
Ordföranden
Ärade ledamöter! Som ni kanske märker kommer alla tre ordförandena samtidigt, och försent, vilket jag måste be er om ursäkt för. Då det inte var möjligt vid något annat tillfälle var vi i morse kl. 8.00 tvungna att, under svårigheter, hålla det sedvanliga trepartsmötet och det avslutades inte förrän just nu eftersom det fanns svåra saker att lösa mellan de tre institutionerna.

Europeiska rådet i Luxemburg - Det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
rapport från rådet/uttalande av kommissionen om Europeiska rådets möten den 21 november och 12 och 13 december i Luxemburg och-uttalande av rådet (Luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod).Rådets ordförande har ordet.

Juncker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det luxemburgska ordförandeskapet började den 1 juli i år med misslynthet till följd av Amsterdamfördraget. Denna misslynthet var starkt oberättigad, för vi måste ge Amsterdamfördraget en chans.
Vi avslutar inte det luxemburgska ordförandeskapet med en översvallande entusiasm utan i en lugnare atmosfär fylld av arbete. Detta lugn kommer sig av vår kapacitet att visa att vi kan stå fast vid långsiktiga ambitioner och ambitioner från tidigare då vi antog och ratificerade Maastrichtfördraget. Vi har bevisat att vi kunde skapa nya ambitioner för att dra upp nya linjer. Vi ville göra det europeiska projektet fullständigare för att det skulle nå sin fulla omfattning. Vi gjorde det genom slutsatserna vid toppmötet för sysselsättningen den 21 november 1997.
Jag sade i oktober här i parlamentet att det var uteslutet att detta toppmöte skulle bli ett toppmöte för överdriven avreglering eller rent av omskrivning. Jag tror att jag kan säga att vi har hållit ord på den punkten - och på andra punkter - eftersom det europeiska toppmötet för sysselsättning kunde fatta konkreta och kvantifierade beslut med fastställda belopp överallt där det var möjligt.
Då vi lämnade Amsterdam sade man att vi skulle organisera ett toppmöte om sysselsättningen men att vi inte skulle använda extra budgetmedel för tillhörande politikområden. I Luxemburg antog vi slutsatser om beviljande av nya budgetmedel och tack vare parlamentets mycket effektiva ingripande skall Europeiska investeringsbanken betala ut tre gånger 150 miljoner ecu och 10 miljarder ecu. Ytterligare investeringar i storleksordningen 30 miljarder ecu kommer att äga rum i hela Europa, vilket skulle ha varit otänkbart utan drivkraften från sysselsättningstoppmötet. Vi antog konkreta och kvantifierade riktlinjer för utbildning av arbetslösa. Vi har ambitionen att dubbla antalet berörda av denna politik. Beträffande långtidsarbetslöshet och ungdomars arbetslöshet var vi mycket konkreta: vi gav nytt hopp åt långtidsarbetslösa och unga arbetslösa genom att ge dem en ny start. Vi kunde enas om en rammetod för sysselsättningspolitiken under de närmaste åren. Det kommer att bli konvergensmetoden. Kom ihåg klagomålen vi hört under mer än ett årtionde: man förebrådde livligt Europeiska unionens politiska myndigheter för att de enbart ägnade sig åt monetär och ekonomisk politik och att de saknade ambition på sysselsättningsområdet. I dag tillämpar vi samma konvergensmetod på sysselsättningspolitiken. Vi hoppas att vi kommer att gripas av samma konvergensiver när vi skall införa mera sammanhållna och konsekventa politikområden i fråga om sysselsättning som när det gällde att förbereda Ekonomiska och monetära unionen.
Europeiska rådet om sysselsättning utgör ett riktmärke. Det är början till en ny ambition och början till ett nytt projekt för sysselsättningen. Luxemburg var utgångspunkten. Vid varje etapp måste vi kontrollera om vi bör se över våra metoder för att komplettera dem och ändra riktlinjerna för att göra dem effektivare. I måndags kunde rådet för sociala frågor anta de första riktlinjerna. Vi skulle vilja att de brittiska och österrikiska ordförandeskapen gör de första konkreta utvärderingarana och de första justeringarna. Jag har bett medlemsstaterna att lägga fram nationella handlingsplaner till den 15 april nästa år. Jag hoppas att Europeiska rådet i Cardiff kommer att kunna ägna sig åt dem och jag skulle vilja att vi är i stånd att göra en första kritisk och självkritisk sammanfattning vid Europeiska rådet i Wien i slutet av nästa år.
Vid sysselsättningstoppmötet ansträngde vi oss att komplettera det europeiska projektet. Likaledes syftar de fattade besluten vid det andra toppmötet i Luxemburg om utvidgningen till att bredda det europeiska projektets omfattning. Historien tog fart i början av årtiondet och Europa var tvingat att ge ett hållbart och sammanhållet politiskt svar. Jag tror att det var det vi gjorde i fredags och lördags i Luxemburg när vi enades om en metod och en metodik för utvidgningen.
Det kommer inte att bli några nya skiljelinjer som korsar den europeiska kontinenten. Stödda av parlamentets åsikt gjorde vi allt för att den övergripande utvidgningsprocessen skall utvecklas gradvis. De elva kandidatländerna kommer att inbegripas i utvidgnings- och anslutningsprocessen samt i förhandlingarna. Det säger sig självt att vi måste ta hänsyn till vissa kandidatländers framsteg i fråga om ekonomisk och social omvandling samt anpassning, de framsteg som gjort det möjligt för dem att gå längre än andra. De främsta kommer att kunna påbörja förhandlingar inom ramen för regeringskonferenserna. De som ännu har en viss eftersläpning kommer att få förslag till en bättre anpassad förberedelse. Det är en öppen process: de försenade länderna kommer naturligtvis att kunna knappa in på förseningen gentemot de andra. Processen måste respektera kandidatländernas värdighet. Det blir således inga gruppförhandlingar utan bilaterala förhandlingar med Europeiska unionen som kommer att individuellt anpassas för att ta hänsyn till kandidatländernas olikheter.
Vi talade om Turkiet och Turkiet talade mycket om Europeiska unionen. Då vi sade ja till länderna i Central- och Östeuropa och Cypern, ville vi inte säga nej till Turkiet. Vi anser att Turkiet är en stor europeisk stat. Turkiets plats i den europeiska familjens mitt är inte ett ämne som vi kan tvista om. Det är ett historiskt faktum. Vi skulle vilja att Turkiet förstår inte bara att vi inte är en klubb för kristna utan att vi är, om jag kan använda samma terminologi, en klubb med vissa regler. Följaktligen bör våra turkiska vänner veta att man måste respektera vissa regler för att bli medlem i klubben.
(Applåder) Europeiska unionen är inte en internationell organisation som så många andra. Europeiska unionen är ett område skapat av frihet och politisk vilja. Den är mer än en internationell organisation. Vi kommer alltid att respektera Turkiets värdighet. Jag skulle vilja att Turkiet också respekterade vår värdighet och vårt sätt att göra och se saker och ting.
(Applåder) Vi har velat komplettera det europeiska projektet genom att sätta människan, särskilt människan utan arbete, i centrum för våra tankar. Vi har velat utvidga det europeiska projektet genom att försöka ge ett svar till länderna i Central- och Östeuropa och Cypern. Vi har också försökt att göra vår främsta ambition trovärdig, det vill säga Ekonomiska och monetära unionen.
För en tre fyra månader sedan trodde alla att vi inte skulle vara i stånd att enas om en strategi för att stärka samordningen av de ekonomiska politikområdena. I dag är det genomfört. I lördags antog vi en resolution i Luxemburg om att stärka samordningen av de ekonomiska politikområdena. Europeiska centralbanken, vars oberoende ingen ifrågasätter, kommer att få en politisk motsvarighet. För att kunna ta upp en konstruktiv dialog med Europeiska centralbanken kommer medlemsstaterna att förfoga över de nödvändiga instrumenten så att de kan uttrycka sina politiska tankar och på rätt sätt påverka valet av ekonomisk politik i Europeiska unionens alla länder.
Vi har en resolution om samordning av de ekonomiska politikområdena. Den ger oss ett arbetsinstrument, som en del inte har tyckt om men som kommer att ta form i alla fall. Det gäller eurorådet eller euro x-rådet, där medlemsstaterna, som har uppgiften att gemensamt förvalta samma valuta kollektivt och solidariskt, de som sägs vara "inne" , kommer att kunna mötas för att diskutera sina specifika problem, men med insikten att varje gång man skall ta upp frågor av gemensamt intresse måste man se till att de femton medlemsstaterna är närvarande.
För att göra Europeiska unionens väg mot en enda valuta trovärdig kunde vi fatta ett beslut som var av vikt. Det innebär att låta datum för fastställande av listan över deltagande länder i lanseringen av den gemensamma valutan den 1 januari 1999 sammanfalla med det datum då pariteterna mellan de deltagande nationella valutorna kommer att fastställas. Vi har fattat alla tekniska beslut som måste fattas: mynt och sedlar kommer att införas den 1 januari 2002.
I fråga om Ekonomiska och monetära unionen har vi således gjort allt arebete som återstod att göras, och genom att inte fatta beslut tog vi ett väsentligt initiativ i Luxemburg. Vi beslutade inte att Ekonomiska och monetära unionen inte skulle genomföras den 1 januari 1999. Kommer ni ihåg fördragets farliga bestämmelse om att Ekonomiska och monetära unionen skulle ta sin början den 1 januari 1999 om inget beslut fattades före slutet av 1997. Genom att inte nämna datum var allt sagt om datum. En dag kommer vi att se att Europeiska rådets tystnad i detta avseende kan bli det viktigaste ögonblicket i den monetära uppbyggnaden. Följaktligen kan det ibland vara klokt att tiga.
Det är vad jag skall göra nu genom att säga er att vi tror att vi har gjort det som ni hade rätt att förvänta er av oss. Vi har säkrat och gjort Europeiska unionens väg mot euron mera trovärdig. Vi har gett människan en annan plats genom att ställa sysselsättningen i centrum för Europeiska unionens tankar och vi har kunnat ge politiska svar på de historiska förändringarna. Årtiondet utgör en förlikning mellan europeisk historia och geografi. Vi måste se till att vi är i nivå med en så hög ambition, så stort hopp och så många nya horisontlinjer.
(Applåder)
Santer
Herrar ordföranden, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag har under min långa politiska karriär lärt mig att man måste vara sparsam med ordet "historisk" . Jag tvekar dock inte att kalla beslutet i Luxemburg för historiskt, som handlar om att påbörja anslutningsprocessen med tio länder i Central- och Östeuropa samt Cypern. Det nya Europa som tar form inför våra ögon suddar slutgiltigt bort de gamla skiljelinjerna och ärren från krigen mellan broderfolken i det förflutna! Vägen ligger nu öppen för ett enande i vår världsdel, ett enande i demokratins, frihetens och välståndets tecken.
Lunchen i Luxemburg som samlade stats- och regeringschefer från de femton och de elva staterna var ett känsloladdat ögonblick som jag personligen kände mycket starkt. Alla representanterna för de elva kandidatländerna upplevde det så: ett historiskt tillfälle. Jag säger alla kandidatländerna, för Europeiska rådet betonade anslutningsprocessens inkluderande karaktär i full enlighet med den tillnärmning som beskrivs i Agenda 2000. Alla berörda stater anmodas att gå med oss, alla kommer att få hjälp och bistånd för att kunna göra det så snabbt som möjligt.
Vi vet att en del har nått längre än andra och kan redan i april påbörja konkreta förhandlingar. Beträffande de övriga skall vi öka förberedelseansträngningarna för senare förhandlingar.
Europeiska rådets ordförande, Jean Claude Juncker, har just beskrivit detaljerna i avtalet som fattades i Luxemburg. Jag kan därmed vara kortfattad, men jag vill inte låta bli att hedra Jean Claude Juncker personligen - och genom honom hela gruppen kring ordförandeskapet - för hans sätt att leda arbetet i Luxemburg och tidigare.
(Livliga applåder) Herr ordförande! Ögonblickets yra får inte dölja svårigheterna i det uppdrag som väntar oss. Diskussionerna i Luxemburg har för den delen gett oss en försmak av dessa svårigheter. Vi upplever kanske ett sagolikt äventyr men alla sagor har sina kriser, tårar och skrämmande ögonblick. Utvidgningen mot öster och söder av de skäl som framförs i Agenda 2000 kommer att bli ett svårt uppdrag. Den väg som de framtida medlemsstaterna skall tillryggalägga är avsevärd. För Europeiska unionen själv är djupa reformer nödvändiga: institutionella reformer, reformer av politikområdena och upprättande av en ny budgetram.
Men, och jag säger det direkt, insatsen att ena världsdelen måste driva oss att övervinna svårigheterna och beslutsamt ta itu med uppdraget. Problemen, reella och allvarliga, är fullständigt hanterbara och kontrollerbara. Men bara om vi tänker klart och om vi accepterar att behandla problemen i ett helhetssammanhang.
Det är just meningen i Agenda 2000, vars olika element utgör en helhet, en oupplöslig helhet. Europeiska rådet i Luxemburg begränsade sig till att ge några stora anvisningar. Det väsentliga var att påbörja anslutningsprocessen. Det är ganska normalt att medlemsstaterna inte ville visa sina kort, då vi står i början av svåra förhandlingar. Men jag tror att de har förstått att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras, att strukturverksamheten måste ses över och att den framtida budgetramen kommer att bli stram. Kommissionen kommer att lägga fram sina detaljerade förslag till våren. Den kommer att försöka förena ambition och realism samt solidaritet och realism. Och jag räknar med att samtidigt som de försvarar sina särskilda intressen kommer medlemsstaterna att vara i nivå med insatsen: ett enande av vår världsdel enligt den hittills så framgångsrika gemenskapens modell.
Herr ordförande! Jag kommer att säga några ord om Turkiet. När känslorna har lagt sig, är jag säker på att vi kommer att se att Europeiska rådet i Luxemburg utgör en avgörande etapp i våra förbindelser med denna viktiga partner. Varför? Först och främst för att Europeiska unionen för första gången på länge har intagit en enhetlig ståndpunkt gentemot detta land. Därefter för att ståndpunkten är samstämmig och i mina ögon fullständigt jämlik. Erbjudandet till Turkiet är konkret och betydande, vad man nu än sade i en besviken reaktion i Ankara.
Europeiska unionen föreslår i själva verket att på sikt öppna vägen till anslutning för Turkiet, att påbörja en europeisk strategi för Turkiet som gör det möjligt för landet att förbereda anslutningen - strategin innebär både Europakonferensen och en betydande förstärkning av de bilaterala förbindelserna - och slutligen att ge ny impuls åt de redan installerade samarbetselementen, inklusive Finansiella protokollet.
Vad begär man i gengäld? Respekt för principen om goda grannar, anlitande av Internationella domstolen i Haag vid territoriella tvister, stöd för en lösning av det cypriotiska problemet och stöd för detta lands anslutning till Europeiska unionen. Mina damer och herrar, är det verkligen så orimligt att begära detta av en partner som vill ansluta sig till oss? Jag tror inte det.
Herr ordförande! Det andra stora ämnet i Europeiska rådet i Luxemburg var än en gång, skulle jag vilja säga, den enda valutan. Allt är hädanefter färdigt för beslutet, som också det är historiskt, den 2 och 3 maj om deltagarna i Ekonomiska och monetära unionens tredje fas.
Stats- och regeringscheferna löste de befintliga problemen. Det blev en del upprördhet, till och med irritation, men resultatet finns och det är det väsentliga. Resultatet tycks mig alldeles lämpligt vad gäller samordningen av de ekonomiska politikområdena. Ekofinrådet är och förblir den främsta instansen för samordning och beslut, men det förhindrar inte informella diskussioner mellan ministrarna från de länder som deltar i euron om frågor med anknytning till den gemensamma förvaltningen av euron. Diskussionerna kommer att äga rum - och det är ytterligare en säkerhet - i närvaro av kommissionen.
Herr ordförande! Det luxemburgska ordförandeskapet avslutas med en historisk framgång. Den får inte dölja de mångfaldiga framstegen på andra områden tack vare en ständig ansträngning av ett ordförandeskap, som helt och fullt har varit inriktat på det gemensamma bästa och på att stå Europeiska unionen till tjänst, och också tack vare ett tätt samarbete med Europaparlamentet och kommissionen.
Det har varit en utmärkt sexmånadersperiod för Europeiska unionen. Det räcker med några exempel för att visa det. Det särskilda toppmötet i november om sysselsättningen inleder en ny etapp i strategin för sysselsättningen, med antagande av riktlinjerna för de nationella politikområdena i frågan. Beskattningsavtalet sätter fart på ett länge låst område. Liberaliseringen av gasmarknaden, förutom den som redan genomförts beträffande elektricitet, lägger en ny byggsten till den inre marknaden.
På utrikesplanet har Europeiska unionen just visat - i två omgångar - vilken tyngd den har på den internationella scenen om unionen går fram med en enhetlig och stark ståndpunkt.
I Kyoto är det uppnådda resultatet i fråga om klimatskydd (även om det är långifrån perfekt) avsevärt och detta tack vare Europeiska unionens aktion.
I Genève, ytterligare en gång, spelade Europeiska unionen en central roll i förhandlingarna i Världshandelsorganisationen, denna gång om finansiella tjänster. Avtalet övergår här våra förväntningar och kommer att stort gynna de europeiska operatörerna. Och jag väntar otåligt på den dag då Europeiska unionen kommer att kunna visa samma sammanhållnings- och beslutsamhetsanda på utrikespolitikens och den gemensamma säkerhetens område.
Många andra framsteg har gjorts de senaste sex månaderna, men jag slutar här. Jag gläder mig åt de noterade framstegen och åt det positiva gehör som våra förslag också har fått. Jag gratulerar uppriktigt det luxemburgska ordförandeskapet, som under Jean Claude Junckers ledning inte har begått ett enda misstag.
(Livliga applåder)
Poos
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Att på några ögonblick göra en sammanfattning av sex månaders verksamhet i spetsen för rådet är en våghalsig uppgift. Risken för att utelämna det ena eller andra genomförandet kan ge anledning till olika tolkningar. Å andra sidan är det lika riskabelt att överdrivet försöka förstora den ena eller andra framgången.
Premiärministern och jag själv har upprepade gånger understrukit att ordförandeskapet är en tjänst som medlemsstaterna åtar sig i turordning i unionen. Det gäller främst och framför allt att opartiskt och metodiskt sköta en tidsplan och fastställda planeringar i syfte att lämna ett konkret bidrag till vår integrationsprocess. I detta sammanhang hade vi satt upp ett dubbelt mål för oss. Å ena sidan att visa vår kapacitet att organisera arbetet såväl på det interna som det externa planet. Å andra sidan att visa vår kapacitet att driva på de mycket komplicerade ärenden som är välkända för er. Premiärministern Jean Claude Juncker har redogjort för resultatet av de båda Europeiska råden (Sysselsättning) och (Utvidgning) som har utmärkt vårt ordförandeskap. Vad mig beträffar är det min uppgift att ge en sammanfattning av rådets verksamhet. Den var särskilt intensiv under de senaste veckorna.
Min rapport kommer att följa tre inriktningar: först det interna planet, sedan de utrikes förbindelserna och slutligen, last but not least , de interinstitutionella förbindelserna.
På det interna planet har ordförandeskapet med framgång drivit på en rad viktiga ärenden såsom förslaget till direktiv om rättsligt skydd för bioteknologiska uppfinningar och direktivet om öppna bestämmelser i informationssamhället inom ramen för den inre marknaden. Avtalsförhandlingen om ytterligare övervakning av försäkringsbolagen kröntes också med framgång. Rådet kunde nå en överenskommelse av fjorton stater om jordbruksavdelningen i Agenda 2000. I dess slutsatser framkommer ett budskap som påminner om det europeiska jordbrukets specifika natur och nödvändigheten av att fastställa en utvecklingspolitik för landsbygden och bekräftar Europeiska unionens identitet i fråga om hälsovård. Eftersom rådet var direkt representerat vid era överläggningar om den svåra galna ko-frågan kommer jag inte att betona vilken vikt det fortsätter att lägga vid ärendet. Till bevis på detta vill jag nämna de ändringar i förordningen som inför en gemensam marknadsorganisation inom nötköttssektorn.
På det sociala området är jag glad att konstatera breddningen till Förenade kungariket av två direktiv där det ena avser de europeiska företagsnämnderna och det andra föräldraledigheten. Således, med Förenade kungarikets medverkan, ingår dessa sociala bestämmelser hädanefter i femton staters regelverk.
På energiområdet utgör godkännandet av direktivet rörande gemensamma regler för den inre gasmarknaden en annan framgång som utgår från samma principer som elektriciteten. Denna viktiga lagtext grundas på principen om ömsesidighet, subsidiaritet och progressivitet i fråga om marknadsöppningen. På flygtransportområdet har mycket intensiva debatter ägt rum för att uppdra åt kommissionen att inleda förhandlingar om upprättandet av en behörig europeisk organisation i fråga om säkerhet vid civila flygningar.
Jag kan också rapportera framgångar rörande förslaget till direktiv om yrkestillträde till godstransporter och vägtransporter av passagerare. I det sammanhanget har rådet dragit slutsatser om kommissionens vitbok som behandlar de verksamhetssektorer som ej omfattas av direktivet om arbetstid och syftar till en social harmonisering på vägtransportområdet.
Vi har nått vår målsättning att konkret driva på förberedelsen av det femte ramprogrammet om forskning. Vi har således kunnat notera ett politiskt avtal om de tre horisontella programmen. Rådet (Forskning) enades om att fatta ett första avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Sydafrika. Jag vill, fortfarande inom samma område, också nämna det undertecknade avtalet med USA vid toppmötet den 5 december i Washington med president Clinton.
Våra industrikolleger har framför allt försökt att klarlägga unionens framtida politik i fråga om statliga stöd och konkurrenskraft. En överensstämmelse har tagit form om förslaget till förordning om att undanta vissa kategorier av horisontella stöd från anmälningsplikten till kommissionen. Rådet väntar för närvarande på parlamentets yttrande. Frågan om den europeiska industrins konkurrenskraft kommer att stå i centrum för rådets (Industri) intresse efter det att tre ordförandeskap i följd har utarbetat ett gemensamt arbetsprogram i detta avseende.
Vi godkände tillsammans med Förenta staterna, vid sidan om det transatlantiska toppmötet, en gemensam förklaring om handel inom elektroniksektorn som säkrar ett effektivt samarbete på ett särskilt löftesrikt område för framtiden. Inom telekommunikationssektorn godkände rådet det fleråriga programmet i syfte att uppmuntra till införandet av informationssamhället i Europa och kan från och med nu visa upp framgångar i frågan. Ordförandeskapet är angeläget om medborgarnas syn på vår verksamhet och gläder sig åt antagandet av direktivet om handhavande av personuppgifter och skydd av privatlivet inom telekommunikationssektorn. Antagandet av direktivet om gemensamma regler för utveckling av den inre marknaden för posttjänster innebär också ett betydelsefullt steg framåt.
Trots de mycket stora ekonomiska intressena som stod på spel kunde vi ordna förslaget till direktiv om förbud av alla former av direkt eller indirekt tobaksreklam i Europeiska unionen. Eftersom planerat sista datum för tillämpningen av direktivet är den 1 oktober 2006, vilket lämnar en övergångsperiod på åtta år, räknar ordförandeskapet med att ha tagit hänsyn till alla ofta motstridande intressen som det gällde att förlika.
Miljödimensionen har inte försummats under de senaste månaderna. Ett starkt tryck från Europeiska unionen var nödvändigt i Kyoto för att slutsatserna om klimatförändringarna skulle antas. Det är också nödvändigt att nämna antagandet av ett politiskt avtal på de femton medlemsstaternas nivå om kvalité på vatten för mänsklig förtäring. Låt mig också betona rådets godkännande av förordningen som fastställer tillämpliga förfaranderegler vid överföring av vissa typer av avfall till länder som inte är medlemmar i OECD. Slutligen vill jag framhålla det fattade avtalet inom ramen för en strategi för kontroll av luftutsläpp från trafiken.
Inom utbildningssektorn skulle jag vilja uppmärksamma er på rådets antagande av en rekommendation om europeiskt samarbete i syfte att säkra undervisningskvalitet och en resolution om språkundervisning. Bland andra betydande genomföranden vill jag särskilt nämna rådets enhälliga avtal om programmet "Europeisk volontärtjänst" . Detta initiativ, som vi har Cresson att tacka för, ger hopp om att främja ungdomars rörlighet i allra högsta grad.
På kulturområdet beklagar jag att vårt ordförandeskaps ansträngningar för att reda ut projektet om garantifonder inte kunde lyckas. Jag kan bara uttrycka en förhoppning, med tanke på betydelsen av vad som står på spel, om att försöksfonden på 30 miljoner ecu inte definitivt kommer att falla i glömska.
Låt mig slutligen påminna er om Europeiska rådet i Luxemburgs förklaring om livsmedelssäkerhet beträffande antagandet av ett direktiv som är resultatet av ett samråd mellan fyra olika grupperingar i rådet. Eftersom kampanjen om kampen mot rasism och utlänningshat går mot sitt slut, måste jag också understryka rådets uttalande som framhåller utbildningens roll i sammanhanget.
Redan dagen efter Europeiska rådet i Amsterdam kunde Ekofin-rådet formellt anta två förordningar som ligger till grund för stabilitets- och tillväxtpakten: en förordning rörande stärkandet av övervakningen och samordningen av de ekonomiska poltikområdena och den andra i syfte att påskynda och klargöra genomförandet av förfarandet vid mycket höga budgetunderskott. Samma sak gällde förordningen om införandet av euron. Datum för utgivning av sedlar och mynt sattes till den 1 januari 2002. Det luxemburgska ordförandeskapet kunde till slut nå ett samförstånd om samordningen av de ekonomiska politikområdena tack vare ett avtal som omfattar utrikesrepresentation i monetära frågor samt formerna för en dialog mellan rådet och Europeiska centralbanken. Jag tar inte här upp avtalet från Europeiska rådet i förra veckan om informella sammanträden av de länder som deltar i euron.
Innan jag avslutar denna avdelning av vår verksamhet måste jag naturligtvis understryka antagandet av en uppförandekodex på företagsskatteområdet och ett avtal om en samling faktorer i syfte att, på sikt och på vissa villkor, säkra minimiskatt på inkomster av sparande. Var och en av er vet vilken vikt vi från båda håll fäster vid förvaltningen av gemenskapens finanser. På dessa grunder skulle jag vilja kalla avtalet mellan Europaparlamentet och rådet om nästa års budget för riktmärke i förbindelsen mellan våra institutioner. Med en kostnadsökning begränsad till mer eller mindre 1 procent, vilket lämnar en outnyttjad marginal av aldrig skådad omfattning, har parlamentet med ett starkt ansvarsmedvetande kunnat bemöta det krav på budgetdisciplin som alla medlemsstater påtagit sig.
Ordförandeskapet har kunnat respektera takten för genomförandet av handlingsplanen, som godkändes av Europeiska rådet i Amsterdam, om kampen mot den organiserade brottsligheten. I synnerhet tack vare införandet av en utvärderingsmekanism för tillämpningen av internationella åtaganden angående detta.
På asyl- och invandringsområdet har rådet godkänt två gemensamma åtgärder som möjliggör finansiering av åtgärder för förflyttade personer som har fått tillfälligt skydd i medlemsstaterna såsom asylsökande eller med flyktingstatus.
Jag har glädjen att upplysa er om att konventionen Neapel II om ömsesidigt bistånd mellan tullmyndigheter undertecknades i förra veckan och att vi kommer att underteckna konventionen Bryssel II om behörighet, erkännande och verkställande av beslut i äktenskapsfrågor om några veckor. Det är också nödvändigt att lyckönska oss till den nya definitionen av människohandel i bilagan till Europolkonventionen. Hädanefter kommer handel med pedofil- och pornografimaterial att kunna åtalas på EU-nivå.
Såsom det meddelades i juli har hälsovårds- och justitieministrarna sammanträtt tillsammans för att samordna förebyggande och straffande åtgärder i fråga om kampen mot droger och drogmissbruk. Jag kan slutligen inte underlåta att understryka att EU, genom sin sammanhållning, starkt har främjat resultatet av förhandlingarna om Internationella konventionen om korruptionsbekämpning i slutet av november.
Vad förbindelserna med länderna i Central- och Östeuropa beträffar har ordförandeskapet avsiktligt siktat in ministersammanträdena i den strukturerade dialogen på att förbereda kandidatländerna från Central- och Östeuropa på att tillägna sig regelverket. Således har ministrarna för sociala frågor mött sina kolleger i kandidatländerna för första gången.
Låt mig också påpeka att på handelsplanet har vi äntligen kunnat slutföra ärendet om import av levande nötkreatur från länderna i Central- och Östeuropa inom ramen för Världshandelsorganisationens kvot.
Situationen i f.d. Jugoslavien stod på föredragningslistan till alla sammanträden som hölls av ministrarna för utrikes frågor. Europeiska unionen har under hela sexmånadersperioden fortsatt att föra en aktiv politik för att fredsavtalen skall tillämpas och för att övervaka valen. En tredje givarkonferens om Bosniens uppbyggnad kunde organiseras i Bryssel i slutet av juli. Med tanke på de olika valutgångarna undersöker rådet för närvarande möjligheterna att förlänga de självständiga handelsåtgärderna 1998 gentemot länderna från f.d. Jugoslavien. Låt mig också påminna om antagandet av restriktiva åtgärder gentemot personer från Bosnien-Hercegovina som agerar mot fredsavtalen. Utöver förberedelsen till Peace Implementation Conference som har hållits i Bonn dessa dagar har rådet påmint om och klarlagt de villkor som alltjämt är tillämpliga för beviljande av hjälp i Europeiska unionen.
Ordförandeskapet åtog sig inför er att inte spara på ansträngningarna för att stödja en återgång till det normala i Albanien. Unionen anslöt sig direkt till att hålla en ministerkonferens om landet och därefter att organisera en givarkonferens. Den senare gjorde det möjligt att samla in kort- och medelfristiga annonser till ett belopp av 500 miljoner USD, där gemenskapens del är 100 miljoner. Ett lika stort belopp kunde uppbådas för omedelbart stöd till Albaniens betalningsbalans och budget.
Rådet har inte, såsom ordförandeskapet önskade, kunnat nå några avgörande framsteg beträffande flera avdelningar i förhandlingarna som har pågått i åratal med Schweiz. På grund av förhandlingarnas övergripande karaktär och nödvändigheten av att säkra parallellitet mellan de olika avdelningarna blev transportärendet föremål för intensiva samråd mellan de femton medlemsstaterna och mellan kommissionen och ordförandeskapet, å ena sidan, och med de schweiziska ledarna, å andra sidan. Med tanke på den senaste utvecklingen har chanserna klarnat för ett betydande steg framåt under de första månaderna nästa år.
Europeiska rådets ordförande har redogjort för er om erbjudandet till Turkiet vid sammanträdet i Luxemburg. Under hela ordförandeskapet har vi stått i nära kontakt med Ankara. Vi har inte sparat någon ansträngning och vi har i synnerhet tydligt klargjort vilka framsteg som planeras vid utvecklingen av tullunionen. Vi föreslog i Luxemburg att inlemma Turkiet i vår utvidgningsstrategi, innan vi erbjuder landet att delta i den egentliga anslutningsprocessen. Vi föreslog Turkiet att delta i Europakonferensen. Vi föreslog landet en särskild tillnärmningsstrategi. Vi bekräftade att landet kunde antas och bekräftade också att det skulle bedömas efter samma kriterier som de övriga kandidatländerna.
Europeiska unionens erbjudande är uppriktigt, påtagligt och trovärdigt. Nu åligger det myndigheterna i Ankara att slå in på den väg som har stakats ut. Europeiska unionen är en gemenskap med värderingar och målsättningar. Nu är det Turkiets tur att visa att landet delar dem.
Ordförandeskapet har gjort allt för att samarbetsavtalet med Ryssland, som undertecknades på Korfu under sommaren 1994, skall träda i kraft den 1 december. Alla vägar står nu öppna för att kalla samman ett första samarbetsråd, som den ryska parten vill samla under det brittiska ordförandeskapet. Ett första toppmöte EU-Ukraina har hållits under det luxemburgska ordförandeskapet. Rådet har därefter bekräftat Europeiska unionens vilja att stödja myndigheterna i Kiev i deras ansträngningar för en ekonomisk reform.
Vad gäller Barcelonaprocessen är bilden lite dubbeltydig. Visserligen har man undertecknat ett Europa-Medelhavsavtal med Jordanien och ett samarbetsavtal med Jemen. Dessutom visar den gemensamma konferensen på miljöministernivå i Helsingfors på en vilja att gå framåt. Däremot är inställandet av ett industriministermöte oroande eftersom detta faktum styrker intrycket att det för närvarande är omöjligt att hålla sammanträden i ett arabland med deltagande av alla stater som är anslutna till Barcelonaprocessen. Vi vet att det skäl som lämnades av våra arabiska partner har samband med fredsprocessens mycket kritiska situation i Mellanöstern. Ändå har Europeiska unionen oupphörligt uppmuntrat parterna att ge en ny impuls åt nämnda process med besök av ordförandeskapet i Jerusalem, Gaza, Kairo, Amman, Damaskus och Beirut och genom de outröttliga ansträngningarna av sitt speciella sändebud, ambassadör Moratinos.
Europeiska unionens stärkta strategi återspeglas detaljerat i slutsatserna från toppmötet i Luxemburg. Då vi i morgon tar emot premiärminister Netanyahu och därefter president Arafat på fredag kommer vi att fortsätta vår övertalningsaktion för fred.
Vi är angelägna att hjälpa de palestinska myndigheterna att klara av sina likviditetsbehov på grund av det tillfälliga avbrottet i Israels utbetalningar av de skatteinkomster som kommer landet till del och unionen har bildat ett rörelsekapital för att göra det möjligt att klara av sådana situationer i framtiden. Rådet har också granskat hur den israeliska partnern respekterar ursprungsreglerna. Praktiska lösningar har kunnat nås till allas tillfredställelse.
Som ni vet har Europeiska unionen med stor oro följt situationen i Algeriet de senaste månaderna. Vid mötet med den algeriska ministern för utrikesfrågor, Ataf, den 26 november i Luxemburg uppmuntrade vi de algeriska myndigheterna att föra en politik som är så öppen, tydlig och inkluderande som möjligt. Förhandling om ett nytt associationsavtal pågår.
Ordförandeskapet har också tillfredställelsen att konstatera att EU: s ambassadörer har återvänt till Iran. Detta har kunnat ske helt solidariskt av alla. Återgången till normala diplomatiska förbindelser får dock inte låta oss glömma våra djupa motsättningar vad gäller vissa aspekter av den iranska politiken.
I Afrika är situaionen oroande i Stora sjö-regionen. Såsom i Mellanöstern säkrar närvaron av ett särskilt sändebud från Europeiska unionen kontinuiteten i EU: s åtgärd, samtidigt som den främjar synligheten. Jag ledde trepartsgruppen från Europeiska unionen som begav sig till Kinshasa i början av augusti för att möta president Kabila och mana honom till att föra en demokratisk politik med respekt för mänskliga rättigheter. Rådet vidtog restriktiva åtgärder gentemot UNITA i Angola, avsedda för Sierra Leone, och förlängde åtgärderna gentemot den sittande regimen i Nigeria.
Kommissionen och ordförandeskapet har tillsammans gjort stora ansträngningar under de senaste sex månaderna för att intensifiera samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Jag hade upprepade kontakter med den amerikanska statssekreteraren, Madeleine Albright, om ett antal utrikespolitiska frågor av gemensamt intresse såsom Bosnien, Mellanöstern, Ukraina och Iran. En rad avtal och förklaringar har kunnat slutföras antingen det gäller till exempel elektronisk handel eller sista minutenavtalet om normerna för humana fångstmetoder.
Vi har haft ständiga kontakter om motsättningarna mellan EU och Förenta staterna i anknytning till lagarna med utomterritoriell verkan, Helms-Burton och d'Amato. Det behövdes mycket skicklighet under de senaste månaderna för att trygga en enhetlig ståndpunkt mellan de femton medlemsstaterna utan att för den skull förlora kontakten med den amerikanska administrationen efter deadline den 15 oktober. Unionen har också, efter toppmötet, kunnat underteckna ett avtal om normerna för fångstmetoder med Kanada som tillfredställde den stora majoriteten av medlemsstaterna. Efter kärva förhandlingar blev det möjligt att underteckna avtalet om ekonomiskt partnerskap och politiskt samarbete med Mexiko den 8 december.
Vi har kunnat ge nya impulser åt förbindelserna med våra partner i Asien. De höga tjänstemännens sammanträde i slutet av oktober i Luxemburg gav avsevärda resultat, i synnerhet vad gäller stärkande av den politiska dialogen och en god förberedelse av nästa toppmöte av ANASE i London i april nästa år. Vi har åter tagit upp vår dialog med Kina på ett mycket lovande sätt. Jag mötte den kinesiska ministern för utrikes frågor i Kuala Lumpur i juli och därefter i New York i september. Vi enades om att utan förhandsvillkor på nytt ta upp dialogen om mänskliga rättigheter. Två sammanträden på expertnivå hölls under tiden i Luxemburg och Peking och ledde till uppmuntrande resultat.
Utvecklingen av våra förbindelser med ANASE-länderna verkar inte bli lika lätt. Man måste beklaga att det blandade utskottets sammanträde, planerat till november i Bangkok mellan Europeiska unionen och ANASE inte kunde hållas på planerat datum på grund av våra asiatiska partners enträgenhet att säkra närvaron av representanter för militärmakten i Burma.
Råden (allmänna frågor och utveckling) har inlett en fördjupad debatt om Lomékonventionens framtid på grundval av de riktlinjer som föreslagits av kommissionen. I det avseendet har Europaparlamentets bidrag, och särskilt dess föredragande f.d. premiärminister Martens bidrag varit särskilt uppskattat.
Rådet har efter femton månaders krångel kunnat fastställa regler för begränsning av handelsflödet av ris och socker från och via länderna och territorierna på andra sidan havet. Denna särskilt svåra uppgift gjorde det möjligt att godkänna det nya finansiella totalanslaget för länderna och territorierna på andra sidan havet till följd av översynen av Lomékonventionen.
Det luxemburgska ordförandeskapet skulle också vilja dela med sig av sin tillfredställelse med antagandet av en resolution om mikrofinansiering i utvecklingsländerna. Då arbetet i Europeiska rådet i Luxemburg höll på att avslutas noterade vi avtalet i WTO om finansiella tjänster. Avtalet lovar gott för WTO: s framtid.
Såsom parlamentet också önskade fattade rådet de beslut som var nödvändiga i fråga om att genomföra den gemensamma aktionen i syfte att allmänt avskaffa personminor. Tack vare detta beslut följer Europeiska unionen och dess medlemsstater konkret upp tillämpningen av bestämmelserna i Ottawakonventionen. EU har bekräftat sitt leadership i världen när det gäller hjälp vid minröjningsoperationer.
Rådet har antagit två förordningar för att klarlägga de rättsliga grunderna för en hel rad budgetposter på området för mänskliga rättigheter. Vi vill i detta avseende påpeka Europeiska rådet i Luxemburgs förklaring rörande femtioårsdagen av deklarationen om mänskliga rättigheter.
Herr ordförande! Då jag nu avslutar denna rapport med de interinstitutionella förbindelserna, skulle jag inte vilja ge intrycket av att det är en sekundär angelägenhet för det avgående ordförandeskapet, tvärtom. Vi har i alla situationer kunnat mäta vikten av goda förbindelser mellan rådet och kommissionen, å ena sidan, samt mellan rådet och Europaparlamentet, å andra sidan. Men vad gäller just förbindelserna med parlamentet har det luxemburgska ordförandeskapet visat ett ständigt engagemang. Jag räknar inte antalet ministrar som varit närvarande såväl i utskotten som vid plenarsammanträdena. Dialogen har varit ständig och ofta mycket givande, vilket bevisas av antalet framgångsrika förlikningar i ofta svåra frågor där intressena ibland varit starkt avvikande. Ordförande José Maria Gil-Robles påpekade själv att ordförandeskapet hade satt ett nytt rekord med tio lyckade förlikningar.
Utöver denna mycket talande succélista vill jag också understryka att före genomförandet av Amsterdamfördraget har justitieminstrarna rådfrågat parlamentet om samtliga initiativ på föredragningslistan till rådet (rättsliga och inrikes frågor).
Jag vill också slutligen understryka vilken vikt ordförandeskapet har fäst vid parlamentets ingripande i raden av beslut som kommer att styra valet i början av maj nästa år av de framtida medlemmarna i Ekonomiska och monetära unionen.
Jag vill med allt detta säga att med allas medverkan och med respekt för de befogenheter som fördragen ger varje institution är EU i stånd att fatta beslut och följaktligen göra framsteg.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är ni som skall göra bedömningen av den sammanfattning som premiärministern och jag själv just har lämnat. Medlemmarna i den regering som jag tillhör, och alla höga tjänstemän som har bistått dem, var angelägna att visa att ett land som Luxemburg, trots sina blygsamma medel, alltid kan göra nytta vid förverkligandet av våra gemensamma ambitioner.
Vid slutet av mitt tredje ordförandeskap i rådet skulle jag således framför allt vilja tacka och hylla alla mina medarbetare. Deras entusiasm var exemplarisk. Än en gång har har de gjort sitt bästa för Europa.
(Applåder)

Hänsch
Herr ordförande, kära kolleger! Ett Europeiskt råd som för första gången enbart koncentrerat sig på kärnfrågan i detta seklets sista decennium: det gemensamma bekämpandet av arbetslösheten i unionens medlemsstater. Ett Europeiskt råd som givit startskottet för att lösa kärnfrågan i Europa under nästa sekels första decennium: att föra samman hela kontinentens folk i en union baserad på frihet, demokrati och ekonomisk utveckling. En budget, där ordförandeskapet tillsammans med parlamentet tillämpat principerna sparsamhet, solidaritet och handlingsförmåga. En exemplarisk och framgångsrik satsning från ordförandeskapets sida att uppnå ett vettigt samarbete mellan rådet och parlamentet på alla unionspolitikens områden - det, herr rådsordförande, var ett litet lands stora ordförandeskap!
(Applåder) Min politiska grupp röstar för Europeiska rådets beslut av den 12-13 december om att inleda unionens utvidgningsprocess. Det motsvarar de principer som min grupp har företrätt under debatterna här i kammaren. För det första, att anslutningsprocessen inleds samtidigt för alla ansökarländer. För det andra, att anslutningsförhandlingarna till en början inleds med 5 + 1 och för det tredje, att med hjälp av intensiva utvecklingssamtal och förstärkt stöd snarast möjligt inleda konkreta förhandlingar med vart och ett av de övriga fem.
Jag välkomnar det som rådets ordförande Juncker sade om Turkiet. Min politiska grupp anser, att redan det erbjudande som Europeiska rådet givit Turkiet, var mycket generöst. En del anser att det rentav är för generöst. Vi säger nu att Turkiet bör tänka över sina intressen och utnyttja den chans, som detta erbjudande ger, i stället för att gå och sura! För övrigt bör vi inte komma ihåg toppmötet för Turkiets reaktion, utan för att det gav klartecken för att, och också hur, Östeuropas folk kan ansluta sig till Europeiska unionen.
Vi riktar blickarna mot framtiden, och då vill jag säga, att beslutet att inleda anslutningsprocessen inte är någonting jämfört med de beslut som Europeiska unionen måste fatta under de närmaste åren för att utvidgningen skall bli framgångsrik. Vi måste ställa in oss på långa och svåra förhandlingar, för när dessa konkretiseras under de kommande fem, sex, sju åren kommer de östeuropeiska folkens anslutningsvilja och -entusiasm att mången gång sättas på prov. Men det test, som vår union måste bestå, är faktiskt ännu svårare.
Reformeringen av jordbrukspolitiken och av strukturfonderna, också finansieringen av utvidgningen, allt det kommer att mycket snabbt visa att utvidgningen inte kan ske utan några kostnader. Den kommer att kräva reformvilja, eftergifter, kompromissberedskap och offer av alla, jag upprepar, alla unionens medlemsstater. Och inte enbart unionens envishet, utan också dess mod och vidsynthet, kommer att sättas på prov. Detta gäller i synnerhet reformeringen av institutionerna
Min grupp beklagar, att Europeiska rådet i Luxemburg inte sagt något ytterligare om detta, annat än att bekräfta Amsterdam. Vi står fast vid att unionen behöver en djupgående reform innan någon ny medlemsstat kan bli medlem.
(Applåder) Utvidgningsprocessens början måste också vara början på en stor debatt som involverar alla samhällskrafter i Europeiska unionen, en debatt om själva unionens framtid och därigenom Europas. Denna debatt, mina damer och herrar, måste också i större grad föras här i vårt parlament. Införandet av euron och utvidgningen ställer oss alla inför frågan om vår unions framtida författning. De ställer oss inför frågan om vår unions framtida gränser. Utvidgningen kommer att ha och måste ha gränser. Det måste i vårt Europa finnas fler saker än det enkla mellan himmel och jord, för att citera Shakespeare, mer än bara det enkla inom eller utanför Europeiska unionen. Det måste vi diskutera!
Mina damer och herrar, våra fäder hade under 50-talet modet och vidsyntheten, att bilägga den tusenåriga antagonismen mellan Frankrike och Tyskland i en Europeisk gemenskap. För första gången på tusen år har vår politikergeneration chansen, att ena hela Europa på grundval av folkens fria vilja. Låt oss visa, att vi har samma mod och samma vidsynthet som våra fäder.
(Applåder)
Martens
Herr ordförande, herrar ordföranden för Europeiska rådet och för kommissionen, ärade kolleger! Om förhandlingarna med de tio länderna från Central- och Östeuropa och med Cypern avslutas med ett positivt resultat, då blir Europa bortom öst och väst en realitet. Därför är det europeiska toppmötet i Luxemburg en historisk milstolpe i det europeiska enandets historia.
På nytt segrar grundläggarnas vågade vision, den som fäderna till gemenskapens Europa hade. Europa förenar sig i fred och frihet eftersom en revolutionär princip har antagits i de internationella relationerna, nämligen integrationen på gemenskapsnivå.
Europaparlamentet ville undvika en ny uppdelning som skulle ha lämnat vissa länder vid sidan av vägen, trots deras enorma ansträngningar för att blåsa nytt liv i demokrati och marknadsekonomi. Det europeiska toppmötet har slutit upp bakom denna policy. De ger alla kandidaterna chansen att förhandla med EU från och med våren 1998, även om tempot i dessa förhandlingar kan variera beroende på hur pass förberedda de olika länderna är.
Skuggan som hänger över Luxemburgs framgång kommer från Turkiet. Europa hade förväntat sig av detta land att det faktiskt skulle rätta sig efter de principer för demokratin och rättsstaten som gäller i EU. För oss är det självklart att avbrottet i den politiska dialogen med Ankara inte får fortsätta, men det är för oss lika uppenbart att inte någon som helst lösning för Cypern är möjlig utan ett klimat med förtroende och dialog och utan hotelser eller utpressning.
Jag önskar här, ärade kolleger, att hylla det luxemburgska ordförandeskapet, som har utfört ett enastående arbete i en perfekt dialog med Europaparlamentet. Jag vill uttrycka min uppskattning för Jean-Claude Juncker för hans personliga prestation i den strategiska funktionen som ordförande för Europeiska rådet, men även som ordförande för Ekofin och för toppmötet om sysselsättning. Jag vill också uttrycka min uppskattning för utrikesministern och alla hans medarbetare.
Toppmötet om sysselsättningen har definitivt placerat denna nya dimension, som tidigare saknades och som vår befolkning är mycket känslig för, på den europeiska dagordningen.
Samtidigt har ni uppnått ett viktigt genombrott inom skattelagstiftningen. Rådet har godkänt ett paket med en förhållningsorder för medlemsstaterna beträffande skattelagstiftning för företag och sparkapital.
Vår uppskattning förstärks ytterligare av framgången på området för rättsliga och inrikes frågor, genom stimulansen från vår före detta kollega Marc Fischbach, i kampen mot den internationella kriminaliteten. Men vi är också bekymrade. Skulle jag kunna få be rådets ordförande att bekräfta den positiva tolkningen av punkt 3 i slutsatserna, framför allt att den institutionella reformeringen kommer att föregå utvidgningen?
Vi kan också tillsammans med er fastställa en paradox mellan å ena sidan en allt mer koherent och strukturerad kärna kring Euro-rådet och å andra sidan utvidgningen av Europeiska unionen, på sikt, till 25 medlemsstater. Det skulle inte vara någon paradox för oss om vi hade accepterat ett Europa med olika hastigheter. Men vi godtog inte detta, och vi behöll vår ambition om en utvidgad och sammanhängande union och därför stöder vi förklaringen från de tre länder som vill göra en ny utvidgning beroende av en föregående institutionell reformering. Denna reformering är absolut nödvändig för att förena följderna av två olika dynamiska krafter - eurons och utvidgningens dynamik - med varandra.
Ett annat bekymmer gäller naturligtvis budgetplanen. Våra medborgare är otvivelaktigt mycket starkt fästade vid en uppmärksam förvaltning av de finansiella medlen. Men de inser också att det inte går att sätta något pris på var dag då fred råder; att utvidgningen på kort sikt kommer att innebära en kostnad som vi måste bära tillsammans, men som på lång sikt kommer att vara en vinst för hela kontinenten.
Vi hoppas också att de kommande månaderna inte kommer att förgiftas av prosaiska diskussioner om juste retour och att den ekonomiska debatten inte kommer att få överhanden över de politiska ambitionerna.
Familjefotot med de 26 statscheferna och regeringscheferna betydde mycket mer än den traditionella bilden av ett internationellt forum. De 110 miljoner europeiska medborgare som uppmanats att samarbeta med oss kommer att behöva göra enorma ansträngningar för att integrera sina ekonomier i Europeiska unionen. Men de har också en kompass. De har en horisont som kommer närmare. Låt oss utöva vårt ansvar då det gäller att överbrygga perioden fram till deras anslutning till unionen, som är oändlig, på ett värdigt sätt under de kommande månaderna och åren.
(Applåder)

Pasty
Herrar ordförande! Jag vill särskilt gratulera ordföranden i Europeiska rådet, Juncker, och det luxemburgska ordförandeskapet för den utomordentliga energi som de har uppvisat för att de två varandra påföljande toppmötena i Luxemburg skulle leda till konkreta resultat och en beslutslista av mycket hög kvalitet.
Det beslut, som fattades i Luxemburg den 12 december 1997 av stats- och regeringscheferna från de femton medlemsstaterna om att redan i början av nästa år inleda anslutningsförhandlingar med tio länder i Central- och Östeuropa och Cypern, är en historisk händelse av största vikt. Beslutet ger till resultat att vi sätter ett defintivt stopp för Europas delning, en av de mest avskyvärda följderna av andra världskriget, och därefter är allt som skall göras kvar och jag frestas säga att det svåraste är kvar, för att det historiska beslutet inte skall bli en virtuell verklighet och bli varaktigt. Vi har ställt tåget på rälsen, men för ögonblicket kör det igenom en tunnel och passagerarna är helt ovetande om vad de skall upptäcka vid utfarten av tunneln. På dessa villkor kan man förstå att de känner ångest.
Av gammal vana har frågorna som rör de institutionella reformerna, anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken till de nya utmaningarna i ett utvidgat Europa, och med flykten från landsbygden samt finansieringen av de gemensamma politikområdena och utvidgningen skjutits upp till senare. Men vi måste dock en dag, och så snart som möjligt, besvara de existentiella frågor som de europeiska medborgarna ställer sig. Vilka geografiska gränser har Europa? Vem är behörig att ta del i Europeiska unionen? Vilken typ av partnerskap skall vi föreslå länder såsom Turkiet och Ryssland som, även om hela deras territorium inte är europeiskt, har en europeisk historia och starka kulturella och ekonomiska band med Europa?
När det gäller Turkiet har de föreslagna lösningarnas tvetydighet lett till en brytning och man kan bara önska att det är tillfälligt, annars skulle det vara tragiskt.
Hur kommer det att bli med våra förbindelser med Ryssland i morgon, om Europeiska unionen ytterligare utvidgar sina gränser österut, utan att i förväg fastställa en övergripande politisk struktur i ett Storeuropa som omfattar Ryssland? Vilket politiskt innehåll vill vi ge den utvidgade Europeiska unionen i fråga om försvars- och säkerhetspolitik samt politik för ett gemensamt samhällsprojekt?
Om anslutningsförhandlingarna skulle begränsas till, risken finns, att enbart söka efter på vilka villkor EU: s regelverk kan omfatta de framtida medlemsstaterna och tillämpas av dem, skulle vi då inte förbise det väsentliga, som är att bilda en europeisk politisk helhet, som kan anta globaliseringsutmaningen och undvika en kulturell nivellering som skulle förstöra vår kulturs värderingar? Vilken solidaritet i fråga om inre och yttre säkerhet eller jämnt fördelad tillväxt vill man skapa mellan européerna, för att få dem att anslutas sig till ett gemensamt projekt? Man kan inte leda folk mot deras öde med förbundna ögon. Det är således nödvändigt att med det snaraste lämna svar åt våra europeiska landsmän på de frågor som jag just påminde om, och som toppmötena i Amsterdam och Luxemburg hittills inte besvarat.
Utvecklingen fortsätter visserligen och det är inte så dåligt, men det är fortfarande en vandring i blindo och de kommande ordförandeskapen i Europeiska unionen kommer att få mycket att göra. Jag önskar dem lycka till!

Goerens
Herr ordförande! Vid slutet av andra halvåret 1997 skulle man frestas säga att bevarandet av stadgeenlig jämlikhet i Europeiska unionen vinner över alla övriga hänsyn. Juncker har förstått mig.
Kvaliteten på Europeiska rådet står i själva verket inte i förhållande till antalet medborgare i den medlemsstat som har det tjänstgörande ordförandeskapet i rådet och den står inte heller i förhållande till antalet lösta detaljfrågor. Men det som i första hand är viktigt, det är dess förmåga att fastställa de rätta politiska riktlinjerna. Europeiska rådet den 20-21 november, som var utgångspunkten för en samordnad politik av medlemsstaterna i kampen mot arbetslöshet, besvarade denna förväntning. Ännu nyligare var rådet den 12-13 december, som gav den officiella startsignalen till en lång försoning av Europa med sig själv. Vägen till utvidgning är hädanefter utstakad.
Det finns naturligtvis fortfarande viktiga frågor som är obesvarade, i synnerhet de frågor som berör finansieringen av Agenda 2000. Men vi får inte göra oss några illusioner. Inom en snar framtid finns det inte, eller inte längre, skäl för att använda sig av lätta lösningar, varken i fråga om politik, finansiering av Europeiska unionens nuvarande politikområden eller den politik som direkt rör utvidgningen. Detta tär inte på minsta sätt på den historiska karaktären i Europeiska rådets beslut att öppna sig för tio länder från Centraleuropa och Cypern.
Det väsentliga i beslutet är också i viss mån, för att återuppliva en välkänd fas, det som är kvar då allt är glömt. Det är de få oundvikliga riktmärkena som måste ligga till grund för tillvägagångssättet för att vi skall få ett starkare och bredare Europa: jag tänker på mänskliga rättigheter, respekt för minoriteter och en rättsstat som är namnet värdig. Dessa riktmärken eller politiska kriterier, som blivit självklara i våra medlemsstater och återupptäckts av kandidatländerna i Centraleuropa och Östeuropa och som jag syftar på, omfattas av Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Våra medlemsstater har anslutit sig till den. Så också kandidatländerna. Samma sak gäller de turkiska myndigheterna, som anslöt sig till konventionen långt före länderna i Central- och Östeuropa. Man begär således inte det omöjliga av Turkiet, då vi påminner de turkiska myndigheterna om att de skall respektera de principer som de samtyckt till och de texter som de själva undertecknat och ratificerat.
Herr ordförande, rådsordförande, herr utrikesminister! Ert ordförandeskap i rådet, som snart avslutas och som jag reservationslöst än en gång vill hylla personligen och på ledamöterna i den liberala gruppens vägnar, har gjort det möjligt att göra avgörande framsteg på väsentliga områden. Den oundvikliga institutionella reformen, definitionen av budgetparametrar samt mödosamma ansträngningar både i Europeiska unionen och kandidatländerna, visar att vägen fortfarande är lång att genomföra Europeiska unionen, en union grundad på värderingar, ständigt mera koncentrerad och mera sammansvetsad, kort sagt, den nya ordningen med fred, rättvisa, frihet, rättigheter och välgång som vi påkallar med våra önskningar. Ni får äran av att obestridligen ha gjort en god start.

Puerta
Herr ordförande, ordföranden i rådet och kommissionen! Jag ansluter mig också till gratulationerna av det luxemburgska ordförandeskapets excellenta arbete.
Det har bevisat hur ett geografiskt litet land kan förvandlas till ett stort land ur politisk synvinkel. Och med den filosofin, från en mellanstor grupp, vill vi lämna några viktiga bidrag ur ett kritiskt perspektiv, men med stora förpliktelser för det europeiska bygget. Därför vill jag först ta upp toppmötet om sysselsättning.
Vi gör en positiv bedömning därför att för första gången, på den franska regeringens begäran, genomförs ett toppmöte om sysselsättning, vilket är det största problemet vi har i det europeiska samhället och i våra nationella samhällen. Det är sant att sysselsättningspolitiken fortsätter att vara medlemsstaternas befogenhet men staterna har uppnått åtaganden med bestämda tidsfrister för att lösa arbetslöshetsproblemet och utbilda de långtidsarbetslösa och ungdomarna och de har högtidligt och offentligt gjort utfästelser inför hemmaopinionen.
De negativa aspekterna, som jag också skall nämna är tydliga då underordningen under stabilitetspaktens logik bibehålls och Europeiska centralbankens självständiga makt inte kontrolleras, även om man också måste medge att skapandet av eurorådet innebär just viljan till att ha en politisk regering för den europeiska ekonomin. Synergin i de franska och italienska förslagen om minskning av arbetstiden till 35 timmar tas inte tillvara, fastän möjligheten fanns att föra ut debatten över hela Europa.
Beträffande rådet den 11-12 december, uttrycker vi vår grundläggande enighet med utvidgningens stora mål, men två stora problem är ännu olösta. Det första är att de nödvändiga institutionella reformerna inte genomförts och risken är att det europeiska området blir en stor frihandelszon. Därför stödjer vi med all vår kraft kraven på att denna institutionella reform kommer till stånd innan ett enda land går med i Europeiska unionen.
Å andra sidan finns uppfattningen i många länder att kostnaderna för utvidgningen kommer att få betalas av de mindre rika länderna i unionen genom en minskning av solidaritetspolitiken och försvagningen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är nödvändigt att öka de finansiella perspektiven.
Vi är också emot diskrimineringen i mottagandet av nya länder och därför anser vi det vara mycket bra att det läggs fram en samling alternativ för alla dessa. Vi anser att Europeiska unionen för första gången intar en tydlig ståndpunkt angående Turkiet. Vi är inte en klubb för kristna. Turkiet är ett verkligt kandidatland men det bör uppfylla villkoren. Jag vill inte påminna om omröstningarna och villkoren för tullunionen, men däremot vill jag ta upp ett mycket viktigt sidoproblem då det har tagits några, som jag anser olämpliga, uttalanden från europeiska institutioner om Cypern. Vi kan inte som ett resultat av Turkiets hållning och dess hot avstå från att acceptera en enda laglig regering på Cypern.Det är nödvändigt att Cyperns invånare vet att det finns en enda laglig regering, även om det är två samhällen som måste arbeta tillsammans.
Slutligen vill jag säga att vi bedömer rådets uttalande om fredsprocessen i Mellanöstern som mycket positivt. Och vi tar ett känslosamt och tacksamt farväl av det luxemburgska ordförandeskapet. Vi vill också visa vår tacksamhet till ordförande Santer som, undan för undan, tillsammans med kommissionen arbetar och stödjer rådets olika ordförandeskap. Många gånger kritiserar vi honom men det är nödvändigt att också ge honom stöd och uppmuntran i hans arbete, och vi får inte heller glömma kommissionen.

Aelvoet
Herrar ordföranden för rådet och kommissionen, herr ordförande, kolleger! Vi närmar oss slutet av 1997, de festliga tonerna och färgerna kan märkas till och med här i parlamentet. Det gångna året gick samtalen i de europeiska politiska institutionerna i Agenda 2000: s tecken med den tunga frågan hur den djupa klyftan som hade delat Europa i två block efter andra världskriget konkret kunde överbryggas, hur den gamla kontinenten på nytt skulle kunna bli ett enda Europa. Besluten i rådet den 12-13 december visar att även om tolv länder kände sig manade att vara med, så blev bara några få, nämligen 5+1, utvalda. De gröna beklagar att rådet i grunden har valt en andra klassens modell. Valet som en majoritet av Europaparlamentet gjort var för bara några veckor sedan ett annat. Jag tycker inte att det är nödvändigt att dölja detta, det hjälper inte de berörda länderna och kommer inte heller vår trovärdighet till godo. Vårt val i parlamentet var att såväl anslutnings- som förhandlingsprocesser skulle inledas med alla kandidatländer som uppfyller alla politiska kriterier från Köpenhamn. Vad som återstår av detta är ett gruppfoto med 11 kandidater den 30 mars. De verkliga, reella, bilaterala förhandlingarna inleds med 5+1, och de övriga länderna drillas för att förbereda sig inför förhandlingar senare, mycket senare. För dem handlar det således bara om en institutionaliserad anslutningsprocess, ingen förhandlingsprocess.
Den som i Luxemburg för övrigt kunde uppfatta reaktionerna hos de många närvarande östeuropeiska journalisterna i presskonferensrummet kunde omedelbart känna av hur stor besvikelsen var hos dem som förvisades till väntrummet och hur stor glädjen var hos dem som antogs till omedelbara förhandlingar. Dessutom var det mycket iögonenfallande att Slovakien, trots att där förekommer allvarliga politiska problem, får exakt samma behandling som de andra fyra. Parlamentet ville visserligen ge Slovakien ordentligt stöd med ett tydligt anslutningserbjudande men önskade inte inleda förhandlingar. Genom att förhandlingsstarten med de fyra övriga i själva verket har fallit bort åtnjuter Slovakien nu exakt samma villkor. Detta i motsats till Turkiet, som får en ojämförligt annorlunda behandling.
Europaparlamentet hävdade med rätta för några veckor sedan att Amsterdam var otillräckligt för att genomföra de grundläggande institutionella reformerna. Vad det beträffar har rådet en fortsatt dubbeltydig hållning. Men här, kolleger, har vi en nyckel i händerna: utan vårt samtycke kan inte ett enda land bli medlem. Därför vill jag uppmana parlamentet att tillsammans med medlemsstaternas och kandidatländernas parlament utarbeta en parlamentarisk strategi, som leder till en reformering av unionen som gör att den blir i stånd till utvidgning, som sätter igång en process som överbryggar den sociala och kulturella klyftan mellan Öst- och Västeuropa och som utvecklar ett äkta partnerskap med alla kandidatländer, oberoende av deras olikartade etniska och kulturella traditioner. Då kan vi effektivt stödja de demokratiska och humaniserande krafterna i alla kandidatländer, och det är vårt uppdrag.

Lalumière
Herr ordförande! Såsom många föregående talare skulle jag vilja hylla rådets ordföranden och premiärministern för de ansträngningar som har gjorts under deras ordförandeskap. De har bekräftat att ett land, som inte är bland de största, helt och fullt kan visa fram en energi som inte har något gemensamt med antalet innevånare. Men för närvarande gäller det att utvärdera de Europeiska råden, det vill säga de beslut som fattats av femton stats- och regeringschefer. Resultatet verkar mera kontrastrikt. Jag kommer framför allt att tala om det andra toppmötet från den 12-13 december, eftersom vi redan har haft en debatt om det mycket viktiga toppmötet om sysselsättningen.
Toppmötet i december medför givetvis positiva aspekter. Jag tänker i första hand på bekräftelsen av EU: s vilja att inom en mer eller mindre nära framtid få en anslutning av de tio kandidatländerna i Central- och Östeuropa samt Cypern. Det är en mycket viktig punkt och jag förstår den starka känsla som kommissionens ordförande talade om.
Herr rådsordförande! Dessutom har ni lyckats få med alla kandidatländerna i Centraleuropa på samma familjeporträtt, och således ansträngt er för att dämpa upprättandet av två skilda kategorier, som kommissionen önskade. Jag vill gratulera er för det. Jag är glad att se att förhandlingarna kommer att påskyndas för alla kandidatländer, såvitt de gör tillräckliga framsteg. Dessutom lovar ni att avsevärt öka den hjälp som borde göra det möjligt för dem att nå dessa framsteg. Låt oss notera dessa löften.
Jag sätter också in bland toppmötets positiva punkter bekräftelsen på åtgärder för genomförandet av euron och erkännandet av möjligheten för ministrarna från euroområdet att sammanträda tillsammans. I detta sammanhang gläder jag mig åt betoningen som lagts på den nödvändiga samordningen av den ekonomiska politiken.
Det kvarstår många punkter som är, om inte negativa, så åtminstone otydliga eller dunkla. Så förhåller det sig med utvidgningen. Jag kommer att göra fyra påpekanden. Dämpandet av skillnaden mellan de båda kategorierna av kandidatländer innebär inte att denna skillnad har tagits bort. Vi måste vara mycket vaksamma för att undvika att förhandlingarna leder till en ökning av skillnaderna och rentav till rivalitet mellan kandidatländerna.
Jag vill också uttrycka en mycket stark oro beträffande den nödvändiga reformen av EU: s institutioner som föregår utvidgningen. Europeiska rådet har talat om det, men utan något exakt åtagande och utan att visa en tydlig och klar politisk vilja. Vi måste också där vara vaksamma. Samma otydlighet och samma försynthet när det gäller den framtida finansiella ramen. Europeiska rådet var fortfarande svävande och man ser fortfarande inte hur man verkligen skall kunna hjälpa länderna i Central- och Östeuropa på ett realistiskt sätt, samtidigt som vi hjälper våra missgynnade regioner, bevarar våra gemensamma politikområden och främjar sysselsättningsskapandet. Ur den synpunkten valde Europeiska rådet på sätt och vis att kasta sig i med huvudet före.
Vad Turkiet beträffar vill jag erkänna att jag är missnöjd. Trots det som har sagts här i parlamentet nu på morgonen och som jag uppmärksamt lyssnat på, tror jag inte att EU har en tydlig strategi gentemot Turkiet. Bristen på strategi har inte uppkommit i dag, det medger jag. Den går tillbaka till sextiotalet. Men var det i dag lämpligt att ägna långa redogörelser åt landet i slutdokumentet från toppmötet i Luxemburg? Mycket längre och strängare redogörelser än för vilket som helst av de övriga kandidatländerna, med risk för att utlösa nationella stolthetsreaktioner i Turkiet och, ännu allvarligare, med risk för att verka gå längre då vi själva har baktankar. Det är med fattning, objektivitet och uppriktighet som vi kan finna lösningar på detta oerhört komplicerade ärende genom att undvika de beklagliga övertramp som iakttagits på sina ställen. Jag tänker till exempel på referenserna till religion för att staka ut Europas gränser.
Herr rådsordförande! Ni har gjort ett mycket gott arbete, men ni är inte ansvarig för de övriga fjorton regeringarnas villrådighet. Ni lämnar obestridligen EU i ett bättre tillstånd än för sex månader sedan. Truppandan, om ni tillåter mig det lite triviala utrycket, truppandan är bättre. Men ni som jag vet att EU går framåt med små steg. I många frågor står vi fortfarande på avsiktsstadiet. Det behövs ännu många, många ansträngningar för att få igenom saker.

de Gaulle
Herr ordförande! Inledandet av processen för anslutning till Europeiska unionen av länderna i Central- och Östeuropa framställdes av ordföranden i kommissionen i Bryssel - jag citerar - som en fantastisk present till oss själva, till kandidaterna och hela världen. Dessa propagandistiska påpekanden står i kontrast till verkligheten.
Vad Europeiska unionen beträffar, är det tydligt att processen starkt ifrågasätter den gemensamma jordbrukspolitiken i Romfördraget, som kommer att ersättas med ett frihandelsområde som gynnar produktivitet till nackdel för sysselsättning och miljö. På så sätt kommer kommissionens långsiktiga målsättning att genomföras, vilken består i att anpassa de europeiska priserna inom jordbrukssektorn till världspriserna, och att använda de ännu tillgängliga finansiella resurserna till några sektoriella stöd såsom det görs, eller har gjorts, för textilier och skeppsbyggnad.
Om vi inte dubblar eller tredubblar den europeiska budgeten, det vill säga ökar skatterna avsevärt, kommer bidragen från strukturfonderna bara att få en begränsad effekt på anslutningskandidaternas ekonomiska utveckling. Dessa kandidater är i en förkapitalistisk fas och måste först bygga upp en nationell ekonomi på nytt innan de kan möta konkurrensen utifrån.
Är det verkligen för övrigt i dessa länders intresse, de som kommer att få se sitt oberoende försvinna, då de just återfått sin frihet, i en europeisk helhet som reglerar alla områden i det politiska och samhälleliga livet utan att de själva med några procents röster kan försvara sina intressen?
Vad Frankrike beträffar, är det självklart att besluten i detta Europa inte har en definitiv karaktär. Vår kamp har just börjat. Kanske kommer skapandet av den gemensamma valutan att medföra att det uppstår objektiva villkor som gör det möjligt för de revolutionära krafterna från vänster och höger att ta makten. Då kommer alla rastlösa människor i det överstatliga Europa att beklaga att de hade glömt bort att det som inte vilar på folkens förtroende är olagligt och dömt av historien att försvinna.

Muscardini
Herr ordförande! Det luxemburgska ordförandeskapet hävdar i sina slutsatser att det Europeiska rådet den 12 och 13 december utgör en milstolpe för unionens framtid och för hela Europa och att utvidgningsprocessen inleder en ny era som innebär slutet på konflikterna i det förflutna. Detta är något vi verkligen hoppas, även om vi inte instämmer i den vikt som denna " nya" era fått. Att den är ny säger även Palisse - och därom råder inga tvivel, allt som kommer efter något annat är nytt - men vi frågar oss ändå oroligt vad detta nya lämnar bakom sig: ett delat, försvagat, hotat Europa, splittrat av ideologiska och rasistiska motsättningar, ett fattigt och förstört Europa? Nej, herr ordförande! Europa av i dag är inte splittrat, inte hotat eller försvagat, inte splittrat av rasistiskt hat, inte förstört eller plågat av fattigdom, det är en samling av stater med folk som fritt har valt att leva tillsammans och som genom integrationen har kunnat överbrygga hindren i det förflutna och bli en ekonomisk och kommersiell makt, en garant för stabilitet och fred.
Det är integrationsprocessen som har gjort det möjligt för oss att nå nivåer av välbefinnande som aldrig tidigare har uppnåtts av så många medborgare. Det är integrationsprocessen som har gjort det möjligt för länder som plågats av tre krig under några få decennier att tillsammans bygga upp en fredlig och välmående gemenskap. Integration, inte bara samarbete mellan olika regeringar; gemensam politik, inte bara handelsavtal inom vissa sektorer; integration, inte bara välmenande deklarationer; integration, dvs. regler, dvs. gemensamma lagar. Det är detta som har varit drivkraften för framgången och det är på grund av den praktiska tillämpningen av detta begrepp, i slutsatserna från ordförandeskapet, som vi inte kan hålla med om det som sägs. Utsträckningen av den europeiska integrationsmodellen till att omfatta hela kontinenten är en garanti för stabilitet och välstånd i framtiden. Nej, herr ordförande, den europeiska integrationsmodellen efter Maastricht och framför allt efter Amsterdam har blivit gemensam egendom. Bakom oss lämnar vi nu gemenskapsmodellen, integrationsmodellen, för att i stället omfatta modellen med regeringssamarbete, den nya modellen, mycket värdefull för dem som hela tiden har lagt hinder i vägen för byggandet av den Europeiska gemenskapen eller för dem som har bekämpat den eller fruktat att den skall bli ett hinder för deras egna framgångar.
Mitt parti stödde grundarnas arbete och röstade för Romfördraget. Vi uttryckte kritik mot Maastricht eftersom partiet fruktade att den gemensamma valutan skulle bli avgörande i alla val, och utesluta politikens möjligheter till medling och kompromisser. Det är av den anledningen som jag inte delar den betydelse man ger den nya eran. Denna framtid som inte längre kommer att vara gemensam utan bestämmas av olika regeringar, bunden av de föränderliga majoriteter som skapas mellan olika regeringar, av det ena eller andra landet, vilkas regeringar, som i dag sitter vid makten i nästan samtliga medlemsstater inom unionen, röstade mot Romfördraget eller, i bästa fall, avstod. Om man i stället med denna nya era avser ett Europa som utvidgats till att omfatta 21 och därefter 27 länder så ligger nyheten i de nya geografiska förutsättningarna, inte unionens kvalitet, dess fördjupning. För det är detta det handlar om: utan fördjupning, utan en politisk union, så kommer utvidgningen att förbli territoriell och rent statistisk.
Vi tänker inte påstå att det är det luxemburgska ordförandeskapets fel, men utan tvekan har, förutom beslutet om utvidgning, alla andra viktiga problem som olösta fyller unionens verksamhet fallit i glömska eller skrivits in i agendan utan att ha lösts i den framtidsvision som vi nämnde i början. Vi tänker på arbetslösheten, det fortfarande viktiga problemet med rättssystemet, frågan om majoritetsbeslut som är av avgörande betydelse när det gäller att öka demokratin inom unionen, problemet med parlamentets deltagande vid den europeiska konferensen om utvidgningen, vilket skulle vara ett fullständigt erkännande av att väljarnas vilja finns representerad.
Herr ordförande! Ännu en gång har Europaparlamentet uteslutits från besluten som rör Europas framtid och detta är orätt och odemokratiskt.

David
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera det luxemburgska ordförandeskapet för dess fina ledarskap under det gångna halvåret. Ordförandeskapet har varit en modell av öppenhet och gott uppförande och jag välkomnar i synnerhet det sätt på vilket det har förekommit en del av de demokratiska bestämmelserna i Amsterdamfördraget, framförallt vad gäller dess förhållande till Europaparlamentet och pelaren för rättsliga och inrikes frågor.
För många av oss var ordförandeskapets höjdpunkt det särskilda toppmötet om sysselsättningen, ett positivt toppmöte enligt alla måttstockar, som resulterade i konsensus om ett stort antal åtgärder och principer. Det var ett toppmöte som betonade behovet av konkurrenskraft, utbildning, livslångt lärande, större anställbarhet, av att den Europeiska investeringsbanken används på effektivast möjliga sätt, av att ge bättre stöd till våra små och medelstora företag och av större makroekonomisk samordning bland våra medlemsstater. Allt detta var positiva åtgärder.
Men om sysselsättningstoppmötet var en framgång, så var toppmötet förra helgen en verkligen historisk händelse. Vi är förtjusta över att en tillfredsställande och vettig överenskommelse har nåtts om det så kallade Euro-X. Informella diskussioner kommer naturligtvis att äga rum bland de medlemsstater som går med i den monetära och ekonomiska unionen i den första vågen. Men Ecofin är det organ som har behörighet att fatta ekonomiska beslut och jag är glad åt att detta har fått ett erkännande.
Toppmötet i Luxemburg var också en framgång i så måtto att man nådde en tydlig konsensus om hur utvidgningen av Europeiska unionen skall hanteras. En Europakonferens kommer att hållas för alla ansökarländer och formella förhandlingar kommer att inledas under våren nästa år med Ungern, Polen, Tjeckien, Estland, Slovenien och Cypern. Detta är definitivt rätt väg.
Som vi alla känner till har det under de senaste dagarna förekommit en del meningsskiljaktigheter på grund av Turkiets reaktion på toppmötets beslut. Jag måste säga att Turkiets reaktion verkligen är olycklig. Dörren har inte stängts för Turkiet, tvärtom. En tydlig strategi har dragits upp för hur Turkiet skall kunna närma sig Europeiska unionen. Jag hoppas verkligen att Ankara kommer att överväga sitt svar på detta.
Som vi alla känner till måste, för att utvidgningen skall bli framgångsrik, också Europeiska unionen förändras och vi måste ha lagt fast en politik som möter alla de nya utmaningar som kommande år har i beredskap. Det är anledningen till att Agenda 2000 är av central betydelse för allas vår framtid. Vi bör därför vara glada åt att Europeiska rådet såg kommissionens meddelande som en stabil grund för konsensus om ett nytt finansiellt perspektiv, och också som en grund för att föra många olika typer av politik vidare. Framförallt är vi alla medvetna om att strukturfonderna måste ändras inom en nära framtid och att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras i grunden.
Det luxemburgska ordförandeskapet har varit en klar framgång. Härnäst får britterna ordförandeskapet och jag tror att många av de initiativ som tagits under de gångna sex månaderna kommer att föras vidare av det brittiska ordförandeskapet. De kommer att föras vidare, utvidgas och förstärkas. Det som har hänt under det senaste halvåret - det hårda arbete det luxemburgska ordförandeskapet lagt ned, dess noggrannhet och dess flit - har stärkt Europa. Europa är nu mer sammanhållet och mycket starkare. Rådets ordförande har gjort ett fint arbete och hans exempel måste efterlevas och föras vidare. Jag gratulerar honom å det varmaste.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sju resolutionsförslag.

Reding
Fru ordförande, herrar ordförande! Låt mig först tacka mina många kolleger som har lovordat det luxemburgska ordförandeskapet. Det är sant att Luxemburg har visat, som i det förflutna, att små länder kan genomföra mycket lyckade ordförandeskap. Det är absolut inte resultatet av en slump, utan kan förklaras av det faktum att små nationer, som inte har egna intressen att försvara, kan engagera sig helt och fullt för det gemensamma bästa, och således verka för Europas framåtskridande.
Vilka framträdande fakta har vi från de senaste sex månaderna? Enligt min åsikt har det luxemburgska ordförandeskapet lyckats med ett dubbelt konststycke: att fatta grundläggande, och till och med historiska, beslut och föreslå en metod för att besluten skall kunna genomföras med balans och i tid.
Efter årtionden, då de europeiska åtgärderna framför allt dominerades av ekonomiskt intresse, har slutligen den sociala frågan gjort sig ett namn vid toppmötet för sysselsättningen. I framtiden kommer de ekonomiska besluten att få sociala motsvarigheter. I framtiden kommer människan och medborgaren att på nytt stå i centrum för den europeiska politiken. I framtiden tack vare den metod som skapades i Luxemburg kommer de politiska besluten för sysselsättningen som fattas såväl på europeisk som på nationell nivå att stå i förgrunden. Vad gäller sociala frågor kommer det efter Luxemburg inte att vara som förr, och det är bra.
Det andra historiska beslutet rör inledandet av utvidgningsprocessen, som definitivt gör slut på uppdelningen i det förflutna, och försonar den europeiska världsdelen med sig själv. Metoden för att uppnå detta har fastställts. Nu är det kandidatländernas sak att ekonomiskt förbereda sig för anslutningen, och för medlemsländerna att se över sina institutioner och sin politik för att kunna klara av de nya medlemmarnas ankomst. Det kommer ofta att bli svårt och ibland smärtsamt, men det är värt besväret.
För att processen skall lyckas, måste det förvisso till en riktig Marshallplan för de länder som har lidit av det kommunistiska förtrycket i årtionden, utan att dock bortse från vår allmänna opinion, som också måste förberedas för utvidgningen.
Vi har naturligtvis Jean Claude Juncker och hans ministergrupp att tacka för den utmärkta prestationen så att Luxemburg lyckades med sitt ordförandeskap, men vi måste också tacka de hundratals personer som har ställt upp under månader för att deras lilla land skulle kunna tjäna det stora Europa. Hjärtligt tack till alla.

Azzolini
Fru ordförande, herrar råds- och kommissionsordföranden, mina damer och herrar! Europeiska rådet den 12 och 13 december utgjorde utan tvekan en milstolpe för unionens och hela Europas framtid. I och med beslutet om utvidgningen åt öster avslutar det tjugonde århundradet ett kapitel i historien som för bara tio år sedan, när Europas och dess folks uppdelning fortfarande var en trist realitet, ingen hade kunnat föreställa sig.
Vi är glada över att önskemålet från vårt parlament, att inte utesluta något kandidatland, har mottagits positivt och vi är lika glada över det faktum att man å ena sidan skall inrätta en Europakonferens och att man å andra sidan skall starta en förhandlingsprocess inför anslutningarna, som innebär att man betonar strategin med preliminär anslutning med partnerskap och hjälp under själva partnerskapstiden. Detta kan garantera en differentierad behandling utan att man utesluter något kandidatland.
Detta är viktigt eftersom Europeiska unionen, just på grund av det ansvar som åligger unionen, och om den vill vara även och framför allt en politiskt ansvarsfull union, har en skyldighet att i första hand hjälpa de demokratier som står på osäkra ben och som väntar sig hjälp och uppmuntran från oss.
I detta sammanhang hoppas jag att problemet med den turkiska republikens anslutning skall tas upp av Europeiska unionen och av den internationella diplomatin, med den uppmärksamhet och känslighet som krävs.
Om vi alla ser utvidgningen som en utveckling av historiska dimensioner och en politisk händelse av största vikt, så undrar jag hur det har varit möjligt att Europaparlamentet, som enda institution, genom sin allra högsta representant, har kunnat uteslutas, från den årliga konferensen.
Utvidgningsprocessen är i själva verket en process som skall leda till att olika folk integreras. Denna församling, som är direkt ansvarig inför medborgarna, har en plikt och rätt att ta en aktiv del i denna process.
När det gäller besluten om den monetära unionen, så gläder vi oss åt de framgångar som hittills har uppnåtts och som bland annat garanterar en närmare samordning av den politiska ekonomin i den monetära unionens tredje fas. Samordningen borde göra det möjligt att kontrollera de olika nationella ekonomiernas samordning. I slutsatserna från Luxemburg heter det att man snarast " borde" ange, inte bara riskfaktorerna inom budgeten, utan också andra processer som, hur länge de än varar, innebär en risk för stabiliteten, konkurrenskraften och skapandet av arbetstillfällen i framtiden.
Verkligheten är den att vissa länder, fru ordförande, redan med råge har överskridit gränserna för vad som är en riskabel budget och detta innebär att de som gåva till den monetära unionen medför en situation som är speciellt allvarlig.
Fru ordförande! Vi hoppas verkligen att samtliga kandidatländer till den monetära unionen skall klara kraven för att delta och vi hyser inga tvivel om att den kan förverkligas, men vi är mycket oroliga över det faktum att vissa inslag i den ekonomiska politiken och valutapolitiken i vissa länder inte har genomgått en vederbörlig och snabb prövning.

Wurtz
Fru ordförande! Jag vill begränsa mig till frågan om utvidgningen. Vi värderar den historiska vändning som utsikten med ett EU som förenar väst- och östländerna i Europa utgör. Många medborgare i våra länder, liksom i kandidatländerna, hoppas få se början på ett varaktigt inrättande av stabila och fredliga förbindelser och gemensamma utvecklingsförbindelser i världsdelen. Det är ett stort projekt för nästa århundrade. Varje steg som kan tas redan nu i den riktningen är välkommet i våra ögon och kommer att få vårt stöd.
Var står vi nu i detta avseende efter det sista Europeiska rådet i Luxemburg? Jag vill ta upp kritik i två punkter och en positiv möjlighet. Den första kritiska punkten rör det sätt som de planerade förhandlingarna skall inledas på från nästa vår, för de riskerar att framkalla en allvarlig konkurrens mellan befolkningarna och länderna. Konkurrens mellan kandidatländerna, på grund av den skillnad i behandling som de kommer att få. Att öka splittringarna går emot den uppvisade ambitionen att ena världsdelen. Även konkurrens mellan medlemsländerna och de framtida medlemmarna på grund av det hot som EU under förevändning av utvidgningen låter vila över de nuvarande förmånstagarna av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Och slutligen konkurrens till och med i de femton medlemsstaterna, med kravet från en stat som Förbundsrepubliken Tyskland, att i framtiden låta andra länder överta en del av dess nuvarande bidrag till EU: s budget.
En annan allvarlig kritik, som den tillkännagivna förhandlingstypen kräver, har samband med det faktum att det rör sig om en underordnad relation. Kommissionen ställer ytterst stränga och ultraliberalt influerade krav på kandidatländerna, utan hänsyn till de berörda folkens framsteg, identitet och specifika val. På det sättet behandlar man inte självständiga partnerländer vilka man erbjuder att ansluta sig till oss. Allt detta refererar till ett trögt tänkande som för närvarande finns inom EU, och som i mina ögon kräver en nyorientering på djupet av den europeiska uppbyggnaden. I det sammanhanget verkar beslutet att organisera en europeisk konferens mellan de femton medlemsstaterna och alla kandidatländerna som ett tillrättaläggande, om än partiellt, som öppnar för intressanta möjligheter. Villkoret är dock att bredda dess behörighetsområde till ekonomiska och sociala frågor och att på ett eller annat sätt öppna den för de nationella parlamenten och Europaparlamentet samt representanter för de civila samhällena. Under alla omständigheter är ett stort bygge på gång och vi kommer att vara där med en enda målsättning: att lyckas.

Roth
Fru ordförande, kära kolleger, bästa herrar från Luxemburg! Vid toppmötet i Luxemburg saknades sanningsenlighet, trovärdighet och ansvarskännande politik. Turkiet bemöttes med dubbla budskap och dubbeltydighet, ensidighet och uteslutande. Utvidgningen ställer oss inför frågan, hur en aktiv demokratiseringsprocess kan främjas genom Europeiska unionens ram. En sådan dynamik vore en väntjänst åt de människor i Turkiet, som kämpar för demokrati, mänskliga rättigheter och en politisk lösning på den kurdiska frågan. Resultatet från Luxemburg är däremot ingen väntjänst, utan en björntjänst och kommer att stödja just de krafter i Turkiet, som är antieuropeiska, antidemokratiska och fundamentalistiska.
Utsikterna för Turkiet efter Luxemburg är, att det inte finns någon utsikt till medlemskap. Detta borde ha sagts rent ut. Allt annat är diplomatiska dimridåer. Och så upprepar sig historien, en historia av brutna löften och avtal. Alltsedan 1963 har det varit Europeiska unionen, som inte infriat löftena i Ankara-överenskommelsen. I 34 år har Turkiet fått vänta och i Luxemburg kopplades landet bort permanent.
Juncker sade att han inte sätter sig vid samma bord som torterare. Det är en berömvärt konsekvent inställning för en rådets ordförande. Konsekvent? Varför blockerar ni då för allt i världen inte genast tullunionen med Turkiet, som snabbt som sjutton genomfördes av rådet och kommissionen? Varför upphävs inte NATO-medlemskapet? Varför förser EU-medlemsländer, i synnerhet Förbundsrepubliken Tyskland, Turkiet med vapen? Varför skickas flyktingar tillbaka till Turkiet, om det förekommer tortyr i detta land? Det är ju så, att det egentliga intresset för Turkiet är ett geostrategiskt, politiskt och framförallt ekonomiskt egenintresse. Frågan om mänskliga rättigheter tas bara upp när det passar Europeiska unionen politiskt.
Turkiet spelar rollen av polisassistent och hangarfartyg och Clintons hutande pekfinger är inte heller något annat. Jag vill verkligen be er, herr Juncker, att förklara skillnaden mellan Slovakien och Turkiet för mig vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter. Vilken är skillnaden? Är inte den verkliga anledningen till att Turkiet utesluts frågan om vilken identitet Europeiska unionen anser sig ha? Frågan om det kristna västerlandet kontra ett islamiskt land. Religionen som ett nytt element, som reser helt nya murar. är inte det bakgrunden till den närmast paranoida och tendensiella rasistiska bilden av 60 miljoner turkar, som sitter på sina packade resväskor
Slutsatserna från Luxemburg påverkar framförallt 3 miljoner personer med turkisk härkomst här hos oss, eftersom de under "året mot rasism" måste känna sig som tredje klassens människor. Det är ett falskt och oansvarigt tecken.
Trots allt detta, fru ordförande, och inte bara för att julen står inför dörren, tack för ett mycket engagerat och mycket chosefritt ordförandeskap!

Weber
Fru ordförande! jag har med stort intresse följt toppmötet för sysselsättningen i Luxemburg, och det var bara en vecka före toppmötet som jag hörde Jean Claude Juncker säga att vi måste minska skattebördan på arbete och öka avgifterna på energi och utsläpp. Följaktligen måste Europeiska unionen, om den vill skapa arbetstillfällen, genomföra en miljöskattereform, som i synnerhet innebär skatt på utsläpp och energikonsumtion. Det är en idé som jag har varit mycket fäst vid sedan början av min politiska karriär, och jag är glad att den nu blir en fråga av största vikt. Jag vågar hoppas att åtgärdsplanerna som medlemsländerna skall lägga fram kommer att beakta denna nödvändighet.
Jag har själv arbetat i ordförandeskapsgrupperna, i synnerhet när det gällde att förhandla om konventionen om bekämpande av ökenspridning - Intergovermnental forum on forests - i New York. Kollegerna från de övriga medlemsländernas delegationer har regelbundet tackat oss för vår effektivitet och vårt arbete.
Luxemburgarna har således visat oss att ett litet land är fullt kapabelt att sköta de betydande uppgifterna som åligger ordförandeskapet i EU. Jag uppskattar i synnerhet att den kritik beträffande vårt lands storlek vi hörde vid utnämningen av vår vän Jacques Santer till kommmissionens ordförande, har tystnat. Jag vill avsluta med att hylla den luxemburgska regeringen för dess effektiva arbete genom att helt enkelt säga "Small is beautiful " .

Bonde
Fru ordförande! Det är halt i dag och jag ramlade och slog i huvudet och är därför lite spänd på att höra vad jag har att säga. Det ser även halt ut för Central- och Östeuropa på vägen mot Europeiska unionen. På vilket sätt kan man försäkra sig om att dessa länder inte ramlar omkull? Det kan vi göra genom att öppna vår marknad här och nu för alla deras konkurrenskraftiga produkter, så att de ser konkurrensen på vår marknad i stället för att deras företag ramlar omkull på deras hemmamarknad när vi kommer. Vi kan gå igenom EU: s rättsregler. Kan det verkligen vara rätt att de måste godta 26 000 dokument på 80 000 sidor? Jag skulle vilja föreslå att vi förbereder oss på att gå igenom den samlade lagstiftningen och förkasta alla lagar som inte har trätt i kraft inom t.ex. 3 år. Kommissionen måste sedan åter lägga fram de förslag som allmänt skulle kunna behållas, ministerrådet måste sedan godkänna dem, de flesta med kvalificerad majoritet och parlamentet har möjligheten att förkasta dem i händelse av ett förlikningsförfarande. På detta sätt finns det en chans att mängden av lagar blir mer överskådlig och därmed också lättare att anta för ansökarländerna. Det skulle också vara till fördel för oss själva. Vi måste sedan göra unionen mer flexibel, låta vissa av bestämmelserna bli frivilliga i stället för obligatoriska, låta vissa bestämmelser avgöras på en lägre nivå genom att decentraliseras och sluta med att kräva att Central- och Östeuropa måste delta i allt. Skall de också vara med i euron och Schengen och om att avskaffa gränserna? I så fall kan vi kanske få med Tjeckien, Ungern och Slovenien år 2004. Toppmötet i Luxemburg blir därmed inledningen till Europas delning i stället för till Europas enande. Jag anser att det är viktigt att det också finns plats för de små länderna som Luxemburg, som är representerat här i salen i dag med kommissionens och rådets ordföranden. Låt mig avsluta med att tacka Luxemburg för ett opartiskt ordförandeskap och låt oss inte genomföra institutionella ändringar med krav om mera makt till de stora länderna varigenom det t.ex. blir omöjligt att ha två luxemburgare på framträdande poster som i dag.

Vanhecke
Fru ordförande! Jag kan personligen mycket väl förstå turkarnas rasande reaktion nu när det visar sig att deras land för tillfället, och vad jag personligen hoppas definitivt, inte kommer i fråga för medlemsskap i Europeiska unionen. Europa har ju aldrig haft modet att tala klarspråk gentemot Turkiet. Europa har aldrig slagit näven i bordet på allvar vad beträffar den turkiska ockupationen av en del av Cypern, det har rent av varit tvärtom. Och framför allt, Europa har aldrig vågat säga, eller velat säga, att Turkiet inte kan göra anspråk på medlemsskap i Europeiska unionen därför att det helt enkelt inte är något europeiskt land. Turkiet är kulturellt inget europeiskt land, det är historiskt och etnografiskt inget europeiskt land, och det är inte ens rent geografiskt sett något europeiskt land. Alla berättigade betänkligheter angående kränkningen av de mänskliga rättigheterna är i detta sammanhang således inte oväsentliga, men ändå ovidkommande. Ingen har dock under de gångna trettio åren haft modet eller viljan att tala detta klarspråk gentemot turkarna, tvärtom. Därigenom har vi således missat chansen att bygga upp de allra bästa förbindelserna och de allra bästa samarbetsavtalen med Turkiet, inte som kandidatland utan som grannland till Europa. I grunden visar denna europeiska tvetydighet naturligtvis på själva kärnan i problemet. Är Europa en konfederation av fria, mycket nära samarbetande europeiska folk och kulturer? Eller är Europa bara en fri marknad styrd av en dogm om rörelsefrihet och som således inte beaktar själva ordet Europas geografiska, kulturella och historiska betydelser? Det faktum att man aldrig vågat tala klarspråk gentemot vårt grannland Turkiet gör att jag fruktar att det är det andra alternativet som gäller, vilket har gjort mig till en euroskeptiker i alla fall.

Ordföranden
Mina kära kolleger! Vid detta skede i debatten har ordförandena i rådet velat få ordet igen för att svara de olika talarna.
Jag skall således lämna över ordet till dem och därefter kommer vi, som ni vet, att ha omröstning kl. 11.30 och naturligtvis kommer debatten att i hög grad återupptas i eftermiddag.
Herr rådsordförande Poos! Ni har ordet.

Poos
Fru ordförande! Det är också i premiärministerns, ordförande i Europeiska rådets, och i hela rådets namn som jag skulle vilja uttala mig för att tacka de talare, med eller utan mandat, som tagit till orda hittills i debatten, och som för det mesta har gett mycket beröm till det luxemburgska ordförandeskapet.
De sade att ordförandeskapet i första hand, och det är förvisso dess främsta plikt, tog itu med de väsentliga problemen. Det viktigaste väsentliga problemet, som vi nämnde då vi lade fram det luxemburgska arbetsprogrammet, var förvisso sysselsättningssituationen i Europa. I det avseendet hittade vi en metod som, om den får effekt ute på fältet, kommer att göra det möjligt att bekämpa arbetslösheten i Europa på ett mycket effektivare sätt än vad som tidigare var möjligt.
Det andra problemet är öppnandet av Europa. Vi var där också tvungna att hitta en metod för att inleda förhandlingarna på goda villkor, en acceptabel metod för de femton medlemsstaterna och acceptabel för kandidatländerna, och i det avseendet hittade vi också ett lämpligt tillvägagångssätt efter långa diskussioner och förhandlingar samt många kontakter och resor.
Jag konstaterade också att många talare sade att den svåraste uppgiften ännu ligger framför oss, och jag ger dem rätt. Våra egna interna reformer, reformen av våra institutioner och finansieringen av ett utvidgat EU, är problem som knappast vidrörts under de senaste månaderna. De största reformerna återstår att göra. Likaså måste kandidatländerna göra en enorm ansträngning för att klara av kriterierna och var och en anta EU: s regelverk.
Fru ordförande! Ett ord om Turkiet, avslutningsvis, och ett om Mellanöstern. Jag skulle tillsammans med många talare, som har nämnt Turkiet, och med ordförande Santer, vilja understryka att vad mig beträffar är Europeiska unionens erbjudande till Turkiet betydande. Vi beklagar den avsiktligt negativa framställning som lämnats i turkiska media och av den turkiska regeringen. Men trots denna negativa framställning är vårt erbjudande fortfarande intressant, dörren står öppen och nu är det den turkiska regeringen som har bollen. Vi kommer att bibehålla erbjudandet, så som det står i slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg.
En av märkligheterna i debatten var Roths, från gruppen De gröna, reaktion, som här urskiljningslöst upprepade den turkiska tesen, och för mig var det lite överraskande att få kritik i det avseendet från en grupp som jag trodde var angelägen om mänskliga rättigheter och internationell rätt.
Vad Mellanöstern beträffar, utgör förklaringen, som ingår i slutsatserna från Luxemburg, på sätt och vis en stärkt strategi av Europeiska unionen gentemot fredsprocessen i Mellanöstern. Mellanöstern har varit ett ständigt bekymmer under de senaste sex månaderna och, jag är säker på att den kommer att stå kvar i första ledet för de europeiska politiska prioriteringarna under de närmaste veckorna.
Den ståndpunkt som intogs vid rådet i Luxemburg har kritiserats på sina ställen, men jag tror att den har fördelen av att vara tydlig och den undviker tvetydigheter. Det vi behöver är pålitliga åtgärder, kortsiktigt för att ge ny fart åt fredsprocessen och långsiktiga åtgärder grundade på principen om internationell rätt, där vi påminde om den viktigaste, det vill säga principen om utbyte av territorier mot fred.
(Applåder)

Ordföranden
Mina kära kolleger! Dessa applåder är fullt betecknande för parlamentets känsla, och vi skall nu genomföra omröstningen.
Debatten återupptas kl. 15.00.

Omröstning
Förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2262/84 om särskilda bestämmelser för olivolja (KOM(97)0515 - C4-0564/97-97/0267(CNS))

(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi stöder de delar av det femte ramprogrammet för Euratom som syftar till att utveckla förnybara energikällor och ge stöd till kärnkraftsavveckling i Öst- och Centraleuropa. Vi anser att Euratomfördraget i grunden borde ändras i denna riktning, eftersom vi är mycket kritiska till att man fortsätter ge offentligt stöd på europeisk nivå till tillväxt och utveckling av kärnkraftsindustrin.
Forskning kring och utveckling av framtidens hållbara energikällor skulle kunna skapa arbetstillfällen och borde vara det sätt, på vilket " det europeiska samhället skall förberedas för inträdet i det tjugoförsta århundradet" .
I Sverige har vi nyligen tagit beslut om att skapa förutsättningar för en snar avveckling av vår kärnkraftsindustri. Det ser vi som ett stort steg i rätt riktning, men det står tyvärr i bjärt kontrast till Euratomfördraget.
Parlamentets ändringar förbättrar delvis kommissionens förslag, men eftersom den grundläggande inriktningen består, så röstar vi emot Quisthoudt-Rowohl-betänkandet i slutröstningen.

Lindqvist
Det är viktigt att upprätthålla en hög forskningskompetens. Forskningen om energi bör ske på områden där hållbara energikällor kan utvecklas. Forskning om mer kärnkraft, t.ex. om kärnklyvning och fusionskraft, kan inte motiveras. Sverige har efter en folkomröstning beslutat att avveckla kärnkraften. I flera länder i EU är kärnkraften kontroversiell. Jag har därför röstat nej till forskning om kärnkraft och fusionsenergi, men ja till de fyra huvudprogrammen liksom i slutomröstningen.

Wibe
Jag vill deklarera att jag inte delar den europeiska socialdemokratiska gruppens negativa hållning till kärnkraft.
Andrabehandlingsrekommendation Soltwedel-Schäfer (A4-386/97)

Berthu
Herr ordförande! Vid den första debatten om tekniska specifikationer för euromynten gick parlamentet slutligen, efter många kontroverser, med på att en av sidorna skulle reserveras för nationella symboler, och röstade för en artikel i detta avseende. Underligt nog verkar inte rådet vilja referera till den artikeln. Låt oss hoppas att detta inte visar på en ändrad ståndpunkt från dess sida, och att det är överenskommet att euromynten kommer att ha en nationell sida. I det avseendet måste vi påpeka att vi kommer att befinna oss i en underlig situation, eftersom eurosedlarna, till skillnad från mynten, kommer att få två europeiska sidor, likadana i alla länder och utan nationell utformning i enlighet med den ståndpunkt som fattades av Europeiska monetära institutets råd den 3 december 1996.
Man kan för övrigt fråga sig varför vi skall anse institutets beslut som definitivt, ett beslut som inte har fått någon demokratisk debatt. Artikel 109f.3 i fördraget avser att EMI skall övervaka de framtida sedlarnas tekniska utformning, men om det skall vara en nationell sida eller ej på sedlarna är inte ett rent tekniskt beslut, eftersom det innebär att vi väljer en fullständigt likriktad och således rigid monetär union i stället för en union som kan ge en viss differentiering och således en flexibilitet vid en allvarlig kris.
På samma sätt bemyndigar artikel 105a Europeiska centralbanken att bevilja sedelutgivning, men här gäller det ett valutapolitiksbegrepp, och inte rätten att besluta om enhetsvalutans principer.
I går ställde jag en muntlig fråga till kommissionen i det avseendet. Den svarade mig att valet i fråga stod under EMI: s och ECB: s ansvar eftersom fördraget, enligt kommissionen, inte skulle omfattas av någon annan bestämmelse. Det är ett misstag.
Fördraget har en artikel 109f.4 som gör det möjligt för rådet att vidta övriga nödvändiga åtgärder vid införandet av euron. Varför använder man den inte? Är man rädd för att lämna ordet åt de olika länderna i denna fråga?

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för betänkandet. Vi vill med denna röstförklaring understryka vår grundläggande inställning i frågan, vilken är motiverad av att vi anser att mynten skall vara så utformade att risken för allergier elimineras, att de synskadades behov tillgodoses samt att hänsyn tas till behovet av en förankrad identitet för mynten. Vi anser av dessa skäl att euromynten skall vara fria från nickel, att valörerna skall vara av olika storlek samt att mynten skall ha utrymme för nationell utformning på myntens ena sida.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Soltwedel-Schäfer, som tar upp de framtida euromyntens tekniska specifikationer. Föredraganden lägger särskild vikt vid att mynten skall vara lätta att känna igen. Detta är särskilt viktigt då mynten används av blinda och äldre. Föredraganden föreslår i sitt betänkande att varje enskilt mynts diameter ökar i förhållande till deras nominella värde. De danska socialdemokraterna är ense om detta och ser just detta förslag som något som kan göra mynten lättare att känna igen och därmed vara till nytta för blinda och äldre. De danska socialdemokraterna stödjer ändringsförslaget om att man vid framställningen av euromynten skall använda legeringar som avger mycket lite nickel, om man inte helt kan undvika nickel. Samtidigt som de danska socialdemokraterna antar Soltwedel-Schäfers betänkande vill vi rikta uppmärksamheten på att Danmark inte deltar i den tredje fasen av EMU.

Rovsing
Det är glädjande att rådet har accepterat att de nya euromynten får en europeisk och en nationell sida, vilket är ett uttryck för den symboliska betydelsen och en förutsättning för medborgarnas accepterande. Man måste dock med missnöje konstatera att rådet inte har efterlevt parlamentets uppmaning om att helt undvika nickel i de nya euromynten. Jag uppfattar emellertid antagandet av euromynten som en väsentlig rättshandling i förhållande till EMU: s tredje fas och jag röstar ja till betänkandet, även om jag är mot användning av nickel i mynten.
Betänkande: Sindal (A4-377/97)

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomarbetat betänkande. Vi vill med denna röstförklaring understryka att vi är tveksamma till stöd till varvsindustrin. En konkurrenskraftig varvsindustri som kan vara verksam på en fungerande internationell marknad kan inte hållas igång med stöd.

Nicholson
Trots den ökade konkurrensen från annat håll är varvsindustrin fortfarande en viktig del av den europeiska industrin. De områden i Storbritannien som har en tradition av skeppsbyggande är mycket stolta över sina lokala skeppsvarv och det som de uppnått under åren. Harland & Wolff, till exempel, bidrog i mycket hög grad till att Belfast kom att bli en kraftfull industristad och har alltid respekterats av människorna i Nordirland för dess beslutsamhet att utveckla sin verksamhet genom skiftande ekonomiska förhållanden.
Människorna i alla Europas städer har i stort sätt samma inställning till sina varv och anser, precis som jag, att Europeiska unionen bör hjälpa till att bekämpa illojal konkurrens i så stor utsträckning som möjligt. Jag stöder att det sjunde direktivet utsträcks att gälla så länge som USA vägrar att fullgöra sin skyldighet att bidra till att vi får lika villkor inom varvsindustrin. Det är det som vi mest av allt vill ha för våra varvsföretag - att de kan verka med ett minimum av statligt stöd, eftersom de verkar inom en konkurrensmässigt rättvis miljö. Vi måste fortsätta att utöva påtryckningar på USA, så att spelreglerna blir rättvisa.
Inom Europa måste vi naturligtvis också ha rättvisa villkor. Samtidigt som jag stöder principen om att enskilda medlemsstater själva bör lägga fast sin sysselsättnings- och socialpolitik, bör det noteras att vi, i Storbritannien, fortfarande upplever att våra varvsföretag verkar med ett stort handikapp jämfört med varvsföretag i andra delar av unionen. Det skulle vara enklare att lägga tryck på USA om att bidra till en mer rättvis konkurrens om rättvis konkurrens verkligen existerade inom EU.

Novo
Parlamentet noterar återigen att Förenta staterna, och andra länder som på internationell nivå har stor varvskapacitet, vidhåller sin upprepade vägran att ratificera OECD-avtalet från 1994 (!), vilket uppenbart eftersträvar en "normalisering" av konkurrensvillkoren inom sektorn.
I denna situation återstår inga andra alternativ för oss än att godkänna förlängningen av de bestämmelser som gör det möjligt att fortsätta att bevilja offentliga nationella stöd till den europeiska varvsindustrin, enligt rådets sjunde direktiv och som möjliggör dessas upprätthållande till den 31 december 1998.
Emellertid måste vi ta tillfället i akt för att än en gång framhålla att vi hade rätt när vi 1994 röstade emot direktivet, eftersom det bevisas allt tydligare, att det drev på lagstiftningen och begränsade stöden, medan andra varken gjorde det eller gör det, och försökte begränsa de nationella stöden och göra dem enhetliga i medlemsstaterna. Det lämnade också dörrarna öppna för stöd från regionala myndigheter och bidrog på så sätt på ett avgörande sätt till den minskade betydelsen av denna sektor i länder där den hade en strategisk betydelse (som i Portugal), genom att främja dennas koncentration i vissa utvecklade länder till fördel för stora privata grupper.
Rösten för förlängning, som det i dag handlar om, utgjorde en akt av minsta möjliga rättvisa, men det får inte låta oss glömma det väsentliga och inte heller de ekonomiska och sociala skador som det sjunde direktivet åstadkommit.

Rovsing
Med hänsyn till industrin och sysselsättningen i Europa råder det inget tvivel om att man bör förlänga rådets sjunde direktiv om stöd till varvsindustrin, så länge USA inte har ratificerat det internationella avtalet om normala konkurrensvillkor inom skeppsbyggandet och skeppsreparationsindustrin. Vi bör konkurrera på lika villkor, varför föredraganden således också har helt rätt när han betonar att detta avtal om stöd naturligtvis måste tas bort när, eller såvida, det internationella handelsavtalet träder i kraft. Jag ger därför betänkandet mitt fulla stöd.

Wolf
Dessa stöd till varvsindustrin har en komplicerad historia, och ur denna finns det enligt vårt förmenande endast en hållbar utväg, nämligen en koncentrerad global ansträngning för att förnya världshandelsflottan till högsta möjliga säkerhets-, navigations- och miljöstandard som finns i dag. Alla försök att genom restriktiva åtgärder och avregleringsstrategier undvika en lösning på själva kärnproblemet, kommer bara att fortsätta den oändliga spiralen av globala varvsförhandlingar. Då hjälper det inte, att identifiera och anklaga i varje enskilt fall lämpliga skyldiga!
Posttjänster

Bernardini
Herr ordförande, mina kära kolleger! Än en gång upptas vårt arbete av det besvärliga ärendet om posttjänster. Efter att vi gett grönt ljus åt direktivet om förbättring av de gemensamma reglerna för utveckling av den inre marknaden för posttjänster, diskuterar vi frågan om terminalkostnaderna.
Vissa postmyndigheter tar ut avgifter vid distribution av post från en annan medlemsstat till en tariff som inte täcker distributionskostnaderna.
Bestämmelsen är resultatet av internationella avtal som inte motsvaras av verkligheten. Ingen hänsyn tas till de kostnaderna för de effektiva tjänsterna. Således har man utvecklat oacceptabla tillvägagångssätt för eftersändning och omdirigering av posten. Vi måste å det snaraste klarlägga detta och ge operatörerna klarsikt.
Med resolutionen ber vi kommissionen om handling via ett lagförslag efter samråd med berörda parter. Vi står vid gränsen till ett icke-rättsligt område, låt oss då lämna en tillfällig möjlighet genom att ge tjänsteföretagen befogenhet att fastställa terminalkostnader som motsvarar den reella kostnaden.

Reding
Jag stöder det som framförts av flera parlamentsledamöter, som under plenarsammanträdet i Strasbourg uttalade sig mot de negativa konsekvenserna av en okontrollerad avreglering av postväsendet. I en muntlig fråga uppmanade de kommissionen att vidta steg mot en sådan farlig utveckling.
I vissa länder tar posten ut en särskild avgift för ankommande brev, eftersom de utländska frimärkena inte täcker utdelningskostnaderna. Faktum är att den utländska posten betalar utdelande postverk i destinationslandet en viss procent av portoavgiften för att täcka omkostnaderna för utdelningen. Ofta täcker dock inte dessa utjämningsbetalningar de verkliga kostnaderna för utdelningen.
De nya avgifterna har införts av vissa länder för att just täcka dessa differenser. Denna metod är en direkt konsekvens av den okontrollerade avregleringen i det att de traditionella postföretagen, i konkurrens med privatföretag, inte har råd att själva bära dessa systemrelaterade omkostnader.
Dessa avgifter visar på den avgörande skillnaden mellan helt fri marknadsekonomi och sund konkurrens, som vi önskar oss den inom Europeiska unionen. EU vill visserligen öppna den inre marknaden för postväsendet, men inte till vilket pris som helst. Avreglering är önskvärt och bör ge konsumenten fördelar, vad gäller tjänsteutbud och -kvalitet. Men priserna för dessa tjänster måste alltid täcka omkostnaderna, i annat fall står dörren öppen för vild och ohämmad konkurrens, som sedan också kommer att få negativa konsekvenser för arbetsmarknaden.
Man kan bara hoppas att kommissionen faktiskt blivit medveten om problemet och mycket snart kan vidta steg och åtgärder för att avhjälpa det.

Wijsenbeek
Nu så här framåt jul har ett antal under ägt rum i parlamentet. Debatten om denna fråga, där min grupp också hade lagt fram en resolution, har flyttats från fredagen till måndagen utan att man hade informerat mig om detta. Trots detta nämnde inte bara kommissionär Bangemann mitt namn i debatten, som om han vore " fjärrskådare" , utan även det officiella pressmeddelandet från våra serviceorgan har uppfört mig som talare, trots att jag av giltiga personliga skäl var frånvarande. Ännu värre var att jag också blev uppförd som en av undertecknarna av den gemensamma kompromissresolutionen, trots det faktum att jag inte hade sett texten, ännu mindre skulle ha velat underteckna: det står nämligen ingenting - eller struntprat om man så vill - i den.
När det rör sig om Världspostunionen - UPU - finns en konvention. I denna står en bestämmelse att de slutliga kostnaderna beräknas per kilo. Denna viktenhet kan bestå av ett enda föremål eller av 500 brev à 20 gram. Det är tydligt att leveranskostnaderna också kan variera mycket. Kort sagt, denna bestämmelse är inte tillräcklig. IPC, en klubb med tjugo operatörer, däribland alla medlemsstater, ville ändra denna situation. Detta resulterade i avtalet Reims-I, där det bestämdes att de slutliga kostnaderna skulle beräknas utifrån bestämmelselandets leveranskostnader, varierande från 50-80 %, beroende på kvaliteten. Bundespost tyckte inte att detta var tillräckligt och har tillsammans med La Poste Française tänkt ut ett nytt system mot betalning av 85 % utan kvalitetskriteriet, med andra ord sponsring av ineffektivitet.
Enligt min åsikt skulle det på en fri inre marknad ligga nära till hands att alla universella serviceföretag skulle ges friheten att sinsemellan, på grundval av reella kostnader och kvalitet, komma överens. Så länge det inte uttryckligen står i resolutionen kan min grupp inte förena sig med detta och kommer således att avstå från att rösta.
Det åligger kommissionen att garantera den fria marknaden, och jag uppmanar den härmed till detta!
Framsteg inom området för rättsliga och inrikes frågor

Berthu
Det europeiska samarbetet i fråga om säkerhet verkar absolut nödvändigt för oss - åtminstone på det mellanstatliga planet. Tyvärr har det hittills präglats av svag demokratisk övervakning från de nationella parlamentens sida.
Gruppen Nationernas Europa har upprepade gånger föreslagit att denna brist skulle åtgärdas, till exempel genom att man bildar ett interparlamentariskt övervakningsorgan för att följa upp åtgärderna som tas inom tredje pelarens område. Vi måste dock påpeka att utkastet till Amsterdamfördraget, som skall ratificeras av medlemsstaterna, går i rakt motsatt riktning. Genom att dessa frågor förs över från den mellanstatliga delen i fördraget till gemenskapsdelen, förlorar de nationella parlamenten nästan alla befogenheter som de hade tidigare, utan att de ersätts med likvärdiga befogenheter på Europaparlamentets nivå.
Det faktum att man gör frågor om visum, asyl, invandring och internationell rörlighet för personer till gemenskapsfrågor, kommer förvisso att ta ifrån de nationella parlamenten många befogenheter: 1. förlust av beslutanderätt (som kommer att överföras till rådet och i förekommande fall till Europaparlamentet under EG-domstolens övervakning), 2. förlust av rätten till laginitiativ (som kommer att bli kommissionens privilegium efter fem år), 3. förlust av rätten att hindra ett beslut (avskaffande av det enhälliga beslutsförfarandet i rådet skall försvinna i enlighet med den nya artikel 67 i EG-fördraget) och 4. försvagad övervakningsbefogenhet, vilken blir indirekt, etc...
Utraderingen av de nationella parlamentens roll kompenseras inte av Europaparlamentets frammarsch och av två skäl. Å ena sidan, får inte Europaparlamentet tillbaka exakt samma juridiska rättigheter som de nationella parlamenten förlorar: på vissa områden förlorar de nationella parlamenten beslutanderätt, samtidigt som Europaparlamentet enbart får sig tilldelat rätten att rådfrågas. Å andra sidan, på det sätt som det är utformat kommer Europaparlamentet i utövandet av sina befogenheter att avlägsna sig från medborgarnas angelägenheter, samtidigt som frågorna i tredje pelaren är ytterst känsliga, därför att de är förbundna med den nationella suveräniteten och säkerheten för egendom och personer. Detta avlägsnande kan ge farliga konsekvenser, i synnerhet för beslut i invandringsfrågor, ett område där de europeiska institutionernas slappa filosofi är väl känd.
Amsterdamfördraget föreslår oss i själva verket att man ska öka det demokratiska underskottet i Europa. Vi säger därför nej till det.

Cushnahan
Organiserad brottslighet är en avancerad internationell verksamhet som inte känner några gränser. Europeiska unionens reaktion på detta är lappverk, saknar till stor del samordning och är främst begränsad till åtgärder inom nationella gränser. Hur kommer det sig att vi kan avlägsna hinder och gränser för att säkerställa att den inre marknaden fungerar effektivt, men inte kan tillämpa samma principer och åtgärder i kampen mot organiserad brottslighet?
Det är på sin plats att säga att vissa framsteg har gjorts på de justitie- och inrikespolitiska områdena under det irländska, nederländska respektive luxemburgska ordförandeskapet. Däremot måste det dock tillstås att detta gjorts plågsamt långsamt och att mycket mer återstår att göra. Inrikesministrar förefaller vara mer intresserade av att skydda sina små kejsardömen än av att vinna kampen mot brottslingarna.
Det är också ytterst beklämmande att notera att bara fem medlemsstater har ratificerat Europol, vilket ju spelar en avgörande roll för samarbete över gränserna. Detta faktum är symptomatiskt för problemet.
Låt oss hoppas, att vi, när vi diskuterar denna fråga nästa år, kan konstatera att reella framsteg har gjorts.
Betänkande: Billingham (A4-357/97)

Bernardini
Herr ordförande, mina kära kolleger! Frågan om tjänster i allmänhetens intresse har ingått bland diskussionsämnena i regeringskonferensen.
Då Amsterdamfördraget inför den nya artikel 7, inordnar det begreppet om tjänster i allmänhetens intresse i Europas gemensamma värderingar. Vi kan bara vara glada åt det. Men vilken lång väg vi har gått efter Europaparlamentets krav om detta! Låt oss nämna de stora liberaliseringsärendena: elektricitet, gas, postsektorn och flygsektorn. Vid varje liberaliseringsskede fick begreppet om saluvärde övertaget över begreppet om allmän tjänst. Och de europeiska medborgarna kunde inte acceptera det.
I dag måste detta begrepp om allmän tjänst utökas med upprättandet av en stadga som tar upp dess stora principer. I början av seklet kunde ämbetsverksskolan i Frankrike utforma de viktiga lagarna enligt Léon Duguits teorier. Nu är det Europas sak att ta över för sina 350 miljoner invånare. I gengäld skulle det ge vinst åt den europeiska integrationen!

Crawley
Billingham-betänkandet är ett positivt och sansat svar på kommissionens meddelande om tjänster i allmänhetens intresse i Europa, en fråga som allt för länge har negligerats på gemenskapsnivå.
För att de mål som satts upp om ekonomisk och social sammanhållning i Europa skall kunna bli verklighet, för att Europa skall bli ett medborgarnas Europa, måste EU agera inom sektorn för allmänna tjänster, som är grundläggande för alla europeiska medborgare.
Alla europeiska medborgare förlitar sig på att grundläggande tjänster som elektricitet och vatten, transporter och posttjänster tillhandahålls. Och endast EU-omfattande åtgärder kan lösa problemen med dålig postgång över gränserna eller flygbiljetter till överpriser.
Men trots att Europa eftersträvar en gränslös marknad, kan inte EU reglera dessa gränsöverskridande grundläggande tjänster. Europeiska medborgare har blivit lurade, för retoriken om den inre marknaden och ett folkets Europa klingar bara tomt, om de inte kan förvänta sig lika tillgång till grundläggande varor och tjänster.
EU: s meritlista är inget att visa upp i detta fall och måste förbättras. EU måste definiera, specificera och reglera tjänster i allmänhetens intresse, så att europeiska medborgare kan vara säkra på att de har tillgång till likvärdiga och jämbördiga tjänster, var de än bor inom EU.
Den nya artikel 7d i Amsterdamfördraget välkomnas därför. Den erkänner begreppet tjänster i allmänhetens intresse som en av de gemensamma värdena i Europa och som en princip för gemenskapslag. Men positiva åtgärder måste vidtas nu genom att en europeisk stadga för allmänna tjänster införs, att Europaparlamentet granskar förfaranden och att särskilt ansvar för allmänna tjänster tilldelas en kommissionär och ett generaldirektorat.
Om vi vill att den inre marknaden skall fungera måste vi få med oss Europas medborgare och vi kan uppnå detta genom att tillhandahålla tjänster av hög kvalitet och på så sätt hjälpa till att öka den sociala välfärden.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Det är positivt att EU erkänner tjänster i allmänhetens intresse och att avregleringar har begränsningar. Medborgarna måste försäkras tillgång till tjänster i allmänhetens intresse, t.ex. post, tele och transporter, på lika villkor och till rimliga priser. Samtidigt måste effekter på miljö, social trygghet och sysselsättning beaktas.
Medlemsländerna skall enligt subsidiaritetsprincipen avgöra av vem och hur tjänsterna utförs, definiera nivå och kvalitet samt tillvägagångssätt för regleringar.
Vi har därför röstat nej till betänkandet, eftersom vi ställer oss avvisande till förslaget om EU-lagstiftning på området. Ingen sådan ny kompetens ges enligt artikel 7d i Amsterdamfördraget.

McCarthy
Jag välkomnar Billingham-betänkandet om tjänster i allmänhetens intresse och lovordar de 238 ledamöter av detta parlament som röstade igenom bättre allmänna tjänster och att det införs minimistandarder för hela Europeiska unionen.
Billingham har arbetat hårt, och det måste hon få erkännande för, för att uppnå en konsensus och ett betänkande som borde ha fått en stark majoritet. Kristdemokraterna och liberalerna har svikit EU: s medborgare genom att dra tillbaka sitt stöd i elfte timmen och röstat emot.
Att göra framsteg med att inrätta EU-minimistandarder för allmänna tjänster har alltid varit en långsam och plågsam process. Dagens omröstning, tror jag, utgör dock en milstolpe. Artikel 7d i Amsterdamfördraget och detta betänkande kräver ett större engagemang på området tillhandahållande av allmänna tjänster och betyder att vi gjort ett historiskt genombrott. En ombudsman för allmänna tjänster som agerar å tillhandahållarnas, konsumenternas, fackföreningarnas och anställdas vägnar, skulle vara ett stort steg framåt.
Att tilldela en kommissionär ansvar på detta område skulle vara en början till att inbegripa tillhandahållande av och standarder för allmänna tjänster i kommissionens lagstiftningsprocess. Vårt eget parlament borde fortsätta arbetet i Billingham-betänkandet genom att hänvisa ärendet allmänna tjänster till ett parlamentsutskott. Vi är medvetna om, och välkomnar det faktum, att medlemsstaterna själva kommer att få besluta om bestämmelserna för deras egna allmänna tjänster.
Folket i Europa kommer att tacka oss för att vi röstat igenom detta betänkande. De kommer på lång sikt att få det bättre, som ett resultat av våra försök att se till att alla har råd med, och har tillgång till, en grundläggande nivå för allmänna tjänster, oavsett vem som tillhandahåller dessa.
Föredraganden har varit heltäckande i alla sina utläggningar i frågan om allmänna tjänster. Jag hoppas att motståndarna till detta betänkande kommer att inse att det är i deras väljares intresse och börjar arbeta tillsammans med min politiska grupp för att säkerställa att minimistandarderna förbättras över hela linjen, att Europas medborgare får det bättre och stöder tanken om ett socialt sammanhållet Europa, vilket inte enbart består av en inre marknad.
Låt oss inte glömma bort att socialkapitlet började som en social stadga och att en stadga för allmänna tjänster mycket väl kan befordras till ett starkare åtagande från EU: s sida om att utarbeta bestämmelser för allmänna tjänster, baserade på en stark dialog mellan arbetsgivare, arbetstagare, konsumenter och operatörer.

Rovsing
Försörjningstjänster definierar kommissionen som tjänster i allmänhetens intresse som utövas av offentliga myndigheter. Dessa tjänster har ofta en affärsmässig grund, varför det i förhållande till den fria marknaden, som utskottet så riktigt påpekar, bör finnas ett giltigt och entydigt regelverk för hela unionen. Dessa tjänster bör, som utskottet betonar, först och främst gälla viktig nätverksförsörjning, såsom försörjning av vatten, elektricitet, gas, järnvägar, radio, tv, telekommunikations- och posttjänster. Det är därför glädjande att kommissionen och Europaparlamentet på detta område står nära varandra, och det är därför med stor tillfredsställelse som jag kan ansluta mig till utskottets betänkande.

Wibe
Med anledning av diskussionen om effektivitet vad gäller tjänster i allmänhetens intresse vill jag påpeka att ekonomisk effektivitet ej tar hänsyn till kvalitet och värnandet om mänskliga värden. Antalet lärare per barn i skolan är förvisso ett effektivitetsmått som de facto används. Samtidigt (och omvänt proportionellt mot effektivitetsmåttet) är det emellertid ett mått på kvaliteten i undervisningen. Det lämpar sig inte att ägna sig åt ekonomiskt effektivitetstänkande när verksamheten handlar om kärnverksamheterna i de offentliga tjänsterna, dvs. vård, omsorg och undervisning.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Europeiska rådet i Luxemburg
- Det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är fortsättning av debatten gällande rådets uttalande om det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod.
Jag skulle vilja välkomna Jean-Claude Juncker, Europeiska rådets ordförande och Luxemburgs premiärminister, till oss. Rådets ordförande statuerar ett exempel genom att följa diskussionen om det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsberättelse. Jag skulle vilja understryka detta och skulle vilja att detta exempel finner efterföljare. Trots att presidiet vanligtvis inte brukar värdera, skulle jag vilja säga att jag tror att jag talar för alla kollegers känslor om jag uttrycker min aktning för det luxemburgska ordförandeskapet, vilket avslutas om några dagar. Det har statuerat ett exempel vad gäller väldigt många saker och jag tror att både premiärminister Juncker och utrikesminister Poos, som var tvungen att gå, är Europaparlamentets gratulationer väl värda för deras vilja att samarbeta med oss och för det utmärkta sätt på vilket de avslutar ett litet lands ordförandeskap, något som än en gång visar hur lyckade Luxemburgs ordförandeskap är och att de små ländernas ordförandeskap verkligen hjälpt att framhäva den Europeiska unionens frågor.

Fayot
Herr ordförande, herr rådsordförande! Blygsamheten hindrar mig från att utbringa nationalistiska hurrarop för det luxemburgska ordförandeskapet, men jag skulle i alla fall vilja säga att ordförandeskapet har än en gång visat på skickligheten och engagemanget hos medlemsländer vars storlek inte förutbestämmer dem att spela en internationell roll ur traditionell nationell synpunkt. Det visade sig under månadernas lopp att det luxemburgska ordförandeskapet inte sparade någon möda och detta med framgång. Alla sade det i morse.
Jag skulle först vilja kort återgå till toppmötet om sysselsättningen, en förgiftad present om någon. Det blev en succé trots alla betänkligheter och outsagda tankar. Vi har till stor del ordförandeskapets entusiasm att tacka för denna framgång. Det gav sig in på det omöjliga med arbetet, för man var tvungen att ta hänsyn till den nationella kompetensen i fråga om sysselsättning, inte öka budgetkostnaderna och likväl fastställa exakta och kvantifierbara åtgärder. Det luxemburgska ordförandeskapet fann inte bara friska pengar, utan fastställde också exakta åtgärder framför allt för att använda anslag som man kunde frigöra från Europeiska unionens budget, tack vare Europaparlamentets medverkan. Jag tror att rådet äntligen kommer att acceptera, och har accepterat, att ge en rättslig grund åt en verklig europeisk sysselsättningspolitik.
Vad toppmötet i förra veckan beträffar, klarlade det Europeiska unionens åtgärder och metod för de kommande åren. Där, i Luxemburg, lyckades man också med att inte dela Europa och att ge länderna i Östeuropa en verklig anslutningsplan. Nog sade i morse om problemen som finns kvar på den utstakade vägen. Samtidigt som vi löser problemen tror jag att vi måste öka våra överväganden om det europeiska integrerade områdets gränser och yttre form. Området kan inte spännas ut i all oändlighet, och jag tror således att, samtidigt som vi skapar nya framtidsutsikter med detta toppmöte, måste vi ta upp ett nytt övervägande om Europas framtida yttre form.
Låt mig också säga ett ord om ordförandeskapets arbete i andra väsentliga ärenden. Ordförandeskapets initiativ i fråga om utrikespolitik har varit givande och nyttiga på många områden. Det jag framför allt skulle vilja understryka är det luxemburgska ordförandeskapets inställning till en ständig dialog och öppenhet gentemot Europaparlamentet. Ledamöterna som har deltagit i förlikningssammanträdena påminde om detta. Denna inställning markerar en så mycket viktigare vändpunkt, vill jag framhålla, som Amsterdamfördragets reformer om medbeslutande gör rådets och parlamentets växelverkan ofta förekommande och nödvändig för att uppnå resultat.
Jag vill slutligen påpeka att Europaparlamentet har sin plats på vägen mot euron, tack vare samförståndet med rådet, i synnerhet under långhelgen den 1-2 maj. Det påmindes för övrigt om att det luxemburgska ordförandeskapet har öppnat en ny samarbetsväg, inom ramen för den tredje pelaren, med Europaparlamentet på ett område som i allra högsta grad är mellanstatligt.
Herr ordförande! Det finns många noga angivna ärenden i vilka det luxemburgska ordförandeskapet har fullgjort ett viktigt arbete och lyckats slutföra avtal. Jag tänker i synnerhet på beskattningsområdet, där ordförandeskapet verkligen har lyckats nå en öppning.
Herr ordförande! Det luxemburgska ordförandeskapet har visat att det bästa sättet att ta för sig på för landet som påtar sig ordförandeskapet är förvisso inte att inrikta sig på sina egna intressen, utan att ställa upp för de andra genom att ha en offensiv och positiv inställning till det europeiska verket. Jag tror att det är ett budskap som den luxemburgska och europeiska opinionen bör känna till. Vi får inte glömma den historielektionen.
(Applåder)

Ordföranden
Jag skulle vilja tacka herr Fayot. Ni har sagt många sanningar och jag måste medge att jag har låtit er gå över tiden åtskilligt som tack för ert mycket regelbundna arbete i denna kammare.

Rack
Herr ordförande! Jag hoppas att jag med hänvisning till mitt arbete kanske kan kämpa till mig ytterligare en eller annan sekund.
(Applåder) Inte ens nio år har gått och ännu är det redan en annan värld. Den 1 augusti 1989 slogs vid den österrikisk-ungerska gränsen den första bräschen i den dåvarande järnridån. Öppnandet av Brandenburger Tor några få månader senare inledde östblockets sönderfall och innebar samtidigt början på skapandet av fria, suveräna och demokratiska stater, som nu med rätta kämpat till sig en position som kandidater till medlemskap i unionen.
Unionen står inför denna historiska utmaning. Utvidgningen österut utlovar faktiskt också för oss alla en enorm politisk ock ekonomisk vinst. Vinst genom ökad säkerhet, och vad gäller den yttre säkerheten, tror jag inte att det behöver förklaras mer. Vad gäller ökad inre säkerhet måste vi jobba på det. Nya ekonomiska chanser är förbundna med denna utvidgning österut och man torde därför förvänta sig att Europa var positivt inställt, ja begeistrat. Så är inte fallet, eller är det i mycket liten grad. Skepsis och rädsla är de övervägande reaktionerna.
Till och med i mitt hemland, Österrike, som för första gången på länge kunnat ta sig från periferin in i centrum igen, är många rädda för ett okontrollerat inflöde av billig arbetskraft och billiga jordbruksprodukter. I andra delar av unionen är man rädd för att gå miste om pengarna i struktur- och sammanhållningsfonderna. Vi måste nu i denna situation se till att vi gör det klart för alla berörda parter, att det inte finns något att vara rädd för. Åtminstone inte om vi utnyttjar alla chanser till utvidgning och om vi, i nödvändig utsträckning och där det är berättigat, genom noggranna förhandlingsresultat med övergångsperioder och eventuellt med enskilda riktade stödåtgärder ser till att ingen hamnar på efterkälken.
Ett par sista ord av lyckönskningar till luxemburgarna. De har - och det har sagts redan flera gånger här i dag - visat att ett litet land kan ge mycket till Europa. Jag hoppas att Österrike, som i höst som nästa land ur kretsen små och medelstora medlemsländer kommer att överta ordförandeskapet, kan fullgöra denna uppgift lika bra, som Luxemburg gjort.
(Applåder)
Collins, Gerard
Herr ordförande! I likhet med den föregående talaren, kommer jag att vänta med lovorden till efter det att jag är färdig med mitt inlägg, men jag försäkrar att de kommer.
Om jag så inte gör något annat under den tid som står mig till buds, så vill jag rikta några mycket allvarligt menade ord av tacksamhet och lyckönskningar till det luxemburgska ordförandeskapet. Bra gjort, vi är stolta över er! Inte bara i er egenskap av Luxemburg, utan vi är stolta över er i er egenskap av liten nation, och ni har verkligen visat dem som varit där före er och som kommer efter er, hur man gör ett bra jobb. Ni har följt den dagordning ni presenterade för detta parlament med skicklighet och beslutsamhet, med diplomati och, när så krävdes, med kraft för att säkerställa att ni kunde uppnå era föresatser. Bra gjort, vi är stolta över er och låt oss hoppas att andra följer ert exempel.
Toppmötet utgjorde ett avsevärt steg framåt i den pågående utvecklingen av Europeiska unionen. Detta i synnerhet med avseende på nästa utvidgningsvåg, en händelse som på ett betydande sätt kommer att förändra unionen, så att EU i nästa århundrade mycket starkt kommer att skilja sig från 1990-talets EU, och dessutom har stort symbolvärde, med tanke på att det kommer att omfatta många av länderna i det forna östblocket. Beslutet att inleda förhandlingar med Polen, Estland, Tjeckien, Ungern och Slovenien är verkligen historiskt. Det markerar, mer än något annat, slutet på det kalla kriget och att de klyftor som existerade i Europa under större delen av detta sekel nu överbryggats, och redan av detta skäl ger toppmötet skäl till stor tillfredsställelse och utgör kulmen på åratals arbete.
Irland har mycket att ge de nya ansökarländerna i fråga om att vara modell för vad som kan uppnås med hjälp av EU-transfereringar och -politik och jag ser personligen fram emot att knyta närmare och kraftigare kontakter mellan ansökarländerna och Irland, i synnerhet på områdena handel och turism.
Utvidgningen är också av avgörande vikt för långsiktig utveckling av EU självt. Men, denna utvidgning måste ske på ett strukturerat sätt och i en jämn takt i både unionens och ansökarländernas intresse. Detta har tydliga implikationer för EU: s beslutsprocess och budgetens form och storlek. Vad gäller budgeten är jag nöjd med toppmötets beslut att inte föregripa de närmare förhandlingar som måste äga rum om budgeten för perioden 2000-2006. Men jag är inte helt övertygad om att det budgettak för utgifter som tillämpas för närvarande är alldeles praktiskt. Om vi skall möta de krav som utvidgningen ställer å ena sidan och å andra tillgodose befintliga medlemsstaters behov av finansiella övergångsarrangemang, kan större flexibilitet i budgetsammanhang komma att krävas.
Tack, herr ordförande, och tack till Luxemburg. Och låt oss hoppas att det nya ordförandeskapet också blir framgångsrikt.

Ordföranden
Kolleger! Ni har alla försökt dra nytta av de tjänster jag gjorde Fayot. Jag kan egentligen inte förvägra er en del av dessa tjänster, eftersom ni antagligen mer än väl förtjänar dem.

Wolf
Herr Juncker, ni har rätt. Toppmötets viktigaste beslut var att inte skjuta upp euron, men det får konsekvenser. Också intelligens, hänsyn och oförtröttligt engagemang måste stå i proportion till de krav som ställs i samband med införandet av euron. Som motvikt, motpart, behöver vi en effektiv, gemensam och samordnad politik mot massarbetslösheten. Man kan säga att i Essen spetsade man läpparna och i Luxembourg gjorde man en provvissling. Ett första testlopp är kanske nyttigt, men räcker inte för att få grepp om problemet. Det finns fortfarande alltför många genvägar till mål. Det vi ni också.
För det andra. Vad gäller inbäddandet av den Europeiska centralbanken och Euro-X har man verkligen funnit mjukast möjliga form: informell, vag uppgiftsbeskrivning, oklar avgränsning gentemot opt-outs.
För det tredje: vad gäller harmoniseringen av skatterna, har det i mångt och mycket inte kommit längre än till goda avsikter. Till och med uppförandekodexen är lika full av undantagsförklaringar som en schweizerost av hål, så det kvarstår massor av tungt arbete. Vi får inte göra oss några illusioner. Gramsci sade att man behöver viljans optimism för att kunna åstadkomma något. Men man behöver också intellektets pessimism. Det återstår väldigt mycket, alltför mycket, att göra. Men vi har dragit upp riktlinjerna för startlinjen och banan, och det kan vi tacka det luxemburgiska ordförandeskapet för. Om vi i Tyskland klarar av att genomföra en politisk kursändring, kan vi i Europa troligen lära oss att faktiskt gå i rätt riktning - en mer produktiv, mer sysselsättningsfrämjande riktning.

Paisley
Herr ordförande! Vi har hört mycket om unionens framtid under de närmaste månaderna och vad Luxemburg har gjort för att bereda väg för denna framtid.
Men, det gångna halvåret har varit tragiskt för de människor jag företräder. Bönderna i Nordirland, som utgör basen för landets ekonomi, står på det totala och absoluta sammanbrotts brant. Som Hume, en av mina kolleger, nyligen sade i ett tal i Nordirland: "Vi står inför dagar som endast kan jämföras med den stora irländska hungersnöden" . Så allvarligt är det.
Denna situation har uppstått som en följd av att bönder och jordbruksrelaterad industri i Nordirland blivit diskriminerad under de senaste sex månaderna. Där finns hälsonormer och spårbarhetskrav för nötkött som inte återfinns någon annanstans i Europa och trots det har Europa stängt marknaderna för deras produkter.
Jag måste med djupt beklagande säga att om vi under det förra halvåret hade sett bra mycket större beslutsamhet från kommissionens och rådets sida hade denna stora katastrof kunnat undvikas. Jag hoppas att något under dessa sista dagar av det luxemburgska ordförandeskapet kommer att hjälpa till att gottgöra detta.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill ansluta mig till den krets, som lyckönskat det förra ordförandeskapet för dess framgångsrika arbete på många områden. På det sysselsättningspolitiska området måste man jämföra med vad som hänt tidigare.
Jag skulle vilja koncentrera mig på ett par utrikespolitiska punkter, nämligen Turkiet, Mellanöstern och - om det finns tid till det - Jugoslavien eller rättare sagt det forna Jugoslavien. Rådets ordförande ansträngde sig oerhört för att få till stånd en överenskommelse med Turkiet, om hur denna viktiga tillnärmningsprocess mellan Europeiska unionen och Turkiet skall ske. Rådets ordförande sade några saker som man kan beteckna som odiplomatiska eller som ärliga, beroende på hur man ser saken. Jag är inte så kritisk eller skeptisk gentemot det, för jag tror att vi trätt in i en fas, där vi måste prata öppet och ärligt med Turkiet. Om det finns förbehåll - närmare bestämt välgrundade förbehåll - skall man uttala dem öppet. Jag har i denna kammare uttalat mig kritiskt mot ett beslut eller en rekommendation från de kristdemokratiska partierna, som rörde förhållandet till Turkiet, grundat på olikheter i religion. Men vad gäller olikheterna i fråga om mänskliga rättigheter, olikheterna i fråga om inställning till grannländerna och huruvida man går in i konflikter eller inte, där finns det allvarliga skillnader, som sträcker sig bortom de politiska krafterna i detta parlament, men också en fast vilja att inleda samtal med Turkiet. Jag skulle ytterligare en gång vilja säga klart och tydligt, också till Turkiet: det som hände i Luxemburg, var inte en dörr som stängdes, utan en dörr som öppnades. Men också gentemot vänner måste man vara kritisk, där det behövs. Nu gäller det att se till att man kan uppnå något med konkreta avtal.
Vad gäller Mellanöstern har ni också varit mycket aktiv. Jag hade möjlighet att så att säga gå i ordförandens fotspår i Israel, Palestina, Jordanien och Syrien. Jag såg, att det gjorts mycket goda ansatser här. Vi ser att arabvärlden kräver mycket mer av Europa än vad vi kan ge för tillfället. Gudskelov inte längre mot USA, utan snarare i ett samarbete som en allt starkare - i många fall allt mer självständig - partner, men också här har mycket skett. Det rör också det jugoslaviska området. Jag hoppas att vi, med utgångspunkt i era förarbeten, kan göra ytterligare framsteg under det brittiska ordförandeskapet. Vi måste göra klart, att vi står fast vid Dayton-avtalet, att vi står fast vid att krigsförbrytelser skall bestraffas, så att en äkta fred kan uppnås, ett äkta samarbete kan ske.
Avslutningsvis ytterligare en gång mina gratulationer till det luxemburgska ordförandeskapet. Det har redan sagts att Österrike under andra halvåret 1998 kommer att inneha ordförandeskapet. Vi är ett litet land, precis som Luxemburg. Men det finns en sak där i första hand i Luxemburg och i andra hand Österrike är en förebild: den låga arbetslösheten. Jag hoppas att Europeiska unionen snart kommer att uppnå ett genomsnitt av luxemburgsk och österrikisk arbetslöshet.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Under den energiska och fantasifulla luxemburgska ledningen har fina och anmärkningsvärda framsteg gjorts på det inrikes- och rättspolitiska området, på många enskilda områden, från organiserad brottslighet till delgivning i civil- och handelsmål. Nu gäller det att binda ihop dessa separata steg till ett totalkoncept. Vi måste se till att det europeiska rättsrummet sammanfaller med det europeiska ekonomiska rummet. Vi har vant oss vid att kunna ta hela den inre marknaden i anspråk för vårt näringsliv. De rättsinstrument som skyddar näringslivet kommer inte som tidigare att blockeras av nationella gränser. Därför måste vi nu se till att vi möjliggör ett unionstäckande rättsligt skydd överallt där unionstäckande handel är möjlig. Därför behöver vi ett övertygande totalkoncept, som inte består av att vi gör de nationella rättssystemen till gemenskapsrätt, utan som ser till att det finns rättsinstrument med gemenskapstäckande verkan där gemenskapshandel är möjlig. Detta måste stå i centrum för arbetet på områdena rättsliga frågor och inrikespolitik under den kommande tiden.
Om ni tillåter mig göra en randanmärkning, herr rådsordförande: om det stämmer, att hemliga data ur Schengen-databasen har sålts till den organiserade brottsligheten, som Neue Zürcher Zeitung rapporterat om, så vore det en exempellös skandal och borde leda till konsekvenser för såväl säkerhetssystemet som de ansvariga, och jag tror att det vore på sin plats om rådets ordförande tog tag i detta, trots att unionen alls inte ansvarar för Schengen.
(Applåder)

Alavanos
Herr ordförande! Jag kommer att uppehålla mig vid frågan om utvidgning, framförallt gällande Turkiet och jag kommer även att betona att Luxemburgs ordförandeskap, såväl som premiärminister Junckers personliga ingripande gjorde intryck på oss alla, eftersom han kombinerade ärlighet och värdighet med politisk försoning och politiska perspektiv.
Den stora frågan för mig är följande: vad kommer att hända och hur kommer det som redan uppnåtts behållas, nu efter denna hållning under toppmötet i Luxemburg?
Jag tror att den första förutsättningen för att detta skall fortsätta är att det brittiska ordförandeskapet följer de beslut som fattades på toppmötet i Luxemburg, vilka var beslut som inte berodde på någons veto. De var de mest enhälliga beslut vi tagit beträffande Turkiet fram till i dag.
Det andra är att den Europeiska unionen måste skydda sin rätt att forma den politik som har att göra med unionen själv och inte underkasta sig beställningar från USA, något som vi såg i går på NATO: s utrikesministrars politiska konferens, i fru Albrights försök att presentera en Europeisk union som skulle vara en bananrepublik till de Förenta staterna.
För det tredje bör den Europeiska unionen stå emot - och detta är väldigt enkelt - Turkiets löjliga hot, Turkiet som skräms med de 2, 5 miljarder dollar för köp av flygplan fram till 2000, eller de 3-4 miljarder dollar för privatisering av energiindustrin, eller ännu mer, de 150 miljarder dollar under 20 år för köp av vapen. Jag anser att den Europeiska unionen bör inta en lugn, klar och stabil hållning, framför allt då det utförs provocerande handlingar, som då minister Celebi säger att de kommer att skrida till bojkott av europeiska företag, dock med undantag av Förenade kungariket som innehar ordförandeskapet, Frankrike och Italien.
Givet dessa förutsättningar och givet framsteg i Cypern-frågan, tror jag att Turkiet förr eller senare kommer att sätta värde på den öppning som den Europeiska unionen erbjuder, naturligtvis om Turkiet självt tar de nödvändiga stegen för lösningen av Cypern-frågan, respekt för internationell rätt och mänskliga rättigheter samt en fredlig lösning på det kurdiska problemet.

van Velzen, Wim
Herr ordförande! Som alltid vid bedömningen av rådets resultat är det återigen en fråga om att addera och subtrahera. Jag tror att resultatet bäst kan sammanfattas genom det som en kollega sade till mig: "det är mindre än man hoppats men bättre än förväntat" . Det är också så jag känner det. Jag tycker det är mycket positivt att mekanismen som också faktiskt leder till koordinering, eller disciplinering om man så vill, av EMU nu också har skrivits in för sysselsättningen. Jag har fått ett starkt intryck av att en massa människor på medlemsstatsnivå ännu inte riktigt anar vad det kommer att betyda, och måste betyda, i framtiden.
Det finns ett antal positiva saker, men det kommer inte att förundra premiärministern att jag i varje fall är besviken över det som hänt på beskattningsområdet. Jag förebrår honom inte det. Jag känner till motstånden, men att antingen förskjuta beskattningen till undersökningar på nationell nivå, medan vi vet att vi i själva verket inte vågar att göra något i en sorts prisoner's dilemma för att en konkurrerande medlemsstatskollega då kapar åt sig bytet, eller genom att skicka uppdraget till Ekofin, där slutligen ett enhälligt beslut krävs, ger inte mig särskilt mycket entusiasm för framtiden. Framför allt eftersom jag vet att om det har funnits någon negativ faktor i förberedelserna inför toppmötet så har det varit Ekofin. Jag kommer för övrigt tillbaka till det ämnet.
Det viktigaste verkar vara ordförandeskapet, som enligt min mening förtjänar all uppskattning, och resultatet som de har uppnått när man ser till follow up . Vad betyder det för framtiden? Enligt min mening har det getts mycket viktiga nya chanser för de kommande åren, men då bör vi, och då menar jag på råds-, kommissions- och parlamentsnivå, hålla fast vid det surt förvärvade resultatet. För då kan vi se resultatet som ett steg framåt; det finns regeringschefer som lämnade toppmötet, kom tillbaka till sitt eget land och då sa: "vi kan helt enkelt fortsätta med det som vi redan gjorde" . Om det är mentaliteten hos en del av människorna på medlemsstatsnivå, ja då återstår oerhört mycket att göra. Jag tror att vi vad det beträffar också måste vara ytterst alerta och aktiva.
Jag är naturligtvis besviken över det faktum att den sociala momsen, som jag kallar den, inte har accepterats. Inte för att det är en av Nederländernas käpphästar, utan därför att jag egentligen tycker att det är skrattretande att andra medlemsstater förbjuder en annan medlemsstat att inleda experiment på det området. Jag förstår över huvud taget inte varför rådet har velat blockera den möjligheten. Jag ställer frågan till premiärministern om jag också kan tolka texten så att Nederländerna experimentellt skulle kunna ta reda på var utrymmet finns, alltså skulle kunna inleda ordentliga experiment.
För mig framstår ämnet ekonomisk koordination som viktigt för framtiden. Balansräkningen som är införd i sysselsättningskapitlet, i resultaten från Luxemburg, kommer den också att omsättas i praktiken? Jag känner en mycket stark oro i det sammanhanget. Jag märker att folk tror att denna koordination, denna balansräkning måste sättas in via Ekofin. Det tycker jag helt enkelt är skrattretande. Det har fram till i dag inte varit en institution som helt självklart får till stånd en balansräkning med sysselsättning. Jag är också orolig vad det kommande ordförandeskapet beträffar, för i de olika kontakter som jag har haft märker jag att det fortfarande krävs en hel del mission där, att man också där fortfarande har intrycket att Ekofin fungerar bättre genom koordination. Jag skulle tycka att det var ytterst ömkligt och inte alls i linje med Amsterdamfördraget.
Kort och gott, toppmötet i Luxemburg var en början, en mycket viktig början. Resultaten är ytterst viktiga. Men det var bara en början. Det krävs fortfarande förskräckligt mycket mer grundmålning, det måste göras en hel del för att nu äntligen förpacka ordet flexibilitet i verklig säkerhet. Det måste göras en hel del på beskattningsområdet och så vidare.
Men jag vill avsluta med att än en gång - det börjar nästan bli tjatigt - uttrycka uppskattning för ordförandeskapet, för jag är övertygad om att om det inte hade engagerat sig så hårt och fast genom Jean-Claude Juncker som det har gjort, så hade vi nu talat om ett helt annat resultat. Vad det beträffar vill jag framföra mitt tack.

Mann, Thomas
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den 21 november 1997 är ett datum att lägga på minnet. Stats- och regeringscheferna lyckades med att vid ett toppmöte avstå från stora ord och kunde enas om konkreta beslut. Samtidigt togs hänsyn till subsidiariteten. Rådets ordförande Juncker sade med rätta att vi alla har samma sjukdom, men behöver inte nödvändigtvis samma medicin. I Luxemburg gavs ansatserna till en gemensam sysselsättningsstrategi ett innehåll, vilket toppmötet i Essen fattat beslut om. Den viktigaste frågan för Europas medborgare är nu också huvudtema för de ansvariga i regeringarna: bekämpandet av arbetslösheten.
De viktigaste resultaten från vår debatt i Europaparlamentet med en ytterst engagerad rådsordförande har genomförts. Ungdomar under 25 och långtidsarbetslösa får under ett halvårs respektive ett års tid möjlighet till omskolnings- och fortbildningsåtgärder, samt utbildnings- och arbetsplatser. Små och medelstora företag får aktivt stöd genom Europeiska investeringsbanken. Budgetmedel omfördelas, varvid vårt parlament intar en förridarroll. Luxemburg var också ett nej till alla utopister, som tror att ytterligare miljardprogram på Europanivå kan lösa alla problem. Den som säger att detta kan finansieras, ger medborgarna falska förespeglingar. Det är också ett slag mot alla som genom annonser i Tyskland påstått, att den tyska förbundskanslern skulle komma att blockera. Tvärtom, här har en man använt sitt stora inflytande till att nå enhällighet för att kunna uppnå genomförbara resultat. Därför kommer också kollega Wolfs förhoppningar om ett regeringsskifte i mitt land på skam. Herr Wolf har ofta haft fel, men i regel inte den tyske förbundskanslern!
Tillbaka till Luxemburg. Jean-Claude Juncker har förklarat att 2+2=5. Förklaring: Det finns ett europeiskt mervärde i samordning, modellprojekt och ett allt mer intensivt erfarenhetsutbyte. Den kommande årsrapporten om nationella åtgärder utifrån europeiska riktlinjer har alla chanser att bli en succé vad gäller gruppdynamik. Sysselsättningstoppmötet visar, att medaljen Europa inte enbart har en sida, den ekonomiska, utan också en andra sida, den sociala. Gratulerar, Jean-Claude Juncker!
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr ordförande, herr rådsordförande! Det luxemburgska ordförandeskapets positiva prägel ändras inte av det faktum, att den vidare europeiska integrationen går i snigelfart. För som en tysk författare sade: "En snigel gör framsteg, för den rör sig ju och den rör sig ju framåt!" . Därför kan man säga att det på områdena skattesamarbete och sysselsättningspolitik har gjorts de första framstegen mot att medborgarna i större utsträckning känner att det tas hänsyn till dem vid det som sker här på europeisk beslutsfattandenivå. Jag anser att detta luxemburgska ordförandeskap har visat mycket tydligt, att ansvarskännande och ledaregenskaper hör till ordförandeskapet som sådant. Detta låter sig i synnerhet hänföras till den ekonomiska och monetära unionen.
Det är säkert helt rätt, att startdatumet för valutaunionen, 1 januari 1999, betonas gång efter annan. Men samtidigt måste också hemläxorna göras. I detta sammanhang skulle jag vilja säga till rådets ordförande att detta Europaparlament mycket snabbt har gjort sina hemläxor. men det vore bra om alla stats- och regeringschefer och framförallt alla finansministrar kunde använda ett entydigt språk vad gäller det politiska ansvaret i alla sina åtaganden, i sina löften och sina budskap. Här beklagar jag djupt att det luxemburgska ordförandeskapet inte kunde ta avsked med ytterligare två positiva resultat på sin meritlista. Jag avser ett klart beslut angående ordförandeskapet i Europeiska centralbanken. Jag anser att det sätt, som personaldiskussionen förs på, inte är bra för Europeiska centralbankens framtida trovärdighet och självständighet, och jag önskar att det före årets slut, som en julklapp, ändå skulle gå att finna en lösning.
Men jag anser också att det vore viktigt att man just på valutaunionens område inte bara sökte preliminära lösningar för euro-rådet, utan att det också vore viktigt att tydligt förklara vem som bär vilket ansvar för de makroekonomiska beslutssammanhangen. Ansvaret får inte enbart läggas på de europeiska finansministrarna, de nationella centralbankerna och Europeiska centralbanken, utan jag skulle verkligen å parlamentets vägnar vilja understryka att det måste finnas en treklang, också mellan rådet, Europaparlamentet och kommissionen, vad gäller ansvar för finans- och sysselsättningspolitiska riktlinjer. Vi behöver verkligen en koncentration här. Vi behöver inte olika inriktningar, så att medlemsstater, som ju är naturligt ansvariga för finans- och sysselsättningspolitik, skapar ett mervärde, men ingen samordning.
Därför insisterar jag: Europaparlamentets krav på interinstitutionella överenskommelser vad gäller finanspolitiska riktlinjer för Europeiska unionen och dess medlemsstater kvarstår inför nästa ordförandeskap.
Herr rådsordförande! Om ni också i slutet av ordförandeskapet kanske skulle kunna bidra till att unionens monetära kommitté inte bara argumenterade ur monetära och finansiella aspekter, utan att den genom sin sammansättning också kunde ta näringslivspolitiska aspekter i övervägande, vore det säkerligen en förbättring som skulle värderas positivt.

Lulling
Herr ordförande! När vi diskuterade det luxemburgska ordförandeskapets program i juli, gjorde jag er uppmärksamma på att det här ordförandeskapets avsikter i fråga om skatteharmonisering var att sätta stopp för osund skattekonkurrens, och underströk att Junckers övergripande angreppssätt var bra. Det visade sig för övrigt att det var den enda genomförbara. En del har ännu en gång, som alltid, försökt komma med oberättigad kritik mot mitt land beträffande detta ärende.
Som fallet med harmoniseringen av indirekt beskattning var 1991, lyckades det luxemburgska ordförandeskapet med ett historiskt genombrott för harmonisering av den direkta beskattningen. Jag vill dock klargöra att det inte kan bli något direktiv om beskattning på sparande, utan att det samtidigt antas ett direktiv om företagsbeskattning, att det inte finns skäl för att döda den lojala skattekonkurrensen i Europeiska unionen, att vi måste bevara de europeiska finansmarknadernas konkurrenskraft på världsplanet, och att vi inte får förbise att den enda målsättningen med hela denna operation är att begränsa de snedvridningar som faktiskt finns och verkligen stör enhetsmarknaden.
Jean de La Fontaine skrev i en av sina fabler att man ofta behöver någon som är mindre än en själv. Utan att vilja smickra det luxemburgska ordförandeskapet, vilket skulle vara pinsamt från min sida och skulle stå i strid med vår premiärministers legendariska blygsamhet, tror jag att jag kan bekräfta att det här ordförandeskapet har bevisat att La Fontaine alltid har rätt.

Titley
Herr ordförande! Låt mig börja med att gratulera det luxemburgska ordförandeskapet för dess effektivitet. Jag önskar bara att Europaparlamentet kan uppvisa något av samma kvaliteter. Då hade vi kunnat organisera denna debatt som en sammanhållen enhet i stället för i små brottstycken.
I morse föredrog Poos ett omfattande betänkande om det luxemburgska ordförandeskapets verksamhet. Jag skulle bara vilja understryka en sak: vikten av EU-politik rörande Ukraina. En mycket allvarlig situation håller på att växa fram i Ukraina och EU: s stöd har varit av ofantlig betydelse. Men vi måste tala om för de ukrainska myndigheterna att deras öde i slutänden ligger i deras egna händer, så att de driver på sina ekonomiska reformer, så att privata investeringar kan komma in och stärka deras ekonomi.
I den avgörande frågan om utvidgning, var det mycket viktigt att toppmötet kom till slutsatsen att detta bör vara en heltäckande process inom en ram, men att vi samtidigt bör vara medvetna om att varje land måste bedömas utifrån egna meriter. Av det skälet stöder jag slutsatsen att vi så snabbt som möjligt bör gå vidare med utvidgningsförhandlingar med de sex omnämnda länderna. Vi får inte låta länder som har varit drivande i sin reformprocess - som har genomgått en mycket smärtsam process - hållas tillbaka av länder som har haft en mer halvhjärtad inställning till denna process. Vi måste också göra det helt klart för dessa länder att det faktum att vi inleder förhandlingar med dem inte innebär någon garanti för att de kommer att kunna ansluta sig till Europeiska unionen. Mot bakgrund av rapporten i dagens Financial Times , bör vi kanske rikta dessa ord i synnerhet till Polen.
På så samma sätt måste vi göra klart att ett land, vilket som helst, som gör rätt typ av framsteg bör ha rätt att komma med i förhandlingarna så fort som möjligt.
Jag välkomnar framför allt den resolution som inrättar Europakonferensen och som slår fast dess innehåll. Europakonferensen skulle potentiellt sett kunna bli en kraftfull drivkraft till att fördjupa och bredda den politiska dialogen och till samarbete på hela den europeiska kontinenten. Detta kommer att vara mycket viktigt medan utvidgningsförhandlingarna pågår parallellt.
I söndags kväll blev jag uppringd av BBC World Service, som ville att jag skulle uttala mig om den inställning den turkiska regeringen intagit. Uttalandena från den turkiska regeringen var faktiskt så extrema att jag blev verkligt oroad över att någonting hade gått mycket snett vid toppmötet. Men när jag läste slutsatserna framgick det med all tydlighet att vi faktiskt hade varit mycket positiva gentemot Turkiet. Jag kan därför inte förstå uttalandena från den turkiska regeringen. Kanske är det på grund av att amerikanarna har gett dem förhoppningar som sträcker sig längre än vad Europeiska unionen kan infria - för amerikanarna tror hela tiden att vi kan ta med Turkiet som medlem - eller på grund av deras inrikessituation. Oavsett vad, så har vi på sistone hört mycket från den turkiska regeringen om deras rättigheter, men ingenting om deras skyldigheter. EU-medlemsskap medför rättigheter och skyldigheter. Vi bör stärka det budskapet till den turkiska regeringen, men samtidigt bör vi säga att vi är förtjusta om de som en följd av denna process kan ansluta sig till oss, för vi erkänner deras plats i Europa.
Detta är en viktig process. Låt oss inte glömma bort att det i slutänden krävs samtycke från folken i Europeiska unionen och ansökarländerna. Därför måste de lösningar som vi söker på problemen vara realistiska och acceptabla för Europas folk.

Lambrias
Herr ordförande! Två hopp föds efter det verkligen historiska rådet i Luxemburg, i vilket vi alla med beundran erkänner Junckers kreativa roll.
Det första hoppet är att Turkiet, trots sitt negativa beteende under alla dessa år och dess förargade reaktion på de femtons beslut, kommer att inse att ingen förnekar dess plats i Europa och att det är landets egna handlingar och underlåtanden som sedan 1963 förhindrar förbättringen av dess relationer. Det andra hoppet, sammanbundet med det första, är att hela Cypern inte bara så snabbt som möjligt, som det har rätt till, kommer att införlivas - detta betonade ordförande Santer - i den Europeiska unionen, men att det också kommer att upphöra att vara gisslan till det land som ockuperade det.
Nu är det stora ögonblicket för Turkiet att bevisa sin europeiska inställning i stället för att desperat skynda sig till amerikanarna eller ryssarna; att sätta värde på det som Europa har att erbjuda och framförallt att, för dess folks skull, upprätta en rättsstat.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Enligt min åsikt måste vi i inledningen av varje sammanträdesperiod som överensstämmer med rådets ordförandeskap undvika två faror som jag anser vara viktiga. En av dessa är att tro att man under en period med så kort om tid skall kunna lösa varje problem som dyker upp i Europeiska unionen. Den andra faran är att det uppstår en obalans i den ständiga dynamiken mellan försvaret av legitima nationella intressen och de gemensamma intressena, vilka är de som utvecklar och för Europeiska unionen framåt. Enligt min åsikt är uppgiften för rådets ordförandeskap att förena viljor, forma enhällighet och kort sagt se till att Europeiska unionen gör framsteg.
Det nuvarande ordförandeskapet i rådet har visat, vilket Lulling också har tagit upp, att vad gäller såväl det viktiga toppmötet om sysselsättning som ägde rum i slutet av november som Europeiska rådet förra helgen, under vilket inledningen av anslutningsförhandlingarna beslutades, finns det stora medlemsstater i Europeiska unionen som är små i sina Europaambitioner, och små medlemsstater som är stora, inte bara i sina Europaambitioner utan också när det gäller resultaten.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort. Först vill jag ansluta mig till de hyllningar som framförts till det luxemburgska ordförandeskapet för det utmärkta arbete som har utförts. En nyckelfunktion i ett historiskt toppmöte i Luxemburg, ett bra sysselsättningstoppmöte. Luxemburg har helt enkelt gjort ett gott arbete och det förtjänar att sägas här. Jag vill ta upp tre små punkter.
I första hand Turkiet. Utåt har man fått intryck av att Turkiet skulle ha avvisats på grund av det faktum att det huvudsakligen är ett muslimskt land. Ännu värre, man har fått intryck av att det framför allt är de kristdemokratiska partierna som skulle vara ansvariga för detta. Jag tycker att detta är en egendomlig sak. Vi vet alla att Turkiet har hållits borta på grund av de mänskliga rättigheterna, på grund av den betänkliga demokratiska karaktären och på grund av sättet som man löser gränsskiljaktigheter och minoritetsproblem på, nämligen med militärt våld. Jag utgår dock från att Turkiet verkligen är välkommet när de problemen är lösta i Turkiet. Jag skulle gärna vilja höra det en gång till av rådets ordförande.
Sedan punkten om Europeiska centralbanken. Jag hoppas ändå att vi kan uppnå att valet av ordförande till Europeiska centralbanken inte skall bli något politiskt val, utan ett val baserat på kvaliteter. Jag anser att det är mycket farligt att det hålls allehanda diskussioner för att tillfredsställa olika länder med delade ordförandeskap: fyra år den ene, fyra år den andre. Jag har känslan av att vi då hamnar på farligt vatten. Skulle jag återigen kunna få höra av rådets ordförande vad han anser om detta.
Nationella inbetalningar till Europeiska unionen. Det pågår en obehaglig diskussion i mitt eget land om Nederländernas mycket riktigt höga inbetalning, med rapporten från Europeiska kommissionen som skulle bevisa motsatsen, och motstånd mot detta från Europeiska kommissionens sida. Det skulle vara till nytta för mig om Europeiska kommissionen så snabbt som möjligt skulle kunna klargöra detta, för detta är inte bra för Europas image i mitt eget land. Jag har ställt en skriftlig fråga om detta, men om kommissionär Oreja skulle kunna säga något om detta skulle det kanske väcka ett hopp, även i Nederländerna.

Ordföranden
Jag skall ge ordet till Bourlanges, men först skulle jag än en gång vilja protestera mot att PPE-gruppen ger en talartid på en minut åt framstående kolleger, vilket försätter ordföranden i en omöjlig situation.
Jag kan inte avbryta kolleger som har en talartid på en minut. Det försätter mig i en omöjlig situation.
Jag känner till gruppernas problem. Det finns många som begär ordet, det vet jag visst, men ändå skulle jag vilja be de politiska grupperna att ge sina kolleger en talartid på åtminstone två minuter, så att de kan uttrycka sig.

Bourlanges
Herr ordförande! I min egenskap av blygsam backbencher blir jag rörd av er begäran.
Parlamentet är besatt av en tanke: inte att göra utvidgningen, men att lyckas med utvidgningen. I vilken mån har Luxemburg bidragit till att lyckas med utvidgningen?
Amsterdam var nedslående vad den institutionella reformen beträffar. Vi beslutade då att inleda förhandlingarna utan att göra reformerna.
Det europeiska toppmötet i Luxemburg, införde ett väsentligt begrepp, och det är att reformen skulle föregå utvidgningen. Vi är tacksamma mot er för det, herr ordförande! Vill det säga att vi är nöjda? Säkerligen inte, för vi anser att det finns mycket kvar att klargöra. Jag vill nämna tre: tidsplanen, reformernas natur och reformförfarandet.
Vad tidsplanen beträffar verkar det för mig som att ni står fast vid idén om en reform i två etapper: en liten reform före antagandet av den sextonde medlemmen, å ena sidan, och en stor reform före den tjugoförsta medlemmen, å andra sidan. Vi vill, vi önskar få en övergripande reform, för övrigt fullt förenlig med bestämmelserna från Amsterdam, med tillämpning av principen enligt vilken "den som kan mest kan minst" .
Vad reformernas natur beträffar, anser vi att reformen av kommissionen och röstviktningen är bra, men att det är Europeiska unionens hela jämvikt, den politiska, institutionella och adminstrativa jämvikten, som bör ses över inför den stora utvidgningen.
Till slut, vad beträffar frågan om förfarande: regeringskonferensens metod har visat sin begränsning. Vi vill ha en reform som gör det möjligt att säkra sammanhållning och mera demokratisk diskussion.
Ni har lagt er byggsten. Det räcker inte, men ni har gjort er plikt. Ni lämnar i uppgift åt era efterföljare att fortsätta, och nu kära vänner i det luxemburgska ordförandeskapet, som jag ser är ganska utpumpade av ansträngningarna, säger jag tack och framför allt trevlig semester! Vila upp er, det har ni förtjänat!

Ojala
Herr ordförande! Europeiska rådets möte i Luxemburg kan i huvudsak betraktas som framgångsrikt. Mycket viktigt var särskilt beslutet om att inleda förhandlingar om medlemskap samt förberedande förhandlingar med Cypern samt med staterna i mellersta Östeuropa.
Det var bra att man tog timeout i beslutet om EU: s framtida budgetutveckling. Nu kan man grundligt tänka igenom vilka resurserna och metoderna blir i kampen mot arbetslösheten. Man måste se till att de medel som är avsedda för arbetslösheten och för utjämning av de sociala skillnaderna inte minskas utan att de används allt mer effektivt särskilt för att skapa permanenta arbetstillfällen.
Det mest problematiska beslutet har att göra med den demokratiska politiska övervakningen av EU: s monetära union. Det är bra att Ecofin-rådets ställning preciserades och att medlemsstaterna fick möjligheter till politisk debatt om den monetära unionens beslutsfattande, men grundproblemet kvarstår. Medborgarnas möjligheter att övervaka Europeiska centralbankens verksamhet och att påverka den penningpolitik som bedrivs är fortfarande alltför svag. Till den europeiska demokratins princip hör att den allmänna och offentliga medborgaråsikten också återspeglas i de politiska beslut som fattas. Nu har ett sådant demokratiskt beslutsfattande alltför liten inverkan på Europeiska centralbankens verksamhet. Europaparlamentet måste agera så att demokratin i den monetära unionen stärks.
Det blev en rask språngmarsch hit. Jag var inte framme i tid, och jag tackar för att jag fick ordet.

Juncker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vid slutet av debatten, mycket snabbt, några ord, jag vågar inte säga till avslutning, men till preliminär slutsats. Jag skulle mycket kort vilja lämna några svar till dem som under eftermiddagen har fortsatt att fråga ordförandeskapet.
Jag skulle först vilja säga Van Velzen at jag inte fått intrycket av att Europeiska rådet om sysselsättningen helt enkelt skulle ha glömt att nämna idén om en, så kallad, social mervärdesskatt i de länder som så önskar. I riktlinjerna finns det en direkt referens till en minskning av mervärdesskatten i sektorer som är särskilt rika på arbetstillfällen. Medlemsländer som vill slå in på den vägen kan göra det, på villkor att de får befogenhet genom ett direktiv som rådet skall anta till följd av ett direktivförslag från kommissionen. Vi kämpade in i sista minuten för att inte följa de medlemsstater som inte ville ha någon referns till idén om social mervärdesskatt. Jag måste säga att det faktiskt bara var fyra eller fem medlemmar som var med på att idén skulle nämnas. Vi kunde således, frivilligt och som ett alternativ, på nytt ta upp idén, som jag vet står Van Velzen mycket nära.
För övrigt, vad gäller toppmötet om sysselsättningen, är jag tacksam mot alla som har sagt att ordförandeskapet har tagit upp alla idéer som parlamentet hade föreslagit, och efter att ha läst om parlamentets betänkande om toppmötet för sysselsättningen hittar jag inte någon riktlinje som inte togs upp i riktlinjerna som ordförandeskapet föreslog och Europeiska rådet antog, förutom vissa litterära element som vi inte kunde ta upp men, som vi ersatte med andra element av samma typ.
I fråga om Europeiska centralbankens ordförandeskap: vi skulle ha velat lämna ett svar på frågan som inte uppstått för att den luxemburgska regeringen tagit upp den, utan av en medlemsstat, föga avlägsen från Luxemburg, vars officiella språk och arbetsspråk jag just håller på att använda.
Jag tror att villkoren faktiskt är samlade för att vi skall kunna lyckas lösa problemet innan det blir ett stort problem som riskerar att hota Europas monetära strävans trovärdighet. I detta ögonblick har vi två kandidater. Före årsslutet eller de första veckorna av det kommande året, kommer vi bara att ha en kandidat. Om vi fortsätter med dubbla kandidater, skulle det mycket snabbt kunna ses som olika politik för varje kandidat. Det finns konkurrens mellan människor, och vi måste se till att det inom kort inte blir konkurrens också mellan två politikområden. Jag tror att vi måste kunna sätta stopp för en diskussion. Initiativ kommer att tas före årsslutet för att försöka lösa problemet.
De nationella budgetbidragen inspirerar förvisso till många kommentarer, men jag vill inte göra det i dag. Kommissionen har för övrigt lagt fram en rapport som kunde visa att rent allmänt återspeglar den nu rådande fördelningen ganska bra de olika medlemsländernas verkliga situation. De som har läst den, applåderade den eftersom slutsatsen verkade gå i rätt riktning. De som i alla fall har olika åsikt och inte läst rapporten, sade att den saknade innehåll och ambition. Alla rapporter som kommissionenn lägger fram i det avseendet, kommer för övrigt att bedömas i ljuset av de inrikespolitiska debatterna, som i det avseendet ofta är av exemplarisk medelmåttighet.
Vi har flera gånger sagt att man inte kan dra ner medlemskapet i Europeiska unionen, och detta medlemskaps förtjänster, enbart till ett budgetärt till- och återflöde. Det är en förenklad och inskränkt idé om Europa, som absolut inte ger rätt åt alla som långt bortom budgetära hänsyn fortsätter att berömma Europeiska unionens förtjänster. Att dra ner Europa, och således freden, till några budgetposter, visar på en medelmåttighet som aldrig upphör att reta mig. Det är en falsk debatt utan existensberättigande. Vi måste objektivera den. Kommissionen kommer att sköta om det och andra kommer gör sammanlunda. Kommissionen kommer att lämna ett nytt förslag om egna resurser, och har uppmanats av Europeiska rådet att lägga fram det i oktober 1998. Det kommer att bli rätt ögonblick för att grundligt och detaljerat diskutera om alla problem i denna kategori.
Vad gäller Turliet skulle jag vilja säga om och om igen att Europeiska unionen lyckades - för första gången med alla femton medlemmar, vilket man har en tendens att inte vilja se - utforma ett erbjudande till detta land som visar, vill jag säga, att Europas alla dörrar faktiskt står öppna på villkor att Turkiet, liksom alla andra länder som vill gå genom dörren, uppfyller ett antal krav, som vi även har på oss själva och måste kunna ställa på alla dem som vill gå med i Europeiska unionen. Vi måste säga det, och säga det om och om igen, förklara och åter förklara för de människor i Turkiet som ser på oss med sympati - och det är de flesta bland detta stolta och värdiga folk - att Europa inte har sagt nej till Turkiet. Europa är inte en klubb för kristna och vill inte vara en klubb för kristna, vi måste förklara att vi är en klubb som har toleransregler, att vi har rest upp mellan oss en sockel av gemensamma rättigheter, krav, plikter och förpliktelser, och att alla som vill gå med i klubben, som i själva verket är en gemenskap och en union, måste uppfylla dessa krav.
Den blygsamme backbencher som just lämnat oss av skäl som undgår mig, trots att han visste att jag skulle lämna honom ett svar som kunde göra honom nöjd, frågade oss om betydelsen av den lilla inledande frasen om nödvändigheten av att Europeiska unionen genomför en betydande institutionell reform. Jag skulle ha velat säga till Bourlanges, men ni vill kanske återge mina påståenden till den blygsamme backbenchern som han självutnämnt sig till innan han ställde frågan om det finns två tendenser bland medlemsstaterna. En del som vill ha en grundläggande reform före de första utvidgningarna, och den andra tendensen som vill ha blygsamma reformer eftersom det nu gäller att förbereda bara den första utvidgningen.
Jag vill att ni skall veta att vid slutet av ordförandeskapet, då jag för första gången kanske kan börja tala i eget namn och inte behöver ha det tunga kravet på mig att vara tvungen att tala i femton premiärministrars namn - mycket svårt eftersom de hela tiden ändrar åsikt - skulle jag vilja säga i mitt och min regerings namn att vi kommer att stödja ansträngningarna hos alla dem som vill att då vi tar itu med reformerna i institutionsfrågan skall det bli sammanhållna, följdriktiga, djupa och framtidssträvande reformer. Vi vill kunna utföra ett seriöst arbete från första början, på villkor dock att vi inte på nytt får en debatt med medelmåttiga uttalanden från vissa politiska krafter i en del stora medlemsstater, som gett till resultat att de små medlemsstaterna har satt sig på tvären och spjärnat emot, och inte kunnat tänka över dessa frågor i lugn och ro som önskat.
Om en del stora medlemsstater upphörde med den här leken, som inte har, och aldrig haft, existensberättigande, som går ut på att förklara för de små medlemsstaterna att de utgör en skara som hindrar de stora från att gå framåt, och om en del politiker i vissa medlemsstater kunde sätta stopp för den här typen av uttalanden, helt utan erfarenhetsgrundat berättigande under de senaste trettio åren, och erkände att det alltid vid betydande och varaktiga låsningar berott på oenighet bland de stora staterna, skulle de små staterna vara mera benägna att kunna tänka sig en relativ jämkning av sina ståndpunkter. Jag tror att om vi vill reformera institutionerna måste vi se till att alla har intrycket av att vi har lärt oss att respektera varandra igen. Om vi inte tycker om varandra i Europa kommer inte de institutionella reformerna att leda oss långt.
Herr ordförande! Jag skulle vilja önska, er framför allt, men också alla kolleger, som har lyssnat till mig, och alla ledamöter i Europaparlamentet en riktigt god jul. Jag önskar er ett gott nytt brittiskt, österrikiskt och förhoppningsvis europeiskt år.
(Applåder)

Ordföranden
Herr rådsordförande! Jag vet inte hur stor vår åsyftade kollegas blygsamhet är, men i mitt eget land säger man alltid att man skall tro på det som folk säger, således om han sagt sig vara blygsam, måste han vara det. Jag vill inte ursäkta honom, men jag bör klarlägga att han var tvungen att gå till ett sammanträde som började klockan halv fyra. Han var runt tjugo minuter försenad då han gick härifrån, och vill ursäkta sig för att han inte var kvar för att få ert svar.
Som ni vet, när vi är här, har vi tyvärr parallella sammanträden som inte kan räknas i tiotal, utan i hundratal, och då är det alltid lite svårt att vara överallt på samma gång.
Vad mig beträffar, vill jag bara tacka er på nytt för er närvaro och ert intresse för parlamentet. Ni var angelägen om att själv svara vid slutet av debattdagen. Jag är inte säker på att vi har visat upp vår bästa organisationsförmåga med den här debatten som avbrutits två, tre gånger. Europaparlamentet är i alla fall lite speciellt och vi ber om ursäkt.
Vi står nu vid slutet av en rik debatt och vill tacka er för er närvaro ända till slutet, och på nytt gratulera er till ett stort ordförandeskap som ett land, som inte är bland de största, har kunnat åta sig för tredje gången.
Här har vi den blygsamme parlamentsledamoten som just anlänt.
Jag vill än en gång tacka och gratulera er, herr premiärminister. God jul och gott nytt år!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om resolutionen om det luxemburgska ordförandeskapet kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Kommissionens arbetsprogram för 1998 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslisan är fortsättning på debatten om kommissionens arbetsprogram för 1998.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja att min medverkan i dag inte blir en rituell eller rutinmässig medverkan för att omständligt behandla vart och ett av förslagen i lagstiftningsprogrammet. Jag skulle hellre vilja att denna debatt blir en relevant del i utövandet av Europaparlamentets kontrollbefogenhet och en förklaring och redovisning från kommissionen på det sätt som tillkommer ett demokratiskt system som vårt. Jag tror också att det är dags att utvärdera och dra slutsatser inför framtiden.
1997 har varit ett viktigt år för Europeiska unionen. Dels på grund av det stora antal frågor som behandlats, dels på grund av de viktiga politiska möten som har hållits: regeringskonferensen, det extra toppmötet om sysselsättning, besluten ur teknisk synvinkel om igångsättning av den ekonomiska och monetära unionen eller de mycket viktiga besluten om utvidgningen förra helgen i Europeiska rådet i Luxemburg. Jag tror att 1998 också kommer att bli ett viktigt år eftersom vi detta år kommer att inleda anslutningsförhandlingarna och fatta beslut om vilka länder som skall delta i tredje fasen av valutaunionen. Dessutom måste vi göra viktiga framsteg i de svåra frågorna om de finansiella perspektiven och reformen av de gemensamma politikområdena. Jag kan försäkra er att kommissionen såsom hittills kommer att fortsätta att helt och hållet spela sin roll som gemenskapens initiativtagare och att försvara allmänhetens intressen.
Tillåt mig nu att, innan jag går in på framställningen av arbetsprogrammet, besvara tre frågor som jag vet finns kring detta ämne. För det första, finns det för många samrådsdokument? Har vi under 1997 framställt för många samrådsdokument? Har det rått en viss passivitet och brist på vilja när det gäller att lägga fram nya lagstiftningsinitiativ? Verkligheten är att mer än hälften av dessa dokument beror på formellt uttryckta krav i fördraget och på skyldigheter som är resultatet av en rättshandling som härrör från antingen parlamentets eller rådets begäran.
Låt mig ge några siffror som placerar problemet i dess verkliga dimension. Under 1997 presenterade vi 13 vit- eller grönböcker, 103 meddelanden, varav en del var praktiskt taget obligatoriska och andra var samrådstexter, samt 116 rapporter, vilka alla hade begärts från kommissionen. Dessutom finns det enligt min mening tre viktiga skäl för att utarbeta samrådsdokument: det första är det faktum att kommissionen, genom protokollet om subsidiaritet, måste genomföra samråd innan varje förslag till rättsakt, det andra är den mycket aktiva närvaron i det europeiska panoramat av organisationer och sammanslutningar av alla slag, vars opinioner inte får glömmas bort då de i hög grad bidrar till kvaliteten och realismen i initiativen och slutligen behovet som kommissionärerna har av en säker uppfattning om vad som är nödvändigt och användbart. Och ni kan fråga mig, och jag kan fråga mig själv: har vi missbrukat denna teknik? Har vi med orätt avstått från ett initiativ för att ersätta det med ett samråd som var bekvämare? Jag tror inte det. Men jag kan försäkra er att kommissionen kommer att vaka över att dess attityd inte skall kunna uppfattas som ett bevis på bristande lagstiftningsvilja.
Den andra frågan jag vill ta upp är kodifikationen och konsolideringen. Konsolideringen och kodifikationen har blivit en politisk prioritering för kommissionen som en följd av Amsterdamfördragets bestämmelser om insyn. Det är uppenbart att insynen inte uppnås enbart på detta sätt, eftersom fördraget dessutom kräver ett specifikt lagstiftningsinitiativ. Men kodifikationen måste vara en ständig uppgift för att förbättra medborgarnas tillgång till gemenskapens lagstiftning. Det är sant att antalet utförda kodifikationer inte är så stort men de tre institutionernas avdelningar arbetar med alla de förutsagda kodifikationerna. Det är riktigt att kodifikationen ibland försenas på grund av ändringar i lagstiftningen. Vi kan naturligtvis inte hejda besluten i grunden bara för att främja kodifikationen. Ni skulle vara de första att kritisera oss.
Beträffande omarbetning av texterna, vilket troligen kommer att bli den framtida metoden, uppvisar den inga problem. Vad gäller konsolideringen går arbetet tämligen bra. Under två år har 310 konsolideringar genomförts från 2 500 dokument. Därför skulle jag vilja uppmana denna kammare att fastslå de nödvändiga ekonomiska medlen för att kunna utföra detta arbete bra.
Den tredje frågan är framgången för medbeslutandet. Trots de problem som har funnits och det ökade antalet uttalanden i protokollen är det i verkligheten så att vi har gjort ett bra gemensamt arbete. Det bästa beviset på det är resultatet, Amsterdamfördraget, vilket förenklar förfarandet och utökar omfattningen för medbeslutandets tillämpning.
Jag skall nu, herr ordförande, ta upp verkställandet av 1997 års arbetsprogram och speciellt förhållandet mellan det förutsagda programmet och det faktiskt genomförda programmet. Vissa förseningar finns, jag är fullkomligt medveten om det, och jag medger att vi måste vara mer disciplinerade i framtiden. Men jag måste säga er att förseningen i flera fall beror på vissa nödvändiga samråd, politiska eller tekniska, som kräver tillräckligt med tid för att mogna och för att kunna uppnå ett effektivt och sammanhängande förslag. Detta är mycket viktigt för verkställandet av kommissionens initiativ. Tack vare denna initiativmakt kan vi exempelvis kräva rådet på en omröstning om förslag, på det sätt som har skett de senaste veckorna om Robert Schuman-programmet eller om tobaksreklam. Detta är något som parlamentet alltid har begärt. Jag menar att en väg har öppnats och att vi bör gå vidare på den.
Detsamma kan sägas - och jag tror att vi måste medge det - om de krav ni har ställt angående tillämpningen av artikel 138b, vilka i alla fall har fått ett omedelbart svar från kommissionen, även om ett svar från kommissionen inte betyder att resultatet nödvändigtvis måste innebära att ett förslag läggs fram. Det är kommissionens befogenhet att lägga fram förslag. Emellertid kan parlamentet anmoda att ett förslag läggs fram enligt artikel 138b.
Så har kommissionen exempelvis vad gäller civil ansvarsförsäkring, lagt fram det förslag som ni bett om. I fallet med förebyggande åtgärder mot miljöskador har vi förberett en vitbok. Beträffande skogsstrategier förbereder vi initiativ enligt de förslag som finns i Agenda 2000. I två fall - hotellsäkerhet och det europeiska hälsodokumentet - har vi mött problem, framför allt juridiska problem, för att kunna lägga fram ett användbart förslag. Emellertid hoppas vi kunna finna lösningar för att svara på era krav vad gäller ett europeiskt hälsodokument. För säkerhet vid hotellbränder har kommissionen redan informerat parlamentet om de svårigheter som förhindrar en presentation av det begärda förslaget.
Ärade ledamöter, jag skulle vilja insistera på en sak som jag nämnde inledningsvis. Det är inte alls sant att kommissionen har varit passiv. Jag måste påminna om att det har funnits prioriteringar av stor politisk betydelse som vi har ägnat all vår uppmärksamhet. Låt mig bara nämna de följande. För det första, förberedelserna av initiaven för att bekämpa arbetslösheten, vilka i hög grad bidrog till framgången vid det extra Europeiska rådet i Luxemburg 20 och 21 november. För det andra, det aktiva deltagandet i det intensiva arbetet och de hårda förhandlingarna under regeringskonferensen vars resultat, Amsterdamfördraget, måste ratificeras under 1998. För det tredje, meddelandet om Agenda 2000, hörnstenen i utvidgningen och i reformerna av gemenskapens politikområden, särskilt strukturfonderna, den gemensamma jordbrukspolitiken och de framtida finansiella perspektiven. För det fjärde, hela samlingen av tekniska förslag förbundna med genomförandet av den gemensamma valutan. För det femte, förberedelserna för Kyotoavtalen i miljöfrågorna. För det sjätte, förhandlingarna om liberaliseringen av de finansiella tjänsterna i Världshandelsorganisationen, vilka framgångsrikt avslutades i Genève för några dagar sedan. Och slutligen, lanseringen och den första tillämpningen av en aktionsplan för den inre marknaden som antogs i april och lades fram för Europeiska rådet i Amsterdam och som utgör en av våra stora prioriteringar med konkreta förslag för att förbättra effektiviteten i den inre marknaden.
Arbetet, men också den politiska ansträngningen för att genomföra dessa aktiviteter har troligen försenat ett antal lagstiftningsinitiativ, liksom samrådsdokument vilket några ledamöter med all rätt klagar över. Är förseningarna berättigade? Troligen inte i alla fall. Däremot skulle jag vilja understryka att kommissionen har koncentrerat sig på de frågor som bedömts vara viktigast och gjort ansträngningar för att utarbeta en strategi för Europa de närmaste tio åren. Och jag hoppas att kommissionen får ett erkännande för denna ansträngning.
Låt mig snabbt gå över till prioriteringarna för 1998. Ordförande Santer har redan uttryckt våra prioriteringar för nästa år och jag anser att ingen av dessa prioriteringar får försummas. Jag tänker konkret på följande: för det första, kontinuiteten i vår sysselsättningsstrategi på europeisk nivå. För det andra, utvidgningen som inleddes under helgen och som kommer att kräva en utomordentlig politisk och teknisk ansträngning för att utveckla och förbereda förhandlingarna, reformeringen av fonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken samt införandet av euron och slutligen åtgärderna till förmån för medborgarna, framför allt slutsatserna från Amsterdam och Kyotokonferensen. Vi får inte heller glömma utrikespolitiken som kräver ett brett handlingsfält, såväl inom Världshandelsorganisationen som i förstärkningen av vår närvaro inom diplomatin och säkerhetspolitiken.
Institutionerna måste avancera snabbt inom detta område, liksom i fördjupningen av gemenskapspolitiken i Schengen, för att kunna tillämpa besluten från Amsterdam.
Inom ramen för den fria rörligheten och invandringen, och även i frågor om straffrätt och rättsliga frågor inom tredje pelaren, börjar kommissionen att förbereda tillämpningen av det nya fördraget. Det ligger redan förslag på bordet och andra förbereds. Så snart det är möjligt kommer vi likaledes att lägga fram ett handlingsprogram för rättsliga och inrikes frågor.
I förberedelserna för nästa års program måste vi nämna två stora institutionella åtaganden: förberedelserna för en förändring av 1987 års beslut om kommittéförfarandet, som vi lovar att lägga fram i detta parlament och i rådet i juni månad, samt förberedelserna av ett dokument som detta parlament har begärt inför Europeiska rådet i december 1998, om de framtida institutionella reformerna. Som ni vet har kommissionen förbundit sig politiskt för detta och jag bekräftade det i denna kammare med anledning av vårt meddelande om Agenda 2000.
För att avsluta skulle jag vilja ta upp relationerna mellan våra två institutioner. Vi har presenterat en lista på förslag som vi strävar efter att ta upp nästa år. Vi önskar att vårt arbetsprogram och listan över förslag till rättsakter, som är ett resultat av utövandet av vår initiativrätt, inte skall uppfattas som något uteslutande ensidigt från kommissionen.
Parlamentet måste medverka i programmet för nästa år, liksom i utvecklandet av detsamma. Det är sant att unionens parlamentariska system inte baseras på en dialektik mellan majoritet och opposition, men kommissionen kan inte enbart stödja sig på en legitimitet som har uppnåtts en enda gång, nämligen när det hölls en omröstning om dess tillsättande. Vi behöver en ständig politisk referens, demokratiskt vald, som bekräftar denna legitimitet och enligt min mening är frågan om de galna korna särskilt signifikativ. Jag anser att parlamentet konstruktivt spelade sin verkliga roll av kontrollör. Men det har också stått klart att en sund union aldrig kan konstrueras utifrån en känsla av dålig insyn eller av misstro mellan medborgarna och institutionerna och inte heller utifrån motviljan från de styrande att underställa sig den demokratiska kontrollen.
Jag skall sluta här. Kommissionen har åtagit sig att bidra till fördjupningen av den europeiska konstruktionen och att stärka unionens positiva, mycket positiva, initiativ i kampen mot arbetslösheten, i genomförandet av de miljömål som vi har fastställt i Kyoto, i att få fram euron enligt de fastslagna tidsfristerna och att komplettera den inre marknaden och genomföra utvidgningen.
Enligt min åsikt är detta också ett åtagande från parlamentets och medlemsstaterna sida och jag anser kort sagt att vår framtid beror på ett effektivt samarbete mellan institutionerna.
Låt oss därför inte ge detta verkställande en rituell karaktär, låt oss inte organisera en enkel och byråkratisk utformning av mer eller mindre konfliktfyllda listor. Låt oss inleda ett autentiskt politiskt program.
På denna grund ber jag parlamentet att agera tillsammans med oss för att lyckas med det nämnda, och genom det kunna förnya förtroendet för kommissionen.

Fayot
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skall försöka vara diplomatisk. Jag har vid förberedelserna inför den här debatten och resolutionen som följer den, noterat att det vi sysslar med här intresserar mycket få ledamöter i parlamentet. De är kanske okunniga om vad det skall tjäna till och vet inte om det har en verklig politisk omfattning.
(Applåder) För min del tror jag att det kan vara av stor betydelse för Europeiska unionens demokratiska verksamhet och det är väsentligt för parlamentet, som till följd av Amsterdamfördraget skall bli en fullvärdig medlagstiftare. I det institutionella systemet har kommissionen rätt att ta laginitiativ. Maastricht gav förvisso parlamentet rätt att komma med lagförslag i enlighet med artikel 138b, men lagstiftningen, reflexions- och förberedelsearbetet av unionens rättsakter är väsentligen kommissionens sak.
Kommissionen är emellertid tillsatt på fem år, med sina ännu mera oavsättliga och oantastliga byråkrater. Den står under parlamentets övervakning och drivkraft. Som parlament försvarar vi förvisso kommissionens styrkeposition, men då måste den acceptera att böja sig för vissa demokratiska regler. Tillsammans med den mera allmänna debatten om situationen i EU är den här debatten den enda som går utöver uppdelningar och fackområden, och gör en övergripande utvärdering av kommissionens verksamhet för det föregående och det kommande året. Det är enda tillfället att detaljerat och konkret utvärdera verksamheterna i den kommission som tillsattes 1995.
Herr ordförande! Parlamentets främsta kritik mot kommissionen varierar inte mycket från det ena året till det andra. Den respekterar inte sitt eget arbetsprogram. Av de arton lagförslag som tillkännagavs för 1997 har parlamentet fått sju stycken vid slutet av november 1997. Kommissionen tar inte systematiskt initiativet till att frigöra de 197 ärenden som sitter fast i rådet. Parlamentet har upprepade gånger begärt att få exakta upplysningar om det interinstitutionella arbetets rättsliga grunder och planering. Och man skulle förvisso behöva tömma skrivbordlådorna och göra en lista över de låsta lagförslagen med uppgift om vilka som bör dras tillbaka och informera parlamentet om detta. Det är klara fakta och kritiken är regelbundet återkommande. Den är tillräckligt allvarlig för att vi skall börja upprätta ett bättre interinstitutionellt samarbete i fråga om lagstiftningsprogrammet.
(Applåder) Vi föreslår följaktligen, herr kommissionär, en regelbunden utvärdering under året, jag betonar under året, eventuellt på grundval av ett skriftligt dokument, om genomförandet av lagstiftningsprogrammet. Jag är inte anhängare av att skapa nya institutioner och nya strukturer. Det är bättre att använda de strukturer som tjänar till ram för de regelbundra mötena mellan kommissionen och parlamentet. Till exempel skulle således parlamentets utskottsordförandekonferens tjäna som ram för en regelbunden, till exempel kvartalsmässig, utvärdering av genomförandet av det pågående arbetsprogrammet, i närvaro av kommissionens generalsekreterare, som vederbörligen informeras. Det skulle ge möjlighet åt kommissionen att göra en etapprapport och ålägga sig självdisciplin.
Vi kritiserar också kommissionen överflödet av samrådsdokument. Ni har svarat på denna kritik. Santer tillkännagav för övrigt att det skulle bli mindre lagstiftning och mera reflexion. Vi har ingenting emot detta tillvägagångssätt som sådant. Just i dag i betänkandet av Billingham, som godkändes i morse, begärde vi faktiskt att en grönbok skulle utarbetas om tjänster av allmänt intresse, eftersom det gäller ett nytt område i det europeiska politiska projektet. Men man kan inte vara nöjd med enbart reflexioner, hur nyttigt det än är. I ett visst ögonblick måste man antingen agera eller stanna upp. Reflexion är också en långsam mognadsprocess. Det är mognad, men absolut inte ruttnande.
Jag vill ge ett personligt exempel. Under den föregående mandatperioden skrev jag ett initiativbetänkande om mediakoncentration och opinionspluralism. Kommissionen under Delors ordförandeskap lade 1992 fram en grönbok med ett frågeformulär för att rådfråga de yrkesverksamma. Jag skrev ett andra betänkande, som liksom det första godkändes med stor majoritet 1994. Vid utfrågningarna i slutet av 1994 frågade man er, Oreja, om ni ansåg att något måste göras. Jag minns att ni sade mycket bestämt att det behövdes ett direktiv. Monti, i den nuvarande kommissionen, har fortsatt att arbeta med frågan på avdelningen. Parlamentet har flera gånger upprepat sin begäran genom resolutioner. Men det har inte gett något resultat till denna dags dato. Vi är i slutet av 1997. Antingen tar kommissionen fram en text, eller så lägger den frågan på hyllan, men säg det då klart och tydligt! Det skulle bli ett politiskt faktum som vi kan ta ställning till.
Herr ordförande! Det sätt på vilket arbetsprogrammet för 1997 har genomförts, och innehållet i arbetsprogrammet för 1998, vittnar om kommissionens politiska ambitionsnivå. På det politiska området har år 1997 varit avgörande, och 1998 kommer att vara det i ännu högre grad. Men det måste understrykas att den europeiska allmänna opinionen accepterar mindre och mindre marknadens absoluta dominans, konsumentföraktet i vinstens namn och upplösningen av den europeiska sociala modellen i det ekonomiska logikens namn. Det är ett politiskt faktum.
Pressad av parlamentet och den allmänna opinionen, fick kommissionen god kontroll över galna ko-krisen. Det blev en vändpunkt, och parlamentet har erkänt det klart och tydligt. Det kommer naturligtvis mycket att bero på hur kommissionen övervakar, och i förekommande fall sanktionerar, de medlemsstater som släpar efter. Den måste också snabbt fylla på lagförråden i fråga om livsmedelssäkerhet.
En annan vändpunkt måste tas: sysselsättningen. Toppmötet om sysselsättningen har skapat en verklig förväntan bland arbetstagarna och den allmänna opinionen i allmänhet. Alla väntar sig bara att något skall hända snabbt. Kommissionen måste känna sitt enorma ansvar för att genomföra toppmötets beslut. Den måste agera snabbt, och framför allt ändra en del av sina tillvägagångssätt. Således måste till exempel de stora ekonomiska riktlinjerna äntligen allvarligt ta hänsyn till sysselsättningsdimensionen. Vi förväntar oss av kommissionen att den snabbt konkretiserar rådets politiska avtal om användningen av budgetanslagen för sysselsättning.
I ett ändringsförslag till punkt 18 i resolutionen begär socialisterna en omformulering av den ekonomiska årsrapporten och av de stora riktlinjerna i ekonomipolitiken, samt utarbetande av förslag till sekundärlagstiftning på grundval av artikel 103.5, för att stärka Europaparlamentets roll i den ekonomiska samordningspolitiken. Vi vill snabbt ha nya förslag för att bekämpa den sociala utestängningen. Vi vill att kommissionen tar hänsyn till sysselsättningsbalansen i sina liberaliseringsåtgärder.
Ett ord om beskattningen avslutningsvis. Lagstiftningsprogrammet för 1998 innehåller ett direktiv om skatt på sparande. I egenskap av socialister, skulle vi ha velat att den skulle komma med ett förslag om en speciell social mervärdesskatt för högt arbetskraftsintensiva tjänster. Vad gäller direktivet om skatt på sparande som kommissionen har tillkännagett för 1998, måste vi få se hur de många villkoren som ställdes av medlemsstaterna vid ingåendet av det politiska avtalet i rådet uppfylls av dem själva. Det är nödvändigt att dessa villkor finns för att direktivet om skatt på sparandse inte skall jaga iväg Europeiska unionens kapital till närliggande skatteparadis.
Herr ordförande! Avslutningsvis är jag övertygad om att parlamentet kommer att kunna hjälpa kommissionen att klara av dessa vändpunkter, om vi visar upp större beslutsamhet i vår gemensamma politiska verksamhet. Det är planeringen av lagstiftningen som måste vara instrumentet för en ny politisk vilja för sysselsättningen samt för konsument- och miljöskydd. Det är denna planering, och att den genomförs öppet och fullständigt som kommer att göra gemenskapen öppen, demokratisk och effektiv.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag skulle egentligen kunna återupprepa vad jag sade förra året. I morse tog jag återigen fram texten från hårddisken, och texten skulle egentligen vara densamma. Herr ordförande! Vi har i dag en debatt som är en riktpunkt i relationen mellan kommissionen och Europaparlamentet. Vi har i dag en debatt där vi kontrollerar med varandra hur kommissionen och Europaparlamentet kan hjälpa varandra för att föra Europa närmare. Vi började 1995 då Santerkommissionen tillträdde. Det första året var reflexion, det andra året, 1996, faire moins pour faire mieux , under 1997 har verkligen en hel del gjorts. Ni har redan nämnt det själv, Oreja. Vi har haft regeringskonferensen med Amsterdamfördraget, Agenda 2000 med allt arbete som hörde till, sysselsättningstoppmötet, fullbordandet av den inre marknaden, hela beskattningsfrågan och vid sidan av detta väldigt många presentationer. Jag säger i alla fall inte att kommissionen inte har gjort något. Vad vi däremot säger är att det som sattes upp på papper för året 1995, för året 1996 och för året 1997 ännu inte har kommit in till oss; vad skall vi nu göra med varandra?
Herr ordförande! Jag skulle här vilja återupprepa det en gång till, vi är också varandras partner. Jag skulle därför vilja fråga kommissionen: kan vi inte hitta ett sätt, en procedur där vi till exempel en gång var tredje månad också gör en revision för att se efter om alla aktiviteter som är planerade verkligen passar till alla prioriteringar som vi också har med varandra? Det var det första.
För det andra skulle jag också vilja veta av er varför ni vid vissa tillfällen inte lyckas i rådet. Varför kan ni inte häva blockeringen mycket snabbare, eller i varje fall meddela parlamentet det? Herr ordförande! Vad jag alltså skulle vilja är att vi skulle betrakta det sätt på vilket kommissionär Fischler och kommissionär Bonino hanterade fullbordandet av BSE-frågan, det sätt som parlamentet berörts av detta, som ett exempel. Jag tror att vi på ett sådant sätt kan arbeta mycket bättre vad snabbhet och intensitet beträffar, även vad gäller kommissionen.
Jag har redan sagt det: om det står otrevliga ord i resolutionen, kommissionär Oreja, får ni inte ta åt er av det personligen. Ni är just nu ålagd detta samordningsuppdrag. Men jag har lite grand känslan av att ni av alla de olika kommissionärerna nu får en lista levererad via datorn, att den listan förses med en häftklammer och därefter läggs fram för parlamentet. Jag tror - kanske föreställer jag mig det alltför förenklat - att det på ett ungefär måste gå till på det sättet. Jag har känslan av att vi på den punkten, med regelbundna överläggningar och med BSE-utredningen som det stora exemplet, möjligen via utskottsordförandekonferensen, kan ge mycket bättre form åt vänskapen som vi har gentemot varandra.
Herr ordförande! Jag accepterar inte heller argumentet som kommissionär Oreja använder: parlamentet frågar så mycket. Får jag utifrån min egen erfarenhet, jag kom just att tänka på det, ge ett exempel? Försäljning på distans - finansiella tjänster rörde det sig om. Kommissionen kommer med ett förslag. Kommissionen drar tillbaka det igen efter den första behandlingen. Och sedan behöver vi då meddelanden, anteckningar och ett nytt direktiv för att återställa det som vid det tillfället dragits tillbaka.
Herr ordförande! Det beror således inte bara på parlamentet, det beror också på kommissionen. Den enda vädjan, och den finns också uttryckt i resolutionen, är: låt oss hitta ett sätt att uppnå en bättre samordning mellan oss. Om det är ett ord som stör er i resolutionen, då kan vi prata mer om det.

Thors
Herr ordförande! Med risk för att återigen bli felöversatt, som när jag förra gången talade svenska och ordet travestera, to travesty , i tolkningen blev till transvestit , använder jag svenska igen.
Jag kan instämma i det som de föregående talarna sade, att arbetsprogramsdiskussionen är ganska meningslös. Jag är förvånad över de förklaringar som kommissionären gav angående de utmaningar som enligt honom är orsaken till att lagstiftningsprogrammen inte har förverkligats. De var ju kända när vi antog och diskuterade programmen förra gången.
Å andra sidan tycker jag inte heller att de stora gruppernas, eller majoritetens, förslag till gemensam resolution är seriöst med 50 olika punkter som vi borde behandla under det kommande året. Det skulle ingen av institutionerna klara av.
Jag tror för det första att också vi i parlamentet måste få del av de nya programdokument som kommissionen står i beråd att ta i bruk. Vi måste samtidigt enas om att agendaarbete och att förbereda oss för årtusendeskiftet är det viktigaste. Vi måste också se till att verka för att kommissionen använder sina existerande maktbefogenheter så mycket som möjligt.
När det gäller hela arbetsprogrammet vet vi i dag efter diskussionen i Luxemburg att det finns andra prioriteringar som har kommit högre upp än de som finns i arbetsprogrammet. Jag tänker exempelvis på frågan om livsmedelssäkerheten. Kommer de lagförslag som Europeiska rådet har efterlyst att komma under nästa år eller ej? Detsamma gäller för den nordliga dimensionen som nämns i rådets resolution. Jag tror att detta är ett av problemen i arbetet med lagstiftnings- och arbetsprogrammet för kommissionen under nästa år.

Fantuzzi
Herr ordförande! I det lagstiftningsprogram som presenterades av kommissionen intar de nya förordningarna för reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken en framträdande roll, och låt oss hoppas att vi lyckas den här gången! Låt oss hoppas att 1998 blir ett reformernas år, för tiden rinner iväg och den gemensamma jordbrukspolitiken kan inte enbart få vara föremål för teoretiska debatter. Det är länge som man har utlyst reformer när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken. Det var 1995 i Madrid, när kommissionär Fischler antog sitt berömda Strategy Paper om det europeiska jordbruket, som man sa att status quo inte kunde fortsätta länge till. Slutligen, närmare två år senare, under 1997, efter " Agenda 2000" kom de första svaren.
Men om vi tänker på den osäkerhet och den tveksamhet som kommer fram i " Agenda 2000" och hur tiden rinner iväg, så kan man nu frukta att alternativet " status quo" som vi jagade iväg ut genom dörren kan ta sig in bakvägen. Men enligt min grupp finns det ett akut behov av förändringar när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken och i rapporten från revisionsrätten 1996 pekar man på vissa problem, bland annat när det gäller de gemensamma besluten.
Inom den socialistiska gruppen höll vi den 13 och 14 november förra året en konferens om framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken där vi försökte få fram våra synpunkter, där vi följde vissa utvecklingslinjer och kom fram till att den gemensamma jordbrukspolitiken behöver en ny legitimitet, eftersom allmänhetens stöd verkar förtunnas allt mer.
Risken finns att vi förlorar den gemensamma jordbrukspolitiken under resans gång, med dess solidaritetsbudskap, eftersom ekonomi- och finansministrarna, när de gör upp sina budgetar för gemenskapen, ofta undviker den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det enda sättet att återfå detta stöd, denna relation med allmänheten, när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken, är att verkligen långsiktigt och utan rädsla för att diskutera dagens låsningar möta de interna och externa utmaningar som den gemensamma jordbrukspolitiken står inför, de europeiska och internationella utmaningarna.
Vi tycker det verkar som om man i " Agenda 2000" försöker avskaffa den gemensamma jordbrukspolitiken. Men vi tror att när det gäller avgörande frågor som kredittaket, modulindelningen och miljöaspekterna, så är man lite för snabb med att hänvisa till subsidiariteten och överlämna initiativet till medlemsstaterna.
Vi upprepar med andra ord: kvalitetsinriktad politik, landsbygdspolitik, ny uppmärksamhet åt produkterna från medelhavsregionen och vi avvaktar med spänning de första förslagen till förordningar under de första månaderna 1998.
Vad gäller min grupp, herr kommissionär, så kommer det inte att förekomma några onödiga förseningar eller, ännu värre, försök att utnyttja problemen, utan en vilja att bidra till att ge den gemensamma jordbrukspolitiken en framtid, så att den blir ett bättre instrument till stöd för företagen, så att de kan stå på egna ben och bli mer konkurrenskraftiga på en marknad som blir allt mer komplex och global.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Jag skulle vilja rikta kommissionärens uppmärksamhet på några områden som har att göra med unionens externa relationer, områden som det refereras till i kommissionens program, såsom det lagts fram för oss.
Det första området är den transatlantiska agendan. Ett väldigt viktigt område vilket behöver förberedas, något som redan har visat sig av det som vi fram till nu har bemött i relationerna mellan Europa och Förenta staterna.
Det andra området är Europas förberedelse för deltagandet i den nya serien av överläggningar om det nya GATT som inleds 1999. En fråga som behöver förberedas väldigt noggrant, framförallt juridiskt och institutionellt, om vi vill att Europa skall fortsätta vara en stark faktor som det varit hittills.
Det tredje området är Ryssland och Ukraina. Europas relationer med Ryssland och Ukraina och det faktum att både Ryssland och Ukraina väldigt snart kommer att knacka på Europas dörr i högre grad än hittills, är något som vi bör ha i åtanke.
För det fjärde, Mellanöstern, ett område vilket Europa fäster stor vikt vid och dit Europa betalar en väldigt stor summa, dock utan att detta uppvägs av politisk närvaro. Även där behövs väldigt specifika förslag vilka kommer att främja förnyandet av fredsprocessen.
Till slut Balkan. Den europeiska politiken på Balkan kan inte och bör inte begränsas till endast det stora försök som sker för uppbyggnad. Utöver detta bör det finnas många fantasifulla förslag beträffande hur länderna på Balkan skall komma oss närmare.

Frischenschlager
Herr kommissionär! Jag refererar först till den skriftliga versionen av kommissionens arbetsprogram, där ni med all rätt beskriver Agenda 2000 och förutsättningarna för utvidgningen som ett av de viktigaste initiativen, och till och med i ert tal betecknade ni det som en hörnsten. Desto större var min besvikelse över att ni inte omnämnde institutionsreformerna i den skriftliga versionen av planerna. Jag är därför mycket glad, att ni nu i ert föredrag betecknade Europaparlamentets uppgift, dvs. att till nästa årsskifte lägga fram de viktigaste delarna av den institutionella reformen, som en uppgift som åligger kommissionen. Jag anser att detta är av yttersta vikt, eftersom vi vet att det kommer att finnas tillräckligt med politiskt motstånd mot utvidgningen, vilken man skulle kunna skjuta upp under förevändning av att det inte har genomförts någon institutionell reform. Jag är verkligen rädd för att den institutionella reformen, eller kravet på den, kommer att missbrukas till att förhindra en utvidgning av Europeiska unionen. Vi måste gemensamt kämpa mot det, Europeiska kommissionen å ena sidan, som enande kraft i vår instititutionsväv, och ni kommer å andra sidan att i Europaparlamentet, eller åtminstone i stora delar av detta parlament, att få ett massivt stöd för en meningsfull och vittgående institutionsreform. Därför ber jag er att i enlighet med detta parlaments resolution se den institutionella reformen som en av de viktigaste hörnstenarna i kommissionens uppgifter under det kommande året.

Roth-Behrendt
Tre minuter, herr Oreja, vad kan jag säga på tre minuter om detta arbetsprogram? En svår fråga. I normala fall har jag inga problem med det. Den här gången har jag det. Jag skulle till exempel kunna fråga er, om er presentation är någon typ av dimridå och jag säger med det något tydligare det som Fayot gav en mycket elegantare och artigare förpackning i sitt tal.
Kommissionen - och jag vet att jag med orätta plågar er med detta, och därför ber jag er om ursäkt som person, men ni är så att säga ansvarig i era kollegers ställe - kommissionen har lagt fram flera dokument: ett dokument om nya lagstiftningsinitiativ, med kommissionsnummer, ett dokument om den politiska prioritetsordningen, med kommissionsnummer och ett dokument om det vad ni gjort under 1997 - tyvärr inte om vad ni inte gjort - med kommissionsnummer. Det som intresserar mig mest, nämligen den indikativa listan över det som ni har föresatt er för detta år, utan kommissionsnummer, är för övrigt också det tjockaste dokumentet med de flesta förslagen. Det betyder att vi får förlita oss på att det kanske kommer något, men kanske inte.
Då säger jag något om det, som alla här väntar sig av mig. Vi röstade förra månaden om en resolution, om huruvida kommissionen har förtjänat att bli hemskickad, om kommissionen har gjort sig förtjänt av att - naturligtvis indirekt - misstroende uttalas mot dem. Vi sade nej. Jag höll här ett tal, som var fullt av beröm för kommissionen. Jag har också under det gångna halvåret i min egenskap av ordförande för BSE-kontrollutskottet ofta lovordat kommissionen, även er, när ni var med i mitt utskott. Men nu har jag absolut ingen anledning längre att lovorda er! Inte er som person, herr Oreja, inte Bangemann och inte flera andra. Var har lagstiftningen till följd av BSE blivit av, var har det blivit av, som vi ville ha? Ja, det finns en grönbok om livsmedelslagen, men var finns den riktiga lagstiftningen om det? Var har det heltäckande ramdirektivet för livsmedel, livsmedelskontroll, hygien och andra sammanhängande aspekter blivit av?
Jag har litet grand en känsla av, herr Oreja, att kommissionen återigen gått in den dvala, som den legat i under de föregående tio åren. Jag är inte beredd att acceptera det. Vi kommer mycket uppmärksamt att se på vad som händer under de närmaste månaderna. Inte i något av de dokument som jag nämnde står det någonstans något om vad ni kommer att göra konkret. Ni, kommissionen, återigen inte ni som person. Jag har över huvud taget inget emot att Santer säger, att ni måste tänka efter mer. Att tänka efter är något alldeles förträffligt, anser jag. Men jag skulle väldigt gärna vilja se litet resultat av all denna eftertanke och jag vill inte ha någon ny grönbok, inte någon vitbok, jag vill ha rejäla lagstiftningsinitiativ. Jag vill ha näringsinnehållsdeklarationer, jag vill ha livsmedelshygien, livsmedelskontroll, jag vill ha ramlagstiftning till det!
Var snäll och återvänd till kommissionen och säg åt Bangemann, att han måste komma ned på jorden och börja göra något. Jag vet att Bangemann gärna skulle diskutera det med mig, och jag skulle gärna göra det med honom här. Det, som står i dessa många dokument, också i detta halvofficiella dokument, som inte ens har ett kommissionsnummer, räcker inte på långa vägar för att jag nästa år skall kunna säga, ja, denna kommission gör vad den skall göra. Absolut inte, herr Oreja! Jag är ledsen, att det träffar er, var vänlig vidarebefordra det till era kollegor.

Jarzembowski
Herr ordförande, högt ärade herr kommissionär, kära kolleger! Jag kan å utskottets för transport och turism vägnar ansluta direkt till det som föregående talare sade. Också i utskottet för transport och turism är vi rädda för att vi under 1998 kommer att få fler meddelanden och vitböcker än konkreta lagförslag. Vi beklagar det, och jag hoppas, herr kommissionär, att ni ytterligare en gång kommer att tala med era kolleger och få dem att tänka om. Jag tar bara ett exempel från transportsektorn. Där skall vi få ett meddelande om miljö och luftfart. Nej, herr kommissionär, vi vill ha ett alldeles konkret förslag om hur luftfartens miljöpåverkan kan förbättras. Vi vill tala med er om det, men inte inom ramen för en allmän debatt om miljö och luftfart! Det är återigen en, jag skulle inte säga dimridå, men ett tecken på kommissionens bristande mod, att inte lägga fram något konkret.
Kanske är kommissionen bara rädd för rådet, eftersom rådet alltid skjuter otrevliga saker framför sig. Frågan om vägavgifter har man i ett halvår skjutit än hit, än dit och nu skjuter man det vidare. Men, herr kommissionär, då är det bättre att vi, kommissionen och parlamentet, säger: här är lagförslaget, kära råd, erkänn att du inte gjort något, än att kommissionen lydigt inte lägger fram något förslag, utan skickar ytterligare ett meddelande som tankeväckare.
Men jag skulle vilja ta upp en annan sak som en tidigare talare redan berörde och ge ett motsvarande exempel från transportområdet. Vi måste ha konkreta lagstiftningsförslag, när nu, fyra år efter den inre marknadens fullbordande, de sociala aspekterna av transport äntligen regleras. Vi har alltid sagt att harmonisering och avreglering måste gå hand i hand. Vi har till stor del drivit på avregleringen riktigt bra, menharmoniseringen av de sociala, tekniska och skattemässiga ramvillkoren för transportområdet saknas fortfarande. Jag säger bara att mången fransk järnvägsstrejk och mången lastbilsstrejk i andra medlemsländer beror på att människorna har en känsla av det inte kommer några förslag från kommissionen angående den utlovade harmoniseringen av ramvillkoren, just på det sociala området.
Ett tredje område som jag vill beröra: Vi har under det gångna året två gånger bett kommissionen, att inom ett år - ni har fortfarande tid, herr Oreja, men bara till februari - ge oss ett konkret förslag på hur externa kostnader skall beräknas inom transportväsendet. Vi sade i vår egenskap av parlament med överväldigande majoritet: javisst, vi vill gärna kunna internalisera externa kostnader, men vi behöver beräkningsgrunder för alla transportsätt, inte bara för lastbil, för även den så trevliga järnvägen orsakar nedsmutsning och buller och det gör också många flygplan. Därför bad vi kommissionen, att förelägga oss påvisbart vetenskaplig fastlagda externa kostnaderna för alla transportsätt, så att vi skulle kunna internalisera de externa kostnaderna för alla transportsätt. Men, som jag känner kommissionen - här knyter jag an till vad föregående talare sade - kommissionen visste det, men i lagstiftningsprogrammet står inte ord om det. Och om vi inte ser upp, kommer kommissionen att i slutet av 1998 säga, att tyvärr hade de inte tid.
Sista området: Jag skulle vilja be kommissionen, även om den i denna fråga är helt oskyldig, att trots att rådet återigen avslog stöd till turism, tänka på hur den under det nya året på basis av existerande politik och program skulle kunna genomföra ett subsidiärt beledsagande stöd till turistnäringen, för turismen säkrar och skapar fler arbetsplatser och mer ekonomisk tillväxt i gemenskapen än hela jordbruket sammantaget. Just därför förtjänar små och medelstora företag inom turistnäringen stöd, och vi ber om ert stöd i denna fråga.

Schulz
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! En tredje tysk ansluter sig till de två föregående talarnas kritik. Kommissionen - jag vill inte formulera det så drastiskt som min kollega Roth-Berendt, utan jag vill vara litet mer sofistikerad, herr Oreja - kommissionen skulle kunna vara mer aktiv. Jag ger ett tillspetsat exempel från det inrikespolitiska området: Om kommissionen inte blir mer aktiv, bidrar den genom sin passivitet till, att den farliga utveckling, som inletts i Europeiska unionen, kan stärkas ytterligare, dvs. utvecklingen av det otroliga demokratiunderskott som breder ut sig i unionen.
Jag tröttnar inte på att i denna kammare visa hur rådet - och närmare bestämt vissa medlemsländer blockerar. Vi hörde i går från Gradin, hur några av kommissionens initiativ i går strandade på veto från några icke namngivna stater, men vi vet vilka de medlemsstaterna är - alltså hur rådet har för vana, att bedriva följande politik: allt fler frågor, framförallt sådana, som på ett nationellt plan inrikespolitiskt sett kan vara obekväma, förs långsamt men säkert över på Europa, så att man på hemmafronten kan säga, att det beslutar man om i Bryssel, vi har här inget mer med det att göra!
När de väl landat i Bryssel, förblir dessa saker på det mellanstaligt område och överlämnas - i enlighet med Amsterdamfördragets konstruktion - inte till Europaparlamentet, inte i dess egenskap av lagstiftande församling och ofta inte heller för rådgivning. Därigenom undgår de i praktiken den demokratiska kontrollen i de nationella parlamenten och de underkastas inte heller Europaparlamentets kontroll. Detta demokratiska underskott blir riktigt stort, när det inrättas institutioner som får rätt att göra ingrepp i de medborgerliga fri- och rättigheterna. Jag behöver inte upprepa Europol-debatten. När, som vi kunnat läsa under de senaste dagarna, data ur Schengen-informationssystemet t.ex. säljs till den organiserade brottsligheten, frågar jag mig: Vem kontrollerar egentligen vem som är ansvarig? Vem kontrollerar dessa organisationer? Varken de nationella parlamenten eller vi!
Kommissoinär Gradin föredrog i går på ett imponerande sätt, hur litet personal hon har i kommissionen på detta område. Det visar, att kommissionen endast i otillräcklig grad ägnar sig åt denna frågeställning. Men hon borde, just för att hon i motsats till oss har initiativrätt och skulle kunna ta initiativ, t.ex. om genomförandet av den fria rörligheten inom Europeiska unionen, för att bara nämna ett exempel, också göra det i större utsträckning. I lagstiftningsprogrammet dyker inte ens Monti-initiativen upp mer. Det var de sista initiativ, som kommissionen tog, för att i Amsterdamfördraget förverkliga den i Enhetsakten föreskrivna fria rörligheten för medborgarna, som sedan inte förverkligades inom ramen för rådets strategi. Kommissionen har tagit initiativ. De senaste dyker, som sagt, i dag inte ens upp i deras arbetsprogram. Blir ni modigare, kommer parlamentet att stödja er på alla plan!
(Applåder)

Böge
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är säkert rätt, att vi inte här lägger fram en oändlig önskelista, utan koncentrerar oss på det politiskt nödvändiga. Jag säger det helt öppet: Å ena sidan är det rätt, att antalet lagstiftningsinitiativ minskats efter den stormiga utvecklingen av den inre marknaden. Men jag tycker att det efter denna utveckling av den inre marknaden egentligen saknas ett starkare engagemang, också från kommissionens sida, till kontroll, uppstramning, avbyråkratisering - och därför säger jag er rätt ut: inrätta en task force , som en gång för alla tar itu med att plöja igenom det existerande regelverket, med att föra det närmare medborgarna och föra ihop flera saker så, att det blir läsbart och hanterbart.
I korthet fem saker: Vi kommer naturligtvis att mycket noga följa hur ni fullgör era utfästelser angående BSE, och närmare bestämt inte enbart utifrån halvårsrapporterna, utan också emellanåt i utskotten. Tillsammans med er kommer vi i en anda av samarbete och solidaritet att följa utvecklingen och insistera på att ni genomför allt.
På jordbrukspolitikens område - det vill jag göra alldeles klart - hade det varit bättre, att redan från början tala om anpassning och vidareutveckling av 1992 års reform och inte låtsas som om man hade för avsikt att återuppfinna hjulet vart femte år. Utnyttja tiden fram till mars, den här i parlamentet kallade kritiska punkten, så att denna reform kan bli mer hållbar.
Jag skulle tydligt vilja klarlägga, att kollegerna i fiskeriutskottet är besvikna. De saknar, med undantag för omnämnandet av det finansiella instrumentet för strukturanspassning, uppgifter om internationella fiskeriavtal för 1998 och mycket mer. Hör efter med fiskeriutskottet. Låt mig säga följande om budget- och finanspolitiken: jag förväntar mig på grundval av besluten i Luxemburg, att det inte enbart utarbetas en rapport över systemet med egna medel, utan att ni också lägger förslag till revision av detta system.
På budgetkontrollens område är det viktigt för oss, att det på basis av en interinstitutionell överenskommelse bereds väg för en ett fullständigt oberoende för UCLAF, med utgångspunkt i Bösch-rapporten och att det till slut också görs framsteg på området rättsligt samarbete vad gäller skydd av gemenskapens finansiella intressen.

Cederschiöld
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag har två synpunkter. Jag börjar med den positiva och vill varmt hälsa samarbetet med USA välkommet, som har inspirerat till en ny strategi vad avser syntetiska droger, t.ex. genom early warning system mot nya preparat och tuffare lagstiftning mot produktion och handel med narkotiska preparat.
Sedan till de punkter som jag är mindre positiv till och där jag efterlyser mer. Det gäller organiserad brottslighet och fri rörlighet. Kommissionen har själv här i kammaren sagt att den har en uppgift att fylla i 20 punkter i rådets handlingsplan mot organiserad brottslighet. Ändå innehåller inte arbetsprogrammet för 1998 något om detta. Det behövs åtgärder vad gäller penningtvätt och konfiskation av kriminellt erhållen förmögenhet. Dessutom vill jag understryka att det finns punkter i Dublinkonventionen som behöver implementeras.
Den andra punkten gäller fri rörlighet. Vi har då Veilrapporten som tydligt visar de problem som finns. Kommissionen måste här bli mer aktiv som problemlösare och attackera obstruerande länder.
Jag kan nämna ett exempel från min hemstad, Stockholm. Över 3 000 personer får inte ut sin rättmätiga pension i tid, eftersom man inte klarar av att räkna ut pensionen när folk har jobbat i andra länder. Om det blir så, att vanliga hederliga medborgare upplever att de får sin pension indirekt konfiskerad, åtminstone temporärt, medan kriminellas förmögenheter inte konfiskeras, då riskerar naturligtvis unionen att förlora i trovärdighet och även demokratiskt stöd.
Kommissionen måste ha möjlighet att verka som en effektiv bevakare av fördragen, så att vi i unionen kan leverera både säkerhet och fri rörlighet. På dessa områden har medborgarna förväntningar på kommissionen.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill först av allt tacka för alla inlägg som har gjorts denna eftermiddag.
Om jag börjar med det första från Fayot, måste jag säga att jag instämmer fullkomligt i att detta är ett avgörande budgetår. Och det är det ännu mer i och med att parlamentet får ökad makt, från och med Amsterdamfördraget. Vi står just inför ikraftträdandet av detta fördrag. Detsamma som skedde så framgångsrikt i Europeiska rådet i Luxemburg angående sysselsättningen, då tillämpningen av vissa bestämmelser som fanns i fördraget tidigarelades, bör vi också göra så långt som möjligt, genom att börja tillämpa många av fördragets bestämmelser innan de träder i kraft.
Fayot sade, och jag instämmer naturligtvis helt och hållet, att kommissionen bör vara underställd parlamentets kontroll. Kommissionen är naturligtvis inte oavsättlig. Fayot ställde denna fråga och svaret är kategoriskt: kommissionen står naturligtvis under er kontroll, och vi har sagt det mycket tydligt i anledning av galna ko-sjukan. Jag menar att det är i just detta som kommissionens legitimitet ligger. Vilken skulle vara kommissionens legitimitet om den inte stod under kontroll? Och jag försäkrar att jag har varit med i två kommissioner, i den förra och i denna, och att jag kände min legitimitet växa efter sammanträdet den 4 januari 1995, inför Europaparlamentet. Efter att ha underställt mig sammanträdet den dagen hade jag, när jag lämnade sammanträdet, känslan av att vara mer kommissionär än jag var tidigare. Jag är således fullständigt överens med vad utövandet av denna makt innebär.
Jag vill också säga, och med detta vill jag också på något sätt besvara de frågor som Oomen-Ruijten ställde, att en av svårigheterna som finns mellan parlamentet och kommissionen troligen beror på en av de frågor jag anser vara särskilt betydelsefull, nämligen det som handlar om föreskriften om de rättsliga grunderna. Jag tror att det är viktigt att vi gör framsteg när det gäller att fastställa de rättsliga grunderna i de förslag som läggs. Uppenbarligen är det något som beror på kommissionen själv men jag anser att man genom att ge vägledning om de rättsliga grunderna och om den typ av handling man vill genomföra, kan underlätta mötet mellan kommissionen och parlamentet.
I denna anda finns ett förslag som utarbetats av Fayot och tagits upp av Oomen-Ruijten, med vilket jag är fullkomligt överens. Jag anser att vi inte får låta bli att göra dessa möten och det handlar inte om att lämna den till ett enda möte, en gång om året, utan att göra det regelbundet.
Herr Fayot, ni talar om ett möte varje kvartal. Varför gör vi inte det? Det finns inga skäl till att inte göra det. Vad kommissionen vill är just att det skall finnas mycket insyn. Låt oss träffas var tredje månad på det sätt ni vill. Låt oss göra det vid utskottsordförandekonferensen eller var ni vill. Jag kan inte i detta ögonblick svara på alla de frågor ni har tagit upp här. Några är av lagstiftningskaraktär och andra är det inte. Men vi bör göra ett seriöst, ansvarsfullt och punktligt arbete och förklara vilka skälen är till att vi inte vid ett givet tillfälle är i stånd att göra framsteg, eller varför vi anser att vi måste ta till en grönbok.
Herr Fayot, ni tar upp ett tema som inte ligger inom mitt ansvarsområde och min direkta befogenhet som kommissionär, men däremot som medlem av kommissionen. Det är frågan om koncentration av massmedia, frågan om mångfald och koncentration av massmedia. Ni har helt rätt. Detta är en fråga som kommissionen tidigare tog upp, gjorde en grönbok, lanserade den och fick en rad svar. Jag vill säga er en sak: svaren var enormt förvirrande. Vi hade inte då några kriterier. Det var nästan i slutet av Delors kommission. Vi visste inte vad vi skulle göra. En ny kommission tillsattes. Monti kom med. Monti gjorde en ny grönbok. Grönboken lanserades. Vi fick svar. Inte heller de var tydliga. Monti lade emellertid fram ett förslag till kommissionen trots att han inte hade fått något tillräckligt tydligt svar från sektorerna och de sociala grupperna. Ämnet behandlades. Det uppstod en mycket lång debatt. Och i slutet av debatten fanns ingen klar ståndpunkt från kommissionens sida. Och jag tror att Monti, med mycket gott omdöme, beslutade fortsätta reflexionen. Ni anser att reflexionstiden är alltför lång. Jag anser att om vi till slut lyckas så är det inte några ytterligare månaders förseningar som är problemet. Ni vet att den fråga ni har tagit upp är ett mycket svårt ämne. Det är ett tema som berör många sektorer. Å ena sidan handlar det om vad massmediekoncentrationen betyder och konsekvenserna som den kan ha för medborgarna. Och å andra sidan vad tillämpningen av en autentisk marknadsekonomi innebär, vilka svårigheter finns för att den skall förvärva de aktier som gör det möjligt att till slut kanske nå denna överenskommelse, hur man skyddar intressena. Det är ett mycket allvarligt problem förstår ni. Nåväl, det är ett av ämnena och jag är övertygad om att på kort sikt, jag kan inte säga hur länge, men jag är övertygad om att på kort sikt, för jag vet hur Monti fördjupar sig, kommer vi att ha en debatt i kommissionen, vi kommer att komma fram till en lösning och denna lösning kommer vi att lägga fram för parlamentet.
Jag vill därför säga att vi arbetar mycket intensivt med dessa teman och jag tror att en ökad insyn kan åstadkommas genom att byta metod. Jag tror att det vi har gjort fel var metoden och följaktligen måste den metod vi använder i framtiden förbättras.
Jag vill också tala om en annan av frågorna som har tagits upp här och det är den om de blockerade förslagen. Angående det måste jag säga följande. För det första finns det många frågor som ligger hos rådet, det är sant. Inte alla som ligger hos rådet är blockerade. Det är troligt att vi kan dra tillbaka några av frågorna från rådet, det är en rättighet som kommissionen har. En av initiativrättens konsekvenser är möjligheten att dra tillbaka dem. Varför? Därför att de är föråldrade. Det finns andra som just nu befinner sig i en informationsfas och andra som snart kommer att gå till omröstning i rådet. I vilket fall som helst vill jag säga er att vi särskilt kommer att bevaka dessa frågor. Jag är medveten om den speciella sensibilitet parlamentet har angående detta och följaktligen kommer jag att ge er svar den dagen och jag hoppas att vi snart kan träffas för att analysera relationen mellan de olika ämnen som fortfarande är olösta.
Jag skall bara säga något litet till. Jag vill säga en sak till Roth-Behrendt. Fru Roth-Behrendt, jag förstår den sensibilitet ni hyser i denna fråga. Ni vet mycket väl att jag redan har varit hos ert utskott där vi satt lång tid och ni frågade mig mycket om institutionella frågor vilka vid den tiden hörde till mig. Och jag blev inte mörbultad trots att det inte var någon lätt uppgift.
Men jag vill säga att, i förhållande till det ämne ni tar upp, vilket är ett mycket viktigt ämne, att vi väntar på resultaten från konferensen som organiserades av Europaparlamentet och kommissionen den 3 och 4 november och vi håller just nu på att försöka se igenom konsekvenserna av det mötet. Anser ni att vi borde ha gjort det tidigare? Nå, ibland är vi litet långsamma, men vi är säkra. Följaktligen, tvivla inte på att vi kommer att fördjupa oss i det.
Vi skulle också vilja veta slutsatserna från undersökningen om BSE och det har vi just nu fått. På något sätt skulle vi också vilja veta vad som hände med Europeiska rådet i Luxemburg. Jag noterar alltså er oro. Nästa gång tror jag att ni kan skjuta, men jag ber er att inte göra det denna gång, utan helt enkelt vänta, eftersom jag nästa gång skall kunna ge er några mer kategoriska svar.
Det har varit många inlägg. Jag skulle vilja nämna något, som det av Dimitrakopoulos. Jag instämmer i behovet av att förbereda de utrikespolitiska åtgärderna väl. Jag anser att vad vi verkligen måste göra är att det som som är under förberedande sätts igång omedelbart. Planeringsenheten, vi skall se hur den fungerar. Den är ett resultat av Amsterdam. Amsterdamfördraget har ännu inte trätt i kraft. Emellertid skulle denna planeringsenhet kunna upprättas innan det nya Amsterdamfördraget har trätt i kraft.
Beträffande Fantuzzi håller jag med om de reflektioner han har gjort, vilka jag tycker är intressanta, om jordbrukspolitiken och om den roll subsidiariteten spelar.
Jag vill också säga att det finns ett tema som har bekymrat mig särskilt och det var det som Frischenschlager nämnde när han tog upp de institutionella reformerna och i vilken grad de kan påverka utvidgningen. I resolutionen från detta parlament den 19 november finns en mycket viktig punkt - jag tror mig minnas att det var punkt 20 - angående ett uppdrag ni ger kommissionen för att vi skall lägga fram förslag och för att vi skall lägga fram en rapport till Europeiska rådet i Wien 1998. Jag vill säga att jag anser detta vara ett verkligt viktigt och betydelsefullt tema. Vad vi inte får göra är det vi har gjort hittills, det vi gjorde i Maastricht, det vi gjorde i Amsterdam, alltså - om ni tillåter mig att använda en mycket spansk formulering - att låta tjuren ta oss. Det vill säga, det vi måste undvika är att låta sakerna skena iväg så att vi till slut inte har tid.
Vi kan inte alltid vänta till sista minuten och få brist på tid och skjuta upp det. Unionens teknik får inte vara en uppskjutandets teknik, det måste vara en beslutsteknik. Vi får inte vänta på att en ny stat skall gå med nästa dag och ännu mindre, på stat nummer tjugo och tjugoen. Nej, vi måste göra det nu. Låt oss först vänta på att fördraget ratificeras. Det viktiga är ratificeringen av fördraget. Ni vet mycket väl att ingenting är säkert och även om det inte alltid är det dåliga som är det säkra är det inte heller alltid det goda som är det. Låt oss alltså nu invänta ratificeringen av fördraget och så fort det har ratificerats sätter vi igång med arbetet. Har ni gett kommissionen ett uppdrag? Kommissionen kommer att uppfylla det. Vi kommer att försöka komma överens mellan kommissionen och parlamentet, vi kommer också att försöka associera oss med rådet och vi kommer definitivt att försöka lösa den institutionella frågan, som ni har framhållit, utan trycket ifrån slutförhandlingen inför inträdet av en ny stat i gemenskapen.
Detta är något av det jag ville säga er. Jag vill också säga, angående Schulz inlägg, att kommissionens demokratiåtagande är mycket klart. Jag menar att det har visats tydligt i allt som har gjorts, precis under regeringskonferensen, exempelvis de förslag kommissionen har lagt angående en fråga som nästan aldrig diskuteras och som borde diskuteras, nämligen medborgarskapet. Frågan om medborgarskap är en fråga som har gått framåt under regeringskonferensen liksom även frågan om medbeslutandet. Låt oss gå ännu längre. Vi kommer att försöka göra det.
Till Böge vill jag säga att jag noggrant noterar de förslag ni har väckt. Jag tror inte att det är rätt tillfälle att nu återuppta debatten om några av de frågor om tredje pelaren som ni tar upp. Jo, en av sakerna och det är att vi där har en marginal som Amsterdamfördraget har gett oss och vi måste se hur vi skall lyckas sätta igång den. Det viktigaste, eller en av de viktigaste sakerna, är den fria rörligheten för personer och vi vet att detta måste förbättras. Vi har ett förfarande för att göra det: resultatet från Amsterdam är inte det jag hade velat se. Jag hade föredragit att steget hade tagits, inte på fem år utan på tre och att istället för att göra det med enhällighet, via majoritetsbeslut. Men detta är gemenskapen. Gemenskapen har alltid varit sådan. Den ger aldrig full tillfredsställelse. Men jag tror att den har utvisat en väg, vi skall försöka oss på den och jag hoppas definitivt att vi i parlamentet och kommissionen tillsammans skall kunna fortsätta framåt för att göra Europa verkligt rättvist och solidariskt.

Ordföranden
Jag har mottagit sju förslag till resolutioner i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Värdepappersföretag och kreditinstitut
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0380/97) av Cassidy för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (KOM(97)0071 - C4-0304/97-97/0124(COD)).

Cassidy
Herr ordförande! Detta förslag till direktiv om kapitalkrav är en översyn av 1993 års direktiv, och det direktivet i sin tur var påkallat av att Europeiska gemenskaperna, som det då rörde sig om, skulle kunna dra fördel av de internationella standarder som Baselkommittén för banktillsyn lagt fast.
När detta parlament behandlade 1993 års direktiv, var vi medvetna om att andra element skulle komma att krävas i sinom tid för att vi skulle kunna hålla jämna steg med den tekniska utvecklingen, men jag tror inte att vi förutsåg att den tekniska utvecklingen skulle bli så här snabb. Faktum är att de snabba förändringarna inom den finansiella tjänstesektorn kräver att bestämmelserna om kapitalkrav uppdateras så att finansinstitut kan mäta något som kallas för Value-at-Risk med hjälp av egna datamodeller. Under 1993 års direktiv fick inte datamodeller användas. Under de ändrade Basel-bestämmelserna och under den ändring av 1993 års direktiv, som vi nu behandlar, kommer detta att vara tillåtet.
Men, kommissionen och parlamentet fick emellertid ytterligare en uppgift 1993, nämligen att utarbeta bestämmelser för hur råvaror och råvaruderivat skall hanteras och detta har krävt vittgående ändringar i 1993 års direktiv. Vi har alla arbetat under viss press eftersom de nya Basel-bestämmelserna träder i kraft den 1 januari nästa år, dvs. om två veckor. Ett av våra främsta mål i kommissionen, parlamentet och faktiskt rådet, har varit att försöka säkerställa att våra ändringar av 1993 års direktiv kan träda i kraft så fort som möjligt, så att inte Europeiska unionens finansinstitut behöver förlora i konkurrenskraft gentemot konkurrenterna i Japan, USA, Schweiz, Korea, Indonesien etc. förutsatt att det fortfarande finns banker på sådana ställen som Japan, Korea etc., där ju allting kan hända. Icke desto mindre måste vi trygga våra egna finansinstituts ställning.
För att återgå till frågan om råvaror och råvarudirektiv. När kommissionens förslag först lades fram, uppstod ett problem i det att kommissionens originalförslag krävde att råvaruföretag moderniserade sina system så att de kunde använda datamodeller senast den 31 december 1999 - ett betydelsefullt datum, eftersom det markerar milleniumskiftet, men också på grund av att detta också är det datum, till vilket en del länder försöker organisera sig för den gemensamma valutan. Det har blivit uppenbart att det kommer att råda avsevärd brist på kunnigt IT-folk, inte enbart inom Europeiska unionen, utan också i andra delar av världen.
I egenskap av föredragande var min ursprungliga tanke att föreslå att denna tidsgräns utsträcks till den 31 december 2002. Men, jag har upptäckt att rådet har förberett sig att vara generösare än det, och ändringsförslag 19, som i morgon läggs fram till omröstning i PPE: s och andra politiska gruppers namn, och som åtföljer ändringsförslag 20, kommer att hjälpa till att anpassa positionen för företag som handlar med råvaror och råvaruderivat.
Jag är, såsom föredragande, enbart utskottets ödmjuke tjänare och jag måste lämna beslutsfattandet om ändringsförslag 15, 16, 17, 18, 19 och 20 till parlamentets kloka avgörande. Men om jag finge ge parlamentet en liten fingervisning, så måste jag säga att jag hoppas att det finner möjlighet att stödja ändringsförslag 19, 20 och 16. En del av de andra skulle möjligen ha kunnat dras tillbaka.
Med detta sagt, har vi inte så mycket tid på oss. Jag hoppas att vi kan rösta om detta betänkande i morgon, att det går i genom, om inte enhälligt, så åtminstone med en betydande majoritet för, så att kommissionen och rådet så snabbt som möjligt kan nå en gemensam ståndpunkt, och så att vi kan göra en andra behandling och ge Europeiska unionens finansinstitut jämställda förutsättningar med konkurrenterna runtom i världen.

Ordföranden
Jag är mycket ledsen, men vi måste avbryta denna debatt här och återuppta den klockan 21.00 i kväll. Det kommer inte an på mig. Vice ordförande som skall ha hand om frågestunden vill inleda frågestunden klockan 17. 30. Vi har äran av att ha rådets ordförande hos oss, så det är lämpligt att vi börjar i tid.

Ordföranden
Wijsenbeek begär ordet för en ordningsfråga.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Nu handlar det verkligen om ordningen. Jag tycker att detta är ett ytterst otillfredsställande tillvägagångssätt här i parlamentet. Det är nu andra gången i dag som ett debatt blir avbruten någonstans i mitten, med all respekt för det luxemburgska ordförandeskapet som under de gångna sex månaderna på ett så fantastiskt sätt har gjort sitt bästa. Men skulle ni inte först kunna låta föredraganden börja, kalla in kommissionären, låta alla talare vara närvarande här och då uteslutande efter en inledning säga: nu avbryts debatten och återupptas igen i kväll kl. 9. Skulle ni vilja ta bort mitt namn från listan, jag tycker att detta är ett otillfredsställande tillvägagångssätt och jag håller presidiet ansvarigt för detta, som så ofta gör det som det känner för.

Ordföranden
Tack, Wijsenbeek, men jag måste påminna er om att vi alla har godkänt en föredragningslista, och i denna föredragningslista står det att i dag kl. 17.30 inleds frågestunden till rådet. Således, herr Wijsenbeek, uppfyller ordförandeskapet exakt det som vi har godkänt i församlingen.
Å andra sidan, herr Wijsenbeek, så är ni en framstående ledamot - jag kan säga det i kännedom om saken - av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och ni vet att det i utskottet för arbetsordningen finns en punkt i vilken också bestäms hur arbetet i detta parlament skall gå till vad gäller frågestunden.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-1002/92).
Låt mig först av allt hälsa rådets ordförande Juncker välkommen och tacka för hans närvaro. Vi är mycket glada över hans närvaro här, men vi påminner också om statssekreterare Wohlfarts värdefulla närvaro, som jag hade velat önska en god jul och ett gott nytt år. Jag ber er, herr Juncker, att ni framför denna hälsning och att ni också framför vår stora tacksamhet för hans sällskap under frågestunden under det luxemburgska ordförandeskapets period.

Ordföranden
Fråga nr 1 från Paul Rübig (H-0832/97):
Angående: Avskedande av en realskolelärare i Slovakien på grund av dennes engagemang för ungerskans ställning som minoritetsspråk
De ekonomiska åtgärder som Slovakien vidtagit för att bli medlem i Europeiska unionen är glädjande. Desto mer oroväckande är emellertid den växande konflikt som försiggår mellan den slovakiska regeringen och landets ungerska minoritet och som i allt högre grad drabbar även utbildningsväsendet.
Detta får till följd att lärare och rektorer avskedas på uppenbart politiska grunder. Drabbade är framför allt ungerska skolor i den tvåspråkiga delen av landet. Bland annat avskedades Alexander Tóth, en ungersk realskolelärare, den 30 juni 1997. Rektorerna för två ungerska skolor, Gyula Popély och Peter Kóvacs, avsattes i oktober 1997. Alla dessa tre personer hade delat ut betyg på två språk till sina elever.
Jag vill därför fråga rådets närvarande representant om rådet har underrättats om denna händelse och vad rådet ämnar göra åt utvecklingen i fråga.

Juncker
Man har sagt mig att det är första gången som en premiärminister går med på att ställa upp på den här övningen med frågor och svar. Jag gör det i första hand för att jag tycker om Europaparlamentet, men framför allt eftersom Wohlfart inte är här.
(Applåder) Wohlfart, min statssekreterare för utrikesfrågor, som i allmänhet lysande representerar ordförandeskapet kan inte närvara därför att han har råkat ut för en bilolycka. Det är inte allvarligt, men min regering kan inte alltid hålla sig på vägen när det är halka. Wohlfart har följaktligen blivit offer för den oförsiktighet som präglar sättet att sköta våra affärer i Luxemburg.
Jag skulle nu till följd av Rübigs fråga vilja lämna svaret man förväntar sig av mig, och säga att rådet beklagar de beskrivna incidenterna i frågan. Jag vill påminna om att rådet fäster stor vikt vid att de politiska kriterierna från Köpenhamn respekteras av alla länder med ett europeiskt kall. Ur den synvinkeln vill jag visa min uppskattning för det slovakiska parlamentets förklaring den 10 oktober 1997 och den gemensamma förklaringen från den slovakiska presidenten och premiärministern den 17 oktober 1997. Rådet anser att dessa förklaringar är ett första konstruktivt steg mot en lösning av de oavgjorda frågorna i Slovakien. Det är också i detta fall början till ett svar på det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovakiens rekommendationer.
Vad särskilt gäller behandlingnen av den ungerska minoriteten, har rådet noterat den slovakiska regeringens skrivelse om användningen av minoritetsspråk, samtidigt som det önskar att initiativet kortsiktigt följs av en särskild lag för att övergripande reglera frågans olika aspekter. Rådet har också med tillfredställelse fått upplysning om rekommendationerna som överlämnades till den slovakiska regeringen av det blandade parlamentariska utskottet vid sammanträdet den 25-26 november 1997 och uppmanade den att tillsammans med Europeiska unionens experter utarbeta relevant lagstiftning för en lösning av frågan om minoritetsspråken på nationellt territorium.
Europeiska unionen är fast besluten att hjälpa alla associerade länder att uppfylla de fastställda kriterierna från Köpenhamn. I sådant syfte upphör den inte att mana Slovakiska republiken att utnyttja tiden till att avlägsna de sista hindren för en definitiv anslutning till Europeiska unionen, samtidigt som den önskar att det skall bli möjligt att på samma gång nå en rättvis lösning på problemen om minoriteten i fråga.

Rübig
Herr ordförande! Först vill jag tacka premiärminister Juncker å det hjärtligaste. Jag tycker att ni föregår med gott exempel när ni personligen infinner er i detta parlament för frågor. Jag tror - och det vill jag verkligen betona i denna krets, eftersom vi verkligen gläds åt det - att rådet har följt parlamentets linje och inte uttryckligen nämnt ordet Slovakien. Trots det bör vi göra allt för att de kriterier som är mycket viktiga för oss, också uppfylls där.
Det första problemområdet är minoritetsfrågan. Det andra är frågan om ledamot Gaulider, och jag anser att vi från europeisk sida inte nog kan och måste trycka på att också frågan Gaulider måste få en lösning. Vi vet att det har att göra med president Ková respektive valen i höst och min fråga är: tror ni att Europeiska unionen har möjlighet att lösa frågan Gaulider före valen i Slovakien?

Juncker
Herr Rübig! På frågan som rör ledamoten Gaulider, samt på alla de frågor, som ni ställt i detta sammanhang, vill jag meddela er att jag mycket intensivt diskuterat de frågor ni tog upp och därmed sammanhängande frågor, med den slovakiske statsministern, Meçiar. Detta skedde i slutet av augusti i samband med ett halvdags-arbetsbesök som jag gjorde i Slovakien, eftersom jag just då, när Slovakien egentligen uteslöts från utvidgningsprocessen, genom detta besök ville visa, att det inte betydde att vi helt vänder Slovakien ryggen.
Jag diskuterade då denna fråga med Meçiar, med republikens president, med oppositionspartierna i det slovakiska parlamentet och med en del andra slovakiska vänner och kolleger. Vidare uppmanade jag vid detta tillfälle såväl presidenten som premiärministern att lämna en gemensam förklaring i frågan om Slovakiens anslutning till Europeiska unionen, i det att vi gjorde klart, att det var vår önskan, att Slovakien själv gav svar på en del av de frågor som vi ställt dem.
Tillfälligtvis var det just denna dag, som det slovakiska parlamentet skulle rösta i det så kallade Gaulider-fallet. Omröstningen sköts dock upp. Jag betonade i alla mina samtal i Slovakien, gjorde klart för alla samtalspartner, att vi lade största vikt vid att de demokratiska institutionerna i Slovakien fungerar bättre. I ytterligare samtal med Meçiar nu i lördags i Luxemburg, gjorde jag klart att det faktum, att Europeiska rådet trots allt innefattat Slovakien i utvidgningsprocessen, inte skall tolkas så som om vi nu vore tillfreds med den kvalitet som Slovakien uppnått i sina demokratiska processer, utan att vi utgår ifrån att ytterligare ansträngningar kommer att göras.
Vi har Slovakien, vi har den slovakiska regeringen, och vi har fem miljoner slovakiska män och kvinnor, vars plats är i Europas mitt. Det får vi inte glömma bort i vår ilska över vad Meçiar gör, inte gör eller underlåter att göra. Vi har inte bara Meçiar, vi har också fem miljoner slovaker. De har förtjänat att vi anstränger oss för dem.
(Applåder)

von Habsburg
Herr ordförande! För det första skulle jag vilja tacka er för att ni är här och också be er att önska er kollega ett snart tillfrisknande, för han har verkligen gjort ett utmärkta arbete här.
Jag ville ställa en fråga som ni redan har besvarat. Ett av Meçiars huvudargument i alla hans tal har varit att han erkänner enbart personliga rättigheter, och inte kollektiva rättigheter. Anser ni att det bör läggas största vikt vid att just minoritetsfrågorna är beroende av framför allt kollektiva rättigheter, och inte enbart av individuella rättigheter? Det är alltid det sätt som Meçiar försöker undvika ett konkret svar på.

Juncker
Man kan, herr kollega von Habsburg, inte återindividualisera minoritetsrättigheter. Minoritetsrättigheter är rättigheter för en bestämd befolkningsgrupp. I våra samtal i Slovakien och i efterföljande samtal med Slovakien, har vi hela tiden refererat till Ungern, Rumänien, i synnerhet Ungern, för att visa hur vi anser att man bör hantera minoritetsfrågan - ordet minoritetsfrågan tycker jag mycket bättre om än minoritetsproblem, för minoriteter utgör alls inget problem, de ställer bara frågor. Vi har alltid hänvisat till det ungerska exemplet för att visa hur vi tycker att man skall hantera minoritetsfrågor, och jag tror att den slovakiska ledningen är väl medveten om detta.

Ordföranden
Fråga nr. 2 från Jens-Peter Bonde (H-0856/97):
Angående: Registrering av personer i Schengen-informationssystemet
Kan medlemsstaterna och/eller ministerrådet svara på hur många personer bosatta i Danmark eller med danskt medborgarskap som är registrerade i Schengen-informationssystemet enligt de olika huvudkategorierna i vilka personer, föremål m.m. registeras? Respekterar medlemsstaterna i sina egna eller gemensamma register det danska förbudet mot att registera tillåten politisk verksamhet?

Juncker
Jag vill säga till min vän Bonde här att Schengenavtalet och Schengenavtalets tillämpningskonvention ingicks på mellanstatlig nivå mellan vissa medlemmar i Europeiska unionen.
Avtalen faller således inte för närvarande under rådets egentliga befogenhetsområde, och Bondes fråga borde snarare ställas till Schengenavtalets instanser.

Bonde
Herr ordförande! I förmiddags tackade jag ordförandeskapet för att ha varit så opartiskt under ett halvår och i dag vill jag gärna tacka statsministern för att han själv ställer upp och besvarar frågorna här under frågestunden. Och jag skulle också vilja tacka honom för att ha gett mig ett svar. Men det kan jag uppenbarligen inte då det skall ges av Schengens informationssystem. Så jag vill i stället fråga om rådets ordförande har funderat över hur man bedömer rättssäkerhet kontra polisiär effektivitet i registreringarna i Schengen och det AIS-system som skall ersätta Schengen-systemet under Europol. Mitt förslag till rådets ordförande är att man inför en regel om att varje misstänkt, när misstanken inte längre finns kvar, får de registrerade upplysningarna tillhanda, eller att man, om man med hänsyn till efterforskningen inte kan göra detta, ger dessa upplysningar till en oberoende kontrollmyndighet, så att man under alla omständigheter är säker på att det faktum att en person är misstänkt tas på allvar.

Juncker
Till svar på Bondes fråga vill jag helt enkelt säga att han otvivelaktigt känner till att det handlar om i högsta grad hemligstämplade frågor - jag talar om de frågor som han direkt åsyftar.
Det är klart att registreringen i Schengen-informationssystemet av de punkter som Bonde åsyftar enbart kan göras på begäran av en rättslig myndighet. Eftersom frågan har direkt samband med personer bosatta i Danmark, eller med danskt medborgarskap, skulle jag vilja föreslå honom att ställa den till det danska parlamentet, där man kan lämna honom alla svar.
Bland mina undgomsdrömmar fanns drömmen om att en dag kunna tala inför det danska parlamentet. Om den danska regeringen var med på att ge mig befogenhet att svara på samma fråga, ställd till det danska parlamentet, skulle jag vara förtjust och hedrad att kunna svara er i den danska regeringens ställe. Men även om jag talar i den danska regeringens namn, vet jag inte om jag skulle kunna ge er ett tillfredställande svar.

Sjöstedt
Jag vill säga att jag tycker att detta är en mycket viktig diskussion, eftersom Schengen-materien sannolikt kommer att bli EG-rätt inom en snar framtid. Man talar ju ofta om fördelarna med Schengenavtalet. Då måste man också kunna diskutera hur det i praktiken fungerar.
Det finns ju inom Schengen Information System åtminstone en möjlighet att begära att få se sina personuppgifter i SIS-registret. Det som bekymrar mig mest är de oklarheter som finns om SIRENE, dvs. det register som finns bakom Schengen Information System, där det finns befogenhet att lämna ut mycket känsligare personuppgifter än det får göras ur SIS-registret.
Anser ministerrådet att man kommer att behöva skärpa övervakningen över SIRENE-registret och de upplysningar som ges ut där, så att man får en kontrollmyndighet, på samma sätt som inom SIS-registret, om det integreras i EG-rätten.

Ordföranden
Tack, Sjöstedt. Herr Juncker, jag vet inte om ni i er barndom drömde att ni var ledamot i den svenska riksdagen men i detta fall inbjuder jag er att svara på Sjöstedts fråga.

Juncker
Min ungdomsdröm rörde bara det danska parlamentet. Jag hade inte ambitionen att kunna tala till mer än ett skandinaviskt parlament.
För övrigt och för min personliga del, vill jag säga att jag fullt förstår de farhågor som kan uppstå utifrån de åsyftade problemen. Jag vill inte för min del utesluta att det skulle vara klokt att hitta ett sätt och en plats som passar för att ordna upp detta, så att vi verkligen kan få kontroll över problemen. Jag har ingenting emot att vi fortsätter vår gemensamma reflexion i detta avseende. Jag förstår helt och fullt den underförstådda oron som ligger bakom frågorna, men ni förstår att jag inte kan lämna ett färdigt svar från rådet.

Krarup
En dröm kan lätt bli till en mardröm och jag kan säga att Skandinaviens befolkning betraktar Schengen-anslutningen som något som ger åtskilliga möjligheter till mardrömmar. Rådets ordförande har ju rätt i att den utveckling som Jonas Sjöstedt kom in på i sin fråga inte har skett ännu men det är en fråga om tid, innan Schengen-rätten blir EU-rätt, alltså blir integrerat i EU: s rättssystem. Och mot bakgrund av att det föreligger fullständigt fatala rättssäkerhetsproblem rörande personregistrering, viderebefordran av information och namnkontroll, som framgick av den rapport som offentliggjordes förra året, skulle man kunna tänka sig att rådet hade funderat - nu när man har beslutat sig för att integrera Schengen-systemet - kring hur man löser dessa rättssäkerhetsproblem, som onekligen är av mycket grundläggande karaktär. Min fråga till rådets ordförande är om det föreligger sådana analyser och överväganden.

Juncker
Schengen är en mekanism som har skapats för att bekämpa brottslighet. Det är inte ett system för att bevaka medborgarna, deras åsikter och övertygelser.
Vi glömmer att Schengenavtalet i själva verket är en mekanism som har införts för att bättre bekämpa brottsligheten, och att det mycket ofta ger övertygande resultat. Jag utesluter inte vissa övertramp, och jag skulle vilja att vi inriktar oss på att finna medel för att förhindra dem. Vi får inte likställa Schengenavtalets princip med de övertramp som den undantagsvis skulle kunna ge upphov till, och som det gäller att till varje pris undvika.

Ordföranden
Fråga nr 3 från María Izquierdo Rojo (H-0863/97):
Angående: Maghreb-länderna och europeisk volontärtjänst för ungdomar (EGT C 302, 3.10.1997)
Europeisk volontärtjänst för ungdomar är ett program som syftar till att utvidga samarbetet med länder utanför unionen, med vilka gemenskapen har slutit associationsavtal. Eftersom programmet gäller alla associerade länder är det öppet även för länderna i Central- och Östeuropa. Ett av målen med projektet är att ge ungdomar inom gemenskapen möjlighet att komma i kontakt med andra kulturer i ett interkulturellt sammanhang.
Skulle rådet ställa sig positivt till att låta Maghreb-länderna, som undertecknat ett Europa-Medelhavsavtal om associering, delta i programmet? Vilken tidsplan skulle man kunna räkna med för detta?

Juncker
Artikel 5 i utkastet till gemensam ståndpunkt, som godkändes av rådet vid sammanträdet den 28 oktober 1997, visar tydligt vilka länder som omfattas av programmet. Det heter: "Europeisk volontärtjänst för ungdomar" .
De nämnda länderna omfattar inte de associerade länderna från Maghreb, som har ingått ett avtal med Europeiska unionen.
Bland de särskilda målsättningarna i programmet, som avses i artikel 2.2, ingår ökat deltagande av ungdomar i gränsöverskridande verksamheter i samhällets tjänst, i gemenskapenen eller i tredje land, särskilt de länder med vilka gemenskapen har ingått samarbetsavtal.
I tillägg till det föregående fastställer punkt 3 i samma artikel att stöd till lång- eller kortvariga gränsöverskridande verksamheter i samhällets tjänst i gemenskapen eller i tredje land ingår i programmets verksamhetsgrenar.
Avdelning 2 i bilagan till utkastet till gemensam ståndpunkt avser också ett aktivt deltagande, i tredje land, av ungdomar, som är vederbörligen bosatta i en medlemsstat, i verksamheter som bidrar till att bemöta samhällsbehov som kan få en direkt inverkan på befolkningarnas välstånd i mottagarsamhällena. Av detta framgår att vid programmets genomförande kan projekt avsedda för ett av de länder, som åsyftas i Izquierdo Rojos fråga, naturligtvis beaktas.

Izquierdo Rojo
På tonen och den politiska inställningen i svaret från rådets ordförande sluter jag mig till att han har svarat ja. Men jag förstår inte riktigt varför, eftersom denna fördel och detta deltagande från länderna i Central- och Östeuropa eller tredje länder, men inte för de associerade Maghreb-länderna, övervägs i kommissionens förslag, publicerat i EGT den 3 oktober 1997.
Jag vill att han preciserar om han, som ordförande i rådet, skulle vara positiv till de associerade Maghreb-ländernas deltagande i detta program för volontärtjänst, i dubbel mening: att de europeiska ungdomarna kan utföra volontärtjänst i dessa länder och att de associerade Maghreb-länderna kan delta i programmet i sig.

Juncker
Rådet skulle kunna fatta ett beslut i den riktning ni önskar, om det får ett förslag från kommissionen i sådant avseende.

Günther
Herr ordförande! Jag har bara en kort fråga. Skulle rådet vid en sådan principiell utvidgning också vara berett att öka medlen för detta program i motsvarande grad?

Juncker
Om rådet kan godkänna ett förslag från kommissionen, borde det ju också vara intresserat av att, inom ramen för en sammanhållen tolkning av det som kommissionen föreslagit, också ställa erforderliga fiansiella medel till förfogande. Men eftersom något sådant förslag från kommissionen inte föreligger, befinner vi oss här i en mycket hypotetisk frågelek.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Gerard Collins (H-0865/97):
Angående: Landsbygdsturism
Erkänner rådet att landsbygdsturismen kan spela en viktig roll i landsbygdsområdens ekonomiska utveckling och har rådet för avsikt att uppmana kommissionen att utarbeta åtgärder för att främja den fortsatta utvecklingen av sektorn för landsbygdsturism inom ramen för unionens politik för turismens och landsbygdens utveckling?

Juncker
Som Collins betonar i frågan, kan turism faktiskt bidra till ekonomisk utveckling i Europeiska unionens landsbygdsregioner, med tanke på att den ekonomiska utvecklingen i landsbygdsområdena traditionellt är knuten till jordbruksutvecklingen. Rådet delar Collins åsikt om att landsbygdsturism ger möjligheter att öka välståndet och skapa sysselsättning i dessa områden, om de utnyttjas klokt.
Rådet anser det särskilt viktigt att kvalitativt förbättra utbudet inom sektorn för landsbygdsturism. En sådan strategi kan faktiskt främja utvecklingen i regionerna i fråga. I det sammanhanget skulle rådet vilja påminna om beslut 92/421 om en åtgärdsplan för turism i gemenskapen.
Det är slutligen nödvändigt att påpeka att landsbygdsturism spelar en viktig roll i gemenskapens sammanhållningspolitik. Det är i det avseendet inte obefogat att betona att inom ramen för strukturfonderna och gemenskapsinitiativet Leader 2, kommer enligt de senaste beräkningarna 40 % av budgeten på härför planerade 1 750 miljoner ecu att användas till projekt som siktar till att utveckla landsbygdsturism.

Collins, Gerard
Jag vill bara få mitt tack och min uppskattning till premiärministern för hans utförliga och heltäckande svar till protokollet.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag har följande fråga: Vad gäller landsbygdsturism befinner vi oss i Österrike i en speciell situation, eftersom vi har ett mycket stort antal deltidsbönder. Jag vet att det inte är tillämpbart på hela Europeiska unionen, men att det är ett argument för att just denna landsbygdsturism skall få mycket stöd. Skulle ni kunna tänka er att man gav dessa deltidsbönder ett särskilt stöd för landsbygdsturism, eller att man ger dessa bönder, som lever i en mycket speciell situation, speciellt stöd ur jordbruksmedel, så att de kan engagera sig starkare i detta?

Juncker
Ja!

Ordföranden
Detta ordförandeskap är verkligen mycket tillfredsställt med Habsburg-Lothringens korta fråga, som inte ens utnyttjade den minut han hade, och med det korta svaret från rådets ordförande som inte heller varit arbetssamt för våra tolkar.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Sören Wibe (H-0868/97):
Angående: Europeiska unionens relation till Israel och Palestina
Den israeliska regeringen har allvarligt brutit mot de fredsavtal som slutits med den palestinska staten. Denna politik äventyrar freden i hela Mellanöstern. Bör inte rådet med anledning av detta vidta sanktioner mot den israeliska staten? Bör inte rådet t.ex. överväga att bryta de handelsavtal som unionen har tecknat med staten Israel?

Juncker
Situationen i Mellanöstern är komplicerad, och rådet tror inte att de åtgärder som föreslås av Wibe skulle bidra till att komma ur dödläget i regionen.
Det bästa svar jag kan ge Wibe är att hänvisa till ordförandeskapets slutsatser som publicerades efter Europeiska rådet i Luxemburg den 12-13 december. Slutsatserna visar än en gång att Europeiska unionen är fast besluten att konkret och positivt bidra till fredsprocessen.

Wibe
Tack för svaret, premiärminister Juncker. När det gäller förhållandet till Israel är situationen ändå sådan, att vi gång på gång har antagit resolutioner, i vilka vi i mer eller mindre hårda ordalag har kritiserat Israels brott mot fredsavtalen. Dessa resolutioner har uppenbarligen inte haft någon som helst effekt. Är det ändå inte så, att det enda språk som Israel förstår är om vi tar till konkreta sanktioner, t.ex. på det ekonomiska området? Det är ju också så, att Israel som stat vidtar hårda ekonomiska sanktioner mot palestinierna, t.ex. genom att försvåra deras export av blommor till unionen.
Jag vill än en gång, med risk för att vara tjatig, fråga om det inte är dags att vi börjar överväga konkreta ekonomiska sanktioner mot Israel.

Juncker
Jag kommer i morgon, i Luxemburg, att träffa den israeliska premiärministern, och på fredag president Arafat. Jag kommer att få tillfälle att diskutera med mina båda samtalspartner om de problem som Wibe just åsyftade, men jag kommer inte att hota den israeliska premiärministern med sanktioner vid dessa samtal. Jag tror inte att vi bör använda sådana metoder gentemot Israel. Vi måste diskutera, men vi får inte hota.

Robles Piquer
Jag är helt och hållet enig med vad rådets ordförande har sagt två gånger och jag vill fråga om ni tror att det finns något sätt - och jag säger detta framför allt efter att noggrant ha läst texten som godkänts av Europeiska rådet i Luxemburg - att svart på vitt och tydligt skrivet definiera det vi vanligtvis kallar för andan i Osloavtalet. För jag känner till avtalen som skrevs i Oslo men jag hör ständigt att man talar om kränkningar mot andan i Osloavtalet och ännu har jag inte funnit ett enda ställe där andan i Osloavtalet är nedskriven. Jag skulle vilja veta om rådet skulle kunna göra detta intressanta intellektuella arbete.

Juncker
Jag tror att de klargöranden som Robles Piquer önskar faktiskt måste lämnas.
Det är ibland förvirrande med vilken detaljrikedom vi försöker omge vaga begrepp som "andan" , i detta fall "Osloandan" . Vi vet faktiskt i allmänhet vad vi syftar på när vi nämner den anda som ni talar om.
I morgon kommer jag att få tillfälle att till en blygsam del bidra till den anda som, verkar det mig som, har gått förlorad en smula.

Ordföranden
Fråga nr 6 från Karl Habsburg-Lothringen (H-0873/97):
Angående: Rösträtt på Gibraltar
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta med avseende på rösträtten i Europaparlamentsval på Gibraltar? Är det acceptabelt att unionsmedborgarna på Gibraltar fråntas denna elementära rättighet med argumentet att Gibraltar är för litet för att utgöra en valkrets, och att unionsmedborgare därmed indelas i första och andra klassens medborgare?
Skulle rådet kunna tänka sig att unionsmedborgarna på Gibraltar, om de inte kan rösta inom ramen för de val som hålls i Förenade kungariket, skulle kunna avge sina röster i ett annat eller för ett annat land?

Juncker
Habsburg vet otvivelaktigt att bilaga II till akten av den 20 september 1976 om allmänna direkta val av representanter till Europaparlamentet avser att Förenade kungariket skall tillämpa den berörda aktens bestämmelser enbart i fråga om Förenade kungariket, det vill säga med undantag av Gibraltar, som inte utgör en del av Förenade kungariket.
Akten från 1976 antogs på grundval av artikel 138.3 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen från ett utkast av Europaparlamentet som inte nämnde Gibraltars särskilda situation.
Rådet kan inte heller, av egen vilja, bredda tillämpningsområdet av direktivet från 1993 om formerna för utövandet av rösträtt och valbarhetsrätt i Europaparlamentet, som hänvisar till akten från 1973, för att göra det möjligt för invånare från Förenade kungariket, bosatta i Gibraltar, att rösta i valet till Europaparlamentet i en medlemsstat där de, antagligen, inte är bosatta. Direktivet från 1993 är i själva verket grundat på artikel 8b.2 i fördraget, vars tillämpningsområde är begränsat enbart till medborgare i Europeiska unionen bosatta i en medlemsstat där de inte är medborgare.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Nu är det så att jag, tyvärr efter det att jag ställde frågan - jag visste det inte innan - av det engelska underhuset fick mig tillskickat lagförslaget rörande rösträtt för Gibraltar. Jag har hört att det inte är det första förslaget i denna fråga. Andra förslag har redan förkastats. Här anser man dock att detta förslag fr.o.m. den 1 juli i år skulle ha större chanser. Jag förstår inte, hur man kan gå med på det.
Dessutom är ju rättsläget - när man ser på Gibraltar i dag - en aning oklart i det att, om man tar klipphalvön å ena sidan och näset å den andra, så tillhör klippan, i enlighet med Utrechtavtalet i praktiken England, medan det är något omstritt vem som äger näset, även om den nu helt tydligt står under brittisk förvaltning.

Juncker
Herr ordförande! De kloka människor som sitter till höger respektive vänster om mig anser att jag inte bör belasta det luxemburgska ordförandeskapets sista dagar med att jag nu blandar mig i svårigheterna mellan två medlemsstater. Jag tycker att det är ett klokt förslag! Däremot skulle jag vilja säga att jag mycket väl förstår er fråga, men att jag ska svara på er fråga utanför dörren till denna sal.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 7.
Fråga nr 8 från John Cushnahan (H-0878/97):
Angående: Europeiska livsmedelsbyrån
Kan det luxemburgska ordförandeskapet ange om rådet är berett att stödja kommissionens förslag om att inrätta en europeisk livsmedelsbyrå?

Juncker
Jag beklagar att jag måste säga till Cushnahan att för närvarande har rådet inte fått något förslag av kommissionen om inrättandet av en europeisk livsmedelsbyrå. Så fort vi har fått det, är det självklart att rådet snarast möjligt kommer att göra en fördjupad granskning av den föreslagna texten, och vid lämpligt tillfälle fatta beslut med full sakkännedom och i kraft av kommissionsförslagets egna förtjänster.

Cushnahan
Herr ordförande! Tack för er vänlighet att låta mig ställa en fråga. Jag är medveten om att jag kom precis när ni skulle gå vidare och jag tackar också Juncker för hans svar. Jag noterade vad ni sade om kommissionens förslag. Jag förstår att detta var före rådets möte. Jag kommer att kontrollera det, men får jag fråga (och jag förväntar mig inte ett formellt svar från er) huruvida - kanske när det kommer att tas upp i rådet - den luxemburgiska regeringen kommer att stödja ett sådant förslag och huruvida det kanske är något som ni, nu när ni lämnar ordförandeskapet, kommer att trycka på för nästa ordförandeskap? Får jag lyckönska er till ett framgångsrikt ordförandeskap? Ni fick verkligen saker att gå framåt i Europa.

Juncker
Jag upprepar att den luxemburgska regeringen har för vana att granska kommissionens förslag innan vi kan stödja dem. Vårt stöd är inte principiellt. Vi fattar beslut bara då vi har läst och granskat ett förslag.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Carlos Robles Piquer (H-0882/97):
Angående: Begäran om folkomröstning från tusentals kubanska medborgare
Mer än tiotusen kubanska medborgare, som är bosatta i hemlandet och har kunnat identifieras fullständigt, har undertecknat en skrivelse till ordföranden för den kubanska nationalförsamlingen i vilken de med hänvisning till artikel 88g i landets nuvarande författning begär att en folkomröstning skall hållas. Syftet med denna skulle vara att utröna huruvida folket vill ändra denna författning, så att den kan säkerställa tankefrihet, föreningsfrihet, mångfald samt direkta, fria och anonyma val till de församlingar som styr landet. Enligt Amnesty International (AMR 25/29/97/S) har de tolv första undertecknarna fått besök av polisen, som lär ha sagt att de kunde få långa fängelsestraff.
Vilken information kan rådet ge rörande detta initiativ och det sätt på vilket det har mottagits av Kubas regering, och anser rådet att det är troligt att en begäran som har utformats i enlighet med den gällande kubanska konstitutionen skall accepteras och sedan tillämpas?

Juncker
Jag skulle vilja påpeka för Robles Piquer att det på Kuba för närvarande finns inte ett, utan två olika initiativ i syfte att samla in 10 000 namnunderskrifter för att begära en folkomröstning. Dessa aktioner grundar sig i själva verket på artikel 88g i den gällande kubanska författningen från 1976 som, bland annat, ger medborgarna tillstånd till lagstiftningsinitiativ om 10 000 namnunderskrifter samlats in. Enligt de uppgifter vi förfogar över, har siffran i den kubanska författningen inte nåtts på detta stadium i något av de båda initiativen. Rådet är under alla förhållanden skeptiskt till deras möjligheter att lyckas, eftersom det inte finns någon demokratisk mångfald på ön. Det belyses för övrigt av artikel 62 i nämnda författning som fastställer att "ingen av de erkända medborgerliga rättigheterna kan utövas emot principerna, som fastställs i konstitutionen och lagarna, om den socialistiska statens målsättningar och det kubanska folkets beslut att bygga upp socialismen och kommunismen. Varje brott mot principen är straffbart" .
Rådet vill i detta sammanhang påminna om att EU i sina förbindelser med Kuba för en politik, fastställd i en gemensam ståndpunkt den 2 december 1996, i syfte att, i synnerhet, uppmana till en fredlig övergångsprocess till demokratisk mångfald och respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande fri- och rättigheter.

Robles Piquer
Tack, herr rådsordförande. De uppgifter jag besitter sammanfaller inte helt med era. Jag har intrycket av att åtminstone ett av de två initiativen, med stora ansträngningar, förtjänster och personliga risker, har överstigit 10 000 underskrifter. Men även om det inte har överstigit kommer det utan något som helst tvivel att göra det inom kort.
Då är min kompletterande fråga om rådet, trots den fruktansvärda utformningen av den förskräckliga artikel 62 som har lästs upp för oss, och som naturligtvis är en proklamation av den absoluta totalitarismen, kan göra något för att försöka övertyga de kubanska myndigheterna om en så enkel sak som uppfyllandet av dess egen konstitution, den konstitution som godkänts av dem själva, av Fidel Castro.
Jag anser att när gränsen 10 000 namnteckningar har passerats, och jag tror - som jag har sagt att om den inte redan har passerats kommer den att göra det snart - måste man från rådets sida och de ackrediterade ambassaderna där, övertyga den kubanska regeringen om att uppfylla sin egen konstitution.

Juncker
Jag tvivlar inte på att rådet kommer att kunna agera i den riktning som Robles Piquer anvisar.

Posselt
Herr ordförande! Jag tackar er för ert tydliga svar. Vi har inte alltid här i denna kammare hört så tydliga uttalanden i denna fråga, och jag tackar också för det som rådet alldeles nyligen lade fast som gemensam ståndpunkt i denna fråga. Men jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga om vilka ansträngningar som egentligen görs för att knyta avtalsmässiga förbindelser med Kuba - man har ju t.o.m. talat om medlemskap i AVS - och vilken roll människorrättsfrågorna och frågan om religions- och åsiktsfrihet spelar i detta sammanhang.

Ordföranden
Tack, Posselt. Det kan inte undgå er, herr Posselt, att er tilläggsfråga avviker stort från den initiala ramen i Robles Piquers fråga. Således är det upp till Junckers vilja att svara eller ej. Herr Juncker, ni har ordet för att göra som ni anser lämpligt.

Juncker
Herr ordförande! Rådet lade fast sin Kubapolitik i den gemensamma ståndpunkten av den 2 december 1996. Inom ramen för genomförandet av det, som utsägs däri, kommer också de frågor som ni framfört här att besvaras.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Alexandros Alavanos (H-0887/97):
Angående: Avskaffande av undervisning i antik grekiska i Frankrike
Enligt uppgifter från det franska språklärarförbundet, den nationella fackföreningen för lärare inom sekundärutbildningen och den lokala föreningen för undervisning i antika språk i Toulouse avser den franske utbildningsministern Claude Allegre att avskaffa undervisningen i antik grekiska inom ramen för den utbildningsreform som är planerad till i början av 1998. Undervisning i antik grekiska ges i vissa klasser inom sekundärutbildningen för 1, 9 % av eleverna, medan undervisning i latin ges för 25, 4 % av eleverna. Trots lugnande besked från utbildningsministern finns det anledning till oro. Även om utbildningsfrågor är något som faller inom medlemsstaternas ansvarsområden är garantin för att det skall finnas undervisning i europeiska språk ett prioriterat område inom Europeiska unionen.
Vilka insatser avser ministerrådet att göra gentemot den franska regeringen, som för övrigt arbetar intensivt för att stödja det franska språket (" Francophonie" ) i andra länder?

Juncker
Som Alavanos påpekar ligger ansvaret för undervisningsinnehållet och organisationen av utbildningssystemet på medlemsstaterna. I kraft av den relevanta artikeln i fördraget bidrar gemenskapen till att utveckla kvalitetsutbildning genom att uppmuntra till samarbete mellan medlemsstaterna samt, om så är nödvändigt, stödja och komplettera deras åtgärder, samtidigt som deras ansvar respekteras fullt ut.
Artikel 126.2 i fördraget fastställer slutligen att gemenskapens åtgärder syftar till att utveckla den europeiska dimensionen i utbildningen, bland annat genom inlärning och spridning av medlemsstaternas språk. Det bör påpekas att det rör medlemsstaternas talade, och inte klassiska språk.
I brist på förslag från kommissionen kan rådet inte vidta stimulansåtgärder på det område som nämns av Alavanos. Det är för övrigt inte rådets sak att ingripa i innehållet i och organisationen av en medlemsstats utbildningssystem. Jag fruktar därmed att rådet knappast är i stånd att vidta vilken åtgärd det än må vara mot den franska regeringen beträffande undervisningen av klassisk grekiska i de franska skolorna.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tackar ordförande Juncker för det svar han gav. Det är ett svar inom ramen för hans befogenheter.
Jag skulle dock vilja komplettera med följande fråga: anser han inte att de antika, kanske icke-talade språken, som klassisk grekiska eller latin, hör till det enade Europas fädernearv, ett enat Europa som vi nu bygger? Är fädernearv bara det som finns i museer eller i vissa byggnader? Är inte de språk som spelar en roll som rot till dagens europeiska kultur också en del av kulturarvet? Anser han inte att dessa borde stärkas i hela Europa? Hur ställer han sig till det grekiska förslaget om bildandet av ett Centrum för klassiska studier i den Europeiska unionen? Jag ser med stort intresse fram emot ordförandens svar.

Juncker
Efter att ha läst latin i sju år, vill jag gärna tro att undervisningen av de klassiska språken gör det möjligt att bättre förstå det europeiska kulturarvet i sin helhet.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Bernd Posselt (H-0890/97):
Angående: Autonomi för Kosovo
Vilka åtgärder har det luxemburgska ordförandeskapet vidtagit för att återinföra Kosovos autonomi, som olagligen upphävdes 1988? Förtrycket av Kosovos albanska majoritet, som utgör 90 % av befolkningen, får under inga omständigheter avfärdas som ett " minoritetsproblem" . Överväger rådet att sända observatörer eller fredsbevarande styrkor till Kosovo, och vilka medel används för att utöva påtryckningar på regeringen i Belgrad, så att den till sist går med på att ett EU-kontor öppnas i Pri;tina, i synnerhet med hänsyn till att USA sedan länge har haft ett liknande kontor där?

Juncker
Rådet fortsätter att i hög grad prioritera Kosovoproblemet. I sitt uttalande av den 9 april 1996 om erkännandet av Jugoslaviska federala republiken, av Europeiska unionens medlemsstater, deklarerade Europeiska unionen att utvecklingen av goda förbindelser med Jugoslaviska federala republiken och dess plats i den internationella gemenskapen hädanefter skulle vara beroende av att Jugoslaviska federala republiken anammade en konstruktiv attityd, framför allt i fråga om full respekt för mänskliga rättigheter, minoriteters rättigheter och rätten att återvända för alla flyktingar och fördrivna personer, samt att bevilja Kosovo en hög grad av självständighet i Jugoslaviska federala republiken.
Denna ståndpunkt, som jag just nämnde, har upprepats flera gånger, i synnerhet av Europeiska rådet vid sammanträdena den 13-14 december 1996 i Dublin, den 16-17 juni 1997 i Amsterdam samt av rådet den 29 april 1997 och nyligen i förklaringen den 10 november detta år, och riktades till befolkningen i Jugoslaviska federala republiken. Särskilt i slutssatserna av den 29 april 1997 om konditionalitetstillämpningen i Europeiska unionens förbindelser med regionens länder, förband rådet utvecklingen av Europeiska unionens förbindelser med Jugoslaviska federala republiken med allmänna och särskilda villkor. För ett allmänt bistånd via Phare-programmet krävs det således att Jugoslaviska federala republiken kommer med ett trovärdigt erbjudande om att inleda en verklig dialog om Kosovos rättsliga ställning. Inledandet av eventuella förhandlingar om ett möjligt samarbetsavtal kommer att vara beroende av att det finns en verklig dialog med Kosovoalbanerna om Kosovos rättsliga ställning inom Jugoslaviska federala republikens gränser. Ett av villkoren för att ingå ett samarbetsavtal är ett faktiskt beviljande av en hög grad av självständighet åt Kosovo.
För övrigt framhöll rådet, framför allt vid sammanträdet den 6 oktober 1997, att det är nödvändigt att inleda en dialog mellan myndigheterna i Belgrad och Kosovoalbanerna, och att alla berörda parter måste hjälpa till fullt ut och med det snaraste. Det betonade till och med att avtalet om utbildningen mellan Milosevic och Rugova skulle genomföras utan dröjsmål. Europeiska unionen har påpekat sin avsikt att stödja avtalet. Europeiska unionen uppmanar myndigheterna i Belgrad att göra det möjligt att använda sig av OSSE: s långfristiga uppdrag i Kosovo, Vojvodine och Sandjak och den fortsätter att nära följa situationen, framför allt genom ECMM.
Europeiska unionen har för avsikt att för samma ändamål öppna ett kontor i Kristina och har lämnat förslag om detta till myndigheterna i Jugoslaviska federala republiken. Som herr Posselt vet, har ingen resolution från FN: s säkerhetsråd planerat en fredsbevarande styrka särskilt för Kosovo.

Posselt
Herr ordförande! Problemet i Kosovo är helt enkelt att åratal av handlingslöshet från det internationella samfundets sida - jag menar inte det luxemburgska ordförandeskapet, som verkligen gjort något - har lett till en situation, där allt hotar att eskalera, och där man kan förvänta sig våldshandlingar. Därför måste vi verkligen försöka att, innan det är för sent, också genom påtryckningar frammana en politisk lösning. Amerikanerna har ett kontor i Pristina och Europeiska unionen talar sedan år tillbaka om det, men har inget kontor i Pristina. Samma sak gäller naturligtvis för autonomin. Kosovos autonomi var en konstituerande del av Jugoslaviens författning, det forna Jugoslaviens. Vi måste kräva att denna autonomi återupprättas. Jag anser, att den ståndpunkt som Jugoslavien framförde vid Petersberg-konferensen i Bonn, nämligen att detta är en inre jugoslavisk angelägenhet, inte kan accepteras redan av den anledningen att vi ju vet att hundratusentals fördrivna och flyktingar från Kosovo befinner sig på EU: s territorium. Därav min fråga: har ytterligare mått och steg planerats?

Juncker
Herr ordförande! Jag utgår i från att det brittiska ordförandeskapet kommer att fortsätta det luxemburgska ordförandeskapets ansträngningar.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Jonas Sjöstedt (H-0894/97):
Angående: Om övervakningen av SIS-registret
Anser ministerrådet att JSA (Joint Supervisory Authority), den myndighet som ska övervaka att SIS-registret fungerar korrekt, har tillräckliga resurser och befogenheter för att kunna utföra sitt arbete på ett tillfredsställande sätt? Avser ministerrådet att genomföra några förändringar i JSA: s funktionssätt om och när Schengenavtalet integreras i EU? Ska övervakningen av registren inom Schengenavtalet och Europol utföras av separata myndigheter även om Schengenavtalet blir en del av EU?

Juncker
Den gemensamma övervakningsmyndigheten upprättades genom Schengenavtalets tillämpningskonvention, mera exakt artikel 115. Den gemensamma övervakningsmyndigheten omfattas av Schengenavtalets regelverk.
Rådet är inte på detta stadium i stånd att uttala sig om den gemensamma övervakningsmyndigheten som enbart faller under Schengenavtalets instanser. Upprättandet av en gemensam övervakningsmyndighet för Europol föreskrivs i artikel 24.7 i konventionen om upprättandet av Europol. Sedan januari 1996 har arbetet pågått med att utarbeta dess inre arbetsordning, i synnerhet mot bakgrund av arbetet av European date commissioners . Man planerar att arbetet med ett utkast till text till den inre arbetsordningen kommer att ha avslutats de första månaderna av det kommande året. Man har på detta stadium inte planerat att en enda övervakningsmyndighet skall ta hand om SIS och Europol.

Sjöstedt
Tack för svaret på frågan - och svaret att det i samband med Europol inte är aktuellt med en gemensam kontrollmyndighet.
Jag tycker att det är viktigt att studera exemplet med JSA, för att också se vilka problem man kan råka ut för i Europols fall. Jag håller i min hand den första aktivitetsrapporten från den myndighet som skall tillse personsäkerheten i Schengenregistret. Det är en katastrofal läsning, måste jag säga. Bland annat har myndigheten i sig så små resurser att ingen riktig granskning kan utföras, den har t.ex. inget kontor. Vidare har myndigheten nekats tillträde till den centraldator som finns i Schengen för att kunna utföra den granskning som man vill göra. När viss granskning har gjorts, har det framkommit att det finns olika uppgifter om samma personer i olika delar av Schengens register, att det är svårt att få reda på vem som har varit inne i registret och sökt olika känsliga upplysningar, att de som har registrerats, t.ex. asylsökande, inte vet hur de skall få reda på om uppgifterna är korrekta och att vissa medlemsstater använder uppgifterna på ett felaktigt sätt.
Nu måste det ju dras en lärdom av detta. Vad tänker man göra i Europols fall, för att detta inte skall upprepas? Vad tänker man göra åt detta den dag då Schengenavtalet blir en del av EG-rätten?

Juncker
Vi tror att denna fråga skall utvecklas kortsiktigt och väntar på lämpligt tillfälle för att lämna Europaparlamentet nödvändiga uppgifter som gör det möjligt för det att sköta sin övervakningsroll, inom fördragets gränser, av gemenskapens åtgärder på detta område

Ordföranden
Fråga nr 13 från Maren Günther (H-0896/97):
Angående: Bilden av de enskilda europeiska länderna i EU: s övriga medlemsstater
I EU: s medlemsstater har det ofta byggts upp en negativ, ytlig och förenklad bild av andra stater, framför allt i vissa medier. På skolans område bör detta motverkas i god tid.
Vilka åtgärder vidtas för att säkerställa en så objektiv bild som möjligt av de enskilda europeiska länderna i de övriga medlemsstaterna?
Görs det ansträngningar i gemensamma organ (exempelvis i skolbokskommittén) för att minska fördomar om de europeiska grannarna?

Juncker
Rådet är sedan länge medvetet om de frågor som Günther tar upp. Redan i resolutionen från 1976, om ett åtgärdsprogram i fråga om utbildning, utgjordes i själva verket en av de viktiga delarna i texten av vad vi vid den tiden kallade de bästa möjligheterna till kulturell och yrkesmässig utbildning av medborgare från de andra medlemsstaterna i gemenskaperna och från icke-medlemsländer samt deras barn. Punkt 2 i kapitlet lanserade bland annat studier och pedagogiskt forskningsarbete om modersmålets kulturs plats och betydelse i skolprogrammen för dem som kom från andra medlemsländer.
Sedan dess har rådet fortsatt med att ge konkreta tecken på sitt intresse för problematiken, samtidigt som det agerar i ett bredare perspektiv än det som framgår av Günthers fråga. I sina slutsatser från den 27 september 1985 införde således rådet begreppet om en europeisk dimension i utbildningen. Förutom främjandet av språkundervisning, pekar slutsatserna på främjandet av åtgärder i syfte att uppmuntra till kontakter mellan elever från olika länder och framhållandet av den europeiska dimensionen i studieprogrammen, lärarnas utbildningskurser och undervisningsmaterialet, som lämpliga medel.
I rådets resolution av den 24 maj 1988 om den europeiska dimensionen i utbildningen finns bland målsättningarna nödvändigheten att "förbättra ungdomars kunskap om de historiska, kulturella, ekonomiska, sociala aspekterna i gemenskapen och dess medlemsstater" och att få dem att förstå "Europeiska gemenskapens medlemsländers intresse för samarbete med andra länder i Europa och världen" .
I slutsatserna av den 27 november 1992 om åtgärder avsedda att utveckla den europeiska dimensionen i högre utbildning, påpekar rådet i synnerhet, jag citerar, "att för att anta den utmaningen, som ökningen av antalet studenter med tillträde till den europeiska dimensionen utgör, måste vi nu öka integrationen av denna dimension i politiken för och undervisningen i högre utbildning på alla nivåer" .
Det föregående betonar konceptets konkreta intresse för förankringen av den europeiska dimensionen i de olika utbildningssystemen. Det är mot bakgrund av denna mening som det kunde bli möjligt att steg för steg ta bort de nuvarande dåliga intrycken som Günther anspelar på. Vad gäller de särskilda initiativ som Günther hänvisar till, kan de endast tas på grundval av förslag i vederbörlig ordning från kommissionen.

Günther
Herr rådsordförande! Jag tackar för svaret. En kort fråga: Är ni nöjd med de resultat som alla de decenniers ansträngningar har givit vad gäller staternas image - framför allt i medierna? Jag tänker här i synnerhet på kritiken i medierna, där vissa länder nedvärderas mycket, i synnerhet av ungdomar.

Juncker
Nej, fru kollega, jag är alls inte nöjd med det som uppnåtts!

Ordföranden
Fråga nr 14 från Alex Smith (H-0903/97):
Angående: Gemenskapens politik avseende klimatförändringar och användningen av kärnbränslen
Under trojkans senaste diskussioner om gemenskapens politik avseende klimatförändringar, tog man då upp de förslag som lagts fram av den europeiska atomindustrin om att öka användningen av MOX-bränslen i reaktorer som del av en strategi för att minska koldioxidutsläppen från elproduktion?

Juncker
Rådet känner inte till de förslag, utformade av den europeiska atomenergiindustrin, som Smith hänvisar till i sin fråga.
Under alla förhållanden kan jag påpeka för Smith att rent principiellt kommer rådet att uppmärksamt granska de hänvisade förslagen i syfte att minska växthuseffekten. Det är självklart att rådet kommer att granska förslagen i kraft av deras egna förtjänster och utan förutfattade meningar av något slag.
Jag skulle slutligen vilja understryka att gemenskapens strategi inför den tredje konferensen av parterna i FN: s ramkonvention om klimatförändring, som hållits i Kyoto, anges i slutsatserna från rådet den 16 oktober 1997. Vi har den till parlamentets förfogande.

Smith
Herr ordförande! Jag är verkligen tacksam att få höra att rådet säger att det kommer att diskutera detta utan några förutfattade meningar, för det finns en skuggsida med användningen av MOX-bränsle. En nyligen publicerad rapport, som bygger på ett tvåårigt projekt slår fast att det finns en potential for terroristorganisationer vid tillverkning av kärnmaterial, med så kallat upparbetat uppgraderat plutonium, det ämne som produceras i Sellafield och La Hague. Det är skrämmande klart hur farligt detta är och uppenbart är transport av kärnbränsle precis lika farligt. Skulle rådet vilja ta emot en kopia av denna rapport och studera slutsatserna i den? Den heter The comprehensive social impact assessment of MOX use in Light water reactors.

Juncker
Jag skulle vilja upprepa att rådet hittills inte har fått något förslag från kommissionen om detta. Så snart som vi har fått ett sådant förslag kommer vi att granska det med den uppmärksamhet som krävs i denna fråga.

Ordföranden
Fråga nr 15 från Nikitas Kaklamanis (H-0911/97):
Angående: Provokativ skrivelse från Turkiets utrikesminister, Cem
Den 20 oktober 1997 översände den turkiske utrikesministern, Cem, en skrivelse till EU-staternas utrikesministrar, som inte enbart innehåller en rad felaktigheter om och anklagelser gentemot Grekland, utan även ett hot mot Europeiska unionen om att förklara krig med Cypern om landet utplacerar försvarssystemet S-300 i områden som fortfarande inte utsatts för den turkiska maktpolitiken.
I samma skrivelse förklaras det mycket provokativt att även om förhandlingarna om Turkiets anslutning till EU inleds kommer Cypern-problemet fortfarande att vara olöst.
Kan rådet ge sin officiella ståndpunkt i denna fråga, med hänsyn till att Turkiet fortsätter sina angrepp mot Europeiska unionen, mot en av dess medlemsstater (Grekland) och mot Cypern, samt förnekar Cypern rätten att ansluta sig till Europeiska unionen och att skydda sig mot Turkiets ständiga expansionistiska ambitioner?

Juncker
Jag har uttalat mig tre gånger i dag om frågan. Jag vill hänvisa frågans upphovsman till de tre svar som jag har lämnat under debatterna i dag.

Kaklamanis
Herr Juncker! Ni har verkligen rätt ty frågan hade ställts innan toppmötet i Luxemburg, alltså är den något förlegad. Jag har hört hela diskussionen och era svar i morse, jag tar dock tillfället i akt att fråga er om ni har informerats om den presskonferens som herr Gilmaz gav för två timmar sedan i Bryssel, där han sade att han ger den Europeiska unionen 6 månader att revidera sin position, annars kommer Turkiet att revidera sin hållning till tullunionen.
För det andra skulle jag vilja fråga er om ni informerats om herr Denktashs uttalande från i går på Cypern; han bad kommissionens representant på norra Cypern att lämna norra Cypern ty, som han sade, han stör dem.
Jag skulle vilja få en första kommentar till dessa två frågor jag ställt. Vad gäller min grundläggande fråga har jag fått svar nu under morgonen.

Juncker
Jag vill inte lämna en kommentar om uttalanden som Turkiets utrikesminister gjort vid en presskonferens i Bryssel, så länge som jag inte har den exakta texten till ministerns uttalande.
I motsats till den turkiska premiärministern och regeringen, skulle jag först vilja läsa vad den turkiska regeringen har deklarerat innan jag kommenterar deras uttalanden. Jag skulle föredra att den turkiska regeringen först läser Europeiska unionens erbjudande innan de förkastar det.

Lindqvist
Jag är bekymrad över precis samma sak. Jag har precis haft kontakt med vår utrikesminister i Sverige som har uttalat sig med anledning av det som har kommit fram i dag. Jag citerar: " Turkiet kommer att dra tillbaka sin ansökan om fullt EU-medlemskap, om inte EU inkluderar Turkiet på listan över kandidatländer senast juni nästa år" . Det finns en ganska hotfull ton i detta, om det nu stämmer - jag har nämligen bara fått uppgifterna via telefon och radio. Det är ändå en allvarlig sak och i allra högsta grad bekymmersamt, eftersom jag och många andra anser att Turkiet inte uppfyller kraven i tullunionsavtalet. Det pågår ett krig i Kurdistan, det pågår en ständig tortyr, och det finns ingen garanti för mänskliga rättigheter i landet.
Det är naturligtvis omöjligt för er att kommentera det som har sagts i dag, men det är väldigt angeläget att vi nu ser till att det inte uppstår en konflikt med anledning av den senaste informationen. Jag vill gärna ha en kommentar från er om detta.

Juncker
Ni måste förstå att jag först skulle vilja sätta mig in i de fullständiga uttalandena från den turkiska utrikesministern innan jag kan kommentera dem.

Ordföranden
Fråga nr 16 från Pat Gallagher (H-0913/97):
Angående: Protestmarsch i Bryssel
Kan rådets ordförande tala om huruvida rådet är berett att omvärdera frågan om tullfrihet mot bakgrund av den politiska utvecklingen på senare tid då de irländska, grekiska, spanska, finska och tyska regeringarna offentligt sagt att de anser att frågan bör tas upp igen, och mot bakgrund av den protestmarsch utanför rådets, kommissionens och Europaparlamentets byggnader i Bryssel måndagen den 1 december då över 15 000 personer deltog för att uttrycka sin oro över att tullfriheten skall avskaffas i juni 1999?

Juncker
Till svar på frågan vill jag säga att bevarandet av den tullfria försäljningen i passagerartrafiken i gemenskapen strider mot existensen av en inre marknad utan gränser.
Rörligheten mellan två medlemssstater, av varor som köpts av enskilda för deras personliga bruk, får inte längre konsekvenser ur skatterättslig synpunkt. Enskilda kan således köpa varor för personligt bruk i vilken medlemsstat som helst och föra in varorna i vilken annan medlemsstat som helst, utan att behöva deklarera dem eller betala tull vid gränsen.
I en sådan situation är det inte berättigat med tullbefrielse för passagerare. Bevarandet av den tullfria försäljningen i passagerartrafiken i gemenskapen bortom den lpanerade tidsgränsen, skulle för övrigt kunna skapa snedvridningar av konkurrensen för handelsföretag som säljer varor inklusive tull, samt mellan olika transportmedel, beroende på om de föreslår tullfriförsäljning eller ej.
Då rådet tillfälligt förlängde den tullfria försäljningen för passagerare i gemenskapen till den 30 juni 1999 var det med tanke på att lindra de sociala och regionala svårigheter som riskerade att uppstå med ett alltför plötsligt avskaffande av denna försäljning. Det gällde således att lämna tillräckligt med tid åt den berörda sektorn för att förbereda sig på att den tullfria försäljningen i gemenskapen skulle försvinna. Det är för övrigt nödvändigt att påminna om att även utan tullfördel kommer det utan tvivel att finnas försäljningstillfällen. När det gäller tullfriförsäljningen kommer den i fortsättningen att finnas, på exportgrunder, för passagerare som reser till tredje land.

Gallagher
Samtidigt som jag välkomnnar svaret, som förefaller mig något torrt med tanke på de beslut som fattats, vad kan han säga till de irländska, grekiska, spanska, finska och tyska regeringarna som, som vi förstår det, är ivriga om att det skall bli en ytterligare förlängning?
Han hänvisar till den inre marknaden. Säkerligen menar han en ren inre marknad. Jag är säker på att det finns en massa annan harmonisering som skulle kunna äga rum.
Jag välkomnar också hans inititativ vad gäller sysselsättningstoppmötet. Jag skulle vilja säga till ordföranden att de jobb, som kan komma att gå förlorade, skulle kunna bibehållas om rådet fattade detta mycket modiga beslut att låta den tullfria handeln fortsätta ännu en tid. Håller han också med om att förslaget, att den inte får fortgå längre än till juni 1999, är att öppet trotsa de flesta européer?
Kommissionen försäkrade denna institution att en ekonomisk och social undersökning skulle företas. Denna försäkran gavs 1991. Så mycket respekt har kommissionen för detta parlament. Vad har rådet för avsikt att göra åt det?
Men hur kan då kommissionen föreslå att gemenskapsinstrument och statligt stöd kan användas om arbetstillfällen riskeras, om den inte utför denna undersökning? Herr rådsordförande, jag föreslår att ni under de sista veckorna av ert ämbete, ber kommissionen fullgöra sitt åtagande gentemot detta parlament och fram tills den kan göra det - dvs. framlägga rekommendationer från en undersökning - låta den tullfria handeln fortsätta.

Juncker
Vi har bett kommissionen att förse oss med en sådan undersökning. När kommissionen har kommit med ett förslag till direktiv om detta kommer vi att behöva enhällighet för att ändra det nu gällande direktivet som medlemsstaterna skall ha överfört före den 30 juni 1999.
I brist på initiativ från kommissionen kan vi inte agera och, om den tar ett sådant initiativ, är jag inte säker på att vi kan få nödvändig enhällighet för att kunna ändra det gällande direktivet som skall ha överförts före slutet av juni 1999.

Cassidy
Jag gratulerar rådets ordförande för hans fasthet. Han torde vara medveten om att EG-domstolen tidigare i november meddelade ett beslut, där det tydligt framgick att kommissionen och rådet förfarit korrekt i denna fråga och att Europaparlamentet tillfrågades i god ordning. Han torde också vara medveten om att det förekommer en stor del missledande publicitet och panikspridnig från den så kallade taxfree-lobbyns sida. Ett exempel på det är den citerade siffran 16 000, som är en vild överdrift. Vid lunch sade mig en representant för taxfree-lobbyn att det fanns högst 6 000 personer här. Jag såg en liten demonstration utanför Europaparlamentet, som jag uppskattar till maximalt 300 personer. Så, min fråga är: kommer rådet att stå fast vid sitt beslut i denna fråga och uppmuntra det brittiska ordförandeskapet att göra samma sak?

Juncker
Varje gång rådet har diskuterat denna fråga under de senaste månadena har jag aldrig fått intrycket att vi skulle vara i stånd att enhälligt skjuta upp den åtgärd som är planerad till den 30 juni 1999. Jag tror följaktligen inte att den brittiska regeringen behöver några särskilda uppmaningar om detta.

Cornelissen
Herr ordförande! Hur man än vänder och vrider på det, så visar det sig att det råder stor oro i ett antal regioner och ett antal sektorer. Jag kan nämna färjorna, jag kan nämna regionala flygplatser, jag kan nämna turismen i perifera områden. Har jag i svaret från rådets ordförande uppfattat det rätt att han också anser att folk har rätt att 1997 få veta vilka de förmodade konsekvenserna kommer att bli om denna åtgärd såsom beslutat kommer att träda i kraft den 1 juli 1999? Är han beredd att än en gång prata med kommissionen om att denna studie nu verkligen skall genomföras på kort sikt så att det bringas klarhet i de sociala och regionala följderna av avskaffandet och vilka slutsatser vi måste dra av detta? Skulle jag kunna få svar på detta av rådets ordförande?

Juncker
Vi har uppmanat kommissionen att överlämna den undersökning som flera ledamöter åsyftar till oss. Visserligen skulle alla dessa frågor ha diskuterats då rådet fattade beslutet. Det var 1991, i Ekofinrådet. Jag tror förresten, att jag var ordförande i rådet.
Därefter har jag sett kolleger gå över till motståndarsidan och be om en översyn av direktivet samt därefter gå in i regeringen för att aldrig mera öppna munnen i detta avseende. Enhällighet behövs följaktligen för att ändra direktivet. Det finns inte till för att regeringarna har olika bedömningar i frågan. Visserligen är inte rådet organiserat med samma känsla för systematisk övertalning som lobbyisterna för tullfri försäljning. Jag beundrar de visade ansträngningarna inför problemet av dem som är alldeles särskilt berörda. Om Europa hade samma kompetens och samma marknadsföringskapacitet som lobbyisterna i fråga, skulle vi kanske vara i stånd att förklara varför vi har fattat det beslut som vi fattade 19991.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 17, 18, 19, 20 och 21.
Fråga nr 22 från Brian Crowley (H-0932/97):
Angående: EU och insatser för global trafiksäkerhet
Enligt en rapport som nyligen publicerats av Världshälsoorganisationen och Harvard School of Public Health förväntas trafikolyckor vara världens tredje vanligaste orsak till för tidig död och handikapp år 2020. Har rådet någon åsikt om denna oroväckande framtidsutsikt? Håller det med USA: s transportminister om att det måste göras en insats för global trafiksäkerhet? I så fall, vilket bidrag kan EU och dess medlemsstater ge till denna insats?

Juncker
Rådet delar Crowleys oro för de farliga konsekvenserna av vägolyckor på mänskiskors liv och hälsa. Det är därför som kriterierna för transportsäkerhet i artikel 75.1 i fördraget påverkar rådets alla handlingar, i synnerhet alla rättsakter som det antar på transportområdet.
Rådet har dessutom lämnat en helhetssyn i frågan i de slutsatser som antogs vid sammanträdet den 17 juni i år.

Crowley
Jag tackar rådets ordförande för hans mycket kortfattade svar. Men frågan var: hur tror rådets ordförande att vi inom EU och han kan bidra till att lösa frågan om global transportsäkerhet? Framför allt finns det två områden, där jag trodde att ni kunde svara. För det första, vår skyldighet att skydda EU: s medborgare och att värna om deras hälsa. För det andra, det finns olika åsikter om de olika direktiv som har gått i genom parlamentet, rådet och kommissionen under den senaste tiden som rör design och modeller. Viss tanke bör kanske också skänkas standardisering av säkerhetsfunktioner inom bilindustrin, så att det säkerställs att dessa kan tillhandahållas, inte nödvändigtvis som extrautrustning utan som en del av en bils normala konstruktion för att garantera inte bara förarens säkerhet, utan också passagerares och fotgängares.

Juncker
Rådet har ännu inte fått något förslag från kommissionen om problemen som nämns av Crowley.
Jag skulle dock personligen vilja tillägga att jag anser att Europeiska unionen bör ägna en mera målinriktad uppmärksamhet åt problemen som rör många mäns och kvinnors vardag i Europa. Det gäller att mera konkret tolka dessa högtidliga, retoriska och flammande tal om medborgarnas Europa. Medborgarnas Europa finns dag efter dag på våra vägar och jag tror att mycket skulle kunna göras, bara att harmonisera alla signaler, alla vägmärken och alla angivna säkerhetsåtgärder som kanske inte ökar Europas välstånd, men gör livet svårt för de europeiska medborgarna när de förflyttar sig.
Jag tror att vi uppvisar stora underskott i fråga om trafiksäkerhet. Felet ligger naturligtvis hos medlemsstaterna, kommissionen och parlamentet, hos alla dem som faktiskt underlåtit att skapa en strategi på området i Europa, vilket skulle göra Europa mera tilldragande och populärt i medborgarnas ögon.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 23 och 24.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.
Men jag vill än en gång mycket innerligt tacka rådets ordförande Juncker för er närvaro här i dag, för era svar och för ert samarbete med parlamentet. Jag önskar er det bästa inför helgerna och de bästa önskningarna inför nästa år. Jag vill också be er framföra våra önskningar till Wohlfart om hans snara tillfrisknande och också att han med detta tillfrisknande får en bra helg.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

7, Värdepappersföretag och kreditinstitut
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0380/97) av Cassidy för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(97)0071 - C4-0304/97-97/0124(COD)) om ändring av rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut.

Oddy
Fru ordförande! Jag skulle vilja gratulera Cassidy för hans utmärkta framställande av nyanserna i denna komplicerade fråga. Det är viktigt för Europas folk, även om de kanske inte direkt är medvetna om det, för det handlar om att stötta institutionernas finansiella solvens. Det är en ändring av CAD I-direktivet.
Jag skulle också vilja tacka våra kolleger i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som arbetat så hårt med att nå vad som tycks mig vara en vettig praktisk kompromiss, och också tacka Katiforis som bidragit med massor av detaljerad teknisk kunskap från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i denna debatt.
Jag kommer inte att upprepa det Cassidy sade, för han förklarade det så överskådligt. Jag vill bara flagga för vikten av ändringsförslag 16, 19 och 20. I synnerhet ändringsförslag 20, som försöker införa en differentiering mellan olika typer av råvaror, vilket kallas för en utvidgad matris. För mig tycks det nog så självklart att metaller bör behandlas annorlunda än förbrukningsråvaror som t.ex. kaffe, kakao, socker etc., och att den utvidgade matrisen bara försöker lägga fast en separat behandling för sådana råvaror som tenn, koppar, silver och kakao och kaffe.
Lyckligtvis har vi kunnat förklara detta fullt ut i ministerrådet och här i parlamentet och jag tror att det nu har accepterats att den utvidgade matrisen är påkallad. Så jag hoppas innerligt att det röstas för detta betänkande i parlamentet i morgon.

Mosiek-Urbahn
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Också jag vill gratulera föredraganden å det hjärtligaste för hans arbete. Min grupp välkomnar kommissionens förslag att införa en mer stringent, starkare, mer marknadsriskorienterad bedömning av kapitalkrav för banker och investmentbolag. För att framför allt undvika snedvridning av konkurrensen från utomeuropeiska företag måste Basel-principerna för banktillsyn tillämpas. Därför ber jag, precis som föregående talare och föredraganden själv, om stöd för framför allt de tre ändringsförslag, som lämnats in av min politiska grupp, nämligen ändringsförslag 19, 20 och 16, som motsvarar de tidigare ändringsförslag 13, 14 och 8. Det handlar om övergångsperioden fram till den 31 december 2006. Denna tidsfrist behövs för de berörda institutionerna, för att de skall kunna anpassa sig till de nya föreskrifterna och framför allt handlar det om att införa samma tidsfrist för alla de tre direktiv som berör banktillsyn.
Följaktligen är också ändringsförslag 20 viktig. De interna riskmodellerna är inte utarbetade i tillräcklig detalj för att tillgodose banktillsynsmässiga krav, och det kan hända att bankerna måste fortsätta arbeta med de s.k. utvidgade löptidsstegmodellerna under hela övergångsperioden. Dessutom ber jag om stöd för ändringsförslag 16. Detta ändringsförslag handlar om att vid tillämpning av interna riskmodeller fånga upp sådana risker, som inte motsvarar vad som anges i punkt 4 i bilaga 8. Alla dessa ändringsförslag följer Basel-principerna.

Fischler
Fru ordförande! Först av allt vill jag tacka det behöriga utskottet, och i synnerhet, dess föredragande Cassidy för deras utmärkta arbete med detta ytterst tekniska förslag. Jag är mest tacksam för att de så snabbt har behandlat det, med tanke på hur viktigt det är för Europas finanstjänstesektor att det antas snabbt.
Förslaget utgör ett viktigt steg mot att förbättra bedömningen av marknadsrisker vid kapitalkravsbedömningar. Detta kommer inte bara att göra våra finansinstitutioner mer sunda, utan också stärka deras konkurrenskraft genom att hjälpa till att optimera allokeringen av kapital inom dem. Kommissionen anser att detta återspeglar vårt gemensamma syfte att främja en säker och konkurrenskraftig finanssektor i en miljö stadd i ständig innovation och teknisk förändring.
Vårt förslag inbegriper i EU-lagstiftningen nya utvecklingar inom den internationella tillsynen vad gäller att institutionerna får använda sina egna statistiska modeller för att tillgodose kapitalkrav från tillsynsmyndigheter och att råvaror får ingå i dessa krav.
Ett stort antal ändringsförslag har lagts fram, som till stor del ytterligare återspeglar relevanta beslut fattade i internationella tillsynsfora efter det att vårt förslag antogs. Vi välkomnar dessa ändringsförslag. Men vi är oroade av att en del andra, mycket tekniska ändringsförslag, inte är helt konsekventa med det närmande som görs på internationell nivå. Vi motsätter oss dem. Ändringsförslag 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 15 och 17 inför användbara tekniska klarlägganden som vi välkomnar. Men, ändringsförslag 4 upprepar i stort sett det som sägs i ändringsförslag 2. Vi skulle föredra att införa det senare i vårt ändrade förslag. Ändringsförslag 15 och 17 upprepar ändringsförslag 5 och 6, tredje stycket. Vi skulle kunna acceptera båda och kommer att lägga fram ett förslag som täcker innehållet i dem bägge två. Ändringsförslag 1 å andra sidan introducerar en ny kapitalavgift för nyligen emitterade säkerheter som avviker från det internationella förhållningssättet som antagits av Baselkommittén för banktillsyn. Detta skulle skapa en ojämlik regelgrund för institutioner inom Europeiska unionen respektive andra G10-länder. Vi fruktar att det också kan inverka menligt under vissa förhållanden. Det betyder att det kunde skada marknadsintroduktionen av aktier i nya företag eller vid privatiseringar som t.ex. France Telecom eller Halifax genom att en avgift på 8 % läggs på säkerheter som för närvarande endast belastas med en avgift på 2 % i deras egenskap av likvida instrument. Jag föreslår därför att ni röstar mot det ändringsförslaget.
Ändringsförslag 9 och 10 fastslår också mer i detalj vilka riskelement som skall täckas av de interna modellerna, vilket skulle skada behöriga myndigheters möjlighet att korrekt anpassa kraven till individuella förhållanden. En sådan anpassningsförmåga är syftet med ändringarna på internationell nivå. Det skulle också kunna resultera i att vissa riskelement skulle ignoreras eftersom de inte nämns specifikt. Vårt ursprungliga förslag har avsiktligen en sådan ordalydelse att alla materiella risker täcks utan att försöka förutbestämma vilka exakta villkor som måste vara tillgodosedda i varje enskild situation. Vi anser att denna bedömning bör göras av den behöriga myndigheten utifrån varje enskilt fall. Med denna motivering vill jag uppmana er att stödja den ursprungliga ordalydelsen i förslaget och förkasta ändringsförslag 9 och 10.
Slutligen har ett antal ytterligare ändringsförslag lagts fram. Två av dem - 19 och 20 - hänför sig till övergångsavtal för hur råvaror skall behandlas. Detta har varit en av de svåraste delarna i förslaget. Modellernas närmande kräver specialiserad datorprogramvara och högkvalificerad teknisk personal för att kunna fungera korrekt. Detta kommer att bli mycket dyrt för små och medelstora värdepappersföretag, vid en tid, då, som ni vet, övergången till euro och milleniumproblemet redan slukar mycket av deras resurser. Vissa institutioner kommer därför att behöva tid på sig för att anpassa sig till den nya kapitalordningen för råvaror.
Den föreslagna övergångsperioden fram till år 2006, under vilken behöriga myndigheter får lov att tillämpa alternativa metoder för kapitalkrav för råvaror utgör en mycket vettig kompromiss mellan behovet av att lägga fast en gemensam kravram för råvaruhandeln och de individuella institutionernas intressen, som skulle komma att skadas i otillbörlig grad av ett abrupt införande av nya krav. Jag vill starkt uppmana er till att stödja dessa ändringsförslag.
Ett annat av de övriga ändringsförslagen, nummer 16, klarlägger att den ursprungliga standardmetoden skall användas för att kalkylera kapitalkrav i de fall där modeller inte tillfredsställer nödvändiga kriteria för att mäta en specifik risk. Jag anser att detta är ett bra klarläggande.

Ordföranden
Jag tackar er, herr Fischler.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Oliv- och olivoljesektorn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0374/97) av Peres för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens kommentar till ministerrådet (KOM(97)0057 - C4-0096/97) och Europaparlamentet om oliv- och olivoljesektorn (inklusive ekonomiska, kulturella, regionala och sociala aspekter samt miljöaspekter), den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden, behovet av en reform och de alternativ som förutses - Redovisning av alternativ.

Jové Peres
Fru ordförande! Jag vill för det första tacka kommissionen som har följt rekommendationerna i den resolution vi antog i oktober 1996, och som har utarbetat det dokument som är målet för detta betänkande. Emellertid måste jag beklaga den uteblivna rapporten om hur systemet med stöden till olivsektorn fungerar, trots att detta krävdes i rådets förordning 2261/84 och som borde ha lagts fram före januari 1995. Den not som kommissionen utarbetat uppfyller inte rådets krav och denna brist har försvårat diskussionerna och utformandet av betänkandet.
Kommissionens not uppvisar brister i analysen av sektorn och för att avhjälpa dem formulerade jag en begäran om kompletterande information vars svar inte var helt tillfredsställande i det brev kommissionären sände mig i slutet av juli. Ett av problemen i analysen är den pessimistiska bild som ges av sektorns situation och framför allt om risken för eventuella framtida överskott. Detta är inte fallet. Den senaste skörden var exceptionell och nådde upp till de nivåer som betraktas som riskfyllda i kommissionens kommentar. Emellertid registrerade man i slutet av säsongen knappt några förekomster av interventionslager. För att underbygga sin pessimistiska vision ringaktar kommissionen egna studier och använder andra som kommer från Internationella rådet för olivolja i vilka man inte kan ignorera inflytandet från tredje land som skulle dra nytta av en minskning av gemenskapens potential.
Vad gäller valmöjligheter har utskottet för jordbruk tydligt avvisat valet av ett trädstödssystem, detta blev resultatet av omröstningen i Europaparlamentets utskott för jordbruk. Det främsta skälet är av social karaktär, beroende på den stora risken för förlust av arbetstillfällen, vilken skulle inträffa i de av gemenskapens regioner som är mest drabbade av arbetslöshet. Om man föreslår trädstöd och följer inriktningen av 1992 års reform, får man inte vara ovetande om att 13 % av gemenskapens jordbruksanläggningar och 23 % av arbetet inom jordbruk har försvunnit mellan 1990 och 1995 enligt undersökningarna om jordbruksverksamhetens struktur, vilket kommissionen inte kan vara ovetande om.
Om dessa effekter har uppstått efter 1992 års reform, skulle effekterna av nedgången av sysselsättning i olivsektorn vara mycket större av två orsaker. För det första är olivodlingen arbetskraftsintensiv. Kostnaderna för att skörda oliver utgör 80 % av behovet av arbetskraft och 70 % av de rörliga kostnaderna. I konsekvens härmed, om stöden kopplas från produktionen skulle faran för nedgång av sysselsättning vara ännu tydligare. Dessutom ökar den minskade kostnadsnivån för genomförd odling för att beviljas rätt till bidrag - 15 % mot 85 % för spannmål och 98 % för oxuppfödning - på ett betydande sätt faran för nedgång av sysselsättningen.
Denna typ av faror står i motsats till innehållet i Amsterdamfördraget vad gäller sysselsättningen. Riskerna är aktuella i regioner vars arbetslöshetsnivå är dubbelt så hög som gemenskapens genomsnitt och som dessutom har allvarliga sammanhållningsproblem. Det är inte rimligt att öka sammanhållningsproblemen eller behoven av en eventuell politik för utveckling av landsbygden vilket för närvarande inte är mer än en abstrakt formulering. Tänker kommissionen löpa risken att genomföra riskfyllda experiment med ett så allvarligt problem som arbetslösheten?
Försvararna av trädstödsalternativet hävdar att det underlättar kontrollen. Emellertid begränsar sig kommissionen, i sin beskrivning av det kontrollsystem som skulle vara tillämpligt i det fall ett trädstödssystem införs, till att nämna ett geografiskt informationssystem. Jag anser inte att det är lämpligt att låta oss förblindas av teknologiska hägringar. Även om de tekniska prestationerna hos satelliterna förbättras kommer de aldrig att att kunna se till att det regnar på varje olivträd. Det skulle hela tiden vara nödvändigt med en enorm administrationsapparat för att fördela det stöd varje träd i mer än två miljoner odlingar behöver. Dessa två miljoner odlingar befinner sig i allmänhet i områden med kontinuerlig odling och det skulle uppstå enorma problem vid fördelningen av stödet. Om vi försöker skilja på stödet enligt produktion står vi inför avsaknaden av en homogen reglering i de producerande medlemsstaterna, och denna fråga har förorsakat polemik som har måst avgöras av domstolen. Om man krävde bevis för förädlingen av oliverna till olja, skulle kontrollsystemet vara påtagligt lika det nuvarande med tilläggskostnaden för satellitbilder. Det vore således rimligt att förbättra det nuvarande systemet.
Det är uppenbart att denna debatt konfronterar de som producerar oliver med dem som tar emot stöd. Mellan båda ståndpunkterna sätts ett stort antal arbetstillfällen på spel i de regioner som har mest arbetslöshet i gemenskapen, vilka uppvisar allvarliga sammanhållningsproblem och vars ekonomier i hög grad är beroende av produktionsnivåerna av olivolja. Fru ordförande, jag avslutar här. Låt mig framför allt gratulera och uttrycka min personliga tacksamhet till alla kolleger från olika länder i utskottet som har strävat efter en gemensam lösning, en enhetlig ståndpunkt som reflekterar en gemensam röst, en röst ur denna tusenåriga kultur, grunden för Medelhavsområdet och även för den europeiska kulturen.

Ordföranden
Kära kolleger! Jag ber om förståelse för om jag är mycket sträng vad gäller tilldelad talartid. Vi har fortfarande väldigt många betänkanden på dagordningen och många talare, och vi blir annars inte klara före midnatt. Jag ber er alltså att hålla er till den tilldelade talartiden, utan att jag varje gång måste påpeka det.

Theonas
Fru ordförande! Jag skulle först av allt vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande och även uttrycka min tillfredsställelse med att kollegan Jové i sitt betänkande tagit med alla de slutledningar som utskottet för sysselsättning enhälligt kommit fram till.
Fru ordförande! Framställningen av olivprodukter är koncentrerad till Medelhavsländerna och speciellt till områden inom mål 1som är strukturellt svaga och där inkomsten per capita är lägre än 75 % av gemenskapsgenomsnittet. I dessa områden är andelen av den arbetsföra befolkningen som är sysselsatt inom jordbruket speciellt stor. Arbetslösheten är cirka tre gånger större än i gemenskapen i snitt.
Olivoljesektorn är den viktigaste ekonomiska grenen och ungefär 27 % av arbetstillfällena är direkt eller indirekt knutna till olivproduktionen, något som visar denna produktions relevans beträffande den allmänna sociala balansen och sammanhållningen i dessa områden. Alltså är farorna för det socio-ekonomiska nätet uppenbara, faror som impliceras av att denna balans störs av en politik som hotar att drabba olivodlingen.
Den största svagheten med kommissionens kommentar är att den saknar en fullständig analys av de följder den föreslagna revideringen skulle få för sysselsättningen.
Sysselsättningsutskottet är djupt oroat över tillämpningen av stöd per olivträd som kan komma att få katastrofala konsekvenser för sysselsättningssituationen inom sektorn. Det finns en oro att olivproducenterna kommer att förlora sitt intresse i produktens kvalitet och dess förbättring, att de kommer att vara likgiltiga för mängden eller att de för gott kommer att upphöra med olivodling, med stora förluster beträffande sysselsättningstillfällen och inkomst som följd.
Vi är rädda för att konsekvenserna på hela produktens kedja kommer att vara stora; oljepressar, standardiseringsenheter, handel, med stora ekonomiska och sociala problem samt en förvärring av ökenspridningen på landsbygden som följd.
Utskottet för sysselsättning uppmanar den Europeiska kommissionen att handla i enlighet med uppgifterna i paragraferna 7.5, 11, 14, 15 och 16 i betänkandet, som helt och hållet inkorporerar dess slutsatser och av detta skäl tackar vi än en gång föredraganden.

Vallvé
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag skulle först och främst vilja gratulera Jové för hans utmärkta betänkande eftersom han är en person som från sin födelseort känner till vad olivplanteringar och olivodling är. Herr kommissionär, vi är helt och hållet emot bedrägerier och vi anser att bedrägerier inte skall vara en metod för subventioner i någon del av Europeiska unionen. Men det faktum att vi är emot bedrägerier och att vi stödjer alla åtgärder som man vill vidta mot bedrägerierna hindrar inte att vi anser att bedrägeribekämpningen inte får vara den enda vägen för att fastställa nya bestämmelser för olivoljeproduktionen.
Vi anser att olivoljan, produktionen av olivoljan är en viktig tradition i Medelhavsområdet, speciellt i regioner och mål 1-områden där, som de föregående talarna har sagt, arbetslösheten och de ekonomiska svårigheterna är mycket märkbara. På många ställen är produktionen av olivolja praktiskt taget en monokultur och det är den som ger upphov till en högre sysselsättning i dessa områden.
Jag beklagar att man för att bekämpa bedrägerier söker lösningar som också kan bli föremål för bedrägerier i framtiden, såsom trädstödet, att man inte tillräckligt har bedömt de regionala effekterna som detta kan åstadkomma i många områden i Europeiska unionen, i Medelhavsområdet, att man inte bedömer konsekvenserna av arbetslösheten och konsekvenserna av ökenutbredningen, samt att man inte bedömer effekterna på landsbygdsområdena som en reform av denna typ kan få.
För några dagar sedan samlades Europeiska rådet i Luxemburg för att diskutera sysselsättningen. Vi kan inte nu med en åtgärd för olivoljan skapa mer arbetslöshet i områden som redan är mycket drabbade. Låt oss också vara medvetna om att revisionsrätten 1991 bedömde formen för hantering av det nuvarande systemet av subventioner av olivoljan som positivt.

Giansily
Fru ordförande, mina kära kolleger! Budgetkontrollutskottet hade, som vi vet, valt ett annat alternativ för tilldelning av stöd. Med några rösters majoritet föredrog det alternativet om trädstöd före produktionsstöd.
Jag skulle framför allt vilja påpeka att i en öregion som Korsika, som man för övrigt förebrått så mycket, har trädstödssystemet och den intelligenta politik som förts av vår kollega Jean Baggioni, som också är ordförande för den verkställande makten på Korsika, mitt födelseland, gjort det möjligt att med gemenskapens deltagande förnya, bredda och nyplantera öns olivodlingar. Man har således gett medel åt Korsika att effektivt bekämpa de eldsvådor som har härjat ön i så hög grad de senaste åren, utan att för den skull skapa en ohejdad kapplöpning efter avkastning och produktion. Detta har gjorts inom ramen för den blandodling och diversifiering som önskas av de europeiska instanserna.
Trädstödet har således sina fördelar. Men jag förstår fullständigt att våra spanska kolleger från storproducerande regioner försvarar en annan åsikt, och följaktligen en annan avkastningsgrundad filosofi som berättigas av sysselsättningen och monokultur. Det är därför som jag inte har ansett det nödvändigt att inge ändringsförslag på budgetkontrollutskottets vägnar.
Jag är faktiskt övertygad om att jordbruksutskottet har övervägt sitt ansvar då det beslutade att inte följa förslaget från ledamöterna i budgetkontrollutskottet. Jag är faktiskt övertygad om att det inte är första gången vi hör talas om detta ärende, och jag hoppas uppriktigt att slutsatserna av vår kollega, Jové Peres, och dem som har stött honom i framtiden kommer att bespara oss allvarlig kritik av den nu gällande ordningen, som jag tror ligger till grund för de många bedrägerier som vi har varit tvungna att beklaga.

Fantuzzi
Fru ordförande! Även om jag vill ge föredraganden Jové Peres ett erkännande för det arbete han har utfört, så måste jag säga att vi inte känner igen oss i vissa fundamentala aspekter av resolutionen.
För det första verkar den alltför konservativ. Det verkar som om de nuvarande problemen med den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja bara skulle vara resultatet av kommissionens sjuka fantasier. Men vi vet ju att det tyvärr inte är så. De larmsignaler som har hörts om mycket kraftiga produktionsökningar under säsongen 1996-1997 och informationsbyråns prognoser för den innevarande säsongen som bekräftar larmsignalerna, borde höras även i parlamentet. Demonstrationerna från olivodlarna, som redan har fått vidkännas prissänkningar på olivoljan, är inte en uppfinning av GD VI.
För det andra avfärdar förslaget till resolution för snabbt de alternativ som innebär att man kopplar loss stödet från produktionsvolymerna. Vi är inte förtjusta i stödet per träd, som om detta skulle vara en mirakelkur för alla sjukdomar, men vi hävdar att det skulle vara bättre att lugnt och sansat diskutera frågan i stället för att avfärda idén på grund av förutfattade meningar och tillskriva den avsikter som det verkligen inte finns spår av i kommissionens dokument.
Producenterna fruktar att det alternativet skulle minska fondernas avkastning. De fruktar att stödet sänks för samtliga producenter, duktiga eller ej, de är oroliga för sysselsättningen. Då är det detta vi borde diskutera, och i våra ändringsförslag försöker vi komma med lösningar på dessa problem. Vi vill till exempel knyta det nya fria stödet till olivodlingarnas avkastningsnivåer, till de historiska avkastningsnivåerna i homogena områden och vi ser en möjlighet för producentländerna att justera stödet efter parametrar som rör kvaliteten och miljötänkandet, framför allt när det gäller eftersatta områden.
Jag förstår, Peres, att detta kan verka som en aning komplicerade saker, men med en överdriven förenkling löser vi inga problem, snarare förvärras situationen. Hur kan man komma på idén att införa en enda modell, intensiv och produktionsinriktad, för den europeiska olivodlingen och att inte detta skulle skapa allvarliga obalanser mellan olika företag, olika områden? Hur kan man komma på idén att öka kostnaderna och stöden för olivodlarna utifrån ett enda stödsystem som är direkt knutet till produktionsvolymerna? Hur skall man med ett sådant system på ett effektivt sätt kunna kontrollera två miljoner producenter, med tanke på de cykliska variationer som olivodlingen av tradition drabbas av och överlämna branschen till ett förenklat system med stöd per träd som för närvarande berör, låt oss inte glömma det, de 60 % av gemenskapens producenter som ingår i kategorin små producenter? Längs en sådan väg växer, enligt min åsikt, inte bara oliver, utan även osäkerhet, splittring och risker. Och det är inte sådant som bådar gott för olivodlarnas framtid.
Vi anser att hela den gemensamma jordbrukspolitiken måste ändra inriktning. Och det skulle vara obegripligt om man, samtidigt som man inom ramen för Agenda 2000 äntligen börjar diskutera förändringar av stödet, en hållbar miljö, balans inom landsbygdsområdena och gränser för produktiviteten, just för oliverna, som mer än någon annan sektor skulle kunna tjäna på dessa nyheter, skulle införa iögonenfallande och obegripliga undantag.
Enbart genom ett reformera stödet kan man rikta in olivodlandet mot den så omtalade kvalitetspolitiken, som motiveras av en konsument som är allt mer uppmärksam och krävande. Det som står på spel är framtiden för en odling som är en del av historien, kulturen och landskapet i Europa, och bara med strategiska val kommer vi att kunna försvara den.

Filippi
Fru ordförande, herr kommissionär! Jordbruksutskottet har med 28 röster för, 7 mot och 2 nedlagda godkänt ett kompromissförslag för reformering av marknaden för olivolja som min grupp starkt har önskat. I dag, här i kammaren, upprepar vi att det är nödvändigt att i ett positivt resultat av omröstningen bekräfta dessa slutsatser, övertygade om att de motsvarar behoven från de berörda aktörerna inom branschen och för det europeiska jordbruket som helhet.
Tillsammans hade vi kommit överens om att komma fram till en kompromisslösning mellan de olika grupperna och jag är därför förvånad över att finna att man här i dag föreslår tiotals ändringsförslag, framför allt från den socialistiska gruppen. Jag förstår inte skälet till detta, eller kanske är det så att kompromisser bara är bra om de överensstämmer med den socialistiska gruppens önskningar? Vi är emellertid emot praktiskt taget samtliga ändringsförslag, eftersom vissa av dem bryter mot andan i den kompromiss som vi kom fram till inom jordbruksutskottet, medan andra föreslår sådant som är onödigt eller som innebär en upprepning av sådant som redan finns.
Vi uppmanar alla att låta förnuftet segra. Olivoljebranschen skulle, när man väl har tagit sig igenom de aktuella problemen, kunna expandera och utvecklas. Men man får inte förenkla svaren på komplexa frågor. Den väg som anges av jordbruksutskottet gör det möjligt att föra en livlig dialog och att ha demokratiska relationer med producenterna. Lösningarna skall sökas tillsammans med producenterna och deras organisationer och inte i strid med dem. Vi har redan för många exempel på områden i kris och på protester inom jordbruket som ett resultat av felaktiga relationer mellan beslutsfattare och administratörer och producenterna. Inga bra reformer kan göras i strid mot producenternas önskningar. Verkliga reformer är sådana som långsiktigt verkar på olika strukturer, eftersom de delas av de berörda parterna, och de som sätter ett värde på företagarnas egen förmåga och som därför möjliggör kollektiva kulturella förändringar parallellt med moderniseringen av de berörda områdena.
När det gäller olivoljan och bordsoliverna är stödet från lokalsamhället ännu viktigare, om man betänker den sociala betydelse som denna sektor har när det gäller arbete och sysselsättning.
Låt mig avslutningsvis tacka föredraganden Jové Peres för hans positiva inställning, till skillnad från andra, när det gäller att försöka komma fram till kompromisslösningar även med utgångspunkt från vitt skilda intressen bland producentländerna och kommissionens ledamöter. Föredragandens positiva attityd har uppskattats av vår grupp och vi tänker försvara den i morgon vid omröstningen.

Santini
Fru ordförande! Jag vill börja, i stället för sluta, med att tacka - och det är inte bara ett formellt tack - till föredraganden, och detta av två skäl: för det första för de omfattande förbättringar han har kunnat genomföra i kommissionens dokument och sedan för den ansträngning som lagts ner när det gäller att hitta en gemensam linje mellan olika producentländer, ett arbete som varit viktigt när det har gällt att öka klarheten, inte bara när det gäller jungfuoljan, utan för hela producentsektorn. Den ståndpunkt som godkänts av jordbruksutskottet via kompromissändringsförslagen - som min grupp nästan till hundra procent kommer att stödja i morgon vid omröstningen - upprättar tre grundpelare för denna jordbruksproduktions framtid. Naturligtvis kan även dessa grundpelare förbättras, men för tillfället utgör de den enda tänkbara vägen för att hålla alla på gott humör eller åtminstone göra så få som möjligt av producenterna missnöjda.
För det första föreslås att man antar nationella kvoter i stället för den garanterade maximala kvantitet som beräknas för gemenskapen som helhet. På det viset kommer den som begår misstag att få betala, precis som inom många andra sektorer av den gemensamma jordbrukspolitiken. För det andra tillbakavisas stödet per träd och man föreslår ett produktionsstöd, beräknat på den mängd som faktiskt produceras. Även här skulle man kunna tänka sig olika förbättringar, men det är ett viktigt instrument för att garantera sysselsättningen. Parallellt med detta vill man ta bort konsumtionsstödet, som leder till misstankar om bedrägerier och till tvivel vad gäller kvaliteten på en produkt som erhålls genom att man blandar in oljor av dålig kvalitet, och framför allt oljor med mycket oklart ursprung.
De medel man sparar på detta vis skulle kunna användas till betydelsefulla insatser till förmån för den så omtalade kvaliteten, och därmed också till förmån för kundförtroendet. Och inte bara till detta, men också för att få människor att i högre grad utnyttja detta viktiga livsmedel. Dessutom kunde det återge förtroendet för en bransch som, för ögonblicket och inte bara i Italien, plågas svårt av osäkerhet.

Novo
Herr ordförande, ärade kolleger, herr kommissionär! I kommissionens dokument föredrar man ett stöd till den blotta existensen av träd, oavsett om de kan producera olja eller inte. De skall i vilket fall som helst alltid subventioneras.
Jové Peres betänkande, å andra sidan, föredrar att stödja den verkliga olivproduktionen, och avvisar ett alternativ som kan innebära frånvaro av ägarna, vilka skulle få stöd bara för att ha olivträd planterade, och som också kan innebära en ökning av arbetslösheten hos dem som arbetar med att få fram oliverna till oljepressarna och producerar olja av dem.
Kommissionen rättfärdigar sitt val genom det bedrägeri som nuvarande system med produktionsstöd tillåter. Betänkandet hävdar att det dåliga inte ligger i systemet, vilket bör förbättras, utan i frånvaron av konkreta politiska åtgärder som förhindrar bedrägerierna. Slutligen vill kommissionen att stöden ges på grundval av befintliga register över odlingen. Jové Peres-betänkandet öppnar möjligheten att öka den nationella produktionen genom att tillåta nya planteringar som gör det möjligt att återvinna en historisk produktionskraft. Valmöjligheterna är tydliga. Vår röst för Jové Peres betänkande också. Avvisandet av ändringsförslag som på ett direkt eller indirekt sätt försöker stödja kommissionens intentioner är en väsentlig handling för att bibehålla betänkandets politiska filosofi.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Jag kommer från min grupps julfest, och jag stod i valet och kvalet om jag skulle äta oliver eller om jag skulle tala om oliver, men av respekt för vår föredragande, Jové Peres, och även av respekt för olivens kulturhistoriska betydelse, åtminstone i Sydeuropa, beslöt jag mig för att komma hit för denna halvannan minut.
Vår grupp har naturligtvis också funderat kring hur detta kan förenklas och hur bedrägerier kan omintetgöras. Vi anser dock att vi skall följa föredragandens linje, nämligen att det grundläggande är att oliverna skördas. Om vi ger ett stöd som är enbart relaterat till olivträdet, då tar vi ingen hänsyn till arbetet. Då skulle vi kunna komma att främja en plantering, som alls inte syftar till att producera oliver, och därför följer vi föredragandens linje. Vi vill belöna arbetet, vi vill belöna produktens kvalitet, tyvärr, Fantuzzi. Det finns goda grunder, överblickbarhet och försvårade bedrägerier, att följa er version. Men dessa principiella överväganden har fått var grupp att besluta sig för att stå kvar vid den linje som vi följde också i jordbruksutskottet.

Novo Belenguer
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag vill börja på samma sätt som övriga talare med att ge ett erkännande till vår kollega Jové för det komplexa och svåra arbete han har genomfört i detta betänkande, vilket jag vet att han har ägnat mängder av timmar och ansträngningar, och som har inneburit mer än ett bekymmer för honom.
Vi måste i allmänna termer betona det positiva resultat som den nuvarande gemensamma marknadsordningen för olivolja hittills har haft, från en modernisering och förbättring av odlingarna och produktkvaliteten till ett långtgående skydd av miljön, och som har befäst Europeiska unionens position som världens främsta producent, konsument och exportör av olivolja.
Tyvärr blir allt detta meningslöst om Europeiska kommissionens förslag till reform inkluderas i Agenda 2000, därför att det inför komponenter som skadar möjligheten till en väl fungerande sektor. Konkret skulle förslaget att bevilja trädstöd och inte produktionsstöd, i vilket småproducenterna också inbegrips, inte innebära annat än en försämrad kvalitet på olivoljan och på själva stabiliteten på marknaden. Det skulle skapa en ökad spekulation med en direkt påverkan på konsumenterna och framkalla en ökad flykt från landsbygden. Risken för ökenutbredning i de berörda områdena skulle medföra stora och allvarliga miljöskador.
Till denna situation bör vi dessutom lägga att kommissionen inte heller har utarbetat den vidhängande analysen av regionala konsekvenser av förslagets åtgärder. Denna analys av den regionala påverkan är oumbärlig då de huvudsakliga producentområdena av olivolja befinner sig i de södra delarna av Europeiska unionen, vilket redan har påtalats. Den största delen av dem hör till mål 1, det vill säga, det är mindre utvecklade regioner, utan andra produktionsalternativ, som är beroende av arbetet inom sektorn.
Olivodlingen är svår att ersätta och som vi redan har sagt är den koncentrerad till områden med allvarliga strukturella brister, ekonomiskt svaga och med hög arbetslöshetsnivå.
På grund av detta måste kommissionen respektera principen om ekonomisk och social sammanhållning och markera den gemensamma marknadsordningen för oljan inom en regional strategi i vilken dess konsekvenser analyseras och där den jordbruksmässiga, socioekonomiska och strukturella utvecklingen i de berörda områdena garanteras.
Jag slutar, fru ordförande, med att uttrycka vår övertygelse om att parlamentet stödjer förslagen i betänkandet som vi debatterar i dag och röstar om i morgon.

Trizza
Fru ordförande, kära kolleger! Delegationen från Alleanza Nazionale stöder resolutionen från jordbruksutskottet om den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja, eftersom vi anser att den är mer balanserad och sammanhängande än kommissionens ursprungliga förslag, som enligt vår åsikt inte leder till klarhet i en sektor som tvärtom behöver precisa och tydliga regler för alla.
Vi kan därför inte annat än stödja de berättigande protester som genomförts av olivodlarna i södra Italien, som har fått se sina intäkter beskurna, även på grund av de obefintliga kontrollerna när det gäller ursprung och kvalitet för den olja som förekommer på marknaden. Vi är i själva verket, mycket snabbare än någon kunnat förutse, på väg mot kaos inom marknaden för olivolja, vilket är resultatet av den nationella och europeiska slappheten mot dem som, i brott mot gemenskapens bestämda kvoter, planterat olivträd i stora mängder vilket skadar de odlare som är ärliga och som följer gemenskapens regler. Dessutom leder införandet av olja med tvivelaktigt ursprung och av tvivelaktig kvalitet på den europeiska och italienska marknaden, inköpt till låga kostnader, till att priset på olja rasar, vilket förvärrar en situation som redan är mycket kritisk.
Alleanza Nazionale är med andra ord emot ett system med stöd per träd och stödjer i stället ett generellt produktionsstöd som kan garantera en avkastning som stämmer överens med den olja som faktiskt framställs. Vi är dessutom för att man avskaffar stödet till konsumtionen och att man skapar ett generellt kontrollsystem som omfattar hela kedjan från produktion till konsumtion.
Det är dessutom mycket viktigt att samtliga producentländer skapar ett register över olivodlingar, liknande det som finns i Italien, för att kunna verifiera den deklarerade produktionen och definiera de berörda jordbrukens produktionspotential.
Vi är också för en höjning av den garanterade europeiska maximikvaliteten, en rättvis fördelning av de nationella kvoterna och stränga regler för märkning av produkterna, vilket gör det möjligt att bedöma produkternas kvalitet och varifrån oljan kommer.
Av dessa skäl upprepar vi vårt stöd till resolutionen och gratulerar föredraganden och samtliga ledamöter i jordbruksutskottet, som verkligen har gjort ett gott arbete.

Colino Salamanca
Fru ordförande! Vi vill uttrycka de spanska socialisternas stöd för texten från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och speciellt motiveringsdelen. Vi anser att det handlar om ett minimiavtal, och vi vill i vilket fall som helst bidra till att detta betänkande antas i morgon.
Vi instämmer i kravet på en ökning av den högsta garanterade kvantiteten vilken vi tror skulle kunna röra sig omkring 1 800 000 ton, även om texten inte preciserar det. Den dåliga verklighetsförankringen i den nuvarande kvantiteten på 1 350 000 ton skapar bara orättvisa bestraffningar som tillsammans med prisnedgången slår speciellt hårt mot de små och medelstora producenterna.
Vi anser att vi måste bibehålla interventionssystemet. Vi hoppas att stödet i de framtida bestämmelserna rör sig kring den verkliga produktionen och vi instämmer också i alla åtgärder som föreslås för främjandet av en bättre kvalitet. Dessutom bör förbudet mot blandningar inta en central roll inom denna ram på grund av den skada för olivoljan, och det bedrägeri mot konsumenterna, som dessa alltid innebär.
Sammanhängande med det tidigare, anser vi att vi måste förstärka producentorganisationernas roll som ett väsentligt element i en politik för försäljning och främjande av produkten. Vi får inte heller glömma att beakta bordsolivens betydelse.
Denna infallsvinkel borde i vilket fall som helst inte låta oss glömma, inför en framtida reglering, att det finns ett stort antal små och medelstora olivodlare vars roll som sådana borde erkännas genom ett specifikt kompletterande stödsystem eller genom lämpliga förändringar. Denna överensstämmelse, i allmänna termer, med texten från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, får inte hindra oss att uppmärksamma några mindre meningsskiljaktigheter som bör tas upp. Det är således svårt för oss att förstå att vi pekar på effektiviteten i de nuvarande bestämmelserna och trots det kräver en långtgående och snabb reform och att vi dessutom i detta betänkande kräver justeringar av de allvarliga skadorna som förorsakats av bestämmelserna. Det är något som inte stämmer. Vi kan inte hävda två saker som i sig är motsägelsefulla. På samma sätt anser vi att vi i framtiden måste undvika en viss voluntarism som uttrycks i några punkter. Jag anser inte att det är berättigat att hävda att man på kort sikt kan vänta stora ökningar av efterfrågan. Det är inte heller berättigat att räkna med att resultaten under den enastående skörden under åren 1996-1997 kommer att vara den framtida verkligheten. Vi säger tvärtom att vi borde vara lite mer realistiska.
Jag vill hur som helst inte att dessa mindre meningsskiljaktigheter skall fördunkla vår generella enighet med en text som borde erbjuda en positiv ram för att en tusenårig produktion, mycket starkt förbunden med Medelhavsområdet i Europa, skall kunna fortsätta att inta en viktig position i den gemensamma jordbrukspolitiken.
Olivodlingen innebär i vissa av Spaniens regioner, framför allt i Andalusien, en källa till skapande av arbetstillfällen, miljöhänsyn, bekämpning av ökenutbredningen, ett bibehållande av befolkningen på landsbygden samt utveckling av landsbygden. Den innebär kort sagt ekonomisk, social och territoriell sammanhållning.
Jag upprepar därför att socialisterna i morgon kommer att rösta för texten från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Redondo Jiménez
Herr ordförande, herr kommisisonär, ärade ledamöter! För oss, producentländerna av denna dyrbara produkt, är denna debatt i dag vår första prioritering. Det dokument kommissionen har lagt fram har analyserats av alla ledamöter som har talat före mig och framför allt av föredraganden som jag i dag vill gratulera för hans arbete och för att han genom att inte spara på krafterna har lyckats förena nästan alla inriktningar i ett enhälligt dokument, vilket många gånger föreföll omöjligt. Det är en värdering jag delar - jag gratulerar er herr Jové - och här har ni oss, herr kommissionär, med ett tydligt budskap, som stöds av majoriteten, då vi har hört alla de som har haft något att säga i saken, om vilken inriktning detta parlament anser att reformen bör ha.
En grundläggande reform, skulle jag vilja säga, för alla producentländer i Europeiska unionen, men framför allt för mål 1-regionerna, vilka kan vara Kreta, Peloponnesos eller Alentejo och Apulien, Sicilien, Kalabrien, Kastilien-La Mancha, Extremadura och Andalusien, med en sysselsättningsnivå inom jordbruket som varierade mellan 45, 6 % i Peloponnesos till 12, 0 % i Andalusien och vad som är viktigare, med en arbetslöshetsnivå mellan 4 och 33 %, men som skulle komma att öka med en reform som inte härrör från den verkliga produktionen, åtgärderna för jordbruksmiljön och därmed sysselsättningen.
Vi förespråkar en reform som baseras på verklig produktion med en tillräcklig högsta garanterad kvantitet, där alla producentländer kan känna sig hemma. Vi förespråkar också en förenkling av bestämmelserna. En förenkling, inte avsaknad av kontroll, för en bättre bedrägerikontroll. Men framför allt, herr kommissionär, av er som har visat sin sensibilitet genom att vara insatt i områdena i producentländerna, en gest som vi tackar er för, av er som känner till sektorns verklighet, väntar vi oss ett balanserat förslag som tar upp den oro som har uttryckts och som gör en balanserad utveckling av sektorn möjlig. Jag hoppas att det som ordförande Santer sade i förmiddags förverkligas och att det sker på ett ambitiöst och realistiskt sätt samt att den framtida reformen presenteras solidariskt.

Poisson
Fru ordförande, mina kära kolleger! Även om det är sant att den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja har fungerat rätt effektivt fram till de senaste åren och att den möjliggjort att ett stort antal odlingar, och således också sysselsättningstillfällen, upprätthållits, trots konkurrensen från andra vegetabiliska fetter, så var det ändå nödvändigt att börja reformera sektorn.
Vår kollega Jové Peres betänkande ger oss i dag de stora val som borde vara de gällande i förslaget till gemensam marknadsorganisation som kommissionen kommer att meddela oss i början av 1998.
I vissa medlemsstater har produktionspotentialen ökat i stor grad de senaste åren och man kan i dag, på grund av denna utveckling, konstatera att den gemensamma organisationen av marknaden inte längre alltid är anpassad.
Den reform som genomföras måste i synnerhet ta hänsyn till våra ekonomiska, sociala, kulturella, regionala och miljömässiga funderingar. Vi bör ha följande principer i sinnet: förenkling och en större öppenhet i stödsystemens funktion, en förbättring av kontroller i syfte att bekämpa bedrägerier, garanti och jämlika inkomster för oljeproducenterna.
Frankrike, som litet producentland med en majoritet av små odlingar som för närvarande befinner sig i en omstruktureringsetapp av fruktodlingen, särskilt på Korsika genom vår kollega Jean Baggionis pådrivande, kommer inte att kunna stödja förslag som straffar eller diskriminerar de små producenterna. Inte heller kan Frankrike stödja något som innebär ett hot mot upprätthållandet av denna odling i missgynnade regioner i mål 1.
Precis som Frankrike kommer andra producentländer i unionen, som också har ett stort antal små strukturer, att stödja - det är jag säker på - en reform som säkrar en framgångsrik och balanserad landsbygd. Låt oss bibehålla det specifika med de små europeiska kvalitetsoljetillverkningarna. Olivträdet, som är tretusenårigt, kommer att förbli den kulturella, spirituella symbolen, bindestrecket och minnet av medelhavsområdet.

Alavanos
Fru ordförande! I Grekland, då en präst döper ett barn, häller han olja över det och formar tecknet av ett kors på det och detta tror jag visar att medelhavsmänniskan och hans identitet identifieras med olja. Det är ett uttryck för hans existens, ekonomi och kultur. Detta inses i Jové Peres betänkande och för detta tackar jag föredraganden. Men utöver denna dimension bör vi ha i åtanke att alla områden där olivträd växer är områden inom mål 1, strukturellt svaga, med en hög arbetslöshet; olivproduktionen bidrar i hög grad till dessa områdens socio-ekonomiska utveckling. Ur detta perspektiv tror jag att den existerande gemensamma organisationen av olivmarknaden fungerat positivt, trots vissa problem och vi borde kategoriskt förkasta kommissionens förslag beträffande trädstöd. Det är viktigt att vi ökar den högsta garanterade mängden till högre nivåer än dagens i syfte att anpassa denna dels till gemenskapens totala konsumtion som har ett tomrum som kan fyllas, dels till den genomsnittliga årliga exporten och skapandet av en säkerhetsnivå. Jag anser att förslaget är en god grund för reformen av den gemensamma organisationen av olivmarknaden.

Martinez
Fru ordförande, herr kommissionär! Vi för en debatt om riktlinjer på grundval av en kommentar från kommissionen om olivolja och den planerade reformen av den gemensamma marknadsorganisationen nästa år. Jag vill skynda mig att säga att den gemensamma marknadsorganisationen nu har funnits till i trettio år, och det är inte så dåligt.
Vi är alla överens om att det är en Medelhavsfråga, i fyrsidingen Spanien, Portugal, Italien och Grekland, men också i min egen region, Languedoc-Roussillon, eller Korsika, där vi har mer än två tusen hektar oliver. Vi har våra småproducenter. Vi har våra tre miljoner olivträd. Det är ingenting jämfört med Spaniens tvåhundra miljoner i genomsnitt, men de finns.
Man kan naturligtvis ta upp problemet ur teknisk synvinkel om högsta garanterad kvantitet på 1, 3 miljoner ton, som måste ökas till 1, 5 miljoner ton, eller nationella referenskvantiteter, på villkor att de inte är historiska, produktionsstöd eller försäljningsstöd, som vi alla begär skall avskaffas, eller också bedrägerier, det sägs att det finns tretton tusen pressar som är svåra att övervaka, och man säger också att det finns blandningar med vegetabiliska oljor. Man talar också om nödvändigheten av register över olivodlingen. Fantuzzi var rädd för de två miljarder ecu som det kostar EUGJF årligen. Man talar också om, det är naturligtvis det dräpande argumentet, riskerna för överproduktion som berättigar till en omformning av den gemensamma marknadsorganisationen.
Mina kära kolleger! Allt detta verkar ganska löjeväckande, för kommissionen gör om samma kupp som den gjorde beträffande vinet. Man utgår från gamla grunder, man gör upp planer och man hittar överproduktion där det inte finns någon. Jové Peres har förklarat för oss att marknaden är bärande till mer än 400 % i Förenta staterna och till mer än 350 % i Nordeuropa, som håller på att upptäcka kulturen.
Oljan har ett stort förflutet. Jag vill påminna om att i de grekiska amfororna fanns det inte oljeblandningar utan olivolja. Men oljan har också en stor framtid, för här har vi en produktion som inte är något problem i Genève och jag hoppas att kommissionären erkänner att det är inte lite det. Här har vi en produktion som står i centrum för de fem stora politikområdena i Europa: sysselsättningspolitiken, regionalplaneringspolitiken, miljövårdspolitiken, hälsovårdspolitiken och Medelhavspolitiken. Och det är vi redo att i frågasätta för en nypa ecu.
Sysselsättningspolitiken, därför att när det finns 750 000 anställda, och om man vill ha trädstöd, gör man klokt i att spara 85 % av kostnaderna genom att inte längre stödja olivodling. Man skapar således sysselsättning i Amsterdam och i Cadiz skulle man skapa arbetslöshet.
Man ifrågasätter också den sociala sammanhållningspolitiken. Det lönar sig inte att ha en sammanhållningsfond i Spanien, ett mål 1-område, om det är för att förstöra den sociala sammanhållningen i Andalusien, på Sicilien, i Estremadura eller i Peloponnesos.
Miljövårdspolitik, därför att öknen sprid norrut och olivträdet är livets träd i bergstrakterna, det är livets träd för utsatta människor, och livets träd på la Mancha. Man måste ha varit i Almeria någon gång i livet för att veta vad torka är.
Hälsovårdspolitiken också, därför att Europa är pensionärernas Europa, hjärtochkärlsjukdomarnas Europa och det är inte aids-Europa, som bara berör en sexuell minoritet. Det visar sig emellertid att där man förtär olivolja, finns det inte några glassfeta amerikaner. Där människorna är magra, gör man sjukvårdsbesparingar på miljarder.
Medelhavspolitiken slutligen, därför att öppnandet österut kommer att destabilisera Spanien, Portugal och Medelhavet. Ni sade det i Agenda 2000: vi skall fungera med konstanta totalanslag och vi skall dela mål 1 med Polen och de övriga, och vi kommer att få ett Europa utan rötter. Och jag talar inte om kulturpolitiken! Vi närmar oss i alla fall jul och man talar om (Oliv)oljeberget, inte om oljeblandningsberget. Till och med Brittan har förstått att man inte talade om berget för finansiella tjänster. Vi är således i centrum av den europeiska kulturen.
Herr kommissionär! Jag vill säga till Europeiska kommissionen, till min vän Giansily, att vi får inte framkalla en budgetkatastrof, låta snålheten bedra visheten och göra besparingar på ljusstumpar - ljus som för övrigt brinner på olivolja. Det finns tekniska lösningar.
Man anför bedrägerier. Men bedrägerierna i Grekland utgör 21 miljoner ecu och vad är 21 miljoner ecu i parlamentet i Bryssel?
Herr kommissionär! Jag vet mycket väl att till och med med en olivkvist i munnen kommer ni aldrig att likna en duva! Men det är inte ett skäl för att inte sluta fred. Jag tror att Europeiska kommissionen måste upphöra med att gå till anfall mot vinet, honungen, olivoljan och Medelhavet.
Herr kommissionär!Jag tror att man redan har bjudit er till Andalusien. Vi skall se till att ni inbjuds på nytt. Ni skall få äta bröd som gnidits in med vitlök. Ni skall få några droppar olivolja på brödet. Ni skall få äta en mild lök. Ni skall få dricka vin från Corbières, från Rioja, retsina från Peloponnesos eller chiantivin och ni skall få upptäcka livet, herr kommissionär!

Lambraki
Fru ordförande! Inom ramen för jordbruksutskottet har vi, efter ett utbyte av åsikter med alla intresserade parter, kommit fram till en del slutsatser.
För det första: det nuvarande stödsystemet beträffande produktionen har inte haft några som helst problem som nödvändiggör dess avskaffande.
För det andra: en grundläggande ändring av systemet i riktning mot stöd per träd kommer att skapa många problem. Om logiken beträffande förenkling av systemet råder i syfte att undvika eventuellt bedrägeri, öppnas vägen för att många verkliga brukare lämnar sina odlingar och att ännu fler sysselsättningsproblem skapas i regioner som redan är missgynnade, emedan varken en fortsatt hög kvalitet på europeisk olivolja eller den Europeiska unionens huvudroll på världsmarknaden säkras. Parallellt kräver stöd per träd nya typer av kontroll för nya typer av bedrägerier.
För det tredje: den kontinuerliga upprepningen av behovet att undvika bedrägeri ger intrycket att detta är det huvudsakliga skälet till att vilket som helst stödsystem inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden finns. Dock har stödsystemen som huvudsakligt mål att behålla marknadens balans och att stödja producenternas inkomst. Att undvika bedrägerier faller inom kontrollmekanismernas behörighet och ansvarsområde.
För det fjärde: förbättringen av det existerande systemet och korrigeringen av de svagheter som det uppvisat tills i dag bör vara målet för reformen av den gemensamma organisationen av olivmarknaden. På så sätt kommer avskaffandet av det speciella stödsystemet för små producenter, avskaffandet av konsumtionsstödet och skapandet av ett enhetligt stödsystem till producenterna att skapa en ram för mer rationell funktion och effektivare kontroll av marknaden. Parallellt bör nationella kvantitetsindex baserade på historiska fakta bestämmas.
För det femte: givet den Europeiska unionens huvudroll i den globala produktionen och olivoljans höga näringsvärde bör en politik för framhävande av europeisk olivolja, baserad på produktens äkthet, formas och stödjas med specifika åtgärder. Denna politiks framhävande bör ha som mål både den globala marknaden och ökningen av exporten samt den europeiska marknaden och ökningen av den inre konsumtionen. I väntan på att kommissionen inkommer med det rättsliga förslaget avseende den gemensamma organisationen av marknaden för oliver, vilket jag hoppas att den mycket snart gör, vill jag tro att Europaparlamentet kommer att ange en klar inriktning för stöd av produkten, som grundar sig på principerna som genomsyrar jordbruksutskottets yttrande och herr Jovés betänkande, vilken jag också gratulerar till resultatet av hans svåra arbete.

Cunha
Fru ordförande! Jag är mycket imponerad av inlägget från vår kollega Martínez. Jag skulle vilja understryka tre punkter. Den första är att det nuvarande systemet med stöd till effektiv produktion hos de professionella producenterna inte uteslutande kan ersättas av ett system med stöd till träd som är helt avskilda från produktionen. Då det är välkänt att olivskörden inom denna sektor representerar nära 70 % av de rörliga kostnaderna är det uppenbart att om vi väljer trädsstödssystemet måste bidragen till producenterna göra det obligatoriskt för dem att presentera bevis på en faktisk olivskörd. I annat fall skulle vi löpa risk för övergivande och ökenutbredning.
Därför beklagar jag att kommissionen inte har fördjupat sig på lämpligt sätt i de olika möjliga systemen som finns för tilldelning av produktionsstöd, eftersom dessa inte uttöms genom de två som presenterats.
För det andra vill jag säga att vilket det framtida systemet än blir, anser jag att de två huvudsakliga källorna till bedrägeri inom sektorn bör annuleras. Den första genom sammanslagning av de två nuvarande systemen. Den andra genom ett absolut förbud mot blandningar av olivolja och andra matoljor.
För det tredje vill jag säga att konsumtionsstödet, tillkommet som ett mål för att stödja förpackning och kvalitet, minskades under 1993 och dess summa är för närvarande så löjligt liten att det inte finns någon anledning att bibehålla det. Därför anser jag att det belopp som vi på det sättet kan spara genom att avskaffa stödet skulle kunna användas för att finansiera förstärkningen av producentorganisationerna, till förmån för konsumtionen liksom kvaliteten på olivoljan.
Avslutningsvis vill jag understryka att då en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken förbereds, är det viktigt att garantera att reformen av marknaden för olivolja inte sker på ett slarvigt sätt, utan i överensstämmelse med de grundläggande principer som kommer att fastställas för hela jordbruket i unionen. För trots skillnaderna är det i verkligheten mycket likartade utmaningar de står inför och därför bör också de svar som den gemensamma jordbrukspolitiken möter dem med vara likartade. Till sist vill jag säga att betänkande av vår kollega Jové Peres förtjänar den största respekt och stöd, för han har utfört ett stort arbete.

Rosado Fernandes
Fru ordförande, herr kommissionär! I natt hade jag en mardröm och upptäckte att det fanns en kollega till mig som gjorde ett betänkande, såsom har skett angående tobaken, där det stod att den fleromättade olivoljan är skadlig för artärerna, att den är hälsovådlig. Allt är möjligt i detta parlament, allt är möjligt i denna värld.
Jag minns att är jag var barn betraktades olivoljan som dålig för hälsan, som omättad olja, och nu ser vi att läkarna med eftertryck rekommenderar alla äldre att äta denna nyttiga olja. Allt kan hända här i världen. Allt kan hända med kommissionen och det ständigt skamsna Europa; man skäms över att producera olivolja! Om det var i Förenta staterna skulle jordbruksministern säga " ni skall få se hur vi kommer att invadera er marknad med vår olja från Kalifornien" . Vi har inte kurage nog att göra det, men kurage kan man inte köpa på marknaden och således är det ingen enkel sak. Då uppdagas bedrägeriet, bedrägeriet uppdagas, det som är perfekt kontrollerat, bara det att vem som helst begår bedrägerier! För sanningen är att vilken kontroll som helst i produktionskedjan kan upptäcka bedrägeriet. Själve Al Capone blev gripen, själve Lucky Luke, så varför skulle inte en stackars bedräglig bonde eller en oljepressare upptäckas?
Jag skulle emellertid vilja säga att det finns en viktig punkt och med detta slutar jag. Det är att avgöra den högsta garanterade kvantiteten baserad på historiska produktionsvärden. Historien för kommissionen är alltid de tre senaste åren. Om det så har varit torka eller inte, vilket är fallet med det kraftiga vetet. En skam! Å andra sidan gratulerar jag Jové Peres, som har varit en excellent rapportör, för hans idé att också föreslå ett stöd för oliven, för detta gör det möjligt att inleda skörden tidigare, för fortfarande skördar man omogna oliver och oliver till konserver.

Baldarelli
Fru ordförande, herr kommissionär! Vissa statistiska uppgifter har redan lämnats, till exempel siffran 7 miljoner familjer i Medelhavsregionen. Sedan har vi den mycket viktiga aspekten att olivoljan bara representerar 3 procent av den totala försäljningen av olja i världen, dvs. en försumbar del av världsmarknaden för olja.
Kommissionens förslag ger enligt min åsikt inte denna sektor en framtid på lång sikt. Jag tycker det är syrefattigt och även oförmöget att ge ett marknadsperspektiv, kanske för att det är alltför centrerat kring funderingarna inom de olika medlemsstaterna och inte vänt mot den viktiga impuls man kunde få från världsmarknaden, en marknad som ger möjligheter till en enorm expansion om vi bara har en marknadsandel av 3 procent, och mycket goda förtjänster.
Kommissionen har alltid försett sina dokument med en god statistisk bas. Den här gången hoppar man helt sonika över uppgifter som skulle vara av avgörande betydelse, och man talar inte alls om sysselsättningen. I mitt land, Italien, sysselsätter olivoljetillverkningen under en stor del av året lika många människor som fyra Fiatfabriker, och detta är en viktig aspekt.
Kommissionens dokument behandlar nästan inte alls sysselsättningen på europeisk nivå samtidigt som vi inte gör annat än talar om sysselsättning och håller särskilda toppmöten. Detta riskerar att bli en mycket negativ faktor för marknadens framtidsutsikter.
Jag tycker att dokumentet från jordbruksutskottet är ett bra dokument, som anger en väg att gå som stöds av fackorganisationerna, odlarna, de nationella politiska partierna och av många kolleger i det demokratiska vänsterpartiet.
Personligen tycker jag det är ett bra förslag även om det naturligtvis måste förbättras. Vi måste sikta på att de delar som rör kvaliteten, som rör ekologi och miljö och som även rör möjligheten att förstärka den internationella marknaden förbättras. När det gäller de här frågorna tycker jag att kommissionen måste komma med lösningar.

Arias Cañete
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill gratulera Jové därför att utan hans arbete och förmåga till dialog hade det naturligtvis varit omöjligt att uppnå detta resultat. Jag säger det från hjärtat och utifrån många års erfarenhet av försök att uppnå enhällighet. Detta var en svår enhällighet. Mycket svår, troligen a priori nästan omöjlig. Därav mina gratulationer.
Herr kommissionär, ni har här en debatt under en sen timme och nästan i ensamhet, liksom alla debatter som behandlar jordbruksfrågor, men som reflekterar debatten i det europeiska samhället. Här har ni svaret från det europeiska samhället, från de europeiska jordbrukarna, på kommissionens förslag. Här har ni en samling av balanserade och rimliga förslag. Jag skulle vilja att kommissionen beaktade dem seriöst och rigoröst. Åberopa inte den finansiella neutraliteten för att förkasta rimliga förslag. Låt kommissionen en gång glömma dogmen om att det finns en finansiell neutralitet i medelhavsproduktionen och att man kan skapa en Agenda 2000 där kommissionens plånbok öppnas för alla utom för medelhavsborna.
Herr kommissionär, öppna plånboken och fördela denna gång innehållet till nord, syd, öst och väst ty det är er plikt som kommissionär.
Ändringsförslagen som har presenterats oroar mig. Ändringsförslagen nr 1 till 4 från Mulder som baseras på budgetkontrollen oroar mig, eftersom myten om bedrägerier, i absoluta och relativa termer, i denna gemensamma organisation av marknaden spelar en stor roll. Ändringsförslagen från Fantuzzi i den socialdemokratiska gruppen oroar mig också, för om de godkänns betyder det en kontrollerad och subtil torpedering av en mycket svåruppnådd kompromiss.
Därför yrkar jag att kammaren bifaller betänkandet av Jové och förkastar de övriga ändringsförslagen för att kommissionen skall kunna påbörja arbetet med detta förslag och lägga fram ett rimligare alternativ än det som inledningsvis presenterades för behandling av parlamentet.

Daskalaki
Fru ordförande! Mycket har redan sagts och jag skulle också i min tur vilja gratulera föredraganden till hans betänkande.
Revideringen av den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja utgör en större fråga och av detta skäl har detta betänkande en så stor betydelse, givet att det finns strukturella skillnader mellan de producerande medlemsstaterna, skillnader som tack vare den kompromiss som ägde rum i jordbruksutskottet bedöms på ett fruktbart sätt. Av detta skäl delar jag de personers åsikter vilka inte håller med om ändringsförslagen som inkom i efterhand och vilka jag tror att vi inte bör rösta för.
Det är känt att tusentals förvärvsarbetande är sysselsatta inom oljesektorn i södra Europa. Bara i Grekland kan jag ange att vi talar om 710 000 familjer, inte förvärvsarbetande. Trädstödet som kommissionen föreslår underlåter inte bara att skydda en väsentlig produktion, dessutom innebär den en risk för förlust av arbetstillfällen och en nedvärdering av produkten själv.
Vi stödjer förslaget gällande riktigt stöd till alla, inklusive de små producenterna samt förslaget såsom det beträffande register över olivodlingen. Vi bör dock inte, åtminstone inte till en början, sammanbinda det nya stödsystemet med detta register, ty det finns vissa länder som inte har fullbordat det. Dessutom bör det betonas att det att behålla samma stödsystem för olivoljeproduktion inte direkt bör sammanbindas med handelskvantiteten, men med den verkliga produktionen.

Hatzidakis
Fru ordförande! Då vi stödjer olivproducenterna bör vi känna till att vi hjälper människor som bor i fattiga områden i den Europeiska unionen och vi beskyddar samtidigt, i och med olivodlandet, den känsliga medelhavsmiljön. I denna mening är det faktum att revideringen av den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja är den enda revideringen som sammanknippas med bedrägeri verkligen anmärkningsvärt. Jag frågar mig om det inte beträffande andra produkter har konstaterats bedrägeri fram tills nu. Eller är det så att det bara beträffande olivolja har konstaterats felaktigheter? Har vi inte i produkter från norr sett denna typ av fenomen? Har alla synder begåtts av olivproducenterna?
Därutöver vill jag säga att om det behövs ändringar beträffande den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja, så är det inte de ändringar som föreslås av kommissionen. Vi bör alltså inte gå till trädstöd ty i verkligheten likställer vi dem som producerar med dem som inte producerar och samtidigt kommer olivproducenterna att sluta att göra intensivodlingar. Vad vi behöver är ett bidragssystem baserat på produktion, baserat på ett enhetligt kontrollsystem för alla medlemsstater. Dessutom behöver vi komma bort från det enhetliga kvantitetssystemet. Vi behöver nationella rättvist bestämda kvantiteter, ty om det nu är så att ett land överproducerar och ett annat producerar lite, straffas det senare två gånger: en gång av naturen och en gång av den Europeiska Unionen om kvantiteten överskrids. Samtidigt behöver vi framhäva olivoljan globalt, ty dess positiva inverkan på hälsan är väl kända och dessutom, fru ordförande, behöver vi fortskrida till att avskaffa konsumtionsstödet och vi bör använda oss av de medel som blir över till att ge bidrag till producenterna och framhäva olivolja globalt.

Viceconte
Fru ordförande! Den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja borde ha två mål: å ena sidan borde den utveckla sektorn genom att förbättra produktionen och produktiviteten i anläggningarna, producenternas livsvillkor, konsumtionen på global nivå. Å andra sidan borde den garantera miljön och olivkulturen, ett grundläggande arv i hela Medelhavsområdet.
När det gäller problemen i samband med denna sektor måste jag påpeka nödvändigheten av att Europeiska unionen upprättar regler som gör det omöjligt att blanda fröoljor och olivolja - en metod som tyvärr tillåts i vissa medlemsstater - just för att skydda konsumenterna. När det gäller kontrollsystemet bör man påminna sig att i Italien finns det ett register för olivodlingar som, förutom att ge information om produktionsförhållanden, används som ett kontrollinstrument på olika nivåer i processen för att kunna bestämma stödets storlek.
Det är också lämpligt att så snart som möjligt garantera prisstabiliteten för oljan genom speciella instrument som till exempel privat lagring av produkten i producentföreningarnas regi och att förbättra marknadsföringsinsatserna.
Avslutningsvis är det vår avsikt, fru ordförande, att sträva mot en rättvisare fördelning och en ökning av de nuvarande ekonomiska resurserna för att få till stånd en bättre balans i hela sektorn och för att man skall kunna bibehålla olivodlingen i problemområden där det inte finns alternativ produktion och där en avveckling skulle skapa allvarliga sociala och miljömässiga problem.

Fischler
Högt ärade fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar parlamentsledamöter! En sak, tror jag, har vi enats om i denna debatt: den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja måste oundvikligen reformeras. Parlamentet, men också revisionsrätten och rådet, har vid flera tillfällen krävt åtgärder mot bland annat bedrägerier och oegentligheter just inom denna sektor.
Vad gäller kommissionens bedömning skulle jag också vilja peka på att den rådgivande kommittén för olivolja just i dag sammanträtt i Bryssel. Två medlemsstater krävde att interventioner införs, eftersom priserna redan sjunkit så lågt, att de ligger mycket nära interventionsgränsen. Vi, kommissionen, föreslog och beslutade i dag om en åtgärd för privat lagring av olivolja. Men också det internationella rådet för olivolja gjorde i år i oktober en prognos över utvecklingen, och konstaterade att man hade kunnat förvänta sig en balans mellan utbud och efterfrågan under nästa decennium, under förutsättning att inga nya träd hade planterats.
Jag skulle vilja tacka Jové Peres och gratulera honom för hans utmärkta betänkande, i synnerhet som han lyckats med att fånga upp de många olika åsikterna och ur detta utforma tydliga riktlinjer och rekommendationer. Vad gäller kommissionens och parlamentets gemensamma åsikter, så är vi överens om att reformerna är nödvändiga och vi är också överens om skälen till det. Det gäller att förenkla stödregleringarna för denna sektor och att göra dem mer effektiva. Trots de kontroller som redan införts, håller dagens regleringar inte stånd mot oegentligheter och till del inte heller mot bedrägerier, och de ger en snedvriden bild av marknadsutvecklingen och försvagar regleringens effektivitet.
Vi är också eniga om denna sektors betydelse, i synnerhet för de producerande regionerna. Många har i detta sammanhang beklagat att kommissionen inte närmare analyserat den sociala situationen i de producerande regionerna. Enligt mitt förmenande kommer de viktiga parametrar som parlamentet understrukit fram i redovisningen av alternativ. De många berörda företagen, den regionala arbetslöshetens omfattning, arbetskraftens betydelse för olivskörden etc., allt detta återges i detalj. Åtminstone för mig är det uppenbart att dessa faktorer kommer att få en avgörande betydelse vid valet av reformalternativ.
Vidare är vi överens om att några väsentliga innehållsmässiga punkter för en ny organisation av marknaden för olivolja. Det gäller att utarbeta och praktiskt genomföra en strategi för att förbättra kvaliteten, och detta i vidaste bemärkelse. Det måste tas hänsyn till subjektiva kvalitetsaspekter, som rör produktens prestige. Vi måste främja imagen av en hälsosam, trovärdig, ren produkt. Det gäller också att i denna strategi definiera producentorganisationernas roll. Parlamentets negativa inställning till konsumtionsstöd och till det tvådelade produktionsstödet välkomnas av kommissionen.
Vi är framför allt inte överens om vilket typ av direkt stöd producenterna skall få. Många anser den existerande ordningen vara den bästa lösningen och parlamentet önskar att kommissionen närmare undersöker denna möjlighet i redovisningen av alternativ. Kommissionen har aldrig förnekat, att den skulle föredra en mer grundläggande reform, som t.ex. det andra alternativet, stöd per olivträd. Eftersom jag här inte kan gå in på alla detaljer av analysen och alla aspekter, vill jag bara göra följande sammanfattning.
Fördelen med ett produktionsstöd som är analogt med det existerande produktionsstödet vore framförallt att det rör sig om en redan befintlig ordning, som man redan har erfarenheter av. Men denna ordning garanterar inte utan vidare att produktionen förblir kontrollerad och balanseras mot efterfrågan. Men det är ett grundläggande mål för alla produkter inom ramen för Agenda 2000, och inte bara för sydliga produkter, utan också för nordliga produkter. Men främst är den dock lätt utsatt för bedrägerier och framkallar - vilket kanske är ännu värre - en stor misstänksamhet, som diskrediterar olivoljan främst i konsumentländerna. En allvarlig felutveckling, med andra ord.
Vad finns det då för kontrollmetoder vi kan tänka ut? Skall det komma dithän, att denna sektor får en heltäckande övervakning och att det finns en statlig inspektör på varje företag, som sedan i sin tur måste kontrolleras? Jag tror inte att någon vill ha en sådan polisstat. En sådan ordning tillhör, hoppas jag, det förgångna och skulle med rätta framkalla en massiv motvilja från branschens sida och förlama hela sektorn.
Med de stöd som föreslagits av oss, skulle problemen med att begränsa produktionen kunna lösas på ett bättre sätt och kontrollen vore också lättare, tack vare att systemet är enklare. Dessutom skulle denna stödform medföra en viss stabilitet i jordbruksintäkterna. De risker som är förbundna med detta, vilket parlamentets betänkande också påpekar, är jag helt medveten om och har också redogjort för dem. Vad gäller invändningarna tycker jag följande är särskilt viktigt: åtgärder måste vidtas, så att odlarna inte struntar i att skörda oliver. Denna avgörande aspekt och dess konsekvenser, i synnerhet för sysselsättningen, har ni rätteligen pekat på. Det schablonmässiga genomsnittliga stödbeloppet måste absolut nivåregleras regionalt. Därigenom kan man bättre ta hänsyn till de lokala odlingsförhållandena, till den sociala sammansättningen och till miljön. Nivåregleringen måste dock ske inom en viss ram. Hänsyn måste tas till miljöskydd och risken för landsbygdens utarmning. De åtgärder som kan vidtas i sådana sammanhang är mycket ofta beroende av lokala förutsättningar och kan skilja sig mycket från region till region. Vårt alternativ omfattar inget investeringsincitament och kan därigenom få en miljöfrämjande inverkan. Jag håller helt med om att ett schablonmässigt stödbelopp per olivträd kanske inte längre är den bästa lösningen. I princip förefaller mig ett stöd, som är inte knutet till den de facto svårbedömda, faktiska årliga produktionen, fortfarande vara det bästa sättet.
Mina damer och herrar, vad har vi då för val? Vilka alternativ står egentligen till buds? Skall den existerande ordningen, på skattebetalarnas bekostnad, så småningom få stranda, så att hela sektorn blir förlamad? Skall vi införa en drakonisk reglering som är förbunden med tvångsmedel och vars förvaltning skulle hindra den för sektorn så nödvändiga dynamiken? Jag anser att dessa alternativ är uteslutna per se. Vad gäller regleringen av interventioner, lagring och handel med tredje land, befinner vi oss redan i dag i en situation, där, oavsett vad framtida WTO-förhandlingar kan leda till, de ersättningsberättigade exportvolymerna redan är starkt begränsade. Men vill vi utnyttja den potentiella efterfrågan i tredje land, måste två saker ske; för det första måste produktkvaliteten förbättras och främjas, och för det andra, måste det finnas exportmöjligheter utan ersättning och därigenom till marknadsorienterade gemenskapspriser. Därigenom behövs heller inga interventionsköp göras för att bibehålla en konstgjord prisnivå. På grund av produktionens starkt cykliska karaktär kan eventuellt andra marknadsreglerande åtgärder övervägas än de som ni anfört här.
Mina damer och herrar! Ni har i er ståndpunkt berört ytterligare ett antal aspekter, varav jag bara skulle vilja gå in på tre stycken, nämligen på höjningen och den nationella uppdelningen av högsta garanterade kvantitet, på stödet till bordsoliver och på förbudet att blanda olivolja med olja från oljeväxter. Dessa aspekter skall kommissionen undersöka i detalj, i synnerhet som vissa av dem mycket väl skulle kunna lösas inom ramen för schablonstöd till odlare.
Mina damer och herrar, ytterligare en gång tack för ert bidrag till debatten och för era initiativ. Jag kan försäkra er, att kommissionen är öppen för resultaten av era arbeten. Vad gäller tidsplan skulle jag avslutningsvis vilja säga att kommissionen kommer att lägga fram ett förslag om reform av olivoljesektorn för Europaparlamentet och rådet under det första kvartalet nästa år.
Jag tackar för er uppmärksamhet!

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Bekämpning av tobak och rökning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0341/97) av Valverde López för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0609 - C4-0014/97) om gemenskapens nuvarande och dess planerade roll när det gäller bekämpning av tobak och rökning.

Valverde López
Fru ordförande! Vi kommer nu in på ett helt annat ämne, nämligen Europeiska unionens strategi mot tobakskonsumtionen. Och om jag påminner om titeln så är det för att jag skulle vilja att debatten centreras kring just den hälsomässiga strategin och inte blandas med en aspekt som, även om den hör till frågan, inte är målet för kommissionens meddelande. Här handlar det inte på något sätt om jordbruksproblemen eller stödet till tobakssektorn. De tas upp i ett annat förslag från kommissionen om den gemensamma organisationen av tobaksproduktionen och det skulle inte vara bra att blanda ihop kommentarer och ändringsförslag om detta tema eftersom vi då kan komma att nedtona strategin när det gäller bekämpning av tobakskonsumtionen.
Ett annat tema jag anser vara viktigt att klargöra är frågan om tobaksreklamen. Det finns ett annat direktiv, och för bara några dagar sedan kom rådet för hälsoministrarna överens om ett totalt förbud för tobaksreklam med ett gradvis genomförande. Jag anser att vi måste gratulera rådet och framför allt, herr kommissionär, måste ni förmedla våra gratulationer till er kollega Flynn för det arbete som han har utfört och för den press han har måst utstå ur politiska och andra synvinklar.
Jag anser att institutionerna nu måste framhäva sina prioriteringar och i denna debatt är den absoluta prioriteringen att försvara rätten till hälsa. Där har vi centrerat största delen av våra förslag inom detta område och därför gör vi ett första påstående som jag menar är väsentligt, nämligen att varje person har rätt att andas ren luft och att denna rätt bör ha företräde framför rökarnas rättigheter. Detta betyder inte att slå fast någon som helst diskriminering utan precis tvärtom.
På samma sätt anser jag fru ordförande, att det är mycket viktigt att skydda arbetstagarna på arbetsplatserna av samma skäl. Vi lägger också fram ett mycket eftertryckligt förslag till Europeiska kommissionen där vi begär att den inleder en interinstitutionell undersökning för att med hjälp av vetenskapliga kommittéer, avgöra om tobaksbolagen lägger till tillsatser för att förstärka nikotinberoendet. Det tycks finnas bevis för detta.
Vi måste också framhäva behovet av att genomföra informations- och medvetandekampanjer och för att förändra tobaksrökarnas beteende på offentliga platser, i syfte att artigheten och respekten mot icke-rökarna skall dominera. Jag anser att detta kan bli en väsentlig strategi inför framtiden: utbildning framför allt och respekten för andra.
Det finns en annan mycket viktig fråga. Det är att vi begär att kommissionen lägger fram ett lagstiftningsinitiativ för att i Europeiska unionen förklara att det beroendeframkallande nikotinet kan komma att förändra bemötandet av hela denna sektor i framtiden.
Slutligen, fru ordförande, lägger vi mycket vikt vid detta betänkande och kräver att kommissionen - jag skulle vilja säga även de nationella regeringarna - stöder inrättandet av en plattform för organisationer på regeringsnivå och icke-parlamentariska organisationer för att kräva skadestånd av de tobaksbolag som är verksamma i Europeiska unionen för skador som åsamkas rökarna.
Som ni ser ligger alla förslag inom en strategi till försvar av folkhälsan för alla medborgare och därför är det inte att förvånas över att alla politiska grupper i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har nått en allmän enhällighet, oberoende av våra olika inställningar, för alla i parlamentet försvarar de grundläggande rättigheterna och en av de grundläggande rättigheterna för varje person är rätten till en god hälsa och därför har vi nått denna enhällighet av allmän karaktär. Och jag vill tacka alla kolleger i alla politiska grupper i parlamentet för det arbete de har lagt ned för att kunna lägga fram en gemensam plattform.
(Applåder)

Díez de Rivera Icaza
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag tänker inte heller tala om politik utan om unionens medborgares rätt till en god hälsa, en rätt som finns upptagen i artiklarna 129 och 129A i Amsterdamfördraget som bara för en månad sedan fick varma eloger här i kammaren.
Detta får mig att rakt på sak säga att tobaken dödar. Ett bevis för detta är att en halv miljon människor dör frivilligt varje år på grund av den skadliga vanan att röka. En död i världen var tionde sekund, fru ordförande, och jag säger frivilligt, även om det sedan är hela samhället som måste åta sig kostnaderna för dessa sjuka i hjärtsjukdomar och cancer som ådragits avsiktligt. Det är obegripligt att Europeiska gemenskapen, arvtagare till upplysningstiden och därmed till förnuftet, betraktar en produkt, som måste förses med etiketter som meddelar att den allvarligt skadar hälsan, som legal. Och trots det betraktas offentlig försäljning av exempelvis hasch som illegal. Då båda är beroendeframkallande droger, fru ordförande, existerar ingen större motsägelse. Med detta sagt råder det inga tvivel om att vi, som föredraganden sade, med glädje hälsar att rådet äntligen har påbörjat en process om ett avtal, om än blygsam och begränsad, om förbud mot tobaksreklam, så som detta parlament har krävt sedan många år. Vi beklagar dock att de politiska debatterna om folkhälsan dominerade de nämnda debatterna i rådet. Må rådet vara säker på att vårt utskott bibehåller sin ståndpunkt angående ett totalt förbud och vi litar på att rådet noterar detta innan det slår fast den gemensamma ståndpunkten.
Fru ordförande, vi vill ha en rökfri union och utan den mördande marknadsföringen från tobaksbolagen vilka nu har beslutat att inrikta sina nya giftstrategier, som föredraganden nämnde, mot de mest oskyddade sektorerna i samhället, barn mellan 11 och 15 år, utvecklingsländer och de minst kulturellt utvecklade socioekonomiska grupperna. Det är verkligen skandalöst. Det är således uppenbart att vi stödjer detta meddelande och vi gratulerar föredraganden för hans arbete och även för hans mod.
Jag avslutar, fru ordförande, med att kräva en strängare lagstiftning för att skydda icke-rökarna. Och låt oss börja med detta hus där ingen rökare respekterar rökförbudet. För att, bland många andra skäl, fru ordförande, vägrar jag att dödas av denna produkt, även om det sker genom passiv rökning eller, som Världshälsoorganisationen säger, bakifrån.
(Applåder)

Florenz
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kollega Valverde! Hjärtligt tack för det arbete ni lagt ned på ert betänkande om minskning av tobakskonsumtionen. Detta betänkande berörde mig i det att den på ett nytt sätt gjorde mig medveten om hur vi umgås med tobaken, och jag har insett att vi i många fall under de senaste åren inte följt de anständighetens krav, samhälleliga krav som ni kallar det, att visa icke-rökare hänsyn och artighet. Härvidlag har ni påverkat mångas samvete. Jag tror också att det här är det sätt som vi till stor del kan frammana en minskning av tobakskonsumtionen.
Tobaksreklam, mina damer och herrar, är en aspekt. Att förbjuda tobaksreklamen, tror en del är det allena saliggörande hjälpmedlet, andra anser att den bör släppas fri och avregleras helt. Jag tror att det är rätt att vi nu kan diskutera denna svåra fråga i ett separat direktiv, som ju rådet förberett - under nog så lång tid. Vi bör debattera detta direktiv med stor noggrannhet, med vetenskaplig kunskap, men också med känslor. Jag kommer att delta i detta.
Jag är inte alldeles glad åt en del av ändringsförslagen, vars författare tror att de med varningstexter som täcker 25 % av tobakspaketet kan få medborgarna att avstå från rökning. Precis det visar att de enda banor vi tänker i är law and order , och det är fel. Jag tror att om människorna i dag inte förstår den korrekta varningstext som finns i dag, så kommer inte en dubbelt så stor varningstext att få dem att göra det. Jag kommer gärna tillbaka till ert påpekande, att medvetandet i våra huvuden måste få utvecklas. Vi vill gärna jobba på det.
En sista punkt i min egenskap av mångårig föredragande för budgetutskottet: också i denna kammare förbises hela tiden en frågeställning, nämligen att vi i Europa gladeligen delar ut tobaksstöd. Ännu värre är att vi ger stöd åt en tobak, som ingen människa i Europa vill röka. En tobak av ytterst tvivelaktig kvalitet. Mina damer och herrar, låt oss då börja stödja kommissionen då den nu visat goda initiativ för att äntligen utveckla en ny marknadsorganisation, som steg för steg för oss i rätt riktning.
Jag anser inte att kalhyggesansatsen, att avskaffa allt inom ett år, ens är värd att överväga. Det går inte och är dessutom osocialt. Men det finns en ny variant av sysselsättningsfilosofi, och jag skulle kunna tänka mig, att en kombination av bättre kvalitet och under en sysselsättningsaspekt ett bättre stöd av tobaksproduktionen skulle kunna initieras med målsättningen att på lång sikt, steg för steg bedriva en upphörande politik på detta område. Vi bör alla hjälpas åt med detta. Jag, för min grupps räkning hoppas jag, kommer att delta engagerat i detta.
(Applåder)

Santini
Fru ordförande! När det gäller de stora linjerna i detta betänkande är vi alla överens, liksom vi är överens om åtgärderna till stöd för att minska konsumtionen bland framför allt ungdomen. Vi är med andra ord överens om reklamförbudet, sponsorförbudet, främjandet av drastiska nedskärningar av rökningen i offentliga lokaler och på arbetsplatser etc. Men jag förstår inte hur detta hänger ihop med förslaget att skära ner på stödet till tobaksproduktionen i Europa i punkt 29. Kanske den som stödjer förslaget hyser illusionen att man genom att inte tillhandahålla europeisk tobak skulle få några rökare här hemma att sluta? Det är en absurd hypotes! Den som röker fortsätter med det och köper cigaretter från tredje land, vilket förvärrar den redan mycket allvarliga situationen för jordbruksproduktionen i de fattigaste delarna i södra Europa, dvs. i Grekland, Italien, Portugal, Spanien etc., där tobak ofta är det enda som går att odla.
Tobakssektorn sysselsätter i dag i Europa 284 000 personer direkt, och om man räknar med de följande faserna i produktionskedjan når man upp till en miljon berörda. Den europeiska produktionen utgör 4, 6 procent av världsproduktionen och uppfyller bara 40 procent av det interna behovet. Som kompensation är den klart överlägsen vad gäller kvalitet, åtminstone den som konsumeras i Europa. I ljuset av detta verkar kraven på att skära ner stödet vara, om uttrycket tillåts, rök utan eld, eftersom det bara skulle göra de multinationella amerikanska företagen ännu rikare.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! Fastän jag inte har alla i min grupp bakom mig är jag en uttalad förespråkare för en strikt antitobakspolitik, och jag stöder fullständigt kollegan Valverdes betänkande. Tobak dödar årligen 500 000 människor i EU, och dessutom vältras hälsokostnaderna för ett riskfyllt beteende över på samhället. Jag hade aldrig trott att vi redan i samband med debatten om detta betänkande skulle kunna välkomna minsterrådets beslut den 4 december. Under mer än tio år av olika rådsordförandeskap har Europaparlamentets utskott för folkhälsa hos rådet yrkat på ett reklamförbud. Detta är förhoppningsvis redan en första seger i vår strid mot tobaken. Även i mitt land har just en lag antagits som begränsar tobaksreklamen.
Herr kommissionär, kolleger! Vi måste gå längre än bara reklamförbud. Även priset är ett viktigt instrument i antitobakspolitiken. För att motverka rökning, framför allt hos yngre, är en drastisk höjning av tobakspriserna det mest lämpliga. Prishöjning visar sig vara ett mycket effektivt medel för att bromsa konsumtionen. Man antar att en prisstegring på 100 % kan reducera konsumtionen med hälften.
Den nuvarande europeiska lagstiftningen föranleder dessutom enorma prisskillnader. Så är cigaretterna i Spanien fem gånger billigare än i Danmark, och rulltobaken är mycket billigare i Belgien än i Förenade kungariket. Dessa skillnader måste utjämnas, för de spelar en massiv smuggling och bedrägeri i händerna. Punktskatterna för rulltobak måste läggas på samma nivå som de för cigaretter. Annars hotar rulltobak att bli ett farligt alternativ till dyrare cigaretter. För rulltobak måste i analogi med vanliga cigaretter en maximal tjärhalt fastställas. Initiativen från industrin i ärendet är välkomna. Jag hoppas bara att ett förslag inte skall dröja länge.
Det måste också bli slut på motsättningen mellan folkhälsopolitiken och den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna motsättning är inte ny. Vi får inte heller tala i sådana termer som successiv avveckling och lösningar på lång sikt, för fristen för detta har löpt ut för länge sedan.
Till sist stöder jag föredragandens förslag om att yrka på ett lagstiftningsinitiativ från kommissionen varigenom nikotin inom EU förklaras vara en substans med beroendeframkallande effekt. Detta är ett tillvägagångssätt jämförbart med hur Food and Drug Administration i Förenta staterna agerat. Varför inte också undersöka på vilket sätt skadestånd kan krävas av tobaksfabrikanter inom EU.
Fru ordförande, kolleger! Sysselsättningsargumentet blir alltför ofta missbrukat. Även i mitt land kämpar man för att behålla sponsringen av Formel 1-tävlingen på Francorchamps. Kanske kan man lägga litet kreativitet i dagen här. I Australien till exempel finansieras sport och kulturella evenemang med en speciell avgift på tobaksprodukter. Det kan möjligen vara riktigt att en strikt antitobakspolitik på kort sikt kan kosta ett antal arbetstillfällen. Avsaknaden av en hälsopolitik kan dock på lång sikt kosta många människoliv. Det är vårt uppdrag att göra de riktiga valen.
Slutligen vill jag uppmuntra kommissionen att fortsätta sin kamp, och jag vill än en gång framföra mina hjärtliga gratulationer till föredraganden för hans utmärkta betänkande.
(Applåder)

González Álvarez
Fru ordförande! Jag tror att vi måste börja med någonting självklart. Men det är nödvändigt därför att i alla grupper finns det personer som försvarar detta betänkande som nödvändigt för folkhälsan och andra kolleger som, med all känsla och respekt vi hyser för dem, anser att det är ett orimligt betänkande.
Det är självklart att det från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd måste komma ett betänkande som försvarar folkhälsan. Konkret är jag fullkomligt enig med Valverde av flera skäl. Det är nödvändigt att, som han sade, icke-rökarnas rättigheter går före rökarnas rättighet att röka på offentliga platser. För det är absolut nödvändigt att ungdomar och barn känner sig fullkomligt avskilda från denna värld, från beroendet i denna värld, och därför är uppfostran och utbildning nödvändig. För det kan inte få vara tillåtet att 26 produkter som finns i tobaken inte står upptagna på innehållsförteckningen, från valeriana till choklad och liköraromer, vilket ett tobaksbolag erkände i den spanska pressen för några dagar sedan, och vilka vi inte känner till om de också framkallar beroende. Och därför att, och i detta är jag inte överens med Florenz, den mening som säger att tobaken är skadlig för hälsan faktiskt måste vara ännu mer synlig.
Kort sagt förefaller det oss omoraliskt att Europeiska unionen exporterar tobak av dålig kvalitet till tredje världen. Det är därför som vi kommer att stödja - jag skall inte säga oss, men delar av kollegerna i min grupp - kommer att stödja betänkandet i sin helhet, för att vi anser det nödvändigt och för att vi anser att hälsan står över andra beaktanden. Emellertid gäller det givetvis att finna andra utvägar för de jordbrukare som hamnar under dessa villkor och i framtiden inte kan odla tobak.

Holm
Fru ordförande! Detta betänkande ligger helt rätt i tiden, bland annat mot bakgrund av ministerrådets gemensamma ståndpunkt för inte så länge sedan angående förbud mot indirekt reklam för tobaksprodukter, och också mot bakgrund av revisionsrättens årsrapport som presenterades vid förra sammanträdesperioden här i Strasbourg. Av denna rapport framgår bland annat att det finns ganska stora problem inom tobakssektorn i EU.
Jag stöder dock inte föredraganden när han säger att vi skall avgränsa denna debatt till en liten del av tobaksfrågan. Jag tror tvärtom att vi måste se helheten i tobakspolitiken, för att effektfullt kunna ha en strategi i tobaksfrågan. Det är därför som vi i V-gruppen med full kraft stöder punkt 29, i vilken parlamentet uppmanar rådet att stoppa det direkta inkomststödet till unionens tobakssektor. Det är direkt moraliskt felaktigt att vi ger pengar till tobaksodlare, samtidigt som vi här i kväll diskuterar andra strategier för rökavvänjning.
Det är inte bara icke-rökare som tycker att detta är fel. Det finns också många rökare som tycker att det är direkt felaktigt att EU-pengar skall gå till en massa tobakssubventioner.

des Places
Fru ordförande! Passiv rökning orsakar lungcancer och ändå skriver tre framstående lungspecialister, efter att ha i detalj ha gått igenom ett antal epidedemiologiska undersökningar: "Vi kan inte med tillgängliga uppgifter svara formellt på frågan" . Ingenting är således fastställt.
Jag vet inte om det utmärkta tekniska betänkandet av vår kollega Valverde kommer att göra succé eller falla pladask eftersom aspekten om folkhälsa sammanfaller med produktionsaspekten och de båda aspekterna tyvärr är ekonomiskt motstridiga. Herr kommissionär! Det är nödvändigt att ni är vaksamma på den punkten.
Vad jag vet däremot är att betänkandet riskerar att försätta många tobaksproducenter och lika många, om inte fler, säsongarbetare i en svår situation i missgynnade landsbygdsregioner, samtidigt som den inte på minsta sätt är jämförbar med de multinationella förädlings- och distributionsföretagens situation om grunden i föredragandens bedömningar misstolkas. Föredraganden vet det. Hans kunskap om och lidelse för medicin och hälsovård, under läkareden, bör vara ett trovärdigt vittnesmål för oss. Men pengarnas och följaktligen politikens magi kommer att kunna förvanska det berättigade i hans verkliga och legitima fruktan.
Det är således nödvändigt att föra över debatten till sitt rätta sammanhang. De europeiska industrierna i tobaksbranschen importerar i själva verket nära 67 % tobak som de förädlar för den inre konsumtionen i Europeiska unionen. Avskaffandet av produktionsstöden kommer inte att på minsta sätt bestämma kampen mot tobakskonsumtionen. De som handlar med illusioner och glädje, de i kasinon och i andra giftbutiker, struntar i de aseptiska rekommendationerna.
Bara genom att kontrollera Schengens imaginära gränser kommer vi att vara medvetna om verkligheten. Mellan missbruk och avhållsamhet bör det väl finnas en mittpunkt, där producenter, distributörer och konsumenter skulle kunna mötas. Det räcker kanske med att intressena är bättre delade och avgifterna i staterna bättre använda.
Att röka hasch är inte en katastrof, säger man i de högsta nya franska instanserna. Herr föredragande! Tillåt oss att röka en god cigarett. I brist på att kunna se Europas stjärnor i rosa, kan vi således göra rökringar, för drömmen är ibland källan till visheten.

Féret
Herr ordförande! Även om jag är läkare behöver det inte visas att tobakskonsumtion är skadligt och för oss humanister bör massdödandet av oskyldiga, offer för passiv rökning, upphöra. Ändå måste vi påminna om att det finns många andra sjukdomsframkallande agenser än cigarren och cigaretten, såsom föroreningar i städerna, gentemot vilka Europeiska unionens medlemsländer visar sig mycket toleranta. Det är kanske bättre att vara rökare på landet än ickerökare i staden.
Vi måste också lägga på minnet - och jag gläder mig åt att flera kolleger såväl från vänsterpartier som från högerpartier i parlamentet har betonat det - att 67 % av den konsumerade kvantiteten tobak i EU importeras från tredje land. Det verkar således inte ologiskt att förbjuda alla former av reklam som lockar till rökning, inklusive naturligtvis sponsring av kultur- och sportevenemang, samtidigt som vi ser till att bibehålla de arbetstillfällen som tobaksodlingen i Europa skapar.
Jag har ändå avslutningsvis mycket svårt att förstå varför vissa grupper, som ständigt bedriver klappjakt på rökare av gauloisecigaretter med en beundransvärd envishet, för övrigt kräver fri försäljning av droger som de påstår vara milda, mot kompetenta läkares auktoritativa åsikt.

Needle
Fru ordförande! Får jag lov att å det kraftigaste tacka föredraganden för ett mycket principfast, intelligent betänkande, som verkligen förtjänar brett stöd i denna kammare.
Medan vi debatterar och röstar om detta betänkande i morgon, kommer över tusen européer att dö utan någon god anledning. De kommer att ha dödats av hjärt- och lungsjukdomar eller av cancer till följd av att de inandats tobaksrök. De odds en rökare har skulle avskräcka alla utom en missbrukare. Risken för smärtsam och förtida död är en på två.
Kanske ännu värre är effekterna på de som väljer att inte röka, i synnerhet gravida kvinnor och barn, som tvingas andas in farliga partiklar utsläppta av blossare runt omkring dem. Just denna vecka rapporterade oberoende europeiska medicinska specialister att över 180 miljoner medborgare regelbundet exponeras för andras rök och att tjugotvåtusen av dem kommer att dö i år som ett resultat av detta.
Mot bakgrund av detta är åtgärderna i detta betänkande rättfärdigade och vettiga, även om vissa av dem kanske är bättre lämpade på nationell nivå. De är dock ett välkommet bidrag till den övergripande handlingsplanen. Det föreslagna reklam- och sponsorförbudet kommer att diskuteras här i detalj nästa år. Det kommer att utgöra en viktig del av åtgärdspaketet, som bör införas inte bara inom våra gränser, utan även i ansökarländerna.
Syftet att tillhandahålla ordentlig och korrekt information, att uppmuntra till hälsofrämjande åtgärder och utbildningsinitiativ, att använda sig av skattesystem för att stödja hälsoåtgärder och att avlägsna frestelserna i form av alltför lätt tillgängliga försäljningsautomater är inte bara välmenande önskemål, utan praktiska, effektiva, beprövade steg framåt
Var för sig är de inte värda mycket, men sammantagna utgör de ett demokratiskt angrepp mot de lögner, smädelser och skamlösa osanningar som tobaksindustrin till stor del far med - som till största delen ligger utanför Europeiska unionen och utgör en fara för den. För att till fullo åtgärda den desinformationen måste vi först se om vårt eget hus och snabbt och i grunden reformera EU: s tobaksproducerande sektor. Vi kan inte fortsätta att lägga en spottstyver på att bekämpa cancer och en förmögenhet på att stödja tobaken.
Det är dags att en gång för alla fimpa den ohälsosamma, deprimerande vana som alltför många av våra yngre medborgare fastnar i och som kommer att leda till alltför mångas död om inte vi och våra nationella regeringar lyckas. För att hjälpa till med det kommer jag och mina labour-kolleger att i morgon rösta för betänkandet, men mot så gott som alla ändringsförslag som stöd för den strategi som förklarades tidigare av min framstående kollega Carmen Diez de Rivera Acaza.

Redondo Jiménez
Fru ordförande, herr kommissionär! Alla här känner till och vet att bedöma farorna som denna konsumtion innebär för rökarna och de passiva rökarna. Men därifrån till att vilja placera oss som garanter för hälsan genom att beskära det fria valet, det egna ansvaret, är långt. Liksom det är i de statistiska extrapolationer som görs angående framkallandet av lungcancer hos rökare.
Hur förklaras den som framkallas hos icke-rökarna? I vart fall är det deras val. Och genom förbud kommer man inte att uppnå resultat vilket fakta visar.
Men jag vill här peka på den fara som punkterna 28, 29 och 30 innebär, vilka föredraganden redan har nämnt, för vilka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har begärt separat omröstning. Jag skulle också vilja betona punkt 29 vilken är en konkret uppmaning till rådet om att stoppa stöden. Jag är emot detta krav. I första hand för att det inte härrör från det sammanhang i vilket det har lagts fram. För det andra för att det inte är lämpligt eftersom ett nytt betänkande är på gång att läggas fram angående reglering av sektorn. För det tredje för att det inte har tillkommit i rätt forum.
Ärade ledamöter, om punkt 29 godkänns, och jag är för att reglera, inte förbjuda, är vi många i plenisalen som i morgon kommer att rösta emot betänkandet. Och det skulle vara synd då vi är för en god hälsa, men inte genom en plötslig officiell bulletin som lämnar jordbrukarna i sticket.

Rosado Fernandes
Fru ordförande, herr kommissionär! Det har redan sagts mycket om tobaken. Jag har utarbetat ett betänkande om tobaken och försvarat tobakskulturen. Jag vet mycket väl att den är skadlig, jag vet att whiskyn är skadlig, jag vet att övervikt är farlig, jag vet att allt i överdrivna doser är skadligt.
Det är min sak att kontrollera min vilja och jag avskyr när en kommissionär eller en ordförande eller en politiker hindrar mig från att göra vad jag anser vara mitt nöje. Risken är min egen, det är jag som betalar och när en människa de facto dör i lungcancer, vars ursprung inte alltid är tobaken, så har han utan tvivel, genom skatterna på varje paket, betalat tillräckligt för att täcka sjukhuskostnaderna.
Sanningen är att förbudsivrarna inte vill ha frihet. Sanningen är att de vill påtvinga oss alla sin hälsovårdsvilja. Jag är hälsosam för att jag uppfostrades så, och det var att föredra att i barnuppfostran trycka på att man faktiskt skall vara försiktiga med tobak, med missbruk av tobak, med missbruk av alkohol och av allt som är hälsovådligt.
Emellertid dyker nu något ännu mer frånstötande upp i den moderna världen. Det är den " passiva rökaren" , som begär skadestånd från de stora multinationella tobakstillverkarna för den tobak de fått i sig via passiv rökning. Och när som helst finner vi säkert ickerökare som kräver skadestånd för det som deras förfäder fick i sig via passiv rökning. I Amerika inträffar detta därför att de där betalar mindre tobaksskatt. I Europa kommer möjligen också modet att breda ut sig snart.
Min kollega Pimenta sade här att tobaken kom till Portugal med Europeiska gemenskapen. Nej! I Portugal infördes inte tobaken, eftersom Salazar under diktaturen förbjöd tobakstillverkning för att skydda tobaken i kolonierna. Lär er det käre ledamot Pimenta, då ni är tillräckligt gammal för att känna till detta!

Sjöstedt
Fru ordförande! På det stora hela tycker jag att det betänkande som vi diskuterar är mycket bra; det gäller nästan alla punkter.
Jag har dock några anmärkningar. Det första gäller det som föredraganden sade i sitt inlägg om att man skall skilja ut jordbrukspolitiken från detta. Jag menar att det är omöjligt att göra det om man skall uppnå trovärdighet i dessa frågor. Det är inte rimligt att subventionera tobaksodlingen med mycket stora summor, samtidigt som man skall bekämpa dess effekter i andra änden. Därför är punkt 29 mycket viktig, och det är också viktigt att den går igenom. Jag menar att allt stöd till både produktion och export bör upphöra inom ett par år; tiden skall vara rimlig med tanke på sociala hänsyn.
En annan anmärkning är att det är viktigt att skilja ut vilka åtgärder som är effektiva på EU-nivå, och vilka som hör hemma på en annan nivå. Helt klart är att det behövs en tydlig märkning, och att det behövs EU-regler för detta. Dessutom behövs ett effektivt och heltäckande reklamförbud. Däremot anser jag att andra åtgärder bäst hör hemma på nationell eller lokal nivå. Dit hör skattefrågor, åldersgränser, var man säljer tobak och vilka regler som skall gälla för arbetsplatser.

Blak
Fru ordförande! Vi måste ge bättre information till ungdomarna om tobakens effekter, förbjuda tobaksreklam och garantera en tydlig märkning. Men det är inte tillräckligt. Vi måste också låta bli att ge 1 miljard ecu i tobaksstöd till en dålig tobak i EU med den ena handen, samtidigt som vi med den andra handen ger 11, 2 miljarder till kampen mot cancer. Därför har min kollega, Kirsten Jensen, lagt fram och fått antaget ett ändringsförslag till Valverdes betänkande som skall stoppa det direkta stödet till tobakssektorn i unionen och på det sättet frigöra medel som stödjer omställningen till andra odlingar i dessa områden. Valverdes förslag till betänkande innehåller många goda ting, men stannar precis upp när det börjar att bli viktigt, nämligen vid det faktum att EU inte är trovärdigt då man känner till riskerna med rökning, men likväl producerar tobak. Varje år dör ca 400 000 människor av rökningsrelaterade sjukdomar, medan tobaksproduktionen understödjer 170 000 tobaksodlare. Detta är dubbelmoral, det är meningslöst. Min kollega, som lämnade salen då han hade hållit sitt tal, ville inte höra andra synpunkter. Jag måste säga att han har fått otroligt bra betalt av tobaksindustrin för att komma och säga så mycket nonsens på så kort tid. Det är verkligen en skandal att ledamöter som får betalt av tobaksindustrin, kan stå här och prata om sådana saker utan att veta vad det handlar om. Det är verkligen en skandal.

Thyssen
Fru ordförande! I våra politiska institutioner har det aldrig pratats så mycket om folkhälsa som det har gjorts sedan ett och ett halvt år tillbaka. Vi har utnyttjat BSE-krisen till att kräva att fördraget skulle ändras grundligt i Amsterdam, att kommissionens avdelningar omorganiseras och framför allt att absolut prioritet ges åt folkhälsan.
Vi har alla försvarat en livsmedelspolitik som är baserad på vetenskapliga forskningsrön och utgått ifrån att om vetenskapen inte kan skapa någon visshet så måste det politiska beslutsförfarandet baseras på vetenskapligt välgrundad riskhantering. Det faktum att tobak inte är ett livsmedel utan ett njutningsmedel kan ändå få oss...

Ordföranden
Kan vaktmästarna vara vänliga att se till att ordningen upprätthålls där bak. Nej, det tillåter jag inte. Får jag be vaktmästarna skapa ordning i kammaren. Var snäll och sätt er igen.
Herr Rosado Fernandes, får jag be er att inta er plats igen. Då kan vi gå vidare därifrån, tack!

Rosado Fernandes
Ursäkta mig, fru ordförande, han säger, att jag får pengar av dessa människor, det kan han inte säga...

Ordföranden
Herr Rosado Fernandes, ni borde ha väckt en ordningsfråga, det hade varit helt normalt. Jag skulle också ha tillåtit er att tala, om ni hade väckt en ordningsfråga. Det var det ni just gjorde. Blak har väckt en ordningsfråga. Kanske kunde ni sätta på er hörlurarna, så att ni kan höra vad Blak har att säga.

Blak
Herr ordförande! Jag är djupt chockerad över att jag blev överfallen av en ledamot som inte kan tåla att höra sanningen. Jag har aldrig blivit utsatt för att man i ett demokratisk samhälle blir angripen med våld, att man blir fysiskt överfallen av en person. Jag skulle gärna se, fru ordförande, att ni anmäler ledamoten i fråga till presidiet, och att det beslutas om nödvändiga förhållningsregler.

Ordföranden
I enlighet med artikel 109 i arbetsordningen, mina damer och herrar, enligt artikel 109 har jag möjlighet att kalla ledamöter, som stör ordningen här, till ordningen. Härmed gör jag detta och hoppas att det som passerat här kan anses vara avklarat. Vi fortsätter nu debatten. Fru Thyssen, jag avbröt er, ursäkta mig, var vänlig fortsätt. Jag ger sedan den berörda parten ordet för en ordningsfråga.

Thyssen
Fru ordförande! Vad jag sade var att vi under de senaste åren aldrig talat så mycket om folkhälsan som efter utbrottet av BSE-krisen, som har tvingat oss att tydligt ta ställning till hur vi skall handskas med livsmedel. Vi har sagt: denna hantering måste baseras på vetenskapliga forskningsrön, och om vetenskapen inte kan erbjuda någon säkerhet önskar vi ett politiskt beslutsförfarande som stöder sig på en vetenskapligt välgrundad riskhantering.
Nu är tobak inget livsmedel utan ett njutningsmedel, men detta faktum kan ändå inte få oss att nöja oss med mindre. När vi talar om bruket av tobak, då talar vi inte ens i risktermer, utan då har vi ovedersägliga vetenskapliga forskningsrön. Vi vet framför allt säkert att tobaksbruk är skadligt för hälsan och att det varje år är en dödsorsak som är möjlig att undvika och en källa till mycket elände för 500 000, det är en halv miljon européer.
I dag yttrar vi oss över ett meddelande från kommissionen om Europas roll vid bekämpandet av tobaksbruket. Vi är naturligtvis vana vid att förhandla om våra resolutioner. Men här går inte det. I det här fallet kan man inte både äta kakan och ha den kvar. Man kan inte förhandla om folkhälsa. Förhandlingsbara hälsorättigheter existerar för övrigt inte heller, för det är också något som har föreslagits här.
Låt oss alltså välja: välja en tydlig signal till förmån för folkhälsan, och låt oss godkänna kollega Valverdes betänkande i så ursprungligt skick som möjligt. Det är ett utmärkt betänkande. Föredraganden förtjänar inte bara våra gratulationer, utan också vårt stöd och vår röst.

Ordföranden
Jag tackar er, fru Thyssen. Nu har jag två talare som begärt ordet i en ordningsfråga. Jag påpekar ännu en gång, att jag lämnade en officiell varning för störande av ordningen - och det var ju en rejäl störning. Jag hoppas att vi därmed kan låta saken bero för i kväll. Nu har Santini ordet för en ordningsfråga.

Santini
Fru ordförande! Det är jag som talar, men det är som om det vore min kollega Rosado Fernandes. Vi är ledsna över den här incidenten men tillåt mig stryka under att en del av ansvaret kanske vilar på ordförandeskapet. Om ni, fru ordförande, hade ingripit snabbt och kraftfullt när det gällde att återkalla en kollega till ordningen som på ett så vulgärt och så direkt sätt förolämpat en kollega, så hade denna incident kanske aldrig uppkommit. Rosado Fernandes har redan bett om ursäkt för sin reaktion, vilken ur flera synpunkter var förståelig. Om den kollega som förolämpade honom gör på samma sätt, så tror jag att hela incidenten kan anses vara avslutad. I annat fall får man tillgripa de åtgärder som anges i arbetsordningen. Det var emellertid en vulgär provokation som ordföranden borde ha kunnat sätta stopp för på eget initiativ.

Ordföranden
Herr Santini, jag såg till en början inte alls vad som pågick där. Sedan, med tanke på vad som skett från bägge sidor, ansåg jag att det fysiska angrepp trots allt var allvarligare och lämnade så denna varning. Blak har begärt ordet för en ordningsfråga.

Blak
Fru ordförande! Jag är mycket bekymrad över det som har skett här. Jag hade inte kunnat föreställa mig att jag skulle förnärma min kollega så till den grad att han skulle begå fysiska övergrepp på mig, bl.a. med stryptag och slag i ansiktet. Men jag förlåter honom. Jag hoppas att vi kan betrakta detta som en episod som kan skyllas på ett ögonblick av upphetsning. Jag hyser inte agg till kollegan. Jag hoppas bara att han en annan gång kan styra sitt temperament. Jag hoppas inte att detta skall utveckla sig till att man inskrider mot hans uppförande. Jag är villig att ta emot hans ursäkt och om han känner sig trampad på tårna eller verkligen känner sig berörd av det jag har sagt så är jag också villig att be honom om ursäkt. Vi skall inte ha någon vidare diskussion om detta. Jag är villig att ta emot hans ursäkt och jag hoppas att denna sak sedan kan vara glömd.
(Applåder)

Vecchi
Låt mig hänvisa till artikeln om disciplinära åtgärder, fru ordförande. Jag tror att man måste uppskatta kollegan Blaks korrekta uppträdande, ett civiliserat uppträdande som vi tyvärr har fått se kränkas av en mycket allvarlig handling. Men bortom de personliga ursäkterna, den personliga förlåtelsen, om man säger så, som kollegan Blak mycket korrekt har framfört, så tror jag att presidiet borde behandla en episod som saknar motstycke i denna kammare, dvs. det fysiska våldet gentemot en ledamot. Även jag anser att debatten måste fortsätta men jag tycker ändå att det är en avgrundsdjup skillnad mellan den politiska debatten, som även i denna kammare kan bli ganska häftig - men vi är ju alla parlamentariker, politiker och detta är väl känt - och fysiskt våld. Detta är faktiskt skillnaden mellan ett civiliserat parlament, bestående av civiliserade människor, och andra typer av personer och miljöer. Jag tycker att, även om man måste notera kollegan Blaks alldeles ovanligt ansvarskännande och korrekta beteende, så har å andra sidan det som skedde i denna kammare större dimensioner än bara en konflikt mellan två individer och jag tror att detta måste undersökas av presidiet, balanserat och samtidigt med stor fasthet.

Ordföranden
Jag delar er bedömning, herr Vecchi. Jag hoppas att något sådant inte kommer att upprepas, och jag tackar bägge parter för att ni är beredda att acceptera ursäkterna. Ordet går än en gång till Rosado Fernandes.

Rosado Fernandes
Fru ordförande! Jag bad honom om förlåtelse och ursäkt för den handling jag gjorde mig skyldig till. Jag tillåter aldrig någon kollega att säga att jag tar emot pengar från vem det vara månde. Jag har inte uppfostrats till tjuv. Därför tycker jag inte om att bli kallad för något jag inte är. Jag har inga möjligheter att bestraffa den som kallar mig tjuv, och fegt utnyttjar sin parlamentariska immunitet. Jag har inte minsta möjlighet att försvara mig. Att man förolämpar mig på detta sätt försätter mig i en extremt svår situation. Jag tvekar inte ett ögonblick att be kollegan om ursäkt för det jag gjorde men jag ber er enträget att inte kalla mig för tjuv inför någon kollega, därför att det finns kolleger som inte tycker om att bli kallade så därför att de faktiskt inte är det, för att de inte tar emot några som helst pengar därför att de är här för att försvara intressena för dem de representerar. Det är min enda avsikt här och därför ber jag på nytt ordförandeskapet om ursäkt. Och om ni vill inleda någon disciplinär åtgärd står jag till förfogande för att svara, i fullständigt samvete, för den gärning jag medvetet begick, för naturligtvis har jag inte den helige Franciscus av Assissis själ och jag tycker inte om att bli förolämpad.

Ordföranden
Herr Rosado Fernandes, ni har bett om ursäkt och Blak har accepterat denna ursäkt. Jag skulle vara glad om vi därmed kunde få detta ur världen. Ju mer det nu tas till orda i denna sak, desto mer komplicerat och svårt blir det att få ett slut på detta. Jag säger det också till er, herr Blak, som nu ytterligare en gång begärt att få ordet och också till er, Valverde López. Om det är möjligt, skulle jag vilja be er att dra tillbaka era inlägg, så att vi kan fortsätta med debatten.

Blak
Fru ordförande! Jag är glad över det uttalande som har gjorts av min kollega, som begick det fysiska övergreppet. Jag vet inte hur översättningen har varit men detta är en politisk diskussion där jag kom med vissa kommentarer. Det kan nog vara så att jag har förargat honom. Om jag har gjort det så ber jag om ursäkt. Men jag anser inte att det jag har sagt ursäktar hans våldshandling mot mig. Men jag är villig att avstå från att låta saken gå vidare. Saken är avslutad för min del. Jag önskar inte någon vidare debatt om det som har skett.

Ordföranden
Herr Valverde López, kan vi låta det bero härmed?

Valverde López
Fru ordförande! Presidiet bör i morgon, med dess karakteristiska sinneslugn, bedöma de handlingar vi har bevittnat. Detta var inte enbart en enkel förändring av ordningen. Det var en direkt fysisk attack som vi alla såg. Jag vill inte hetta upp stämningen, men självklart måste presidiet bedöma handlingarna. Dessa händelser får inte upprepas i parlamentet. Det var ett fysiskt överfall.
(Applåder)

Ordföranden
Även denna uppfattning delas av mig och jag kommer att rapportera det.

Daskalaki
Fru ordförande! Själv röker jag inte, men jag är mer rädd för immunitet mot fanatism och överdrifter. Ingen hävdar att rökning är bra för hälsan. Därefter har jakten på rökare, tobaksproducenter och alla förvärvsarbetande inom sektorn nästan blivit en häxjakt med amerikanska förtecken.
Många av de förslag som ingår i betänkandet går utöver kommissionens förslag emedan några av de föreslagna åtgärderna visar att varken en betydande forskning om rökningens ekonomiska och sociala konsekvenser eller samtal med de sociala sektorer som berörs har genomförts.
Den föreslagna inriktningen för tobaksstöd i omstruktureringen av produktionen är identisk med att förinta tobaksodlingen, för att inte tala om att importen av en bristfällig produkt till gagn för tredje länder, och utan något som helst hopp att konsumtionen minskas, naturligtvis ökar drastiskt.
Fru ordförande! Jag förvånas över hur lätt huvudsakligen norr hänvisar till etik och hälsa för att utrota en viktig medelhavsprodukt och de som arbetar med denna - framförallt då det är känt att vi på så sätt endast hjälper de multinationella företagens produkter på traven in på våra marknader - utan att vi talar om andra förfärligheter vi ägnar oss åt, till exempel alkoholism. Varför talar ingen om alkoholism? Inom ramen för ett dylikt resonemang skulle vi kunna påbörja en väldigt fin kampanj mot whiskyproduktionen. Vi i söder har inga som helst problem, vi kommer att stå i första ledet vid den kampanjen.

Anttila
Fru ordförande! Jag gratulerar föredraganden Valverde López till ett mycket stramt betänkande som väl beskriver rökningens skadeverkningar och risker.
Vi känner till de många risker som är förknippade med tobak. Trots det är rökning inom Europeiska unionen den viktigaste enskilda förebyggbara dödsorsaken. Den största förändringen i rökningen har skett mellan könen. Numera har rökningen bland unga kvinnor ökat tvärt och kommer i framtiden att leda till ökade dödsfall bland kvinnorna.
Vad är det vi borde göra? Samhällets viktigaste uppgift är att stödja hälsofrämjandet i alla sina beslut. Därför är jag själv för ett förbud mot tobaksreklam och det måste omfatta hela Europeiska unionens område. Jag tycker inte vi har tid att vänta på att förbudet träder i kraft år 2006 såsom förslaget var under Luxemburgs ordförandeskap.
Ett annat viktigt sätt att styra konsumentbeteendet är beskattning. Därför bör beskattningen verka så att den minskar konsumtionen, dvs. beskattningen av tobak bör snarare skärpas än lindras.
Medlemsstaterna måste mer än nu satsa på upplysning om tobakens skadliga verkningar. Jag förväntar mig upplysning bland de unga och särskilt bland unga kvinnor eftersom de är en växande riskgrupp. Ungdomarna ser ofta rökningen som ett sätt att verka äldre än de i verkligheten är, den är alltså ett slags modefluga. Vi måste ingripa både som föräldrar och som fostrare.

Theonas
Fru ordförande! Jag skulle vilja säga att ta lagen i egna händer under inga förutsättningar är ett politiskt argument, men det är inte heller ett politiskt argument att någon kallar någon annan betald då han uttrycker annorlunda argument. Detta är oacceptabelt och jag anser att ordföranden borde återkalla även herr Blak till ordningen.
Naturligtvis är vi alla, fru ordförande, för skyddet av folkhälsan, men vi kan inte i hälsans namn på ett hycklande sätt argumentera för att förstöra hundratusentals av våra medborgare som under svåra villkor i de minst fruktbara områdena i syd är sysselsatta med tobaksproduktion. Att ställa tobaksodlare till svars för hundratusentals dödsfall i Europa är att hyckla, kanske till och med är det suspekt, eftersom det är känt att den Europeiska unionen inte har tillräckligt mycket tobak och importen av tobak är över 70 % av dess sammanlagda behov. Att avskaffa gemenskapens stöd till tobaksproducenter kommer inte att minska konsekvenserna på allmänhälsan. Det kommer endast att öka importen från tredje länder och Förenta staterna och kommer att helt och hållet förstöra de fattigare regionerna, vilka inte har några alternativ och där tobaken i princip är det enda som odlas. Lösningen på problemet bör sökas i en allmän antirökningskampanj, i en allmän informationskampanj, i en drastisk minskning av importen och ett framhävande av alternativ till tobaksodling i de regioner där tobak odlas. Fram till dess bör bidragen och stödet till producenterna och deras sysselsättning fortsätta utan avbrott.

Flemming
Tack så mycket, fru ordförande! Herr kommissionär, mina damer och herrar! Lungcancer är helt visst inte bara hälsovårdsministrarnas problem, utan också finansministrarnas. När hälsovårdsministrarna bara för några dagar sedan beslöt, att införa ett förbud mot tobaksreklam, där för övrigt mitt land, Österrike, samt Tyskland reserverade sig, var bara - tror jag - en del av de berörda ministrarna närvarande. Vi vet att inte en enda europeisk stat får någon ordning på sin budget utan intäkterna från tobaksskatten. De europeiska regeringarna profiterar alltså på sina medborgares missbruk. De har stort intresse av att det röks mycket. Inte bara 1-2 paket om dagen, 3 paket är ännu bättre! Då blir ju intäkterna högre!
Vi vet att de barn och ungdomar, som man kan hålla ifrån rökning, senare i livet inte blir beroende rökare. Hur kan vi då skydda våra barn? Jag tror att det bara är det som är frågan. En person, som redan blivit rökare, kan vi inte få att sluta. Min man röker 3 paket om dagen och under loppet av ett långt äktenskap har jag givit upp försöken att få honom att sluta. Men hur skyddar vi våra barn? Går det genom att i hela gemenskapen införa en åldersgräns på 18 år för inköp av tobaksvaror? Vi har i Österrike en åldersgräns på 16 år och den efterlevs inte. I dag kan en tolvåring, en tioåring, köpa cigaretter. De köper dem ju åt pappa. Barnet får tag i cigaretter. Icke desto mindre borde vi höja åldersgränsen, jag tror att vi därigenom har en chans att hjälpa många unga människor.
Skulle ett reklamförbud göra susen? Det handlar om en produkt, som får produceras, som staten får intäkter från, mycket stora intäkter, och om en produkt som helt visst berövar människorna en del av deras liv. Men denna produkt är ju egentligen en drog! Hur kan vi över huvud taget tillåta att den får försäljas? Det finns så många motsägelser, som vi blir medvetna om först nu. Jag frågar mig om vi står inför en utveckling där vi har cigaretterna i dag, alkoholen i morgon - som ju leder till levercirros eller levercancer - sedan har vi rökt kött - vi österrikare äter gärna rökt kött - rökt kött orsakar också säkert cancer i magen. Som österrikare är jag kanske överkänslig mot en stat som förbjuder allt, vilket vi ju har vid vår gräns.
Jag skulle vilja säga tack så mycket, herr Valverde, ni har fått oss att börja tänka. Och i morgon måste vi alla rösta efter bästa vetande och samvete.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande! Föredraganden Valverde López skall lyckönskas för detta utmärkta betänkande som för fram en serie intressanta idéer för att stärka gemenskapens ansträngningar mot rökning. Jag kan försäkra honom och andra som tagit till orda här att jag kommer att göra min kollega Flynn uppmärksam på att de speciella extra idéer som framförts här, och också min kollega Fischler på de punkter som framförts avseende stöd till tobaksodling.
Kommissionens meddelande var den första skrivelse som gav en översikt över ämnet som i allt högre grad anses vara en av de huvudfrågor där gemensamma förebyggande ansträngningar kan rädda liv och förhindra sjukdomar. Undersökningar visar att en halv miljon medborgare i Europeiska unionen årligen dör till följd av rökningsrelaterade sjukdomar. Det ger sig självt att motsvarande antal nya rökare måste rekryteras varje år bara för att marknaden inte skall minska. Det är orsaken till att kommissionen anser att det är så viktigt att begränsa tobaksreklamen. TV-reklam är redan förbjuden genom 1989 års direktiv.
Medlemsstaterna har också infört eller överväger aktivt att införa ytterligare åtgärder för att begränsa tobaksreklam i andra media. Hälsomininsterrådets möte den 4 december, som redan nämnts av flera talare, uppnådde en gemensam ståndpunkt om kommissionens förslag om tobaksreklam och denna kommer inom kort att återigen läggas fram för parlamentet. Denna åtgärd har det refererats till så ofta och är så uppenbart välkänd att jag inte behöver upprepa dess innehåll. Texten ger underlag för en gemenskapsram för medlemsstaterna för att begränsa tobaksreklam, samtidigt som hänsyn tas till deras interna marknadsskyldigheter. Kommissionen hoppas att parlamentet kommer att stödja detta viktiga initiativ när texten föreläggs er.
För att gå tillbaka till betänkandet om meddelandet om bekämpning av tobak och rökning, tar Valverde López upp flera ytterligare idéer som skulle kunna undersökas antingen på gemenskapsnivå eller på nationell nivå. Till exempel har kommissionens tjänster redan initierat en undersökning av hur medlemsstaterna reglerar tillsatser i tobaksprodukter. Likaså övervägs aktivt förbättringar i märkningsdirektivet, där hänsyn tas till våra erfarenheter av tillämpningen av befintliga bestämmelser. De tekniska standarderna för att bestämma tjärinnehållet i cigaretter behöver uppdateras och nikotingränserna på gemenskapsnivå måste också undersökas, vilket redan har skett med tjäran i cigaretter.
I november förelade kommissionen rådet och parlamentet sitt betänkande om rökning på allmänna platser. Nu måste ytterligare ansträngningar göras för att uppdatera rådets rekommendation från 1989 i denna fråga, så att hänsyn kan tas till de forskningsresultat som framkommit om att passiv rökning är en risk som kan undvikas. Hälsoinformation och utbildning är det bästa sättet för att förebygga rökning bland ungdomar. Programmet Europa mot cancer och gemenskapsfonden för information och forskning om tobak tillhandahåller medel och ram för gemenskapens ansträngningar att bekämpa tobak och rökning. Dessa inbegriper t.ex. skapandet av gemensamma skolprojekt för att informera eleverna om effekterna av rökning, utvecklandet av strategier för att minska rökning under graviditet och ett gemenskapsomfattande projekt för att involvera allmänpraktiserande läkare i bekämpningen av tobak och rökning.
Alla dessa projekt har utarbetats delvis genom att utnyttja nationella resurser, så att det säkerställts att projekten är lokalt förankrade samtidigt som de har en gemenskaplig dimension. Jag hoppas att det jag sagt visar vilket stort aktivt intresse kommissionen har i denna viktiga fråga och vilka åtgärder den vidtar och överväger. Det ytterst stora intresse parlamentet visat detta meddelande och det stöd som hälsoministerrådet uttryckte redan i juni i år visar att den nödvändiga konsensusen finns för att fortsätta och förstärka bekämpningen av tobak och rökning på gemenskapsnivå som en av de största prioriteterna i vår folkhälsopolitik. Jag vill tacka både föredraganden och de som uttalat sig i denna debatt för att ytterligare sporra denna ansträngning.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar er så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Humana fångstmetoder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0325/97) av Pimenta för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets beslut (KOM(97)0251 - C4-0425/97-97/0019(CNS)) om undertecknande och ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen, Kanada och Ryssland om internationella normer för humana fångstmetoder.

Pimenta
Fru ordförande, kära kolleger! Vi skall i dag rösta om Europaparlamentets ståndpunkt om ett avtal som signifikativt nog undertecknades denna vecka, två dagar innan denna debatt.
Parlamentet uttalade sig i juni för grunddragen i detta avtal med en klar majoritet. Jag uttalade mig då om de skäl som gjorde att jag ansåg att det inte respekterade andan och bokstaven i den europeiska lagstiftningen. Den europeiska lagstiftningen hade och har som mål att förbjuda dessa grymma och inhumana metoder att fånga och döda djur. I korthet, och utöver problemen med grymhet, opponerar vi oss mot bristen på selektivitet i denna typ av fällor. Som ni vet går det inte att undvika att icke-måldjur fångas i fällorna på grund av att fällorna inte är selektiva.
Vi opponerade oss också mot bristen på klara definitioner om vad som är, och jag citerar på engelska, " conventional leghold restraining traps" . Vi opponerade oss mot legitimerande av användandet av några av dessa undervattensfällor, i floder, i sjöar, som Killing traps . Samtidigt opponerade vi oss våldsamt mot det faktum att kommissionen i avtalstexten har accepterat en tid om fem minuter för medvetslöshet och död för de djur som fångas av fällorna. Jag uppmärksammar kollegerna på att i kommissionens förslag gällde trettio sekunder. Och den har accepterat fem minuter som tid fram till dödsögonblicket i fällor som är avsedda att döda djuren.
Här ser man att hellre än ett bra avtal var det - enligt kommissionen - nödvändigt med " ett" avtal. För det som stod på spel var inte att skapa fler problem i den kommersiella agendan mellan Förenta staterna och Europa, mellan Kanada och Europa, när det finns så många andra problem. Och det är därför som detta parlament många gånger har uttalat sig mot grunddragen i detta avtal. Emellertid vill jag nu uttala mig om den tid vi lever i och om den taktiska delen, då vi redan har talat om grunddragen.
Just i dag står Europeiska unionen i begrepp att sluta ett nytt avtal. Denna gång med Amerikas förenta stater. Jag fick klart för mig vid läsningen av texter, som jag fick särskilt, att avtalet med Amerikas förenta stater är ännu svagare än avtalet med Kanada och Ryssland som vi analyserar nu. Avtalet med Förenta staterna är sämre därför att det ger mer tid, det ger en längre tidsfrist för Förenta staterna för att förbjuda saxfällor. Och sämre framför allt i vad det säger angående kontroll och tillämpning, för alla vet vi att denna sak är en befogenhet för myndigheterna i unionens stater och mycket mindre en befogenhet för den federala regeringen i Washington.
Slutligen är detta avtal sämre för att det i en era med spindoctors , om man analyserar vad den amerikanska pressen skriver om detta avtal utifrån förhandlarnas uttalanden, sluter vi oss till att det inte är samma sak som den europeiska pressen skriver utifrån kommissionens information.
Och framför allt, i förhållande till de partiella upphävandena, det vill säga, möjligheterna att inte tillämpa det som är skrivet i avtalet, skulle jag vilja fråga kommissionen vad den amerikanska representanten Charlene Barshefskyjá skrev i brevet till minister Klaus Kinkel, där hon säger att dessa inskränkningar kommer att tillämpas vid extrema behov och att de skall vara desamma i avtalet med Kanada och Ryssland. Och jag frågar kommissionär Leon Brittan på engelska:
Skulle kommissionen kunna vara vänlig och bekräfta att det inte finns några undantag vad gäller konventionella saxfällor? Vidare skulle jag vilja fråga Sir Leon om vad kommissionen kommer att göra om USA och Kanada försöker använda sig av undantagen.
(PT) Jag uppmärksammar mina tyska kolleger, som jag förmodar befinner sig i kammaren, på att detta brev förorsakades av de berättigade tvivel som den tyska regeringen hyste om avtalet. Kolleger, om det inte hade varit för Europaparlamentets påtryckningar skulle vi inte i dag ens ha det här avtalet med Kanada. För i januari gjordes ett försök, som ni vet, i Cites-kommittén att få en fri export från Kanada, Ryssland och Förenta staterna godkänd, när det ännu inte ens fanns ett avtal. Om det inte hade varit för detta parlament skulle den första versionen av avtalet, ännu värre än denna, ha godkänts. Om det inte hade varit för påtryckningarna från den europeiska allmänheten som vi representerar, hade de första versionerna av avtalen med amerikanerna ha godkänts.
Kolleger, vi måste fortsätta att trycka på. Alla har redan uttryckt sin inställning om grunddragen. I detta ögonblick skulle det också vara taktiskt olyckligt om vi intog någon annan ståndpunkt än den att förkasta detta avtal.

Pollack
Herr ordförande! Vi är här för att debattera en mycket underlig skapelse. Det kallas avtal, men är i realiteten ett icke-avtal. Jag skulle vilja likna det vid Klockarkatten, för allt man kan se är dess leende. För det första bör det sägas att parlamentet inte eftersträvade denna överenskommelse. Vi ville att 1991 års förordning skulle tillämpas. Den var mycket noga sammansatt för att få slut på den grymhet som kopplas till den handel som tillåter rika kvinnor att bära pälsar från plågade djur. Mot bakgrund av att Kanada och USA hotat med tvist i Världshandelsorganisationen, tog kommissionen på sig att förhandla fram detta icke-avtal, som är misslyckat i grunden.
Icke-avtalet handlar definitivt inte om humana fångstmetoder, för det tillåter t.ex. fortfarande användning av fångstfällor under vatten, vilket oundvikligen leder till en långsam drunkningsdöd. PSE stödjer helhjärtat Pimentas betänkande, där han på ett heltäckande sätt visar exakt hur detta icke-avtal misslyckas med att skydda djur som fångats i fällor från grymhet. Förslaget innebär inte ens rättvisa spelregler, för avtalet med USA är ännu svagare än det med Kanada och Ryssland och tidsgränserna rör vaga, om inte svagsinta, muntliga åtaganden. Amerikanarna kan inte garantera att avtalet tillämpas på grund av deras federala system. Kanadensarna är nöjda med det för det finns tillräckligt med kryphål för att en vargflock skall kunna springa igenom och ryssarna älskar det självövervakande, självutvärderande systemet. Så det har fortfarande inte gjorts några åtaganden om att de grymma saxfällorna skall avskaffas. I slutänden kommer detta oönskade, ohanterliga icke-avtal att permanenta användningen av saxfällor och kan inte förbättra fångade djurs välbefinnande. Till och med Klockarkatten fångades bakom sitt leende. Jag uppmanar till stöd för Pimenta-betänkandet.

Ilaskivi
Fru ordförande! Kollegan Pimenta har gjort ett betänkande som gäller ett internationellt avtal om humana fångstmetoder. Avtalet är viktigt för den internationella pälshandeln och det har också en avsevärd betydelse för djurskyddet inom det nordliga området.
Pimenta konstaterade nyss att avtalet är dåligt. Det bästa är ofta det godas värsta fiende, något som jag här vill understryka. Visst är det lätt att samtycka med kollegan Pimenta i omsorgen om djurens välbefinnande. Man jag måste tyvärr vara av helt motsatt åsikt beträffande verkningarna för djurskyddet i det aktuella avtalet. I mitt tycke är avtalet ett viktigt framsteg när det gäller att förbättra de fångade pälsdjurens välbefinnande när man jämför med det nuvarande.
Ett godkännande av avtalet skulle för Europeiska unionens del garantera att fångstmetodernas humanitet äntligen kunder värderas enligt internationella kriterier. Hittills har det inte funnits någon gemensam måttstock på hur fällorna skall utvärderas, på vilka som är godkända och vilka som är förbjudna. Avtalet skulle resultera i att också Europeiska unionen vore tvungen att undersöka vilka fångsmetoder som används och det är positivt med tanke på de fångade djurens välbefinnande. Pimenta föreslår emellertid att avtalet avslås eftersom det inte är det bästa möjliga. Det goda skulle då inte heller uppnås.
Utskottet för externa ekonomiska förbindelser som också sysselsätter sig med djurens välbefinnande, och för vilket jag nu talar. anser i sitt yttrande, som jag berett, att det är absolut nödvändigt att gemenskapen uppfyller sina internationella förpliktelser och att en eventuell ny WTO-tvist undviks. Ett eventuellt handelskrig skulle nämligen äventyra tiotusentals jobb vilket står i klar konflikt med unionens sysselsättningspolitiska mål.
I motsats till Pimentas åsikt anser utskottet för externa ekonomiska förbindelser således att det föreslagna avtalet skall godkännas såsom ett bättre alternativ än ett avslag. När det bästa inte kan uppnås får man nöja sig med det goda.

Eisma
Detta är en never ending story , kommissionär Brittan. Vi började den redan 1991. Då skulle ett förbud mot import av päls för dessa tretton djurarter ha trätt i kraft, men vi har fortfarande, 1997, inte avslutat det. Med Kanada och Ryssland har vi nu ett avtal. Men detta avtal anger bara att de konventionella saxfällorna förbjuds först om fyra år och de andra åtta typerna förbjuds först om åtta år. Detta är otillräckligt om vi ser till överenskommelserna som vi gjorde i förväg. Jag säger: en överenskommelse är en överenskommelse, och det måste vi hålla oss till. Vi får inte acceptera några bleka efterbildningar som inte överensstämmer med förordningen från 1991.
Jag vet att det har varit en strid i Europeiska kommissionen mellan kommissionär Brittan och Bjerregaard. Bjerregaard förlorade. Brittan ville undvika handelskonflikter med de andra länderna, men jag måste säga att jag anser att Brittan har fel eftersom det föreslagna internationella avtalet kommer till korta på ett dramatiskt sätt då det gäller djurens välbefinnande och försöker i själva verket att förena handel och miljö med varandra genom att inte införa bestämmelserna om införselförbud med stöd av förordningen.
Därför är jag helt överens med kollegan Pimenta. Vi måste här rösta mot. Jag är fortfarande intresserad av att få höra, fru ordförande, hur det nu ligger till med avtalet med Förenta staterna? Hur lyder detta avtal och med vilka stater gäller framför allt förbudet mot bruket av leghold traps inom Förenta staterna?

Tamino
Fru ordförande! Låt mig först av allt uttrycka mitt fulla stöd för Pimenta-betänkandet och jag vill också framhålla att de avtal som föreslås är ett uppenbart svek, eftersom de inte bara inte löser problemen som låg bakom godkännandet av förordningen från 1991, framför allt det lidande som orsakas av de rävsaxar som används för att fånga pälsdjur, utan de uppnår motsatt effekt. De legitimerar faktiskt fångstmetoder som skapar lidande genom att kalla dem för humana. Det är med andra ord inte förvånande att den kanadensiske handelsministern gladde sig åt avtalet och att han, med goda skäl, beskrev det som fördelaktigt för pälsindustrins intressen.
Man bör också tillägga att dessa avtal saknar juridiskt värde, eftersom man inte kan godkänna avtal som strider mot en förordning, och därmed ändrar den, med andra procedurer än dem som gäller för att godkänna själva förordningen. Av dessa anledningar tror jag det skulle vara rätt att Europaparlamentet, vilket föredraganden föreslår, tillbakavisar avtalet och begär att förordningens anda respekteras och att man tillämpar samrådsproceduren snarare än enbart konsultationsförfarandet.

Sandbæk
Fru ordförande! Jag känner rent allmänt den djupaste beundran och respekt för Carlos Pimentas arbete men vid det här tillfället skulle jag ha önskat att han hade använt sina krafter på ett bättre sätt. Rådets förordning har alltid varit höjden av hyckleri. Man kan framföra otaliga exempel på minst lika hemska fångstmetoder i Europa som inbegriper många fler djur, men som mina två minuter inte tillåter att jag nämner. Men det är ju lättare att samla djurskyddspoäng på hjälplösa inuiter i norra Kanada än här i Europa, där man skulle kunna komma att trampa vissa väljare på tårna. I miljöutskottet har man sagt om rävsaxar att dräktiga djur kan gå i fällorna även om dessa bara sätts upp under tre vintermånader, då inga djur som jag känner till är dräktiga. Ett annat påstående var att Nordkanadas inuiter bara kunde leva av turism, i stil med Marie Antoinette, som föreslog Paris svältande befolkning att köpa kakor när de inte hade råd att köpa bröd. Nu har man långt om länge nått fram till ett avtal, som till skillnad från rådets förordning reglerar och sätter upp standarder för fångst med fällor på båda sidor av Atlanten, alltså också här i Europa, där vi hitintills inte har haft någon. Men miljöutskottet med Carlos Pimenta som talesman är förolämpat över att kommissionen inte har rättat sig efter parlamentet och låtit förordningen träda i kraft. Därför kommer detta avtal inte att ha en chans. Det skulle ha förkastats oavsett vad som hade stått i det. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser kommer med ett utmärkt yttrande som betraktar avtalet som ett första steg på vägen, oberoende av att det naturligtvis har sina brister. Det ligger det både sunt förnuft och djurskydd i.

Schnellhardt
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I åratal har ärendet "saxfällor" med jämna mellanrum kommit upp på föredragningslistan. I åratal har Europaparlamentet förespråkat internationella avtal rörande humana fångstmetoder. Och det har nog också skett med framgång, anser jag, i motsats till din kommentar, käre kollega Pimenta.
Avtalet mellan EU, Kanada och Ryska federationen behöver helt visst förbättras. Men det har hänt något, som vi för bara några år sedan knappast vågade hoppas på. Det finns ett avtal, länder har förbundit sig att utifrån dessa avtal vidta djurskyddsåtgärder. Därför tycker jag att det är bra att vi vidtagit de åtgärder vi gjort, men vi måste också någon gång börja använda vårt förnuft - i den här aktuella frågan, för vi har ju också tidigare använt vårt förnuft.
Låt mig kort motivera, varför jag förespråkar att parlamentet bör stödja detta avtal, trots alla förbehåll. Med detta avtal har mer åstadkommits än man för ett par år hade kunnat föreställa sig. Kanada och Ryssland är nu äntligen beredda att göra bindande förpliktelser. Tidigare såg man det europeiska initiativet enbart som en inblandning i inre angelägenheter. Vi har härigenom möjlighet, att också i dessa länder driva fram positiva förändringar till djurskyddets fördel. Avtalet sträcker sig längre än enbart till saxfällorna och omfattar även andra fällor. Det måste man hålla i minnet.
Bara genom att konsekvent tillämpa avtalet har vi någon möjlighet att visa att djurskyddet måste och kan förbättras ytterligare. Alla berörda parter måste ha möjlighet att bidra med sina erfarenheter och sin kunskap i tillämpningsprocessen. Det är egentligen den uppgiften vi har framför oss. Jag tänker därvidlag i synnerhet på ursprungsbefolkningarna som använder fällor och djurskyddsorganisationerna. De som använder fällor har redan kommit längre, än det som står i dessa avtal. De har kommit en bra bit längre i sitt arbete.
Slutligen vore det för mig taktiskt sett helt fel att förkasta avtalet med Kanada endast på grund av de pågående förhandlingarna med USA. Om vi gör det, påtar vi oss rollen av konstant nej-sägare i detta förhållande, då tas inte Europaparlamentet på allvar av någon. Säger vi ja till avtalet mellan EU och Kanada kräver vi en ständig delaktighet, det är viktigt och vi uppvisar realism och klokhet.

Jackson
Fru ordförande! Jag tycker att det är rätt att vi slår fast vår ståndpunkt så kraftfullt som vi kan eftersom våra synpunkter i denna fråga inte har någon juridisk kraft. Och jag tror att de flesta ledamöterna i detta parlament tycker att detta är en mycket sorglig dag för Europaparlamentet, eftersom avtalet, trots att det nu föreligger - och på ett sätt är det en bedrift att det faktiskt föreligger - är mycket svagt. Om vi fäster avseende vid vilket som helst av Europaparlamentets betänkanden i denna fråga, så kan detta avtal endast betecknas som otillräckligt.
Det kan gott vara så att det förekommer annan grymhet mot djur i världen - jag är säker på att så är fallet - men ett urskiljningslöst fångstsystem som håller levande djur fångade i obeskrivlig smärta måste vara något av de värsta exemplen, men också de facto ett som kan undvikas, på sådan grymhet. Jag anser att avtalet är otillräcklig eftersom det sätter mycket liten press på de länder som för närvarande tillåter saxfällor och andra typer av grymma fällor. Avtalet utelämnar, som Pimenta har sagt, viktiga överväganden rörande djurens välmående i framtiden, och dess test för att avgöra vad som är humant och vad som inte är det, gör alltför litet för att begränsa onödig smärta. I synnerhet saxfällan kommer man troligen att fortsätta att använda i många år framöver. Undantagen i artikel 10 kan potentiellt sett bli väldigt många till antalet och den gemensamma förvaltningskommittén som föreskrivs i artikel 14 är hemskt luddig och kommer troligen sällan att sammanträda. Så jag hoppas att vi genom att i morgon markera att vårt parlament förkastar detta avtal, helt enkelt talar om för berörda parter att vi anser att detta avtal är ett första steg, men definitivt inte det sista steget.
En punkt vore jag tacksam om kommissionären kunde kommentera. Det förefaller som om kommissionen eventuellt har varit tveksam till att tillämpa den ursprungliga förordningen av rädsla för åtgärder från Världshandelsorganisationens sida. Är detta sant? Vilka möjligheter tror kommissionen att de ursprungliga bestämmelserna har inom WTO? Som sakerna nu förhåller sig tycks det mig bara finnas en person som verkligen går ur detta med värdighet och det är Pimenta.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande! Att förkasta avtalet om ni faktiskt hellre vill ha det än inte ha det vore självsvåldigt. Parlamentet måste avgöra om det är bättre att ha avtalet än att inte ha avtalet. Jag tvekar inte ett ögonblick att säga att även om det visserligen kan påpekas att avtalet inte är tillräckligt, så är det utan tvekan ett större steg framåt vad gäller djurskydd. Utan det skulle ni ha förbudet, men inget förbättrat djurskydd. Med det har ni en standard som skall tillämpas och det absoluta åtagandet att stegvis avskaffa saxfällorna i Kanada och Ryssland, och nu när vi har ett avtal med USA, även i USA.
Det har ställts några frågor om hur bindande detta åtagande är och om undantag. Jag skulle vilja göra det alldeles klart att det enligt kommissionens åsikt inte kan göras några undantag i det stegvisa avskaffandet av saxfällorna och kommissionen kommer att ligga bakom den förklaring, som kommer att göras vid undertecknandet av det överenskomna protokollet med USA, som klargör detta med all önskvärd tydlighet. Jag vill göra det klart att vad gäller Kanada, om det görs försök att tillämpa detta undantag, kommer vi att utlösa tvistlösningsmekanismen i avtalet i förvissningen om att den inte kommer att tillåta att ett sådant undantag används.
I Förenta staternas fall är vi inte begränsade på något sätt och vi skulle kunna vidta omedelbara ensidiga åtgärder om det görs något försök till undantag, inklusive återinförandet av handelsförbudet, vilket jag personligen skulle stödja utan någon som helst tvekan. Därför är det en effektiv åtgärd. Det löper inte hela linan ut. I USA: s fall binder det också delstaterna. Förenta staterna är ansvarigt för att delstaterna fullgör detta avtal. Som avtal kan det naturligtvis förbättras, men det markerar en avsevärd förbättring vad gäller djurskydd. Endast avtalet kan åstadkomma detta. Inget annat skulle kunna göra det och vad gäller selektiviteten, finns det inte någon anledning att tro att det är ett allvarligt problem. Det är otvivelaktigt så att selektivitet i verkligheten inte så mycket orsakas av en viss sorts fälla utan av omständigheter och naturliga villkor där fällan används.
Vad gäller den längre tidsutdräkten för Förenta staterna, är det en följd av att problemet är allvarligare i USA och att det tar längre tid att avhjälpa det. Faktum är att vi alla är delaktiga i samma åtagande. Enda frågan är bara hur vi skall gå tillväga, hur vi skall lyckas åstadkomma en märkbar förbättring av djurskyddet. Det är lätt för parlamentsledamöterna att säga att detta inte duger. Men jag skulle vilja se dem åstadkomma något bättre. En sak är jag helt säker på och det är att om det inte hade funnits något avtal, skulle inte ett enda djur ha besparats ett ögonblicks lidande. Med detta avtal kommer vi att få ett stegvis avskaffande av de värsta fällorna, tillämpning av standarderna och en märkbar förbättring av djurskyddet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Specialdestinerade livsmedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0379/97) av Sandbæk för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv (C4-0439/97-94/0076(COD)) om ändring av direktiv 89/398/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om specialdestinerade livsmedel.

Sandbæk
Fru ordförande! Under utfrågningen i miljöutskottet om livsmedel och livsmedelslagstiftning sade den tyske kommissionären Bangemann att det väsentligaste målet för livsmedelslagstiftningen i EU är att det är sammanhängande, enkelt, konsumentvänligt och formulerat i samråd med alla berörda parter. Och precis samma budskap formuleras i kommissionens grönbok om Europeiska unionens livsmedelslagstiftning, som betonar det önskvärda i att förenkla och rationalisera gemenskapens livsmedelslagstiftning till att uteslutande begränsa sina förslag till åtgärder som är nödvändiga för att skydda folkhälsan och konsumenterna. Jag instämmer helt i det.
För att man skall kunna definiera ett livsmedel såsom specialdestinerat, skall det uppfylla särskilda näringsbehov hos vissa kategorier av personer som inte kan konsumera vanliga livsmedel, antingen på grund av att deras matsmältning eller ämnesomsättning är i oordning eller på grund av att de i ett speciellt fysiologiskt tillstånd kan ha särskild nytta av ett kontrollerat intag av vissa ämnen i livsmedel. Spädbarn och småbarn är en kategori för sig. Rådet skall ha beröm för att man med denna definition för ögonen har inskränkt den ursprungliga listan på nio kategorier av livsmedel för särskild kost till fem särdirektiv. Men listan borde ha innefattat fyra eftersom parlamentet med rätta i sitt uttalande vid första behandlingen inte fann att det fanns någon grund för att utarbeta ett särdirektiv om livsmedel till idrottsmän. Märkningsbestämmelserna i ramdirektivet 89/398/EEG är fullt tillräckliga för att informera och skydda livsmedelskonsumenterna som ägnar sig åt hårt muskelkrävande arbete, särskilt direktivets artikel 7.
En förenkling av reglerna skall naturligtvis inte försämra konsumentskyddet och konsumentinformationen. Men i detta fall är idrottsutövarna redan tillräckligt täckta. För övrigt finns det en stor risk att allmänna matvaror med särskilda karaktärsdrag som är speciellt lämpade för idrottsutövare, såsom pasta och många drycker, kommer att bli överflyttade till särdirektivet för livsmedel för idrottsmän. Det skulle skapa stor förvirring för konsumenterna och direkt motarbeta den förenkling av reglerna på den inre marknaden som alla medlemsländerna ställer upp bakom. Därför är det för mig helt paradoxalt att rådet nu plötsligt på nytt önskar etablera ett särdirektiv för livsmedel för idrottsmän. Och ändringsförslag 1 och 2 föreslår att ta bort det från listan igen.
Angående ändringsförslag 3 och 5 är jag naturligtvis helt ense med att man inte skall använda nya livsmedelsprodukter i barnmat och att den skall vara fri från bekämpningsmedel. Rådet åberopar att särskilda bestämmelser för rester av bekämpningsmedel i livsmedel redan finns fastställda men att dessa bestämmelser inte har reviderats efter de senaste vetenskapliga reglerna. Det måste man göra något åt. Likväl kan jag inte uppmana till att man röstar för de två ändringsförslagen. Om man just som ändringsförslaget föreslår, kräver att ett särdirektiv skall få rubriken preparerade och bekämpningsmedelsfria spannmålsbaserade livsmedel och bekämpningsmedelsfri barnmat för spädbarn och småbarn, så måste ett sådant direktiv inskränka sig till att åberopa vilka krav man ställer på bekämpningsmedelsfri barnmat. Kravet på att det inte får finnas bekämpningsmedel i barnmaten kan man däremot inte ställa, eftersom direktivet i så fall handlar om bekämpningsmedelsfri barnmat. Det ligger helt enkelt i ordalydelsen. Logiskt kan sådana krav på barnmat alltså bara ställas i direktivet med det namn som kommissionen har föreslagit och vars innehåll kommissionen redan har lovat att ändra före slutet av 1998. Det skall kommissionen ta fasta på och jag skulle gärna redan i dag vilja ha ett löfte från kommissionen om att man i direktivet har tänkt sig att förbjuda användandet av nya livsmedel och bekämpningsmedel.
Det skulle vara önskvärt att kommissionen också tar upp direktivet om modersmjölksersättning till revidering då det även här finns problem. Den problematiska hanteringen av de särdirektiv, som redan är utfärdade, bör ge anledning till att vi här i Europaparlamentet erkänner att det även i direktiv av teknisk karaktär kan finnas ett politiskt innehåll som inte kan överlåtas till en expertkommitté, men som både rådet och parlamentet bör ha möjlighet att ta ställning till.
Det glädjer mig att rådet har skjutit upp frågan om ett särdirektiv för livsmedel för diabetiker. Samtliga diabetikerorganisationer motsätter sig tanken. De menar att marknadsföring av lättillgängliga diabetesprodukter skapar ett falskt behov hos diabetiker och att diabetesprodukter inte hör hemma i den moderna behandlingen av diabetes. Diabetiker kan och bör leva på helt vanlig mat. Det det handlar om är en förnuftig upplysning till konsumenterna och en riktig och först och främst individuell sammansättning av kosten och inte en direkt friskrivning av diabetesprodukter som ett särdirektiv skulle antyda. Diabetikervaror har ett ökat innehåll av skadligt fett. Varorna har ofta en bristande innehållsdeklaration, vilket för övrigt just är viktigt för diabetiker, och dessutom kostar de ofta upp till 400 procent mer än vanliga varor vilket är en fullständigt onödig och orimlig ekonomisk börda att lägga på diabetikerna. En önskan om ett initiativ till särdirektiv kommer endast från Tyskland som har en jätteindustri av matvaror som är speciellt utarbetade för diabetiker. Det står nämligen riktigt mycket pengar på spel. Jag har accepterat rådets kompromiss, nämligen den att man inväntar ett uttalande från den vetenskapliga kommittén för livsmedel innan frågan definitivt klaras ut. Jag skulle vilja avsluta med att uppmana parlamentet till att acceptera rådets gemensamma ståndpunkt med de ändringsförslag som har lagts fram av miljöutskottet.

Schleicher
Fru ordförande! I dag behandlar vi fortsättandet av 89 års livsmedelsramdirektiv, som berör specialdestinerade livsmedel. Det förelåg meningsskiljaktigheter mellan kommissionen och Europaparlamentet i frågan om hur många särdirektiv som skulle övertas. Vi hade i parlamentet redan krävt att livsmedel avsedda för diabetiker respektive idrottsmän skulle omfattas av detta, jag förstår att kommissionen vill ha färre särdirektiv, men dessa produkter finns redan på marknaden och många medborgare använder dem. Det är mycket svårt, för om detta ändras nu, så står de som vant sig vid en viss typ av livsmedel, plötsligt praktiskt taget utan adekvat information.
Rådet har följt parlamentets önskan. Det är dock anmärkningsvärt att detta antogs enhälligt i rådet och därför är jag också lite olycklig över att följaktligen även socialisterna, som för övrigt inte sade detta i den första behandlingen, samtyckt till att livsmedel för idrottsmän återigen lyftes ut. Min grupper motsätter sig detta, det betyder att vi inte kommer att rösta för detta förslag. Jag anser att det är nödvändigt att allt behålls som det var avsett. Just livsmedel för idrottsmän bör regleras på ett vettigt sätt, i och med det här å ena sidan handlar om konsumentens hälsa - att skydda den mot förfalskningar och förespeglingar om felaktiga resultat - å andra sidan om vilken verkan sådana livsmedel har.
Ingen är tvungen att köpa denna typ av livsmedel, men vi anser att de personer som vill göra det också skall ha möjlighet att få god information.

Dybkjær
Fru ordförande! Det talas just nu mycket om en förenkling av gemenskapens lagtexter. Önskemålet är inte minst att begränsa vertikala direktiv till fördel för horisontella direktiv. Den naturliga följden borde vara att man enbart inför vertikala direktiv när det verkligen finns behov av det. Det verkar därför märkligt, som också föredraganden sade, att man fortsatt framhärdar i att lägga förslag om vertikala direktiv om specialdestinerade livsmedel. Var i hela friden finns det argument för särbestämmelser för livsmedel för idrottsmän? Det verkar tokigt att unionen skall lagstifta om något som i verkligheten egentligen går ut på att äta en massa pasta och potatis. Fortsätter vi på det viset så finns det ingenting som inte skall regleras.
Det finns två helt och hållet grundläggande problem med dessa överflödiga särdirektiv. För det första skickar man ut en signal till befolkningsgruppen i fråga om att matvaror som är märkta på ett bestämt sätt är de mest ändamålsenliga att äta. Vilket struntprat. Det finns ganska allmänna matvaror som täcker behovet. För det andra säljs matvarorna till dessa speciella grupper ofta för en förmögenhet till konsumenterna, just därför att den vanlige konsumenten skall tro att de är bättre än vanliga matvaror. Och här tror jag att vi har kommit till kärnpunkten. Också på grund av att det just är ett särdirektiv för idrottsfolk som rådet har lagt till. Här står det nämligen, så som detta område har utvecklat sig, verkligen stora pengar på spel. Sport har ju blivit den senaste industrigrenen med helt absurda livsstilsvillkor, prestationskrav och framför allt stora intäkter och inte minst stora vinster för de personer som rör sig i sportvärldens periferi. Om vi skall komma in på sportområdet så får det alltså inte vara med ett särdirektiv om särskild kost för idrottsfolk. Det finns självklart tillfällen då särdirektiv är i sin ordning, även när det gäller särskild kost, men de måste begränsas till grupper där det veterligen finns speciella behov.

Breyer
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill åter en gång å det bestämdaste be er om att även i andra behandlingen stödja det ändringsförslag som kräver att barnmat skall vara fri från bekämpningsmedel. Kära kollega Sandbæk, ni har fel, när ni säger att detta redan är täckt, tvärtom! Det finns fortfarande ingen samstämmighet i kommissionen om att denna typ av livsmedel skall vara fri från bekämpningsmedel. Man föreslår utskotten bara att överta Tysklands reglering av frågan, dvs., inga påvisade bekämpningsmedel, men det innebär inte fritt från bekämpningsmedel. På ett så känsligt område som barnmat måste vi enligt mitt förmenande verkligen låta omsorgsprincipen råda. Just tidigare skandaler, t.ex. den lindanförorenade barnmaten, har skrämt upp konsumenterna. Här måste vi tydligt markera, att det handlar om omsorg. Det går att tillverka barnmat som är fri från bekämpningsmedel. Barnets organism är ju helt enkelt mer känslig för de cancerframkallande ämnena i maten.
Min sista punkt är livsmedel för idrottsmän. Jag anser, att vi inte bör skapa speciella livsmedel för varje intressegrupp, för i annat fall behöver vi snart också livsmedel för parlamentsledamöter, som ju måste vara särskilt alerta vid sammanträden som sträcker sig långt in på natten. Vi bör också kräva att novel food , nya livsmedel, inte får användas i barnmaten.

Liese
Fru ordförande! Jag vill också ta upp frågan om spädbarnskost. Min grupp anser, i likhet med andra i detta parlament, att livsmedel för spädbarn inte får innehålla några bekämpningsmedel, men jag vill dock säga, att om ett gränsvärde läggs fast, som ligger vid det påvisbara, då anser vi att kravet är uppfyllt. Men så långt har kommissionen tyvärr ännu inte kommit. Vi är mycket upprörda över att denna fråga hela tiden skjuts upp i kommissionen och att man helt enkelt inte får ändan ur vagnen. Det finns vetenskapliga rön. Det finns konkreta belägg för att de gällande gränsvärdena för livsmedel avsedda för vuxna, t.ex. lindan, inte är tillräckliga, och det är ju klart, spädbarn är mer känsliga än vuxna. BSE borde ha lärt oss att även om vi bara har minsta lilla misstanke, måste vi ta allvarligt på den och förhindra varenda risk.
Nu kommer kommissionen kanske att säga, att det inte är rätt plats för detta. Man borde inte reglera det här. Då frågar jag mig, varför har kommissionen då inte reglerat det på rätt ställe? Ni hade redan för länge sedan kunnat besluta om ett gränsvärde, som ligger på gränsen för det påvisbara, då hade vi över huvud taget inte debatterat denna fråga. När ni diskuterar detta under de närmaste veckorna, fattar ni förhoppningsvis beslut i denna fråga, och då finns det naturligtvis inte längre någon grund för detta ändringsförslag. Om ni i dag förklarar att ni kommer att göra det drar vi tillbaka ändringsförslaget. Men jag ber verkligen kommissionen att ni ska införa riktigt hårda gränsvärden.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, mina damer och herrar! Syftet med detta förslag är att minska antalet direktiv på detta område. Icke desto mindre godtog kommissionen under första behandlingen parlamentets krav på att lägga till ytterligare en grupp till de fyra ursprungliga, nämligen livsmedel för diabetiker, och att definiera under vilka villkor termerna "med låg natriumhalt" och "glutenfri" får användas. Kommissionen lade fram ett reviderat förslag med detta innehåll.
Rådet delade inte helt våra åsikter och ville ersätta diabetikerlivsmedel med livsmedel avsedda för idrottsmän. Vi är inte övertygade om behovet att införa ett särdirektiv för livsmedel för idrottsmän och det gläder mig att denna åsikt till stor del delas här i dag. Vi sade det då. Vi sade det också i rådet när kommissionen starkt försvarade vårt reviderade förslag. Rådet ändrade det mot vår vilja, så att livsmedel för idrottsmän, i enlighet med rådets gemensamma ståndpunkt, skulle komma att bli föremål för ett särdirektiv. Som vi nämnde i vårt meddelande till er om den gemensamma ståndpunkten, håller vi inte med om det och vi anser att en särbehandling av livsmedel för idrottsmän varken är vetenskapligt eller politiskt försvarbart.
Ändringsförslag 3 rörande användningen av nya livsmedelsingredienser är en annan sak. Detta är inte rätt ställe att införa en sådan bestämmelse. Dessutom samtycker jag inte till detta totalförbud, eftersom detta inte är nödvändigt i spädbarns och småbarns intresse. Det finns i gemenskapen bestämmelser för hur dessa produkter skall användas och dessa anser vi ger tillräckliga garantier. Med tanke på tillägget under spannmålsbaserade livsmedel och barnmat om att de skall vara fria från pesticider, är vår åsikt att detta inte är rätt ställe för en så sammansatt bestämmelse. Jag kan inte säga om den skulle kunna anses passa på något annat ställe. Om den skall finnas, är rätt plats ett specifikt direktiv från kommissionen, som vi har mandat att anta. Detta håller nu på att utarbetas. Parlamentet kommer att informeras om det i enlighet med modus vivendi-förfarandet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Samfinansieringsprojekt med europeiska icke-statliga biståndsorganistioner
inom områden avintresse för utvecklingsländerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0371/97) av Paasio för utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0442/97-95/0168(SYN)) inför antagandet av rådets förordning om samfinansiering med europeiska icke-statliga organisationer (NGO) på utvecklingens område av åtgärder på områden av intresse för utvecklingsländerna.

Paasio
Fru ordförande! De icke-statliga organisationernas roll inom Europeiska unionens biståndsarbete är så central och viktig att det är befogat att stärka deras ställning också lagstiftningsvägen. Den rekommendation som nu behandlas har varit föremål för Europaparlamentets beslutsprocess redan mycket länge. Så länge att föredraganden har hunnit bytas ut. Jag vill här framföra mitt stora tack till min föregångare Saara-Maria Paakkinen vars arbete lagt grunden till denna rekommendation.
En konsolidering och stärkning av de icke-statliga organisationernas ställning innebär att Europeiska unionen genom sin biståndspolitik stärker samarbetet och förbindelserna mellan medborgarna i unionen och i utvecklingsländerna. Biståndsarbetet är inte och kan inte vara kontakter som hålls bara av regeringarna och Europeiska unionens höga tjänstemän. Målet måste vara att framför allt nå medborgarna i vardagslivet. Här kan icke-statliga organisationer arbeta mycket effektivare än de officiella statliga organisationerna. Den sakkunskap som de icke-statliga organisationerna skaffar sig på fältet ger Europeiska unionens biståndsarbete ett viktigt stöd om det kan utnyttjas rätt.
Det är skäl att framhålla att varken Europeiska unionen eller dess medlemsstater tillräckligt har förmått utnyttja den vikt som de icke-statliga organisationerna har inom biståndsarbetet som helhet. Det är en brist som har blivit mycket dyr för Europeiska gemenskapen. Ett effektivt och systematiskt stöd för de icke-statliga organisationernas biståndsarbete innebär i själva verket en kostnadsinbesparing, inte en kostnadsökning, för Europeiska unionen. Europeiska unionen har anledning att uppmuntra sina medlemsstater att ge de icke-statliga organisationer som sysslar med biståndsarbete ett avsevärt mer effektivt stöd än hittills. Det sparar kostnader också nationellt.
Den rekommendation som nu är under behandling fäster särskild uppmärksamhet vid barnens ställning i utvecklingsländerna. Det är alltså fråga om de generationer som med tiden skall ta över ansvaret för mänsklighetens framtid. Det är skäl att med kraft betona barnens rättigheter, inte bara behovet av omsorg om barnen. Alla människor, också alla barn, har en oförytterlig rättighet till ett fullt människovärde och rättigheter som nation och som medlemmar av människosläktet. Människans rätt att leva och verka utan rädsla och brist måste omfatta också barnen. Utskottet för utveckling och samarbete stöder enhälligt detta synsätt. Europaparlamentet har tillfälle att i ett internationellt sammanhang agera vägvisare som förespråkare för en vid uppfattning av de mänskliga rättigheterna.
Biståndspolitikens speciella problem är att den inte har ett direkt motstånd - den undervärderas. Det vore mycket bättre med ett tydligare motsatsförhållande eftersom de som förhåller sig likgiltiga i själva verket motsätter sig en utveckling av samarbetet mellan de industrialiserade länderna och utvecklingsländerna. Att tiga är ett inlägg mot ett gemensamt internationellt ansvar, men det är svårt att motarbeta den som tiger.
Biståndsarbetets stora problem är att man vill isolera det som en sysselsättning för intresserade och aktivister, en verksamhet som det är skäl att hålla sig utanför. Det är inte nog att biståndsministrarna pratar om biståndarbete och i detta fall om de icke-statliga organisationernas ställning inom detta. Finansministrarna borde diskutera saken på sina sammanträden, premiärministrarna likaså. Först då kan Europas ansvar för världsutvecklingen få ett tillräckligt konkret innehåll.
Inom detta arbete kan Europaparlamentet ha en roll av avgörande betydelse. Också bland oss skönjer man en tendens att isolera biståndsfrågorna till specialutskottet ensamt så att världens fattiga med sina problem inte skall störa annat arbete. Men det är just detta andra arbete som löser, eller i alla fall kunde lösa, fattigdomens stora problem i världen. Värdet av också en Europeisk union i utvidgning kommer att mätas genom dess relationer till de fattiga människorna och folken i vår värld. Jag hoppas att denna rekommendation skall bidra till att främja en utveckling i rätt riktning.

Vecchi
Fru ordförande! Samfinansieringen av de icke-statliga biståndsorganisationernas projekt och utvecklingsåtgärder i jordens fattiga länder och deras utbildningsinsatser i Europa utgör sedan flera år den mest positiva, dynamiska och innovativa sektorn när det gäller Europeiska unionens utåtriktade verksamhet, genom att förstärka det direkta stödet från våra egna samhällen när det gäller befolkningen i utvecklingsländerna.
Den nuvarande budgetposten B7-6000 har under de senaste åren konstant ökats, framför allt tack vare Europaparlamentets stöd och en mycket positiv bedömning av effekterna av de icke-statliga biståndsorganisationernas verksamhet.
Det är naturligt att en så viktig interventionssektor får en egen rättslig grund som är klar och väl definierad. Detta är målet för förslaget till förordning som vi i dag behandlar för andra gången. Men man måste också framhålla att under mer än tjugo år har samfinansieringen av projekt tillsammans med de icke-statliga organisationerna fungerat mycket bra även utan ett speciellt rättsligt ramverk.
Detta ledde oss till slutsatsen, redan vid första behandlingen, att det gäller att inte i onödan tynga ner procedurer som redan har konsoliderats med onödiga, ineffektiva och bindande regler. Jag syftar speciellt på det kommittésystem, som rådet tänker införa och som parlamentet starkt motsätter sig.
Föredraganden Paasio, som jag vill tacka, har gjort ett gott arbete som lyckas förena alla i utskottet för utveckling och samarbete kring sina ändringsförslag, vilka följaktligen, med tillägg av ändringsförslag nr 9, kommer att få fullt stöd av PSE-gruppen.
Låt mig ända ta tillfället i akt och understryka vår grupps uppriktiga tacksamhet för det självuppoffrande och komplexa arbete som nedlagts under alla dessa år av enheten för samfinansiering av icke-statliga organisationer inom Europeiska kommissionen och uppmana kommissionen att äntligen ge enheten utökade personalresurser.
Jag hoppas att vi under de kommande månaderna skall kunna gå vidare och bestämma de nya reglerna och allmänna villkoren för samfinansiering som gör det möjligt för Europeiska kommissionen att genomföra en kvalitetshöjning när det gäller olika sätt att hantera samfinansieringsprojekt.
Det icke-statliga samarbetet när det gäller utveckling har fått och kommer även i framtiden att få ett reellt och uppriktigt stöd från vår grupp. Detta samarbete gör det möjligt för även de mest generella samarbetsprojekt att rikta in sin verksamhet på nya områden och nya mål när det gäller utveckling mot humanitet och demokrati.

Liese
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka och lovorda föredraganden Paasio för hans betänkande. Det är ju hans första betänkande här i parlamentet och jag anser att han har fullgjort sin uppgift mycket väl, även i samarbetet med vår grupp. Jag skulle också vilja rikta ett tack till de organisationer som det handlar om här, de icke-statliga organisationerna. De gör ett otroligt viktigt arbete för Europeiska unionens räkning och för människorna i de mindre utvecklade länderna.
Det är för det första bra, att de bidrar med egna medel och därigenom automatiskt gör hjälpen mer effektiv, för den, som behöver samla in pengar till ett specifikt projekt, har ett stort ansvar för att pengarna också används på ett vettigt sätt. För det andra har de icke-statliga organisationerna, i synnerhet de kyrkliga icke-statliga organisationerna, men också många privata initiativ - samarbetspartners på ort och ställe, som de kan lita på och som de har ett gott samarbete med, och som dessutom känner till de lokala strukturerna. Därför bör vi fortsätta att stödja de icke-statliga organisationerna. Det är en positiv signal, att vi tydligt höjt budgetmedlen för nästa år.
Men det finns också en del problem. Jag måste verkligen lovorda medarbetarna i den unit , som förvaltar den ifrågavarande budgetposten. Enligt mitt förmenande är de ytterst engagerade. Men de icke-statliga organisationerna ställs inför problemet med att den handläggningstid som går åt innan deras ansökan godkänns, eller avslås, är mycket lång. Den som känner till dessa saker, vet att det helt enkelt inte är möjligt, att man håller inne med pengarna ett helt år. När projektet väl har utarbetats tillsammans med partnern, måste det ju också någon gång genomföras. Därför anser jag att ändringsförslag 9 är mycket viktigt, att det får dröja högst nio månader innan man kan förvänta sig ett svar. Jag tror att det är genomförbart också i den nuvarande situationen, som ju är svår för handläggarna. Vi bör dock bemöda oss om att ytterligare förkorta handläggningstiden, och därför tror jag att denna avdelning behöver mer personal.
Jag säger detta, inte för att vara rolig, utan för att jag anser att man verkligen skall prova det en gång. Jag vänder mig till herr kommissionär Sir Leon Brittan, men jag tycker också andra kommissionsledamöter bör överväga, från vilka av kommissionens andra generaldirektorat personal skulle kunna flyttas över och hur denna flaskhals, som i DG VIII finns på just detta ställe, skulle kunna avskaffas. Dessa människor är verkligen överbelastade och de behöver mer personal, så att dessa pengar kan förvaltas väl för viktiga uppgifter.

Dybkjær
Fru ordförande! Jag skulle vilja anknyta till något av det som den föregående talaren, Liese, sa angående hastigheten i behandlingen av medlen. Det är helt avgörande för de icke-statliga organisationerna, som ju arbetar på ett helt annat obyråkratiskt sätt, att det finns ett rimligt smidigt förfarande. För övrigt kommer det kanske att finnas någon som anser att det är lite underligt att vi står här och talar om på vilket sätt vi skall stödja de icke-statliga organisationerna, eftersom de icke-statliga organisationerna ju just inte är offentliga. Och därför är ju saken också den att vi skall stödja de icke-statliga organisationerna ekonomiskt utan att göra dem lika oss, därför att vi behöver dem, eftersom de kan något som det offentliga systemet inte kan. De kan framför allt se människor som de samarbetar med på en helt annan likvärdig grundval, eftersom de inte är nedtyngda av offentlig byråkrati, paragrafrytteri, millimeterrättvisa osv. Och de människor de talar med och som inte är överens med de icke-statliga organisationerna kan utan vidare säga emot dem utan att behöva frukta för repressalier. Därför måste de icke-statliga organisationerna stödjas. Å andra sidan är ansvaret för hur de stöds hela tiden demokratiskt och därför är det också nödvändigt att utföra en demokratisk kontroll. Men man kan inte utöva en demokratisk kontroll i ett totalt stängt system och det är därför jag gärna skulle vilja framhålla det tredje avsnittet av ändringsförslag 7, som går ut på att möten i kommittén med företrädare för medlemsstaterna, som biträder kommissionen, skall vara offentliga, förutom om man har en övertygande orsak till det motsatta. Varför måste vi ha detta hemlighetsmakeri? Det är besvärligt med öppenhet, folk har en tendens till att lägga sig i, men det är bättre med än utan.

Lööw
Fru ordförande! Jag vill också understryka att de enskilda organisationerna är mycket värdefulla medarbetare i biståndsarbetet. De visar ett stort engagemang, ofta stor kunnighet och gör ofta en stor frivilliginsats. De måste därför, som de goda medarbetare och det goda komplement som de är till det övriga biståndet, behandlas med både respekt och förtroende. Det kan vi bäst göra genom att de får en effektiv och korrekt behandling av sina projektansökningar. De får inte mötas av misstänksamhet, nästan oöverstigliga hinder och krångliga ansökningsblanketter, stor byråkrati och långa väntetider. Därför välkomnar jag, liksom flera har gjort här, ändringsförslag 5 till artikel 6.1 i betänkandet om gränser för hur lång tid en ansökan från de enskilda organisationerna skall få ta.
Det är bra att det nu finns en tydlig förordning. Jag är emellertid övertygad om att samarbetet med de enskilda organisationerna kan göras ännu effektivare, bl.a. genom att man i större utsträckning använder sig av möjligheten till ramavtal, framför allt med de stora biståndsorganisationerna som ju har lång erfarenhet och stor integritet. Det är för övrigt en metod som jag har diskuterat i mycket positiv anda med kommissionär Pinheiro tidigare under en frågestund. Jag tror att vi på detta område har en möjlighet att gå vidare så att det blir mer tid över till att behandla ansökningshandlingarna från de små organisationerna som kanske kräver en extra noggrann, inte bara granskning, utan också rådgivning i sitt arbete.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att tacka Paasio för den ypperliga kvaliteten i hans betänkande.
Vad gäller personalfrågorna, kommer jag att fästa min kollega Pinheiros uppmärksamhet på de frågor som ställts.
Parlamentet har naturligtvis alltid fäst största vikt vid samfinansieringen med icke-statliga organisationer på utvecklingens område och har hela tiden ökat budgetposten för dessa aktiviteter. Vid flera tillfällen har parlamentet bekräftat den specifika och oersättliga roll de icke-statliga organisationerna spelar och hur viktig deras verksamhet är. Jag delar denna åsikt till fullo, vilket också kommissionen som helhet gör, och denna inställning återspeglas i förslaget till förordning, som kommissionen välkomnar och stöder.
Vad gäller de åtta ändringsförslagen kan kommissionen acceptera de flesta av dem, antingen för att de återspeglar allmänna mål som redan eftersträvas och praxis som redan tillämpas av kommissionen, eller för att syftet med dem är att tillhandahålla mer heltäckande information.
Jag avser här ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 6 (andra och tredje delen), och 5 (andra delen). Men kommissionen har - av olika specifika skäl - svårigheter med ändringsförslag 5 (första och tredje delen i dess nuvarande form), 6 (första delen) 7 och 8.
Ändringsförslag 5 (första delen i nuvarande form) slår fast att kommissionen som regel skall besluta inom sex månader huruvida ett projekt som presenterats av en icke-statlig organisation kommer att samfinansieras eller inte. Vi håller med om att en icke-statlig organisation har rätt till ett slutgiltigt svar så fort som möjligt och har inga problem med tidsgränsen på sex månader, men vi anser att ändringsförslaget bör kompletteras med orden "om det under bedömningen av ansökan uppenbaras att ansökan inte är fullständig, skall ovannämnda tidsfrist löpa från det datum begärd information inkom, dvs. inte från ansökningsdatum" . Detta specifikt i syfte att undvika att många i övriga utmärkta projekt, där det saknas fullständig information, skulle få avslag. Så vi accepterar andemeningen i ändringsförslaget, men skulle vilja komplettera det på detta sätt.
Däremot kan inte tredje delen av ändringsförslag 5 accepteras, eftersom tidsfristen på en månad för att kontrollera huruvida dokumentationen är komplett redan ingår i tidsgränsen på sex månader, som jag just nämnde, och följaktligen inte behövs. Det är en rent redaktionell anmärkning och inget annat.
Tyvärr är tidsgränsen 30 juni varje år i ändringsförslag 6, första delen, orealistisk och det vore oklokt att stödja det.
Ändringsförslag 7 slår fast att kommissionen skall bistås av en rådgivande kommitté utsedd på medlemsstatsnivå. Vi samtycker inte till det, eftersom detta inte harmoniserar med den lösning som redan nåtts genom den gemensamma ståndpunkten om kommittéförfarandet, som utgör den enda kompromiss som var möjlig efter två års diskussioner med medlemsstaterna och vi anser att vi nu bör nå ett beslut.
Slutligen, vad avser ändringsförslag 8, där det föreskrivs att rådets förordning skall ses över efter fem år, om man ser på den tid det tagit att diskutera fram denna förordning - det har redan pågått i två och ett halvt år - är det dags för en viss stabilitet och vi skulle inte förorda en översyn efter fem år.
Hur som helst är detta relativt små anmärkningar och vi godtar de flesta av ändringsförslagen. Jag skulle vilja tacka parlamentet för dess mångåriga engagemang för utvecklingen av icke-statliga organisationer på utvecklingens område och deras arbete och vill understryka vår beslutsamhet att fortsätta ett fruktbart samarbete med sådana icke-statliga organisationer till fromma för de fattigare delarna av befolkningarna i utvecklingsländerna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.36.)

