringen av regeringen. Det internationella samfundet och de internationella finansinstitutionerna är eniga om att denna person är lämplig för den posten och stöder honom. Han genomför ett viktigt arbete, och vi hoppas att han kommer att fortsätta att arbeta i den riktningen. För det andra, den ändring som har gjorts inom inrikesministeriet, det vill säga när det gäller den minister som har ansvar för säkerhetsfrågor. Jag tror att den ändringen kommer att spela en mycket viktig roll i säkerhetsfrågorna, som är ett av de största problemen, och att det kommer att leda till att man kan finna vägar för utveckling och en lösning av problemet så snart som möjligt.
Den tredje frågan som jag vill betona, ärade ledamöter, handlar om de humanitära aspekterna. Det råder inget tvivel om att de palestinska medborgarnas situation fortfarande är dramatisk ur humanitär synpunkt. Vi har gjort allt vi kunnat från Europeiska unionen och kvartetten för att de resurser som tillkommer den palestinska myndigheten och som för närvarande fortfarande är i händerna på Israels regering skall kunna återlämnas till den palestinska myndigheten omedelbart, och att de återlämnas månad för månad på ett sådant sätt att finansministeriet får möjlighet att utforma en budget som är värd namnet och att det vet vilka resurser det har att räkna med i början av varje månads budget.
Den sista punkten jag vill ta upp när det gäller Palestinafrågan handlar om bosättningarna. Ärade ledamöter, jag anser att detta är en allvarlig fråga, och om bosättningarna inte stoppas snabbt kommer vi inte att nå den dagen då drömmen om två stater kan förverkligas, eftersom det då skulle bli omöjligt att inrätta en palestinsk stat på grund av att territoriet har minimerats av bosättningarna, vilka fortfarande ökar i antal. Ärade ledamöter, å Europeiska unionens vägnar uppmanar jag återigen Israels regering att så snart som möjligt stoppa bosättningarna.
När det gäller den nuvarande situationen i Israel kan jag berätta att jag i kväll hade ett telefonsamtal med den nya utrikesministern Netanyahu. Vi kommer att ta kontakt med varandra så snabbt som möjligt för att se till att de processer som har inletts inte bromsas, även under valkampanjen, till gagn för fredsprocessen.
Som ni vet kommer de två stora partierna, Likud och arbetarpartiet, att genomföra primärval under de kommande veckorna. I Likud står valet mellan Netanyahu och Sharon, och i arbetarpartiet står valet i mitten av november mellan tre kandidater, den tidigare försvarsministern, Haifas borgmästare och den tidigare fackföreningsrepresentanten - som redan har varit minister i Rabins regering - Haim Ramon. Vi får invänta resultaten från dessa primärval för att få reda på vilka kandidater som sedan kommer att mötas i valet, vilket kommer att äga rum den 28 januari. Men - jag upprepar detta - det faktum att det har utlysts val får inte bromsa arbetet för att uppfylla vår ambition: en rättvis fred på detta territorium, en fred som de europeiska medborgarna så gärna vill se.
När det gäller Irak vill jag säga att vi i dag har gått in i den avgörande fasen. För en timme sedan inledde säkerhetsrådet debatten om sin resolution. Europeiska unionen har ända sedan det första informella mötet mellan utrikesministrarna under det danska ordförandeskapet vidhållit en klar ståndpunkt med tre grundläggande faktorer: målet för denna operation mot Irak, hur den skall genomföras och om den stora oro vi hyser när det gäller konsekvenserna av denna. Tre ord om de tre punkterna.
Jag börjar med målet. Målet för oss har varit - och är fortfarande - att avväpna Irak från massförstörelsevapen. Ett så kallat regimskifte har aldrig varit Europeiska unionens mål. Europeiska unionens mål är däremot att Irak respekterar resolutionerna från Förenta nationernas säkerhetsråd.
För det andra: hur skall man gå tillväga för att uppnå detta mål? Vi har alltid sagt - vi kommer att fortsätta att säga detsamma och lyckligtvis har så skett - att denna debatt måste föras inom Förenta nationerna. Lyckligtvis samtyckte till och med Förenta staternas president den 12 september till att debatten om denna oerhört viktiga fråga skulle äga rum inom Förenta nationerna, och jag kan säga er att vi med glädje har noterat att det hittills har förts mycket allvarligt inriktade förhandlingar mellan alla medlemmar i säkerhetsrådet för att nå en resolution. Det är vår förhoppning och önskan att resolutionen kan antas enhälligt så snart som möjligt. Det skulle vara den största segern för Förenta nationernas legitimitet och följaktligen en seger för dem som tror på multilateralism och som anser att Förenta nationernas säkerhetsråd spelar en viktig roll.
Som ni vet, ärade ledamöter, är den resolution som börjar diskuteras just nu lång, men den innehåller följande grundläggande punkter: för det första, kravet på att Irak skall erkänna att landet för närvarande inte uppfyller säkerhetsrådets resolutioner. Den andra grundläggande punkten är att Irak skall få en möjlighet att kunna uppfylla alla resolutioner. Den tredje och viktiga punkten handlar om att det i resolutionen inte ges möjligheter till att automatiskt inleda ett militärt angrepp. För det fjärde kommer man att begära att Irak inom 30 dagar utarbetar en rapport om de massförstörelsevapen som landet besitter och att vapeninspektörerna under ledning av Blix omedelbart skall få tillträde till området för att kunna bekräfta president Saddam Husseins uttalanden.
Från Europeiska unionens synpunkt anser jag att det är glädjande att Förenta nationernas multilaterala strategi har fungerat, och fungerar bra. Detta är vad vi alla önskar, och vad alla Europeiska unionens medlemsstater och medborgare önskar.
Ärade ledamöter! Jag kan inte säga så mycket mer för närvarande, eftersom vi väntar på vad som kan hända i Irakfrågan under de närmaste timmarna. Det är möjligt att debatten om resolutionen avslutas i dag och att omröstningen genomförs i dag eller under morgondagen.
När det gäller Mellanöstern måste vi insistera på att fredsprocessen och problemen i Mellanöstern för oss, för européerna, även i fortsättningen kommer att vara en prioriterad fråga i vår utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag vill säga er att det faktum att valet i Israel har flyttats fram från oktober nästa år till januari på sätt och vis kan vara positivt, eftersom vi i och med detta tidigare kan inleda den process som bör leda till den slutliga förhandlingsfasen för att möjliggöra existensen av två stater, vilket är vad vi alla önskar.
Ärade ledamöter! Jag kan inte säga så mycket mer för tillfället. Jag skulle vilja, om ordförandeskapet tillåter mig, säga att vi outtröttligt kommer att fortsätta arbeta med dessa två frågor, som otvivelaktigt är oerhört viktiga.
Jag vill även säga några ord om frågan om regimskifte i länderna i regionen. Ärade ledamöter, det viktigaste ur vår synvinkel är enligt min åsikt genomförandet av rapporten om Mellanöstern och om de islamiska och arabiska länderna som har utarbetats av Förenta nationerna, där de behov och förändringar som är nödvändiga för dessa länder framgår. Det bästa sättet att uppnå detta är genom dialog, och Europeiska unionen kommer därför även fortsättningsvis att föra en intensiv dialog med organisationen för den islamiska konferensen. Allt detta samt Barcelonaprocessen måste fortsätta vara den pådrivande kraften i förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i regionen. Vi har förbindelser av kontraktsnatur med praktiskt taget alla dessa länder i form av samarbetsavtal.
Ärade ledamöter, herr talman! Jag har nu informerat om situationen. Vi befinner oss som sagt i ett viktigt skede, och det händer mycket just nu när det gäller frågorna om Mellanöstern och Irak. Syftet är att ni skall få tillgång till så mycket upplysningar som möjligt, och jag står till ert förfogande för att svara på alla era frågor.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter, mina damer och herrar! Jag kommer här i kommissionens namn och som företrädare för kommissionär Patten, som ursäktar sig, att ta ställning till det nuvarande läget i Mellanöstern och till kommissionens åtgärder.
Solana har ju redan utförligt redogjort för diskussionen om den planerade marschrutten för den internationella gemenskapen, som här företräds av den internationella kvartetten. Jag vill gratulera er, herr Solana, till det arbete ni utfört, som sker under vidrigast tänkbara omständigheter och förmodligen också i kapplöpning med tiden, och lova ett fortsatt stöd från kommissionen. Den marschrutt som eftersträvas måste innehålla klara tidsangivelser och syfta till det resultat som nedtecknades i rådets förklaring från mötet i Sevilla, nämligen att skapa en livskraftig palestinsk stat. Jag är övertygad om att EU:s ordförandeskaps och den höge representantens ansträngningar för att nå en överenskommelse om en möjlig lösning tillsammans med de andra internationella partnerna i kvartetten kommer att lyckas. Men innan marschrutten fastslås, förmodligen i december, finns det möjligheter att redan nu åstadkomma en avspänning av situationen. Det man nu eftersträvar är en oinskränkt bekräftelse av två-statslösningen, men dessutom ett slut på varje användande av våld och provokationer på båda sidor. Hit hör att man energiskt bekämpar terrororganisationer, samt omedelbart stoppar nya bosättningar och hejdar bosättarnas övergrepp på den palestinska civilbefolkningen.
Lika viktigt är det att fortsätta de palestinska reformansträngningarna och genomförandet av motsvarande signaler från israelisk sida, exempelvis det aviserade återupptagandet av reguljära medelöverföringar. En uppluckring av begränsningen av rörelsefriheten och underlättad tillgång till humanitära hjälporganisationer skulle kunna förstärka denna positiva trend.
Den senaste ombildningen av den israeliska regeringen har inneburit ett tydligt steg åt höger. Men man måste avvakta och se om de befarade effekterna på fredsprocessen faktiskt kommer att inträffa. Hur det än förhåller sig är ett internationellt initiativ den väg man bör gå, med utsikter till en långsiktig framgång i form av en två-statslösning. Man får hoppas att det nya palestinska kabinettet fortsätter det påbörjade reformarbetet, och inte bara fördjupar det med hjälp av det internationella samfundet, utan också utnyttjar det till att tydligt förbättra situationen för befolkningen. Just detta är det nämligen illa beställt med.
De första framgångarna i reformprocessen har framför allt uppnåtts inom finansförvaltningen. De villkor som förknippas med budgetstödet med hjälp av EU-medel har lett till konsolidering och förbättrad kontroll och öppenhet inom den palestinska finansredovisningen. Kommissionen kommer även i fortsättningen att arbeta nära tillsammans med den nye palestinske finansministern Salam Fayad och genom fortsatta villkor utöva positivt inflytande på reformprocessen.
Beklagligtvis har reformprocessen praktiskt taget avstannat på andra områden. Det gäller just reformer inom förvaltningen och rättssystemet, vilka båda behövs för att grunda en demokratisk stat, och förberedelserna för de val som skall hållas i mitten av januari har inte heller hunnit särskilt långt. Ordföranden i valkommissionen har visserligen tillsatts, men enligt många palestinier, och även enligt företrädare för det internationella givarsamfundet, kan det ändå inte uteslutas att valet kommer att skjutas upp. Det blir en uppgift för den internationella insatsstyrkan att informera om svårigheter när det gäller valförberedelserna och erbjuda kvartetten förslag till lösningar.
Kommissionen är även i fortsättningen helt involverad i valförberedelserna tillsammans med medlemsstaterna och bemödar sig om att ge det stöd som krävs vid den givna tidpunkten. De internationella ansträngningarna för att fastslå en lovande marschrutt, samt den palestinska autonoma myndighetens reformansträngningar, har i varje fall hittills inte kunnat åstadkomma någon förbättring av den lokala situationen. Oskyldiga människor dör fortfarande på båda sidor. Rädsla inför de fruktansvärda självmordsattentaten och även för vedergällningsaktionerna behärskar vardagen, liksom frustration och förtvivlan.
Hittills har man varken kunnat tillfredsställa den israeliska befolkningens behov av trygghet, eller den palestinska befolkningens önskan om en normalisering av vardagen, utan förnedring, om ett slut på inskränkningarna av rörelsefriheten och om en förbättring av de katastrofala levnadsvillkoren. Särskilt det humanitära läget ger anledning till stor oro. De internationella observatörerna på plats är ense om att den inskränkta rörelsefriheten och svårigheten att få tillgång till hjälporganisationerna bidrar till den nuvarande humanitära krisen. Det kan helt enkelt inte godtas att EU-finansierade hjälpaktioner avvisas eller att deras arbete förhindras.
Enbart under de senaste veckorna har det inträffat 23 incidenter av detta slag. För att bara nämna ett exempel så hejdades den 17 oktober två kommissionstjänstemän vid utresan ur Israel och deras dokument och bärbara datorer togs ifrån dem och återlämnades först efter längre tid. Som ni säkert vet har kommissionen ansökt om att 50 miljoner euro skall frigöras från katastrofreserven för att man skall kunna ställa hjälp till förfogande för de städer och byar som avskurits från yttervärlden.
Det krävs ytterligare medel för förberedelserna inför valet. Jag hoppas att kommissionen här kan räkna med parlamentets stöd. Det är av stor betydelse för det extra sambandsmöte som skall äga rum i december. De internationella givarstaterna kommer då att diskutera den humanitära situationen i de palestinska områdena samt läget för reformprocessen, och samråda om nödvändiga stödåtgärder och ekonomiskt bistånd.
(Applåder)

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! De senaste dagarnas händelser motiverade kanske mer än någonsin er närvaro här i kväll, herr höge representant, och för Europeiska folkpartiets räkning vill jag tacka er för det.
De senaste tio dagarna, som började med chocken med gisslantagandet i Moskva, har kännetecknats av dramats tragiska slut den 26 oktober, men också av att de larm som uppstått på grund av den ökande politiska instabiliteten i Mellanöstern förvärrats liksom risken för ett krig med Irak, vilket fortfarande diskuteras i New York.
När det gäller Tjetjenien och vårt förhållande med Ryssland har vi nyss lyssnat till ordförande Prodis engagemang, och vi ber er, herr höge representant, att tillsammans med honom vara vår, och hela parlamentets, tolk för att å det bestämdaste fördöma den fega och brottsliga terrorism som ägde rum i Moskva, men samtidigt varna för reaktionerna från den ryska offentliga opinionen och från vissa ansvariga för kampen mot terrorismen som skulle kunna förväxla hela det tjetjenska folket med de extremister som är skyldiga till att ha förberett och utfört detta brott.
(Applåder)
Det är just i den fällan som terroristerna försökt att få det ryska folket och den ryska regeringen att gå. De skulle därmed i efterskott kunna rättfärdiga sina handlingar.
Samtidigt har vi i Mellanöstern de senaste dagarna, och så gott som timme för timme, kunnat se hur ett politiskt kaos inträder som självfallet inte kan tjäna freden. Och där, herr höge representant, instämmer jag inte i er optimism. Det handlade till att börja med om presentationen den 29 oktober av den nya regeringen för den palestinska myndigheten som inrättats av det palestinska lagstiftande rådet, som ni sade, med stor majoritet och inte utan att president Arafat varit utsatt för hård kritik, till och med här i kammaren, med tanke på den bristande ombildningen som innebär att de flesta ministrar behåller sina poster, trots att de i september förkastades av samma råd. Och det faktum att finansministern vid detta tillfälle kunde behållas - det gladde er - samtidigt som den tidigare inrikesministern fick träda tillbaka; han som hade haft mod att uppmana till ett slut på våldet oavsett varifrån det kommer utgör tvärtom i våra ögon en mycket oroande signal om vad hökarna skulle ha kunnat vinna över fredsarbetarna i detta nya kabinett.
Sedan uppstod en regeringskris i Israel, vilken nyligen lett till att Knesset upplöstes och att man aviserade att val skulle hållas tidigare, och att detta till och med skulle kunna äga rum före den 28 januari som i dag meddelats.
Vi gläds åt att premiärminister Ariel Sharon i samband med krisen inte givit efter för överbuden från extremhögern som avsåg att kritisera Osloavtalen, slänga ut Arafat och vägra att låta en palestinsk stat inrättas. Men det finns risk för att detta överbud fortsätter att rasa under hela den kommande valkampanjen, samtidigt som vi hoppas att Israels folk, som fortfarande till största delen hängivet kämpar för fred, inte låter sig dras med i detta.
Även här räknar vi med er och er företrädare, ambassadör Moratinos, för att i detta oväsen av explosioner från ett allt mer okontrollerat våld se till att Europas lugnande röst hörs.
Det är slutligen denna lugnande röst man kan hoppas att få höra under de kommande timmarna i FN:s säkerhetsråd, efter sex veckor som ni sade, av svåra förhandlingar för att skriva en resolution som uppmanar Irak att fullgöra sina skyldigheter, men fortfarande erbjuder utsikten med en resolution som inte nödvändigtvis förutsätter vapen.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag skulle vara tacksam om vi underrättas om hur lång talartid vi har i början av debatten, och detta gäller även för kommissionen och rådet, för att vi skall kunna dela på den lilla tid som vi har till vårt förfogande.
(Applåder)
Herr höge representant, herr kommissionär, ärade kolleger! När det gäller situationen i Mellanöstern vill jag för det första, efter den upptrappning av våldet som har skett under de senaste månaderna, påpeka att de upplysningar Solana lämnar oss är hoppingivande. Med tanke på händelserna det senaste året måste jag säga att offentliggörandet av att valet i Israel har tidigarelagts är en positiv nyhet, för det första för att det alltid är viktigt att man lyssnar till folkets röst och dessutom för att min grupp - ibland säger ens vänner obehagliga saker - offentligt kritiserade Israels arbetarparti för att det har deltagit i den nuvarande regeringen och begärde att partiet skulle lämna regeringen till våren. Jag anser att det är ett positivt steg att arbetarpartiet nu har lämnat regeringen, framför allt skälet till att den gjort det, nämligen att partiet vägrar att rösta om krediter för nya bosättningar. Detta är mycket viktigt, eftersom jag håller med den höge representanten om att den största faran just nu är att de ockuperade territorierna förvandlas till en verklig schweizerost, till ett slags Batustan som omöjliggör skapandet av den palestinska staten.
Eftersom Netanyahu har ringt upp den höge representanten vill jag be honom att för det första säga till Netanyahu att vi, även om vi vägt för och emot på grund av den förstörelse som har skett, ändå är beredda att stödja såväl de humanitära insatserna för att återuppbygga de grundvalar som en palestinsk myndighet kan grundas på. Säg honom också att han i stället för grävmaskiner kanske skall sända urnor och att det faktum att det blir val i Israel även gynnar den palestinska myndigheten. Jag anser att det skulle vara ett mycket viktigt steg.
Det är svårt att tro att extremhögern kan bekämpa och utpressa en terzett som herrarna Sharon, Netanyahu och Mofar. De har verkligen stått på kanten till avgrunden, men de har insett att det inte finns något alternativ till kvartettens förslag om att skapa två stater. Jag anser att vi måste framhärda i den här frågan.
När det gäller situationen i Irak är det nödvändigt att betona att vi européer, trots våra meningsskiljaktigheter, har lyckats uppnå att frågan tas upp inom Förenta nationerna och att man inrättar en multilateral ram. Förutom att Förenta nationernas säkerhetsråds auktoritet har erkänts ännu en gång har vi nu även en utväg som gör det möjligt att undvika att man så att säga tänder eld på oljan, vilket medför en stor fara för att hela området kan sättas i brand.
Jag skulle även vilja veta hur den höge representanten kommer att underlätta för att de medlemsstater i säkerhetsrådet som tillhör Europeiska unionen, som säkert kommer att vara fyra till antalet i januari, skall kunna samordna sina åtgärder i så stor utsträckning som möjligt.
Slutligen vill jag göra en mycket kort kommentar om situationen i Tjetjenien. Min grupp stöder fullständigt vad som sägs i parlamentets resolution, det vill säga, ett absolut fördömande av terroristattacken, solidaritet med offren, kritik av den ryska statens agerande, så till den grad att landets egna medborgares liv och säkerhet riskeras och behovet av, dock inte just nu, att den viktiga punkten om att finna en förhandlingslösning finns med på dagordningen för nästa toppmöte med Ryssland.
Hur som helst, herr talman, och med detta avslutar jag, anser jag att vi måste uppmuntra den höge representanten, kommissionens vice ordförande och våra företrädare att framhärda i medlingsansträngningarna och att dessa tre konflikter trappas ned.
(Applåder)

Talmannen. -
I er egenskap av före detta talman, herr Barón Crespo, är jag säker på att ni känner till konventionerna i denna kammare. Den höge representanten och kommissionären har all den tid de önskar för att tala till kammaren. Båda två höll sig emellertid mycket strikt till den tid som de tilldelats. Jag anser inte att det finns några skäl till klagomål.

Van der Laan (ELDR).
Herr talman! Min grupp fördömer villkorslöst allt våld i Mellanöstern. Det är alltid oacceptabelt med civila offer, vare sig de faller på grund av självmordsattentat eller på grund av en armé. Europa har i åratal försökt att spela en betydelsefull roll i konflikten, men mycket av det vi uträttar verkar som behandling av symtom i stället för angripande av orsaken till sjukdomen. Människor måste få ett framtidsperspektiv igen. Människor som har hopp om framtiden har något att förlora och är alltså beredda att kämpa för fred i stället för att trampa vidare i status quo, eller ännu värre, att tro att våld är en lösning. 
För att få en framtid som ger hopp kräver vi seriösa ansträngningar från båda parter. För det första måste den palestinska myndigheten uppträda mycket hårdare i fråga om självmordsattentaten. Terrorister är inga hjältar utan mördare, och de måste också omnämnas som sådana. Dessutom måste den palestinska myndigheten reformera och utrota korruptionen, så att också den palestinska befolkningen får förtroende för sina ledare.
För det andra uppmanar vi Israel att få ett slut på den politik som bygger på ekonomiskt undertryckande och förnedring genom avspärrningar. Betalningarna till palestinierna måste också återupptas så att Europas medel åter kan avsättas för utvecklingsprojekt inom undervisning och vård i stället för betalningsstöd. Dessutom är det oacceptabelt att bosättningarna får fortsätta att utvidgas. Ockupationen och bosättningarna är fortfarande de största hindren för verklig fred och säkerhet för alla.
Herr talman! Jag skäms över Europas brist på handlingskraft i fråga om Mellanöstern. Varje dag dör oskyldiga människor, och ändå står vi kvar vid förklaringar och sammanträden. Vi är den viktigaste givaren av stöd till Palestina, vi är Israels viktigaste handelspartner; vi måste ändå kunna göra något mer för att göra verklighet av vår egen europeiska färdplan.
Till sist en kommentar angående det kommande valet. Tyvärr är det fortfarande ingen av parterna som har lagt fram en god fredsplan. Detta måste emellertid ske nu, så att israeler och palestinier kan rösta för fred i januari, för sig själva och för sina grannar.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! Jag hörde Solanas uttalande om Irak. Hur kan man för övrigt undgå att bli förvånad, när president Bush hittills inte dragit tillbaka hotet om ett nytt krig mot Irak, med eller utan FN-resolution, över att Europeiska rådet inte funnit något att säga i frågan? Unionen som sådan finns knappast i denna brännande fråga. Endast ett fåtal stater som är medlemmar i säkerhetsrådet agerar, liksom fredsstyrkor som mobiliseras. I det sammanhanget framför Kucinich, ledamot i Förenta staternas kongress och ordförande i Progressive Caucus, följande budskap: ?Vi kan fortfarande undvika detta krig. Låt oss arbeta gemensamt för freden, för samarbetet, för en ny era i de mänskliga relationerna där kriget inte har någon plats. Jag välkomnar alla tillfällen till samarbete med er för att skapa denna nya värld.?
Jag drömmer om ett Europa, herr talman, ett enat Europa som kan ta emot dessa utsträckta händer. Det är inte fallet i dag. Det är en existentiell utmaning vi måste anta.
Och i Mellanöstern för över tjugo år sedan hade vi uttalandet från Europeiska rådet i Venedig där man krävde att den israeliska ockupationen skulle upphöra, betonade att bosättningarna var olagliga, erkände palestiniernas rätt till självbestämmande och betonade att det var nödvändigt att PLO deltog i förhandlingarna. Det är över tjugo år sedan! Betydligt senare, i mars 1999, erkände man i uttalandet från toppmötet i Berlin uttryckligen palestiniernas rätt till en stat. Men när nu situationen dramatiskt förvärras för varje dag, Osloavtalen har grävts ned och trampats på och man besvarar ockupanternas radikalisering med att radikalisera en del av de ockuperade, hur kan man i dag förstå tystnaden från de femton medlemsstaterna i Bryssel? Min grupp anser att detta inte kan fortsätta, att vare sig tystnad eller likgiltighet kan fortsätta. Det krävs starka initiativ som för världens ögon, och till att börja med för folket i regionen, kan illustrera en offensiv och tydlig politisk vilja som främjar mobilisering av fredsanhängarna. Det krävs helt enkelt en kraftansträngning.
Jag vill nu framföra ett konkret förslag. Torsdagen under vårt nästa sammanträde kommer att infalla precis före 35-årsdagen av den berömda resolution nr 242 från FN:s säkerhetsråd, vilken utgör en av de viktigaste referenserna för det internationella samfundet i denna konflikt. Låt oss därför i detta sammanhang arrangera ett högtidigt firande i Strasbourg med parlamentet, rådet och kommissionen. Låt oss också ta med unga fredsanhängare, unga européer, unga palestinier, unga israeler, av dem som samlades i massor i lördags i Tel Aviv för att hedra minnet av mordet på Yitzhak Rabin. Var och en av institutionerna kommer på så sätt att tydligt kunna bekräfta det som, enligt internationell rätt och våra gemensamma värderingar, inte är acceptabelt, och vilket rättvist och hållbart fredsprojekt vi i stället vill utarbeta.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, herr höge representant! Jag tror att man kan upprätta en förbindelse, inte bara en filosofisk utan även en politisk förbindelse mellan problemet i Mellanöstern, Irak och Tjetjenien och Europas roll. Jag tror att vår roll består i att vara klarsynta och säga sanningar. Francis Wurtz har rätt när han säger: det är tjugo år sedan som vi fördömde, det är tjugo år sedan ?som? ... Det säger vi till israelerna. Det är rätt och riktigt. Och till palestinierna måste vi säga: i tjugo år har man sagt er att ni skall erkänna inte bara staten Israel, utan också att det i denna israeliska stat inte skall förekomma något massåtervändande av palestinier. Båda sakerna är sanna. Om man vill inge den israeliska befolkningen hopp måste man befria den från rädslan. Rädslan handlar om självmordsattentat som är dödliga, men framför allt om att de som utför dessa attentat inte erkänner staten Israel. Palestiniernas rädsla handlar om den israeliska armens ockupation. Båda är intimt förknippade med varandra.
Och när det gäller Irak är sanningen enkel. Vi säger att Irak skall erkänna FN:s resolutioner, dvs. att alla vapen under förutsättning att de finns - det vet jag inget om, jag har aldrig varit inspektör, inte du heller, eller ni, eller någon annan för övrigt - skall skrotas efter kontroll. Det sätt som Saddam Hussein bedriver politik på, och tidigare bedrivit politik på, innebär en fara för befolkningen utanför. Det är också nödvändigt att kräva att inspektörer och icke-statliga organisationer skall få komma in för att inspektera den demokratiska verkligheten, förhållandet mellan det irakiska folket och Saddam Hussein.
Detsamma gäller Ryssland och Tjetjenien: det är ofattbart att man tog gisslan - ryska kvinnor och barn - vi fördömer det, liksom att Putin fortsatte att ta sin gisslan som gisslan genom att inte säga hur de skulle agera, vilken gas de skulle använda, och inte lämna den information han hade till familjerna. Det är också ofattbart att hela det tjetjenska folket tagits som gisslan av en KGB-man som agerar som på bolsjevik- och kommunisttiden, som en KGB:are alltså.
Europa måste fördöma attentaten, Europa måste delta i antiterroriståtgärderna och Europa måste säga nej till allt totalitärt vankelmod, även om det handlar om en stormakt som Ryssland. Att stoppa rätten till information är att sätta stopp för demokratin; det har röstats igenom av duman. Om Europa håller tyst mot Putin den elfte kommer Europa aldrig att bli tillräckligt klarsynt och ha kraft nog att försvara demokratin.
(Applåder)

Dupuis (NI).
Herr talman, herr Solana! Jag kommer att fatta mig mycket kort, för i Strasbourg kommer vi att få tillfälle att genomföra en grundlig diskussion om Rysslandsfrågan och därmed också om Tjetjenien.
Tydligen håller vi på att skapa ett nytt Afghanistan med talibaner, men jag skulle vilja framhålla något mycket aktuellt. Achmed Zakajev, vice statsminister för den tjetjenska regeringen, arresterades i Köpenhamn för ett par dagar sedan. Han sitter fortfarande fängslad i den staden. Samtliga initiativ för att försöka göra det möjligt för Iljas Achmadov, tjetjensk utrikesminister, att komma tillbaka från Förenta staterna till Europeiska unionen har blockerats. Förutom att tiga inför det som sker i Tjetjenien förbjuder vi de få demokratiska representanter som skulle kunna diskutera och föreslå demokratiska lösningar för landet att arbeta - genom att fängsla dem eller på annat sätt.
Min fråga, herr Solana, är följande: ni tog initiativet till att upprätta svarta listor över personer som misstänktes för att ha begått brottsliga handlingar i före detta Jugoslavien. Skulle inte ni, herr Solana, kunna ta initiativet till en vit lista, dvs. en lista över personer som vi anser vara viktiga för att kunna föra en dialog, så att dessa personer kan få ett visum utan problem och utan att det skall drabba ett litet land som sedan, i likhet med Danmark eller Belgien, utsätts för outhärdliga påtryckningar från den ryska federationens sida?

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! Just nu eller under de närmaste timmarna kommer säkerhetsrådet - det har redan sagts - att besluta om resolutionen som rör Irak. Det kan inte råda något tvivel om att Irak måste uppfylla alla förpliktelser villkorslöst. Det är EU:s ståndpunkt, och jag håller fullständigt med om innehållet i den. Nu finns det en motiverad oro för att Irak skall använda sig av och sprida massförstörelsevapen. Saddam Hussein har redan flera gånger bevisat att han är beredd att använda dessa massförstörelsevapen mot den egna befolkningen. Kurderna i Hallabja som dödades med giftgas finns inpräglade i minnet på oss alla. Inte heller den brutala förföljelsen av shiiterna i södra delen av landet är någon hemlighet. De mest varierande regimer och länder är i besittning av massförstörelsevapen; vi kan tänka på Indien eller Pakistan eller nu senast på Nordkorea, som rentav har medgett att man har avsatt klyvbart material för kärnvapen, vilket är ett brott mot internationella förpliktelser, och medger ansvarsfrihet för Irak!
Hur det än är med den saken så blir massförstörelsevapen ett oberäkneligt hot för det internationella samfundet först när de potentater som råder över dem är oberäkneliga och hotfulla. Det är utan tvivel fallet när det gäller Saddam Hussein. Därför måste det i denna resolution från säkerhetsrådet klargöras att FN-inspektörerna obehindrat skall kunna sköta sina uppgifter, att kontrollörernas befogenheter skall ökas och att det inte på nytt får förekomma någon katt- och råttalek, så som tidigare varit fallet. Om någon för närvarande skall besöka Irak politiskt, så är det uteslutande internationella vapeninspektörer och annars ingen alls - detta sagt med tanke på det överflödiga besök i Irak, vilket riktar sig mot Österrikes intressen, som tyvärr redan för tredje gången gjorts av Jörg Haider, delstatspresidenten i Kärnten.
Irak är ett alltför farligt minfält, och det är synd att landet skall tjäna till att tillfredsställa neurotiserade politikeregon. Här krävs det en samfälld aktion inom EU:s ram och inte några solotrippar. Detta skall ske i partnerskap, gemensamt med USA. Risken skall också kunna beräknas. En upptrappning eller ett säkerhetsvakuum, som skadar hela Mellanöstern, måste undvikas. På längre sikt bör man arbeta på att undanröja krishärdar, vare sig det är i Tjetjenien eller i Mellanöstern, och där har ni mitt fulla stöd!
(Applåder)

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Den socialistiska gruppen stöder Solana och Patten helhjärtat i deras försök att begränsa det permanenta krigstillståndet i Mellanöstern och att föra tillbaka de berörda parterna till förhandlingarna genom ?kvartettaktiken?. Joshi Belin, en av de välkända arkitekterna av Osloavtalen, försäkrade mig nyligen att, trots det faktum att avtalen har undergrävts allvarligt av Sharon-regeringen å ena sidan och av den palestinska sidans självmordsattentat å andra sidan, medborgarna från båda sidor ändå just nu mer än någonsin har behov av strukturella politiska förslag som erbjuder en förhoppning om fred. Han betonade än en gång att Europas åtgärder vad honom beträffar är avgörande i den situationen.
Jag vill påminna om att detta parlament en gång antog en resolution där vi sade att handelsklausulerna i associeringsavtalet måste användas för att om så är nödvändigt tvinga fram ett slut på den där bosättningspolitiken, som annars kommer att fortsätta att utgöra ett strukturellt hinder för freden.
Herr talman! Vad beträffar Irak vill den socialistiska gruppen än en gång betona att varken USA eller Kina eller något annat land har rätt att unilateralt starta ett storskaligt krig på någon plats i världen. Vår väg är den väg säkerhetsrådet tar. Det är den väg som vi nu lyckligtvis har kunnat framtvinga multilateralt. Det innebär emellertid också att vi inte får komma med några utlåtanden som automatiskt leder till krig. Jag är mycket glad över det Morillon sade, vilket än en gång betonade detta för PPE-DE:s räkning. Vad vi behöver göra är inte att automatiskt starta krig, utan att utöva ett enormt tryck på Saddam Hussein genom vapeninspektioner. Dessa vapeninspektioner måste vara effektiva, och därefter kan man agera om det visar sig vara något som är fel. Men vad vi inte behöver är det unilaterala krigets väg. Vi måste först och främst förstärka koalitionen mot terrorismen. Denna koalition måste få högsta prioritet, såväl från USA:s som från Europas sida. Jag tror att det är på det området vårt gemensamma engagemang måste ligga.

De Clercq (ELDR).
Europeiska unionens roll i fredsprocessen i Mellanöstern är enligt min uppfattning fortfarande för begränsad. Förenta staterna bestämmer var skåpet skall stå, och vi är enbart andra klassens figurer. Detta är fel, med tanke på vår position. Vi är ju Israels viktigaste handelspartner. Med 14 miljarder euro är vi också de som lägger högst kapital på humanitär hjälp, och när det gäller tekniskt och finansiellt stöd till den palestinska myndigheten ger Europeiska unionen det överlägset största bidraget, uppskattningsvis 10 miljoner euro per månad. Det är alltså hög tid att Europa inte enbart är en payer utan också blir en riktig player i fredsprocessen. Vi är skyldiga Israel och Palestina, men också oss själva detta, av historiska, kulturella, geografiska, ekonomiska och politiska skäl.
Vi måste utifrån vår europeiska tradition visa att våld inte är någon lösning och att fred inte behöver komma direkt från toppen utan snarare från grunden. Terrorister följer ingen politisk dagordning. Vi måste alltså se till att varje form av meningslöst våld förkastas av den allmänna opinionen, så att terrordåden inte längre hindrar fredsförhandlingarna. Här kan och måste Europa spela en ledande roll.
Vi måste fortsätta demokratiseringen och den ekonomiska utvecklingen av regionen. Vi måste ge vår omfattande humanitära hjälp en mer politisk dimension genom att låta det palestinska och det israeliska folket inse att de inte kan vara fiender i all evighet. En större och mer regelbunden politisk närvaro i regionen krävs alltså i högre grad än någonsin.

Vachetta (GUE/NGL).
Herr talman! Situationen i Mellanöstern är fortfarande mycket oroande, och vi måste göra allt, absolut allt, som står i vår makt för att förhindra det värsta, nämligen kriget. Beslutsamheten hos Förenta staternas president, uppmuntrad av det republikanska partiets resultat vid olika amerikanska val nyligen, har inte minskat. Han har inte avstått från sitt koncept med ?förebyggande krig?, en förskönande omskrivning för att motivera krig var som helst och när som helst, under förevändning att det handlar om att bekämpa terrorismen. Oberoende av debatten som för närvarande äger rum i säkerhetsrådet fortsätter alltså förberedelserna kring Irak. Förenta staternas möjlighet att utnyttja sin fantastiska militära överlägsenhet för att placera sina ekonomiska intressen i området riskerar att vinna över varje annat beaktande. Om detta krig äger rum kommer det att få fruktansvärda konsekvenser, även om det behöver erinras om att kriget mot det irakiska folket aldrig upphört, detta folk som tagits som gisslan av ett embargo som först dödar barn och svaga och sedan bevarar Saddam Hussein och hans familj.
Den amerikanske presidentens krigslogik försörjer Ariel Sharons krigslogik mot det palestinska folkets åsikt, men också mot säkerheten bland det egna folket. Det palestinska samhället och grunderna till en stat har förstörts, och livet blir alltmer omöjligt.
Ett krig kommer bara att öka lidandet för folket i området; det kommer bara att ytterligare försena en politisk lösning för en rättvis och hållbar fred. Konsekvenserna av detta krig är i dag inte mätbara, men vi vet att den amerikanska imperialismens arroganta och aggressiva attityd riskerar att orsaka terroristhandlingar som ett barbariskt motdrag mot ett hyperbarbari. Vi har inget att vinna på dessa barbariska handlingar.
I den här situationen måste Europas folk, liksom Förenta staternas, lita till sig själva, för om Bush fortsätter med sina dödsbringande planer kommer våra regeringar, trots sina uttalanden, att ge honom hjälp och stöd som de alltid gjort, eftersom de inte vågar göra annat. Vi måste därför lita till oss själva, på samma sätt som i Förenta staterna och i Förenade kungariket, där hundratusentals människor visar att de avvisar detta krig: ?inte i vårt namn?, säger de.
I morgon inleds det första europeiska sociala toppmötet i Florens. Tusentals personer kommer att diskutera för att skapa en annan värld. Det kräver ett radikalt annorlunda sätt att tänka för att möta behoven snarare än vinsterna, eftersom det är det enda sättet att nå verklig rättvisa, den enda garantin för fred.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Världen måste undvika krig. På vilket sätt kan Europa bidra till detta i Mellanöstern? Inte lika mycket med ord som med handling. Vi måste ha folkens självbestämmanderätt som utgångspunkt. Det palestinska folket har denna rätt, Israel har denna rätt, tjetjenerna har denna rätt. Vi får inte glömma att självmordsattentaten aldrig kommer att utrotas med militär terror eller militära ockupationer. Människor och folk som inte har något annat att förlora än sina liv kommer att vara beredda att offra sina liv för ett liv med en framtid i värdighet, ett liv i frihet.
Låt oss lägga detta på minnet även i fråga om de internationella förbindelserna. Saddam Husseins diktatur är en katastrof för invånarna i Irak, i synnerhet för alla som leder en opposition mot honom, i synnerhet kurderna och shiiterna. Förhoppningsvis kommer han någon gång att dömas, men vi får inte ge något alibi för ett krig som grundas på olja, och detta måste Europa göra mycket klart för Förenta staterna. FN-resolutionerna är för oss en god sak, men inte om de automatiskt skulle leda till krig.

Gollnisch (NI).
Herr höge representant! Ni sade att Irak måste anmäla sina massförstörelsevapen. Men det finns en möjlighet ni inte tagit upp, nämligen att det inte längre finns några massförstörelsevapen. Och vad händer då? Jo, det skall jag säga er: man kommer att fortsätta att säga att Irak döljer sina massförstörelsevapen. Och i resolutionen från säkerhetsrådet som ni återgivit för oss är det något som på ett märkligt sätt saknas, nämligen: vad gör man med embargot om Irak av en tillfällighet ännu en gång skulle acceptera närvaron av FN:s observatörer, som de redan gjort under flera år? Villkoret att häva embargot, som gör att folket svälter, har inte uppfyllts av den amerikanska och den brittiska regeringen, och det är den enda anledningen till att Irak fått nog av dessa observatörer som dessutom beter sig som spioner, vilket flera av dem erkänt.
Herr talman! I verkligheten har kriget redan börjat. Flygoffensiven är kontinuerlig. Den 10 oktober bombades flygplatsen i Bassora tre gånger. En omfattande raid ägde rum mot de militära ingripandena. Kriget har redan börjat. Förhandlingarna med det nationella irakiska rådet för oljan är beroende av den amerikanska regeringen, och vi är uppenbarligen de enda som inte vet det.

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Hittills har det varit bristen på politisk vilja i Sharons nyligen avgångna regering och denna regerings utnyttjande av säkerhetsargumentet som ett svepskäl som har förhindrat att fredsprocessen återupptas, och nu kan fredsprocessen avbrytas. Som det stod i den israeliska tidningen Haaretz i morse har den nyligen avgångna regeringen varit förfärlig. Våldspolitiken i de ockuperade områdena har inte fått slut på terrorismen, samtidigt som den har kostat Israel det största blodbadet sedan Libanonkriget. Israels förbindelser med Egypten, Jordanien och Europeiska unionen för den delen har, som vi vet, aldrig varit sämre. Det var länge sedan som det fanns så mycket rädsla och så lite hopp i Israel.
Vi vet även att den ekonomiska situationen är mycket dålig. Arbetslösheten ökar. Enligt min åsikt beror detta framför allt, dock inte endast, på kriget mot palestinierna, som är oförenligt med välstånd. Fredsanhängarna måste göra en mycket stor ansträngning för att övertyga de flesta av medborgarna om att en förbättring av den ekonomiska och sociala situationen är beroende av att Israel återupptar de politiska förhandlingarna med palestinierna, att det är nödvändigt att arbeta för ett nytt nationellt samförstånd för att kunna nå en bra överenskommelse med Palestina.
Palestinierna å sin sida måste förstå att ett slut på terrorismen i Israel kommer att hjälpa dessa fredsanhängare. Palestinierna förefaller enligt min åsikt att gå i den riktningen. I går informerade den israeliska radion om att al-Fatah och Hamas kommer att mötas under den kommande veckan i Kairo för att förhandla om ett slut på Hamas självmordsattentat i Israel. Jag frågar mig om detta kommer att gå om intet och Israel, vilket redan har skett vid tidigare tillfällen, kommer att genomföra ett nytt dödligt angrepp på Gazaremsan eller på Västbanken.
Europeiska unionen måste aktivt stödja dessa fredsanhängare.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! Bilderna från gisslandramat i Moskva har skakat oss alla, och det gäller att klart fastslå att tagande av gisslan inte på något vis kan rättfärdigas. Det är obestridligen också varje stats rätt att inte låta sig utpressas genom sådana terroraktioner och att inleda lämpliga motåtgärder. Men dessa måste uteslutande rikta sig mot terroristerna och får inte ställa ett helt folk till svars!
Den bristande öppenheten i den ryska ledningens informationspolitik omedelbart efter befriandet av gisslan kan kritiseras. Det gäller i synnerhet det faktum att de befriade inte genast fick medicinsk hjälp, att man inte tillät besök av anhöriga på sjukhusen, och det gäller också frågan varför de specialstyrkor som insattes, i motsats till gisslan, inte drabbades av några negativa hälsoeffekter på grund av gasen, fastän de agerade utan gasmasker. Om vittnenas utsago stämmer, enligt vilken förövarna var medvetslösa och ändå sköts, då utgör detta ett eklatant brott mot varje rättssystem, och det måste då också fördömas!
Våld kan aldrig utgöra lösningen på något problem; det kan bara lösas med fredliga medel. Därför måste man också säga följande till den ryska regeringen: om den faktiskt förklarar att ett helt folk är terrorister och även förklarar att de valda företrädarna för detta folk är terrorister, då har regeringen automatiskt inte längre någon partner som den över huvud taget kan förhandla med, och som den överhuvud taget på fredlig väg kan försöka att lösa detta problem tillsammans med! Jag tror att det är Europeiska unionens uppgift att här stödja Ryssland, att hjälpa dem så att en förhandlingsprocess kan påbörjas med det snaraste.

Borghezio (NI).
Herr talman, herr Solana, herr kommissionär! Jag kan inte hålla med om de lugnande orden när det gäller läget i Palestina. Å ena sidan verkar inte de som arbetar seriöst för freden ha fått mer att säga till om i den nya palestinska regeringen, och å andra sidan finns det en risk som Europa absolut måste undvika. Jag har hört talas om att Europeiska unionen förbereder sig på att avsätta mycket omfattande nya bidragsbelopp. Jag skulle vilja se maximal öppenhet när det gäller fördelningen av de bidragen och när det gäller deras förvaltning. Erfarenheterna från tidigare situationer lär oss att dessa bidrag mycket ofta avsätts för vissa ändamål - och om det handlar om humanitära ändamål kan jag stödja dem, det gör vi alla - men sedan tar de en annan väg. Situationen i de länderna och framför allt den situation som Palestina fortfarande befinner sig i - en politisk och social situation som präglas av motsättningar mellan grupper och fraktioner - är sådan att man undrar om inte dessa bidrag också skulle kunna ta samma väg som till exempel bidragen från Hamas, som börjar som humanitärt bistånd för att sedan förvandlas till stöd för terrorismen.
När det i stället gäller Europas politik mot Irak så anser jag att vi inte borde begränsa oss till en rent diplomatisk insats. I linje med de löften vi gav efter den 11 september bör vi i stället utnyttja alla våra resurser när det gäller underrättelsetjänst för att gå till botten med problemet och nå fram till terrorismens rötter, som finns i Saudiarabien och i Gulfstaterna. Det är där man måste slå till mot den wahabitiska fundamentalismens ideologiska rötter.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr höge representant, kära kolleger! Ni skall slippa ytterligare analyser, eftersom det förefaller som om det viktigaste redan sagts i det jag hört. Hur det än är med den saken kräver situationen i Mellanöstern och Främre orienten mer än någonsin att vi är vaksamma. Även om ordet inom några månader kommer att gå till folket som skall uttala sig om sin framtid i två val tror jag att det är nu som vi måste vända blicken mot denna del av världen.
När det gäller det palestinska valet måste vi stödja det palestinska folkets vilja att ha representativa politiska ledare med en förstärkt demokratisk legitimitet - som vi måste erkänna för dem redan nu -, och vi måste göra allt som står i vår makt för att dessa val skall genomföras korrekt.
I det sammanhanget blir min fråga: vilket tekniskt och praktiskt stöd räknar Europeiska unionen med att inrätta? Konkret och inom vilken tidsfrist?
När det gäller det israeliska valet tror jag för min del att det utgör mer en källa till oro än hopp. Valet är förvisso en möjlighet för det civila israeliska samhället att visa sin strävan efter fred i detta område som härjats från båda håll. Denna tidsperiod kan emellertid också ställas till förfogande från dem som underblåser konflikten och inte vill ha en fredlig samexistens mellan de båda folken.
Skulle Europeiska unionen, som vet att vara närvarande både på det ekonomiska och det humanitära planet, äntligen kunna besluta sig för att förstärka sin närvaro på fältet, och sluta upp med sin diplomatiska ängslighet, och bidra till dialog och förhandling? Endast en bestämd internationell åtgärd, som bygger på rätten, kan slutligen bryta den onda cirkeln av våld.

Solana
Herr talman! Jag skall försöka fatta mig kort för att inte överskrida den talartid som ordförandeskapet så generöst har tilldelat alla talare.
Ärade ledamöter! Vi har talat om tre frågor. När det gäller Mellanösternfrågan vill jag än en gång betona att vi bör försöka undvika att börja med att tala om principerna varje gång vi samlas i parlamentet och i stället inse att alla som har samlats här i princip har samma åsikter: att ett folk lider, att detta folk har haft det mycket svårt i många år, att det problemet måste lösas och att vi måste försöka bidra med lösningar. De viktigaste principerna, de allmänna principerna, tror jag att vi alla delar. Vad är det vi vill? Vi vill att det så snart som möjligt skall finnas två stater som kan leva tillsammans, demokratiskt, vid sidan av varandra, i fred och välstånd. Detta är den ansträngning som Europeiska unionen måste bidra till.
Jag kan säga er att vi kan vara optimistiska. Eller pessimistiska. Var och en kan skapa sin egen uppfattning. Just nu vill jag vara realistisk och söka efter särskilda och konkreta resultat i den här svåra situationen. Detta är vad Europeiska unionen gör enligt min åsikt. Det handlar inte om att komma med storslagna uttalanden. Det har vi redan gjort. Det handlar om att försöka lösa de problem som redan finns.
Vi har till exempel påpekat att det finns en öppen och bred debatt som kan leda till att terrorismen upphör i det palestinska området. Att terrorismen upphör intellektuellt sett. Och att den upphör för alltid, om det är möjligt. Och det bidrar Europeiska unionen till på ett mycket viktigt och effektivt sätt genom den här debatten, vilket hela världen erkänner, palestinierna och de mest förnuftiga israeliska krafterna erkänner det, och de inser även att unionen spelar en mycket viktig roll i det här sammanhanget. Vårt syfte är därför inte bara att komma med principuttalanden; vi vill genomföra konkreta åtgärder i syfte att nå goda resultat.
Våra palestinska vänner måste genomföra reformer. Hittills har de inte genomfört tillräckligt många, det har min vän, ledamoten Morillon, rätt i. De måste fortsätta. Jag skulle ha velat se en premiärminister i den palestinska myndigheten. Så blev det inte. Anledningen till att det inte blev så är kanske att den energi som krävdes för en förändring mot en öppnare regering med en premiärminister gick förlorad under den tid Arafat var instängd i Mokata.
När det gäller Palestina måste man följaktligen begära att landet fortsätter att kämpa mot terrorismen och fortsätter att genomföra reformer.
När det gäller Israel är det viktigaste vi kan begära just nu att blockeringen av territorierna hävs och att människor kan röra på sig, så att det inte tar den höge representanten för Europeiska unionen åtta timmar att ta sig mellan två städer, en resväg som förut tog en halvtimme. Så ser situationen ut just nu, territorierna är stängda. Ingen ekonomi, hur mycket hjälp den än får, kan överleva om medborgarna inte har rörelsefrihet. Detta är följaktligen en absolut grundläggande faktor. För det andra, att man betalar. Att man betalar skatter på ett sådant sätt att den palestinska myndigheten har en budget för att deras ansträngningar skall ge goda resultat.
Vi måste därför utnyttja den tid vi har kvar till årsslutet och till dess att valen hålls för att försöka skapa förutsättningar för att föra en fredsdebatt under valkampanjen, och vi kommer att göra allt vi kan för att kvartetten, vilken vi utgör en fullständig och grundläggande del av, fortsätter att arbeta utan uppehåll under de kommande månaderna, som kommer att vara mycket viktiga.
Jag vill säga två ord om Irak: jag anser att Europeiska unionen har försökt uppnå mycket av det som de flesta av Europas medborgare vill. Vad ville vi? Vi ville att inspektörerna skulle kunna återvända. Vi ville genom Förenta nationerna uppnå att Irak fogade sig, och vi ville även att ett militärt angrepp inte skall kunna genomföras automatiskt. Vi har ställt tre krav. Vi har uppnått dessa tre krav. Debatten för att inspektörerna skall kunna återvända har genomförts. De kommer att återvända. Det var ett krav att debatten skulle föras inom ramen för Förenta nationerna. Den frågan diskuteras där just i kväll. Detta har kunnat uppnås utan att resolutionen från säkerhetsrådet innebär en automatisk tillåtelse för att ta till krig, eftersom resolutionen innehåller två faser. Med hjälp av ansträngningar från många länder, inte bara Europeiska unionens medlemsstater, kan vi alltså fortsätta framåt på den vägen.
Vi måste dock även erkänna att det finns risker med massförstörelsevapen och att det inte bara är ett land som har det problemet. Det är inte Förenta staternas problem, utan allas vårt problem. Även vi måste kämpa mot massförstörelsevapnen. Det ligger i vårt intresse, och som civiliserade stater är det vår skyldighet att göra detta.
Sedan har vi den tredje frågan. Det finns två skäl till att jag inte talat mer om Tjetjenien: för det första för att ordförandeskapet för rådet och kommissionens ordförande redan har talat länge om den frågan. Jag instämmer i absolut allt som sades. På måndag kommer, som ni känner till, ett toppmöte att äga rum här i Bryssel där alla dessa frågor kommer att tas upp med president Putin. Därför, herr talman, och jag tror att jag överskridit den talartid som jag har tilldelats, vill jag än en gång påminna om att jag är beredd att diskutera dessa frågor igen, men med syftet att försöka finna lösningar på de så svåra problem vi har framför oss och undvika att vi varje dag börjar med att tala om de grundläggande principerna, vilka vi redan känner till och är överens om.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr Solana.
Som den höge representanten har påmint oss om är vi försenade eftersom det är omöjligt för ledamöterna att hålla sig till den planerade talartiden på en minut eller en och en halv minut, men jag ber er alla, kära kolleger, att ni anstränger er till det yttersta för att hålla talartiderna. Om vi inte gör det kommer vi nämligen inte att ha tid för att genomföra vår debatt.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt
om en muntlig fråga (O-0071/02 - B5-0493/02) från Daul för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken
om rådets uttalande om halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Herr Daul har ordet.

Daul (PPE-DE).
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag har nöjet att i dag för er lägga fram förslaget till resolution om halvtidsöversynen, som antogs av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling den 21 oktober. Utan att vilja göra en omfattande historisk tillbakablick över de olika stegen i den gemensamma jordbrukspolitiken och de successiva reformer som Europeiska unionen genomfört vill jag ändå erinra om att Europeiska rådet vid toppmötet i Berlin angav riktlinjerna för perioden 1999-2006. Rådet införde också ändringar beträffande vissa gemensamma organisationer av marknaden, bland annat marknaden för spannmål, nötkött och mjölk. Jag erinrar om att Europeiska rådet uppmanat kommissionen att år 2002 lägga fram en rapport om utvecklingen av jordbruksutgifterna, vid behov tillsammans med lämpliga förslag.
Det är inom denna ram som Europeiska kommissionen överlämnat förslaget till parlamentet och rådet om att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken som kommissionär Fischler lade fram för oss den 10 juli i år. Det är alltså utifrån denna grund som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling inlett en diskussion som lett till utarbetandet av den resolution som jag har äran att lägga fram för er i dag.
Debatten var intensiv. Såsom de 388 ändringsförslagen från utskottets ledamöter visar krävde den kompromiss vi lyckats uppnå att vi alla ansträngde oss, oavsett politisk inriktning eller nationella intressen att försvara. Och omröstningen som resulterade i en mycket stor majoritet visar, om det nu behövdes, att ledamöterna strävar efter att komma förbi politiska och nationella beaktanden för att kunna lägga fram en diskussion som kan påverka debatten.
Resolutionen innehåller tre målsättningar. För det första syftar den till att erinra om de grundläggande principerna för den gemensamma jordbrukspolitiken, bland annat den ekonomiska solidariteten, behovet av en rättvis inkomst för producenterna och bibehållandet av skydd vid gränserna för att undvika snedvridning av konkurrensen. Den syftar dessutom till att fastställa de huvudsakliga riktlinjerna för genomförandet, via ett bättre beaktande av den oro som uttrycks av de europeiska medborgarna när det gäller miljön, skyddet av hälsan, livsmedlens kvalitet, landsbygdens utveckling och djurens välbefinnande, och samtidigt uppfylla jordbrukarnas krav på ersättning för sitt arbete och ett förenklat genomförande av jordbrukspolitiken, så att ungdomar vill arbeta som jordbrukare. Avslutningsvis handlar det om att placera reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken i ett långsiktigt perspektiv för att jordbrukarna, och mer allmänt livsmedelsindustrin, bättre skall se mekanismerna för förvaltning av marknaderna och så att de kan genomföra långsiktiga investeringar.
Det är anledningen till att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har känslan att utan att behörigheten hos övriga berörda utskott ifrågasätts skall all anpassning av den gemensamma jordbrukspolitiken placeras i ett långsiktigt budgetperspektiv som, i vilket fall som helst, måste sträcka sig längre än till 2006, det år då de nya riktlinjerna skall förhandlas.
Denna oro delas i dag också av rådet. Och den samstämmiga synen mellan utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och rådet visar hur viktigt det är att bibehålla en stark gemensam jordbrukspolitik, som är konsekvent i alla landsmäns ögon, och som i dag behöver godkännas.
När det gäller den resolution som läggs fram för er, och i första hand stödet till förvaltning av marknaderna, vill jag säga följande: Europeiska kommissionens synsätt, som syftar till att frikoppla det direkta stöd som betalas ut till producenterna, innebär en förenkling av förvaltningen, men leder också på sikt till att alla åtgärder för att förvalta marknaderna avskaffas.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslår därför en partiell frikoppling. Dessutom borde inte införandet av detta steg leda till att produktionspriserna sjunker. Avslutningsvis förefaller inte förslagen till sänkning av interventionspriserna nödvändiga i det nuvarande läget. Och idén att i samband med utskottets arbete föra fram inrättandet av en partiell frikoppling skulle göra det möjligt för producenterna att få ett fast basstöd per anläggning eller per hektar, som beräknas utifrån historiska referenser men begränsas till ett tak på 10 000 euro.
Den andra beståndsdelen i resolutionen är förstärkningen av den andra pelaren, för att stärka viss politik som hör till landsbygdsutvecklingen. I resolutionen betonas den flexibilitet som krävs för att genomföra politiken för landsbygdsutveckling, och som gör det möjligt att ta hänsyn till de viktiga frågor som tas upp på regional nivå.
Den tredje inriktningen gäller behovet av att de producenter som åtnjuter gemenskapsstöd, såväl inom den första pelaren som inom den andra, strikt respekterar principerna i EU-direktiven om miljöskydd och djurens välbefinnande.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ville slutligen genom sin resolution förstärka Europeiska unionens ståndpunkt i de kommande förhandlingarna genom att beakta dynamiken i utvidgningen, bl.a. genom att betona den konsekvens som krävs mellan förslagen i halvtidsutvärderingen och jordbrukserbjudandet till kandidatländerna, för att möjliggöra en bättre integration av dessa, och samtidigt betona det manöverutrymme som tillförts genom WTO-förhandlingarna.
Kommissionären erinrade nyligen om allt detta i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling den 5 oktober, och Europeiska kommissionen borde inom kort lägga fram lagstiftningsbestämmelser som motsvarar samtliga dessa krav. Vi är här för att analysera dem, för att lyssna till kommissionen när den föreslår oss detta, och vi kommer att ta vårt ansvar i parlamentet. Jag ber därför kammaren att i morgon anta resolutionen.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter, mina damer och herrar! Det gläder mig att jag i dag har tillfälle att lägga fram min bedömning av de jordbrukspolitiska besluten från toppmötet i Bryssel för er. Genom offentliggörandet av halvtidsöversynen påbörjade kommissionen redan i juli en bred debatt om jordbrukspolitikens framtid. Nu har Europeiska rådet också besvarat några budgetfrågor som rör den kommande gemensamma jordbrukspolitiken. Betydelsen av besluten vid toppmötet består närmast i att de öppnade en möjlighet för medlemsstaterna att slutföra utvidgningsförhandlingarna och att de 15 stats- och regeringscheferna godtog kommissionens förslag till infasning av direktbidragen i jordbrukssektorn i de nya medlemsstaterna.
Om kandidatländerna lägger samma realism i dagen bör utvidgningsförhandlingarna kunna slutföras vid toppmötet i Köpenhamn. Men besluten från Bryssel har också avsevärda effekter på den kommande jordbrukspolitiken. I första hand gäller här naturligtvis att vi för perioden 2007-2013 har en från EU:s 15 medlemsstaters sida fastställd budgetram för utgifterna som rör organisationen av marknaden och direktbidragen. Denna ram består av de utgifter som planerats för år 2006 för EU 15 å ena sidan, och de ekonomiska förslagen för 2006 för de tio nya medlemmarna å andra sidan, i nominella värden. Dessa kommer sedan bara att höjas med 1 procent varje år. Det betyder i första hand att två tredjedelar av Agenda 2000-reformerna inom mjölksektorn, som ännu inte påbörjats, under år 2007 och 2008 måste finansieras under denna nya övre gräns. Likaså måste 70 procent av infasningen av direktbidragen finansieras under denna nya övre gräns. Dessutom måste också alla reformer som redan aviserats av rådet - tänk på socker eller olivolja, tobak, vin eller bomull - också finansieras inom denna nya övre gräns.
De gamla jordbruksriktlinjerna har därmed slutgiltigt upphört att gälla. Men de har redan nu slutat att verka. På basis av denna nya ekonomiska ram gäller det nu att även ge den gemensamma jordbrukspolitiken klara utvecklings- och planeringsutsikter för de kommande tio åren. Vad innebär det till att börja med för halvtidsöversynen? I ordförandeskapets slutsatser slås det fast att besluten från Bryssel inte utgör något prejudikat för framtida beslut om den gemensamma jordbrukspolitiken, lika lite som den halvtidsöversyn som beslutades om i Berlin, eller de internationella åtaganden som vi bland annat har gjort i Doha. 
Vi har därmed faktiskt ålagts att ta fortsatt hänsyn till stats- och regeringschefernas beslut från Berlin och Göteborg. I det sammanhanget är det anmärkningsvärt att man vid toppmötet i Bryssel inte begränsade medlen för landsbygdens utveckling. Tvärtom erinrade man oss just om de missgynnade regionernas betydelse liksom om jordbrukets mångfunktionalitet, alltså de facto om den utbyggnad av den andra pelaren som Europaparlamentet redan flera gånger har krävt.
Jag utgår därför från att Europaparlamentet vid fastställandet av budgetplanen för perioden efter 2006, där man i motsats till vad som är fallet med den gemensamma jordbrukspolitiken ju har fullständig medbeslutanderätt, kommer att ge uttryck för sina önskemål härvidlag. Att man i slutsatserna uttryckligen har anfört Europeiska unionens skyldigheter, så som de framgick när Doha-utvecklingsrundan började, tolkas av många som om man därmed begravt förslaget om att avskaffa kopplingen av direktbidragen.
Jag varnar för att anamma en sådan uppfattning. Om det nämligen skulle införas en reduktion av blue box-åtgärderna inom ramen för de internationella förhandlingarna, vilket ju Europeiska unionen liksom alla andra WTO-medlemmar i princip har förklarat sig beredda till i Doha, och vilket rådet vid toppmötet om hållbarhet i Johannesburg än en gång bekänt sig till, då skulle det betyda att man åtminstone delvis ger upp direktbidragen, eftersom möjligheten att avskaffa kopplingen då inte längre skulle stå öppen. Senast i mars, när villkoren för jordbrukssektorn läggs fram i WTO, kommer denna fråga att diskuteras.
Vilka effekter kommer halvtidsöversynen att få på jordbrukssektorn? Denna ofta ställda fråga har kommissionen underkastat en första kvalitativ bedömning i sitt meddelande med titeln ?På väg mot ett hållbart jordbruk - en halvtidsöversyn av EU:s gemensamma jordbrukspolitik?, och denna bedömning vilar på interna analyser. Dessa koncentrerade sig på fördelarna för jordbrukarna, konsumenterna, skattebetalarna, medborgarna, livsmedelsindustrin och förvaltningarna liksom på de effekter som förslagen till utvidgningsprocessen och EU:s ståndpunkt skulle få på det internationella området.
Därutöver kompletterades denna analys i meddelandet om halvtidsöversynen med prognoser på medellång sikt för jordbruksmarknaderna samt genom rapporter som rör sektorerna ris, nötter och mjölk, vilka tillkännagavs av Generaldirektoratet för jordbruk i juni. En intern undersökning av EU-utvidgningens effekter på jordbruksmarknader och inkomster i kandidatländerna tillkännagavs i mars. På uppdrag av Generaldirektoratet för jordbruk utarbetas dessutom för närvarande omfattande analyser av de eventuella effekter som de konkreta politiska förslagen kan få, och resultatet av analyserna kommer att läggas fram i slutet av året tillsammans med den planerade lagstiftningen. Naturligtvis kommer vi här att i full omfattning ta hänsyn till besluten från Bryssel.
Låt mig också säga något om Europaparlamentets resolutionsförslag. Liksom ni anser jag att vi med tanke på målen för vår politik måste försäkra oss om att våra politiska instrument är balanserade och enhetliga. Jag välkomnar ert erbjudande om samarbete i syfte att garantera att den europeiska jordbruksmodellen vidareutvecklas och stärks i en utvidgad europeisk union, men också skyddas. Jag delar er uppfattning att frågor som inte rör handeln bör integreras i de multilaterala avtalen. Men som förhandlare för Europeiska unionen kan vi bara uppnå detta om vi får tillgång till ett tillräckligt förhandlingskapital.
För det andra inser vi att högre kvalitet, mer certifieringar, revisioner etc. kommer att medföra extra kostnader för våra jordbrukare - särskilt för de små företagen. Av dessa skäl är våra förslag om att avskaffa kopplingen och om att stärka den andra pelaren av avgörande betydelse för att den europeiska jordbruksmodellen skall upprätthållas. Jag är också mycket öppen för förslag från parlamentet om hur man skulle kunna stärka kvinnornas roll inom jordbruket. Klart definierade villkor för förvaltningen av jordbruken genom ömsesidig överensstämmelse är enligt min åsikt en väsentlig beståndsdel för att man åter skall kunna jämka ihop den gemensamma jordbrukspolitiken med medborgarnas önskemål, och jag delar också helt parlamentets önskemål om enkla och effektiva förfaranden för dessa revisioner. 
Förenklingen kommer totalt sett att fortsätta att vara ett nyckelmål, men kvaliteten måste kunna beläggas och kontrolleras för att förbli trovärdig. Som jag tidigare sagt förväntar jag mig att Europaparlamentet ger eftertryck åt sina önskemål när man utrustar den andra pelaren. Å andra sidan stöder jag parlamentets önskemål om medbeslutanderätt även inom jordbrukspolitiken. Detta skulle väsentligt stärka den gemensamma jordbrukspolitikens värde bland allmänheten.
Vi måste nu ta tillfället i akt för att stärka en hållbar jordbrukspolitik och få den att stämma med samhällets förväntningar samt skapa ett långsiktigt politiskt perspektiv för jordbrukarna. Här räknar jag med ert stöd!
(Applåder)

Fischer Boel
- (DA) Herr talman! Jag börjar med att tacka för att jag får tillfälle att inför Europaparlamentet redogöra för rådets arbete med halvtidsutvärderingen.
Som avtalades i Agenda 2000 lade kommissionen den 10 juli i år fram halvtidsutvärderingen för den gemensamma jordbrukspolitiken. En av de viktigaste prioriteringarna för det danska ordförandeskapet har varit att garantera att diskussionerna om halvtidsutvärderingen av den gemensamma jordbrukspolitiken framskridit så snabbt som möjligt. Kommissionär Fischler lade fram sitt reflektionsdokument avseende den framtida utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken vid rådets möte den 15 juli. Vid detta tillfälle rådde öppen debatt i rådet, och medlemsstaterna hade möjlighet att tillkännage sina spontana ståndpunkter i fråga om kommissionens överväganden. Det danska ordförandeskapet har haft diskussionen om halvtidsutvärderingen på dagordningen vid alla rådets möten under juli, september och oktober månad, och rådet har därigenom fått till stånd en genomgripande diskussion rörande alla de viktigaste frågorna i kommissionens reflektionsdokument. Dokumentet har dessutom diskuterats i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och i en hel del relevanta arbetsgrupper. I slutsatserna från toppmötet i Bryssel betonades det, som kommissionären även nämnde i sitt inlägg, att man inte påverkar det framtida beslutet om den gemensamma jordbrukspolitiken eller finansieringen av Europeiska unionen efter 2006 eller något resultat av genomförandet av punkt 22 i slutsatserna om dagordningen från Berlin, d.v.s. Agenda 2000, och inte heller de internationella åtaganden Europeiska unionen har ingått, bl.a. i samband med förverkligandet av Doharundan. Halvtidsutvärderingen fortsätter med andra ord direkt som en del av Agenda 2000.
Jag vill betona att vi liksom Europaparlamentet och andra institutioner från början visste att våra diskussioner rörande reflektionsdokumentet skulle komma att utgöra underlag för kommissionens framläggande av juridiska förslag vid ett senare tillfälle. Ordförandeskapet har därför arrangerat allmänna diskussioner, där ministrarna haft möjlighet att lägga fram sina olika ståndpunkter beträffande samtliga aspekter av kommissionens meddelande.
Innan jag inleder genomgången skulle jag vilja tacka Europaparlamentet för dess behandling av ärendet. Vi ser fram emot Europaparlamentets slutgiltiga beslut i morgon, och det är klart att beslutet kommer att vara ytterst betydelsefullt och utgöra ett viktigt bidrag till diskussionen. Det finns ingen anledning att dölja att ministrarnas reaktioner på halvtidsutvärderingen redan från början varit divergerande, både vad gäller timingen och ramen, och naturligtvis också vad gäller innehållet. Allmänt sett har jag dock som ordförande för rådet (jordbruk och fiske) kunnat konstatera en bred enighet om att jordbrukspolitiken bör stärkas och att man bör lägga större vikt vid livsmedelssäkerhet, skydd av miljön och djurens välbefinnande.
Ärade ledamöter! Jag kommer nu, mot bakgrund av de diskussioner vi haft i rådet, att lägga fram några synpunkter beträffande huvuddragen i kommissionens meddelande.
Halvtidsutvärderingen innefattar två grundläggande horisontella aspekter, nämligen upphävandet av kopplingen mellan det direkta stödet och den dynamiska modulationen. Kommissionens idéer på detta område har varit mer långtgående än vi tidigare har sett. Rådet hade sin första övergripande diskussion kring dessa aspekter i juli, och fortfarande återstår fler tekniska diskussioner kring de enskilda delarna.
Såvitt angår upphävandet av kopplingen kan jag säga att delegationerna har uttryckt ett stort behov av ytterligare upplysningar från kommissionen i form av konsekvensanalyser som rör både de ekonomiska, de sociala och de regionala verkningarna av förslaget, innan ett slutgiltigt ställningstagande är möjligt. Å andra sidan stöder också en del delegationer den grundläggande principen, dvs. upphävandet av kopplingen. De anser att det ger jordbrukarna möjlighet att fokusera på produkter som ger dem största möjliga vinst vid försäljning, utan att styras av storleken på stödet till de enskilda produkterna. Man anser samtidigt att man härigenom sänder en effektiv signal till både konsumenterna och till skattebetalarna. Slutligen pekar dessa länder även på de förhandlingsmässiga fördelarna i WTO-sammanhang med att gå över till ett system för frikoppling. Det skulle också kunna vara ett viktigt steg för att vinna förståelse för Europeiska unionens övriga förhandlingsmål.
Såvitt angår den dynamiska modulationen har en rad ministrar i princip hälsat förslaget välkommet. De anser att det är fråga om ett bra sätt att garantera den nödvändiga finansieringen för att stärka prioriterade mål om livsmedelssäkerhet, kvalitet, miljö och djurens välfärd och andra viktiga områden.
Andra ministrar har kritiserat den dynamiska modulationen för att denna i själva verket medför en progressiv minskning av stödet, och för att man med denna modell, bortsett från när det gäller franchise och capping, inte tar tillräcklig hänsyn till befintliga regionala skillnader. Delegationerna har likaså skilda uppfattningar om minskningen av stödet inom första pelaren och om hur de modulerade medlen därefter skall fördelas, samt efter vilka kriterier detta skall ske.
Jag tänker nu mer gå in på att kommentera de enskilda marknadssektorerna. Vi hade en verklig diskussion om de viktigaste grödorna på rådets möte i september och även om kommissionens övergripande riktlinjer kunde stödjas i viss omfattning förekom helt klart specifika förslag som stötte på kraftigt motstånd. Olika grupper av delegationer gav således uttryck för starka argument mot en minskning av interventionspriset för spannmål, ett avlägsnande av de månatliga tilläggen för spannmål, och mot ett avskaffande av interventionssystemet när det gäller råg. Man gav även uttryck för starka argument mot de föreslagna ändringarna av ordningarna för durumvete och mot det föreslagna miljövänliga jordbruket, samt mot kommissionens föreslagna ändring när det gäller stöd till energigrödor.
Kommissionens meddelande åtföljdes också av detaljerade rapporter om ris, och om nötter och mjölk. Rådet hade även på dessa områden en verklig diskussion på mötet i oktober månad. När det gäller ris och nötter fanns en tydlig uppdelning vad gäller ståndpunkter, som naturligtvis grundade sig på om man var producent av de aktuella produkterna eller inte. När det gäller ris fanns det dock i princip en bred enighet om att det finns ett behov av förändringar inom sektorn, vilket blir oundvikligt genom antagandet av ?Everything but arms?-initiativet. Flera ministrar från producentländerna har dock uttryckt otillfredsställelse över de konkreta åtgärder som kommissionen föreslår, medan de icke-producerande länderna har betraktat kommissionens utspel som ett steg i rätt riktning.
När det gäller mjölksektorn har kommissionen lagt fram fyra optioner för perioden 2008-2015. Dessa optioner har diskuterats med resultatet att de - med undantag av option 3, dvs. den med a- och c-kvoter - på grund av osäkerheten kring förenligheten med WTO:s bestämmelser antagligen inte kan komma i fråga. Mot denna bakgrund ansåg man det lämpligt att tänka över situationen ytterligare.
Producentländerna har även tydligt givit uttryck för att det finns ett behov av ett särskilt stöd till nötsektorn.
Ärade ledamöter! Kommissionens initiativ för att stärka landsbygdsutvecklingspolitiken välkomnas av medlemsstaterna. Som jag har nämnt tidigare råder dock inte enighet beträffande valet av medel för att nå målet, och diskussionen i rådet avslöjade divergerande ståndpunkter bl.a. när det gäller valet av instrument och fördelningen av medlen. Men diskussionen var ytterst positiv i så måtto att det råder bred enighet om att någonting måste ske på området, bl.a. om att det finns ett stort behov av en förenkling av ordningarna, och delegationerna har ett flertal idéer till förbättringar och till nya åtgärder på lite längre sikt.
Generellt har många delegationer visat stort intresse för kommissionens idéer när det gäller jordbruksrevision, även ur ett rent principiellt perspektiv. Merparten av delegationerna har emellertid önskemål om att det till att börja med skall röra sig om ett frivilligt system, som skall vara attraktivt för jordbrukarna så att vi skall kunna få så många som möjligt att tillämpa detta.
Vi har haft en grundlig genomgång i rådet av kommissionens meddelande om halvtidsutvärderingen. Delegationerna har haft möjlighet att ställa frågor, lämna kommentarer, komma med nya idéer, stödja eller kritisera samtliga aspekter av kommissionens meddelande och av de rapporter som varit kopplade till meddelandet. Därför har kommissionen nu ett solitt underlag för att utvärdera medlemsstaternas önskemål avseende den framtida utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken och likaså för att utläsa följderna.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru rådsordförande.
Kära kolleger! Ni lägger säkert märke till att klockan nästan är 20.00. Vi måste organisera debatten på ett annat sätt om vi även vill lyssna till kommissionären och ordföranden för rådet.
Det här är mitt förslag. Vi ger ordet till företrädarna för de respektive politiska grupperna, och de måste ta hänsyn till den talartid de tilldelats; det tar tjugo minuter. Därefter besvarar kommissionären och ordföranden för rådet talarnas inlägg, och sedan avbryter vi sammanträdet och återupptar det kl. 21.00. Alla måste anpassa sig, eftersom kommissionären och ordföranden för rådet omöjligen kan vara närvarande till dess att alla ledamöter gjort sina inlägg.

Goepel (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär Fischler! I fråga om allt som nu beslutas inom ramen för den heta utvidgningsfasen vill jag stärka er i ert krav att man även i fortsättningen skall hålla fast vid en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Men, och det är den stora skillnaden, nu handlar det om en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken från och med 2007, dvs. vi kommer att fram till 2006 fortsätta som hittills, och från och med 2007 kommer vi att bedriva jordbruket i Europa med hjälp av en reformerad politik. Kommissionär Fischler, ni måste nu utgå från att era förslag tidsmässigt och säkert också innehållsmässigt inte längre kommer att kunna genomföras på detta vis, om man riktigt tolkar den kompromiss om direktbidragen för jordbruket som stats- och regeringscheferna förhandlade fram i Bryssel. Med andra ord har det därmed klarlagts att överenskommelserna vid toppmötet i Berlin gäller fram till 2006, och på basis av dessa senaste beslut medger planeringssäkerhet för jordbrukarna i Europeiska unionen åtminstone fram till 2013.
Därmed kan kandidatländerna från och med 2004 tryggt räkna med ökande direktbidrag. För övrigt ingick det också i de förslag som kommissionen i december 2001 lade fram om finansiering av direktbidragen för kandidatländernas jordbruk. Men, och även detta insåg vi då, de 100-procentiga kompensationsbidragen år 2013 för alla EU:s medlemsstater kommer inte längre att motsvara 100 procent av de ekonomiska bidragen år 2006. Alla är väl klara över att de då kommer att bli mindre. Det måste varje jordbrukare i en utvidgad europeisk union känna till. För att undvika en felaktig utveckling kräver vi som kristdemokrater och Europademokrater bland annat av den anledningen, i ett resolutionsförslag som lagts fram av alla grupper i Europaparlamentet, just att parlamentet får oinskränkt budgeträtt och fullständigt medbeslutande på jordbruksområdet.

Garot (PSE).
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Liksom många kolleger här är jag mycket glad över att kunna konstatera att europeiska rådet i Bryssel kunnat visa att jordbruksfrågan inte utgör något hinder för de tio länderna att bli medlemmar i Europeiska unionen 2004. På samma sätt anser jag det också intressant att veta vilken budgetnivån blir för den första pelaren av den gemensamma jordbrukspolitiken fram till 2013. Även om man vid toppmötet fastställde nivån för budgetåtagandena intog man ingen ståndpunkt när det gäller ?hur?, dvs. om bestämmelserna i den gemensamma jordbrukspolitiken i den andra delen av Agenda 2000 och efter 2006. Denna stora fråga återstår alltså, och ingen kan förneka att livsmedelssäkerheten, den hållbara utvecklingen och territoriernas balans fortfarande är absoluta förutsättningar som snarast måste få en lösning. De motiverar ensamma att en reform genomförs, eller åtminstone att den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken genomgår betydande anpassningar från 2004. Det är innebörden i det enda ändringsförslag som vi i PSE-gruppen lämnar till den resolutionstext som lagts fram av Joseph Daul för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och som i morgon kommer att gå till omröstning här i parlamentet.
Vi har alltså å ena sidan förväntningarna från samhället, som den gemensamma jordbrukspolitiken måste finna positiva och snabba svar på, och å andra sidan vår strategiska positionering i WTO-förhandlingarna, en positionering som blir mer effektiv om den stöder sig på en verklig förstärkning av det europeiska jordbrukets mångfunktionalitet inom ramen för landsbygdsutvecklingen, liksom på en partiell frikoppling av det offentliga produktionsstödet. Det är egentligen bättre att förhandla utifrån en offensiv ståndpunkt, som utvecklingsländerna kan ansluta sig till, bl.a. när det gäller att ifrågasätta den amerikanska farm bill, snarare än att riskera att bli måltavla för alla intressegrupper inom WTO. Dessutom, herr kommissionär, vill jag fästa er uppmärksamhet på behovet av kvalificerat inhemskt skydd och en inhemsk reglering av marknaderna för att de ansträngningar som jordbrukarna gör för att skydda miljön, arbetet och produkternas kvalitet äntligen ersätts på ett korrekt sätt.

Talmannen. -
Herr Cunha har ordet för en ordningsfråga.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga för att min indignation skall registreras över det odemokratiska sätt ordförandeskapet har skött denna debatt. Vi har varit här sedan 17.00 för att börja denna debatt, men de olika talmännen har varit djupt inkompetenta när det gäller att hantera tiden. Och nu säger talmannen att samordnarna skall tala, att kommissionär Franz Fischler skall tala och därefter avbryts debatten, vilket gör att övriga ledamöter som har anmält sig får tala efter middagen. Detta, herr talman, är mycket odemokratiskt och ovärdigt. Jag vill att detta skall registreras.

Talmannen. -
Naturligtvis. Det kommer även att noteras i protokollet ...
(Applåder)
jag blir verkligen förvånad över att ledamoten går fram till talarstolen och försöker inleda en dialog utan att ta mikrofonen.
Jag måste uppriktigt sagt tillägga att jag anser att det vi gjort är mycket demokratiskt; ni får nu möjlighet att lyssna till uttalandena från kommissionären och den tjänstgörande rådsordföranden, vilket ni annars inte skulle ha fått tillfälle till. Och vi skulle behöva vara kvar här till efter klockan åtta på kvällen.
Jag kommer ett göra en personlig kommentar. Jag kan inte vara med på ordförandeskapets sammanträde eftersom jag är talman från klockan 20.00 till 20.30, utöver det planerade tidsschemat. Vi har inte kombinerat någonting; det enda vi har gjort är att tidigarelägga kommissionärens och den tjänstgörande rådsordförandens uttalanden, så att ni skall kunna föra en verklig debatt.
När detta har sagts fortsätter vi med debatten. Men det är nödvändigt att det verkligen framgår vad som sker.

Olsson (ELDR).
Herr talman, fru rådsordförande, kommissionär! Med den beslutsordning som vi har i Europeiska unionen får man emellanåt uppleva oväntade och spännande situationer. Jag vill börja med att gratulera Europeiska rådet till att ha nått en överenskommelse. Det är utomordentligt bra och utomordentligt viktigt. Jag vill dock också understryka att denna överenskommelse innebär betydande förändringar i hela debattsituationen om den framtida jordbrukspolitiken som vi inte riktigt hade förväntat oss.
Några ord om mid-term review: Det finns ett uppenbart reformbehov av jordbrukspolitiken av budgetskäl, rättviseskäl, miljöskäl och av andra skäl - jag går här inte in på detaljerna - samt av skäl som är kopplade till resultaten från Doha: att medverka till en bättre fungerande världshandel och att underlätta för de fattiga länderna att utveckla sin ekonomi. Det är kolossalt viktigt att detta fungerar. Därför är det väsentligt att kommissionens förslag om decoupling och bättre marknadsanpassning av jordbrukspolitiken kan genomföras. Det är även väsentligt att moduleringen, dvs. en större satsning på miljö och landsbygd, kan genomföras, och att man plockar lite pengar från direktbidragen.
Några ord om parlamentets resolution: Vi har kommit fram till en kompromiss som i huvudsak stödjer kommissionens förslag. Jag tycker att det är väldigt värdefullt att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har lyckats med detta, trots att vi från början hade ganska skilda uppfattningar. Det finns dock några punkter som måste gå till särskild omröstning. Jag kan t.ex. å ELDR-gruppens vägnar säga att vi inte kan ställa upp på att ändra det interinstitutionella avtalet i syfte att utnyttja budgettaket på 1,27 procent av BNP. Det är fullständigt omöjligt. Dessa punkter som vi inte kan ställa upp på måste vi rösta emot, och jag hoppas att de inte heller går igenom.
För att kunna fortsätta debatten om en konstruktiv förändring av jordbrukspolitiken på sikt är det dock viktigt att det förslag som kommissionen har lagt i sin mid-term review kan få leva. Jag skulle vilja fråga såväl kommissionären som rådsordföranden vad de tänker göra för att hålla liv i den här debatten, nu när det blir betydligt svårare att diskutera modulering, när vi inte vet var vi skall få pengarna ifrån, och när det blir betydligt svårare att motivera en decoupling av stödet. Hur skall vi agera för att få detta att fungera och få en debatt om den framtida jordbrukspolitiken som är konstruktiv?

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig se om jag har förstått er rätt: först inlägg från gruppordförandena, därefter svar från kommissionären och från ministern; kl. 21.00 återupptas diskussionen, utan kommissionären och utan ministern. Stämmer det?

Talmannen. -
Jag måste rätta vad jag sade tidigare, eftersom vi har fått nya uppgifter. Debatten kommer att återupptas klockan 21.00, och den tjänstgörande ordföranden för rådet kommer att vara närvarande; hon kan stanna och kommer att besvara alla ledamöters inlägg.

Jové Peres (GUE/NGL).
Herr talman! Trots det faktum att besluten från rådet i Bryssel är mycket betydelsefulla, kommer jag att begränsa mig till att göra några kommentarer om meddelandet om halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är den parlamentets resolution handlar om.
Enligt vår åsikt skulle en frikoppling av stöden leda till att dessa blir mer bidragsbetonade, vilket i sin tur leder till att de förlorar sin legitimitet på medellång sikt. Detta skulle vara motsatsen till sammanhållning, eftersom det skulle begränsa mottagandet av stöden som baseras på tidigare år - jag talar om förslaget såsom kommissionen lägger fram det -, vilket skulle öka inaktiviteten i de områden som har naturmässiga svårigheter. Stödet skulle i stället koncentreras till de områden som har ett mer intensivt jordbruk, och det skulle uppstå problem med avfolkning och minskning av den ekonomiska aktiviteten.
Dessa processer kan svårligen kompenseras av instrument för landsbygdsutveckling med de mycket begränsade ekonomiska medel som är tillgängliga för närvarande. Den så kallade moduleringen, det är ett dåligt namn, riktas mer mot besparingar än mot en mer rättvis och legitim fördelning av stöden inför samhället.
Taket på 300 000 euro skulle endast påverka 1 900 av de 4,5 miljoner jordbruksföretag som finns; enligt våra beräkningar skulle den årliga minskningen på 3 procent emellertid påverka en rad jordbruksföretag, från de minsta till de största. Resultatet blir att 15 procent av besparingarna skulle göras på de jordbruksföretag som mottar mellan 5 000 och 10 000 euro årligen. Förslaget har följaktligen en avsevärt antisocial inriktning.
Det enda syftet med de sektoriella reformerna är att spara pengar. Enligt förslaget kommer de minskningar av jordbruksinkomsterna som härrör från minskningen av marknadspriserna, ökad avreglering av handeln och den ökning av konkurrensen som har blivit resultatet av antagandet av Farm Bill i Förenta staterna att endast delvis kompenseras.
I går, herr kommissionär, läste jag något som jag däremot ser som positivt, nämligen att det förefaller som om att kommissionen efter Bryssel skall undersöka nya moduleringsmetoder. Så uppfattade jag artikeln i alla fall. Detta skulle kunna vara positivt. Det skulle vara önskvärt att översynen leder till en övergång till en dold nedgång för att nå en verklig modulering med en omfördelning enligt en rad kriterier, bland vilka sysselsättningen är den viktigaste.

Auroi (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, fru rådsordförande! Ni såg i vilken utsträckning resolutionen som lades fram av Joseph Daul representerar hela utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och alla dess politiska nyanser. Det borde inte lämna er oberörd, fru rådsordförande, vid ett tillfälle när rådet i Bryssel förvisso beslutat om utvidgningen, men där man samtidigt fryst jordbruksbudgeten fram till år 2013. Vi vill inte tro att det som utarbetats, särskilt när det gäller mid-term review, ifrågasätts eller blir föråldrat på grund av att rådets representanter har skilda intressen.
Fru rådsordförande! Ni har visserligen uttalat er mycket lugnande, men det är inte det som kommer att lugna oss. Det är självklart att när ledamöterna i rådet talar om landsbygdsutveckling eller hållbar utveckling är det bara ord för dem. Om man verkligen vill åstadkomma landsbygdsutveckling måste ni en dag säga oss när det blir möjligt att övergå från finansiering med 10 procent till finansiering med 20 procent, vilket kommissionär Fischler föreslagit och vilket tilltalar hela utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Om vi fortsätter att vara vaga, vad betyder det? Kan vi verkligen få medel att genomföra vår politik om moduleringen inte blir tvingande? Hur skulle vi då kunna fortsätta att ha miljövillkor, regionalpolitik och social politik? Vi kan inte göra det om ni inte ger oss medlen för att verkligen genomföra denna politik. Kan vi verkligen ha en bra debatt, ha medel också att vara representativa inom WTO redan år 2003, om vi inte, exempelvis för utvecklingsländerna, kan bevisa att det verkligen är en modell för mångfunktionalitet, som respekterar både människor och miljö, som Europa utarbetar och inte en form av förklädd handel?

Berlato (UEN).
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionens förslag till reformer på medellång sikt av den gemensamma jordbrukspolitiken innehåller ett par oroande aspekter när det gäller ansträngningarna att bevara och utveckla ett framtida europeiskt jordbruk. Vi är framför allt oroade över de föreslagna kraftiga nedskärningarna av direktstödet. Att skilja stödet från produktionen kommer inte att kunna skydda jordbrukarna från prisvariationer, och det kommer inte att stärka konkurrenskraften på den internationella marknaden. Dessutom föreslår kommissionen att man skall omvandla stödsystemet till enkla skyddsnät, utan att tillhandahålla ett externt skydd av tillräcklig omfattning. Förutom att vara extremt farligt kan detta inte garantera en stabil multifunktionell europeisk jordbruksmodell. I försöket att frigöra medel för landsbygdens utveckling skulle den obligatoriska moduleringen av bidragen, så som kommissionen föreslår, kunna orsaka ytterligare skador på den gemensamma organisationen av marknaden inom de svagaste och mest känsliga sektorerna.
Vi stöder naturligtvis tanken på ett multifunktionellt jordbruk och på att utveckla den andra pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken, men vi hävdar att det målet skulle kunna nås stegvis. Om vi tänker oss att den obligatoriska moduleringen inte skulle utgöra den enda finansieringsformen för landsbygdens utveckling på lång sikt, så måste vi med andra ord frigöra resurser från andra budgetrubriker. Detta får emellertid inte ske till priset av att vi skadar den gemensamma organisationen av marknaden.
Om utvidgningen och den nya ekonomiska situationen kräver nedskärningar, ja då får de inte genomföras så att de skadar de mindre jordbruken och de risksektorer som redan i dag har stora svårigheter, för annars, absurt nog, löper vi risken att skapa en landsbygd fylld av människor som flyr från städerna och inte av unga jordbrukare. Detta är inte den utveckling av landsbygden som vi ville se.
Kommissionens förslag när det gäller att sänka bidragen till producenterna inom många sektorer är för drastiskt - framför allt när det gäller producenterna av ris, skalfrukter och durumvete samt biologisk odling. Vi är med andra ord generellt emot kommissionens förslag, och vi kan inte annat än glädjas åt besluten vid toppmötet mellan stats- och regeringscheferna i Bryssel, den 24-25 oktober, att lämna överenskommelsen från toppmötet i Berlin och budgetavsättningarna oförändrade till 2006.
Vi kan med tillfredsställelse notera att slutsatserna från toppmötet för tillfället har lugnat producenterna och de nationella marknaderna och avlägsnat hotet om en total reform och därmed en snedvridning av själva principerna för GJP. Vi betraktar dessutom prognoserna fram till och med 2013, de som beslutades av toppmötet, som positiva, även om det står klart att budgetbesluten och besluten som gäller hur resurserna skall fördelas när det gäller GJP kommer att fattas av de 25 länderna efter 2006, dvs. inklusive de nuvarande kandidatländerna. Vi hoppas i det avseendet på ett positivt resultat i form av en nödvändig samsyn. Vi hoppas också att de nya stater som kommer med i unionen skall kunna visa samma pragmatiska inställning som visades av stats- och regeringscheferna i Bryssel, genom att acceptera det förslag som nyligen framfördes av Europeiska rådet.
När det i stället gäller detaljerna i den resolutionstext som vi skall rösta om i dag, så vill jag understryka att även om den i vissa avseenden dämpar eller förbättrar kommissionens förslag, så innehåller den vissa aspekter som vi inte kan stödja. Det gäller framför allt stödet för principen att införa en ny bidragsmodell, baserad på ett system för inkomstbidrag som är frikopplat från produktionen, uttalandet till förmån för en gradvis minskning av direktbidragen, det faktum att förslaget godkänner principen om en obligatorisk modulering och att hela sektorer - som ris, skalfrukter, mjölk, biologisk odling - inte beaktas. Detta är de viktigaste skälen till att vi är emot förslaget.

Mathieu (EDD).
Herr talman, herr kommissionär, fru rådsordförande! Trots att Berlinavtalen innebar en ny granskning av den gemensamma jordbrukspolitiken efter halva tiden förslog ni oss en grundläggande reform, herr kommissionär, utan att utvärdera den effekt den skulle kunna ha på jordbruket och jordbrukarnas inkomster. Även om ni försäkrar oss att man håller sig inom de ekonomiska ramarna föreslår ni ändå att den gemensamma jordbrukspolitikens själ skall bytas ut, framför allt genom att produktionsstödet skall kopplas bort. Vi anser för vår del att jordbrukarna skall kunna leva av sitt arbete. Större delen av deras inkomst skall därför komma från produktionen.
För att vara hållbart och säkerställa sin roll i förvaltningen av miljön och bibehållandet av landskapet måste jordbruket först och främst erbjudas ekonomiska och sociala förutsättningar. Hur skall man annars kunna garantera de unga jordbrukarna en framtid, och hur kan man motivera ungdomarna att slå in på den vägen? Vi har gjort valet med ett diversifierat jordbruk och en produktionsmodell som främjar kvalitet och miljöskydd. Det är alla krav som ökar våra produktionskostnader utan att marknaderna kan förädla produkterna. Det är därför lämpligt att räkna med kompensation.
Ni föreslår förvisso att vi skall förstärka den andra pelaren. Men samtidigt anser ni underförstått att denna andra pelare skall förstärkas och dess område utvidgas i framtiden.
Herr kommissionär! Jag ställde frågan till er redan i juli, och jag beklagar att jag hittills ännu inte fått något svar.
Bönderna kan inte ta på sig allt. De kan inte ta på sig alla landsbygdsproblem: miljön, infrastrukturen på landsbygden, upprätthållandet av offentlig service samt lokaliseringspolitiken, och inte heller alla krav från samhället om djurens välbefinnande och konsumenternas hälsa. Om man lastar på åsnan för mycket tar man till slut livet av henne.
Vi måste också försvara dessa val i en allt mer globaliserad värld. I fördragen har vi ett lämpligt verktyg, nämligen gemenskapspreferensen. Det är beklagligt att kommissionen inte hänvisar till den, och jag fäster er uppmärksamhet på det faktum att parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling erinrar om det i sin resolution.
Alla vet att dessa omfattande förändringar beror på utvidgningen. Vi måste ändå vara försiktiga när vi agerar snabbt, så att vi inte slänger ut barnet med badvattnet, vilket skulle leda till att alla blev missnöjda.

Souchet (NI).
Herr talman! Efter besluten vid toppmötet i Bryssel är bara vissa beståndsdelar i vår tidigare debatt fortfarande av intresse. Det gäller de vägledande principer kring vilka den gemensamma jordbrukspolitiken bör byggas på lång sikt. Fyra principer förefaller mig särskilt viktiga.
Den första gäller försvaret av priset. Liksom alla företag måste jordbruksföretaget huvudsakligen leva av försäljningen av sina produkter och inte av stöd från skattebetalarna, vilket alltid är snålt och kan sägas upp. Jordbruket behöver ersättning i form av priser som bland annat inbegriper kostnaden för miljökrav, sociala krav samt kvalitets- och säkerhetskrav, krav som kommer från våra landsmän. Systemet med frikoppling blir på nytt i högsta grad aktuellt efter att toppmötet i Bryssel satt ett tak för budgeten för direkt stöd på en nivå som inte ens garanterar kompensation för inflationen. Om man inte accepterar en avsevärd sänkning av ersättningen inom jordbruket, särskilt efter 2007, kan denna erosion inte kompenseras på annat sätt än genom priser som, i enlighet med artikel 33 i fördraget, garanterar en rättvis levnadsnivå för jordbruksbefolkningen. Det är därifrån man måste utgå vid förhandlingar inom WTO, inte tvärtom.
Den andra principen består av en förnyad definition av gemenskapspreferensen, som bygger på bristande symmetri mellan kraven på de europeiska producenterna och kraven på producenterna i tredje land. Denna bristande symmetri gör att det är motiverat att skydda vår gemensamma marknad mot social och miljömässig dumpning från världsmarknaden.
Den tredje principen handlar om stabiliteten. Vi skall inte längre roa oss med att radikalt ändra spelets regler vart tredje år. En jordbrukare, och särskilt en ung jordbrukare, behöver liksom alla entreprenörer tillräckligt synliga villkor för att göra strategiska val och genomföra investeringar vars livslängd innebär åtaganden på minst femton år, och ibland resten av hans yrkesverksamma liv.
Den fjärde principen slutligen handlar om livsmedelssäkerhet. Den skall inte bara proklameras utan måste också få medel för att kunna genomföras. En ekonomisk enhet som Europeiska unionen skall inte vara massivt beroende av import, vilket i dag är fallet för den strategiska sektorn för foderprotein. Att ta tillbaka de katastrofala Blair House-avtalen, som gjorde amerikanerna totalt dominerande när det gäller oljeväxterna, borde vara en av de viktigaste uppgifterna för en kommission som verkligen vill försvara de europeiska intressena. För tillfället är vi långt därifrån, herr talman.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag vill bara än en gång klargöra följande: det som toppmötet i Bryssel resulterade i är att finanserna klarades upp. Det innebär att när man nu talar om planeringssäkerhet så existerar denna först och främst för dem som sköter budgetplaneringen, men inte på långt när för jordbrukarna. Det vi alltså nu måste göra är att fastslå politiken fram till år 2013. Först då finns det en planeringssäkerhet för jordbrukarna. Det är det vi måste göra. Här kommer kommissionen att föreslå lösningar. Vi kommer att ungefär fram till slutet av året utarbeta lämpliga förslag, och sedan kan vi fortsätta att diskutera på ett meningsfullt sätt. Jag ber om ursäkt för att jag inte kan stanna kvar fram till slutet av debatten. Det är inte för nöjes skull som jag avviker. Om en halvtimme lyfter mitt flygplan, och i Prag väntar 13 ministrar på mig. Jag ber om förståelse för att jag inte kan bevista debatten efter kl. 21.00.

Talmannen. -
Innan vi avbryter sammanträdet har Fiori ordet för en ordningsfråga.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Detta är verkligen inte riktat mot er personligen. Även om jag tackar ministern för hans positiva attityd drar jag tillbaka mitt inlägg, och det av två olika anledningar: för det första för att denna kammare har sin värdighet, och den visas genom sättet att arbeta; för det andra eftersom jordbruket genomgår en extremt känslig fas; vi är en politisk församling, och att behandla frågor som hänger samman med jordbruket på detta sätt är för mig, som har jordbruksbakgrund, fullständigt oacceptabelt. Vi diskuterar inom gruppen hur vi skall kunna bringa situationen denna kväll till talmannen Pat Cox' kännedom.

Talmannen. -
Herr ledamot! Jag tackar er för den kommentar ni har gjort med hög röst, eftersom jag fullständigt instämmer i vad ni säger, och debatterna här i kammaren måste genomföras med värdighet. Jag vill dock påminna er om vi under sammanträdets gång fick reda på att kommissionen har andra plikter, och detta kan jag inte göra något åt. Varken ni eller jag kan göra något åt det. Vi noterar detta noggrant för att det inte skall upprepas.
Herr Graefe zu Baringdorf har ordet för en ordningsfråga.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman! Man kan säkert inte göra något åt den snäva tidsplanen med bestämda tidsfrister, men om ni som tjänstgörande ordförande här hade sagt till kollegerna att kommissionär Fischler måste sitta i flygplanet då eller då, av de och de skälen, så hade vi kunnat bespara oss denna konfrontation, eftersom alla då hade känt till det. Men när ni nu helt enkelt meddelar att det förhåller sig på det viset, då provocerar ni fram motstånd från damer och herrar ledamöter, för övrigt med all rätt, ty detta kränker deras värdighet! Vi låter inte helt enkelt någon bestämma över oss, utan vi vill vara med och besluta; vi vill veta vad det handlar om. Om ni tar hänsyn till det så tror jag att vi också kan umgås förnuftigt med varandra.

Talmannen. -
Herr Graefe zu Baringdorf! Detta är ett av de problem som öppenheten för med sig. Jag har helt öppet förklarat för er och de ledamöter som befinner sig i salen att vi just har fått höra att herr Fischler inte kan stanna kvar till dess debatten är slut. Naturligtvis visste jag inte skälet till detta. Jag fick reda på det samtidigt som ni. Jag kommer inte att gå in på någon debatt om den här frågan. Vi har alltså informerat om vad som inträffat, och vi har gett er möjligheten att lyssna till herr Fischler. Därefter kommer vi att lyssna till den tjänstgörande ordföranden för rådet, och vi tackar henne varmt för att hon kommer tillbaka efter klockan nio.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.30 och återupptogs kl. 21.05.)

Talmannen. -
Jag vill tacka den tjänstgörande ordföranden för rådet eftersom hon, på grund av de omständigheter som har lett till att vi varit tvungna att förlänga debatten längre än vad som ursprungligen planerats, har avbokat sin returflygresa i kväll och har skjutit upp den till i morgon, vilket innebär att rådet kommer att vara företrätt under hela debatten i dag.
Jag vill tacka henne å parlamentets vägnar.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, fru rådsordförande! Jag vill tacka för att ni kan vara här, och jag vill säga att jag hör till dem som anser att toppmötet i Bryssel hade den obestridliga fördelen att det inledde den finansiella processen för utvidgningen och fastställde finansieringsregler för jordbruket för de kommande tio åren. Men det vore ett misstag att blanda ihop denna finansieringsstabilitet med det rådande status quo i den gemensamma jordbrukspolitiken. Det finns fyra skäl till detta: 
Det första är att den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken står i motsättning till det mångsidiga perspektivet på jordbruket, vilket kräver en substantiell förstärkning av den andra pelaren, och inte genom en överföring till första pelaren. Jag ser inte var vi skall leta efter resurser för detta inom ramen för en utvidgning till 25 länder, därefter till 27 och sedan möjligen till 28.
Det andra skälet är att det skulle vara mycket dyrt att försvara status quo i WTO-förhandlingarnas ?blue box?. Det pris vi måste betala kan bli att vi måste ge efter i så viktiga frågor som tillgången till marknaden, skyddet av geografiska ursprungsbeteckningar eller till och med avseende själva stödet till denna ?blue box?.
Det tredje skälet är att vi har ett direkt stödsystem inom den gemensamma jordbrukspolitiken som verkligen är schizofrent, det vill säga, vissa jordbrukare får stöd medan andra förvägras det. Detta är ohållbart på sikt och måste ändras genom ett stödsystem som inte diskriminerar produkter och producenter och som korrigerar denna obalans.
Det fjärde skälet att agera är att det nuvarande stödsystemet är för komplicerat för att tillämpas i en union med 25 eller 27 medlemmar. Jag anser att det är bättre att genomföra en jordbruksreform före 2004, på ett balanserat sätt, och som kan garantera förvaltningen av marknaden och dess regleringsinstrument, gemenskapens förmånsordning och stöden till jordbrukarna, än att göra det efter utvidgningen med de inneboende risker som finns för en osäkerhet om förhandlingsförfarandena och beslutsprocesserna under de första åren i den utvidgade unionen.

Adam (PSE).
Herr talman! Den gemensamma jordbrukspolitiken är föråldrad. Den är i stort behov av en reformering för att utvidgningen skall bli framgångsrik och för att vi skall lyckas med våra åtaganden att öppna våra marknader för de underutvecklade länderna. Mot bakgrund av rådets senaste ståndpunkter har Europaparlamentet ett tungt ansvar att ge ett starkt stöd till kommissionens förslag om en halvtidsöversyn. Även om de inte är perfekta, så pekar dessa förslag i rätt riktning.
Ytterligare marknadsreformer, med direktstödens frikopplande från produktionen och ett förstärkande av landsbygdsutvecklingen, är högst välkomna. Förslagen kommer att ge oss en starkare position under förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Vårt utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling är dominerat av jordbrukare och jordbrukares intressen, och det är förblindat av två tvångsföreställningar. Den första gäller skyddet mot importerade livsmedel, och den andra gäller ett garanterat årligt stöd som skall vara tillgängligt för jordbruksindustrin i sin helhet. Idén med ett europeiskt jordbruk som verkligen är konkurrenskraftigt på världsmarknaden, utan subventioner, är långt ifrån den uppfattning man har inom utskottet. I förslaget låtsas man stödja en reform, men man har fastställt så pass många villkor att jag tvivlar på att varken behoven för utvidgningen eller våra skyldigheter enligt WTO kan uppnås.
Jordbrukspolitiken borde omdirigeras så att den uppmuntrar jordbrukarna att vara mer företagsamma. Vilket finansiellt stöd det än må vara som utdelas så bör det inte ses som en rättighet. Det skall ha förtjänats och på ett sådant sätt som allmänheten kan godta.
Jag skulle ha velat se att kommissionens förslag gick längre. Vi måste röra oss i riktning mot världsmarknadens priser genom att gradvis minska direktstöden; vi måste upphöra att kvotera och se till att den årliga budgeten faktiskt börjar minska. Det är absurt att 50 procent av vår gemenskapsbudget skall avsättas för bidrag som sänker vår BNP.

Busk (ELDR).
Tack, herr talman! Fru rådsordförande! Kommissionens förslag till halvtidsutvärdering av jordbrukspolitiken utgör ett bra underlag för en inledning av diskussionerna om en kommande reform av Europeiska unionens jordbrukspolitik.
Beslutet från toppmötet i Bryssel om en långsiktig finansiering skapar underlag för utvidgningen. Det är bra, och det förtjänar ordförandeskapet att få beröm för. En reform bör innebära att fokus riktas mot jordbrukarna och konsumenterna. Den bör vara dynamisk, och den bör innebära en fortsättning på den liberalisering som startade på toppmötet i Berlin 1999. Den bör inbegripa anpassningar till marknadsekonomi och till världsmarknadspriser och därmed också en minskning och en förändring av den kända stödpolitiken.
Tiden fram till 2006 bör vi därför använda för att utarbeta en reform av Europeiska unionens jordbrukspolitik, som gör de europeiska jordbrukarna konkurrenskraftiga på den framtida världsmarknaden.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Den reformprocess som inleddes med jordbruksreformen år 1992 och fortsattes med Agenda 2000 skall föras vidare, och de ändrade ramvillkoren skall anpassas. Kommissionens förslag är en grundval för diskussionen efter 2007, då en rad frågor och problem, så som de helt riktigt beskrivits i dokumentet, skall klaras upp. Den gemensamma jordbrukspolitiken har hur som helst också varit framgångsrik. Och det som var framgångsrikt i den måste vi fortsätta att försvara. Besluten av regeringscheferna i Bryssel om att de kommande utgifterna för EU:s jordbrukspolitik med inkluderande av de tio kandidatländerna skall hålla sig inom den föregivna finansramen kommer - det är jag fast övertygad om - att leda till stora kontroverser. Sett på så vis är resolutionsförslaget bara ögonblicksnoteringar och inget reformdokument.
Frysningen av jordbruksbudgeten från och med 2007 på 2006 års nivå betyder att jordbruksstödet till jordbrukarna i de gamla medlemsstaterna varje år minskas - året före valet, 2003, märks det knappast. Man kommer inte att enas om att jordbrukarna skall finansiera kostnaderna för utvidgningen i sin helhet. Men misstanken ligger nära att detta kommer att ske.
Den tjänstgörande ordföranden i rådet har i sitt tal nämnt att det föreligger förslag för mjölksektorn. Jag frågar er, fru rådsordförande, när ni tror att dessa förslag kommer att genomföras? Kommer man att göra det före 2008?

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman! Först vill jag gratulera vår utskottsordförande Daul till det som han har lagt fram här. Men det är inte bara Daul utan hela utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling som ligger bakom det, och jag hoppas att det i morgon också är hela Europaparlamentet. Prestationen ligger i att ni har sammanfört de olika strömningarna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och även att ni härmed dokumenterar Europaparlamentets anspråk på medbeslutanderätt i samband med reformen. Fru rådsordförande, var snäll och förmedla detta till rådet. Europaparlamentet vill vara med och besluta. Det vill vara med och besluta när det gäller tvister om innehållet och dess utformning, och det vill vara med och besluta när det gäller den ekonomiska utformningen.
Vi vill inte uppleva dessa ensamma beslut på regeringskonferensnivå, där man sedan meddelar oss hur mycket pengar som går till jordbrukspolitiken, utan att man över huvud taget ens har visat på något sammanhang mellan de reformer av innehållet som krävs och de ekonomiska effekterna. Vi vill ha medbeslutande inom jordbrukspolitiken, även när det gäller finanserna. Förnuftigt nog har ni ju nu inte satt några gränser för den andra pelaren, för det skulle vi inte ha kunnat godta, men vi måste komma dithän att Europaparlamentet har suveränitet över finanserna också inom den första pelaren och även beslutar hur utformningen av jordbrukspolitiken principiellt skall ske. Det gläder mig att vi får stöd inom kommissionen och att vi i kommissionär Fischler har någon som kommer att driva på reformerna i parlamentets anda.

Hyland (UEN).
Herr talman! Även jag vill uttrycka min erkänsla till den tjänstgörande ordförandens hållning, och jag vill tacka kommissionären för hans öppenhet och villighet att engagera sig i en fortsatt debatt om det europeiska jordbrukets framtid. Hans förslag om en reform kompletterades av ett lika tänkvärt gensvar från parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling, och jag förenar mig med föregående talare i hyllningen till ordföranden för vårt utskott.
I viss mån har denna debatt nu ersatts av beslutet från stats- och regeringscheferna att hålla fast vid besluten som fattades i Berlin. Jag har vid ett flertal tillfällen i denna kammare poängterat att en av de största svårigheterna som jordbrukarna får erfara är ovissheten - att inte ens på kort sikt kunna planera för utvecklingen av deras jordbruk. Berlinmötet uppfattades av jordbrukare som att man, utan justering, fastställde jordbruksagendan till 2006, och av den anledningen tror jag att det beslut som stats- och regeringscheferna nyligen fattade var riktigt och att det upprättar en viss grad av normalitet av det som höll på att bli en stridsfråga bland jordbrukarna.
Jag välkomnar särskilt de mer långsiktiga budgetgarantierna till 2013, men jag anser att den 1-procentiga inflationsgarantin åtminstone borde vara knuten till ett index. Jag är tillfredsställd över att EU har åtagit sig att skydda jordbrukarnas intressen, och i detta hänseende anser jag att kommissionär Fischler har visat ett trovärdigt ledarskap.
Jag skulle vilja be ministern att, mot bakgrund av de senaste besluten, klargöra läget angående frikopplande och obligatorisk modulering.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Kommissionär Fischler utvecklade förra sommaren en god utgångspunkt för WTO-förhandlingarna med sitt förslag att koppla loss det direkta inkomststödet från produktionen. Men stöd som kopplas loss har också nackdelar. När unga lantarbetare snart inte längre kan överta företag på grund av de höga markpriserna har vi susat förbi vårt mål.
Sedan dess har kommissionär Fischler hunnits upp på höger sida av de beslut från toppmötet i Bryssel som fattats i förväg av Schröder och Chirac. Vad finns kvar av kommissionärens planer om att ge landsbygdspolitiken större handlingsfrihet genom en omfördelning av fonderna?
Att frysa gemensamma jordbrukspolitikens budget innebär oundvikligen en sänkning av inkomststödet. I går, i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, påpekade Fischler att vi för lantarbetarnas skull inte kan sänka inkomsttilläggen med mer än 3 procent per år. I det här avseendet har lantarbetarna mer att vänta sig av denna kommissionärs sinne för realism än av många ministrar som kallar reformer av politiken överflödiga men samtidigt fryser budgeten i en utvidgande union.

Della Vedova (NI).
Herr talman, fru minister! Reformen på medellång sikt av den gemensamma jordbrukspolitiken innebär utan tvekan vissa nyheter, men diskussionen om GJP borde vara betydligt radikalare. Frågan är inte och får inte vara hur vi skall kunna förbättra bidragssystemet: problemet är själva bidragen. Den fråga vi borde ställa oss är vad som är motivet - om det nu finns något - för att bevara ett gigantiskt protektionistiskt system som strider mot de europeiska konsumenternas intresse och som på ett smärtsamt sätt drabbar jordbrukarna i de fattigaste länderna.
Vad finns det för mening med att, före och efter utvidgningen, över 40 procent av den europeiska budgeten skall avsättas för att stödja ett jordbruk som svarar för i genomsnitt 2 procent av BNP och sysselsätter cirka 5 procent av den europeiska arbetskraften genom ett system som leder till slöseri, bedrägerier, ineffektivitet och föroreningar? De europeiska medborgarna finansierar GJP:s budget med över 40 miljarder euro varje år, och samtidigt lägger varje medborgare ut över 300 euro mer på att köpa jordbruksprodukter än vad man skulle behöva lägga ut utan den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det protektionistiska europeiska systemet för jordbruket omöjliggör dessutom alla försök att avskaffa fattigdomen för miljontals personer som är utestängda från de europeiska marknaderna, men även från andra länders marknader, drogade av subventionerad export.
Vi måste säga med hög röst att den europeiska och amerikanska protektionismen på jordbruksområdet är en skandal. Samtidigt som man ger 50 miljarder euro i stöd till utvecklingsländerna från de rika länderna orsakar samma länder skador som uppgår till 100 miljarder euro. Detta, och inte bara losskopplingen, borde vi diskutera.

Klaß (PPE-DE).
Herr talman, fru rådsordförande, mina damer och herrar! Halvtidsutvärderingen av den europeiska jordbrukspolitiken orsakar stora diskussioner inom jordbruksföretagen i Europeiska unionen. Jag är positiv till att kommissionen har lagt fram denna utvärdering i tid, och jag tackar uttryckligen även för de funderingar som riktar sig långt in i framtiden. Jag vill dock betona och upprepa det som kommissionären har sagt oss, nämligen att vi skall betrakta detta dokument som ett diskussionsunderlag, och denna diskussion är vi inte bara alla inbjudna till, utan även uppmanade att delta i.
Kommissionen presenterar ett brett upplagt reformförsök. Många frågor måste fortfarande diskuteras och klaras ut. Vid toppmötet i Bryssel den 24-25 oktober fastslogs den ekonomiska ramen fram till 2013. Nu måste vi i god tid skapa förutsättningar för hur jordbrukspolitiken skall utformas i den gemenskap som då har utvidgats. Joseph Dauls resolutionsförslag har efter långa diskussioner och många ändringsförslag antagits som kompromiss tvärs över alla grupper i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag tackar Joseph Daul för hans utmärkta arbete och för hans kompromissvilja. Därför ber jag kollegerna att också se till att detta resolutionsförslag går igenom.
Vi behöver inte gå in så mycket i detalj i dag. Det kommer vi förhoppningsvis att senare få tillräckliga möjligheter till. Men några viktiga punkter vill jag gärna ta upp helt kort. Det låter lockande att avskaffa kopplingen av stödet och att åstadkomma en avbyråkratisering. Men jag kan inte föreställa mig dessa saker i praktiken. Det handlar om pengar för jordbrukarfamiljer, och det måste också handla om rättvisa och mätbara kriterier vid uppdelningen. Att basera jordbrukspolitikens framtid på historiska värden, så som kommissionen föreslår, verkar för mig inte framtidsinriktat. När det gäller villkor, förpliktelser och revisioner måste kommissionen föreslå ett enkelt och effektivt förfarande för dessa revisioner. Det får inte vara så att företagen belastas med nya och onödiga formaliteter och kostnader. Jag hoppas att vi kommer att få tillfälle att i december diskutera kommissionens konkreta detaljförslag om organisationen av marknaderna.
(Applåder)

Rodríguez Ramos (PSE).
Herr talman! Den resolution som lades fram inför plenum i morse är mycket riktigt resultatet av att alla de politiska grupperna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är överens och eniga, men detta skulle inte ha varit möjligt utan det fantastiska arbete som har genomförts av utskottets ordförande, Daul, och jag vill tacka honom för det.
I denna resolution ger de politiska grupperna sitt stöd till reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, en reform som vi dessutom anser vara nödvändig. Vi välkomnar reformen och instämmer i målen för denna. Förstärkningen av den gemensamma jordbrukspolitikens andra pelare genom att överföra medel från den första till den andra pelaren är absolut nödvändig från budgetsynpunkt. Den andra pelaren förstärks även genom att man utvidgar den för att omfatta livsmedelssäkerhet och livsmedelskvalitet, och naturligtvis anser vi att detta är mycket positivt. Dessutom innehåller reformen ett förslag om omfördelning av de modulerade medlen enligt kriterier för social och territoriell sammanhållning.
Det finns dock vissa saker som verkligen är oroande. Den obligatoriska modulering som föreslås i reformen är inte en verklig modulering, utan en linjär återgång till en stödform som jag inte kan stödja. Principen om frikopplande av stöden kan enligt vår åsikt medföra mycket oroande konsekvenser. Kriteriet om föregående referensperiod för betalningarna kan inte användas för att fastställa ett enda inkomststöd och frikoppling av stöden. Om det skulle bli så skulle detta innebära att vi avstår från att använda detta instrument för att mer rättvist balansera stöden till jordbrukspolitiken, som har gett upphov till stora skillnader mellan Europeiska unionens produktions- och jordbruksområden.
Efter rådets beslut, som är föremålet för den här diskussionen, anser jag att reformen är ännu nödvändigare. Jordbrukarna kan inte betala lika mycket för nedskärningarna i jordbruksbudgeten. De 5 procent som har mottagit 50 procent av stöden under år 2001 kan klara denna nedskärning; de små och medelstora jordbruksföretagen kan det inte.

Pesälä (ELDR).
Herr talman, fru rådsordförande! Först och främst vill jag uttrycka mitt hjärtliga tack till ordföranden för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling eftersom han under mycket speciella omständigheter lyckats skapa en gedigen grund att arbeta på som också antogs enhälligt. Mitt uppriktiga tack går därför till er, herr Daul. EU:s jordbrukspolitik befinner sig just nu i en väldigt speciell och svår situation. Det råder faktiskt kaos med tanke på den stundande utvidgningen och förhandlingarna inom WTO. Därför är det av yttersta vikt för oss att vi kan etablera en mycket stabil jordbrukspolitik som vi kan sätta vår tillit till och tro på inför framtiden, i synnerhet som utvidgningen även nu är en nyckelfråga.
I sina kommande förslag till förordningar bör kommissionen lägga fram kriterier som tar hänsyn till hinder till följd av svåra naturförutsättningar och som beaktar vad som krävs för att genomföra miljöprogrammen. Grunden för miljöåtgärder måste i synnerhet vara att förstärka de befintliga programmen. Programmen behöver vara flexibla för att exempelvis bestämma finansieringsnivåer så att medlemsstater kan komma fram till hur mycket finansiering de behöver för olika åtgärder utifrån deras individuella förutsättningar.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jordbrukare i Europeiska unionens medlemsstater, särskilt i Medelhavsområdet, uppmanas betala kalaset när det gäller lagförslaget till reform och utvidgning. Dagens vedermödor, snåla kvoter och orimliga skatter kommer att förvärras genom drastiska sänkningar av redan låga priser på basprodukter från jordbruket utan någon kompensation i utbyte. Detta kommer att få tragiska följder för de redan starkt urholkade inkomsterna för små och medelstora producenter. De kommer att tvingas att lämna sektorn, vilket leder till krympande jordbruksproduktion och sämre standarder.
Beslutet vid Brysseltoppmötet att frysa EU:s jordbruksutgifter till de nivåer som rådde före 2006 till år 2013 i kombination med 1 procents inflation per år förvandlas direkt till en minskning av anslagen. Detta eftersom de kommer att delas mellan 25 länder och för att kompensationen för inflation medvetet har satts lågt. Inflationen är redan dubbelt så hög och förväntas öka när de tio nya länderna blir medlemmar. GJP tillämpas på kandidatländerna på ett fullständigt diskriminerande sätt. Det direkta stödet mäts ut till 25 procent det första året och ökar till 100 procent 2013, alltså när stöden kommer att vara värdelösa.
Slutligen, som medlem av GUE/NGL-gruppen ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Ayuso González (PPE-DE).
Jag tackar den tjänstgörande ordföranden för rådet för att hon stannar kvar i kammaren. Jag vill för det första fästa uppmärksamheten på vikten av det resolutionsförslag som har antagits av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, eftersom det är resultatet av alla politiska gruppers ansträngningar för att enas om frågan om den gemensamma jordbrukspolitiken, där så många och så skilda intressen är inblandade.
Jag vill därför gratulera ledamöterna av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, samordnarna och särskilt utskottets ordförande, Daul, som är författaren till detta förslag. Jag hoppas även att rådet och kommissionen kommer att beakta dessa slutsatser.
När det gäller förslaget om halvtidsöversynen innehåller det många tveksamma punkter, men av tidsskäl kommer jag att koncentrera mig på den punkt som jag finner mest oroande som medborgare i ett land i södra Europa, där jordbruket ger låg avkastning och bedrivs under mycket svåra förhållanden: det handlar om det så kallade frikopplandet av stöden. För det första är det inte ett verkligt frikopplande, eftersom stöden kopplas till de stöd som har mottagits under de senaste åren och följaktligen till de senaste årens vinster. Den enda nyheten är att produktion inte är ett krav.
För det andra, och just för att det inte finns produktionskrav, finns det risk för att denna åtgärd leder till att jordbruken överges i dessa problematiska regioner med låg avkastning, vilket i sin tur leder till en verklig antiutveckling i landsbygdsområdena. Vi får nämligen inte glömma bort att den verkliga motorn för landsbygdsutvecklingen är produktionen, stöden är välkomna, men de är bara stöd.
Därför finns punkt 7 med i resolutionen, där det står att de delvis fristående stöden är absolut nödvändiga.
Avslutningsvis vill jag säga att jordbrukarna hade en ram att agera inom till år 2006, och med denna reform, den så kallade halvtidsöversynen, vill man ändra på detta scenario i förväg. Jag tror att detta kommer att skapa en oerhörd osäkerhet i en sektor där förhållandena redan är mycket osäkra.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman, fru rådsordförande! Först även mitt hjärtliga tack till föredraganden Joseph Daul. Liksom föregående talare välkomnar jag principiellt att den europeiska jordbruksmodellen skall byggas ut i form av ett mångfunktionellt jordbruk även i den utvidgade unionen. Därtill krävs ett kvalificerat yttre skydd, och inom EU behöver vi även i fortsättningen en reglering av marknaderna. Men den principiellt positiva bedömningen av det tysk-franska enandet inför EU:s utvidgning ger mig lite huvudbry. Skattebetalarna och jordbrukarna vet nu visserligen hur mycket pengar som skall ges ut fram till 2013, men de vet inte för vad. Tysklands nettobetalarposition kommer att försämras enbart genom att den tyske förbundskanslern har varit med och fastslagit den överenskomna finansramen under åren 2006-2013 för de 25 ländernas jordbrukspolitik. Genom den erforderliga nedskärningen av kompensationsbidragen efter 2006 - detta har vi hela tiden fått höra, även av kommissionären - kommer mindre pengar än i dag att totalt sett gå tillbaka till jordbruken, särskilt i Tyskland; det måste jag här helt enkelt kritiskt påpeka. För övrigt är vår kansler ändå knappast känd som någon vän till de tyska jordbrukarna!
Det nettobidrag som EU:s jordbrukare får lämna för att finansiera utvidgningen har kommissionären med ansvar för jordbruket uppskattat till 500 miljoner euro år 2013. Det motsvarar skillnaden mellan de merkostnader som orsakas av direktbidragen till de nya medlemmarna och den ökning av jordbruksutgifterna som godkänts vid EU:s toppmöte. Inför denna beräkning som gjorts av kommissionen kan jag fastslå att de europeiska jordbrukarna måste bära en stor del av bördan för utvidgningen. Kommissionären med ansvar för jordbruket framställer det alltid som positivt att man vid toppmötet i Bryssel inte begränsade medlen för landsbygdens utveckling, alltså inte för den andra pelaren. Men kan svaret ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Herr talman, fru rådsordförande! Jag skulle även gärna ha velat tacka kommissionären, men hans plikter hindrar honom från att delta i dagens viktiga debatt. Jag skulle främst vilja tacka Daul för den ansträngning han har gjort för att förena olika intressen i syfte att nå fram till denna resolution. Det har inte varit lätt, och det är resultatet av hans och alla de politiska gruppernas hårda arbete. Detta samförstånd får inte rubbas av någonting, eftersom det då skulle kunna brytas.
Toppmötet i Bryssel har rätat ut många frågetecken, framför allt när det gäller det maximala utgiftstaket. Mötet har dock även lett till att det uppstått tvivel om innehållet i översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken, och dessa frågetecken kommer inte att rätas ut förrän kommissionen lägger fram sina lagstiftningsförslag. Det som verkligen är viktigt i morgon är därför att alla de politiska grupper som företräds i denna resolution sänder ett budskap, ett kraftfullt, tydligt och direkt budskap om att vi stöder våra jordbrukare och att vi säger att det är nödvändigt att se över den gemensamma jordbrukspolitiken, men att vi är här för att se till att översynen genomförs på bästa möjliga sätt inom ramen för de medel som vi har tilldelats till och med år 2013.
När det gäller de två punkter i resolutionen som enligt min åsikt är av grundläggande betydelse är, som några av ledamöterna redan har påpekat, frikopplingen av stöden verkligen oroande. Jag anser att det är ett skott i vattenlinjen - om detta genomförs enligt förslaget - av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste verkligen tänka över den här frågan. De delvis fristående stöd som föreslås i den överenskommelse som vi har nått med Daul anser jag är ett steg i rätt riktning, men vi kan arbeta mer ingående med dessa frågor.
Jag kan inte gå in på detaljer, men i allmänhet måste vi ge ungdomarna och kvinnorna möjligheter. Om vi inte gör det kommer vi inte att ha någon återväxt inom sysselsättningen i landbygdsområdena.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Generellt sett är kommissionens arbete i samband med utvidgningen och politiken för landsbygdens utveckling verkligen mycket lovvärt, och det är även en modig insats. På samma sätt är överföringen av en del av stödresurserna från den inre marknaden till den fattigare delen av landsbygden radikal och intressant. Men som vanligt, när en njuter är det många andra som lider. Från de kolleger som talade före mig har vi redan hört motiven för kritiken mot losskopplingen och andra tekniska aspekter, som jag inte tänker återkomma till. Jag vill i stället peka på den positiva delen av denna förnyelse, denna modiga gest, för att ta upp en diskussion om frågor som dessvärre beaktas alltför lite. Detta är nämligen en mycket lovande möjlighet för alla dem som stöder utvecklingen av de mest perifera zonerna, och framför allt bergsområdena. Kapitlet om landsbygdens utveckling är mycket viktigt, men samtidigt alltför lite beaktat.
Ordet ?berg? förekommer inte i kommissionärens halvtidsöversyn, trots att han, för bara ett par veckor sedan, ville ägna ett tvådagarsseminarium åt bergsregionernas problem. Men som vanligt påbörjades och avslutades diskussionen utan några ytterligare åtgärder. Ordet ?berg? finns inte ens i det dokument som vi diskuterar. Däremot har man på ett ganska tydligt sätt identifierat och lyft fram bergsregionernas problem i dokumentet från kollegan Daul, som jag vill varmt gratulera till ett gott arbete. I avsnitt 1 i resolutionsförslaget från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling önskar man till exempel se en utveckling av ett multifunktionellt jordbruk. Jordbruket i bergsregionerna är just ett sådant mångsidigt och flerfunktionellt jordbruk. I avsnitt 3, där man anger de konkreta åtgärderna för att skydda miljön, folkhälsan och djurens välbefinnande, beskrivs en ram som bergsjordbruket alltid har hållit sig inom, i närmast endemisk form, men framför allt ingår bergsområdena i kapitlet om landsbygdens utveckling.
I avsnitt 17 framhålls kravet på differentierade åtgärder i enlighet med de olika landsbygdsområdenas egenart. I avsnitt 18 framhålls att man måste bevara familjejordbruken och hålla kvar de unga i missgynnade och ultraperifera områden. På grund av deras placering är bergsområdena dessvärre alltid ultraperifera och sannerligen inte gynnade jämfört med slättlandet. I avsnitt 20 slutligen, i uppställningen över hur de nya resurserna skall fördelas, uppmanas kommissionen att prioritera behoven i de mindre gynnade regionerna, de regioner som är skörast och som har de största behoven, även när det gäller förtroende - vill jag tillägga -, och inte bara när det gäller utvecklingsplaner.
Det är mot den här bakgrunden vi skall betrakta de europeiska bergsregioner som täcker 30 procent av territoriet och som omfattar 5 procent av befolkningen. Bergsområdena vill inte vara ett problem, utan en stor resurs för alla genom sina stora möjligheter. Men då måste vi också besluta oss för att kalla dessa områden vid deras rätta namn; vi måste utan att tveka erkänna deras särart, men framför allt måste vi nämna dem i det nya fördraget för att ge dessa områden en förankring, en rättslig grund mot vilken vi kan mäta ett specialutformat direktiv. Vi måste utforma ett dokument som prioriterar enbart bergsområdenas behov. Detta skulle kunna bli utgångspunkten för en radikal reform, en positiv reform som skulle kunna erbjuda bergsområdena och alla missgynnade områden samma levnads- och tillväxtmöjligheter som resten av gemenskapens territorium.
Än en gång tack till vår ordförande, Daul, som har lagt grunden till en diskussion även om dessa förhållanden, som sannerligen inte är marginella.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! När kommissionär Fischler, som är ansvarig för jordbruket, i slutet av september försökte sälja sina reformförslag till yrkesorganisationer och politiker visade han stor förståelse för storhertigdömet, som han klassade som ett särfall, och han förklarade bland annat, jag citerar: ?Om man skall gå in på sådana särskilda situationer i politiken, och det vill jag göra, måste man skissera skräddarsydda lösningar, som passar för landet i fråga, och det är helt tillåtet enligt våra förslag.? Kommissionär Fischler intygade vid detta tillfälle också för Luxemburg att idén om landsbygdens utveckling hos oss levandegjordes på ett förebildligt sätt, och han sade i det sammanhanget rentav att pengar inte hade satsats bättre någonstans inom EU. Det är ju gott och väl.
Vi kommer naturligtvis, när lagförslagen rörande dessa reformidéer lagts fram, att granska hur tillförlitligt detta uttalande är. 70 procent av jordbruksföretagen i Luxemburg skulle drabbas av den föreslagna modulationen, dvs. av den progressiva nedskärningen av kompensationsbidragen med en femtedel, och detta som tillägg till de förväntade inkomstförlusterna på grund av minskade producentpriser och på grund av det obligatoriska 10-procentiga s.k. ekologiska markuttaget. Detta är orimligt och skulle leda till att familjeföretag inom jordbruket skulle slås ut, vilket vi inte klarar av vare sig ekologiskt eller socialt. Förslag där man vill genomföra östutvidgningen genom att glufsa i sig våra bönder hör också hemma i sophinken. Jag kan godkänna den kompromissresolution som Joseph Daul har investerat så mycket arbete och förståelse i, men inte utan att få ont i magen, Joseph! Lyckligtvis kom man vid toppmötet den 25 oktober överens om att jordbrukspolitiken, så som den år 2000 i Berlin fastställdes fram till 2006, fram till dess inte ifrågasätts genom radikala ändringar. Kommissionen och vi har alltså tid att överväga det. I varje fall bör de missgynnade områdena undantas både från modulationen och från ett obligatoriskt ekologiskt markuttag. När allt kommer omkring vill jag ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Fischer Boel
- (DA) Herr talman! Jag vill tacka för möjligheten att delta i diskussionen här i dag som jag tycker har varit både intressant och konstruktiv. Jag vill också ännu en gång tacka Europaparlamentet för dess behandling av kommissionens meddelande, och efter vad jag förstår kommer man att kunna fatta ett beslut på morgondagens möte.
Jag vet inte om jag kan tillåta mig att instämma i det beröm som kommit ordföranden för Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling till del på mötet här i kväll. Det framgår ju av diskussionen att synen på den europeiska jordbrukspolitiken varierar lika mycket inom Europaparlamentet som inom ministerrådet. Jag har därför full förståelse för de svårigheter som Daul verkligen lyckats hantera på ett mycket bra sätt, vilket framgår av det förslag som nu föreligger för omröstning.
Många har efter toppmötet i Bryssel tagit upp frågan avseende inriktningen för en reform av jordbrukspolitiken. Hur kommer politiken att se ut, hur lång tid kommer det att ta? Det återstår många frågor, men Europeiska rådet har genom de slutsatser man kom överens om vid mötet i Bryssel bringat klarhet avseende såväl de maximala utgifterna för det marknadsrelaterade området som de direkta betalningarna för budgetperioden fram till 2013.
Här vill jag fästa er uppmärksamhet på avsnitt 12 i slutsatserna, där följande tre saker kan utläsas:
För det första påverkar det angivna taket för de marknadsrelaterade utgifterna och de direkta betalningarna inte de framtida besluten avseende den gemensamma jordbrukspolitiken.
För det andra påverkar det inte något resultat av genomförandet av punkt 22 i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Berlin. Punkt 22 i dessa slutsatser utgör bakgrunden till den halvtidsutvärdering av jordbrukspolitiken som vi har diskuterat på de senaste mötena i ministerrådet.
Och för det tredje, vilket också kan tjäna som svar på några av de frågor som ställts här i kväll, påverkar det inte de internationella åtaganden som Europeiska unionen har ingått, bl.a. i samband med inledandet av nästa Doharunda, där modaliteterna skall vara helt klara före utgången av mars månad nästa år.
Förhandlingarna inom vart och ett av de tre nämnda områdena fortsätter, som jag även nämnde i mitt första inlägg, och behöver inte påverkas av att Europeiska rådet nu har angivit ett tak för utgifterna fram till 2013. Jag tänker inte just nu trötta ut Europaparlamentets ledamöter med en redogörelse för rådets uppfattning om utvecklingen. Men det spännande och intressanta är ju hur långt vi kan komma inom de olika områdena, och detta är helt beroende av de enskilda medlemsstaternas önskemål och av vad vi kan enas om i ministerrådet. Fortfarande väntar oss spännande uppgifter som vi gläder oss åt att hitta lösningar på.
Jag tackar ännu en gång för det goda samarbetet med Europaparlamentet. Jag hoppas att det kommer att fortsätta under de kommande diskussionerna rörande utvecklingen av en europeisk jordbrukspolitik till glädje och nytta för både producenter och konsumenter.
(Applåder)

Talmannen. -
Hjärtligt tack, fru rådsordförande! Förutom den ansträngning som ni har gjort för att stanna kvar hos oss har ni gjort något som är absolut sällsynt från rådets sida, nämligen att hålla talartiderna. Från början hade ni fem minuter. Ni har inte använt hela den tiden. Detta är ytterligare en av era förtjänster.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag

Folias (PPE-DE)
Det är föga överraskande med tanke på hur den nya gemensamma jordbrukspolitiken tar form när vi närmar oss utvidgningen att befolkningen på landsbygden i EU, särskilt i Grekland, förtärs av oro och frågar sig om de kan fortsätta med det yrke de valt. Det är ett yrke som är nödvändigt och av sådan central betydelse för den europeiska ekonomin och det europeiska samhället.
Varför det? För att stöden totalt sett i jordbrukssektorn kommer att öka med 8 procent mellan 2006 och 2013 i form av en bestämmelse om minimiinflation.
Jag skulle vilja väga denna oroande ökning mot ett antal andra ökningar som kommer att ske i EU efter utvidgningen för att ge en mer ingående bild av framtida utvecklingar.
Ökning av antalet medlemsstater 65 procent (från 15 till 25)
Ökning av befolkningen 25 procent (från 370 till 470 miljoner)
Ökning av landsbygden 43 procent (från 140 miljoner till 200 miljoner hektar)
Ökning av den odlingsbara ytan 55 procent (från 77 miljoner till 120 miljoner hektar)
Ökning av antalet jordbrukare 165 procent (från 6 till 16 miljoner)
Återigen: i gengäld kommer de totala jordbrukssubventionerna att öka med blott åtta procent, och då har inte Bulgariens och Rumäniens anslutning inräknats som planeras till år 2007.
Man undrar ju vad våra jordbrukare kan förvänta sig ...
(Yttrande ingivet i enlighet med artikel 120 i arbetsordningen.)

Martinez (NI)
Jordbrukarna innehar rekordet, åtminstone i Frankrike, när det gäller antalet självmord. Det beror på oron för en osäker framtid. Och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken förvärrar denna osäkerhet.
Kommer de efter 2006 att kunna leva med 25 medlemsländer och en oförändrad jordbruksbudget som är beräknad för 15 medlemsländer? Efter Cancun, WTO:s toppmöte i september 2003, vad blir det då av det inhemska stödet och exportstödet som fördöms av den linje som antogs i Doha?
Att ge Europaparlamentet möjlighet till medbeslutande när det gäller jordbruket och ge vår kammare sista ordet om jordbruksbudgeten där man planerar att utgifterna för våra jordbrukare inte längre skulle vara obligatoriska innebär att man placerar de europeiska jordbrukarnas öde i händerna på en majoritet av våra kolleger som vi alla vet utgör den ultraliberala, frihandelsvänliga och jordbruksfientliga sekten.
Vi kan inte längre acceptera att lantbrukarnas framtid utlämnas åt de anglosaxiska liberala integristerna inom al-Qaida-nätverket i den galna kommersiella religionen. Och jag talar inte om den osäkerhet som i förslaget till ny gemensam jordbrukspolitik blir resultatet av frikopplingen av produktionsintäkterna, moduleringen eller de byråkratiska revisionerna.
Det är anledningen till att våra jordbrukare inte kan planera sina investeringar och sin framtid inför så många frågeställningar. Jag säger därför nej till denna resa rakt ut i intet, som man vill påtvinga våra jordbrukare.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande från kommissionen om finansieringen av kärnenergisektorn i Nordkorea inom programmet för redovisade kärnvapen (KEDO).
Fru kommissionären har ordet.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! När vi för tre veckor sedan fick reda på att Demokratiska folkrepubliken Korea inför en delegation från Förenta staterna som var på besök i Pyongyang erkände att landet utvecklar ett olagligt program för uranberikning för militära syften orsakade detta stor oro och besvikelse.
Detta program är ett tydligt bevis på att Nordkorea inte uppfyller de åtaganden som landet har ingått i enlighet med fyra olika internationella avtal på området för kärnenergi, däribland det så kallade ramavtalet från år 1994.
När det gäller Europeiska unionen har ordförandeskapet redan gett uttryck för sin oro. I ett uttalande från den 18 oktober 2002 uttryckte unionen sin djupa oro och uppmanade även Demokratiska folkrepubliken Korea att uppfylla sina internationella åtaganden om icke-spridning och att på ett kontrollerbart sätt stoppa sitt kärnvapenprogram.
I uttalandet betonades det att det faktum att Nordkorea inte har uppfyllt åtagandet ifrågasätter KEDO-programmets trovärdighet. Unionen gav även uttryck för sin förhoppning om att fredsprocessen på den koreanska halvön trots allt inte skall hindras.
Slutligen förbinder sig Europeiska unionen att samarbeta med alla berörda parter för att lösa situationen på ett fredligt sätt. Jag vill påpeka att liknande budskap sändes till den vice utrikesministern, som sammanträffade med tjänstemän från kommissionen dagen efter att nyheten blev känd.
Det är viktigt att komma ihåg att Europeiska gemenskapen genom Euratom har bidragit med sammanlagt 75 miljoner euro under de fem första åren av genomförandet av KEDO-programmet, mellan åren 1996 och 2000. Vi har även åtagit oss att betala 20 miljoner euro årligen för perioden 2001-2005.
För att vi skall förstå vidden av det hela vill jag påminna om att Sydkorea bidrar med över tre miljarder US-dollar, medan Japans bidrag beräknas vara runt en miljard. Förenta staterna har hittills bidragit med cirka 400 miljoner US-dollar i finansiering.
Jag vill även erinra om att ramavtalet har kritiserats såväl i vissa kretsar i Förenta staterna som i Nordkorea. Målet att stoppa plutoniumproduktionen i Pyongyang har trots allt uppnåtts. Utan denna bedrift skulle Demokratiska folkrepubliken Korea helt enkelt kunnat separera plutonium för dussintals atombomber.
Avslöjandet av ett program för uranberikning för militära syften som vi nyligen fick reda på ger upphov till ett nytt säkerhetshot i regionen, trots det faktum att uranberikning förmodligen är en långsammare och svårare metod för produktion av material som är lämpade för militära syften än den framställning av plutonium som kunde ha skett i Pyongyang. Båda parter instämmer i att det nya avtalet måste nås genom diplomatiska kanaler.
Europeiska unionen rådfrågar nu de främsta partnerländerna, det vill säga Förenta staterna, Sydkorea och Japan, för att undersöka hur man skall kunna agera mer effektivt och nå det övergripande målet, nämligen att undvika nukleär spridning och undvika att Nordkorea förfogar över sådana vapen.
Jag anser det vara självklart att Europeiska unionen inte skall inta en definitiv ståndpunkt om framtiden för KEDO medan andra länder - som dessutom bidrar med avsevärt större summor för att genomföra KEDO-programmet - fortfarande överväger sina alternativ.
Vi anser att det är viktigt att vi samordnar agerandet med våra vänner och allierade i den här frågan för att övertala Nordkorea att uppfylla sina åtaganden när det gäller icke-spridning på kärnvapenområdet.
Det är så vi måste agera, och vi måste samtidigt se till att de inspektörer från Internationella atomenergiorganet som finns i Pyongyang kan fortsätta med sina kontroller.
Ärade ledamöter! Jag beklagar att jag inte kan lämna fler upplysningar för närvarande, men jag upprepar att det viktigaste är att vi når det mål vi alla eftersträvar och att vi vidhåller en samordnad ståndpunkt med de övriga deltagarna i KEDO-programmet.

Gawronski (PPE-DE).
Jag anser att vi i första hand måste försöka förstå varför Nordkorea beslöt att erkänna att landet framställer kärnvapen. Vad ligger bakom detta tillkännagivande? Är det en gest som syftar till att föra en dialog vilket en del tycks tro? Eller är det en provocerande gest, ett försök att utöva utpressning för att få pengar i utbyte mot ett uppförande - att avsäga sig kärnvapenmakten - vilket landet hur som helst borde göra? Därtill kommer att Nordkorea under gårdagen förstärkte sina utpressningar genom ännu ett hot: landet kommer att återuppta sina missilprov om man anser att förhandlingarna med Japan är otillfredsställande. Detta innebär att om inte Nordkorea lyckas få miljontals dollar i utbyte kommer man inte att respektera sina löften, vilket landet redan har uppvisat vid ett flertal tillfällen.
Hur bör vi nu förhålla oss gentemot Nordkorea? Jag tycker nog att vi, framför allt, borde ha sänt ett tydligt budskap - saker och ting har förändrats och ingenting kommer att bli som förut. Det var därför jag motsatte mig beslutet att skicka en skrivelse till Nordkorea för att på nytt bekräfta inbjudan till den parlamentariska delegationen att komma till Bryssel denna vecka. Kanske borde vi inte ha skickat denna, eftersom man tackat nej till inbjudan.
EU har föga inflytande över Nordkorea. Som vi hörde från de Palacio är vårt monetära bidrag till KEDO minimalt i jämförelse med andra parters bidrag. Jag anser att kommissionen hade rätt i att säga att vi måste sträva efter att utveckla samarbetet mellan aktörerna inom det här området, så att Nordkorea tvingas respektera internationella bestämmelser, även om jag tvivlar på att det kommer att ske med den nuvarande regimen vid makten.
Resolutionen som vi i dag presenterar bygger på dessa förutsättningar, och den är ett resultat av en kompromiss som har uppnåtts av de större politiska grupperna i parlamentet. Jag skulle ha föredragit att man hade varit hårdare mot Nordkorea, men resolutionen representerar ändå en acceptabel kompromiss mellan behovet av att bevara en öppen dialog och nödvändigheten att pressa ledningen i Pyongyang till att ge upp sina kärnvapen- och missilprogram.
Jag hoppas att alla kommer att instämma i att det skulle vara nyttigt att efter gårdagens utveckling föreslå ett muntligt ändringsförslag som starkt fördömer det nya hotet om förnyade missilprov.

Ford (PSE).
Herr talman! Den socialdemokratiska gruppen välkomnar kommissionens uttalande. Det förekommer inget avgörande bevis att de har tillgång till plutonium avsett för kärnvapen, och jag stöder naturligtvis den resolution som är en kompromiss mellan ett antal grupper inom denna institution.
Vi instämmer fullt och fast i det tresidiga uttalandet från president Bush, premiärminister Koizumi och president Kim Dae-jung under helgens toppmöte mellan APEC-länderna där man uppmanade Nordkorea att avveckla sitt program för urananrikning på ett omedelbart och bevisligt sätt och att fullständigt tillmötesgå alla internationella förpliktelser i överensstämmelse med Nordkoreas senaste åtagande i Japan-Nordkorea Pyongyang-deklarationen.
Vi kan emellertid inte helt och hållet bortse från det faktum att 1994 års ramavtal inte heller har infriats i sin helhet av Förenta staterna. Den första reaktorn inom ramen för KEDO som planerats vara i gång före slutet av nästa år är för närvarande i drift, sju år försenad. Förenta staternas bidrag till KEDO, dvs. leveranser av tjock eldningsolja, har åtminstone förr endast skett sporadiskt. Vad som är viktigast är Förenta staterna åtagande från 1994 att normalisera förhållandena, häva embargot mot Nordkorea - som har gällt i 50 år - och häva kärnvapenhotet, vilket ännu inte har uppfyllts.
Vi välkomnar Nordkoreas erbjudande att engagera sig i en dialog angående alla framträdande frågor, vilket kan innebära att detta blir en möjlighet hellre än ett hot. Vi bör se över frågan om försäljning av missiler och om missilprover, och den oundvikligen förbundna missilexporten. Vi bör se över Nordkoreas undertecknande av konventionen om kemiska och biologiska vapen och de framträdande problemen kring frågan om de som kidnappats från Japan. Vi bör dessutom söka en fortsättning på dialogen om de mänskliga rättigheterna.
Under tiden hoppas jag att EU, som den enda enhet med diplomatiska förbindelser med Republiken Korea, Japan, Förenta staterna och med Demokratiska folkrepubliken Korea, kommer att hjälpa till att initiera en sådan dialog, om möjligt i samförstånd med regionens andra huvudaktör - Kina. Vi måste upprätthålla det humanitära biståndet och fortsätta utbildningen av nordkoreanska tekniker i Europa om så bara för att gripa detta tillfälle.
Två små rättelser: för det första, Gawronski sade att nordkoreanerna nekade till vår inbjudan. Så var inte fallet. De meddelades med endast fyra dagars varsel och bad om att få skjuta upp besöket till ett senare datum. För det andra, sammanträdet som planerats till den 11 november 2002 kommer nu inte att äga rum, och jag hoppas att vi kan flytta ett muntligt ändringsförslag för att göra denna punkt mer allmän för att få ett EU-engagemang på alla nivåer i dessa diskussioner.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Det nordkoreanska erkännandet att man har ett program igång för att utveckla kärnvapen är inte bara ett hån mot trovärdigheten i internationella avtal, utan också ett totalt nederlag för KEDO-projektet. EU har trott att man kunde muta en totalitär regim med så kallad fredlig civil kärnkraft för att få den att avstå från kärnvapen. Denna naiva tilltro till nukleära lösningar på allvarliga problem har nu straffat sig och fått EU att framstå i pinsam och löjlig dager.
Verts/ALE-gruppen har redan från början hävdat att KEDO-projektet är fel tänkt. Vi har fått fruktansvärt rätt. Tyvärr verkar det som om varken kommissionen eller parlamentets kärnkraftspartier orkar se sanningen i vitögat och dra de logiska konsekvenserna av KEDO-fiaskot och avbryta projektet. I det gemensamma resolutionsförslaget saknas ett klart erkännande av att KEDO redan från början var felkonstruerat, feltänkt, farligt och kontraproduktivt. Stödet till Nordkoreas hårt plågade folk måste ges i helt andra former.
EU måste öppet och tydligt erkänna sitt fatala misstag att gå med i KEDO och meddela övriga KEDO-medlemmar att EU drar sig ur. Faktum är att de som har ansvar för KEDO borde skämmas. Visst måste man gå varligt fram för att inte skada den så kallade sunshine-politiken och visst måste man tala med Pyongyangledningen för att driva normaliseringsprocessen framåt. Man behöver dock inte krampaktigt hålla fast vid ett så fullständigt skevt och misskrediterat projekt som KEDO.

Santer (PPE-DE).
Herr talman, fru vice kommissionsordförande! För nästan exakt två år sedan deltog parlamentets särskilda delegation för Nordkorea, som jag är ordförande i, tillsammans med våra kolleger Gawronski och Glyn Ford i diskussioner i Pyongyang. Vår uppgift var att stödja den sydkoreanske presidenten Kim Dae-Jung i hans Sunshine policy, vilken för övrigt hade stöd hos det internationella samfundet. Vi föregicks av den amerikanska utrikesministern Madeleine Albright. Alla dessa åtgärder syftade till att normalisera situationen i Nordkorea genom att inleda en konstruktiv dialog. Det är viktigt att påpeka att sedan dess har så gott som alla våra medlemsstater och Europeiska unionen upprättat diplomatiska förbindelser med Nordkorea.
I dag är vi självfallet besvikna, eller till och med irriterade, över de avslöjanden som gjorts av Nordkoreas biträdande utrikesminister, som var vår viktigaste samtalspartner, om att kärnkraftsprogrammet fortsatt i hemlighet för militära ändamål. Vi måste reagera med kraft inför en sådan bedräglig attityd från Nordkoreas sida, som så uppenbart bryter mot de avtal som landet slutit sedan 1994.
Vi uppmanar kommissionen och rådet att på nytt se över KEDO-projektet mot bakgrund av dessa händelser. I det sammanhanget bör vi samordna vår attityd med de huvudsakliga parterna i KEDO-rådet, dvs. Sydkorea, Japan och Förenta staterna. Vi måste kräva att de avtal som slutits om kontinuerlig övervakning av inspektörerna från Internationella atomenergiorganet respekteras i sin helhet.
Vi hoppas att president Kim Dae-Jungs Sunshine policy kan fortsätta, men då krävs en fortsatt dialog som är ärlig och lojal. Nordkorea måste framför allt vara medvetet om att denna dialog bara kan fortsätta om landet förklarar sig berett att här och nu acceptera all jakt på kärnvapenutrustning, snabbt avvecklar programmet på ett sätt som går att kontrollera och underställer sig kontroll och kontinuerlig övervakning samt rättar sig efter internationella avtal.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Nordkorea är en brutal, hemlighetsfull kommunistdiktatur. Landet har en historia av politiska lönnmord; för några år sedan sprängdes det sydkoreanska kabinettet i Rangoon i luften. Man har sprängt ett sydkoreanskt civilt trafikflygplan i luften. Man har kidnappat oskyldiga japanska civila, av vilka de flesta har dött under mystiska omständigheter. Alldeles nyligen har man låtit en stor del av befolkningen svälta ihjäl på grund av landets katastrofala, isolationistiska, ekonomiska politik. Landet förblir en misslyckad och skurkaktig stat, vilket innebär att väst, med Europeiska unionen inberäknat, måste gå fram mycket försiktigt i sina försök att arbeta med Korea och att föra landet ut ur sin isolering.
Demokratiska folkrepubliken Korea gick år 1994 med på att frysa och avveckla sitt kärnvapenprogram och genom landets senaste medgivande att man förfogar över kärnvapen har man tydligt brutit mot icke-spridningsavtalet och den överenskomna ramen för KEDO. Jag anser det vara rätt att kalla denna regim en del av ?ondskans axel?. Till skillnad från Irak, som ännu inte har förvärvat kärnvapen, är det nu för sent att genomföra någon militär åtgärd för att förhindra dess kärnvapenspridning. Vi måste nu utöva alla tänkbara påtryckningar för att inspektörerna från Internationella atomenergiorganet skall tillåtas återvända. Pakistan, som är vår allierade i kriget mot terrorismen, bör också ställas till svars för sin roll i landets vapenprogram, eftersom Pakistan efter vad som påstås skall ha skaffat sig ett varuutbyte av nordkoreanska missiler för att kunna framställa en egen atombomb. Kinas roll bör noga undersökas, och landet bör bli påmint om att man offentligt har motsatt sig en nukleär upprustning av den koreanska halvön.
Om Demokratiska folkrepubliken Korea inte går med på att ändra sin politik och nedrusta när det gäller dess kärnvapen bör Europeiska unionens bidrag till KEDO fullständigt upphöra. Jag stöder förslaget att man som ett första steg skulle placera dess budgetpost i reserven och att denna skulle kunna frigöras efter ett diplomatiskt förfarande. Det humanitära biståndet bör emellertid fortsätta genom Världslivsmedelsprogrammet och ECHO. Europeiska unionen är ett av de få organ som har formella relationer med det här landet, och man bör använda sitt inflytande och sin tillgänglighet till dess regering för att på ett tillfredsställande sätt lösa den här situationen.

Talmannen. -
Jag har mottagit sex resolutionsförslag

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0496/02) från Dell'Alba med flera om Ministerkonferensen Community of Democracies.

Della Vedova (NI).
Fru kommissionär! Som ni och kammarens ledamöter känner till sammanträder Community of Democracies i Seoul den 10-12 november, vari ingår regeringsdelegationer från över hundra länder och som följer på ett första sammanträde med samma grupp som ägde rum i Warszawa för två år sedan. Detta initiativ syftar till att främja den politiska demokratin, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna.
Att hävda demokratin som en garant för frihet och bättre framtidsutsikter när det gäller välfärden för stora befolkningsgrupper i världen är, åtminstone vad gäller syftet, ett strategiskt val från Europeiska unionens sida. Unionen ägnar ett viktigt avsnitt i den egna budgeten åt just initiativen för demokratisering, hävdande av de mänskliga rättigheterna och av rättsstatens principer.
Mötet i Seoul - det vet vi - är ett sammanträde mellan regeringar, där emellertid kommissionen kommer att delta som observatör. Vår fråga, fru kommissionär, är följande: hur tänker Europeiska unionen, företrädd av kommissionen och av medlemsstaterna, bidra till att detta sammanträde skall bli en framgång?
Det transnationella radikala partiet ägnade en hel kongress åt denna fråga under förra veckoslutet. Under den kongressen angavs två tänkbara mål, som jag skulle vilja föra vidare till er: det första målet är att skapa ett sekretariat för denna Community of Democracies, som skall ha till uppgift att hålla denna gemenskap vid liv och främja att den utvecklas i riktning mot en veritabel världsorganisation för demokrati. Det andra målet är att man, inom vart och ett av FN:s organ, vid sidan av de regionala eller övriga ländergrupperna - formella eller informella - skall skapa en egen grupp för Community of Democracies, som skall verka för att försvara och främja demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna. Ett första tillfälle skulle till exempel kunna vara att snarast inleda en diskussion på grundval av den libyska presidentens löfte om att demokratisera och respektera de mänskliga rättigheterna i FN:s kommission för mänskliga rättigheter.

De Palacio
Herr talman! Kommissionen välkomnar att den andra ministerkonferensen Community of Democracies har utlysts. Den kommer att äga rum i Seoul, och unionen kommer att vara företrädd av vår delegation med fullständigt stöd från enheterna i Bryssel.
Vi känner inte till de slutliga detaljerna om nivån på representationen från unionens medlemsstater. I rådets arbetsgrupp för mänskliga rättigheter beslutades det att Europeiska unionen inte skall utarbeta en gemensam ståndpunkt till konferensen, vilket är exakt detsamma som hände inför det invigningsmöte som hölls i Warszawa.
Ärade ledamöter! Som ni vet var en av de frågor som väcktes när det gäller den första ministerkonferensen Community of Democracies för två år sedan vilka kriterier som skulle tillämpas för att inbjuda eller inte inbjuda olika deltagare. I det här sammanhanget noterar kommissionen med glädje att Portugal har haft det främsta ansvaret för att utarbeta de nya kriterierna för Community of Democracies när det gäller deltagande och vilka stater som eventuellt skall bjudas in. Detta dokument, som bör antas i Seoul, är enligt vår åsikt en garanti för att Community of Democracies utvecklas och att man utarbetar metoder och objektiva kriterier utan politisk bindning, som bara skulle urlaka, skada eller minska den möjliga kvalitet eller auktoritet som konferensens slutsatser kan ha.
När det gäller unionens bidrag till denna konferens har alla medlemsstater undersökt möjligheten att bidra med medel för att icke-statliga organisationer skall kunna delta. Kommissionen har fått nyheter om att det finns en medlemsstat som avser att fatta konkreta beslut om den frågan.
Hur som helst bibehåller kommissionen sitt åtagande för att främja gott styre, demokrati och de mänskliga rättigheterna i hela världen. Ett bevis på att vi uppfyller detta åtagande är vår senaste allmänna förslagsinfordring för Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, inom vilket vi kommer att avsätta 42,6 miljoner euro för sammanhängande projekt i 29 utvalda länder.

Vattimo (PSE).
Herr talman! Ministerkonferensen Community of Democracies bildades 2000 och har i dag med all rätt åter lanserats under det transnationella radikala partiets senaste kongress. Det gäller ett projekt som i allra högst grad berör den europeiska socialistiska gruppen, och därför anser vi att vi måste understryka behovet av att kommissionen och övriga organ inom unionen engagerar sig aktivt i den nya konferens som skall äga rum i Seoul den 9-12 november. 
I en värld där terrorismens risker allt oftare åtföljs av risken för att kampen mot terrorismen blir ett tillfälle att grunda nya imperialistiska hegemonier är det oerhört viktigt att man balanserar den allians mot de så kallade ondskans makter som Förenta staterna har för avsikt att forma, även om det inte nödvändigtvis måste ske i polemisk anda. Detta kan ske genom att man håller fram demokratiernas gemenskap som en fredens international och som en international för respekt av friheten och som ett motmedel mot alla auktoritära frestelser, oavsett hur de utformas.
Denna demokratiernas gemenskap är varken en duplicering av FN, som har en helt annan bredd och helt andra uppgifter, eller en kopia av den så kallade koalitionen mot terrorism, i vilken även stater som inte är demokratiska ingår. Vi vill att Europeiska unionen tydligare engagerar sig i denna gemenskap som vill främja demokrati och frihet, så att den verkligen kan utvecklas till att inte bara vara ett diskussionsforum, utan bli en veritabel internationell institution, grundad på ett bindande fördrag i vilket man även fastställer tydliga kriterier för medlemskap. Kriterierna skall hänvisa till respekten för de mänskliga rättigheterna, även från de ?goda? staternas sida, de stater som är engagerade i kampen mot terrorismen; de skall hänvisa till ett praktiskt erkännande av de grundläggande rättigheterna, med början i medborgarnas likhet inför lagen och pressfriheten, något som i dag kränks till och med i olika stater som hör till unionen, till att börja med Berlusconis Italien; och de skall stämma överens med den stadga för de grundläggande rättigheterna som Europeiska unionen godkände i sitt sammanträde i Nice.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
betänkandet (A5-0339/2002) av Bernard Poignant för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om specifika stabilitetskrav för ro-ro-passagerarfartyg (KOM(2002) 158 - C5-0144/2002 - 2002/0074(COD)),
betänkandet (A5-0348/2002) av Carlos Ripoll y Martínez de Bedoya för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 98/18/EG av den 17 mars 1998 om säkerhetsbestämmelser och säkerhetsnormer för passagerarfartyg (KOM(2002) 158 - C5-0145/2002 - 2002/0075(COD)).

De Palacio
Herr talman! För det första vill jag tacka de två föredragande, Ripoll och Poignant, som väl känner till - vilket alla som deltar i dessa debatter som hålls mer eller mindre sent på kvällen här i Bryssel eller Strasbourg vet - och intresserar sig för de problem som har med transportpolitik att göra, närmare bestämt säkerhetsfrågorna, i detta fall de säkerhetsbestämmelser som är tillämpliga för passagerarfartyg och de stabilitetskrav - som även de påverkar säkerheten - för passagerartransporter via sjövägen.
De har som alltid genomfört ett beundransvärt arbete, vilket alla föredragande för utskottet för regionalpolitik, transport och turism gör, om de olika initiativ som jag har haft äran att lägga fram å kommissionens vägnar under dessa år.
De olyckor som har inträffat med ro-ro-passagerarfartyg visar att vid en eventuell kollision beror överlevnaden på hur stabila fartygen är. Detta gäller även för de allra svåraste situationerna. Ju längre ett fartyg flyter, desto bättre lyckas man med evakueringen under räddningsarbetet.
Därför tar kommissionen särskilt upp denna kritiska säkerhetsaspekt för säkerheten ombord på ro-ro-passagerarfartyg i detta förslag.
De förbättringar som kommissionen föreslår har utarbetats av forskarna som svar på de tragiska olyckor som ro-ro-passagerarfartyg varit inblandade i under det senaste decenniet. De nya bestämmelserna innebär ett avsevärt framsteg jämfört med de nuvarande internationella normerna i SOLAS-avtalet, och de tillämpas i vattnen i norra Europa inom ramen för Stockholmsavtalet.
De direktiv som vi diskuterar i dag kommer att medföra att de särskilda stabilitetskraven i Stockholmsavtalet blir obligatoriska för alla ro-ro-passagerarfartyg som trafikerar rutter till och från gemenskapens hamnar. Det vill säga, de bestämmelser som nu tillämpas i Baltiska havet kommer även att gälla för de övriga europeiska hamnarna. Dessa bestämmelser kommer inte bara att tillämpas för de fartyg som trafikerar internationella farvatten, utan även för dem som trafikerar de främsta nationella rutterna.
Bland alla åtgärder i paketet vill jag särskilt betona införandet av kravet på förbättring av tillgängligheten och säkerheten för passagerare med nedsatt rörlighet. På det här området kan Europeiska unionen inte vara underlägsen andra utvecklade länder. Medlemsstaterna bör se till att detta krav tillämpas effektivt, eftersom detta kommer att leda till att våra medborgares säkerhet och välbefinnande förbättras.
Jag vill säga de båda föredragandena att kommissionen godtar alla ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram, eftersom de allra flesta bidrar till att förbättra och förtydliga vår ursprungliga text.
Jag vill särskilt betona två ändringsförslag, närmare bestämt nr 13 av Poignant och nr 8 av Ripoll. Kommissionen skulle ha föredragit att behålla den ursprungliga texten när det gäller de två frågorna, men med tanke på det arbete som redan har inletts i rådet och att detta arbete samordnas med parlamentets arbete har kommissionen emellertid beslutat att godta båda ändringsförslagen i syfte att nå en politisk kompromiss och snabbt kunna anta dessa normer.
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill avsluta med att betona det utmärkta samarbete som vi än en gång har haft med utskottet med anledning av detta transportpaket.
Tack så mycket, herr talman, och mitt tack till de två föredragande.

Poignant (PSE)
Herr talman! Det jag vill säga överensstämmer fullständigt med det som kommissionären sagt, men jag skall försöka att inte upprepa mig. Det handlar alltså om ett direktiv som skall förbättra säkerheten och som, vilket tyvärr är tradition, förbättrar saker och ting först efter att en rad olyckor inträffat.
Det är enkelt: det handlar om fartyg, och när ett haveri inträffar skall dessa fartyg stå till räddningsmanskapets förfogande så länge som möjligt för att så många liv som möjligt skall kunna räddas. De utredningar som genomförts och de erfarenheter som gjorts visar att för detta måste man sätta en maximigräns för vattennivån på däck. Den internationella sjöfartsorganisationen IMO intresserade sig självfallet mycket tidigt för dessa frågor och slöt 1990 ett avtal kallat ?SOLAS? för en viss vattenhöjd - jag skall inte gå in på de tekniska detaljerna - och angav att samtliga fartyg senast den 1 oktober 2010 skulle rätta sig efter detta avtal och denna norm. I september 1994 inträffade i norra Europa Estoniakatastrofen - det kanske ni minns - med 800 dödsoffer. Efter denna katastrof kom åtta länder i norra Europa, sju EU-länder och Norge överens om att anta strängare normer än de som ingår i avtalet från 1990 för att undvika att fartyg kantrar. Frågan var, för kommissionen och för oss, vad som skulle göras när väl dessa normer införts, om de skulle utvidgas till att omfatta hela unionen eller om en skillnad kunde kvarstå mellan norra och södra unionen. När de olika tekniska och ekonomiska utredningarna genomförts föreslog kommissionen, och det gjorde den rätt i, att dessa normer skulle utvidgas till att omfatta hela unionen enligt de villkor som kommissionären just lagt fram. Det kommer alltså att ske. Det har bedömts som möjligt och rimligt, liksom att det kan genomföras till en kostnad som är acceptabel för rederierna. På så sätt blir det ingen skillnad mellan de passagerare som reser med båt i norra Europa och de som tar båten i södra Europa.
Självfallet har ett antal fartyg anpassats till de s.k. ?SOLAS-normerna? ganska nyligen. Att be dem anta ett sådant direktiv skulle därför vara detsamma som att be dem börja om igen. Då uppstår frågan om tiden, tillfället och datumet för den sista tidsfristen. I en anda av kompromiss som alla förstår har kommissionen, rådet och parlamentet kommit överens om år 2015. Det är innebörden i det viktigaste ändringsförslag som lämnas. Några andra ändringsförslag finns också, som kommer att göra det möjligt att anta betänkandet vid den första behandlingen. Jag råder därför mina kolleger, och min kollega Ripoll kommer att göra detsamma tror jag, att lösa den här frågan så snabbt som möjligt, en fråga som inte bör orsaka några större politiska problem, så att samtliga fartyg och rederier som navigerar i vatten som omfattas av gemenskapslagstiftningen snarast möjligt anpassas till normerna. Risken för olyckor och dödsoffer kommer därmed att minskas till ett minimum, även om nollrisk inte finns i vårt samhälle.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Det är svårt att säga något just nu, inte bara med tanke på vad klockan är, utan även för att detta betänkande har antagits enhälligt i utskottet. Vice ordföranden har å kommissionens vägnar godtagit de ändringsförslag som har lagts fram, och det finns en tydlig vilja i rådet att försöka se till att hela betänkandet antas i första behandlingen. Inför den rådande enigheten och efter det att såväl vice ordföranden som min kollega Poignant har belyst den nuvarande situationen är det svårt att säga något nytt om detta betänkande.
Jag vill emellertid utnyttja det här tillfället till att tacka Europeiska kommissionens tjänstemän och dess sekretariat för deras samarbete, och jag vill även tacka medlemmana i min grupp, vilka har hjälpt mig att arbeta med den här frågan.
Fru kommissionär! Jag tackar kommissionen för att den har godtagit de ändringsförslag som utskottet har lagt fram när det gäller fartyg i C- och D-klassen samt de ändringsförslag som handlar om personer med nedsatt rörlighet. Jag anser att kommissionen i båda fallen är lyhörd, och det tyder på att det finns en vilja att se till att saker och ting fungerar och att bestämmelserna varken skall vara stränga eller strikta, utan att det är meningen att de skall vara ett instrument för att uppfylla kraven och samtidigt underlätta för passagerarna.
Fru vice ordförande! Jag tar tillfället i akt för att be er om något. Vi genomför en debatt om dessa två viktiga betänkanden om sjösäkerhet i dag, och i morgon kommer vi anta dem. Som min kollega uttryckte det så väl kommer olyckorna tyvärr inte att upphöra. Det är sant, och jag anser att kommissionen har visat att den är uppmärksam på alla slags situationer och bemöter dem snabbt och effektivt och att även parlamentet har gett prov på att vi är situationen vuxen när det gäller att finna omedelbara lösningar.
En fråga, som inte har något att göra med dessa två betänkanden men som för närvarande oroar många medborgare i Europeiska unionen, är sjösäkerheten ombord på fritidsbåtar. Ni vet att denna fråga har kommit upp, och jag anser att det med tanke på framgångarna med de två betänkanden som är föremål för dagens debatt skulle vara bra om kommissionen inom en snar framtid lägger fram bestämmelser för att lösa detta problem, som orsakar stora skador på de europeiska stränderna.
Även om jag vet att tillfället inte är det lämpligaste, låt mig en dag som i dag då två betänkanden antas enhälligt i parlamentet och ni har godtagit alla ändringsförslag som har lagts fram, även komma med denna utmaning, en riktig tjurfäktarutmaning, fru kommissionär.

Scallon (PPE-DE).
Herr talman! Mot bakgrund av de fruktansvärda passagerarfartygskatastrofer som på sista tiden har inträffat i Europeiska gemenskapen, såsom Estonia och Förenade kungarikets färjetragedier över Engelska kanalen, är dessa betänkanden ett mycket konstruktivt och välkommet steg framåt. 
Jag skulle vilja tacka mina kolleger, Ripoll y Martínez de Bedoya och Poignant för deras hårda arbete med dessa systerbetänkanden (eller i det här fallet ?brödrabetänkanden?) och med att utstaka kloka slutsatser för förbättrade säkerhetsnormer för ro-ro-passagerarfartygen som lägger till vid de europeiska hamnarna och som trafikerar inrikes farvatten inom medlemsstaterna.
Denna tidpunkt är påtagligt lämplig för att lägga fram dessa direktiv, stabilitetskrav och tekniska förnyelser för dessa fartyg. Förklaringen till dessa direktiv är att de krav som vi nu har fastställt är hårdare än de som fastställdes i SOLAS 90-konventionen, och dessa garanterar således att sannolikheten minskats avsevärt för att de olyckor, av den omfattning som vi tidigare har erfarit i Europeiska gemenskapen, skall kunna hända igen.
Vi måste också sträva efter att direktiven skall genomföras till fullo. Vid sidan av de föreslagna tekniska förbättringarna välkomnar jag i synnerhet åtgärderna för att förbättra säkerheten för personer med nedsatt rörlighet. Jag stöder förslaget från Ripoll y Martínez de Bedoya om en snävare definition av beteckningen ?nedsatt rörlighet?. Jag välkomnar också de föreslagna förbättringarna och tillgängligheten när det gäller skyltar ombord på fartyg och kravet på alarmsystem som inte bara kan nås av alla passagerare utan även ses och höras av alla passagerare. Dessutom anser jag att vi måste se till så att besättningen på dessa fartyg är högt utbildad och i stånd att på fler än ett språk informera passagerarna om säkerhetsrutinerna för att förluster av människoliv skall kunna förhindras.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Verts/ALE-gruppen är emot de förslag som medför att de säkerhetsbestämmelser och säkerhetsnormer som är tillämpliga för såväl passagerarfartyg som de särskilda stabilitetskraven för ro-ro-passagerarfartyg försvagas, och vi vill i stället att de befintliga bestämmelserna skall behållas i den form de har antagits genom konventioner och internationella avtal.
Vi vill dock särskilt nämna att vi stöder kommissionens förslag om en bättre definiering av personer med nedsatt rörlighet. Vi måste kämpa mot alla former av social diskriminering i dess vidaste bemärkelse. I det här sammanhanget är de hinder som personer som har sensoriska eller förståndsmässiga handikapp, personer i rullstolar, personer med begränsad rörlighet, äldre personer i allmänhet, gravida kvinnor, små barn och deras vårdare samt personer som transporterar tungt bagage utsätts för en verklig diskriminering.
Vi får inte glömma bort att framgångarna med den intermodala politiken för att öka användningen av allmänna transportmedel är beroende av att en övergång från ett transportsätt till ett annat inte blir en verklig häcklöpning. När fartygen utformas måste man även ha personer med nedsatt rörlighet i åtanke, och man måste se till att fartygen blir säkrare och lättare att använda för alla passagerare.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0338/2002) av Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens rapport om stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa - första årsrapporten.
Lagendijk (Verts/ALE)
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Låt mig börja med att kort redovisa de viktigaste punkterna i mitt betänkande. Jag skall säga med det samma att dessa inte är några nya punkter. Många av punkterna har redan tidigare diskuterats här, men det finns ett par frågor som förtjänar extra betoning. För det första bör hjälp till länderna i västra Balkan vara förbundet med stöd. Det är inte första gången som det här nämns, men jag anser att detta måste betonas ytterligare. Ett samarbete med internationella krigsförbrytartribunalen i Haag är inte något till vilket alla länder bara kan säga ja och sedan agera nej. Det är, och det borde vara och förbli, ett riktigt strängt villkor för att ge ekonomiskt stöd. Samma sak gäller för en annan fråga som alla säger sig vara för, nämligen flyktingar som återvänder. Men även i det här sammanhanget visar sig många länder i praktiken inte handla som de har utlovat eller inte handla som de borde handla.
Till sist, fru kommissionär, kampen mot korruption och kriminalitet. Även åt detta ägnar man många vackra ord, men i praktiken visar det sig tyvärr att korruption fortsätter att existera upp till regeringsnivå, exempelvis inom den senaste regeringen i Makedonien. Europeiska unionen kan inte fortsätta att lägga pengar på den här regionen så länge detta fortgår.
En annan punkt i mitt betänkande är nödvändigheten att få klarhet i Kosovos framtid. Det får inte vara så att Kosovo kvarstår medan kosovanerna vill något annat och vi bara fortsätter att hålla fast vid FN-resolutionen från 1999. Jag har inte lösningen, jag vet inte om jag är för självständighet eller oberoende, men jag anser att det är upp till Europeiska unionen att ta initiativet till den diskussionen.
Slutligen två punkter som parlamentet återigen, och i mina ögon fullständigt korrekt, kräver och ber om uppmärksamhet för. För det första nödvändigheten att förbereda undervisningen på alla nivåer på en icke etnisk framtid. Skolböckerna gör ingen glad; där följer man fortfarande de gamla mönstren. Så kan det inte vara; det är att framkalla nya konflikter. Och för det andra visar det sig vid alla val hur viktiga oberoende medier är. Medierna i nästan alla dessa länder spelar en negativ roll i fråga om grundandet av demokrati, och det måste det bli ett slut på.
Herr talman! Jag går igenom punkterna så snabbt för att de enligt min uppfattning är goda punkter, punkter som parlamentet redan tidigare har lagt fram. Men det är tyvärr inte tillräckligt. Jag ser till viss del faran - och jag skulle gärna vilja föra en öppen diskussion med kollegerna och också med kommissionen om detta - att vi alla, såväl kommissionen som parlamentet, hotas av att till en del bli fångar i ett mönster, ett sätt att tänka och arbeta på i fråga om Balkan som uppstod på 90-talet, baserat på de största faror som fanns då. Det var den extrema nationalismen och etniskt hat. Även om dessa problem inte har försvunnit nu tror jag att situationen är förändrad på ett sätt som gör att de problem som är störst nu i våra reflexioner över och vårt sätt att tänka om Balkan inte får den uppmärksamhet som de förtjänar. Dessa problem är enligt min uppfattning de ekonomiska och sociala kriserna och stagnationen, och en växande besvikelse beträffande demokratins funktion. Just i det läget föreligger det en risk att intresset för västra Balkan minskar. Jag vill bara påpeka, kolleger, att vi sitter här i en nästan tom sal. När vi talar om utvidgningen är salen fullsatt, när vi talar om västra Balkan är det ett par, the usual suspects, som talar, och i övrigt går Europa vidare. Så kan det inte fortsätta; det kan Europeiska unionen inte längre tillåta sig. 
Budgeten för Balkan minskar, från 900 miljoner för ett par år sedan till 500 miljoner år 2005. Av den anledningen tog jag ett sådant intryck av en rapport som jag nyss fick se, rapporten Western Balkans 2004 av European Stability Initiative. Där förklaras minutiöst vilka problemen är och vilka lösningarna på dem skulle kunna vara som Europeiska unionen måste finna. Ett avgörande konstaterande är att rekonstruktionsperioden är avslutad. Den har varit tämligen framgångsrik, i det sammanhanget har unionen nått framgångar, men nu behövs det något annat. Industrin har reducerats eller rostat sönder. Många små företag har tillkommit i stället, men med dessa har man inte kunnat undanröja arbetslösheten, och det råder en enorm brist på perspektiv för stora delar av befolkningen. Vad skulle detta kunna betyda för Europeiska unionen, för kommissionen och för parlamentet enligt denna rapport, som jag i stora drag stöder?
Jag tror att vi måste lära av framgångarna med struktur- och sammanhållningsfonderna. De var framgångsrika i Sydeuropa, och jag tror att det är dags att tillämpa struktur- och sammanhållningsfondernas metodik och metod även på västra Balkans länder.
Det innebär exempelvis att byrån för återuppbyggnad, som den hittills har varit uppbyggd, skulle behöva omvandlas till en byrå för utveckling. Det bör också innebära att de resterande kandidatländerna och västra Balkans länder efter den nuvarande utvidgningen med 10 länder sammanförs i ett enda generaldirektorat, eftersom Bulgariens och Rumäniens problem inte skiljer sig nämnvärt från problemen på västra Balkan.
Det bör också betyda att en del av föranslutningsmedlen, som snart enbart är tillgängliga för Rumänien och Bulgarien, också kommer att användas på Balkan.
Kolleger, fru kommissionär! Det räcker inte längre att komma med mer av samma sak. Det tjänar inte någonting till att vi har ännu fler sessioner med samma personer om samma politik. Det måste ske en ändring av kursen, och det måste ske snabbt. Jag är i hög grad för detta - och jag uppmanar kommissionen och oss själva, kollegerna i parlamentet - att sätta oss ned tillsammans och se vad som är nödvändigt i fråga om situationen på Balkan. Det vi har gjort hittills har varit framgångsrikt, men det är inte tillräckligt för framtiden.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka Lagendijk för det betänkande han utarbetat om kommissionens första årsrapport om stabiliserings- och associeringsprocessen på Balkan.
Kommissionen och rådet behöver parlamentets aktiva stöd för att nå de långsiktiga målen i denna process. De val som nyligen hållits i sydöstra Europa visar på att regionen har utvecklats enormt mycket, även om det fortfarande finns mycket kvar att göra. Resultaten av dessa val återspeglar tyvärr att ett stort antal väljare är besvikna på den politiska processen och att de är frustrerade över reformernas takt och effekter.
Stabilitets- och associeringsprocessen måste dock vara en pragmatisk politik som grundas på en långsiktig inställning, även om den är flexibel. Processen skall bidra till vårt mål, som inte är något annat än att stödja stabiliteten, demokratin och den ekonomiska utvecklingen i sydöstra Europa.
I alla händelser har jag noga noterat det som Lagendijk betonade när det gäller villkoren. Jag håller även med honom om det han säger om att rättsstaten måste förstärkas. Detta är en grundläggande faktor som är av avgörande vikt för regionen, och det är även viktigt att det finns solida och oberoende massmedier i denna region. Framför allt är det viktigt att veta vad man kan göra för att skapa en mer strukturerad inriktning när det gäller de direkta eller indirekta stöd som ges till denna region och som finansieras via Cardsprogrammet.
Ärade ledamot! När det gäller Kosovo vill jag dock klargöra några frågor. Vi är alla oroade över situationen i Kosovo. Men resolution nr 1244 från Förenta nationerna bör även i fortsättningen vara den legitima referenspunkten för vårt samlade agerande. Därför stöder kommissionen fullständigt de bestämmelser som redan har antagits av Förenta nationerna.
När det gäller medel för föranslutningen och de medel som avsätts till detta område, ärade ledamöter, får vi inte blanda ihop de olika frågorna. Medlen för föranslutning har ett mycket konkret syfte och är begränsade. Det har beslutats att syftet med dessa medel skall vara att stödja de länder som vi förhandlar med - man har till och med fastställt datum för de tio länder som enligt planerna kommer att ansluta sig till unionen nästa år, och när det gäller de övriga två länderna finns en mycket konkret tidsplan, nämligen år 2007 -, och vi får helt enkelt inte blanda ihop olika frågor. En annan fråga är att man måste se vilka anslag som avsätts för Balkan.

Sartori (PPE-DE).
Herr talman! Även jag skulle vilja uttrycka min tillfredsställe över att det i detta betänkande ännu en gång understryks att det ligger i Europeiska unionens intresse att utveckla alla de politiska program som krävs för att integrera länderna i västra Balkan i de europeiska strukturerna. Men jag vill också framhålla det angelägna i att man fortsätter att bedriva en politik som under de gångna åren har burit god frukt när det gäller återuppbyggnaden, men även tänker på nästa steg, som gäller frågan om demokrati och rättsstatens principer i de länderna.
Dessa länder ligger i hjärtat av Medelhavseuropa, och därmed är det ett gemensamt intresse för samtliga gemenskapens institutioner, förutom en plikt gentemot de människor som är bosatta i området, att ge den hjälp och det stöd och fatta de beslut som behövs för att hjälpa området att ta itu med det som i dag, enligt oss, är de grundläggande problemen: yrkesutbildning och utbildning, kampen mot den organiserade brottsligheten och framför allt utvecklingen mot demokrati.
Detta betänkande sätter verkligen strålkastaren på problemen, det understryker dem, det lyfter fram Europeiska unionens roll, det lyfter även fram försöken, blygsamma men ändå existerande, att garantera större rättssäkerhet, även när det gäller den kvinnliga delen av befolkningen - och för detta uppskattar jag betänkandet -, men det räcker ändå inte. Med detta betänkande demonstrerar vi Europeiska unionens intresse; detta betänkande måste följas av betydligt konkretare handlingar än dem vi har sett hittills.

Souladakis (PSE).
Herr talman, fru vice ordförande för kommissionen! Varje gång vi debatterar krisen på Balkan som förstås har blivit en mildare kris med tydligare avgränsningar blir vi lite klokare. I den meningen är dagens betänkande av Lagendijk ett bra betänkande, och vi har blivit så mycket klokare av att ha debatterat det. Läget i regionen är verkligen komplicerat från politisk, social och utvecklingsmässig synpunkt.
Vår inblandning på Balkan är därför inte av teknokratisk natur utan av politisk, eftersom nya politiska institutioner behöver skapas. Nu när alla institutioner har förstörts behöver de nationer som varit i konflikt med varandra uppmuntras att kommunicera, och hela det sociala, politiska och utvecklingsmässiga klimatet behöver förändras. Våra ansträngningar måste därför vara målmedvetna och anta en bestämd strategi som undviker kontroverser, och de måste följa FN:s resolutioner. Varje tanke som går ut på att ändra den skulle kunna leda till en ny kris. Vidare måste nationerna i området göra en ansträngning för att kommunicera med varandra igen. Detta kommer också att befrämja den ekonomiska utvecklingen, för dessa länder brukade stödja varandras ekonomier. Sedan är det bra att länderna i området i sin helhet snart kommer att vara medlemmar av Europeiska unionen, från Rumänien till Bulgarien, Österrike, Grekland och så vidare. Det kommer alltså gynnsamma effekter från alla håll för utvecklingen i dessa länder. Därefter kommer vi att behöva göra vårt yttersta politiskt sett för att hjälpa dessa nationer som levt i fredlig samexistens i flera hundra år. Detta för att de skall återfå sitt historiska fotfäste, återupptäcka sitt modus vivendi, återupptäcka den politiska enheten och återgå till sin normala livsföring som tyvärr rubbats de senaste åren på grund av rörelser som kommit olägligt och oförsiktiga initiativ.

Belder (EDD).
Herr talman! Vad som framför allt har stimulerat mig i Lagendijks grundliga betänkande är de avsnitt som handlar om Kosovo. I punkt 4 ber han exempelvis med rätta om rådets och kommissionens uppmärksamhet för det uråldriga Trastfältets politiska framtid. Den negativa insatsen från Belgrad i det här sammanhanget är dyster. Kosovos FN-representant Michael Steiners bedömning är att Kosovo är som en het potatis, som de serbiska makthavarna snabbt skickar vidare. Jag skulle gärna vilja höra vilka rådets och kommissionens iakttagelser och ansträngningar är.
Lokalvalet den 26 oktober avlöpte under tiden utan någon särskilt uppmuntrande insats av serberna. Här straffade sig också motstridiga uppmaningar från Belgrad: mycket partiellt deltagande eller oförbehållsamt valförlopp. Faktum är att den serbiska befolkningen från norra Mitrovica med sin valbojkott fullständigt slog ut Unmik-chefen Steiners mycket generösa sjupunktsplan. Det är ett förslag med vilket man ändå i stor utsträckning vill tillmötesgå den serbiska minoritetens intressen i det övervägande albanska Kosovo.
Mot den bakgrunden har jag tämligen svårt att godta den starkt ideella tonen i föredragandens ändringsförslag till punkt 40. I den här punktens ursprungliga text yrkar man mycket nyktert på ett snabbt slut på den faktiska situationen, där staden Mitrovica inte faller under Unmik:s eller Kosovos tillfälliga regerings myndighet. Detta innebär konkret att parallella serbiska säkerhetsstrukturer och styrelseskick som finansieras med serbiska medel försvinner. Och detta stämmer helt och hållet överens med andan i Steiners sjupunktsplan.
Kort sagt, föredraganden gav punkten en starkare uttrycksfullhet med en koncis komplettering med hänvisning till sjupunktsplanen. För alla Kosovos invånare vinner i fråga om deras gemensamma framtid på klarhet och handlingskraft från det internationella samfundet! Hur tänker rådet och kommissionen därför inom ramen för sydöstra Europas stabiliserings- och associeringsprocess stödja Steiners ädla strävan att göra Mitrovica till en ?normal europeisk stad??

Pack (PPE-DE).
Herr talman! Vi har i Joost Lagendijks betänkande tagit upp många punkter, och man kan inte ta ställning till allt. Jag vill bara till att börja med säga att jag fullständigt stöder honom, och jag kan också än en gång understryka det i min grupps namn. Vi har i regionen där nere olika hastigheter. Somliga har redan ett avtal, exempelvis Makedonien och Kroatien; de har ett stabiliserings- och associeringsavtal, vilket naturligtvis inte automatiskt betyder att alla villkor uppfyllts till sista punkt. Bristerna har ju Joost nämnt.
Men vi ser också med tillfredsställelse på Albanien, som har klarat av att bättra på sitt rykte efter de förfalskade valresultaten år 2001 genom att välja en samförståndspresident - något som de flesta, inklusive kommissionen, inte väntat sig. Vi önskar nu att man snart börjar med förhandlingar rörande denna process, och vi vet naturligtvis att den inte kan slutföras särskilt snabbt, för det finns fortfarande många läxor att göra.
I fråga om Bosnien och Hercegovina måste man helt enkelt säga att Bosnien och Hercegovina lider av ett omöjligt förhållande. Med detta avser jag Daytonavtalet. Jag vill bara säga att exempelvis 67 procent av hela budgeten för Bosnien och Hercegovina går till ministrarnas löner, till fler än 120 ministrar som finns bara därför att deras existens så att säga har grundlagts i Daytonavtalet. Här måste något ske, och det senaste valet var en varningssignal.
I Serbien och Montenegro strider presidenten och premiärministern med varandra i stället för att gemensamt kämpa för landet. Montenegro och Serbien måste nu finna en gemensam väg till Europa, och Solanas förslag, hur litet det än är, är för närvarande den bästa och enda vägen.
Beträffande Kosovo kan jag bara säga - jag var där igen i förra veckan - att vi måste se till att en samexistens blir möjlig och att de serbiska enklaverna blir överflödiga. Det finns många gemensamma problem. Det finns etniska spänningar i vissa länder, flyktingarna kan inte återvända i tillräcklig utsträckning, kampen mot människohandeln är otillräcklig, det finns korruption. Bara en sak står klar: vi får inte dra oss tillbaka från vårt engagemang. Det är lackmustestet för vår trovärdighet! Som Joost redan har sagt behöver vi ha en exakt uppfattning om vad vi närmast skall göra i denna region.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman! Som alltid är kollega Lagendijks betänkande ett mycket bra, omfattande och förtänksamt betänkande. I själva verket tror jag också att stabilitetspakten och stabilitetsprocessen totalt sett säkert kan uppvisa många framgångar. Några har redan nämnts - valet i Makedonien, även utvecklingen i Albanien, även om jag måste säga att jag har hört att det samförstånd som uppnåddes mellan de stora politiska grupperna just nu håller på att brytas sönder.
Men jag vill säga något om kollegan Lagendijks principiella påpekanden, för jag anser att de är mycket viktiga. Ni nämnde utvidgningsdiskussionerna och debatterna om Balkan. Jag var närvarande i dag vid båda debatterna, jag var också med vid utvidgningsdebatten, och där gjorde ordförande Prodi ett uttalande som jag anser är mycket viktigt. Han påpekade att utvidgningen inte är slutförd i och med de tio länderna eller med de senare kandidatländerna, och att det i synnerhet för Balkan här har getts ett viktigt tecken. Jag menar, och det stödde jag också i mitt talarinlägg, att det som vi nu har sett i fråga om förberedelserna inför utvidgningen måste vara en signal, även för länderna på Balkan - om de arbetar för demokrati, för rättsprinciper, för minoriteter och mänskliga rättigheter -, för då har även de en möjlighet att vid en senare tidpunkt ansluta sig till Europeiska unionen. Jag menar att vi redan nu måste överväga hur vi också skall åstadkomma de organisatoriska förutsättningarna. Jag ser det på det viset att stabilitetspakten - det är ju också den avsikt som Bussek som samordnare har - koncentreras, reduceras, och att uppgifter också i ökande omfattning överförs på kommissionen, men inte längre utanför utvidgningsprocessen utan senast från och med 2004/2005, när den nya kommissionen sammanträder inom ramen för utvidgningsprocessen. I den andan tror jag att vi också från detta parlament, även i samband med toppmötet Zagreb II, måste ge länderna på Balkan en signal, en förhoppning om att det också finns plats för dem i Europeiska unionen. Det är sedan deras beslut om de gör allt för att också verkligen faktiskt kunna landa i Europeiska unionen.
(Applåder)

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman! Sydosteuropa, om man så vill, konkursmassan efter det Jugoslavien som slets sönder i blodiga etniska konflikter, bortsett från Albanien, är det egentliga exercisfältet för Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Det är också det viktigaste provet för om den håller måttet. Vi måste anstränga oss för att ge dessa länder ekonomiskt och politiskt bistånd. Vi får inte på något sätt ignorera dem i samband med Europeiska unionens utvidgning. Vi måste ge dem just dessa europeiska framtidsutsikter. Det är det som skall göras genom stabiliserings- och associeringsprocessen för Sydosteuropa.
Föredragandens förslag om att det skall göras prioriteringar anser jag är mycket förnuftigt. Kosovos slutliga status behöver klaras upp snarast, likaså Serbiens och Montenegros författningsrättsliga struktur. Innan dess kan helt enkelt inte några förhandlingar om ett associeringsavtal äga rum. Kosovos oklara status är en latent källa till osäkerhet. Det leder till att näringslivet inte heller har något som helst förtroende för situationen och att det inte investeras tillräckligt. Detta återigen leder till ökad korruption och därigenom också till ökade utvandringstendenser, ett migrationstryck som vi märker inte bara i Österrike, men framför allt där. En av de viktigaste förutsättningarna, och detta gäller för hela området, är demokratin och kampen mot korruption och organiserad brottslighet.
Här finns det en mycket positiv ansats, nämligen centrumet i Bukarest för bekämpning av gränsöverskridande brottslighet, detta centrum som även kommer att skicka deltagare till konferensen i London den 25 november. Vi har tillsammans med doktor Swoboda besökt detta centrum i Bukarest, där för övrigt även österrikiska tulltjänstemän och poliser arbetar. Det vore önskvärt att detta centrum kunde få mer europeiskt inflytande, och inte bara amerikanskt.
Genom stabilitetspakten - och detta är också viktigt för mig - under dess samordnare, Erhard Bussek, har det också tagits många politiska initiativ. Den bör få fortsätta att arbeta, och man bör här snabbt enas om lämplig budgetering och förlängning av denna stabilitetspakt från rådets sida, men även från kommissionens sida.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0354/2002) av Schroedter för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens första lägesrapport om den ekonomiska och sociala sammanhållningen (KOM(2002) 46 - C5-0198/2002 - 2002/2094(COS)).

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, kära kolleger! Den ekonomiska och sociala sammanhållningen är Europeiska unionens kärnpunkt. Den erbjuder möjlighet till en hållbar, harmonisk och samtidigt policentrisk utveckling i hela unionen. I debatten nu handlar det om framtidens europeiska union, en union med 25 eller rentav 27 medlemsstater. Integrationstanken som rör denna union blir emellertid bara trovärdig om det också finns en vilja till att gemensamt och i solidaritet bära ansvaret för den europeiska samhällsmodellen. Vi måste utgå från att Europeiska unionens idé för medborgarna gäller oberoende av regioner eller social ställning, och att alla medlemsstater klarar av den som en gemensam politisk uppgift, nämligen på så vis att alla medborgare får jämförbara möjligheter och så att man samtidigt undviker att leva på bekostnad av nästa generation. Det är dock en illusion att tro att vi kommer att ha särskilt mycket mer pengar till förfogande för denna uppgift än vad som nu är fallet. Det vi måste göra är ju därför att utveckla ett koncept som fungerar enligt de nämnda grundprinciperna och där man samtidigt reder sig med ungefär samma ekonomiska andelar.
Under olika faser av behandlingen av mitt betänkande i parlamentet har jag fått olika svar på dessa frågor. Den ena gruppen säger att vi nu måste kämpa så att alla anser att allt är bra, och senare kommer säkert allt att lösas. Andra anser att allt är bra så länge som deras valområde inte förlorar sina privilegier. Ni kräver solidaritet för ert valområde, men ni är inte beredda att visa någon gemensam solidaritet. Sedan finns det andra som den europeiska samhällsmodellen hur som helst inte passar för, och de gillar den här striden. Och sedan finns det de som inte vågar säga sanningen och därigenom också ta konsekvenserna. Sanningen är att vi nu måste börja med konceptet, om vi den 1 januari 2007 vill ge regionerna de första bidragen. Det kan ingen prata sig ur; vi vet att två år är kort tid.
Alla vet att den centrala frågan är hur vi skall definiera de fattigaste områdena i Europeiska unionen. Den huvudsakliga idén i den ekonomiska och sociala sammanhållningen lyder: det mesta stödet skall gå dit där man har det största uppdämda behovet. Jag anser emellertid att tanken om gemensam solidaritet urholkas om man oupphörligen uppfinner nya kriterier, så att det egna valområdet också får det stöd som egentligen är avsett för de fattigaste regionerna. Dessutom är ett sådant tänkesätt kortsiktigt. Uppluckrandet av det hittills gällande och erkända kriteriet - de områden som ligger under 75 procent av unionens genomsnittliga BNP hör till de fattigaste områdena - får för det första till följd att alla får mindre pengar, att utfasningen faller platt till marken, att det inte längre vore möjligt med ett speciellt regionalt stöd för arbetslösa eller för landsbygden. För det andra skulle det också få till följd att verkligt missgynnade områden, exempelvis de i öst, då helt enkelt kommer att vara beroende under längre tid. Dessutom kan det hända att valområden som man i dag fortfarande måste satsa på plötsligt blir nettobetalare; i undersökningen av Tyska institutet för ekonomisk forskning sägs det att detta skulle ske efter tre år. Den värsta konsekvensen av detta koncept och detta kortsiktiga tänkande vore att solidariteten sägs upp. Sedan har vi ingenting kvar, sedan saknar vi ett koncept, och den ekonomiska sociala sammanhållningen förblir ett tomt skal.
Jag kommer från en mål 1-region som kommer att förlora sin status om man strikt bibehåller 75-procentskriteriet, och trots detta är jag övertygad om att en generös utfasning skulle möjliggöra för regionen att lösa sina utvecklingsproblem. Om vi i parlamentet här slår fast en hörnpelare, med klara avgränsningar till mål 1-området för den kommande unionen med dess strukturfondskoncept, ålägger vi å ena sidan kommissionen att följa oss, och å andra sidan utmanar vi rådet att göra det. Jag vill i morgon låta genomföra en omröstning med namnupprop om detta.
Det finns två saker som vi kan enas om. Den ena principen som vi kunde enas om var ett program och en fond. Det är ett effektivt koncept för att förenkla genomförandet av strukturfonderna. Vidare kunde vi också enas om stöd till kommissionens tankar kring ett trepartifördrag för användningen av strukturfonden tillsammans med medlemsstaterna och regionerna, för att på så vis göra det möjligt för de lokala aktörerna att delta. Jag hoppas att därigenom stödja ett effektivt och framgångsrikt koncept och inte sätta solidariteten i Europa på spel.
(Applåder)

De Palacio
Herr talman! Kommissionen välkomnar Europaparlamentets positiva bidrag på ett område - sammanhållningspolitiken - som är av grundläggande vikt för integrationen och byggandet av Europa.
Schroedters betänkande - och jag vill tacka henne å kommissionens vägnar - är ett mycket viktigt bidrag till den debatt om framtiden för sammanhållningspolitiken som inleddes i januari 2001 i och med den andra rapporten om sammanhållningen som utarbetades av min kollega Barnier. I utarbetandet av förslagen om framtiden för denna politik är det mycket viktigt att kommissionen kan bilda sig en förhandsuppfattning om de berörda institutionernas åsikter och sammanjämka dessa, vilket föredraganden just påpekade.
Kommissionen kommer att ta itu med de olika frågor som ledamoten tar upp i den andra halvtidsrapporten om sammanhållningen som kommer att antas i början av år 2003 och på ett mer konkret och djupgående sätt i den tredje rapporten om sammanhållningen som vi beräknar lägga fram i slutet av nästa år.
Jag påminner er om att kommissionen redan har lovat att i den tredje rapporten om sammanhållningen lägga fram förslag till parlamentet och rådet om de prioriteringar som bör styra denna politik under perioden 2007-2013 samt även ett nytt system för organisation och förvaltning av denna.
Vår önskan är att lägga fram ett gemensamt förslag som på lämpligt sätt bemöter de grundläggande frågor som redan har betonats här, och som handlar om hur unionen i framtiden skall ta itu med de ekonomiska och sociala problemen, såväl i unionens nya medlemsstater som i de nuvarande.
När det gäller samstämmighet mellan gemenskapens olika politikområden har det pågående arbetet med unionens styrelseformer redan resulterat i handlingslinjer som kommissionen naturligtvis kommer att beakta när den utarbetar den framtida politiken.
Det är sant att utmaningarna med utvidgningen inte bara begränsas till diskussioner om förfaranden för beslutsfattande eller behörighetsfördelning. I utarbetandet av denna politik bör man även ta hänsyn till att det kommer att finnas en större mångfald och en större obalans mellan den framtida unionens territorier, samt även dessa territoriers konkreta bidrag till den ekonomiska och sociala sammanhållningen i hela Europeiska unionen och de effekter som denna kommer att få, även om det bara blir ur en rent statistisk synvinkel. Det är frågor som vi måste ha i åtanke. De fattigaste regionerna kommer inte att bli rikare för att det finns ännu fattigare regioner. De kommer helt enkelt att vara mindre fattiga än de nya och ännu fattigare regioner som ansluter sig till Europeiska unionen.

Väyrynen (ELDR)
Herr talman! Yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik inriktar sig på behovet av att granska den gemensamma sammanhållningspolitiken beträffande dess effekt på mellanstatliga relationer och om länders syn på Europeiska unionen. Det viktigaste är förstås att den bristande ekonomiska och sociala jämvikten mellan de nya och de gamla medlemsstaterna kan minskas. Men utvidgningen får inte leda till en situation där regionalpolitiken i de mest missgynnade regionerna i dagens medlemsstater avvecklas. Hänsyn måste även tas till andra faktorer förutom siffror för BNP såsom regionalt klimat, avlägset läge, liten befolkning och graden av arbetslöshet. Samtidigt måste skillnader i levnadsstandard vid unionens yttre gränser minskas. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik vill påminna alla om att varje europeiskt land som uppfyller villkoren för medlemskap har rätt att ansluta sig till unionen och vill framhäva hur viktigt det är att vi bistår dem i förberedelserna för medlemskapet.
Som ledamot av Europaparlamentet bosatt längst upp i norr vet jag hur viktiga dessa förslag är i praktiken. EU:s utvidgning kommer inte att göra någonting för att förbättra Lapplands begränsade betydelse eller andra perifera regioner i Finland och Sverige. Tvärtom kommer den förmodligen att försämra den, och de rikaste regionerna kommer att skörda frukterna av fördelarna med utvidgningen. De norra delarna av vårt grannland Norge erfar för närvarande en kraftfull ekonomisk utveckling som ett resultat av investeringar i energi och förnuftig regionalpolitik. Under sådana omständigheter får inte EU:s regionalpolitik urvattnas utan förstärkas i enlighet med principerna i den nordliga dimensionen. Vår andra granne Ryssland tampas med många problem som hotar vår välfärd och säkerhet. Därför måste EU verka mer effektivt bortom såväl de nuvarande som de framtida yttre gränserna enligt vad utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik föreslår.

Bautista Ojeda (Verts/ALE)
. (ES) Herr talman, fru vice ordförande! Enligt artikel 159 i fördraget skall gemenskapen beakta den ekonomiska och sociala sammanhållningen vid utarbetandet och tillämpningen av all politik. Det framgick redan av den andra rapporten om sammanhållningen att den gemensamma jordbrukspolitikens nuvarande stöd i första hand gynnar de största producenterna och de mest utvecklade jordbruksområdena, varför det skulle vara ett misstag att behålla den nuvarande utformningen, där den produktiva funktionen har företräde framför andra ekonomiska, sociala, miljömässiga och territoriella faktorer.
Ärade kolleger! De senaste förslag som kommissionen har lagt fram i halvtidsöversynen och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kan öka skillnaderna mellan de mer utvecklade landsbygdsområdena och de mindre utvecklade områdena i ännu högre grad, och det är därför nödvändigt att genomföra alla nödvändiga undersökningar om vilka effekter denna kan leda till innan man börjar tillämpa dessa reformer.
För närvarande utgörs 80 procent av unionens territorium av landsbygdsområden, och efter utvidgningen kommer denna siffra att öka ännu mer, vilket kommer att leda till att de negativa effekterna av en gemensam jordbrukspolitik som inte har uppfyllt de ursprungliga förväntningarna kommer att bli ännu större. Utan att förlora den funktionella metoden ur sikte, en metod som utgör kärnan av vår jordbrukspolitik och som omöjligen kan tas bort, är det nödvändigt att fastställa nya stöd för de små jordbruksföretagen, en politik som fördelar rikedomarna mer jämlikt och att generalisera miljökraven. Det är även viktigt att se till att jordbruks- och miljöpolitiken blir oupplösligen förenade, utan friktioner, utan att detta leder till förödande konsekvenser i landsbygdsområdena och en massiv avfolkning för att man tillämpar en politik som inte gynnar sammanhållningen.
Unga jordbrukare som vill driva jordbruksföretag måste få den chansen genom särskilda stöd, och det finns en hel del att säga om de små jordbruksföretagen som är viktiga garanter för en hållbar landsbygd. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har dragit slutsatsen att utvidgningen kommer att förvärra de regionala skillnaderna och att det är nödvändigt att ta itu med det problemet med hjälp av särskilda åtgärder och genom ökade strukturanslag.
Utvidgningen och dess negativa konsekvenser kommer att leda till att ett stort antal regioner som i dag finns inom mål 1 kommer att uteslutas, och det är därför nödvändigt att förutse en övergångsperiod för dessa och utarbeta en ny typologi för landsbygdsområden där man beaktar de ofördelaktiga aspekterna i vart och ett av dessa, till exempel avfolkning eller bergsområden.
Det är inte bara utvidgningen som innebär en utmaning för landsbygdsområdena inom mål 1; vi måste även komma ihåg att det finns andra utvidgningar som riktas mot syd och som grundas på de associeringsavtal som unionen ingått med tredje länder. Det finns framför allt en princip som allmänt sett måste omdefinieras inom ramen för sammanhållningen, nämligen principen om gemenskapspreferens.

Musotto (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! I min egenskap av medföredragande för PPE-DE-gruppen för betänkandet om ekonomisk och social sammanhållning vill jag tacka Schroedter för hennes arbete, även om det återstår vissa punkter som vi inom gruppen är överens om att vi vill ändra: det är därför vi har lagt fram en serie ändringsförslag som jag hoppas att föredraganden skall kunna acceptera.
Framför allt anser jag det vara förhastat att begära ett förslag från kommissionen när det gäller framtiden för mål 2-områdena och framtiden för gemenskapsinitiativen redan före offentliggörandet av den tredje rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, bland annat eftersom det inte finns tid och vi inte har fått de uppgifter som krävs för att kunna göra en grundlig analys före december 2003, det datum före vilket kommissionär Barnier skall lägga fram rapporten för kammaren.
Vi föredrar i stället att arbeta med reformeringen av sammanhållningspolitiken och avsätta den tid som krävs, dvs. den tid som planerats av kommissionen, och framför allt undvika att dra förhastade slutsatser, som inte är till nytta för vare sig våra regioner eller, än mindre, de nya medlemsstaterna.
Låt mig så understryka att i en utvidgad union kommer vissa av regionerna i mål 1 automatiskt, på grund av statistiska effekter, att överskrida tröskeln 75 procent av den genomsnittliga BNP i unionen, utan att detta medför en reell höjning av utvecklingsnivån. I linje med vad som godkänts i det andra betänkandet om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, som jag är föredragande för, anser jag därför det vara otillräckligt att betrakta BNP som den enda indikatorn. Även andra kriterier, framför allt arbetslösheten, borde tas i beaktande.
Vi anser dessutom att unionens politik och medlemsstaternas sektoriella politiska program borde vara inriktade på målen sammanhållning och på regionernas planer för en hållbar utveckling. Vi kommer slutligen att rösta mot avsnitten 16 och 22 eftersom de är upprepningar av sådant som föredraganden redan tagit med i sin text.

Duin (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag tror att det i fråga om detta betänkande, som jag vill tacka föredraganden så hjärtligt för, har handlat om att förfina det betänkande som vi godkände i början av året, nämligen kollegan Musottos betänkande. Det handlade om att ännu mer exakt säga i vilken riktning parlamentet vill gå. Jag medger gärna att resultatet inte är helt lyckat i det avseendet, eftersom det ändå återigen togs med för mycket, men jag tror fortfarande att det är ett bra betänkande. Jag ser alltså inte lika svart på hela situationen som föredraganden uppenbarligen gör.
Vi har i betänkandet än en gång betonat vissa punkter som vi redan tidigare har klargjort, exempelvis att avvisa varje åternationalisering av strukturpolitiken. Vi har också återigen klargjort att det måste bli fråga om nedskärningar för de regioner som för närvarande drar nytta av stödet, och att vi inte vill slå blå dunster i ögonen på någon där. Men vi har också kunnat förtydliga vissa saker i betänkandet. Här avviker jag också helt tydligt från föregående talares åsikter, för jag anser att det är mycket viktigt att kommissionen nu lägger fram förslag om hur man skall fortsätta med mål 2. Även i dessa regioner väntar människorna på en signal, och vi kan i våra diskussioner inte bara koncentrera oss på mål 1.
Samma sak gäller gemenskapsinitiativen. Även denna punkt är viktig så att vi skapar klarhet, eller åtminstone ser till att man kan skönja en riktning. Vad skall ske med gränsregionerna? Vad skall ske i städerna? Vad skall ske med landsbygden? Jag vill också betona två punkter som är viktiga för mig. För det första måste det fastslagna startdatumet väljas så att medlen också faktiskt står till förfogande den 1 januari 2007, och, vilket är lika viktigt, vi måste komma fram till mer samstämmighet, och där måste vi också ge en signal till kommissionen om att den äntligen skall komma med konkreta förslag på hur vi skall uppnå mer samstämmighet mellan de enskilda politikområdena.
En sista punkt: i fråga om mål 1 tror jag, i varje fall har min grupp bestämt så, att vi varken bör fastslå något bestämt kriterium eller ett bestämt procenttal. Vårt beslut måste fattas på basis av konkreta förslag, och det håller nu kommissionen på med.

Caveri (ELDR).
Herr talman, ärade kolleger, fru vice kommissionsordförande! Även jag vill naturligtvis tacka föredraganden för hennes viktiga bidrag. Jag vill även säga att det utskott som jag är ordförande för har diskuterat med sedvanlig grundlighet och hela tiden med uppmärksamheten riktad mot att leta efter lösningar för i dag och för i morgon.
Vi står här inför det första betänkandet som utarbetats om den andra sammanhållningsrapporten. Den kommer bara ett par veckor efter den andra halvtidsöversynen och ett par månader innan den tredje rapporten om sammanhållningen, som kommer att bli, som redan påpekats, den avgörande.
I vilket klimat äger diskussionen rum? Det första konstaterandet avser innevarande planeringsperiod. Man har under de senaste dagarna fört långa diskussioner om behovet av utgifter, av förenkling: detta är frågor som återkommer som på något sätt borde ljuda som en varningsklocka även inför framtiden, och framtiden utgörs av programperioden 2007-2013, i hjärtat av utvidgningen med tio och senare tolv länder.
Många problem och mycket oro: låt mig nämna ett som intresserar mig speciellt. För ett par dagar sedan, i Bryssel, organiserade kommissionen ett mycket intressant sammanträde om bergsregionerna. För dem av dessa områden som kommer att bli Mål 1 finns det hopp om att kvalificera sig för och att utnyttja en särskild fond, som är knuten till begreppet regioner med permanenta geografiska och naturliga handicap som förekommer i denna andra rapport om sammanhållning: bergsregionerna, ultraperifera öar, regioner med låg befolkningstäthet. Detta skulle inte bara resultera i pengar utan även rimligare konkurrensregler.

Berend (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Även om det bara är fråga om en delrapport som skall sammanställas vart tredje år, så bör man där inte bara se på resultatet, utan också titta på den närmaste planeringsperioden. Det är i sin ordning om man där ännu inte går in i detalj eller återger specifika siffror, men man bör nämna väsentliga hållpunkter och klara ut centrala frågor i god tid. En sådan central fråga är de 0,45 procenten av EU:s BNP för sammanhållningspolitik som inte heller får överskridas efter EU:s utvidgning. En sådan central fråga är också att använda regionerna som referensstorlek för sammanhållningspolitiska åtgärder, och inte nationalstatliga kriterier. Den som har andra önskemål utgår från en förfelad idé. En sådan central fråga är vidare att koncentrera stödet på de missgynnade regionerna i ett utvidgat EU med klara, öppna, kalkylerbara kriterier för begreppet ?fattiga regioner?. Dessa kan nämligen uteslutande hänga samman med 75-procentskriteriet.
Alla ytterligare faktorer som dras fram som referensindex är omöjliga att klart beräkna och lämnar dörren öppen för godtycke. Detta är även fallet vid ett kriterium som arbetslösheten, vilken inte är enhetligt definierad i hela EU och därför måste leda till felbedömningar. När det gäller stödet till de missgynnade regionerna måste man i första hand ta hänsyn till de regioner som uppnår mindre än 75 procent av EU:s BNP. Men även för de områden som bara kommer upp till 75-procentströskeln på grund av den statistik som görs efter utvidgningen, vilken alltså bara friseras, måste det följa en generös utfasning. Vi vill att regionerna skall få högre stöd ju närmare de kommer 75-procentströskeln, uppifrån räknat. Därmed är jag av samma åsikt som föredraganden, som har lämnat in ett ändringsförslag om detta.

Mastorakis (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag anser att den slutgiltiga versionen av Schroedters betänkande som det antogs i utskottet tar upp en del intressanta synpunkter och förslag. Jag tänker särskilt på det utökade partnerskap som betänkandet stöder i form av trepartskontrakt mellan regionerna och medlemsstaterna. Jag tror att detta förslag är ett djärvt drag, för det kommer att göra det lättare att tillämpa subsidiaritetsprincipen och avskaffa en mängd oönskad byråkrati. Vi bör också uppmuntras av att de mest effektiva programmen har varit de som har byggt på maximalt deltagande.
Men alla innovationer måste införas försiktigt inom någon typ av felsäkerhetsförfarande om vi skall undvika att rubba jämvikten och se till att det ekonomiska förnuftet i gemenskapens budget får råda. Därför tycker jag att det vore tillrådligt om kommissionen finjusterade detta förslag så att vi kan utvärdera hur och i vilken utsträckning det kan genomföras i inledningsfasen och sedan fortsätta att granska dess tillämpningsriktlinjer. Vi kommer också att noga behöva övervaka genomförandet av detta utökade partnerskap jämte den möjliga decentraliseringen för varje medlemsstat, gammal som ny. Jag vill också påpeka att trots förenklingarna och förändringarna som beslutades under Agenda 2000 återstår det ett allvarligt problem med underutnyttjande, och anslag omvandlas inte till utbetalningar.
Vilken slutsats kan vi då dra av detta? Måste vi fortsätta att förenkla förfaranden, eller finns det kanske ett djupare rotat strukturellt problem som kommissionen och medlemsstaterna behöver ta itu med? Har gemenskapsfinansiering kanske blivit så komplicerad att den inte längre förmår locka investerare? Avslutningsvis skulle jag vilja framhäva att denna fråga förtjänar vår odelade uppmärksamhet, särskilt inför utvidgningen som kommer förvärra problemen med underutnyttjande där våra nya partner också kommer att behöva ta itu med svårigheter som orsakats av deras brist på erfarenhet av att tillämpa det gemensamma regelverket.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka Schroedter för att hon utarbetat ett viktigt betänkande. Åtgärder för att uppnå ekonomisk balans har varit otillfredsställande. Skillnader i nivåer av välstånd har rentav ökat i viss utsträckning. Skillnader i arbetslöshetsgrad har också noga övervägts när man planerat regional- och strukturpolitik. Det är viktigt att betona de små och medelstora företagens engagemang i projekt och att rikta in strukturåtgärder på de mest missgynnade regionerna. Vidare måste den regionala utvecklingen understödjas av andra politikområden, t.ex. jordbruks-, skatte- och transportpolitiken.
Jag håller med flera av de andra talarna om att BNP inte är det enda kriteriet som skall användas när man bestämmer vilka områden som kan komma i fråga. Permanenta hinder p.g.a. svåra naturförutsättningar måste beaktas i lika utsträckning. Extremt låg befolkningstäthet, migration, en allt äldre befolkning, stora avstånd och kallt eller varmt klimat exempelvis kan innebära permanenta hinder. I framtiden kommer vi att behöva koncentrera oss särskilt på frågan om att stärka vitaliteten och mångfalden på landsbygden.
Om unionen skall utvidgas måste sammanhållningspolitiken förbättras. Samtidigt måste man komma ihåg att regionala skillnader inte kommer att försvinna för att nya fattiga regioner tas med i unionen. Utvidgningen får inte ske på bekostnad av de mer missgynnade regionerna utan genom samlade ansträngningar. Som Caveri sade förblir även förenklande och klargörande av regional- och strukturpolitiken en bestående utmaning. Den administrativa bördan måste bli lättare genom att man t.ex. går över till den s.k. enfondsprincipen. Det är betydelsefullt att alla unionens resurser utnyttjas effektivt även i de mest avlägsna regionerna. Vi måste tillsammans se till att hela unionens yta omfattas av den gemensamma marknaden och gagnas av de fördelar den för med sig.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden, eftersom jag känner till och själv har sett hur intensivt hon har arbetat med detta svåra betänkande, även om vi har skilda åsikter om några punkter i betänkandet.
Jag vill börja med att framhålla att jag kommer från en region som inte tillhör mål 1, som aldrig har gjort det och aldrig kommer att göra det heller, det är en mål 2-region. När detta väl har sagts vill jag även säga att vi har haft ledare som med en framtidsvision fastställde riktlinjer för ett politiskt agerande som präglade framväxten och utvecklingen av en europeisk enad politik, grundad på politik för social sammanhållning. Det som vi bevittnar nu motsvarar inte dessa riktlinjer.
Jag finner det förvånande att man funderar på att - kanske på ett småaktigt sätt skulle jag säga - minska tillväxten och utvecklingen av politiken för social sammanhållning, vilken hittills har varit målet för Europeiska unionens politik. Att man talar om lägsta procentsatser när det finns regioner som överskrider BNP 200-nivån är minst sagt förvånande.
Vad vi vill uppnå här är, som vice ordföranden uttryckte mycket väl, att det inte skall finnas fler fattiga regioner. Vad vi vill är att alla europeiska regioner tillsammans är delaktiga i sammanhållningen. Vi vill undvika att skillnaderna ökar. Även om de fattigaste regionerna har kunnat växa procentuellt sett visar den senaste rapporten på att de rikare regionerna har växt i samma eller större proportion. Även denna fråga bör analyseras. Jag anser, värderade kolleger, att detta är ett problem som vi måste lösa i framtiden, och inte på det sätt som vi föreslår för närvarande.

Pittella (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade föredragande och kolleger! Detta betänkande sammanfaller i tiden med tre olika händelser: översynen av sammanhållningspolitiken, översynen av GJP samt slutförandet av unionens enhets- och utvidgningsprocess. Europas framtid är i allra högsta grad beroende av hur dessa tre viktiga trådar samverkar, och meningen med en medlagstiftningsroll som inte bara är en formalitet utan ett faktum av renodlad politisk betydelse är i allra högsta grad beroende av hur Europaparlamentet lyckas påverka dessa frågor. 
Diskussionen har bara påbörjats, och i dag vill jag understryka endast tre saker: för det första måste sammanhållningspolitiken förbli en av Europeiska unionens grundbultar; för det andra får behovet av bidrag, vilket andra kunniga kolleger redan har påpekat, inte avgöras med den orättvisa, opålitliga och oväsentliga måttstocken bruttonationalprodukt. Vi uppmanar Europeiska kommissionen att ange andra parametrar - arbetslöshet, infrastruktur, miljökvalitet - som på ett korrekt sätt beskriver det aktuella området. Vi i parlamentet vill gärna hjälpa er. För det tredje: genomförandefasen av Agenda 2000 skall följas uppmärksamt, inte bara när det gäller kvantitet och kostnader, utan även när det gäller kvalitet. Att förbereda era regioner på utvidgningen betyder även och framför allt att utnyttja denna finansiering till att förstärka konkurrenskraften för ert mänskliga och sociala kapital.

Marques (PPE-DE).
Herr talman, fru vice kommissionsordförande, kära kolleger! Jag vill begränsa mitt inlägg till den centrala politiska frågan i den framtida sammanhållningspolitiken. Det handlar, som ni säkert kan räkna ut, om mängden finansiella resurser som skall fastställas för denna pelare som är avgörande för det europeiska bygget under perioden 2007 till 2013. Och detta är den centrala politiska frågan, för Europa kan bara fungera om det baseras på ett solidariskt projekt till förmån för de mest behövande regionerna; Europeiska unionen får inte byggas på för stora regionala ojämlikheter.
När det senaste Europeiska rådet, i Bryssel, skrev under det fransk-tyska avtalet om en frysning av utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken fram till 2013 på 2006 års nivå får man det till att samma frysningsprincip också kan tillämpas på de finansiella medel som fastställts för sammanhållningspolitiken. Det vill säga, samma budget för unionen som har tjänat för ett Europa med femton medlemsstater skall också tjäna för ett Europa med 27 stater, dessutom är det slutet för illusionen att besparingarna i den gemensamma jordbrukspolitiken skulle kunna återgå till förmån för sammanhållningspolitiken, och vi får inte glömma att det var oerhört svårt att stärka pelaren för landsbygdens utveckling inom den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken vi vet har sammanhållningsmotiv.
Man kan säga att en sammanhållningspolitik finansierad till ett värde av ungefär 0,45 procent av gemenskapens BNP redan det skulle vara en bra erövring. På det sättet skulle åtminstone de åternationaliseringsscenarier som har hotat vissa länder när det gäller sammanhållningspolitiken avvärjas. Jag skulle emellertid vilja framhålla de otillräckliga medlen som äventyrar den framtida balanserade sammanhållningspolitiken, vilken å ena sidan har ett underskott i den befintliga sammanhållningen i den nuvarande Europeiska unionen på femton medlemmar, och å andra sidan inte kan lösa den största utmaningen någonsin för den europeiska integrationsprocessen. Jag skulle också slutligen och avsiktligt vilja betona kontrasten till det som hänt nyligen då de finansiella medlen för sammanhållningen på grund av andra viktiga utmaningar fördubblades två gånger.

Guy-Quint (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det betänkande som i morgon skall gå till omröstning gäller till att börja med resultatet av sammanhållningspolitiken. Vi bör glädjas åt denna politiks positiva inverkan, som visat sig nödvändig för en harmonisk utveckling av unionen. Men mycket återstår att göra. Det förefaller som om vår målsättning skall vara att göra denna politik intelligentare, enklare och generösare. Med intelligentare menar jag att politiken bör vara flexibel och ta hänsyn till den stora variationen när det gäller de svårigheter som de europeiska regionerna ställs inför. Vi måste fastställa tydligare kriterier för tilldelning och hålla de målsättningar som är möjliga att uppnå. BNP-statistiken innebär i det sammanhanget en uppenbar fördel. Det handlar emellertid om en bekvämlighetslösning, nödvändigtvis partiell och som inte gör det möjligt att anpassa sig till hela verkligheten på fältet. Man måste också ta hänsyn till andra indikatorer som är lika relevanta och kvantifierbara, såsom tillgänglighet, utrustning när det gäller offentlig infrastruktur samt sysselsättningsgraden. Ett sådant synsätt skulle göra det möjligt att utveckla en sammanhållningspolitik till förmån för regioner med försenad utveckling, men som också är anpassad till bergsregioner, glest befolkade regioner, liksom andra regioner som lider av geografiska svårigheter.
Den nya regionalpolitiken måste också vara enklare. Det innebär att den skall vara lätt att använda för alla som omfattas av den. Vi har tillsammans med kommissionär Barnier och medlemsstaterna inlett ett arbete i den riktningen, men innevarande budgetår innebär gränser som har att göra med den ram som ställs upp av gällande förordningar. Vi måste gå längre i den administrativa förenklingen efter 2006.
Den tredje ambitionen är att göra sammanhållningspolitiken generösare. I dag framförs ofta argumentet om möjligheten att tillgodogöra sig stödet för att motivera en begränsning av beviljade medel. Jag tror att efter 2006 kommer budgeten för detta att kunna bli, och bör bli, större, om vi kan tänka oss instrument som är anpassade till de lokala behoven och som är lätta att använda. Problemet är inte att vi har en tårta vi skall fördela mellan regionerna, såsom vissa försöker få oss att tro. Unionen måste visa prov på ambition för alla medborgare när det gäller att visa att den är ett solidariskt område.

Scallon (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar föredraganden till detta mycket viktiga betänkande. Ändringsförslagen från utskottet för regionalpolitik, transport och turism är i linje med slutsatserna i Musottobetänkandet, särskilt när det gäller behovet av en sammanhållningspolitik som skall förbättra befintliga och framtida skillnader mellan de europeiska regionerna i ett utvidgat Europa. 
I detta sammanhang skulle jag vilja belysa och stödja ändringsförslag 12 inom vilket man erkänner behovet av en generös avvecklingssperiod för de regioner som inte längre är berättigade till mål 1-stöden, men som ännu kan vara i behov av denna finansieringsnivå. Min egen perifera hemregion har under de senaste 30 åren endast mottagit 10 procent av de totala EU-medlen till Irland, och regionen är därför allvarligt underutvecklad när det gäller dess infrastruktur.
Jag kan emellertid inte stödja punkt 16 och inte heller delar av punkt 17. Jag anser att de skulle kunna leda till att de nationella regeringarna kringgår sitt ansvar och sina skyldigheter.
Slutligen, när det gäller utvidgningen bör EU garantera tillfredsställande bidrag till familjejordbrukarna, som utgör grundstommen i våra landsbygdssamhällen, och dessutom särskilt stöd till unga jordbrukare för att trygga landsbygdssamhällenas och vår jordbruksektors överlevnad.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kollegor och föredraganden! Jag vill tacka för ett bra betänkande och en intressant debatt. Det kan jag säga som sista talare. Regionalpolitiken är väldigt viktig för dagens union, men också för solidariteten i framtidens EU. Ju närmare vi kommer 2007, desto mer intensifieras diskussionen i våra regioner om vad framtiden kommer att innebära. Jag kan bekräfta att det finns mycket oro i regionerna om vad som kommer att hända med den framtida strukturpolitiken. Vi har fortfarande problem, vilket också kommissionens rapporter visar, bland annat med arbetslöshet och med ökade klyftor mellan storstadsområden och andra regioner som släpar efter.
Vi måste använda de medel som finns tillgängliga idag på ett effektivt sätt, vilket även gäller framtida strukturfondsbudgetar. Därför är det viktigt med partnerskap med ett rejält inflytande för regionerna i hur pengarna används och en förenkling av administrativa metoder, så att inte krånglet hindrar regionerna från att använda pengarna på ett bra sätt.
Något som är väldigt bra i betänkandet är att det betonas att regioner med geografiska handikapp skall prioriteras i framtidens strukturfonder. Vi vet att väldigt många regioner ligger långt ifrån de stora marknaderna och måste leva med den geografin. Jag tycker också att ändringsförslag 10 från min egen grupp, PSE-gruppen, är väldigt viktigt. Däri påpekas att även andra indikatorer än BNP skall styra strukturfondernas användning.
Till sist vill jag understryka hur viktigt det är att alla politikområden främjar regional utveckling. Gör de inte det blir regionalpolitiken tandlös. Jordbrukspolitiken, inte minst transportpolitiken, måste främja en regional utjämning.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

