

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till rådet (B6-0238/2005) från utskottet för transport och turism om finansiering av transeuropeiska transportnät och en muntlig fråga till kommissionen (B6-0239/2005) från utskottet för transport och turism om finansiering av transeuropeiska transportnät. 
Paolo Costa (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Utskottet för transport och turism, vars ordförande jag har äran att vara, följer processen för att förverkliga ett transeuropeiskt transportnät (TEN-T) enligt de riktlinjer som rådet och parlamentet gemensamt antog i april 2004, med stor uppmärksamhet och en viss oro.
Vår oro bottnar i upptäckten av betydande förseningar i genomförandet av projekt som ingår i den första definitionen av TEN-T – som fastställts inom ramen för medbeslutandeförfarandet 1996 – och i att otillräcklig finansiering har identifierats som den viktigaste orsaken till dessa förseningar. I beslut nr 884/2004, som innehåller en ändring av definitionen av TEN-T i den utvidgade unionen, förutses stora finansieringsbehov: åtminstone 225 miljarder euro för de 30 projekten från nu till 2020, varav åtminstone 140 miljarder euro skulle spenderas under den period som ingår i budgetplanen 2007–2013.
Med tanke på det strategiska värdet av att skapa det transeuropeiska nätet framstår det som avgörande att man snarast kan garantera finansiering av dessa behov, om möjligt redan innan budgetplanen för 2007–2013 fastställs, så att man kan förhindra att unionen och medlemsstaterna utsätts för outhärdliga frustrationer under de kommande åren.
Det är av strategisk betydelse för den inre och yttre konkurrenskraften för en union som fullt ut måste utnyttja den inre marknadens fördelar. Sådana fördelar skulle dock vara illusoriska om en produkt som är tillverkad i Lissabon eller Dublin inte kan konkurrera med liknande produkter som är tillverkade i Warszawa eller Budapest på grund av skillnader i transportkostnader. Detta är av strategisk betydelse för de europeiska transportnätens uthållighet, eftersom de prioriterade projekten huvudsakligen gäller järnvägstransporter och inre vattenvägar. Avslutningsvis är det av strategisk betydelse för det europeiska samhällets integration, en social och kulturell integration som varken tvingas fram eller hindras, men där det behövs fungerande länkar mellan unionens samtliga medlemsstater för att kommunikation, utbyte, erkännande och uppskattning av identitet och skillnader skall kunna äga rum.
Om kommissionen och rådet bekräftar sin medvetenhet om de transeuropeiska transportnätens strategiska betydelse här i dag, vilket jag hoppas, så gäller de garantier som parlamentet kräver, för det första, om anslaget för gemenskapens medfinansiering av hela nätverket kommer att vara tillräckligt för att samtliga 30 projekt skall vara klara till 2020, och, för det andra, när och var det kommer att vara lämpligt att använda medfinansiering av gemenskapen för att stödja den långt mer omfattande finansiering som medlemsstaterna kommer att stå för liksom även, där så är möjligt, bidrag från enskilda individer i offentlig-privata partnerskap.
Gemenskapsregler och beslut för att underlätta detta – från Eurovinjettdirektivet till skapandet av en särskild fond för lånegarantier – är nödvändiga tillägg. Det är i detta sammanhang och mot bakgrund av de 20,3 miljarder euro som kommissionen föreslår för TEN-T under budgetplanen för 2007–2013 – en budget som skulle garantera en genomsnittlig finansiering på 15 procent av det transeuropeiska transportnätet – som utskottet, genom mig, önskar få veta av rådet om man anser att det beloppet är tillräckligt för en finansiering från gemenskapen som är nödvändig och tillräcklig för alla 30 projekt. Med andra ord, kan rådet garantera att medlemsstaterna kommer att kunna finansiera resten på i genomsnitt 85 procent av den beräknade finansieringen med deras egna offentliga eller privata resurser, eller borde vi inte överväga att höja gemenskapens andel?
Vi ställer samma fråga till kommissionen och uppmanar den att dessutom avslöja tidsramen för utnyttjandegraden av gemenskapsmedel för de olika projekten, vilket innebär kunskap om hur långt de har kommit, administrativt och tekniskt, både nu och i framtiden. Vi frågar också hur den tänker fördela den tillgängliga budgeten i tid och rum.
Nästa fråga riktar sig både till rådet och till kommissionen och inkluderar ett förslag eller en uttrycklig rekommendation: skulle det inte vara välbetänkt att koncentrera gemenskapens medfinansiering till de 48 gränsöverskridande avsnitten i de 30 projekten, de som omfattar två medlemsstater och många gånger aldrig kommer i gång på grund av kompetenskonflikter eller intressekonflikter? Detta skulle ge många positiva effekter: genom att finansieringen begränsas till enbart de 48 gränsöverskridande avsnitten skulle vi komma i ett läge där vi kunde få tanken på en medfinansiering på en nivå av 30 till 50 procent att framstå som möjlig och se till att de avsnitten skyndsamt blev byggda.
Om medfinansiering från gemenskapen blev villkorlig och anslutning till internationella bilaterala avtal gjordes till ett krav skulle medlemsstaterna tvingas att tydligt acceptera sitt ansvar även för inrikesavsnitten. Genom att se till att de gränsöverskridande avsnitten byggs klart skulle man kunna förvandla stötestenar till incitament. För att ge ett exempel som jag har personlig kännedom om: Skulle det vara möjligt att inte bygga klart inrikesavsnittet mellan Turin och Trieste om unionen garanterar att Fréjus-tunneln mellan Turin och Lyon på den franska sidan och sträckan mellan Trieste och Divaèa på den italiensk-slovenska sidan byggs klara på utsatt tid?
I förhoppning om att denna rekommendation skall accepteras och införlivas av rådet och kommissionen avslutar jag med en begäran till kommissionen om att den skall ange de 48 gränsöverskridande avsnitten tydligt och klart. Herr kommissionsledamot, herr minister, jag väntar med förtröstan på era svar. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden för att han tagit upp denna oerhört viktiga fråga. Vi instämmer faktiskt i hans analys av de transeuropeiska nätens betydelse. Denna betydelse är i många avseenden helt självklar: dessa transeuropeiska nät är i första hand en del av ett tillväxtinitiativ som har nylanserats av Europeiska rådet, de bidrar, eller skall också bidra, till det konkurrenskraftsmål som fastställdes av Europeiska rådet i mars, de utgör dessutom ett viktigt element för att den inre marknaden skall fungera väl, och de är, framför allt, absolut nödvändiga för att garantera Europeiska unionens territoriella sammanhållning.
Förseningar har verkligen inträffat, och det är så mycket mera beklagligt med tanke på att besluten om ett antal projekt fattades inom ramen för ett snabbstartprogram. Det säger sig självt att dessa projekt måste komma i gång snabbt. De studier som genomförts av en högnivågrupp om de transeuropeiska transportnäten, under ledning av Karel van Miert, handlar just om dessa frågor, särskilt orsakerna till de förseningar som har inträffat i de gränsöverskridande avsnitten. För att avhjälpa dessa förseningar antog rådet i april 2004 förordning nr 807/2004, som uttryckligen syftar till en höjning av gemenskapens finansieringsgrad för vissa projekt. Det tydliga syftet med förordningen är att garantera tillräcklig medfinansiering för projekten i fråga. Genomförandet av denna förordning faller inom kommissionens behörighetsområde, och jag är övertygad om att dess vice ordförande kommer förklara för er hur det har gått.
Den 27 juli 2004 fick rådet ta emot ett nytt förslag till förordning i denna fråga. Detta förslag syftar till att förbättra finansieringen av transeuropeiska transport- och energinät för perioden 2007-2013. Den behöriga arbetsgruppen inom rådet granskade texten endast en gång. Med tanke på att detta förslag var förknippat med betydande ekonomiska konsekvenser var det flera delegationer som ville vänta tills diskussionen om budgetplanen var avslutad innan man fattade ett definitivt beslut.
Av de skäl som vi har angett kan jag, på ordförandeskapets vägnar, säga att detta program och dessa projekt är av största betydelse. Genomförandet av dessa projekt kräver sannerligen tillräckliga medel. Ordförandeskapet anser därför att den budget som kommissionen föreslår är lämplig och tillräcklig. Rådet är dessutom sysselsatt med att granska ett meddelande från kommissionen om möjligheten att införa ett gemenskapsinstrument för lånegarantier till projekt inom det transeuropeiska transportnätet.
Jag tror att vi bara kommer att lyckas genomföra denna serie av projekt om vi dessutom förmår skapa innovativa finansieringsmetoder. Ni har föreslagit ett antal av dem, i synnerhet en bättre uppdelning mellan privat och offentlig finansiering. Jag är övertygad om att vi, på grundval av dessa olika element, kommer att kunna lansera dessa projekt inom kort, eftersom de också är en viktig faktor inom ramen för utvidgningen. 
Jacques Barrot,
   . Herr talman, ärade ledamöter, herr ordförande i utskottet för transport och turism! Jag vill tacka Europaparlamentet för att man tar upp den här frågan i dag, för det gör det möjligt för mig att än gång fästa er uppmärksamhet, herr minister, på det faktum att de transeuropeiska transportnäten är nyckeln till Lissabonstrategin och till tillväxt i Europa.
Territoriell sammanhållning är som ni själv sade, herr Schmit, absolut nödvändigt för det utvidgade Europa. Ni hänvisade även till Lissabonstrategins mål konkurrenskraft. Jag tillhör de som anser att rörlighet numera är en integrerad del av konkurrenskraften.
Innan jag besvarar de frågor som Paolo Costa, ordförande för utskottet för transport och turism, tog upp vill jag nämna några siffror som visar hur viktiga de här näten är. Den tid som går förlorad till följd av trafikstockningar i Europa har uppskattats till 1 procent av bruttonationalprodukten eller mer än 100 miljarder euro, det vill säga nästan lika mycket som Europeiska unionens budget. Den konsekvensanalys som kommissionen lät göra 2003 kom fram till att genomförandet av de stora projekten inom det transeuropeiska transportnätet kunde skapa extra ekonomisk tillväxt på omkring 0,25 procent av BNP, det vill säga en miljon fasta högt kvalificerade arbetstillfällen.
Paolo Costa nämnde förseningar i genomförandet av Essenprojekten. Den viktigaste anledningen till dessa förseningar är att gemenskapens bistånd har varit otillräckligt. Det biståndet har i själva verket inte alltid varit tillräckligt för att övertyga investerare om att de bör mobilisera och samordna sina ansträngningar, i synnerhet när det gäller gränsöverskridande förbindelser. Det råder inte någon tvekan om att dessa projekt inte kommer att genomföras utan en ekonomisk ansträngning från EU:s sida, som kommer att ske i form av denna förnuftiga och mycket genomtänkta ökning för transeuropeiska nät i gemenskapens budget.
Med er tillåtelse skulle jag kortfattat vilja diskutera tre frågor. Den första gäller den beräkning för samtliga 30 prioriterade projekt till 225 miljarder euro för perioden från 2003 till 2020 som gruppen under ledning av Karel van Miert kom fram till. Efter en undersökning av medlemsstaterna har kommissionen kommit fram till den finansiering som behövs för varje projekt fram till 2020. Om man adderar de här kraven får man en investeringsprofil som visar att finansieringsbehovet för perioden 2007–2013 kommer att kulminera halvvägs genom budgetplanens nästa period. Denna profil talar för att investeringsbehoven kommer att vara omkring 140 miljarder euro för perioden 2007–2013 och att det kommer att ske en avsevärd ökning mellan 2007, med 17 miljarder euro, och 2010, med 25 miljarder euro, i synnerhet när stora projekt, som förbindelserna över Alperna vid Brenner och Mont Cenis, vilka kommer att dra åt sig mycket stora penningbelopp, kommer i gång.
Den budget på 20 000 300 000 EUR som kommissionen föreslår är ett minimum. I själva verket förhåller det sig som så att om jag begränsar mig till de avsnitt av prioriterade projekt som kan påbörjas i dag så kan jag berätta för kammaren, herr talman, att hela den genomsnittliga årliga budget som kommissionen föreslår för 2007–2013 redan skulle vara tagen i anspråk. De ansökningar om finansiering som kommissionen fick ta emot från medlemsstaterna under 2003 och 2004 räcker för att använda tre eller fyra gånger den nuvarande budgeten. Jag säger detta till det luxemburgska ordförandeskapet därför att vi verkligen måste hålla de här siffrorna tydligt i huvudet för att förstå att detta är pengar som kommer att användas omedelbart, under de bästa omständigheter.
Utöver dessa prioriterade projekt kommer vi att vara tvungna att medfinansiera resten av nätverket, särskilt sådana teknikprojekt som det europeiska tågledningssystemet ERTMS (European Rail Traffic Management System) eller projektet Sesame för modernisering av lufttrafikkontrollen som en del av initiativet för ett gemensamt luftrum.
Allt detta visar mycket tydligt, ärade ledamöter, hur viktigt det är att bibehålla åtminstone den föreslagna budgeten på 20 000 300 000 EUR. Det är medel som verkligen kan användas så snart Europeiska unionen får tillgång till dem. Det är mitt första svar.
Jag skall nu besvara den andra frågan. Fördelningen av budgetmedlen kommer, för det första, att bygga på ett vägledande flerårigt program för 2007–2013, som kommer att ange de belopp som anslås för varje projekt i varje period. Dessa anslag kommer självfallet att bero på de verkliga framsteg som görs med projekten. Detta program bör fastställas under 2006. För det andra kommer en del av budgeten att fördelas på grundval av årliga förslagsomgångar för förslag. Projekt kommer att väljas ut på grundval av hur väl förberedda de är, att de har en solid finansieringsstruktur och vilka konsekvenser de har för miljön. Kommissionen kommer att vara särskilt angelägen om att få fasta åtaganden från medlemsstaterna för att garantera att de prioriterade projekten genomförs som planerat. Det är mitt svar på den andra frågan.
Om jag går över till den tredje fråga som Paolo Costa med rätta betonade så vill jag bekräfta att de 48 gränsöverskridande avsnitten i de 30 prioriterade projekten som ni hänvisar till är och kommer att fortsätta att vara prioriterade när det gäller tilldelning av anslag, förutsatt att dessa gränsöverskridande avsnitt uppfyller de krav på förberedelser och mognad som jag just nämnde. Jag ber er lägga märke till att detta inte är en generell tariff för gränsöverskridande avsnitt som eventuellt skall omfattas av programmet, men vissa gränsöverskridande avsnitt skulle kunna få stöd på ända upp till 50 procent om kommissionens förslag accepteras.
För att kunna omfattas av sådana bidrag måste projekten uppfylla följande kriterier: för det första kommer det att krävas åtgärder, anläggningsarbeten, på båda sidor av gränsen mellan två medlemsstater. För det andra måste det vara ett projekt som i tekniskt och ekonomiskt hänseende är odelbart. Slutligen måste de berörda medlemsstaterna engagera sig tillsammans för projektet och inrätta en gemensam struktur. Jag anser själv att gränsöverskridande avsnitt bör prioriteras på detta sätt. Jag kan försäkra Paolo Costa om att vi har en förteckning över dessa projekt, dessa 48 avsnitt.
Jag närmar mig slutet, herr talman, ärade ledamöter. Jag vet att ni redan är övertygade om att Europeiska unionen behöver ett ändamålsenligt och effektivt transeuropeiskt transportnät. Godkände ni inte de 30 prioriterade projekten här i denna kammare i april 2004? Det är tydligt, herr minister, att den framtida budgetplanen för 2007–2013 måste göra det möjligt att förverkliga de perspektiv som parlamentet har gett en så klok beskrivning. Jag vill vara tydlig i den här frågan. Antingen kommer denna kammare och ministerrådet att bevilja de nödvändiga anslagen för de 30 prioriterade projekten, och i så fall är jag övertygad om att vi kommer att kunna genomföra dem – och jag kommer att göra mitt allra bästa för att se till att det blir så. Eller – och jag tror inte att detta kommer att inträffa – kommer ert beslut att förbli en död bokstav, och i så fall kommer det bara att vara möjligt att medfinansiera en relativt blygsam del av dessa projekt.
I en annan fråga inser jag, herr talman, att jag måste ta detta tillfälle i akt för att tacka det luxemburgska ordförandeskapet för att vi har tagit det första steget för att införa Eurovinjetten. Jag vill framhålla det luxemburgska ordförandeskapets insatser för att åstadkomma detta.
Jag vill även framhålla att vi, tillsammans med Joaquín Almunia, min kollega i kommissionen, har skapat denna garanti, vilken, som ni sade just nu, kommer att göra det möjligt att använda offentlig-privata partnerskap i bara några få fall. Om jag skall vara ärlig måste jag dock säga att utan dessa 20 000 300 000 EUR kommer det att vara oerhört svårt för oss att klara av denna utmaning. Jag vill därför passa på att än en gång tacka parlamentet för att man tagit upp denna viktiga fråga i dag. Även om det skulle föregripa de viktiga debatterna om budgetplanen kan det ibland vara bra, ärade ledamöter, att påminnas om att det finns ett antal oavvisliga krav som vi inte kan undgå. När man verkligen tror på framgång för Europa, framgång för denna territoriella sammanhållning som vi alla önskar och framgång för ett mera konkurrenskraftigt Europa, så tror jag ärligt talat att vi måste ge våra transeuropeiska nät den nödvändiga prioritering som parlamentet har beskrivit på ett så klokt sätt och som jag uppriktigt tror är oumbärlig om Europa skall vara framgångsrikt under de kommande åren.
Luis de Grandes Pascual,
   . – Herr talman, ärade kommissionsledamot Barrot, minister Schmit, mina damer och herrar! Jag har bett om ordet i denna debatt därför att jag fullständigt instämmer i de skäl som har föranlett utskottet för transport och turism att ställa denna fråga i form av Paolo Costas strålande tal.
Jag är medveten om att vår sektors intressen inte är de enda som hotas av de begränsningar av resurserna som tycks närma sig, men de tillhör, hur som helst, parlamentets ansvarsområde. 
Förseningarna med att uppfylla de åtaganden att finansiera de transeuropeiska transportnäten som gjordes 1996 i form av medbeslutande mellan parlamentet och rådet är ett faktum. Det är inte blott och bart en åsikt. Kommissionens förslag att anslå ett belopp på 2,3 miljarder euro för detta mål inom ramen för budgetplanen för 2007–2013 är även det ett faktum.
Rådet ställs inför frågan om det finns tillräcklig finansiering för att uppfylla åtagandena i beslut 884/2004. Vi respekterar rådets åsikt som den framförs av Nicolas Schmit, vilken beskriver den som, åtminstone, lämplig och tillräcklig. Vi ställer frågor därför att vi är övertygade om att det finns en reell risk för att ytterst viktiga projekt skall rinna ut i sanden.
I sitt förslag sätter kommissionen ljuset på allvarliga bekymmer som förtjänar att återges i sin helhet. Kommissionen säger: ”Det är järnvägsprojekten och de gränsöverskridande förbindelserna som drabbas av de största förseningarna. Detta bromsar den dynamik som järnvägsmarknadens avreglering gav upphov till. Dessa förseningar är en av huvudorsakerna till trafikstockningar och bristande jämvikt mellan de olika trafiksätten på de stora trafiklederna.” 
Med den nuvarande investeringstakten skulle det ta mer än 20 år att fullborda hela det transeuropeiska transportnätet i enlighet med översynen 2004. Så slutsatsen är mycket tydlig. Kommissionsledamot Jacques Barrot har visat sina ambitioner, och rådet har sagt oss att den här budgeten är tillräcklig, men vi anser att om den inte kompletteras på detta sätt så kommer de stora projekt som länder i ytterområdena som till exempel Spanien hoppas på att omintetgöras. Vi förlitar oss på att kommissionens och rådets arbete skall visa sig vara effektivt, med bidrag från parlamentet.
Willi Piecyk,
   . – Herr talman! De transeuropeiska näten uppvisar en iögonenfallande diskrepans mellan deras betydelse, som Nicolas Schmit alldeles nyss har understrukit, och i vilken utsträckning de har förverkligats. Det är därför vi riskerar att permanenta det transeuropeiska elände som har pågått i några år vi det här laget, när det gäller de transeuropeiska näten.
Låt mig påminna er om att detta att bygga de transeuropeiska näten inte är något som vi bara har hittat på, utan det är en uppgift som vi fått från Maastrichtfördraget. Det är en förpliktelse, en förpliktelse som vi har tagit på oss gemensamt. Under den tid som jag har arbetat med dem – med början i Christophersen-gruppen och nu senast i högnivågruppen under ledning av Karel van Miert – har resultatet alltid varit mycket tomt prat men inte så mycket med verklig substans och mycket lite i form av projekt. Redan när vi höll på i Christophersen-gruppen fick vi veta att projekten var startklara, att det var ett praktiskt förslag och att grävmaskinerna kunde börja arbeta dagen därpå. Fast det hände aldrig särskilt mycket.
Jag vill även påminna er om att rådet och denna kammare i fjol, i maj 2004, fastställde datum för slutförande av projekten. Om det visar sig att dessa slutförandedatum inte kan hållas hoppas jag att rådet – och med det menar jag inte rådet som helhet utan medlemsstaterna – kommer att säga att det inte är vad de vill ha, att de inte kan acceptera det och att projekten inte kan slutföras. Det är vid den punkten som vi kommer att vara tvungna att ge upp projekten. Så låt oss se mer mod och mer ärlighet från rådets sida i denna fråga, och om det vi har fått höra i dag – att ordförandeskapet, parlamentet och kommissionen godkänner anslagen för budgetplanen – är ett löfte, så är vi är mycket nöjda med det uttalandet. 
Michael Cramer,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Under de senaste dagarna har vi firat att det är 60 år sedan den 8 maj 1945, men vi har även erinrat oss den 1 maj 2004, när Europas delning tog slut. Nu kan det som hör samman i Europa också växa tillsammans, och TEN-T-projekten bidrar till att förverkliga det, men vi vet också att de 30 TEN-T-projekten är en önskelista som utarbetas i en anda av nationella ambitioner. Bron över Messinasundet har inte något med europeisk integration att göra, men den är med på listan.
Vi vet att det skulle behövas omkring 600 miljarder euro för att finansiera alla de 30 projekt som skall vara klara till 2020. Men vi vet också att om vi antar en andel på omkring 20 procent för EU så kommer det att ta 120 år att nå dit. Så gott om tid har vi inte. Ja, det är bra att rådet har gått med på en Eurovinjett, men vi vet att det debiterade beloppet inte kommer att räcka till för att finansiera, till exempel, tunneln genom Brennerpasset mellan Österrike och Italien. På grundval av de vägtullar som Österrike tar ut skulle det ta 300 år för Österrike att finansiera sin andel av Brennertunneln. Det är därför vi behöver prioriteringar. Vad vi behöver är den sortens transportprojekt som kan binda samman Europa.
Därför har vi startat ett initiativ som överskrider parti- och nationsgränser. Vi vill att sammanfogningen av järnvägsförbindelserna mellan Berlin, Warszawa, Tallinn, Riga och Vilnius skall ges högsta prioritet, och vi vill ha en järnvägsförbindelse mellan Wien och Venedig till Ljubljana, Bratislava, Prag och Budapest. Om vi fullbordar de här två projekten kommer vi att nå alla de åtta huvudstäderna i de nya medlemsstaterna, och därefter kommer Europa att kunna växa tillsammans. Vi skulle hur som helst föredra att se att de här två projekten är fullbordade till 2010 än att ha 30, 50 eller 48 projekt som är halvfärdiga 2020. Den europeiska integrationen beror på vilka prioriteringar vi gör på det här området. 
Seán Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Jag är föredragande för yttrandet från utskottet för transport och turism om de allmänna bestämmelserna för beviljandet av finansiering inom ramen för det transeuropeiska transportnätet och energi. I denna egenskap kan jag med säkerhet säga att de 20,3 miljarder euro som för närvarande förslagits i förslaget till förordning inte under några omständigheter kan minskas. Det är absolut nödvändigt att denna finansieringsnivå skall ses som ett absolut minimum.
Kommissionen måste säkerställa att denna föreslagna finansieringsnivå tillmötesgår de behov som uppstår genom högre medfinansiering från gemenskapen, vilken kan uppgå till så mycket som 50 procent. Vi måste vara realistiska för att kunna uppnå målet att utveckla dessa projekt, särskilt med tanke på att antalet prioriterade projekt har ökat från 14 till 30. Otvivelaktigt finns det en hög grad av förväntan ute på fältet för tydligare regler om beviljandet av finansiering av TEN-T-projekt.
Jag är av den bestämda uppfattningen att medfinansiering är mycket viktigt. Medlemsstaterna måste hävda sig och visa ansvarighet för sina infrastrukturer. Det räcker inte med finansiering via EU-medel för att de skall kunna uppnå detta. En stor del av finansieringen kommer att riktas mot större gränsöverskridande projekt, men jag tror inte att detta är effektivt om inte alla berörda länder undertecknar bindande bilaterala avtal.
I de fall lämplig parallell finansiering inte finns tillgänglig i en medlemsstat måste kommissionens tillsynsroll och dess förmåga att återvinna medel stärkas. Trots allt är kommissionen gemenskapsbudgetens väktare. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja börja med att tacka Michael Cramer för hans vackra ord av solidaritet.
Som jag ser saken behövs det tre saker för att skapa det transeuropeiska transportnätet, nämligen pengar, pengar och mer pengar. Jag anser dock att det inte bara är pengar som behövs. En gång i tiden förde alla vägar till Rom, den civiliserade världens centrum, för det var så romarna byggde dem. Vart för nu det alltmer enade Europas vägar? Jag tänker inte försöka besvara den frågan just nu. Jag skall i stället tala om en annan fråga som ligger bakom denna. Utgör transportsystemet i det utvidgade EU, som i framtiden kommer att utvidgas ännu mer, verkligen ett system, och kan det europeiska nätverket betraktas som en helhet? Jag anser att svaret måste vara nej. Sexton nya prioriterade projekt har adderats till vad som tills helt nyligen var 14 för att ta hänsyn till de nya medlemsstaternas anslutning till EU. De åtgärder som vi vidtar i framtiden kommer otvivelaktigt också att följa det här mönstret, och med andra ord så kommer vi att fortsätta att lägga till extra projekt, ett i taget, varje gång nya länder ansluter sig, som om vi höll på att bygga ut ett hus eller göra ett lapptäcke.
Därför vill jag fråga kommissionen om det inte till slut är dags att granska Europa ur fågelperspektiv och om det inte skulle vara mödan värt att genomföra en uttömmande studie av det transeuropeiska transportnätet. En sådan studie skulle inte endast omfatta Balkanländerna, utan även Moldavien, Ukraina, Vitryssland, Georgien, och troligen även Ryssland. Jag anser att det är på tiden att man gör en sådan uttömmande och metodisk studie av den här sorten för att få ett fågelperspektiv på Europa. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka kommissionsledamot Jacques Barrot för hans mod och det nuvarande ordförandeskapet för rådet för den goda vilja som det har visat. Men god vilja är inte nog; det måste visa prov på stränghet i sina krav på bättre eller åtminstone tillräcklig finansiering för de transeuropeiska näten.
Parlamentet har alltid stött de transeuropeiska näten och en tillräcklig finansiering av dem, och det anser faktiskt att de föreslagna 20 300 miljonerna för budgetplanen är ett minimum och fördömer förseningarna och hindren, för det är förseningar och hinder som hämmar tillväxt och sysselsättning samt social, ekonomisk och territoriell sammanhållning.
Det gläder mig att gränsöverskridande sträckor ägnas särskild uppmärksamhet, och jag vill fråga kommissionen om den har undersökt om beloppet — på 20 300 miljoner euro — kommer att räcka till om det blir så väl att de möjliga 50 procenten investeras för åtminstone hälften av de gränsöverskridande projekten fram till 2013? Kommer det beloppet även att räcka till det garantiinstrument som kommissionsledamot Jacques Barrot och kommissionsledamot Joaquín Almunia håller på att inrätta?
Jag vill ha garantier för att kommissionen och rådet har för avsikt att koncentrera sig på de 30 redan antagna projekten, garantera deras stabilitet och ge dem den nödvändiga kraften och inte låta sig distraheras av andra intressen som kommer att dyka upp, i form av alternativa projekt, till följd av utsikterna till fräscha pengar.
Jag vill sluta genom att nämna den flexibilitet och additionalitet som behövs på olika finansieringsnivåer, både på gemenskapsnivå och på nationell och regional nivå, både offentligt och privat, inklusive möjliga synergier mellan transport- och energinät. 
Adam Jerzy Bielan (UEN ).
    –  De begränsade medel som reserverats för transportpolitik gjorde det nödvändigt att utarbeta en förteckning över prioriterade transeuropeiska transportprojekt. Det är dock bara alltför tydligt att denna förteckning innehåller alldeles för många projekt i förhållande till EU:s ekonomiska resurser. Med tanke på den nyligen genomförda utvidgningen och de massiva förseningar som de nya medlemsstaterna drabbats av när det gäller infrastrukturutveckling, anser jag att projekt som syftar till att förena Europas transportnät bör ägnas särskild uppmärksamhet.
När det gäller kommissionens förslag till finansieringsnivåer inom budgetplanen för 2007–2013 bör det påpekas att det inte finns något som helst berättigande att anföra EU:s utvidgning som anledningen till de ökade utgifterna på det här området. De nya medlemsstaterna är involverade i bara 10 av de 30 godkända projekten, och de får endast 10 procent av finansieringen. På grund av den osedvanligt låga andelen som medfinansieras från EU anser de 10 nya medlemsstaterna dessutom att detta är ett föga tilldragande finansieringsalternativ.
Trots dessa brister anser jag dock att vi bör göra allt som står i vår förmåga för att se till att utgifterna för det transeuropeiska transportnätet ligger kvar på den nivå som kommissionen föreslår. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! Jag vill först och främst tacka alla de som har talat och tydligt visat att genomförandet och skapandet av det transeuropeiska transportnätet är en viktig prioritet för ert parlament.
Jag måste kanske försöka motverka den pessimism och den negativa analys som kommit till uttryck på vissa håll. Även om det stämmer att framstegen med att realisera de här projekten, sedan Maastrichtfördraget, hittills har varit otillräckliga, så har ett antal av dem icke desto mindre genomförts eller håller på att genomföras sedan Europeiska rådets möte i Essen 1994, om jag minns rätt. Vi har således redan tagit eller håller på att ta ett första steg i slutförandet av projekten.
Det råder ingen tvekan om att rådet delar den oro som uttrycks av ert parlament när ni säger att de transeuropeiska näten är ett viktigt element ur ekonomisk synvinkel, eller med tanke på territoriell sammanhållning som talarna har sagt och kommissionens vice ordförande har noterat. Det är förvisso så, som någon påpekade, att pengar utgör grundstommen för denna ansträngning. Därför måste vi se till att våra politiska prioriteringar även kan omvandlas till budgetmässiga prioriteringar. I detta avseende är budgetplanen verkligen en viktig fråga.
Som rådets tjänstgörande ordförande kan jag bara förklara att det luxemburgska ordförandeskapet lägger stor vikt vid detta avsnitt i budgetplanen ända till juni och inte vill att det skall minska eftersom det skulle innebära att den politiska prioriteringen skulle reduceras eller skjutas upp ännu mer. Det är emellertid ett åtagande som ordförandeskapet inte ensamt kan ta på sig. Det är, i själva verket, först och främst medlemsstaternas och ert parlaments ansvar att besluta om dem eftersom rådet inte ensamt bestämmer om budgetplanen. Beslut om budgetplanen fattas gemensamt av rådet och ert parlament.
Jag anser att om ni lägger stor vikt vid de transeuropeiska näten så bör ni tala om det. I dag har ni gjort det; det har blivit en tankeställare, och budskapet kommer att föras vidare under de kommande veckorna, samtidigt som diskussionerna om budgetplanen säkerligen kommer att intensifieras. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Jag vill för det första följa Nicolas Schmits exempel och tacka alla ledamöter och talare som har visat sitt stora intresse för denna fråga genom att vara här i dag.
Därefter vill jag påpeka att vi har ett i stort sett komplett utkast för 27 nuvarande och framtida medlemsstater, och att den medfinansierade andelen kommer att vara densamma för samtliga medlemsstater. I stort sett kommer vi att finansiera 50 procent av studierna – som vi gör för närvarande. När det gäller projekten kommer vi att höja bidragen från en andel på 10 procent för ”normala” projekt till möjliga 30 procent om de är prioriterade projekt. Gränsöverskridande projekt som hittills har fått bidrag på högst 20 procent skulle eventuellt kunna få bidrag på 50 procent om vi ansluter oss till er och behandlar dem som större prioriterade projekt.
Jag vill dessutom komma tillbaka till frågan om grannskap och de band som ni vill främja med hela den europeiska kontinenten. Ni vet att jag anförtrodde mina tanker om att utvidga det transeuropeiska nätet till grannländer – Balkanländerna, länderna i Kaukasus, Ryssland, Ukraina, Moldavien, länderna i östra och södra Medelhavet – till Loyola de Palacio. Jag förväntar mig stora resultat av det här arbetet. Det kommer att ge oss möjlighet att begrunda framtiden för kommunikationerna över den europeiska kontinenten och även bidra till våra tankar om grannskapspolitiken.
Jag vill även framhålla att vi måste vara mycket lyhörda. Vi måste fortfarande se till att medlemsstaterna verkligen klarar av att genomföra de här projekten. På det hela taget kommer vi att stå för en sjundedel av insatsen, ett bidrag som kommer att få en avgörande hävstångseffekt.
Jag skall inte gå igenom alla inlägg som har gjorts, särskilt av ledamöter av utskottet för transport och turism, men ni har rätt i att detta är en mycket brådskande fråga, i synnerhet om vi hoppas kunna undvika att skapa det slags lappverk, bestående av små avsnitt som visserligen kan hanteras väl men saknar samband med hela nätet, som många av er fruktar. Av den anledningen har jag beslutat att föreslå inrättandet av samordnare till rådet och parlamentet, herr talman – och jag tar mig friheten att insistera på den här punkten denna morgon. Dessa samordnare kommer att bli ansvariga för att se till att alla tänkbara ansträngningar görs längs korridorens hela längd – det handlar i första hand om järnvägskorridorer och även flodkorridorer – för att garantera att korridoren hålls samman, inom den tillåtna tiden. Jag anser, herr talman, att parlamentet omgående måste utfärda sitt yttrande om förslagen.
Som kommissionsledamot vill jag ta detta tillfälle i akt för att upprepa att jag ser fram mot parlamentets yttrande. Därefter kommer jag att kunna vidarebefordra det här förslaget om strategin – om jag tillåts använda det begreppet – med samordnare till rådet, som dessutom, herr minister, har lämnat sitt samtycke. Med parlamentets och rådets yttranden skulle jag sedan kunna presentera nomineringen av dessa samordnare, som jag uppriktigt hoppas på, för kommissionen. Samordnarna skulle ha både teknisk kompetens och, anser jag, den politiska och moraliska auktoritet som krävs för att sätta fart på folk och se till att två grannstater, om det skulle behövas, kan binda sig till projektet att bygga ut nätet genom bilaterala förbindelser.
Jag vill än en gång tacka parlamentet och ordförandeskapet, som har påpekat att allting naturligtvis har lagts på is på grund av de ekonomiska förhandlingarna. Men jag anser dock att även ledamöterna har ett ansvar för att påpeka för sina ledare och för deras medlemsstaters ledare att om vi vill ha ett Europa som verkligen är konkurrenskraftigt och har territoriell sammanhållning så måste de också göra sitt för att genomföra de här stora projekten som kan visa sig vara ett verkligt tillfälle för Europas framtid. Jag vill även tacka Paolo Costa som tog initiativ till den här debatten på utskottet för transport och turisms vägnar, en debatt som jag anser har varit mycket nyttig. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0031/2005) av Jeanine Hennis-Plasschaert om ökat hamnskydd (KOM(2004)0393 – C6-0072/2004 – 2004/0031(COD)). 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Jag vill först och främst tacka föredraganden, som verkligen har gjort ett utomordentligt arbete.
Den senaste vågen av terroristattacker har visat att inget land och ingen näring är skyddad från sådana hot. Oavsett deras motiv kan dessa terrorhandlingar äga rum var som helst och när som helst. Sjöfart och hamnar undgår inte sådana hot, och vi kan inte vänta på att en attack skall inträffa innan vi vidtar vad som i huvudsak är förebyggande åtgärder inom ramen för transportpolitiken.
Den grundläggande målsättningen med detta förslag till direktiv är att på hamnnivå fullfölja de åtgärder som 2004 infördes endast för hamnterminaler, inom ramen för förordningarna om säkerhet för fartyg och hamnanläggningar. Ni minns säkert att genom denna förordning införlivas de säkerhetsåtgärder som Internationella sjöfartsorganisationen antog i december 2002 på gemenskapsnivå, särskilt den internationella koden för sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar (ISPS). Vid den tidpunkten hade kommissionen valt att säkerhetsåtgärderna skulle utvidgas till hela hamnområdet först i ett senare skede och då i form av ett direktiv.
Vårt slutmål är att komma ifrån denna i det närmaste konstgjorda åtskillnad mellan å ena sidan hamnen och å andra sidan de hamnanläggningar som den består av, och genomföra en enhetlig säkerhetsplan som tar hänsyn till geografin och topografin för varje enskild hamn enligt medlemsstaternas införlivande, såväl som de olika områden som de består av. Vi anser att denna strategi är genomförbar när det gäller effektivitet och kostnad.
Jag vill framhålla att vårt förslag till stor del bygger på resultaten av ett arbete som Internationella arbetsorganisationen och Internationella sjöfartsorganisationen har genomfört tillsammans, och som har lett fram till offentliggörandet av en uppförandekod för hamnskydd. Denna uppförandekod är emellertid inte rättsligt bindande. Det är anledningen till att kommissionens förslag kräver samma strukturer och säkerhetsåtgärder som i den förordning som redan trätt i kraft för att skapa ett säkerhetssystem som gäller för sjötransporter som helhet, ett system som börjar på fartygen och sträcker sig ända till hamnområdet.
Genom denna strategi kan man förenkla förfaranden och samverkan för säkerhet. I förslaget till direktiv uppmanas medlemsstater att fastställa gränser för sina hamnar och se till att tillfredsställande planer för hamnskydd upprättas i enlighet med minimikrav.
I det förslag ni har framför er föreskrivs även att en hamnskyddsmyndighet skall utses för varje enskild hamn eller grupp av hamnar, att en hamnskyddsansvarig skall utses och att kontaktpunkter skall inrättas i medlemsstater för att garantera att nödvändiga kontakter tas med andra medlemsstater, och självfallet med kommissionen. Slutligen innehåller förslaget bestämmelser om ett system med inspektioner för att verifiera genomförandet av hamnskyddsåtgärderna som omfattar hela gemenskapen.
Jag skall avsluta mitt tal, herr talman, genom att särskilt betona att en del av våra handelspartner redan har genomfört stora delar av Internationella sjöfartsorganisationens internationella kod för sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar (ISPS). Dessa tredjeländer genomdriver säkerhetsåtgärderna i alla sina hamnar och förväntar sig naturligtvis samma åtagande från oss. De är alla inställda på att komma hit och kontrollera att det förhåller sig på det viset om vi inte skyndsamt agerar i den här riktningen. Jag anser att vi inte kan låta Europeiska unionen hamna på efterkälken på det här området, både av skäl som har med handeln att göra men, naturligtvis, även för att skydda våra europeiska landsmän och den viktiga infrastruktur som våra hamnar utgör.
Jag kan tillägga att jag hade möjlighet att besöka Jackson, som ansvarar för säkerheten på nationell nivå, när jag besökte Förenta staterna förra månaden. Om jag skall vara helt uppriktig så har vi faktiskt inlett en sort samarbete som bygger på förtroende. Det implicerar emellertid att européer verkligen är beredda att gå med på de ansträngningar som krävs för att genomföra detta storskaliga säkerhetsinitiativ i alla hamnanläggningar.
Jag tackar därför föredraganden och alla de som har granskat den här texten än en gång. Jag tackar er särskilt mycket för att ni har gett detta dokument hela den betydelse som det förtjänar, och jag hoppas, herr talman och herr minister, att ni skyndsamt skall komma överens i den här frågan. 
Jeanine Hennis-Plasschaert (ELDR ),
   . – Herr talman! Terroristattackerna i Förenta staterna och Spanien har som vi vet och som kommissionsledamot Jacques Barrot sade alldeles nyss, tillsammans med ökningen av den vanliga brottsligheten, lett till att alla slags säkerhetsåtgärder har vidtagits i Europa. Efter flygplatserna har turen nu naturligtvis kommit till hamnarna. De europeiska hamnarna är när allt kommer omkring viktiga länkar inom den transportkedja som binder samman handels- och passagerarflöden över hav och land. I många fall är de även knutpunkter för omlastning av farliga transporter för viktiga kemiska och petrokemiska produktionscentrum och ligger nära städer. Därav följer att terroristattacker i hamnar kan leda till allvarliga avbrott i transportsystem, få en dominoeffekt och orsaka skador på människor i hamnarna och de som bor i närheten. Det var helt enkelt absolut nödvändigt att vidta åtgärder.
Jag bör tillägga att det är bättre att klara upp de här frågorna själva än att utsättas för oönskad hjälp från amerikanska inspektionsgrupper, för att bara ta ett exempel. Som kommissionsledamot Barrot angav för en stund sedan införlivades, för det första, den internationella koden för sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar – ISPS-koden – genom förordning 725 till regler som är bindande för EU. Förordningen är emellertid inte allomfattande. Eftersom den endast behandlar säkerheten i den våta delen av en hamn kom ett kompletterande direktiv om säkerheten i hela hamnområdet 2004. Det är detta direktiv som vi har framför oss denna morgon, och som vi skall rösta om senare i dag.
Jag vill fokusera på två kärnfrågor som jag var engagerad i som föredragande. Kommissionsledamot Barrot har redan utförligt diskuterat flera andra frågor. De två frågor som jag vill diskutera har att göra med skapandet av lika villkor inom Europeiska unionen.
För det första har vi den ekonomiska underbyggnaden av förslaget. Vem betalar för vad? Skillnaderna är avsevärda mellan vissa medlemsstater och andra, och jag anser att det inte alls är önskvärt om vi någonsin skall få lika villkor. I den slutliga överenskommelsen uppmanas därför kommissionen att – så snart som möjligt och senast den 30 juni 2006 – presentera en studie av kostnadsfördelningen mellan statliga myndigheter, hamnmyndigheter och näringsgrenen. De extra säkerhetsåtgärderna får inte på något vis leda till snedvridning av konkurrensen.
För det andra hade jag föresatt mig att tolkningen av reglerna i alla medlemsstater skall vara entydig och att genomförandet av dem bör harmoniseras. Det är, naturligtvis, oacceptabelt att en medlemsstat, bildligt talat, skulle kunna nöja sig med ett extra lås medan det blir obligatoriskt med fem vakter och sex kameror i de andra. Jag överdriver naturligtvis, men ändå. Jag har därför argumenterat för att kommissionen i viss utsträckning skall ”metaövervaka”. Detta visade sig vara en besvärlig punkt under förhandlingarna, särskilt för rådet, vilket överraskade mig, eftersom det är medlemsstaterna som klagar så bittert över att det saknas lika villkor, men slutet gott, allting gott. Vi har funnit en formulering som alla inblandade kan ansluta sig till och genom vilken kommissionen får tillräckliga medel för att sköta den nödvändiga metaövervakningen.
Som föredragande har jag gjort mitt allra bästa för att undvika att skapa ytterligare en byråkratisk institution, och förslag i den riktningen har följaktligen avvisats. Jag är, naturligtvis, mycket glad över att kunna informera er om att jag alldeles nyss har kommit överens med skuggföredragandena, rådet och kommissionen. Denna kompromiss består av ändringsförslagen 13 till och med 75, och stöds av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och min egen grupp, samt rådet och kommissionen. Om vi antar denna kompromiss senare i dag så kan direktivet slutföras vid första behandlingen. Även om det säkert finns de som är positivt inställda till ändringsförslagen 10, 11 och 12, vilka lagts fram av gruppen Unionen för nationernas Europa, så skulle jag icke desto mindre råda er att rösta mot dem. De blev inte antagna av utskottet för transport och turism i ett tidigare skede, och det väsentliga i dem har redan behandlats på annat håll eller skulle ge upphov till en onödig julgranseffekt.
Den överenskommelse som vi nu har kommit fram till är en praktisk kompromiss som kan fungera för alla parter som är involverade i genomförandet av åtgärderna, och ett snabbt slutförande vid första behandlingen är därför mycket önskvärt. Det enda som återstår är att tacka skuggföredragandena, kommissionen och det luxemburgska ordförandeskapet för deras engagemang och deras samarbete, som jag verkligen har uppskattat. 

Giles Chichester (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Jag reser mig för att tala på utskottet för industrifrågor, forskning och energis vägnar. Först och främst vill jag uttrycka mitt stora stöd för detta förslag och särskilt välkomna innehållets flexibilitet, i den mån medlemsstaterna och deras genomförande berörs. Säkerhetsåtgärder och åtgärder i kampen mot terrorism präglar till stor del den tid vi lever i och är mycket viktiga frågor. Det är därför mer än välkommet att kommissionsledamoten har tagit initiativ i denna fråga.
Mitt utskott hade dock några frågor om bristen på ingående kostnadsnyttoanalyser, eller en täckande konsekvensbedömning av de kostnader som uppstår genom detta direktiv. Vi var också bekymrade över förslagets brist på specifika hänvisningar till finansiering eller finansieringsåtgärder. Det är mycket bra att vi lägger fram förslag, men vi bör också beakta hur sådana förslag skall finansieras. Vi lade därför fram ett ändringsförslag som uppmärksammar dessa aspekter i förslaget, och kräver att de skall beaktas av medlemsstaterna när de utarbetar handlingsplanerna. Vi vill inte att denna åtgärd skall medföra att kostnadsbördan faller på aktörer eller speditörer i den privata sektorn. Vi vill däremot se en rimlig och rättvis fördelning av bördorna och kostnaderna i sammanhanget. 
Romano Maria La Russa (UEN ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag tackar de föredragande som har varit före mig, och jag kan naturligtvis bekräfta att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor stöder åtgärden.
Icke desto mindre anser jag det nödvändigt att lägga till några punkter: lättheten och självförtroendet med vilket terroristerna kunde slå till i september 2001 och vid andra tillfällen har gjort det nödvändigt att utvidga säkerhetskontroller inte bara vid flygplatser och gränsposter utan även i hamnar, med ett betydande dagligt flöde av varor och passagerare.
När det gäller rådets och parlamentets förslag att dessutom kontrollera lastfärjor tar jag mig, som föredragande för yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, friheten att påpeka att ett större antal kontroller i hamnar även skulle göra det möjligt att hejda handeln med förfalskade varor, narkotikahandeln och en lång rad aktiviteter som utförs av kriminella organisationer. Mitt förslag lades fram som ett ändringsförslag i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och blev inte godtaget, på samma sätt som andra ändringsförslag som krävde att kontrollerna, utöver varor och fordon, skulle utsträckas till människor inte blev godtagna.
Med tanke på att syftet uteslutande var att stärka säkerheten för våra medborgare anser jag att detta avvisande är fullständigt obegripligt. Efterföljande diskussioner mellan rådet och parlamentet bekräftade som tur var det legitima i mina argument och noterade dem. Innehållet i mina ändringsförslag lades till i texten så att de, i huvudsak, har godtagits.
Jag anser att direktivet, genom att begränsa inresorna för människor som mycket ofta tvingas begå brott för att överleva, ibland mot sin egen vilja, eftersom de kommer hit utan arbete eller dokument och räknar med att bli socialt integrerade utan problem, även kan fungera som ett legitimt verktyg i kampen mot illegal invandring. 
Philip Bradbourn,
   . – Fru talman! Jag vill inleda med att gratulera Jeanine Hennis-Plasschaert för hennes utmärkta arbete vid utarbetandet av detta betänkande. Att vi kan påskynda avslutandet av detta ärende, som jag hoppas på, är ett bevis på hennes ansträngningar.
Vi är alla medvetna om att hotet från terrorism har ökat avsevärt under de senaste åren. Kammaren har med rätta diskuterat dessa frågor upprepade gånger den senaste tiden.
Min första oro var att kommissionens förslag var för vaga, gick för långt och att de avsevärda kostnaderna för genomförandet och verkställandet av detta direktiv skulle kunna komma att bollas över på leverantörskedjan. Detta skulle i sin tur leda till ökade kostnader för industrin och konsumenterna. Jag instämmer fullständigt med Giles Chichesters kommentarer om kostnadsnyttoanalysen.
Tack vare föredragandens stora ansträngningar har sådana vaga uttryck som ”olagliga handlingar” – som kan innebära allt från att slänga avfall i hamnområden, vilket inte utgör något riktigt säkerhetshot – ändrats till ”säkerhetstillbud”. Detta inskränker uttryckets betydelse och säkerställer att direktivet kan få en bättre inriktning på verkliga hot. Hamnområden har definierats bättre för att begränsa de kostnader som ålagts leverantörskedjan utanför hamnens geografiska område. Något som är viktigt är att subsidiaritetsprincipen har främjats när det gäller att definiera de områden som har anknytning till hamnarna och som avses i direktivet.
Säkerhet handlar dock inte bara om pengar och kan verkligen inte ha ett bestämt pristak. Föredragandens ansträngningar innebär att frågan om eventuell onödig byråkrati har tagits upp. Det gläder mig att säga att vi har ett betänkande som jag stöder fullt ut, och jag skulle vilja be kammaren att ge full uppbackning i omröstningen senare i dag. 
Marta Vincenzi,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Med detta direktiv förenar vi transportsäkerhet med skyddet av varor och sjötransporter mellan Europa och resten av världen. Sedan 2002 och i och med de särskilda bestämmelserna från 2004 gäller det inte längre att endast skydda människoliv till sjöss och miljön, utan även att förebygga terroristattacker.
Men en förbättring av situationen måste komma till stånd med tanke på att fartyg ofta inte tillåts lasta och lossa i amerikanska hamnar, och att hamnarna – särskilt när det gäller containerfartyg – måste träffa avtal med den amerikanska tullmyndigheten, annars riskerar de att stängas ute från transportrutter. Det stärker inte vår konkurrenskraft.
De säkerhetsregler som redan gäller och som kommissionsledamot Jacques Barrot erinrade om är dessutom fragmenterade, de är inte rättsligt bindande och saknar ett helhetsperspektiv. Det förefaller därför vara viktigt att godkänna detta regelverk, för att förhindra snedvridning av konkurrensen och erkänna att hamnar är noder i logistikkedjan. Bidraget från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet till utarbetandet av de övergripande förslagen var inriktat på följande två frågeställningar: att definiera hamnar i transportsektorn – inte bara vid gränssnittet fartyg/hamn, men genom att erkänna deras funktionella samband med den gemensamma transportpolitiken – och tala för behovet av inspektioner från kommissionens sida för att garantera ett enhetligt ramverk samtidigt som man respekterar medlemsstaternas bestämmanderätt.
Med tanke på de betydande skillnaderna mellan rådet och kommissionen vid starten, samtidigt som vi måste nöja oss med ett resultat som inte är så ambitiöst som vi hade hoppats, anser vi att den uppnådda kompromissen är tillfredsställande, och vi röstar för. Jag tackar uppriktigt föredraganden för hennes förmåga att lyssna och sammanfoga. 
Sylwester Chruszcz,
   . –  Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! För min del är jag mot byråkrati, och samma sak gäller troligen för varje ledamot av denna kammare. Ett växande antal dokument som behandlar problem med anknytning till hamnskydd skulle mycket väl kunna resultera i ett mångfaldigande av byråkratiska strukturer, och EU:s lagstiftning i denna fråga innebär att två överlappande lagstiftnings- och rättssystem kommer att vara i kraft.
Subsidiaritet är en av de grundläggande principerna för gemenskapen. Vi får inte ta ännu mer makt från medlemsstaterna genom att förklara att direktivet även kommer att tillämpas på områden utanför hamnar. Vi får inte införa begränsningar för medlemsstaternas rättssystem genom att diktera vad som skall anses vara ett brott och vad som skall anses vara olagligt. Jag är helt och hållet för ökat hamnskydd, men överallt där det är möjligt bör det vara medlemsstaterna och hamnarna själva som bestämmer hur det målet skall förverkligas, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Det här direktivet får inte resultera i att hamnar måste underkasta sig oändliga inspektioner, som genomförs av otaliga organ. Som jag sade i början av mitt anförande måste vi undvika överdriven byråkratisering av de förordningar, direktiv och lagar som reglerar den här frågan i EU. 
Philip Claeys (NI ).
   – Fru talman! Ett direktiv om säkerheten i EU:s hamnar är inte någon lyx.
Attackerna i New York, Washington och Madrid har visat att det än så länge inte finns något transportmedel som inte hotas av terrorismen, och därför är det logiskt att hamnskyddet bör skärpas. Kommissionsledamot Jacques Barrot påpekade för en stund sedan att vi genom att göra det helt enkelt uppfyller ett antal internationella åtaganden. I själva verket handlar det här inte bara om hotet från terrorismen, utan även om kampen mot illegal invandring, organiserad brottslighet och narkotikahandeln och handeln med förfalskade varor. Vi hoppas hur som helst att initiativet inte skall fastna i goda avsikter, utan att man skall agera i var och en av de här säkerhetsfrågorna.
Till sist vill jag uttrycka mitt gillande av de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för transport och turism. Det är i sanning nödvändigt att finansieringen av de föreslagna åtgärderna inte resulterar i snedvridning av konkurrensen och att tydliga riktlinjer föreskrivs för hur kostnaderna för å ena sidan regeringarna och å andra sidan aktörerna skall täckas. 
Willi Piecyk (PSE ).
   – Fru talman! Det gläder mig att ni som älskar kustlinjen sitter ordförande för det här sammanträdet, och det vet ni. Jag vill tacka föredraganden för det arbete hon har utfört parallellt med skuggföredragandena. Jag anser att vi har en förnuftig kompromiss för omröstningen i morgon, en kompromiss som alla grupper kan stödja, och det kommer att göra det möjligt för oss att slutföra detta ärende.
Världen är tyvärr inte som vi skulle önska att den vore. Terroristattacker har inträffat som utsätter transporten av personer och varor för fara. Vi måste göra något åt dem, och det är vad vi försöker göra i detta direktiv. Slutsatsen är att vi måste vidta förebyggande åtgärder. En sak som måste framhållas i detta sammanhang är dock att ansvar för säkerhet i sista hand inte kan övergå endast till hamnarna. Det är tvärtom en uppgift som gäller alla de som är involverade i transporter, och detta är något som vi inte får glömma. Säkerheten börjar med den som lastar varorna, och den måste, i sista hand, involvera både järnväg och landsväg, för annars kommer vi i slutändan att få snedvridningar av konkurrensen och något annat som vi inte vill ha, i form av mer trafik på väg än över vatten. Detta, anser jag, är något som vi måste ta med i beräkningen. Om jag inte tar miste har kommissionen redan börjat överväga hur denna aspekt skall kunna inkluderas. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Fru talman! Säkerheten på sårbara platser som hamnar är oundgänglig för samhället. Det gäller både för förhållandet mellan fartyg och kaj och för de andra delarna av hamnen. Eftersom hamnar inte är likadana när det gäller storlek, plats, beskaffenhet och metod eller organisation, får medlemsstaterna stort utrymme att bestämma hur de bäst skall tillämpa dessa regler, vilket bara är rätt. Jag välkomnar det faktum att medlemsstaterna kan tillämpa dessa regler på det lämpligaste sättet. En enhetlig reglering för alla hamnar skulle när allt kommer omkring vara till förfång för den mångfald som jag hänvisade till och pressa upp kostnaderna.
En andra viktig punkt gäller tillämpningen av de reglerna. Erfarenheter på annat håll har lärt oss att tillämpningen är enklare i teorin än i praktiken. Begränsningar när det gäller arbetskraft är inte något recept för kvalitet i inspektionerna, och därför välkomnar jag att kommissionen noga skall övervaka tillämpningen av detta direktiv.
Till sist vill jag uttrycka min uppskattning av föredraganden som lyckades föra denna fråga till ett bra slut på ett koncist sätt genom hålla fast vid de viktigaste principerna i samråd med rådet. 
Bogusław Liberadzki (PSE ).
    –  Jag välkomnar varmt att vi håller en debatt i den här frågan, då det visar att vi bemödar oss om att agera förnuftigt innan någon skada är skedd. Det visar också att vi verkligen betraktar hamnar som multimodala nav i transportkedjan. Slutligen kommer denna debatt att höja konsumenternas förtroende. Fördelen med det föreslagna direktivet är att det ger oss tydliga mål samtidigt som vi kan vara flexibla i hur vi genomför och uppnår dessa mål. Inom min grupp fanns det en viss oenighet i frågor som finansiering av institutioner med befogenheter på området och inspektioner och huruvida de stör arbetet i hamnarna eller inte. Jag anser att den uppnådda kompromissen är en bra kompromiss som förtjänar vårt stöd.
Avslutningsvis vill jag tillägga att jag bad hamnmyndigheterna i min valkrets i Szczecin och Świnoujście lämna sina synpunkter på dessa förslag. Deras svar var positiva på varje punkt. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Fru talman! Det råder inte något tvivel om att vi måste försvara och garantera säkerheten i hamnar såväl som på flygplatser. Terrorismen är, naturligtvis, något som vi tvingas leva med och som vi fruktar. Som journalist fick jag uppleva det första stora fallet av sjöröveri direkt ombord på kryssningsfartyget utanför Pireus, där jag fick se armar och ben som amputerats och flöt omkring i vattnet. Terrorismen är fruktansvärd.
Men fruktan för terrorn är lika fruktansvärd, denna fruktan som olika regeringar använder som förevändning för övergrepp mot de medborgerliga rättigheterna. Medborgare fruktar för sina liv på grund av terrorismen, och de fruktar för sin frihet på grund av kameror som följer varje rörelse de gör på gator, hamnar, flygplatser, hotell, överallt. ESPS avlyssnar telefonsamtal. Medborgare övervakas genom kreditkort; de övervakas överallt. Vi har terrorism och fruktan för terrorn. Så låt oss skydda våra medborgare. Vi skulle kunna använda alla de pengar som vi lägger ut på skydd mot terrorn – vi gjorde av med en miljard euro för de olympiska spelen – på ett annat sätt, genom att slå tillbaka fanatism och extremism som för raka vägen till terrorismen. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Som vi vet har terroristangrepp under de senaste åren riktat in sig på allmänna transportmedel – tåg, bussar, flygplan, fartyg och de områden som de trafikerar. Vi har terrorangrepp i färskt minne, till exempel angreppet i Madrid. Det finns ett brådskande behov av att vi vidtar fler – och mer effektiva – åtgärder. Förslaget till direktiv tjänar detta syfte. De flesta av de åtgärder som införs genom direktivet är tillfredsställande.
Vi behöver vidta åtgärder på gemenskapsnivå, så att det finns gemensamma accepterade säkerhetsbestämmelser, och samtidigt likvärdiga konkurrensvillkor mellan gemenskapens hamnar och flygplatser. Det lyckade exemplet med OS i Aten, där man använde sig av innovativa säkerhetsåtgärder, bör beaktas av medlemsstaterna, som behöver sätta sig in i dessa åtgärder.
Jag kommer från ett land med hundratals öar och hamnar i ett känsligt område i EU:s geografiska utkant, och jag anser att EU bör prioritera program för att uppfylla mer omfattande krav och kompletta infrastrukturer på dessa öar, där ofta människor och varor kommer in i landet på olagligt sätt. 
Jacques Barrot,
   . – Fru talman! Jag skall yttra mig mycket kortfattat, men först vill jag lugna föredraganden och särskilt Giles Chichester. Vi är väl medvetna om att det är kostnader inblandade, och när det gäller de kostnader som dessa åtgärder kommer att orsaka planerar vi i själva verket att göra en utfästelse om att förbereda ett meddelande om säkerheten för olika transportmetoder, inklusive finansieringen av dem, i vårt arbetsprogram för 2005. Den oro som parlamentet känner kommer att beaktas på detta sätt. Denna hänvisning till finansieringen ingår dessutom i en ingress.
Jag vill också påpeka för dem som befarar att vi inte tar hänsyn till särskilda nationella situationer att detta är ett direktiv och inte en förordning. Det gör att vi genom subsidiaritetsprincipen kan beakta ett antal praktiska hänsyn som kommer att göra kampen för säkerhet mer effektiv, när direktivet har införlivats av medlemsstaterna. Slutligen vill jag säga till Willi Piecyk att han har helt rätt, och att vi också måste engagera oss för säkerheten i hela transportkedjan.
Fru Hennis-Plasschaert! Nu vill jag återkomma till er för att uttrycka mitt varmaste tack, eftersom jag anser att vi tack vare er kommer att kunna vinna tid vid genomförandet av säkerhetsbestämmelser.
Jag tackar också ert utskott, utskottet för transport och turism. Ni har antagit detta ganska tekniska förslag och tillämpat ett pragmatiskt och konstruktivt synsätt när ni behandlade frågan. Det gläder mig att kunna notera att det finns många punkter som parlamentet, kommissionen och rådet i grunden är ense om när det gäller vilka åtgärder som skall vidtas. Kommissionen kan därför skriva under på den kompromiss som parlamentet kom fram till beträffande förhandlingar med rådet, och vilken, fru talman, framgår av ändringsförslagen 13–75. Vi kan därför godkänna ändringsförslagen 13–75, men tyvärr inte ändringsförslagen 1–12.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min önskan om att ett beslut skall fattas så att direktivet snabbt kan antas. Som jag sade får EU inte snåla på förebyggande åtgärder när det gäller att skydda sina hamnar, vare sig med hänsyn till människor och sektorer för hamnverksamhet eller i fråga om dess internationella partner. Allt som sagts ovan har dessutom flera av er lagt fram på ett utmärkt sätt. Fru talman, fru Hennis-Plasschaert, mina damer och herrar! Mina enheter kommer att sända över kommissionens detaljerade ståndpunkt om varje ändringsförslag till er. Jag tackar er så hjärtligt för er uppmärksamhet och för era mycket viktiga bidrag till resultatet av detta projekt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket. Tack också för att ni uttryckte er kortfattat.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00 i dag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0105/2005) av Alejandro Cercas för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2003/88/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (KOM(2004)0607 – C6-0122/2004 – 2004/0209(COD)). 
Vladimír Špidla,
   . – Fru talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka både föredraganden och parlamentet som helhet för deras förstklassiga arbete, som har utförts under extremt kort tid, med tanke på frågans komplexa och känsliga natur.
Vårt mål med att revidera direktivet är helt klart, nämligen att garantera en fortsatt hög standard för hälsan och säkerheten på arbetsplatserna. Det är välkänt att arbetsrelaterade olyckor hänger samman med överdrivet långa arbetstider. Samtidigt är vi alla medvetna om att framtiden kommer att tillhöra flexibla företag som inför innovativa arbetsmetoder, och motiverar sina arbetstagare att bli mer produktiva och också erbjuder dem högkvalificerade anställningar.
I våra medborgares intresse måste vi reagera på dessa nya utmaningar så gott vi kan. Vi måste bygga ut EU:s sociala modell, där en av grundprinciperna är att kvalitet är en avgörande faktor för konkurrensförmågan, och behovet av utbyggnaden har i själva verket också framkommit när allmänheten har rådfrågats rörande konstitutionsfördraget. Kommissionens syfte har alltid varit att garantera att det reviderade direktivet bibehåller den nuvarande skyddsnivån för arbetstagarna, samtidigt som man bidrar till en mer flexibel organisation av arbetstiden. Det var avsikten bakom det ursprungliga förslaget, och jag förmodar att det är samma mål som ligger bakom de ändringsförslag från parlamentet som kommissionen kommer att kunna godta.
Jag kommer att mer i detalj kommentera kommissionens ståndpunkt för de ändringsförslag som har lagts fram efter det att jag har lyssnat till er debatt. 
Alejandro Cercas (PSE ),
   . – Fru talman! Tack så mycket, herr kommissionsledamot, för era vänliga ord, inte bara om mitt betänkande utan också om det gemensamma arbete som utförts av alla ledamöter i parlamentets utskott för sysselsättning och sociala frågor. 
Mina damer och herrar! Av en tillfällighet sammanfaller vår debatt om direktivet om arbetstiden med Europadagen den 9 maj. Vår talman Josep Borrells ord i går här i kammaren om å ena sidan vår skyldighet att minnas och å andra sidan vår skyldighet att bygga ett Europa där skepticismen gentemot euron och de negativa inställningarna till EU har besegrats ringer fortfarande i öronen på mig.
Vår debatt i dag och morgondagens omröstning har mycket med vårt ansvar att göra. De hänger nära samman eftersom miljoner européer väntar på resultatet av vissa debatter som de har ställt stora förhoppningar på, eftersom detta direktiv är en kärnpunkt i det sociala EU och kommer att bli en tydlig signal för vår vilja och vår övertygelse om att EU:s sociala modell har en framtid. I annat fall blir vi utelämnade åt en framtid som inte dikteras från andra sidan Atlanten, utan från Stilla havet.
Våra debatter sammanfaller också med ett viktigt ögonblick i EU:s integration och olika europeiska parlaments och folks ratificering av konstitutionsfördraget. Och det är alltid samma fråga som utgör kärnpunkten i medborgarnas oro när de nu står inför frågan om de skall eller inte skall välja konstitutionsvägen: vad gör EU för att förbättra våra levnadsvillkor? Vi vet alla att detta är nyckelfrågan, och om vår agenda stämmer överens med medborgarnas önskemål kommer att bero just på om vi återigen bekräftar EU:s sociala modell. 
Och nyckelfrågan, som kommissionsledamoten sade, är undantagsbestämmelsen. Parlamentet vill upphäva denna klausul. EU:s sociallagstiftning måste gälla alla länder utan undantag. Herr kommissionsledamot! Det räcker inte att eliminera det missbruk och de bedrägerier som begåtts i det förgångna under den tidigare lagstiftningen. Vi måste få ett slut på dess rättsliga grund i alla medlemsstater, som parlamentet säger, efter 36 månader eller vad som nu beslutas i en kommande förhandling med rådet. 
Varför? Därför att undantagsbestämmelsen på ett flagrant sätt strider mot direktivets mål, arbetstagarnas hälsa och säkerhet och fördragets grundläggande principer. Eftersom det strider mot det som vi har lärt oss av 10 års erfarenheter, då hälsa, säkerhet och kombination av familje- och yrkesliv för miljontals europeiska män och kvinnor har fått allvarliga men under den tid klausulen har tillämpats. Eftersom det strider mot stadgan om de grundläggande rättigheterna och vårt konstitutionsfördrag, där det i artikel 91 föreskrivs att arbetstagarna har rätt till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden och en begränsning av den maximala arbetstiden. Därför, herr kommissionsledamot, att europeiska arbetstagare, deras organisationer, kvinnoorganisationerna och även, i stillhet, många arbetsgivare, som vill ha en typisk europeisk modell för förhållandena på arbetsmarknaden, ber oss om det.
Men hur står det till med flexibiliteten? Parlamentet känner till att vi också behöver behandla frågan om flexibilitet, därför att vi i EU inte bara behöver mer högkvalificerat arbete, utan också mer arbete. Vi är därför ense, och vi kommer att tillåta flexibilitet, och vi kommer att rösta för en beräkning på årsbasis, såvida inte omröstningen ger vid handen att undantagsbestämmelsen skall stoppas. Vi anser att undantagsbestämmelsen skulle vara i sin ordning i ett EU utan regler, men vi förespråkar ändå att EU:s bestämmelser skall göras flexibla.
En större flexibilitet är inte oförenlig med en högre nivå av social trygghet för arbetstagarna, såvida vi garanterar att det finns en miniminivå för bestämmelser och garantier, som fastslogs i Wim Koks rapport. Herr kommissionsledamot! Vi vill också reagera på de principer som skall beaktas när man definierar jourtid. Vi vill att gemenskapens regelverk skall respekteras, och vi vill att EG-domstolens beslut skall respekteras. Jourtid är arbetstid, eftersom arbetstagarna inte kan använda sin tid fritt, och de måste vistas på platser som bestämts av arbetsgivaren. 
Vi är också öppna för de behov som finns i EU:s hälsovårdssystem, där man står inför allvarliga problem när det gäller att rekrytera utbildad personal för att täcka denna jourtid. Vi har därför eftersträvat en lösning som är en syntes mellan flexibilitet och säkerhet. Herr kommissionsledamot! Ledamöterna i utskottet för sysselsättning och sociala frågor anser att dessa två är förenliga. De som inte anser att de är förenliga är personer som söker bevara undantagsbestämmelsen, eller de som vill definiera jourtid som fritid. 
Vi kan göra en insats; det har vi visat. Det finns ett samförstånd inom parlamentet. Jag vill vädja till kommissionen och rådet att inte rubba den entusiasm som denna överenskommelse har skapat, därför att det är den gamla överenskommelse som ledde till EU:s sociala modell. Vi hoppas därför innerligt att vi kan räkna på er hjälp och på en dialog med er, och att vi kan arbeta konstruktivt tillsammans under de kommande månaderna.
Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Fru talman! I Orwells Djurfarmen, finns en scen som upprepas, nämligen att fåren så fort man skall ha en debatt börjar ropa: ”four legs good, two legs bad”. Det är det som vi nu är med om - närhelst någon invänder mot att vi skall flytta makten från medlemsländerna till EU-institutioner så får vi höra att detta är detsamma som att företräda ett återupprepande av andra världskriget, förintelsen och alltihopa. Vi kan alltså inte ens diskutera arbetstidsdirektivets vara eller inte vara utan att få beskyllningar av den sorten.
Subsidiaritetsprincipen är fundamental, den hyllas i alla tänkbara högtidliga sammanhang. När vi kommer in på detaljerna så är det precis tvärtom, ingenting kan egentligen vara kvar i medlemsländerna. Arbetstidsdirektivet är i sig själv ett brott mot subsidiaritetsprincipen. Länderna är olika, de har olika näringslivsstruktur, somliga lever på industri andra har processindustri, vi har olika arrangemang i den offentliga sektorn och regler för detta. Det finns ingen anledning, och det är ytterligt olämpligt att försöka reglera arbetstiderna för hela EU på detta sätt. De som nu talar för detta säger att vi annars får social dumpning. Det är en enormt grov anklagelse mot de länder vi har accepterat som medlemmar i EU, som alla uppfyller Köpenhamnskriterierna, som alla är rättsstater med fri organisationsrätt. Att vi där skulle kunna få någon form av slavarbete är en grotesk beskyllning som bestämt måste avvisas.
Här har parlamentet nu försökt att ytterligare förvärra det arbetstidsdirektiv som redan föreligger. Det skall vi säga nej till, det är ett försök att ytterligare flytta fram positionerna för EU:s institutioner. Förslaget bör därför bestämt avvisas under hänvisning till subsidiaritetsprincipen. 
Věra Flasarová (GUE/NGL ),
   . – Mina damer och herrar! Politiska beslut är ibland ett resultat av kompromisser som skall göra båda sidor nöjda. Problem som hänger samman med att allt som gynnar arbetsgivarna ger nackdelar för de anställda, och vice versa, har hela tiden omgärdat förslaget till direktiv om vissa aspekter av hur arbetstiden skall organiseras, och vi borde inte hävda något annat.
Omröstningen i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, där jag är ledamot, har visat att ledamöter med alla politiska övertygelser vill angripa brister på jämställdhet mellan arbetsgivare och arbetstagare, och se till att vi gradvis kommer fram till lika behandling av män och kvinnor på arbetsmarknaden. Men det moderna humanistiska synsättet på förhållanden som rör anställningar kom inte nerdimpande från himlen. Det är kulmen av en lång kamp för att få de mänskliga rättigheterna erkända, och alltså för rätten till skäliga arbetsförhållanden, och den rättigheten är bland annat inskriven i Lissabonstrategin och framgår helt tydligt av Cercasbetänkandet. Ändå skulle några få juridiska kryphål och skenbart oskyldiga kompromisser kunna omintetgöra århundraden av framsteg. Det är olyckligt att oegennytta från arbetsgivarnas sida gentemot deras anställda hittills inte har utgjort en grundläggande princip i vår civilisation.
Vi höll fast vid principen om jämvikt i arbetslivet när vi röstade om förslaget i utskottet, och vi vill yrka på att följande förslag antas, så att denna princip blir mer än en tom fras för att lugna vårt samvete. För det första bör den maximala arbetstiden per vecka inte överskrida 48 timmar, inklusive övertid. Avvikelser från denna princip får bara beslutas genom kollektiva överenskommelser, vilket skulle utesluta användningen av individuella undantag. För det andra bör jourtiden, inklusive det som kallas ”inaktiv del av jourtid”, betraktas som arbetstid. Helt bortsett från allt annat har denna princip bekräftats i utslag från EG-domstolen. För det tredje bör perioden för beräkning av en genomsnittlig arbetsvecka fortfarande vara fyra månader. Det finns ytterligare en prioritering jag skulle vilja belysa, nämligen att målet med att åstadkomma jämlika villkor inte bara inbegriper att man skapar jämlika villkor för män och kvinnor när det gäller löner och tillgång till arbete och utbildning. Det innebär också lika rättigheter för männen när det gäller deras möjligheter att delta fullt ut i familjelivet. 
José Albino Silva Peneda,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta förslag är bra, eftersom det grundar sig på jämvikt och sunt förnuft. Det är i linje med Lissabonstrategin, det skyddar små och medelstora företag, och det innehåller ett antal punkter som skall åstadkomma större flexibilitet på arbetsmarknaden.
Men det finns några kontroversiella delar, varav den första är undantagsbestämmelsen. Om undantagsbestämmelsen bibehålls skulle det innebära att EU antog ett direktiv om känsliga miniminormer som skall uppfyllas när det gäller hälsa och säkerhet på arbetet, och ändå skulle det sägas i samma direktiv att det är helt frivilligt om man uppfyller dessa normer. Att fortsätta med denna metod kan därför inte betraktas som någon form av flexibilitet. Det skulle i stället innebära avveckling inom ett område som är så känsligt som hälsa och säkerhet på arbetet.
Det behövs större flexibilitet för EU:s ekonomi på arbetsmarknaden, men det får inte ske genom avsaknad av bestämmelser. Det finns andra, mer effektiva sätt att åstadkomma flexibilitet på arbetsmarknaden, till exempel förlängning av beräkningsperioden, vilket tas upp i detta förslag. Detta styrs dessutom av subsidiaritetsprincipen genom att det ger medlemsstaterna frihet att välja en beräkningsperiod om mellan 4 och 12 månader, beroende på situationen i landet, utan att EU ensidigt bestämmer en period.
När det gäller arbetstid och vilotid finns det slutligen ingen anledning för parlamentet att inte hålla sig till de bestämmelser som fastslagits av EG-domstolen. Jag vill upprepa att detta förslag innebär ett misslyckande av att upprätthålla subsidiaritetsprincipen, vilket skulle ge medlemsstaterna rätt att fastslå de metoder som de anser lämpliga för beräkning av löner och arbetstid. Låt mig helt klart säga att man av det framlagda förslaget inte kan dra några andra slutsatser än dem som jag har nämnt. 
Stephen Hughes,
   . – Fru talman! Jag vill gratulera föredraganden och alla som har hjälpt honom i detta arbete.
Det finns två avgörande punkter i betänkandet, nämligen de exakt likadana förslagen om att avveckla undantagsbestämmelsen, samtidigt som man skapar möjligheter till den årliga beräkningen av arbetstider. På så vis kommer vi att upprätthålla arbetstagarnas säkerhet medan företag även i fortsättningen får den flexibilitet de behöver för att växa på den moderna marknaden.
I princip är det fel med en undantagsmöjlighet från hälso- och säkerhetslagstiftning. Det måste få ett slut, och vi måste kunna kombinera yrkesliv och familjeliv. Våra ledare förpliktigade sig att göra Europeiska unionen till den mest dynamiska, kunskapsbaserade ekonomin i världen, med fler och bättre kvalificerade arbetstillfällen och större social sammanhållning. Det kommer vi inte att kunna uppnå om vi tillåter en allmän undantagsmöjlighet. Det skulle bana vägen för långa arbetstider och lågavlönad ekonomi, vilket är den exakta motsatsen till det vi vill uppnå. Om vi inte sätter stopp för undantagsmöjligheter borde vi helt enkelt upphäva lagstiftningen och sluta låtsas att vi över huvud taget vill införa förnuftiga minimistandarder för arbetstid.
Jag skulle vilja påpeka att folk har sagt till mig att detta inte har något att göra med balansen mellan yrkesliv, privatliv och familjeliv. Det har det. EG-domstolen fastställde 1996 att detta är ett hälso- och säkerhetsdirektiv, och att hälsa och säkerhet handlar om individernas totala sociala, psykologiska och fysiska välbefinnande. Förening av yrkesliv och familjeliv berör alla arbetares sociala och psykologiska välbefinnande inom Europeiska unionen. Låt oss således slå hål på just detta argument. 
Bernard Lehideux,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Denna text syftar naturligtvis inte till att standardisera arbetsförhållandena inom EU, vilket i dag varken skulle vara önskvärt eller möjligt, utan den syftar snarare till att genomföra en gemensam grund för skyddet av de anställda. De mer fördelaktiga sociala systemen, till exempel den franska arbetarlagstiftningen, bestrids därför inte och kommer även i fortsättningen att kunna vara obligatoriska. Man kan misstänka att denna punkt är väsentlig under debatten om konstitutionsfördraget i Frankrike och med tanke på den oro som uppkommit när förslag till EU-bestämmelser på det sociala området har sammanställts.
Insatserna är ändå viktiga. För oss, mina damer och herrar, är det en fråga om att ge en klar signal för det sociala system som vi hoppas kunna främja på EU-nivå. De ambitiösa målen i Lissabonstrategin gör det nödvändigt att anpassa EU:s ekonomi till nya utmaningar. Det är tydligt att företagen bör dra nytta av en viss flexibilitet vid behandlingen av arbetstiden, men vi är uppriktigt övertygade om att en större flexibilitet inte strider mot en hög nivå på omsorgen om arbetarnas hälsa och säkerhet. Jämvikten mellan flexibilitet i behandlingen av tiden och arbetstagarnas säkerhet kräver en definition av minimibestämmelser och säkerhet samt av lämpliga kontroller.
Den debatt som förts om undantagsbestämmelsen är av särskild vikt i detta sammanhang. Möjligheten för en arbetsgivare att överträda den lagstadgade gränsen för en 48-timmars arbetsvecka genom individuell överenskommelse med arbetstagarna anser vi stämmer mycket illa med andan i direktivet. Jag vill påpeka att parlamentet vid sin granskning av 2004 års rapport var emot att man skulle behålla den enskilda undantagsbestämmelsen. Men medan vi har hoppats på att den individuella undantagsbestämmelsen gradvis skulle överges i en text som inte lutar åt standardisering, har vi gett vårt stöd till att man skall bibehålla en undantagsmöjlighet som skulle hanteras genom förhandlingar och kollektiva avtal, i enlighet med nationell sedvänja. Med hänsyn till beräkningsperioderna är vi ense med föredraganden och kommissionen om att en förlängning om högst 12 månader skall medges. Detta motsvarar kravet på flexibilitet från affärsvärlden, som naturligtvis måste kunna hantera den ojämna efterfrågan.
Slutligen är vi övertygade om att alla typer av jourtid måste betraktas som arbetstid. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor föreslår ändå att medlemsstaterna skall godkänna att den inaktiva delen av jourtiden skall beräknas på ett särskilt sätt för att den skall överensstämma med den maximala arbetstiden per vecka. Vi godkänner detta villkor, som återigen beaktar de nationella sedvänjorna på området. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Vi skulle också vilja tacka föredraganden och andra för det arbete som utförts om denna omarbetning av arbetstidsdirektivet. Detta är en mycket viktig lagstiftning för vår grupp. Begränsning av arbetstid har varit en historisk kamp för arbetarrörelsen, och vi vill inte ge upp den kampen under 2000-talet.
Men enligt en färsk rapport från Work Foundation, med säte i Förenade kungariket, råder nu en situation med övertidsarbete på 60 timmar i veckan i hela Europeiska unionen, särskilt inom vissa sektorer. Jag anser att detta är något vi inte bör glädjas över, utan egentligen borde vara mycket bekymrade över.
För Verts/ALE-gruppen handlar kontroll av arbetstid också om vem som kontrollerar ditt liv, och detta arbetstidsdirektiv gäller arbetstagare. Det är väsentligt att folk inser det. Detta handlar inte bara om att flexibilitet skall vara ett enkelriktat val, utan om att införliva arbetstagares rättigheter. Det är en fråga om hälsa och säkerhet. Trötta arbetstagare är farliga arbetstagare, vare sig de utför en operation på dig eller kör hem. Det är också en social hälsofråga vad gäller balansen mellan arbete och familjeliv, om vi vill att våra medborgare skall vara aktiva medborgare som engagerar sig i flera andra saker. Det kan de inte göra om de ständigt arbetar.
Undantagsbestämmelsen är dock en stor fråga för oss. Vi kommer att få höra att detta handlar om att arbetstagare har en valmöjlighet. Det finns mycket som tyder på att det inte är en valmöjlighet. Det är något som läggs fram framför arbetstagare. De blir ombedda att signera och ge bort sina rättigheter för att arbetsgivare skall slippa förhandla eller utföra pappersarbete. I Förenade kungariket vet vi att två tredjedelar av arbetstagarna inte ens vet om att den maximala arbetstiden har en begränsning.
För oss är frågan om jourtid lika viktig som arbetstid, vare sig du jobbar i en hamburgerrestaurang eller på ett sjukhus. Den obligatoriska vilopausen är också avgörande med tanke på att stress är en av de främsta orsakerna till sjukskrivning, och den har kopplingar till arbetstid. 
Dimitrios Papadimoulis,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Min politiska grupp som helhet motsätter sig absolut Europeiska kommissionens förslag. Samtidigt är gruppen mycket kritisk till det betänkande som godkänts av en majoritet i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, därför att det tyvärr i de flesta frågor överensstämmer med kommissionens förslag.
Vi avvisar kommissionens förslag därför att man där bibehåller undantagsbestämmelsen och stärker den sociala dumpningen. Arbetsgivarnas ensidiga makt stärks ännu mer, under förevändning av flexibilitet för företaget. I förslaget försvagas de nuvarande nivåerna för skydd av tiotals miljoner arbetstagare och jämvikten inom deras familjer. Det minskar de nuvarande bestämmelserna som reglerar arbetstiden, vilka infördes i direktivet från 1993 som inte längre gäller.
Mer specifikt kommer kommissionens förslag att medge att den maximala arbetstiden blir så lång som 65 timmar per vecka, medan det nuvarande direktivet och ILO-konventionen införde en maximal tillåten arbetstid om 48 timmar redan 1919. Vi vrider klockan tillbaka 85 år.
Dessutom har beräkningsperioden för den flexibla arbetstiden förlängts från fyra till tolv månader, medan det nödvändiga förhandsvillkoret som avser en föregående kollektiv förhandling och överenskommelse i frågan har övergetts. Detta kommer att göra det möjligt för arbetsgivarna, både inom den privata och offentliga sektorn, att ensidigt och oriktigt hantera arbetstagarnas arbetstid, utan att arbetstagarna deltar, i enlighet med lagstiftningen eller bestämmelserna. På samma sätt har EG-domstolens klara prejudikat kringgåtts genom att man på ett vilseledande sätt delar upp jourtid i aktiv och inaktiv jourtid. På så sätt kan medlemsstaterna eller arbetsgivarna ensidigt säga att åtta timmars inaktiv jourtjänst innebär 0,8 timmars aktiv jourtjänst. Det är befängt.
På samma sätt har EG-domstolen beslutat om en viloperiod omedelbart efter jourtiden. Hur tolkar kommissionen ordet ”omedelbart”? En dag, tre dagar, tre veckor? Jag befarar verkligen att kommissionens förslag inte är något annat än en kniv i ryggen på tiotals miljoner arbetstagare, särskilt inom hälsovårds- och servicesektorn. Men samtidigt utgör det en fara för allas vår hälsa och säkerhet.
Herr kommissionsledamot! Skulle ni vilja bli opererad av en kirurg som kommer direkt från en 30 timmars jourtjänstgöring? Skulle ni vilja möta en lastbilsförare på vägen som har kört i 30 timmar utan någon vilopaus? 
Derek Roland Clark,
   . – Fru talman! Arbetstidsdirektivet syftar till att ge arbetstagare ett bättre avtal och förbättra familjelivet, men kommer det att göra det? Det bästa avtal en arbetstagare kan ha är att ha ett arbete, och detta direktiv kommer inte förbättra sysselsättning eller socialt liv.
Vad jag förstår är EU:s huvudmål att varje medlemsstat skall föra fram sin erfarenhet och kunnighet, sina bästa metoder och idéer, för att dela med sig av detta med de andra och stärka alla. Låt därför en företrädare för Förenade kungariket föra fram en del erfarenhet och metoder från Förenade kungariket här i dag, nämligen att mindre reglering är lika med ökad sysselsättning. Det instämde till och med Vladimír Špidla i till en viss grad för inte så länge sedan.
Bortsett från Danmark och Sverige har Förenade kungariket den lägsta arbetslöshetsnivån i hela EU. Den ligger långt under den genomsnittliga EU-nivån. Dessa länder har inte antagit euron som valuta, och Förenade kungariket har inte gett efter för mer restriktiv anställningspraxis. 48-timmarsveckan, som drivits igenom på ett stelbent sätt, kommer att leda till att småföretag måste lägga ned verksamheten eller att människor drivs in i en ekonomisk gråzon. I den har de ingen skydd, och de kommer att hålla sig undan inkomstskatt och moms. Man kan uppnå flexibilitet genom undantagsmöjligheterna från arbetsveckan, som trots omröstningsresultatet i kammaren den 24 februari kommer att avvecklas. Organisationer som Förenade kungarikets regering, handelskamrarna, EuroCommerce och Sky TV vill alla att undantagsmöjligheterna skall fortsätta att gälla. Men dessa organ arbetar inte i EU:s fantasivärld med fina planer och förordningar som skapar hinder. De arbetar i den verkliga världen med vinstmarginaler och full sysselsättning som skapas genom undantagsbestämmelsen på 48 timmar. 
Mogens N.J. Camre,
   . – Fru talman! Denna föreslagna ändring av arbetstidsdirektivet är en lika absurd EU-bestämmelse som det direktiv den skall ändra.
Det innebär en missriktad inblandning i villkoren på arbetsmarknaden, och det är inte förvånande att de två sidorna inom industrin har avvisat direktivet. De förhållanden som direktivet hänför sig till varierar stort i de 25 medlemsstaterna, och oavsett vilka positiva delar som finns med i direktivet om skydd av de anställda och privatlivet, så är och förblir det ett uttryck för EU:s regleringsfixering. Europaparlament vill helt klart se en låg tillväxt. I mitt land, som utan tvekan har EU:s högsta standard för arbetarskydd, förhandlas dessa villkor fram mellan de två parterna inom industrin. Det har gett bra resultat. För det första har vi en större del av befolkningen i arbetsför ålder på arbetsmarknaden än något annat EU-land. Vi har inte de strejker som vi då och då ser i Belgien och Frankrike. Vi har en arbetslöshetsnivå som bara är hälften av vad den är inom euroområdet, och vi har EU:s näst högsta BNP per invånare.
Det är ofattbart att vi skulle behöva finna oss i en situation där EU, som inte på långt när har kunnat lösa dessa problem lika bra som vi själva, skall tala om för oss vad vi skall göra. Det vore bättre om folk kom till Danmark för att se hur man skall göra saker och ting, och sen åkte hem och på nationell basis arbetar ut vad de skulle kunna göra åt sina egna förhållanden. Det är helt omöjligt att göra en bedömning av hur hårt en nation arbetar genom att titta på dess arbetstider. Det som är viktigast är hur arbetet är organiserat, utbildningen av arbetsstyrkan och effektivitetsgraden. I Danmark arbetar människor effektivt, så landet kan klara sig med kortare arbetstider. Utlänningar bör inte lägga sig i dessa förhållanden, och jag rekommenderar att vi röstar emot detta direktiv. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Fru talman, herr Cercas! Arbetstider är en synnerligen känslig fråga. Anledningen till detta är landsplågan med arbetslöshet och de ekonomiska problem som arbetsgivarna har, särskilt i de nya medlemsstaterna. För några dagar sedan blev jag förvånad över att höra att man i Polen kunde gå och handla på Ikea till kl. 20.00 den 1 maj, som inte bara var arbetarrörelsens dag, utan också en söndag. Stora snabbköp har ofta öppet till klockan 22 på vardagar, och ibland till och med hela dygnet. Hotet om förlust av arbetstillfällen och den vacklande situationen för våra ekonomier gör att det är svårt att veta om man borde stödja arbetsgivarnas eller arbetstagarnas organisationer. Deras ståndpunkter är ju i och för sig motsatta. Det är av den anledningen som jag betraktar Cercasbetänkandet och ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och sociala frågor som en förnuftig kompromiss, som syftar till att förbättra människors totala välfärd. Jourtid på arbetsplatsen bör betraktas som arbetstid, och arbetstagarna bör betalas ett enhetligt belopp för jourtid utanför arbetsplatsen. Det finns vissa frågor som behöver regleras gemensamt inom EU, och arbetstiden är en av dem. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Fru talman! Genom att säga i dag vid den första behandlingen att minimibestämmelser för arbetet är mycket viktiga för hälsan och säkerheten på arbetsplatsen och även för möjligheten att kombinera yrkes- och familjeliv, förstärker vi i själva verket lagstiftningen från 1993.
Jag noterar att vissa av dem som engagerar sig i den sociala dialogen har missat tillfället att själva behandla denna fråga. I annat fall skulle vi inte ha behövt göra det är i parlamentet.
För det tredje noterar jag att det finns många myter kring detta ämne, som har kulminerat i polemik, till och med – det vill jag inte dölja – i min egen grupp. Jag skulle vilja avslöja dessa myter, en efter en.
För det första: när det gäller flexibilitet hävdas det att Lissabonstrategin och flexibiliteten inte längre är förenliga med denna lagstiftning, men det stämmer inte, för beräkningsperioden för att mäta 48 timmar har förlängts från 4 till 12 månader.
För det andra: med tanke på att jag hör arbetsgivare tala om den administrativa bördan vill jag ifrågasätta anledningen till att ändra denna lagstiftning. Vi ändrar den bara när det gäller flexibiliteten och också för att reagera på ett utslag från EG-domstolen.
För det tredje: när det gäller subsidiariteten lämnar vi för närvarande åt medlemsstaterna att besluta om betalning för jourtjänst som är aktiv respektive inaktiv, och med vilket belopp för den händelse betalning görs, samt om något traktamente utgår, och i så fall med hur mycket. Vi överlåter åt arbetsmarknadens parter och medlemsstaterna att besluta detta, för jag anser att det är deras sak. Slutligen vill jag tacka Alejandro Cercas och José Albino Silva Peneda, som har försökt att få med respekten för subsidiaritetsprincipen i detta dokument. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett mycket gott arbete. Jag skall på denna korta tid uppehålla mig vid en sak, nämligen undantaget. Det har sagts från Mia De Vits håll att detta står i strid mot subsidiaritetsprincipen, men så är inte fallet. Det är fritt för exempelvis Danmark, Sverige och Frankrike att ha högre normer än detta minimidirektiv. Detta är ett minimidirektiv. Är det då så att vi kan vara utan minimidirektivet? Nej, det kan vi inte. För det påverkar indirekt normerna också i de länder som har betydligt mycket högre normer. Skulle vi få en situation där länderna börjar konkurrera med varandra om långa arbetstider, då påverkar det situationen i Danmark, Sverige och Frankrike. Det har alltså ett samband med subsidiaritetsprincipen eftersom vi har fri rörlighet för kapital. Det är det ena.
Det andra handlar om vårt ansvar som lagstiftare. Går den gränsen vid nationsgränsen? Ska vi bara tänka på företagens fria rörlighet eller skall vi också ta ett ansvar för löntagarnas hälsa? Jag menar att vi också måste ta ett ansvar för löntagarnas hälsa och därför behöver vi ett minimidirektiv.
För det tredje talar vi ofta om att det ska gå att förena familjeliv och arbetsliv, men hur blir det om vi tillåter långa arbetstider? Det innebär att det blir männen som jobbar och inte tar ansvar för familjen och då får vi inte ett jämlikt samhälle. Därför behöver vi detta förslag från föredraganden. 
Luigi Cocilovo (ALDE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden till det arbete han har lagt ned och till resultatet av omröstningen i utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Mina gratulationer är inte bara en formalitet, eftersom det stod klart redan i första början av den debatt vi deltog i hur svårt det är att hantera en sådan känslig fråga.
Jag vill bara hänvisa till några grundläggande frågor i mitt inlägg: säkerheten och skyddet av hälsan på arbetsplatsen är inte bara den rättsliga grunden, utan också det som motiverar detta förslag till direktiv.
Jag förstår inte hur människor kan hävda att detta är ett hot mot subsidiaritetsprincipen och mot att våra olika nationella erfarenheter kan garanteras. Vi måste komma ihåg att principen om skyddet av hälsa och säkerhet utöver vissa gränser för arbetstiden utgör en allmän garanti där det behövs en grund med gemensamma bestämmelser och referenser för att den sociala och ekonomiska sysselsättningsmodellen och de principer som EU måste hämta sin inspiration från skall kunna definieras.
Alla tillfällen till flexibla och specifika bestämmelser på området måste försvaras, och det är just därför som jag, liksom andra ledamöter, skulle föredra att den grundläggande principen vore att hänvisa till lösningar som åstadkoms genom kollektiva avtal i de olika länderna. Det gäller naturligtvis om det finns kollektiva uppgörelser som är effektiva och garanterar grundläggande bestämmelser, där kraven på flexibilitet och det specifika organiserandet av arbetstiden per sektor kan kombineras med kraven på hälsa och säkerhet, som till varje pris måste skyddas.
Vi får vänta och se om det blir möjligt att göra några framsteg i detta avseende, också i samband med rådets ståndpunkt. För ögonblicket anser jag att de lösningar som antagits under omröstningen i utskottet garanterar sådana förhållanden, på samma sätt som de garanterar flexibilitetsmarginaler, tack vare möjligheten att utvidga beräkningsperioden till 12 månader.
Med detta arbete som grund hoppas jag att de ståndpunkter som kan utvecklas i samband med rådets gemensamma ståndpunkt kommer att garantera ännu lämpligare lösningar i framtiden. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill påminna parlamentet om att vi verkligen måste ta vårt ansvar för EU:s sociala dimension, helt enkelt därför att många anser att anslutningen av de 10 nya medlemsstaterna kommer att göra den till en utopi. Ett socialt EU kräver miniminormer, och därför avvisar vi kommissionens ändringsförslag till arbetstidsdirektivet, som upphäver dessa normer och gör direktivet till ingenting annat än ett godtyckligt abstrakt begrepp.
Dessa ändringsförslag omfattar bland annat den nya idén om att dela upp jourtiden i aktiv och inaktiv arbetstid, där delar av den inte längre räknas som arbetstid. Som vi ser det måste den inaktiva jourtiden även i fortsättningen betraktas som arbetstid. Skydd av arbetstagare och säkerhet för allmänheten måste även i fortsättningen prioriteras framför ekonomiska hänsynstaganden. Arbetstagare inom hälso- och sjukvården som arbetar i 30-timmarsskift eller längre utsätter patienterna för risker. Jag anser inte att det finns utrymme för någon kompromiss, och här stöder jag mig på EG-domstolens utslag. Även om jag vill tacka föredraganden för att han tagit med denna mycket viktiga mening i betänkandet kan vi inte stödja de följande kompromisserna. Här ser vi ett behov av förbättringar, för vi anser att jourtid även i fortsättningen måste betraktas som arbetstid. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Detta förslag till direktiv om arbetstiden är en av de farligaste aspekterna i angreppet på arbetstagarnas rättigheter. Det äventyrar de fördelar som vunnits under en kamp som har pågått i mer än hundra år, och påverkar miljontals arbetstagare och deras familjer.
Det är därför mycket viktigt att detta kommissionsförslag tas bort och att ett annat tas fram där man fullständigt demolerar undantagsbestämmelsen, avvisar klassificeringen med inaktiv jourtid, står fast vid EG-domstolens utslag, hjälper människor att kombinera arbetsliv och familjeliv och skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Vi vill också påpeka behovet av att minska arbetsveckan till 42 timmar, och inte öka den från 48 till 65 timmar eller mer. Det EU behöver göra är att föregå med ett exempel när det handlar om att skydda rättigheter, och inte ändra kurs mot asiatiska normer i flexibilitetens och konkurrensens namn. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Fru talman! Den reviderade Lissabonstrategin syftar till tillväxt och sysselsättning. Givetvis behöver vi bli mer flexibla och mer konkurrenskraftiga, men det är exakt vad vi finner i Carcasbetänkandet om arbetstidsdirektivet, och i de kompromisser som min kollega José Albino Silva Peneda och andra i vår grupp har arbetat med.
Vi vill inte sätta en tvångströja på hela EU, eller snarare, vi vill ha en rimlig handlingsram som ger utrymme för nationella bestämmelser, till exempel att utöka beräkningsperioden från fyra månader till ett år, under förutsättning att arbetsmarknadens parter går med på detta. Beslut om eventuella förlängningar av 48-timmarsveckan är också en fråga för dem och för kollektiva avtal. Detta är ett praktiskt uttryck för vad subsidiaritet och flexibilitet handlar om, men grundvalen för allt detta måste även i fortsättningen vara det utslag där EG-domstolen definierade jourtid som arbetstid. Jag anser att kommissionens förslag, där man skiljer mellan betald aktiv och obetald inaktiv arbetstid, är orealistiskt.
Jag kan berätta för kommissionsledamot Vladimír Špidla att jag vid ett tillfälle vistades tillsammans med personalen på den största olycksfalls- och beredskapsenheten i Hessen under dess nattskift. De yngre läkarna, sjuksköterskorna och ambulansförarna hade jourtjänstgöring, och en mycket aktiv sådan. De korta pauserna mellan utryckningarna var inte tillräckligt långa för att personalen skulle kunna ladda upp sina batterier. Det är inte bara på sjukhusen som arbetstagarna har rätt till säkerhet och tillfredsställelse på arbetet. Det finns ett behov av inskränkningar i direktivet för brandmän, inklusive dem som arbetar vid flygplatser, samt för arbetare inom räddnings- och säkerhetstjänsten i miljömässigt känsliga företag. Jag har talat med dem alla. Även om jag känner till sjukhusens ekonomiska bekymmer måste de göra samma sak som gjorts inom andra sektorer och finna intelligenta metoder för att minska kostnaderna, förbättra samordningen av sin personals utryckning och på ett bättre sätt använda tekniska resurser.
Låt oss inte glömma de andra kostnader som kan uppstå när personalen dag efter dag är så stressade att de löper risk att få sin hälsa permanent skadad, för att inte nämna risken att en utmattad personal ställer fel diagnos eller ger fel behandling. Det är inte godtagbart att patienterna utsätts för sådana risker. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Fru talman! Jag skall koncentrera mig på jourtiden. Jag gör det därför att många ledamöter undrar hur det kommer sig att detta förefaller vara ett särskilt problem i Tyskland, där sjukhusägarna går till storms mot den ändring som föreslagits av utskottet för sysselsättning och sociala frågor, precis som de en gång var emot EG-domstolens utslag.
Låt mig för att klargöra saken förklara att EG-domstolens utslag är genomfört även i Tyskland sedan 2004, när man i den tyska lagstiftningen började behandla all jourtjänstgöring som arbetstid, på precis samma sätt som krävs i Cercasbetänkandet.
I praktiken kan för det andra detta också göras utan alltför stora problem, som visas i en undersökning som till och med den tyska hälsovårdsministern har hänvisat till. Jag kan tillägga att det i Tyskland har funnits medel tillgängliga sedan 2003 för att införa de välbehövliga innovativa modellerna för arbetstid och för rekrytering av nya läkare. Det kan ändå uppstå problem, men det är av den anledningen som vårt utskott vill ha den inledande klausulen där det skulle föreskrivas att avvikande bestämmelser kunde fastslås genom kollektiva avtal – och endast i nödfall genom lagstiftning – för att beräkna den inaktiva jourtiden. Problemet är inte EU:s arbetstidsdirektiv, utan problemet är de tyska sjukhusens motvilja mot reformer. Till exempel har en tysk region, som är mycket mindre än Sverige, långt fler sjukhus och sjukhusbäddar. Frågan om jourtid handlar om patienternas säkerhet. Trots att de negativa effekterna av att hålla sig vaken 24 timmar i sträck motsvarar en alkoholhalt av 1 promille i blodet, arbetar läkarna ofta mer än 30 timmar i sträck, och detta måste det bli en ändring på. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Vi diskuterar vissa aspekter av hur arbetstiden skall organiseras, men först av allt måste vi tala om de fall där inhyrd personal med sitt arbete försörjer sina familjer, och de utgör majoriteten av arbetsmarknaden. En hög arbetslöshetsnivå, särskilt i vissa nya medlemsstater, den långsamma utvecklingen av nya arbetstillfällen, en minskning av de gamla arbetstillfällena i vissa sektorer, till exempel inom textilindustrin, och människors rädsla, särskilt på landsbygden, för att de kommer att förlora sina jobb, gör det möjligt för arbetsgivarna att missbruka möjligheten att avskaffa arbetstillfällen, eller hota med avsked om en anställd vägrar att arbeta övertid. Arbete som överskrider 48 timmar per vecka kan ytterligare förvärra förhållandena för de anställda inom alla områden, särskilt dem som arbetar inom tjänstesektorn, och skapa inte bara fysiskt utan också moraliskt obehag, och orsaka oönskade effekter för familjerna och barnens utbildning. 
Om behovet av att förlänga arbetsveckan motiveras med att man befarar att företagen i EU annars kommer att flytta till Kina eller andra länder, då måste vi fråga oss om inte de viktigaste motiven för att inrätta Europeiska unionen – nämligen medborgarnas välfärd – bara blir ett slagord, och om vi bör söka andra utvägar för ekonomisk utveckling och konkurrensförmåga. När det gäller personer med flera anställningar, som måste räkna ihop arbetstiderna för varje anställning, berövar å andra sidan Europaparlamentets förslag medborgarna i låglöneländerna möjligheten att skaffa sig en rimlig levnadsstandard inom sådana områden som hälsovårdssektorn, där man tillämpar systemet med beredskap. När ändringsdirektivet skall antas föreslår jag därför att man avstår från att införa undantagsbestämmelsen i alla sektorer och inte adderar arbetstiden, av hänsyn till personer som frivilligt innehar flera anställningar, utan överlåter sådana beslut till den nationella nivån. 
Claude Turmes (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Om vi vill vinna över den europeiska allmänheten för EU-projektet får EU inte bli en självbetjäningsbutik när det gäller lagstiftning samt sociala frågor och arbetsmarknadsfrågor. Det är för att en -välfärdsstat inte är någon möjlighet som undantagsbestämmelsen måste avskaffas. Denna medger för närvarande avvikelser från den maximala arbetsveckan, och har i Förenade kungariket redan resulterat i 700 000 anställningskontrakt där 48-timmarsveckan åsidosätts. Detta är en bra kompromiss, inte minst därför att den genom samarbetet mellan arbetsmarknadens parter gör att fackföreningarna kan ingripa.
Låt mig sluta genom att vädja till våra vänner i gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Under den förra mandatperioden röstade vi om Tobinskatten, och vi skulle ha vunnit omröstningen om vi hade röstat tillsammans. Se upp, annars kommer era röster på onsdag att göra det möjligt för den hårda linjens konservativa ledamöter att få igenom vad de vill ha! 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag förväntade mig att jag i detta direktiv skulle finna det som saknas i stadgan om de grundläggande rättigheterna som ingår i förslaget till konstitutionsfördraget: en harmonisering uppåt av de sociala rättigheterna. Den nämns ingenstans. I själva verket återfinner man motsatsen. Det är bara de anställdas flexibilitet som har ökats i direktivet.
Medan de män som hängdes i Chicago 1886 dog för en åttatimmars arbetsdag och en 40-timmarsvecka har vi här, i början av 2000-talet, EU:s stora sociala innovation, där man försöker höja taket på den maximala veckoarbetstiden från 48 till 65 timmar, eller i själva verket ännu mer i händelse av individuella eller kollektiva avtal, med beräkningsperioden för den maximala veckoarbetstiden höjd från 4 till 12 månader.
Helt generöst har man garanterat en kompenserande vilotid efter 72 timmars arbete. Man kan bara bekräfta den sociala fräckheten i denna text, som ganska säkert kommer att få de europeiska arbetsgivarna att darra! För att kröna detta inför man konceptet med en inaktiv jourtid, som skall exkluderas från arbetstiden, vilket fullständigt strider mot EG-domstolens prejudikat. Det behövs ingen ytterligare förklaring. De europeiska arbetsgivarnas nitiska tjänare har arbetat bra, och fastän de vet, lika bra som de som kommer att rösta för denna text ...
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skall begränsa mina kommentarer helt och hållet till frågan om undantagsbestämmelsen. Föredraganden sade att ett sådant undantag strider mot de grundläggande principerna i fördraget. Det är faktiskt inte sant. Kommissionen är fördragens väktare, och kommissionen föreslog för 10 år sedan att undantagsbestämmelsen skulle finnas. I denna granskning, som nu sker 10 år senare, föreslår kommissionen fortfarande att undantagsbestämmelsen skall behållas.
Kirsty Hughes sade att frågan handlar om att kombinera familje- och yrkesliv. Föredraganden hävdar att människor frågar hur Europa kan förbättra deras levnadsvillkor. Jag tror inte på att människor frågar det. Människor frågar sig själva hur de kan förbättra sina levnadsvillkor. För många miljoner av dem är för närvarande svaret att utnyttja undantagsbestämmelsen.
Frågan som ligger framför oss i dag är: vem bestämmer? Skall det vara en liten grupp onåbara politiker som bestämmer vad som är bättre livskvalitet för människorna, eller skall det vara de miljontals arbetarna själva, som för närvarande åtnjuter rätten att välja och som vill fortsätta att bestämma själva?
Flera av de nya medlemsstaterna vill kunna utnyttja undantagsbestämmelsen. Alla arbetsmarknadsparter förutom Europeiska fackliga samorganisationen (EFS) vill behålla undantaget. Små branschorganisationer inom EU har kontaktat mig och vädjar om att vi skall behålla undantagsbestämmelsen. Min gode vän Silva Peneda sade att detta betänkande föreslår mer flexibilitet och är bra för små och medelstora företag. De små och medelstora företagen själva instämmer absolut inte, och de borde veta. Frågan är: vem skall bestämma?
Som jag ser det borde det inte vara vi i parlamentet som bestämmer och föreskriver orimliga och stelbenta restriktioner för hur människor skall välja att leva sina liv. Människor vill åtnjuta mer frihet och flexibilitet. Vi borde ge dem det och rösta emot detta betänkande. 
Pier Antonio Panzeri (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden till hans goda arbete. Vi har en viktig uppgift som vi skall slutföra, nämligen att vid sidan av ett ekonomiskt EU på allvar bygga ett socialt EU.
Man kan inte tänka sig ekonomisk tillväxt och utveckling i EU utan de viktiga bidragen från arbetstagarna, utan garanti för kvaliteten på deras arbete och utan skydd för deras hälsa på arbetsplatsen. Arbetstidsdirektivet är en viktig beståndsdel i ett socialt EU. Vi måste vara fullständigt medvetna om att det blir omöjligt att uppnå dessa tillväxt- och utvecklingsmål om vi väljer den enklare vägen för att bli konkurrenskraftiga: den som grundar sig på att minska kostnaderna och öka kraven på arbetsstyrkan. Den mindre enkla vägen grundar sig på kvalitet och innovation: i det sammanhanget är humankapitalet mycket viktigt, och dess kvalitativa bidrag måste vara vårt mål.
Cercasbetänkandet erbjuder en välgrundad respons på detta mål. Med det aktuella betänkandet vill man bevara de grundläggande principerna i arbetstidsdirektivet, så som de föreskrivs i konstitutionsfördraget, när det gäller frågan om beräkningsperiod, undantagsbestämmelsen och EG-domstolens utslag i fråga om jourtjänstgöring. Betänkandet innehåller ett starkt stöd för införandet av villkor som bidrar till att hjälpa de anställda att få jämvikt mellan arbete och familjeliv, och vi stöder därför fullständigt Cercasbetänkandet. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Fru talman! För många liberaldemokrater representerar undantagsbestämmelsen en viktig subsidiaritetsprincip. Vi stöder åtgärder som skyddar individer från att bli utnyttjade i arbetslivet. Vi är inte övertygade om att det är Europeiska unionen som skall vara det organ som påtvingar individer i varje medlemsstat oönskade restriktioner, som inte har någonting att göra med hälsa och säkerhet. Vi håller inte alls med Stephen Huges från Labour Party i Förenade kungariket om att Europeiska unionen skall utarbeta en lag om kombinationen av yrkesliv, privatliv och familjeliv som skall gälla överallt. Det är inte överraskande att vi måste bemöta så mycket euroskepticism i Storbritannien när äldre parlamentsledamöter uppmanar EU att i sådan omfattning tillåtas ingripa i individernas liv.
Vi har en gemensam europeisk marknad, men det åsidosätter inte att medlemsstater konkurrerar mot varandra. Om folket i ett land vill ha ett utökat socialt trygghetssystem som riskerar att fördärva deras konkurrensförmåga, då borde de rösta för en regering som genomför det. I många fall kommer liberaldemokraterna att stödja dem. Men blankettkontroller som påtvingats varje land av Bryssel kommer att begränsa medlemsstaternas frihet att besluta om den strategi som är lämpligast för dem. Det är orimligt och fel.
Det är också nedlåtande av parlamentet att försöka påtvinga andra restriktioner, medan direktörer, parlamentsledamöter och kommissionsledamöter utesluts. Personligen har jag aldrig arbetat mindre än 48 timmar i veckan, och jag har inte heller för avsikt att börja göra det. En stelbent tillämpning av dessa restriktioner för arbetstagare inom turistindustrin och jordbrukssektorn, med deras extrema säsongsbundna variationer, kommer helt enkelt att driva människor in i en ekonomisk gråzon. På intet sätt kan det främja Lissabonmålen. Av praktiska orsaker och av principskäl bör rätten till undantag bibehållas. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det är bra att vi nu har fått möjlighet att göra om arbetstidsdirektivet. Mitt huvudfokus under detta arbete är att se till att underlätta för medlemsstaterna att skapa nya jobb. Det är därför viktigt att det ges flexibla lösningar och att detaljregleringen och centralstyrningen från EU-håll minskas. Arbetstidsfrågorna skall i första hand vara ett ansvar för medlemsstaterna och därför bör det finnas stort utrymme för olika lösningar dem emellan. Även branschen fungerar olika och dessutom har vi som individer olika behov och önskemål om vår arbetstid.
Arbetstidsfrågorna är ett område där nationell praxis skall gälla och inte en fråga som skall bestämmas av EU. Tyvärr finns det starka krafter i detta parlament som vill gå i motsatt riktning. De vill bakbinda medlemsstaternas möjligheter att anpassa sig till egna traditioner och behov. Endast en mall skall gälla för hela Europa, vilket innebär att de vill införa överstatlighet för frågor om arbetstid. De vill inte tillåta att medlemsstaterna skiljer sig åt och att alla européer inte har identiska önskemål om hur man skall disponera sin arbetstid. Till skillnad från de människorna anser jag att det viktigaste i Europa idag är att ge bra förutsättningar till att nya jobb skapas, till skillnad från dem har jag en tro på att människorna själva snarare än politiker vet bättre vad som passar dem bäst.
Som i så många andra frågor stämmer det inte att en lösning är bäst för alla. Vi är olika och det är just det som är charmen och styrkan med EU. Vi består av olika stater med olika kulturer och traditioner. Jag vill ge Europa möjligheten att bevara respektive särdrag och ge medlemsstaterna makten över arbetstidsfrågan. Det är inte en fråga för detaljregleringar på EU-nivå. 
Jean Louis Cottigny (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Nej till 60-timmarsveckan, och undantagsbestämmelsen måste bort! Det är utan någon som helst tvekan som jag stöder den text som Alejandro Cercas har lagt fram.
Jag stöder det genom att först och främst hänvisa till det sunda förnuft som säger att vi skall arbeta för att leva, och inte tvärtom. Det sunda förnuftet i sig talar om för oss att med undantag av arbeten som tydligt begärs av dem som utför dem, så kommer en verklighet med 60 timmars arbetsvecka som är fallet i vissa länder inom EU – eller ännu värre, 63 timmar med det bemyndigande som gavs 1993 – att ge oss problem när det gäller anpassning till den personliga sfären, familjen och den sociala miljön på lång sikt.
På det sociala området, och på det politiska området, ger framsteg möjligheter till kompromisser. Önskemålet att utvidga bruket om 60 eller 65 timmars arbetsvecka stämmer illa med sociala framsteg. I det avseendet måste undantagsbestämmelsen bort. 
Herbert Reul (PPE-DE ).
   – Som ledamöter av Europaparlamentet är det vår sak att ta ansvaret för att se till att EU:s befolkning får möjlighet till en bra framtid. Det innebär också att vi skyddar deras rättigheter som anställda och deras rättigheter på arbetsplatsen. Det måste finnas bestämmelser för detta, ja verkligen, men vilka bestämmelser? Hur många måste de vara, och hur detaljerade? Den grundläggande uppgiften måste förvisso vara – det har jag i alla fall fått höra i parlamentet många gånger om under det senaste året – att vi prioriterar möjligheten för dem att behålla sina anställningar, eller att först och främst ha en anställning.
Vi har nu fått framlagt ett arbetstidsdirektiv som parlamentets utskott har behandlat – och försämrat, inte minst med avseende på Lissabonstrategin. Allt går ut på att vi skapar fler bestämmelser. Snarare än att minska antalet bestämmelser och bli mer flexibla, kommer vi till slut att åstadkomma motsatsen.
Låt mig belysa detta med ett par frågor. Hur kommer det sig för det första att vi inom EU måste specificera vad det innebär att ha jourtjänstgöring? Måste det innebära samma sak i varje sjukhus i varje stad i varje land i EU? Och i så fall varför? Det är emellertid ett faktum att det finns skillnader mellan vad som sker på en akutavdelning, dit människor ofta måste åka mitt i natten, och situationen i en ortopedisk klinik, där alla sover på natten! Det är inte godtagbart – det är helt fel – att dessa olika förhållanden skall bindas fast vid någon sorts Prokrustes säng!
Varför kan för det andra utökningen av arbetstiden endast bestämmas genom ett kollektivavtal? Varför kan en enskild anställd inte själv sluta ett avtal? Vem ger oss i själva verket rätten att förbjuda arbetstagarna att själva sluta avtal om sina jobb och de tider som de arbetar? Jag känner unga läkare som skulle vara synnerligen villiga att arbeta lite mer i framtiden och tjäna lite mer, eftersom de just börjat sin yrkeskarriär eller just har blivit delägare. Vill vi i framtiden på allvar förbjuda dem från att göra det? Och vilken rätt har vi att göra det?
Och varför vill vi nu också föreskriva in i minsta detalj vilka timmar som familjemedlemmarna får arbeta? Varför vill vi förhindra familjeföretag från att i framtiden bli lika flexibla som de alltid har varit tidigare? Olika arbetssituationer kräver olika lösningar, och om vi inte gör det möjligt för människor att finna dem kommer vi att göra människorna orätt, och vi gör EU en björntjänst. 
Anne Van Lancker (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Det behöver inte sägas att vår största utmaning i dag i parlamentsarbetet är avskaffandet av undantagsbestämmelsen, som – det vill jag säga till Chris Davis – inte har något att göra med subsidiaritetsprincipen men allt att göra med laglöshet och bristande rättigheter. Men om vi överger undantagsbestämmelsen måste vi finna en lösning på jourtiden. Alltfler länder reagerar på EG-domstolens utslag genom att hota att tillgripa undantagsbestämmelsen för sådana områden som hälsovård och äldreomsorg. Herr kommissionsledamot! Det skulle vara oacceptabelt för oss om jourtid och vilande jour skulle undantas från arbetstiden, för det är den tid då arbetstagarna står till arbetsgivarnas förfogande, och om man undantar dessa timmar skulle det få allvarliga konsekvenser inte bara för arbetstagarnas säkerhet och hälsa, utan också för patienterna på sjukhusen och de äldre i äldreboenden.
Enligt min åsikt är den lösning som lades fram i Cercasbetänkandet utmärkt, där jourtjänstgöring behandlas som arbetstid i enlighet med EG-domstolens utslag, medan man samtidigt föreslår att vi tillåter att aktiv och inaktiv jourtid beräknas på olika sätt i enlighet med kollektiva avtal. Jag hoppas att hela parlamentet kommer att stödja Alejandro Cercas och hans utmärkta betänkande. Låt mig också säga, herr kommissionsledamot, att jag hoppas att kommissionen kommer att ändra ståndpunkt. 
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det förslag till arbetstidsdirektiv som vi skall rösta om är en syntes av teoretiska åsikter om hur arbetstiden skall organiseras, och ansträngningar för att uppnå en kompromiss mellan arbetsgivarnas och de anställdas intressen.
Man försöker placera in varje medlemsstats aktuella situation och behov i en allmän ram, som varje partner bedömer ur sin egen synvinkel och anser är obehagligt trång och inte alls är något skydd för hälsan och säkerheten.
Men föredraganden Alejandro Cercas, som förtjänar att gratuleras, och skuggföredraganden från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, José Albino Silva Peneda, och alla ledamöter i utskottet för industrifrågor, forskning och energi, utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor män och, framför allt, utskottet för sysselsättning och sociala frågor, gjorde sitt allra bästa, även om de hade olika åsikter, för att få skillnaderna att gå ihop.
I det betänkande och de ändringsförslag som skall läggas fram för omröstning – inte kommissionens förslag, herr Papadimoulis – accepteras inte förlängningen. Där stoppas avvikelsen från 8-timmars arbetsdag, där godkänns inte kommissionens förslag om en övre gräns om 65 timmar, där garanteras 48-timmarsveckan, och där föreslås i alla fall att arbets- och säkerhetsförhållanden och behovet av fritid och livslångt lärande skall garanteras.
I Cercas förslag återinsätts respekten för EG-domstolens prejudikat med hänsyn både till begränsningar av arbetstiden och till jourtiden, som uttryckligen betraktas som arbetstid. Där respekteras också subsidiaritetsprincipen, och den sociala dialogen garanteras som en reglerande faktor. Beräkning av arbetstiden på årlig basis är en kompromisslösning, men den kommer tyvärr att få konsekvenser för arbetstagare med låga löner som är beroende av övertidsarbete under toppbelastningar.
När det gäller arbetande kvinnor i familjer vill jag påpeka att Europeiska kommissionen kanske har glömt dem, men parlamentet uppmanas att rösta för ändringsförslag 12, där det understryks att arbetsgivarna måste ta hänsyn till yrkeslivets och familjelivets behov under livets gång, och ändringsförslag 22 där kommissionen uppmanas lägga fram ...
Richard Falbr (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Åttatimmarsdagen och 48-timmarsveckan skrevs in i en av de första konventionerna som antogs av Internationella arbetsorganisationen (ILO), som grundades 1919. Det var en bekräftelse av att arbetstagarnas hälsa och säkerhet måste skyddas, och att de måste få tid att vila och möjligheter att bilda familj, eller med andra ord att producera fler arbetstagare. I kommissionens förslag tar man emellertid bort allt detta, och man anger hycklande anledningar till att göra det. Undantagsbestämmelsen, som är en skamlig sedvänja, upphäver allting som fackföreningsrörelsen har lyckats åstadkomma under de senaste århundradena. Om Cercasbetänkandet innehåller åtgärder för att upphäva denna klausul förtjänar betänkandet vårt stöd. 
Talmannen.
   – Kolleger! Vi är mitt uppe i en debatt och har ungefär åtta minuter kvar, inklusive kommissionsledamotens uttalande. Var vänliga och fortsätt diskussionen utanför kammaren. Får jag be er som sitter bakom Christa Klaß att be era kolleger att gå. Det gäller Poul Nyrup Rasmussen och övriga. Kan vaktmästarna vara vänliga att följa dem som skall lämna debatten ut från kammaren. Var snälla och sitt ned och var tysta ytterligare åtta minuter eller lämna kammaren. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   – Det råder ingen tvekan om att EU har lyckats fastslå en social modell som är bland de bästa i världen. Vi bör arbeta på att bevara denna modell. Det finns ingen som säger att vi inte skall göra det.
Men parlamentets betänkande som vi har framför oss går alltför långt, och skulle kunna medföra allvarliga problem, särskilt i medlemsstater som ännu inte har uppnått en viss levnadsstandard. Varför skall vi upphäva arbetstagarnas rättigheter till ökade löner, särskilt i nya medlemsstater där människorna med nödvändighet måste arbeta fler timmar för att öka sina inkomster? Vad skall de arbetstagare göra som har tagit huslån i bankerna?
Det är bra att få allt högre social standard. Men vi måste förstå att vi har att göra med verkligheten och inte med teori. Vid en tid då vi talar så mycket om Lissabonstrategin för att få vår ekonomi att växa och skapa arbetstillfällen bör vi inte utfärda lagar som är mindre flexibla. Arbetstagarna vill att vi utfärdar lagar som skapar arbetstillfällen, inte lagar som hindrar dem från att arbeta mer än åtta timmars övertid per vecka. Vilka är vi att beröva dem denna rättighet?
Jag vore den förste att hålla med om att arbetsveckan skulle vara kortare, men bara om lönerna räcker att leva på. Vissa länder har ännu inte nått det tillståndet. Låt oss alltså använda oss av det sunda förnuftet. Om det är någon som missbrukar undantagsbestämmelsen och arbetar alltför många timmar med risker för hälsa och säkerhet, låt oss då angripa detta missbruk. Men vi bör inte upphäva arbetstagarnas rättighet att själva välja om de vill eller inte vill arbeta fler timmar. 
Ole Christensen (PSE ).
   – Fru talman! Om Lissabonstrategins målsättningar skall kunna uppfyllas måste sysselsättningsläget i EU förbättras. Bestämmelsen om undantag från 48-timmarsveckan måste slutligen upphävas. Inget land bör undantas från de bestämmelser som styr arbetstiden och alltså ha en arbetsmarknad där de anställda är utsatta för omöjliga och utmattande långa arbetsveckor. Undantagsbestämmelsen bidrar inte till ett socialt EU. Den öppnar dörren för social dumpning, varigenom länderna kan välja vilka bestämmelser de vill följa. Det är inte en väg framåt för EU. Vi kan och får inte konkurrera vare sig med låga löner eller långa arbetsdagar. EU:s befolkning måste känna att deras intressen är av stor betydelse för EU. Alla undersökningar visar tydligt att långa arbetsveckor skadar både säkerheten och hälsan. En 48-timmarsvecka med bättre definitioner av arbetstid och fritid och där företagen uppmanas ta hänsyn till arbetstagarnas familjeliv skulle öka möjligheterna för de anställda. Genom att rösta för utskottets betänkande visar vi befolkningen i EU att vi vill ha ett socialt och rättvist EU. 
Anja Weisgerber (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! För att återuppliva Lissabonprocessen har Barrosokommissionen offentligen lovat att skära ned på byråkratin och utlovat avregleringar, och parlamentet måste stödja kommissionen i dess ansträngningar. I morgon kommer vi att kunna ta ett steg i rätt riktning genom att rösta för en flexibel, modern och framsynt revidering av arbetstidsdirektivet. Men ett EU-direktiv måste vara sådant att det ger medlemsstaterna kreativt utrymme och kreativ flexibilitet att tillämpa det på sitt eget sätt, och därför måste vårt huvudsakliga mål på EU-nivå bara vara att fastslå de ledande principerna.
Om förslaget från utskottet för sysselsättning och sociala frågor kommer att godtas, det vill säga om hela jourtjänstgöringen i princip skall behandlas som arbetstid, och om undantagsbestämmelsen skall överges, så kommer detta att utgöra ett avsevärt hinder mot flexibla arbetsförhållanden i hela EU. Det är inget som jag skulle betrakta som en modern lösning. Det kan inte vara rättvist att vi föreskriver att arbetstagarna skall omfattas av principen om att jourtjänstgöring som helhet är arbetstid, för det är rimligtvis inte så att exempelvis brandmän, personal som arbetar med ungdomar och personalen i rehabiliteringsanläggningar överanstränger sig, eftersom jourtjänstgöringen för dem innebär att de är inaktiva större delen av tiden.
Av den anledningen förespråkar vi att det görs skillnad mellan olika typer av jourtjänstgöring. Låt sjukhusen, läkarna, räddningstjänsten och personal som arbetar med ungdomar, tillsammans med de lokala parterna på arbetsmarknaden, själva besluta vilka arbetsförhållanden som är bäst för dem. Låt oss rösta för att ge arbetstagarna ett fritt val. Låt oss välja flexibilitet, vilket kräver en undantagsbestämmelse, längre beräkningsperioder och förnuftig och lämplig skillnad mellan olika typer av obligatorisk jourtjänst. Det är detta vi syftar till med våra ändringsförslag 26, 27 och 32, tillsammans med ändringsförslagen 29 och 30 om jourtjänstgöring, och jag vädjar till er att stödja dem. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Fru talman! En revidering av direktivet kräver mer än ett enkelt juridiskt steg. Som vi känner till är det på arbetsplatsen som juridisk teori och praktik skiljer sig mest åt. Ju mer omfattande medel som ett land behöver mobilisera för att komma i fatt, desto större blir klyftan mellan bestämmelserna och verkligheten.
I de nya medlemsstaterna ligger arbetstiden bara knappt över genomsnittet i EU, men det faktiska antalet timmar som arbetas per år är 112 mer, nästan tre veckor mer, än i de tidigare medlemsstaterna. Det är därför särskilt viktigt för oss att sätta tydliga gränser för arbetstiden. Konsekvent deltagande av arbetsmarknadens parter är viktigt när lokala bestämmelser fastslås, och det är också viktigt att förbättra kontrollen av mekanismerna både på gemenskaps- och medlemsstatsnivå. I parlamentets kompromissförslag utlovas att fackföreningarnas roll blir allt viktigare, individen kommer inte att lämnas ensam, och genom kontroll av att medlemsstaterna håller fast vid det som garanterats kommer vi att få en konsekvent praxis på arbetsmarknaden. 
Vladimír Špidla,
   . – Fru talman, ärade ledamöter! Trots att kommissionen inte kan hålla med parlamentet på alla punkter, framgår det helt tydligt av betänkandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor att vi delar samma önskan om ett brett samförstånd som både skulle skydda arbetstagarna och hjälpa till att åstadkomma den nödvändiga flexibiliteten.
Innan jag koncentrerar mig på de enskilda ändringsförslagen mer i detalj vill jag komma med några mer allmänna kommentarer. För det första vill jag understryka att detta förslag till direktiv är ett förslag till ett ändringsdirektiv. Det ursprungliga direktivet, som trädde i kraft redan för 10 år sedan, behöver ändras då och då, inte minst därför att det i själva direktivet finns villkor om kommande ändringar.
Vidare vill jag understryka att det är ett direktiv som hänför sig till säkerhet och hälsa på arbetsplatsen. Syftet är därför inte att omorganisera arbetstiden, utan att skydda arbetstagarna, samtidigt som man bibehåller den välbehövliga flexibilitet som krävs i Lissabonstrategin, och som faktiskt krävs i det moderna livet. De frågor som utgör bakgrunden till direktivet är ytterst komplexa. De omfattar den åldrande befolkningen, vilket är något som kräver en mycket bättre jämvikt mellan arbetslivet och det sociala livet. Som jag redan har påpekat hänför sig direktivet till skyddet av arbetstiden. Jag tvekar inte att fastslå att arbetstiden har en övergripande effekt på säkerheten och hälsan på arbetet. För närvarande övervägs en utökning av arbetsåren som ett resultat av den demografiska utvecklingen i samhället, och det är inget tvivel om att människor behöver ha en god hälsa fram till dess de upphör att arbeta.
Den debatt som vi just har hört omfattade ett antal viktiga förslag, som jag skulle vilja diskutera mer i detalj. Jag vill börja med förslaget om en utökning av beräkningsperioden för att beräkna den maximala genomsnittliga arbetstidsveckan om 48 timmar.
Som ni känner till föreslår kommissionen att de nuvarande förhållandena skulle bibehållas, eller med andra ord att ”standardberäkningsperioden” skulle fortsätta att vara fyra månader, med möjligheten att förlänga den till tolv månader genom kollektiva avtal. Kommissionen vill se till att samma villkor gäller i alla medlemsstater, oavsett hur förbindelserna mellan arbetsmarknadens parter är organiserade, och därför föreslår jag att det också skulle bli möjligt att förlänga denna beräkningsperiod med hjälp av lagstiftning.
Det gläder mig att parlamentets ståndpunkt inte skiljer sig alltför mycket från kommissionens i denna fråga, och i själva verket erbjuder parlamentets förslag en bättre garanti för att denna förlängning kan bli möjlig. Jag kan därför tala om för er att kommissionen kan godta nästan alla parlamentets förslag i detta avseende, med undantag av det förslag som säger att beräkningsperioden endast får förlängas med hjälp av lagstiftning om den aktuella arbetstagaren redan omfattas av kollektivavtal.
Kommissionen anser inte att kollektivavtal skulle gynnas i sådan utsträckning att användning av lagstiftning nekas i sådana exempel där antingen beräkningsperioden inte har diskuterats, eller där inget avtal har ingåtts.
Kommissionen kan inte godta parlamentets ståndpunkt med avseende på jourtjänstgöring, även om vi fullt ut inser parlamentets oro.
Jag vill göra våra synpunkter i frågan helt klara. Det grundläggande syftet med kommissionens förslag är att ge en garanti för rättslig säkerhet, och jag är säker på att jag inte behöver påminna er om att detta problem har uppstått på grund av det sätt som EG-domstolen i Luxemburg har tolkat begreppet ”arbetstid”. Kommissionen har av säkerhets- och arbetshälsoskäl valt att inte betrakta ”inaktiv jourtid” som arbetstid för att ge medlemsstaterna frihet att vidta de åtgärder som de anser bäst kommer att skydda arbetstagarnas säkerhet och hälsa.
Jag anser inte att parlamentets förslag enligt ändringsförslag 10 skulle ge samma nivå av rättslig säkerhet, och det skulle mycket väl kunna lämna dörren öppen för ytterligare domslut som skulle kunna leda till ännu större rättslig osäkerhet.
Men jag uppskattar mycket parlamentets omsorg, som har skisserats i förslaget till betänkande. Kommissionen kommer därför att ändra sitt förslag på ett sådant sätt att vi ser till att arbetstagare med jourtjänstgöring får ett bättre skydd. Det kommer inte att bli tillåtet att räkna in den inaktiva jourtiden i den dagliga vilotiden om 11 timmar och veckovilan om 24 timmar.
Jag vill nu säga några ord om den känsliga frågan om enskilda undantag. Även om både parlamentet och kommissionen är kritiska till det praktiska genomförandet av detta villkor har de två institutionerna olika åsikter om framtiden för det. Kommissionen föreslår att frågan skall granskas, medan parlamentet uppmanar till att undantagsbestämmelsen skall överges tre år efter det att direktivet har trätt i kraft.
Kommissionen kan inte godta detta förslag som det nu ser ut. Men vi är villiga att diskutera det, och att arbeta tillsammans med lagstiftarna, som själva har olika åsikter i frågan, för att finna bästa möjliga kompromiss. Jag är medveten om att detta är en mycket politisk fråga, och även en principfråga. Med tanke på detta kommer kommissionen att fortsätta den intensiva dialogen med parlamentet.
Jag vill nu skissera kommissionens ståndpunkt om de enskilda ändringsförslagen.
Kommissionen kan fullständigt godta ändringsförslagen 2, 3, 12, 13 och 17, eftersom de antingen förbättrar förslagets text eller gör den tydligare. I ett av dem införs ett villkor om förbättringar för arbetslivsbalansen, vilket jag anser är en nyckelfråga.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 4, 8, 11, 16, 18, 19, 24 och 29, antingen i princip, delvis eller under förutsättning att de omformuleras. Jag vill särskilt rikta parlamentets uppmärksamhet till ändringsförslagen 16 och 18 om kompensationsledighet, och ändringsförslag 19 om beräkningsperioden.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 5, 6, 7, 9, 10, 14, 15, 20, 21, 22, 23, 25–28 och 30–52, av vilka somliga hänför sig till den enskilda undantagsbestämmelse som jag redan har diskuterat. Som jag sade tidigare har kommissionen för avsikt att söka en kompromisslösning i denna fråga. De återstående ändringsförslagen behandlar frågor som inte omfattas av kommissionens ursprungliga förslag, till exempel artikel 17.1 om inskränkningar för personer i chefsställning.
Sammanfattningsvis vill jag tacka parlamentet för den höga kvaliteten på debatten rörande detta förslag. Dialogen mellan kommissionen och parlamentet har gjort det möjligt för mig att med förtroende konstatera att det direktiv som vi nu har, och som tjänar som en symbol för ett socialt EU, gör ännu mer för att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet, och samtidigt garantera att dessa inte äventyras av den flexibla organisationen av arbetstiden som våra entreprenörer har efterfrågat. Det hjälper därför till att bygga en starkare och modernare socialmodell i EU. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionsledamot. Tack också för att ni haft tålamod med parlamentet och för att ni fått tala under svårare förhållanden än normalt. 
Herr Davies! Är er ordningsfråga verkligen nödvändig, med tanke på att omröstningen strax skall börja? 
Chris Davies (ALDE ).
   – Fru talman! Parlamentsledamöterna fick besked om att rösta här kl. 11.30. Det är inte deras fel att de har slösat bort sin tid, utan det är presidiets fel. Det är inte ert fel. Ni bär inte ansvaret för alla detaljer, men när skall presidiet börja schemalägga debatter ordentligt? 
Talmannen.
   – Herr Davies! Vi kommer att uppmärksamma detta i presidiet, men kammaren själv bär också skuld till detta. Jag tvingades att begära tystnad i kammaren för att talarna skulle kunna tala i lugn och ro. Det är också vissa politiska gruppers fel, eftersom anföranden på en minut aldrig varar i en minut; de drar alltid över tiden. Frågan kan tas upp på talmanskonferensen. Jag skulle med glädje avskaffa anföranden på en minut och byta till två minuter. Vi kan diskutera frågan, men vi måste enas om den.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 

Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Detta betänkande var inte kontroversiellt i utskottet. Det godkändes enhälligt och utan några ändringar. Därför undrar ni kanske varför jag vill kommentera det nu. Det faktumet borde inte få skymma det heltäckande arbete som kommissionen utförde, då de gjorde ett 25-årigt dokument som hade genomgått ett flertal revideringar begripligt. Det har omarbetats till ett dokument innehållande ungefär 300 artiklar, som nu är begripliga och som det därför är lättare att genomföra. Ingenting i detta kräver några lagändringar i någon medlemsstat. Däremot garanterar det att alla tillägg till anslutningsfördragen och så vidare införlivas i ett enda dokument, vilket är fördelaktigt.
Som en person som ofta har varit kritisk till Europeiska kommissionen är det vid detta tillfälle rimligt att visa vår tacksamhet och gratulera kommissionens tjänstemän som har tagit sig an denna uppgift och har utfört den på ett utomordentligt sätt.

Louis Michel,
   . – Herr talman! Jag beklagar resultatet av omröstningen, men kommissionen har noterat ståndpunkten från majoriteten av ledamöterna.
I linje med det ramavtal som finns mellan parlamentet och kommissionen kommer frågan att tas upp i kommissionen, i syfte att mycket noggrant undersöka dess ståndpunkt under dessa förhållanden.
Herr talman! Kommissionen kommer inom kort, och på lämpligt sätt, att informera parlamentet om resultatet av dessa överväganden. 
Talmannen.
   – Betänkandet återförvisas till utskottet enligt artikel 52.3 i arbetsordningen.
Omröstningen avbryts och kommer att fortsätta efter det högtidliga mötet. 

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Låt oss börja detta möte som är ägnat åt det officiella besöket av Afghanistans president, Hamid Karzai.
, vilket betyder att vi välkomnar president Karzai till Europaparlamentet.
Herr president! Europaparlamentet har liksom resten av världen följt de dramatiska händelserna i ert land mycket nära under de senaste tjugofem åren. Få länder har haft en så turbulent historia som ert land: den sovjetiska ockupationen, inbördeskriget, den internationella interventionen efter terrorattackerna den 11 september och nu den svåra övergångsprocessen till demokrati i ett land som har lidit så mycket och som har fått se sina sociala, ekonomiska och politiska strukturer förändras i grunden.
Herr president! Vi vill berömma ert solida ledarskap, som hjälper till att utveckla denna framväxande demokrati, till en början på provisoriska grunder och nu som demokratiskt vald president i Afghanistan. Vi är också medvetna om de stora personliga risker ni och era kolleger i regeringen har utsatt er för.
Vi är alla medvetna om att det är en lång väg kvar. Ibland förmedlar TV-kamerorna otäcka bilder för att påminna oss om vad som händer, men ibland finns det inga kameror där. Verkligheten kvarstår dock; den samvetsgranna, långsamma och metodiska återuppbyggnaden av ett land som har ödelagts av årtionden av krig är inte lika attraktiv för medierna som själva kriget. Vi i västvärlden förstår vikten av de stora händelsernas inflytande i jämförelse med vardagliga händelser, som bara blir viktiga när medierna rapporterar om dem på ett slående sätt.
Vi vet också att demokrati inte kan befästas över en natt, att samhällen inte kan förändras enligt dekret, att det är en sak att till exempel garantera kvinnors rättigheter i en konstitution, men att det är en helt annan sak att se till dessa rättigheter respekteras i landets mest avlägsna delar. Vi är också medvetna om ert engagemang för kvinnors lika rättigheter, men ni måste också förstå att det uppstår oro när vissa händelser gör våra samveten påminda. Låt oss hoppas att vi kan använda de starka känslor detta orsakar till att öka vårt engagemang för demokratiska reformer och framsteg i ert land. Jag är säker på att ni också kommer att nämna detta i ert tal. Vi vill bistå er med vårt engagemang för denna svåra övergångsprocess. Vi kommer att göra allt vi kan för att hjälpa er att skapa ett stabilt och demokratiskt land.
Därför, herr president, väntar vi i parlamentet med spänning på parlamentsvalet i ert land i september, och, som vi har nämnt för er tidigare, Europaparlamentet bör allvarligt överväga möjligheten att sända en delegation för att utvärdera den aktuella situationen innan valet äger rum och sedan sända observatörer för att övervaka det på plats.
Vi är säkra på, herr president, att vi efter valet kommer att kunna utveckla nära interparlamentariska förbindelser eftersom vi tror att Europeiska unionen och Afghanistan kommer att förverkliga sina stora möjligheter till vänskap och samarbete. Av alla dessa skäl, och med tanke på hur viktigt det land ni företräder är, är det ett nöje för mig och en ära för parlamentet att välkomna er och lämna över ordet till er.
Hamid Karzai,
   . – Herr talman, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Det gläder mig och jag känner mig hedrad över att få tala inför denna framstående församling, särskilt med tanke på att detta är mitt första besök i Europaparlamentet. Det ger mig stark tillförsikt för Afghanistans framtid och vår region när jag ser Europas länder förenas här i en anda av enighet och samarbete. Det var inte länge sedan järnridån delade Europa i väst och öst. I dag har likväl ridån dragits undan för att uppvisa en mosaik, där varje del består av en utpräglad identitet, och som tillsammans bildar en större enhet.
För två dagar sedan firade Europa sextioårsdagen av slutet på andra världskriget på Europadagen, årsdagen för Europas nystart. Medan Europas konflikter tidigare fick globala konsekvenser förbättrar dagens europeiska samarbete människors liv och är föremål för beundran i hela världen.
I er återuppbyggnad efter andra världskriget hade ni säkerhetsgarantier, Marshallplanen, och ett internationellt långsiktigt engagemang. Vi, Afghanistans folk, är också tacksamma för det internationella skydd och ekonomiska stöd vi har mottagit de senaste tre åren. Europeiska unionen, i synnerhet, har varit en av Afghanistans största gynnare. Vi är tacksamma för era generösa bidrag, det engagemang ni visat genom att sända trupper från era nationer och den tekniska hjälp ni har tillhandahållit och fortsätter att tillhandahålla. Det viktigaste är att ni visar oss hur vår regions framtid kan se ut: en framtid av fred, av enighet och av samarbete.
Afghanistan var ett av de minst utvecklade länderna redan före f.d. Sovjetunionens invasion. Tio års strider mot Sovjetinvasionen, följt av över ett årtionde av utländsk inblandning och konflikter mellan fraktioner, utarmade vårt land ytterligare. Vår infrastruktur var nästan totalförstörd, våra samhällen ödelagda och våra statliga institutioner lamslagna.
De långa och svarta åren av lidande dämpade dock inte vår strävan att skapa ett stabilt, demokratiskt och framgångsrikt Afghanistan. När den möjligheten kom 2001 inledde Afghanistans folk entusiastiskt processen att återuppbygga vårt land. I dag har vi en upplyst och modern konstitution som skyddar mänskliga rättigheter, garanterar jämställdhet mellan män och kvinnor, föreskriver en fri marknadsekonomi och skapar en ram för ett ansvarskännande styrelsesätt.
Det första presidentvalet i vår historia hölls i oktober förra året, och mer än åtta miljoner människor deltog. Det framgångsrika valet visade på ett målande sätt terrorismens nederlag i Afghanistan.
Speciellt de afghanska kvinnornas starka deltagande, 42 procent av det nationella valdeltagandet, uppvisade med eftertryck att ett nytt skede har inletts när det gäller kvinnors sociala och politiska rättigheter.
Nu skulle jag vilja återge en berättelse för er som jag bevittnade för ungefär två och en halv månader sedan. För två och en halv månader sedan åt jag lunch med en grupp stamäldste från en mycket konservativ del av Afghanistan, och jag noterade att det fanns kvinnor bland dessa stamäldste och präster. Jag fick intryck av att kvinnorna kom från de urbaniserade delarna av landet, och jag hälsade på stamledarna vid namn. Jag visste vad många av dem hette, och jag sade: ”Herr den och den, välkommen, och hur står det till?” När jag hade hälsat på alla män sade jag till damerna: ”Välkomna, vad trevligt att se er.” Med ens ställde sig en av kvinnorna upp och sade: ”Herr president, ni hälsade på männen vid namn. Ni hälsade inte på oss vid namn.” Jag blev överrumplad. Jag sade: ”Jag är ledsen, frun, men jag känner inte till ert namn.” Hon sade: ”Ni skall veta att ni är vald på grund av våra röster. Nästa gång jag träffar er är det bäst att ni känner till mitt namn, annars kommer ni inte att bli vald!”
Det är den förändringen vi är så glada över i Afghanistan.
Den internationella säkerhetsstyrkans närvaro, som ända från början stått under europeisk ledning, har gett oss en säker miljö för att vi skall kunna utöva våra politiska rättigheter. Med hjälp från Europa och andra i världssamfundet har vi utbildat en ny polisstyrka på ungefär 50 000 man, tillsammans med en specialstyrka som skall genomföra operationer för att bekämpa narkotikan. Den nya nationella afghanska armén, som för närvarande består av 20 000 soldater, tar i allt större utsträckning ansvar för att stödja säkerheten i landet. Vi påskyndar för närvarande avväpningsprocessen och avväpnar både reguljära beväpnade styrkor och beväpnade grupper. Över 50 000 f.d. stridande har avväpnats, och över 95 procent av de tunga vapnen har lämnats in.
Omfattande reformer är också på gång inom andra sektorer, inklusive rättsväsendet och den statliga förvaltningen – administrationen. Vårt rättsväsende återfår den effektivitet och trovärdighet som förstördes under kriget. De statliga myndigheterna och civilsamhällets institutioner blir allt starkare och ger medborgarna större förtroende, fler tjänster och fler rättigheter. Afghanistans oberoende kommission för de mänskliga rättigheterna fortsätter det viktiga arbetet med att främja mänskliga rättigheter i hela landet. Tack vare den öppna politiska andan i Afghanistan har den fria pressen genomgått en stark utveckling och gjort stora framsteg. Det framgår av att över 300 oberoende tidningar publiceras; det finns över 30 oberoende radiostationer och fyra oberoende TV-kanaler på mindre än två års tid.
Vi är medvetna om att det enda sättet att få hållbar politisk och säkerhetsmässig utveckling är att få till stånd motsvarande förbättringar på det ekonomiska området. Under de senaste tre åren har vi infört en ny valuta, stabiliserat inflationen och antagit ett flertal rättsliga och administrativa reformer för att förenkla våra tull- och investeringsförfaranden. Som en följd av detta har hundratals miljoner US-dollar i internationella investeringar strömmat in i Afghanistan. Vissa industrier, såsom gästgiverisektorn, banker och mobila kommunikationer, har gynnats särskilt. Lönerna har ökat, liksom handeln med länder i regionen, i synnerhet Pakistan, Iran, Tadzjikistan, Kina och längre bort. Jag skulle här vilja ge några exempel på de förändringar som har skett. För tre år sedan uppgick Afghanistans handel med Pakistan till mindre än 50 miljoner US-dollar. Denna handel översteg förra året, på mindre än tre år, 1 miljard US-dollar. I dag uppgår handeln mellan Pakistan och Afghanistan till 1 miljard US-dollar. Detsamma gäller för Kina och andra länder omkring oss.
Hittills har mycket utförts, men de utmaningar som återstår kan få en att tappa modet. Afghanistans sociala utvecklingsindikatorer är fortfarande dystra. Vi har en av världens spädbarnsdödlighetsnivåer och en av världens medellivslängder. Nivåerna för analfabetism är dessutom oacceptabla, särskilt bland kvinnor. Tråkigt nog ligger vårt land på grund av de sociala indikatorerna nästan längst ned på indexet för mänsklig utveckling: närmare bestämt på femte plats från slutet.
Terrorismen har besegrats när det gäller dess makt, men återstoderna av den stör vår fred och vårt lugn. Även om nödvändiga åtgärder har vidtagits för att upprätta en effektiv regering är de nya institutionernas förmåga att ge säkerhet och hjälpa befolkningen att komma ur extrem fattigdom långtifrån tillräckliga. Vallmoodling och det ekonomiska beroendet av narkotika hemsöker fortfarande våra samhällen och fortsätter att utgöra hinder för Afghanistans stabilitet.
Jag skulle vilja avvika från mitt förberedda tal för att förklara för er vad som händer i Afghanistan i fråga om det ekonomiska beroendet av narkotika – vallmoodlingen. För 30 år sedan, när f.d. Sovjetunionen invaderade Afghanistan, var landet ett tämligen välmående jordbrukssamhälle. Under åren av konflikt, torka och svårigheter för det afghanska folket hyste afghanska män och kvinnor – familjer, fäder, mödrar, döttrar – inget framtidshopp. Fäder och mödrar visste inte om deras son eller dotter skulle överleva nästkommande dag, och om de hade mat att äta eller om de skulle gå hungriga. I den situationen förstörde folk vingårdar och ersatte dem med vallmo. Folk förstörde granatäppelträdgårdar och ersatte dem med vallmo. Folk förstörde aprikosträdgårdar och ersatte dem med vallmo. Vallmon var nämligen lättodlad – det krävdes inte så mycket bevattning – och den var lättsåld. Det var på grund av obefintlig framtidstro och obefintliga möjligheter som samhället involverades i denna lättodlade gröda.
Förra året började vi vidta åtgärder mot vallmoodling, och folket reagerade positivt eftersom de hade större framtidshopp. De har nu större förtroende för sitt land och större självförtroende. Vi hoppas att det kommer att ske en avsevärd minskning av vallmoodling i Afghanistan under det här året, och att en stor del av det sker frivilligt. Min och det afghanska folkets förhoppning är att världssamfundet kommer att fortsätta att stödja oss i arbetet för att minska vallmoodling i Afghanistan och ersätta den med legitima former av jordbruk. Den skall med andra ord ersättas med alternativa försörjningsmöjligheter. På så sätt kan vårt folk återgå till att odla vin, granatäpplen, aprikoser och övriga jordbruksprodukter som Afghanistan är mycket bra på att odla.
Kvaliteten på de granatäpplen och de livsmedel som Afghanistan producerar är av bästa sort, och landet kan konkurrera på de internationella marknaderna. Var vänliga och fortsätt hjälpa oss att återge det afghanska folket en legitim ekonomi. Ingen vill ha dåligt rykte i världen, och Afghanistan är inget undantag. Afghanistan vill leva ett hedersamt liv, ett liv där landet kan återgå till att skapa sin egen legitima inkomst. Jag är tacksam för det ni har gjort för oss hittills, men var vänliga och fortsätt hjälpa oss.
Parlamentsvalet i september kommer att markera kulmen av Bonnprocessen i Afghanistan. Den afghanska konstitutionen föreskriver att åtminstone 27 procent av ledamöterna i Afghanistans parlament skall utgöras av kvinnor.
Även om vi kommer att ha uppfyllt alla riktmärken som fastställts i Bonnavtalet i slutet av september, kommer vi bara att befinna oss i början av en lång resa mot att uppnå den vision som fastställts för Afghanistan i det dokumentet. Slutet av Bonnprocessen får därför inte vara slutet på ert engagemang och stöd för Afghanistan, utan början på ett långsiktigt och mer heltäckande partnerskap. Bonnprocessens slut är inte detsamma som framgång för Afghanistan eller fullständig framgång för Afghanistan. Bonnprocessens slut och det kommande parlamentet kommer att utgöra grunden till Afghanistans framgång, men det i sig själv kommer inte att innebära framgång. Den riktiga framgången kommer att låta vänta på sig i många år till, och det krävs hjälp från er sida för att den skall kunna uppnås.
Vi behöver Europas stöd och försäkran om att Afghanistan kommer att fortsätta få stöd på ett hållbart sätt. Eftersom ni överlägger om Europeiska unionens framtida internationella åtaganden här, hoppas jag speciellt på att ni ser behovet av ett flerårigt biståndslöfte till Afghanistan för att stödja våra ansträngningar att återuppbygga vårt land.
Vi vill också att Förenta nationerna, Förenta staterna, Japan och andra som hittills har hjälpt oss på nytt skall bekräfta att de är beredda till partnerskap med Afghanistan. Det är ett partnerskap som är nödvändigt om Afghanistan skall uppnå hållbar stabilitet, demokratisering och utveckling.
På det afghanska folkets vägnar vill jag ta tillfället i akt och återigen tacka er för det generösa stöd som Europeiska unionen, som en av Afghanistans största biståndsgivare, har gett under de senaste tre åren. Det afghanska folket vill särskilt tacka era söner och döttrar i uniform som så tappert tjänstgör i vårt land. Till dem som har mist sina liv för att ge oss säkerhet vill vi återigen visa vår tacksamhet, våra böner och vårt löfte att vi aldrig kommer att glömma.
I dagens Afghanistan, ett land som inte för så länge sedan var fullständigt isolerat från omvärlden, händer det något som aldrig har inträffat tidigare. Människor från alla världens hörn, olika tro, kulturer och bakgrunder samlas med äkta samarbetsvilja för att hjälpa till att skydda afghanska människoliv och återuppbygga vårt land. Det är uppenbart att utan detta samarbete skulle Afghanistan aldrig ha åstadkommit det vi har åstadkommit under de senaste tre åren.
Afghanistan är i lika stort behov av er hjälp i dag som Europa var för 60 år sedan. Ett långsiktigt engagemang från era vänner runtom i världen gav er den gången det stöd ni behövde för att återuppbygga era länder och era liv. I dag ber vi er om samma möjlighet. Tack för det ni hittills har gjort för oss. Vi är mycket tacksamma.

Nicola Zingaretti (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har bett om ordet för att rikta uppmärksamheten på innehållet i artikel 9 om uppförandenormer och parlamentets uppförandekod eftersom flaggor från ett land som inte existerar – Padanien, enligt Mario Borghezios beskrivning – har dykt upp i parlamentet i dag.
Jag vill fördöma denna handling, som är en förolämpning mot mitt hemland Italien, ett land jag är stolt över att företräda, och jag undrar om ordförandeskapet kommer att vidta åtgärder mot denna förolämpning mot en av medlemsstaterna med hjälp av flaggor som tillhör en stat eller nation som inte existerar och som inte har erkänts av någon av de internationella organisationerna.
Jag hoppas att alla italienska ledamöter tillsammans med mig kommer att fördöma denna skymf mot vårt land. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter president Hamid Karzais kraftfulla inlägg, som vår talman inte kände sig skyldig att tacka honom för, skulle jag vilja tacka honom för hans tal till kammaren.
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag gör detta inlägg endast för att påpeka för alla parlamentsledamöter – även dem som just har talat – att det ända till Berlinmurens fall fanns många nationer som inte var självständiga stater, och att rätten till självbestämmande en dag kommer att tillåta Padanien att också bli en självständig stat. 
Talmannen.
   – Presidiet undersöker frågan och kommer definitivt att fatta ett beslut i denna fråga. 

Gyula Hegyi (PSE ),
   . – Kolleger, jag är ledsen om jag stjäl ett par minuter från er lunchtid, men jag måste lägga fram ett muntligt ändringsförslag. Detta är ett av de första betänkandena av en ny ledamot från en ny medlemsstat. Jag skulle vilja tacka er för all hjälp jag fick med detta arbete.
Mitt särskilda tack går till franska kolleger från olika politiska grupper, som var mycket aktiva med att hjälpa mig. När det nu snart är dags för den franska folkomröstningen är det viktigt att förstå Frankrikes betydande och framskjutna roll när det gäller att skydda Europas gemensamma kulturarv. De kan vara stolta över sitt land.
Mitt mål var att uppnå en förlikning vid första behandlingen, och det luxemburgska ordförandeskapet var mycket positivt och aktivt i detta hänseende. Om ledamöterna antar mina ändringsförslag som lagts fram tillsammans med liberalerna och PPE-DE:s skuggföredragande, kommer det att finnas en förlikning vid första behandlingen i ministerrådet i maj.
Jag har ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 59. Det består av två ytterligare ord: ”Inom två år efter antagandet av denna rekommendation antar lämpliga lagstiftande och administrativa åtgärder” – och nu följer det muntliga ändringsförslaget – ”eller andra lämpliga åtgärder …”.
Tack för er hjälp och förståelse. 


Romano Maria La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hade tänkt begära ordet för att tala om att jag hade dragit tillbaka ändringsförslag 12. Det utgår dock liksom ändringsförslag 10, eftersom de i själva verket redan har godtagits av parlamentet och kommissionen. Däremot står jag fast vid ändringsförslag 11, som hänvisar till kontroller mot narkotikahandel, varumärkesförfalskning och framför allt mot illegal invandring. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer i princip ett närmande av Kroatien, Serbien-Montenegro, Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Albanien till EU. När länderna uppfyller Köpenhamnskriterierna fullt ut bör länderna bli medlemmar. Det är en naturlig följd av den utvidgning som inleddes i maj 2004.
EU:s ramavtal, som syftar till att förbereda länderna för medlemskap, måste inriktas på att förbättra statsadministrationen, stärka rättsväsendet och bekämpa korruptionen. Länderna ska inte vänjas vid EU:s kostsamma och skadliga jordbrukspolitik.
EU:s utvidgning får inte bli en ursäkt för att inte reformera, och på sikt avskaffa, den gemensamma jordbrukspolitiken. Ett utvidgat EU med upp till 35 länder förutsätter en omfattande reformering av jordbrukspolitiken. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande eftersom jag anser att ramavtalen i fråga utgör en del av det som i större skala borde vara den europeiska politiken för samarbete med Europas grannländer, även de länder vars senaste historia och framtidsutsikter rättfärdigar stöd från och nära samarbete med ett Europa med 25 medlemsstater.
Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Om Kroatien, Serbien-Montenegro, Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Albanien någon gång i framtiden uppfyller alla kriterier för medlemskap i EU bör de välkomnas som medlemmar. Europaparlamentet bör dock inte ta ställning till ett ramavtal innan det finns ett tydligt underlag som visar vilka ekonomiska åtaganden ett ramavtal föreskriver för övriga medlemsstater. Ett underlag bör även visa vilka typer av stöd och rättigheter ett ramavtal kommer att innebära.
Erfarenheter ifrån tidigare ramavtal visar att en ja-röst skapar ett politiskt tryck att framgent stödja alla tänkbara former av stöd och subventioner. Hitintills har det ofta handlat om tillvänjning till ett EU-system som bör reformeras, diverse former av anpassningsstöd till bl.a. EU:s jordbrukssystem är bara ett exempel. Vare sig EU eller potentiella medlemsstater gynnas långsiktigt av att anpassas till ett system som skapar bidragsberoende. Jag har därför röstat nej till betänkandet och hoppas att kommissionen återkommer med en ekonomisk kalkyl och ett underlag som tydligt definierar vilka stöd som kommer att tillgängliggöras i samband med att ett ramavtal undertecknas. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .  Om vi förbättrar och harmoniserar de statistiska verktyg som används av EU kommer vi att vara i stånd att få bättre kunskap om den sociala verkligheten i EU:s medlemsstater och därigenom i princip kunna bistå rådet och kommissionen i kampen mot fattigdom och social utslagning.
För tillfället gäller för all information om social utslagning att den är bristfällig, den delges för sent, den är inte sorterad, och den täcker inte skillnader mellan könen, så som jag har föreslagit.
Därför hoppas vi att kommissionen kommer att få till stånd fler, bättre och snabbare indikatorer, så att vi kan få en bättre förståelse av situationen. Genom att göra det kan vi vidta effektiva och snara åtgärder, för EU och medlemsstaterna måste omedelbart finna strukturella lösningar för att åtgärda en förfärlig situation där nästan 70 miljoner människor lever i fattigdom och där en enorm ekonomisk ojämlikhet och hög arbetslöshet råder. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi har röstat ja till detta betänkandes förslag att ansluta EU (EG) till denna internationella konvention. I allmänhet är vi skeptiska till att EU som sådant ansluter sig till internationella konventioner, men eftersom mellanstatliga organisationer kan ansluta sig till denna konvention och vi dessutom anser att detta förbättrar den inre marknaden på detta område så röstar vi ja till betänkandet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Att EU har anslutit sig till den internationella unionen för skydd av växtförädlingsprodukter (UPOV) är ett positivt steg på väg mot att uppnå rätt balans mellan förädlarnas och jordbrukarnas intressen när det gäller ett rimligt skydd av förädlarnas äganderätter i fråga om växtförädlingsprodukter. Av denna anledning, och eftersom jag anser att det skyddar portugisiska intressen, kommer jag att rösta för detta betänkande. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– Det finns en generell överenskommelse om detta betänkande, med tanke på behovet av att förlänga övergångsbestämmelserna tills det finns ett komplett åtgärdspaket för att bekämpa BSE.
Därför samtycker vi till föredragandens förslag att dela upp förslaget om en bestämmelse i två delar. För det första innehåller betänkandet ett förslag till ändring av förordning (EG) nr 999/2001 för att förlänga övergångsbestämmelserna till den 1 juli 2007 för att ge tid åt den nödvändiga diskussionen om de två bestämmelserna.
Betänkandet innehåller också en uppmaning om att en ny bestämmelse skall utformas som omfattar förslagen till ändringar av innehållet i förordning (EG) nr 999/2001, det vill säga ändringsförslagen till bestämmelserna för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalopati, eftersom sådana ändringsförslag kräver djupgående kunskaper om den rådande situationen, de framsteg som har gjorts i kategoriserandet av länder, vetenskapliga framsteg och en genomgripande debatt om ändringen av förordningen i fråga. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– Vi röstade för betänkandet om det ingångna avtalet mellan EG och Schweiz om sistnämnda lands deltagande i verksamheten vid Europeiska miljöbyrån (EEA) och Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning.
Målet med avtalet och det schweiziska deltagandet är att tillhandahålla objektiv, tillförlitlig och jämförbar information om miljön. Schweiz kommer att få status som observatör utan rösträtt, kommer att behandlas jämlikt när det gäller tillgång till miljöuppgifter, information och analys och kommer att inrätta en infrastruktur för att tillhandahålla enhetliga uppgifter om miljösituationen.
Detta avtal kommer att underlätta och skärpa tillhandahållandet av tillförlitlig och jämförbar information om miljösituationen i Europa. Det kommer också att ge stöd för en integrerad bedömning och miljörapportering om de ekosystem som är gemensamma för Schweiz och dess grannländer. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Situationen för EU, dess medlemsstater och Schweiz i fråga om geografi, ekonomisk betydelse och de förbindelser som har upprättats på olika områden berättigar – eller snarare kräver – att Schweiz deltar i Europeiska miljöbyrån. I detta sammanhang, liksom i andra, tar den praktiska verkligheten ingen hänsyn till geopolitiska gränser. 

Bruno Gollnisch (NI ),
   .– Herr talman, mina damer och herrar!
Vi röstade mot Ian Hudghtons betänkande om det omarbetade förslaget till rådets direktiv om ett gemensamt system för mervärdesskatt eftersom det bara är en omarbetning, utan några grundläggande förändringar, av texter vars standardiseringsprinciper och principer som föraktar medlemsstaternas självständiga skattepolitik vi förkastade redan den gången.
I denna text ser vi ingen frihet för stater att själva beskatta rent lokala verksamheter, till exempel restaurangverksamhet, som inte har någon betydelse för den europeiska konkurrensen. Vi ser ingen permanens för att tillämpa sänkta mervärdesskattesatser för arbete.
Samtidigt noterar vi att medlemsstaterna fortfarande kommer att behöva be Bryssel om lov för att ändra sina mervärdesskattesatser. Vi konstaterar att de fortfarande inte är fria att bestämma vilken sektor eller vilka produkter som skall omfattas av en viss skatt.
Vi konstaterar framför allt att aviserandet om att sänka mervärdesskatten för restaurangsektorn tre veckor innan den franska folkomröstningen är ett sista patetiskt försök att köpa Frankrikes röst. Ingenting har gjorts; ingenting har bestämts.
Det får vara nog med dessa lögner och falska löften. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Eftersom det inte finns några väsentliga förslag till ändring av det mervärdesskattesystem som fastställdes i det sjätte direktivet, som har undergått en rad ändringar, röstade jag för. Jag kommer dock att fortsätta att uttrycka min åsikt om de olika områden som systemet omfattar när tillfälle ges i diskussioner om sådana frågor. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– I detta betänkande förkastas kommissionens förslag om delfinansiering av åtgärder till stöd för marknaden om smittsamma sjukdomar bryter ut, t.ex. mul- och klövsjuka och klassisk svinpest. På denna punkt stöder jag helhjärtat föredraganden och de förslag han har lagt fram. Vad som skiljer oss åt är dock hans skäl för att förkasta kommissionens förslag; till exempel nämns i betänkandet förslagets potentiella negativa inverkan på den gemensamma jordbrukspolitiken och på konkurrensvillkoren i det europeiska jordbruket. Även om detta är sant så är det inte det huvudsakliga skälet till att rösta mot kommissionens förslag.
Förutom att ge stöd till jordbrukare om smittsamma sjukdomar bryter ut, i form av praktiska finansiella åtgärder för att åstadkomma rättvisa konkurrensvillkor för jordbrukare från alla medlemsstater, måste EU också vidta åtgärder för att förhindra sådana sjukdomar genom stöd till jordbrukare, särskilt dem med färre tillgångar. 
Det är allmänt bekant att vi motsätter oss reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken och de föreslagna åtgärderna med tanke på effekterna på det portugisiska jordbruket, och särskilt små och medelstora jordbruk och familjejordbruk. 
Ilda Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– EU:s uppgift är att lösa gränsöverskridande problem. Ett av dessa är spridningen av smittsamma djursjukdomar. Därför röstar vi ja till betänkandet.
Bekämpningen av spridningen av smittsamma djursjukdomar inom EU:s ram är dock inget skäl för att fortsätta driva en kostsam och skadlig gemensam jordbrukspolitik (GJP). Vi anser att finansieringsansvaret för GJP ska nationaliseras. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– I betänkandet påpekas med rätta att kommissionens förslag inte bara kommer att leda till ojämlikhet inom jordbruket, utan att det också verkar utgöra en del av en bredare fråga om nationaliseringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, en fråga som är långt ifrån färdigdebatterad. Det rätta beslutet är därför att förkasta kommissionens förslag och uppmana kommissionen att lägga fram ett nytt. 

Liam Aylward (UEN ),
   .– Fianna Fail och UEN-gruppen stöder i dag inte ändringsförslagen avseende
a) strykningen av en ny ”tillfredsställande” klassificering som infördes och som man kom överens om i rådet under det irländska ordförandeskapet i juni 2004 i bilaga I,
och
b) strykningen av åtskillnaden mellan inlandsvatten och kustvatten som man också kom överens om i rådet under det irländska ordförandeskapet.
Inom ramen för det nuvarande direktivet från 1976 (76/160/EEG) stöder majoriteten av medlemsstaterna kategorin ”tillfredsställande”, eftersom denna klassificering innebär ett fastställande av realistiska, genomförbara normer med ett rättsligt bindande minimikrav som skall gälla allt badvatten i alla medlemsstater. Dessutom anser jag att det kommer att fungera som en språngbräda och ett starkt incitament till att arbeta för att uppnå badvatten som klassificeras som ”bra” eller ”utmärkta”.
När det gäller klassificering av kustvatten stöder vi åtskillnaden mellan det och sötvatten, eftersom de tillåtna föroreningsnivåerna för kustvatten är lägre än för inlandsvatten. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande och bestämmelserna för övervakning och klassificering av badvattenkvalitet. Vi har inte råd med någon försvagning av kvalitetsnormerna. Jag stöder utskottet för miljö som förkastar den föreslagna kvalitetskategorin ”tillfredsställande” i stället för ”god”. Jag motsätter mig också all försvagning av kvalitetsnormerna för inlandsvatten jämfört med kustvatten.
Efterlevnaden i Irland uppgår till ungefär 98 procent av det nuvarande direktivet, men det är tydligt att det inte görs tillräckligt för att garantera tillräckliga normer för vattenkvalitet och för miljönormer i allmänhet.
EG-domstolens utslag förra månaden om att Irland bryter mot EU:s huvuddirektiv om avfallshantering var en fördömande anklagelse mot regeringens miljöskydd.
Kommissionen har också bekräftat att Irland ännu inte har rapporterat om genomförandet av EU:s deponilagstiftning för åren 2001–2003. Kommissionen överväger nu att inleda fler överträdelseförfaranden.
I och med denna usla prestation har vi mer än nog med bevis för att normerna för miljökontroll är långt i från tillräckliga. Jag hoppas därför att dagens antagande av Maatenbetänkandet leder till större påtryckningar för förbättring. 
Edite Estrela, Jamila Madeira och Manuel António dos Santos (PSE ),
   .– De undertecknade ledamöterna röstade mot ändringsförslag 27 i Maatenbetänkandet om kvaliteten på badvatten eftersom det enligt epidemiologiska studier finns skillnader mellan kustvatten och inlandsvatten.
Enligt dessa studier orsakas risken för fekal kontamination av barn (den mest sårbara gruppen) av olika bakterier. Därför är det fullt begripligt att behålla skillnaden mellan kustvatten och inlandsvatten, vilket är vad rådet har föreslagit.
De undertecknade ledamöterna röstade mot ändringsförslagen 5, 7, 8, 12 och 32 eftersom de är positiva till kategorin ”tillfredsställande” för klassificering av badvatten.
Denna kategori skulle göra det möjligt att bedöma en mängd badvatten på grundval av en graderad, rullande skala. Om dessa vatten uppfyller direktivet skulle de kunna få möjlighet att uppgraderas till nivåerna ”bra” och ”utmärkt”. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– Vi välkomnar i stort sett de ändringsförslag till direktivet om förvaltningen av badvatten som föredraganden har lagt fram. Vi invänder dock emot att ta bort uppdelningen mellan kustvatten och inlandsvatten eftersom detta skulle innebära att vissa badområden i Portugal, till exempel flodstränder, skulle omklassificeras som orena, trots att de är användbara och inte har gett upphov till några folkhälsoproblem. Epidemiologiska studier har visat att det faktiskt finns skillnader mellan dessa två typer av vatten.
På detta område, liksom på andra, är det därför viktigt att lyssna till Världshälsoorganisationens rekommendationer.
När det gäller kategorin ”tillfredsställande” vore den endast acceptabel om den skulle betraktas som en minimikvalitet som måste förbättras inom en specificerad snäv tidsfrist, vilket inte är fallet.
Likaså ger ett tidigareläggande av klassificeringsdatumet upphov till problem när det gäller ramdirektivet om vatten. Jag välkomnar åtgärderna för att informera allmänheten och beredskapsplanerna för områden som ofta drabbas av översvämningar, och därför har vi stött dessa förslag. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .– Den 21 april antog utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet 34 ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt om hanteringen av badvattenkvalitet.
Jag motsätter mig starkt ändringsförslag 27, som syftar till att ta bort skillnaden mellan ”kustvatten” och ”inlandsvatten” i bilaga I. Portugal har gjort en tydlig åtskillnad mellan de två eftersom epidemiologiska studier med hjälp av en rad olika metoder har påvisat skillnader när det gäller kvalitetsindikatorer och grader av bakteriologisk aktivitet.
Slutsatsen är därför att om bakterieindikatorerna skiljer sig åt och fungerar på olika sätt, så kräver de två vattentyperna olika epidemiologiska bedömningskriterier.
Jag ser ingen anledning till att fatta beslut som strider mot de rekommendationer som hittills gjorts av Världshälsoorganisationen (WHO) och de vetenskapliga studier som dessa rekommendationer grundar sig på, vilka pekar på att man borde skilja på ”kustvatten och vatten i övergångszoner”, särskilt eftersom runt 21 procent av de badvatten i Portugal som för närvarande uppfyller kriterierna skulle förlora sin klassificering.
Därför anser jag att jag inte kan stödja detta förslag av parlamentet. 
Robert Goebbels (PSE ),
   .– Jag röstade mot alla ändringsförslag i Maatenbetänkandet som eftersträvar överreglering. Allmänheten måste informeras om badvattenkvaliteten, och vattnets kvalitet måste förbättras. Dock måste vi hysa förtroende för människornas egen intelligens och omdömesförmåga, särskilt när det gäller att utöva fritidsaktiviteter. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Bestämmelser om vilka regler som skall gälla för badvattenkvalitet på badplatser i Europa är inte en fråga som skall behandlas av EU. Denna fråga skall hanteras av respektive medlemsstat. Förslaget från parlamentet har varken tagit hänsyn till subsidiaritetsprincipen eller proportionalitetsprincipen.
Utöver vårt principiella ställningstagande, att förvaltningen av badvattenkvaliteten inte är en fråga för EU, anser vi att parlamentets förslag är mer byråkratiskt och omständligt än rådets. Vi har därmed röstat nej till föreliggande rekommendation.
Förhållandena när det gäller badvatten varierar i hög grad inom EU och det är därför inte önskvärt att anta ett direktiv som skall gälla såväl Medelhavsländerna som unionens nordliga länder, till exempel Sverige.
Vi vänder oss därför emot flera formuleringar, bland annat att beredskapsplaner skall upprättas för händelser som kan påverka badvattnets kvalitet; såsom översvämningar, olyckor eller infrastrukturproblem. Vi är negativa till de detaljregleringar parlamentet vill införa, exempelvis att direktivets tillämpningsområde skall utökas till att omfatta ytterligare fritidsaktiviteter. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Detta betänkande om badvattenkvaliteten är mycket viktigt för mitt hemland. Den portugisiska kustlinjen är flera mil lång, och att bada i vattnet är ett mycket populärt nöje. Detsamma gäller ett antal badområden i inlandet.
De krav som måste uppfyllas för att garantera en säker användning av anvisade badplatser innefattar inte bara tillgång, infrastrukturer och säkerhet på stränderna, utan också i större utsträckning kvaliteten på vattnet.
Kvaliteten på badvattnet innebär därför både en hälsofråga och en viktig indikator på kvaliteten på miljön och utvecklingen av turismen.
Jag kan dock inte hålla med om det förslag i betänkandet som går ut på att ta bort distinktionen mellan kustvatten och inlandsvatten, eftersom det finns skillnader mellan dessa två typer. Jag är också emot att ta bort kategorin ”tillfredsställande”, som ger medlemsstaterna större manöverutrymme när det gäller att hantera badvattnens lämplighet. Om vi antar dessa två ändringsförslag skulle det innebära allvarliga konsekvenser för Portugal med tanke på de oproportionerliga kostnaderna i förhållande till de fördelar som kan vinnas. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande och vill verkligen att kvaliteten på badvatten förbättras ytterligare. Jag har också full förståelse för behovet av att uppdatera det nuvarande direktivet som nästan har 30 år på nacken.
Jag vill ta upp två problem. Jag vill inte att kategorin ”tillfredsställande” stryks eftersom detta skulle leda till att vissa stränder inom denna kategori skulle betecknas som ”dåliga”. Allmänheten skulle uppfatta detta som att förhållandena har försämrats när det egentligen inte har skett någon förändring. 
Linda McAvan (PSE ),
   .  Parlamentsledamöterna från Labour vill se ytterligare förbättringar av badvattenkvaliteten och välkomnar möjligheten att uppdatera badvattendirektivet nästan 30 år efter det att det nuvarande direktivet trädde i kraft. De stöder emellertid inte ändringsförslagen på två huvudområden.
För det första, angående strykningen av den tillfredsställande kvaliteten kan inte parlamentsledamöterna från Labour stödja detta eftersom det skulle innebära att badvatten som för närvarande uppfyller nuvarande krav plötsligt skulle klassificeras som ”dåliga” (den tillfredsställande kvaliteten som föreslås har dubbelt så höga krav för kustområden jämfört med de nuvarande minimikraven). Detta skulle vara förvirrande för allmänheten. Det är mycket bättre att använda sig av en strategi som förbättrar kvaliteten etappvis.
För det andra, när det gäller utvidgningen av direktivets räckvidd till att omfatta vatten för fritidsaktiviteter stöder inte parlamentsledamöter från Labour åtgärder för att utvidga direktivets omfattning till att också gälla vatten för fritidsaktiviteter. En sådan utvidgning innebär oerhörda kostnader och är opraktisk. Fritidsaktiviteter utövas året om och inte endast under badsäsongen. Antalet övervakningspunkter skulle dessutom bli enormt. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Det är naturligtvis nödvändigt och önskvärt att skydda miljön med allt hårdare bestämmelser. Eftersom den här sortens politik inte behöver vara oförenlig med ekonomisk tillväxt och utveckling får dock inte i slutändan de åtgärder som vidtas för detta ändamål, under förevändning av att envist skydda miljön och folkhälsan, skada ekonomin, i synnerhet inte turistnäringen som är så viktig för Portugal.
I detta betänkande, och särskilt i några av de ändringsförslag som har lagts fram i det, har denna balans inte uppnåtts på långt när; några av förslagen hade ingen vetenskaplig grund över huvud taget. 
Därför röstade jag för betänkandet, men mot de ändringsförslag som enligt mig skulle motarbeta rimliga och berättigade nationella intressen, till exempel bestämmelsen om att ta bort kategorin ”tillfredsställande” för bedömning av vattenkvalitet, och avlägsnandet av distinktionen mellan kustvatten och inlandsvatten. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– Syftet med detta förslag till direktiv är att underlätta transnationella fusioner av aktiebolag, även om jag välkomnar att det inte täcker kooperativa föreningar.
Betänkandet handlar i stora drag mer om själva företagen än om fusionernas konsekvenser för arbetarnas liv och regionerna, även om det nämns att fusionens övergripande villkor bör innefatta fusionens konsekvenser för sysselsättningen och arbetstagarnas åsikter. Dessa åsikter betraktas dock inte som bindande, och det finns inga krav på att fusionen skall tillbakavisas om dessa åsikter är negativa.
När det gäller arbetstagarnas rätt att delta finns det några motsägelser, vilket innebär att även några av de positiva aspekterna till slut kommer att bli svåra att genomföra, med tanke på det sammanhang de utgör en del av. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL )
   , .– Med tanke på att filmkonsten är en viktig del av kulturen och att kulturen är nyckeln till människans utveckling måste den uppmuntras och stödjas genom praktiska – och särskilt ekonomiska – åtgärder. Filmindustrin får inte ses enbart som en ekonomisk verksamhet eftersom konkurrensen har en negativ effekt och kan försvaga filmkonstens kulturella och bildande egenskaper.
Jag håller med föredraganden om att man måste bevara den europeiska filmens kulturella arv ”genom att uppmuntra till innovation, forskning och teknisk utveckling när det gäller konservering och restaurering av biofilmer”, men med ett kulturellt och utbildningsmässigt mål, och avvisa konkurrenskraften som den viktigaste faktorn. Inrättandet av en ”lagstadgad” deponering av originalet är ytterligare en välkommen åtgärd för att bevara folkets kollektiva minne och identitet.
Dessa åtgärder bör utgöra en del av en samarbetsram mellan medlemsstaterna, inom ramen för den kulturella mångfalden som karakteriserar Europas olika regioner, länder och folk.
Den fixa idén med konkurrenskraft undergräver kreativiteten och den konstnärliga naturen på grund av trycket från marknaden och de krav som ställs av det kapitalistiska vinstinriktade synsättet. Därför måste vi utarbeta en politik som innehåller praktiska åtgärder för att stödja den audiovisuella sektorn, vilket skulle minska sektorns behov av privat stöd och göra den mindre beroende av dess inneboende motsägelser. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Att bevara kulturhistoriska arv är givetvis mycket viktigt. Men vi menar att denna fråga inte är en EU-fråga utan bör skötas av medlemsstaterna och att vi kan ha ett gott förtroende för deras sätt att handha denna fråga. Vi har därför röstat mot detta betänkande då vi anser att denna rekommendation inte hade behövt behandlas överhuvud taget i EU-parlamentet. 
Marine Le Pen (NI ),
   .– För att bättre skydda det europeiska arvet tänker Europa vidta exceptionella åtgärder för bevarande och skydd som kommer att göra det möjligt för dess filmarv att bevaras och som kommer att främja ansträngningar för att skydda vår uråldriga kontinents språkliga, kulturella och konstnärliga identitet.
I en av rekommendationerna föreslås att statligt stöd skall kunna ges även till film. Detta innebär i själva verket att det ”kulturella undantaget” utvidgas och att denna undantagsstatus utökas, vilket är just den anpassning vi förordar i Frankrike, nämligen nationella preferenser! Kommissionen har fattat beslutet att förlänga det nuvarande systemet för statligt stöd till bio- och TV-filmer med tre år, trots att det vore lämpligare att utvärdera och reformera dessa bestämmelser som är långt från tillfredsställande.
Under dessa omständigheter, varför begränsa skyddet till kultur och inte utvidga det till textilindustrin, till jordbruket, till järn- och stålindustrin, till varvsindustrin och så vidare?
När allt kommer omkring, kommer kommissionens internationalistiska logik inte att fördöma detta moratorium som stör den fria konkurrensen? Endast det tydliga försvaret av nationella och europeiska preferenser kommer att skydda Europa från global ultraliberalism. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Jag har valt att rösta emot detta betänkande eftersom jag anser att EU inte ska reglera dessa kulturfrågor. Rapporten är alldeles för klåfingrig. Det är upp till varje land att hantera hur filmer regleras. 

Robert Goebbels (PSE ),
   .– Jag avstod från att rösta om ökat hamnskydd eftersom parlamentet som vanligt har onödigt överdrivna och komplicerade förfaranden som hur som helst är beroende av subsidiaritetsprincipen. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi konstaterar att det är självklart att det skall vara höga säkerhetskrav för Europas hamnar.
Men vi frågar oss om det finns risk för att till exempel ett medlemsland som Nederländerna verkligen skulle missköta säkerheten i sin hamn i Rotterdam när den är så avgörande för landets näringsverksamhet?
Som det här direktivet har utformats så finns det en risk för att det kan bli ett hårt slag mot mindre hamnars verksamhet då de måste genomföra ett oproportionerligt antal kostsamma åtgärder för att fortsätta sin verksamhet. Eftersom sådana hamnar ofta ligger i ekonomiskt svagare regioner får detta olyckliga regionala följder.
Vi vill se en ny genomgång och omarbetning av direktivet utifrån de mindre hamnarnas perspektiv. 
Fernand Le Rachinel (NI ),
   .– Terrorattackerna den 11 september 2001 har satt frågan om transportsäkerhet överst på den politiska dagordningen. I egenskap av viktiga länkar i den transportkedja som binder ihop flödet av varor och passagerare både till sjöss och på land måste hamnarna självklart bli föremål för säkerhetsåtgärder, i enlighet med kommissionens förslag. Som vald europeisk företrädare för den stora nordvästra regionen kan jag bara stödja ett sådant initiativ eftersom mer än 15 stora handelshamnar som är viktiga för den lokala och nationella ekonomin påverkas.
Frankrike kan bli föremål för denna fråga eftersom det har tre särskilt välexponerade kustlinjer: Engelska kanalen i norr (hamnarna i Le Havre, Dunkerque, Calais, Boulogne och Rouen), Atlantkusten (hamnarna i Bordeaux, Nantes, Saint-Nazaire och La Rochelle som utgör tullhamnar för handel med östra, södra och norra Europa), och slutligen Medelhavskusten (hamnen i Marseille-Fos).
Dessa säkerhetsåtgärder får naturligtvis inte begränsas till enbart hamnterminaler, utan måste omfatta hela hamnen och alla verksamheter som är knutna till den. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag skulle vilja gratulera Jeanine Hennis-Plasschaert till hennes viktiga och lägliga betänkande om det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ökat hamnskydd, som jag stöder helhjärtat, särskilt förlaget om att upprätta en gemensam säkerhetsnivå för alla gemenskapens hamnar. Medlemsstaterna måste dock vara fria att upprätta olika säkerhetsnivåer som motsvarar hur hög risken är i hamnarna, och att definiera gränserna för varje hamn enligt detta direktiv och dess angränsande områden.
Jag anser också att det är viktigt att undersöka de kostnader som är förenade med de föreslagna åtgärderna och vem som kommer att betala, för att garantera lika villkor för alla parter. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ),
   .– Jag förkastar behovet av EU-lagstiftning på detta område eftersom det borde vara respektive medlemsstats ansvar att besluta om hur de bäst garanterar säkerheten i sina hamnar. Dessutom existerar det redan en uppförandekod utarbetad av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) som täcker problemet.
EU påstår att IMO:s uppförandekod inte är rättsligt bindande, och detta har resulterat i ett föreslag till EU-direktiv, som jag har röstat emot. I ändringsförslagen 5, 6, 7, 30 och 45 har man försökt att dämpa direktivets inverkan för att ge medlemsstaterna mer makt över föreslagna åtgärder. Jag hade röstat för dessa ändringsförslag om de inte hade innefattats i en gemensam omröstning, men återstoden av denna var omöjlig att stödja. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   .– EU-direktivet om ökat hamnskydd följer direktivet om avreglering av hamntjänsterna, slår mot löner och sysselsättning och arbetarnas sociala rättigheter och säljer ut hamnarna till redare, industrialister och monopol för att öka storkapitalets vinster. 
Under förevändningen att bekämpa terrorismen används direktivet i fråga för att skapa gettoarbetsplatser, stärka repressiva mekanismer och slå mot arbetarnas kollektiva och individuella friheter i hamnar och på fartyg.
Greklands kommunistiska parti röstade mot det reaktionära direktivet om ökat hamnskydd. Vi uppmanar arbetarna att vidta gemensamma åtgärder mot EU:s gräsrotsfientliga politik, att kämpa för att försvara och utöka sina rättigheter, för radikala förändringar, för hamnar som tillhör folket för folkets välstånd. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Resolutionen om mordet på Robert McCartney pekar ut IRA som ansvarig för mordet, trots att frågan ännu inte avgjorts i domstol. Det är orimligt att EU-parlamentet gör sig till domare i en känslig fråga som kan påverka fredsprocessen i Nordirland. Därför väljer vi att lägga ner våra röster om resolutionen. 
Ole Krarup och Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ),
   .– Vi har röstat för GUE/NGL-gruppens resolution om McCartney-fallet. Vi har avstått från att rösta om resolutionen från de andra grupperna. Denna resolution innehåller många goda punkter, men dess utgångspunkt i artikel 1 är att mordet är ett politiskt mord organiserat av IRA. Det är sannolikt inte sant och polisutredningen är inte avslutad. Det gör resolutionens helhet obalanserad. 
Helmuth Markov (GUE/NGL ),
   .– GUE/NGL-gruppen beklagar och fördömer mordet på Robert McCartney, och kräver att rättvisa skall skipas. Vi vill uttrycka vårt deltagande och betona att McCartneys familj förtjänar fullt stöd i sin strävan efter rättvisa.
GUE/NGL-gruppen uppmanar de ansvariga att träda fram och ta ansvar för sina handlingar. Vi uppmanar också vittnen till händelserna kring mordet att träda fram och tillhandahålla polisen information eller på något annat sätt hjälpa till med att få till stånd ett åtal mot Robert McCartneys mördare i en domstol.
När Robert McCartneys systrar besökte Europaparlamentet den 6 april påpekade de att mordet inte hade någon politisk grund, men att det var en kriminell handling som skall leda till åtal och att de ansvariga skall ställas inför rätta. Mot bakgrund av detta gjorde GUE/NGL-gruppen allt i sin makt för att komma överens om en gemensam resolution med de andra politiska grupperna. Vi beklagar verkligen att de inte var villiga att kompromissa. De föredrog i stället att använda resolutionen till att fokusera på Nordirlands politiska situation.
GUE/NGL-gruppen tar gärna upp denna fråga i Europaparlamentet, men den resolution som varit föremål för omröstning i dag är inte rätt tillvägagångssätt i detta sammanhang. Vi lade därför ned rösterna i den slutliga omröstningen, och vår ståndpunkt framgår mycket tydligt i den resolution som vår grupp föreslog. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar denna omröstning för att stödja Robert McCartneys systrar i deras kamp för att ställa hans mördare inför rätta.
Deras mod ger stora förhoppningar om förändring och försoning i Nordirland. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Demokratiska stater har bara ett sätt att handskas med terrorismen, och det är genom sina juridiska system. Fria samhällen har endast ett sätt att handskas med dem som använder terror och privat ”rättvisa” som sitt vapen, och det är att utan vidare förkasta dem. Alla som vill företräda människor politiskt måste följa dessa regler. Det finns inga undantag.
Förutom den personliga familjetragedi som mordet på Robert McCartney utgör, är det också ett perfekt exempel på att vi måste upprätthålla dessa principer förbehållslöst.
Även om det inte är parlamentets jobb att involveras i juridiska processer på nationell nivå är dessa värderingar så viktiga att jag kommer att rösta för. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ),
   .– Vi i United Kingdom Independence Party (UKIP) stöder helt och hållet familjen McCartneys modiga kamp för att skipa rättvisa efter mordet på deras bror Robert. Däremot kan vi inte stödja att EU-medel går till ett civilt rättsfall i Nordirland. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är diskussionen om en muntlig fråga till rådet om rådets strategi för seminariet för regeringsexperter om klimatförändringar (B6-0234/2005) och en muntlig fråga till kommissionen om kommissionens strategi för seminariet för regeringsexperter om klimatförändringar (B6-0235/2005). 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr Schmit, herr kommissionsledamot! Det stämmer att klimatpolitiken spelar en viktig roll inte bara för Europeiska unionen utan även för hela världen och att den därför bör behandlas som en global fråga.
Men innan vi fortsätter diskussionerna om Kyotoprotokollet måste EU fråga sig självt vilka mål unionen själv har satt upp och vilka av dessa den har uppnått. Eller kanske tvärtom, vilka framtidsmål måste vi själva sätta upp, och hur kan vi uppnå dessa mål? Har vi lyckats få med de länder som ännu inte har skrivit under Kyotoprotokollet i hela Kyotodebatten? Kyotoprotokollet är under alla omständigheter moraliskt bindande för oss alla eftersom vi alla delar ansvaret för de politiska åtgärder som vi antar med tanke på jordens klimat.
Därför skulle jag vilja att rådet och kommissionen berättar för oss hur de förbereder sig inför detta nästa skede efter 2012, och om de är villiga att ta initiativ till att hitta nya länder som kan axla bördorna i Kyotoprotokollet. Försöker ni hitta andra som vill samarbeta och delta i hela processen? De länder jag syftar på är naturligtvis Indien, Kina, Brasilien och Förenta staterna.
Om kammaren anser att man kan förmå vilket land som helst att göra framsteg genom att hota att stämma det så anser jag att kammaren har fel. Man inte ställa någon inför rätta förrän man har alla argument på sin sida och de är utom allt rimligt tvivel. För mig verkar det vara mycket bättre och mer lovande att försätta dessa länder i ett läge där de måste agera och att motivera dem till att sluta tjura och ursäkta varandra och i stället säga ”ja, vi har ett gemensamt ansvar”.
Herr talman, herr rådsordförande! Det finns ytterligare en fråga som jag skulle vilja ta upp på nytt, och det är hur mycket ni kan och vill involvera såväl andra länder, och inleda en aktiv dialog med dem, som andra sektorer. Jag tänker till exempel på transportpolitiken, uppvärmning av privatbostäder osv.
Ja, detta är något som vi har efterlyst länge, men ni har aldrig brytt er om det. Alla dessa sektorer måste engagera sig. Det kommer säkerligen att bli problem. Det var därför som Tysklands miljöminister – som är en av era partipolitiska allierade – svarade att han inte kunde begära detta när jag bad honom om det. Om han gjorde det skulle han nämligen bli avsatt från sin post omedelbart. Men det är just därför som han borde göra det. Så, herr kommissionsledamot, vilka sektorer vill ni ta med?
Jag anser också att vi måste våga ta itu med uppvärmningen av privatbostäder – samt alla andra saker i våra hem som avger värme och som står för över en tredjedel av alla koldioxidutsläpp. Hur långt är ni beredda att gå för att framhäva nya sätt att hantera detta?
Exemplet är väldigt enkelt, men i stället för att försöka tillämpa en norm för alla borde vi fastställa mål för de parter som ansluter sig till Kyotoprotokollet och överlåta åt dem själva att bestämma hur de skall uppfylla dessa mål. Vem hade egentligen trott att Förbundsrepubliken Tyskland, för att nämna ett exempel, med hjälp av en väl genomtänkt avfallspolitik skulle spara motsvarande 21 miljoner ton koldioxid under de senaste 15 åren? Men vi kan göra mycket om vi är beredda att uppmuntra dessa länder att gå med på det.
Som en slutlig iakttagelse undrar jag bara varför jordbruket inte längre nämns i sammanhanget? Och då menar jag inte att sektorn skall bestraffas – det är De grönas politik, och jag har alltid tyckt att den var missriktad – utan att den skall uppmuntras. Det står ingenstans att jordbrukare bara får odla rotfrukter, säd, raps eller vin. De skulle lika gärna kunna odla genetiskt eller biologiskt modifierade grödor som tar upp stora mängder koldioxid och bara ger tillbaka små mängder i atmosfären när de senare förbränns. Även här finns det gott om möjligheter för framtiden och utrymme för uppfinningsrikedom.
Herr kommissionsledamot! Jag vill uppmana både er och rådsordföranden att engagera er och vara optimistiska i hanteringen av denna fråga, så att vi för barnens skull äntligen kan ta de steg som krävs för att göra den här kontinenten säker i fråga om koldioxidutsläppen.
Nicolas Schmit,
   . Jag tycker att jag borde börja med att tacka Karl-Heinz Florenz för frågan och för hans tal där han tydligt betonar problemet med klimatförändringar och även ger förslag på några lösningar på problemet, som åtminstone i slutändan kommer att utgöra ett hot mot mänskligheten. Jag anser att Europa har blivit en riktig föregångare på området. Vi har lyckats visa vägen genom att tillämpa Kyotoprotokollet. Men vi vet också att det inte räcker med detta utan att vi måste fortsätta att utveckla den politik som vi har genomfört med Kyotoprotokollet som grund. Och samtidigt som vi måste samarbeta med våra partner för att hitta lösningar på det internationella planet måste vi också, precis som ni sa, hitta lösningar här hemma. Precis som det framgick av Europeiska rådets möte i mars anser jag verkligen att klimatförändringarna är en stor utmaning för Europa, liksom för alla industriländer och länder som håller på att bli industrialiserade. Men de innebär också nya möjligheter och framtidsutsikter för våra industrier.
Att EU:s ekonomi är konkurrenskraftig innebär verkligen inte att industrin inte måste anta utmaningen. Det är helt klart att Europa också är kapabelt att utnyttja sin roll som motor för att bli en industrimakt inom utvecklingsteknik, särskilt när det gäller alternativa energikällor. När det gäller energibesparing kan Europa befästa sin ledande ställning och dra fler ekonomiska fördelar av att samarbeta med andra partner, i synnerhet länder som Kina, som av flera olika anledningar, särskilt klimatrelaterade sådana, börjar fästa större vikt vid dessa problem. Därför anser jag att konkurrenskraft är fullt förenligt med miljöskydd och med en lösning på klimatproblemet.
Rådet håller också med om några av de analyser som parlamentet gör i sin resolution om frågan, och här är seminariet för regeringsexperter en viktig händelse. Det är nämligen på sätt och vis ett nytt steg i utvecklingen mot en framtida klimatpolitik för åren efter 2012. Vid seminariet kommer parterna att diskutera den nuvarande politiken och de nuvarande initiativen samt de justeringar som måste göras framöver för att minska klimatförändringsproblemet. Därför är Europeiska unionens bidrag till seminariet en viktig del i unionens strategi som syftar till att få fram formella förhandlingar för att utarbeta en politik efter Kyoto.
Europeiska rådet som sammanträdde den 22–23 mars, och som jag redan har talat om i samband med återupplivandet av Lissabonstrategin, har redan antagit några huvuddelar som kommer att bli viktiga för utformningen av den framtida klimatpolitiken. Rådet bekräftade att om det viktigaste målet med Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar skall kunna uppfyllas får inte jordens medeltemperatur öka med mer än två grader per år. Rådet välkomnade också kommissionens meddelande med titeln ”Seger i kampen mot den globala klimatförändringen” och betonade i samband med detta starkt behovet av att blåsa nytt liv i internationella förhandlingar genom att undersöka alternativ till en politik efter 2012 och se till att alla länder samarbetar så mycket som möjligt. Det betonade dessutom att det måste utvecklas en EU-strategi på medellång och lång sikt som är förenlig med tvågradersmålet, och i det avseendet anser jag att rådet ger svar på alla de frågor ni har tagit upp och att det tar sig an de lösningar som ni har föreslagit för de olika sektorer som ni hänvisar till.
Vid trojkans besök i Förenta staterna den 18–19 april 2005, som jag tror att kommissionsledamoten kommer att tala om, nåddes en överenskommelse om att undersöka sätt att återuppliva verksamheten inom ramen för högnivågruppen EU-USA i syfte att utvärdera politiska åtgärder mot klimatförändringar. Jag kan berätta för er att Förenta staternas president försäkrade Europeiska rådets ordförande om att Förenta staterna skulle anta en öppnare och mer lyhörd strategi för problemen. Vi kommer att knyta kontakter med andra centrala parter i klimatförändringsprocessen – jag kan särskilt nämna Kina och Indien – under de kommande månaderna. Frågan om klimatförändringar förekommer också ofta på G8-gruppens dagordning, och jag vet att det kommande brittiska ordförandeskapet ser detta som en av sina prioriteringar.
Europaparlamentet har verkligen en viktig funktion att fylla i vårt gemensamma arbete med att nå en överenskommelse om en framtida klimatpolitik. Rådet är väldigt intresserat av parlamentets ståndpunkt när det gäller ramarna efter 2012. Det hoppas också att parlamentet kommer att fortsätta att delta i internationella möten. Rådet uppmanar också parlamentet att hjälpa det med att öka medvetandet hos allmänheten i EU och hos de nationella parlamenten i EU och resten av världen. Det är faktiskt inte ovanligt att man träffar ledamöter i andra parlamentariska forum som oroar sig för det här problemet, ett problem som vi alla borde oroa oss för. 
Stavros Dimas,
   .  Herr talman! Efter det mycket upplysande inlägget från Nicolas Schmit skulle jag vilja göra några få tillägg och eventuellt återkomma till några av de punkter som han tog upp.
Först skulle jag vilja tacka ordföranden Karl-Heinz Florenz för att han gav oss möjlighet att diskutera klimatförändringar och i synnerhet Europeiska unionens strategi för seminariet för regeringsexperter om klimatförändringar som skall hållas i Bonn nästa vecka.
Jag delar parlamentets åsikt om att seminariet är ett tidsmässigt väldigt passande steg för att utarbeta den framtida klimatförändringspolitiken. Europeiska unionens bidrag till seminariet är därför en viktig del i vår strategi som syftar till att uppnå mandat att inleda officiella förhandlingar om hur denna politik skall utvecklas.
Den 9 februari godkände kommissionen sitt meddelande med titeln ”Seger i kampen mot den globala klimatförändringen”. Meddelandet, som även har skickats till Europaparlamentet, inleds med kommissionens rekommendationer om Europeiska unionens strategi efter 2012. Meddelandets grundläggande delar antogs av rådet (miljö) den 11 mars och av Europeiska rådet den 22–23 mars, som Nicolas Schmit nämnde tidigare.
Förutom en beskrivning av de grundläggande delar som kommer att omfatta framtida strategier innehåller meddelandet även en förteckning över särskilda steg som måste tas mot dessa strategier. Det viktigaste är att tillsammans med de nuvarande parterna och under innevarande år undersöka såväl möjligheterna till en strategi efter 2012 som utformandet av gynnsamma förhållanden för att inleda officiella förhandlingar om framtida strategier.
Som Nicolas Schmit sade besökte jag och mina kolleger från Luxemburg och Förenade kungariket Förenta staterna för tre veckor sedan, och resultatet av de här samtalen, som precis som ni sade, herr Florenz, var väldigt konstruktiva, eftersom vi hade diskuterat allt det här tidigare, var en överenskommelse om att hitta sätt för att på nytt starta och blåsa nytt liv i högnivågruppen EU-USA, i syfte att undersöka olika politiska åtgärder mot klimatförändringar.
Vi har även planerat in möten med andra länder under de kommande månaderna. Klimatförändringar står även högt upp på G8-gruppens dagordning, och jag har för min del redan haft inofficiella samtal med mina kolleger från de nuvarande parterna, både inom ramen för G8-gruppens möten och i FN vid samtalen om hållbar utveckling. Vi träffade ministrar från Kina, Brasilien, Spanien, Sydafrika, Australien och Ryssland, antingen tillsammans med Lucien Lux och lord Whitty eller var och en för sig, med företrädare, och fick höra deras första reaktioner. Tyvärr kunde vi inte träffa den indiske ministern trots att vi försökte få till ett möte både vid G8-gruppens möte i England och i New York.
Samtidigt stärker vi flera av våra informella kontakter och samtal på en teknisk nivå.
Seminariet för regeringsexperter är ett viktigt tillfälle att utöka dessa kontakter på det aktuella planet genom en öppen dialog inom ramen för Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar.
Enligt kommissionens strategi är Europeiska unionens mål med seminariet att skapa ett förtroendefullt klimat, diskutera och leta efter gemensamma underlag samt sända ut lämpliga signaler, inte bara till Förenta staterna utan även till alla globala partner. Här bör jag påpeka att många länder gömmer sig – det har de åtminstone gjort hittills – bakom Förenta staternas avslag för att slippa diskutera klimatförändringsfrågan.
Detta kommer inte Europeiska unionen att göra. Jag skall skicka ut lämpliga signaler genom att lägga fram våra ståndpunkter och försöka få andras ståndpunkter om de huvudfrågor som kommissionen tar upp i sitt meddelande.
Jag vill instämma med Karl-Heinz Florenz att vi även måste ta med andra sektorer, däribland transportsektorn, om vi skall kunna bekämpa klimatförändringarna mer effektivt. Som vi sade tidigare håller kommissionen på att utarbeta ett meddelande som skall komma i juni och som handlar om flygtransporten, vars bidrag till växthusgasutsläppen ständigt ökar. Vi håller på att undersöka tre olika lösningar: skatt, införande av handel med utsläppsrätter i sektorn samt användaravgifter.
På liknande sätt måste vi säga att den nya jordbrukspolitiken stöder produktionen av biobränslen och naturligtvis att bostads- och byggsektorn i allmänhet är väldigt viktiga sektorer där vi kan uppnå stora resultat.
Slutligen skulle jag vilja säga att parlamentet uppmanas att spela en viktig roll i vårt arbete för att nå en överenskommelse om framtida klimatstrategier. Kommissionen är särskilt intresserad av era åsikter om problemen och om de rekommendationer för Europeiska unionens strategi som vi lägger fram i vårt meddelande. Jag förväntar mig också att ni kommer att fortsätta att delta aktivt och samarbeta vid internationella konferenser. Jag efterlyser vidare parlamentets hjälp med att ytterligare öka medvetandet hos allmänheten i Europeiska unionen och hos era parlamentskolleger i andra länder. Ni gjorde ett mycket bra jobb i Buenos Aires, och jag vill att detta arbete fortsätter med samma krav från Europaparlamentets sida. 
Anders Wijkman,
   . – Herr talman! Jag tackar för inläggen framför allt från Schmit och Dimas. Det är i sig väldigt positivt att ni utstrålar en viss optimism i denna svåra fråga, både om problemet i stort och specifikt hur ni läser Bush, jag önskar jag kunde vara lika optimistisk. George W. Bush gav ett energi- och klimattal bara här om dagen och tyvärr visade inte det talet någon egentlig rörelse i rätt riktning. Men jag håller självfallet med er om att dialogen med Förenta staterna är oerhört viktig därför att utan deras aktiva medverkan kan klimatarbetet aldrig bli riktigt effektivt.
Lika viktigt är det naturligtvis med en dialog, och en strategisk sådan, med stora u-länder som Kina och Indien. Jag såg härom dagen att Kina räknar med att bygga 800 stora kolkraftverk under de närmaste 10 åren. Utsläppen från dessa kommer att helt överskugga vad vi gör i Europa. Slutsatsen är naturligtvis att u-länderna inte behöver gå precis samma väg i energiutvecklingen som vi har gjort. De behöver inte upprepa våra misstag och det ligger i allas vårt intresse att erbjuda dem förmånliga villkor för att kunna investera i bästa möjliga teknologi. Här tvingas jag tyvärr konstatera att CDM, dvs. , inte räcker till, utan vi måste komma upp med någonting mycket mer radikalt och ambitiöst.
Situationen är allvarlig, de senaste forskningsrapporterna pekar ju på att klimatsystemet kan vara långt känsligare än vad vi tidigare har trott. Det kommer att vara mycket svårare att stanna inom de två graders temperaturförhöjning som EU har satt upp som mål och att undvika farliga förändringar i klimatet, det som engelsmännen kallar för . Därför är mötet i Bonn så viktigt, för ni kan lägga en grund för perioden efter 2012.
Vi pekar i vår resolution på behovet av utsläppsmål på kort sikt och på lång sikt. Vi menar också att sådana mål måste följas av långt mer ambitiösa program när det gäller utvecklingen både av nya energikällor och en ökad satsning på energieffektivitet. Här finns en rad frågor som vi måste återkomma till och tillsammans utarbeta konkreta mål för. Jag önskar kommissionen och rådet lycka till i Bonn och hoppas att ni kommer tillbaka med positiva rapporter, så att vi kan göra det här arbetet på ett konstruktivt sätt inför framtiden och ta vårt ansvar, som Karl-Heinz Florenz påpekade, för kommande generationer. 
Dorette Corbey,
   . – Herr talman! Jag skulle också vilja tacka Karl-Heinz Florenz och Anders Wijkman för att ha tagit initiativ och manat till denna diskussion. Herr kommissionsledamot! Den globala uppvärmningen håller på att förverkligas i mycket snabbare takt än väntat. Vi står inför den dubbla uppgiften att anpassa oss till klimatförändringarna och samtidigt begränsa dem så mycket som möjligt. Mot bakgrund av denna enorma utmaning var resultatet av klimatkonferensen i Buenos Aires en särskilt stor besvikelse. Det var naturligtvis bra att man vid ett seminarium lyckades hålla Kyotoprocessen på rätt spår (även om det var med nöd och näppe), att EU höll sig till sin väg och att nästa veckas seminarium i Bonn kommer att handla om den framtida utvecklingen, men resultatet var skamligt dåligt. Vi måste dra slutsatsen att EU blir alltmer isolerat och att den brådska som vi känner i Europa inte delas i andra delar av världen. EU måste vara konstruktivt i Bonn om det skall kunna skapas en mycket starkare internationell koalition, och det måste läggas fram sunda, givande och välgrundade förslag vid seminariet.
Herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja framföra fyra punkter till er som enligt oss kan bidra till att uppnå en konstruktiv internationell koalition.
För det första måste vi arbeta mycket mer med anpassning och hjälpa andra länder, i synnerhet utvecklingsländerna, att anpassa sig. Det är visserligen svårt att anpassa sig, men hjälpen borde absolut inte begränsas till större katastrofer. Eftersom anpassningen till ett levnadssätt är djupgående måste det upprättas trovärdiga program.
För det andra måste vi när det gäller övergången till ny teknik, som Anders Wijkman redan har nämnt, överge våra ideologiska förbehåll om mekanismen för ren utveckling och löpa linan ut när det gäller investeringar i övergången till ny teknik genom att koncentrera oss på fortsatt forskning och utveckling inom miljöteknik som jag gärna återkommer till under diskussionen om det sjunde ramprogrammet för forskning.
För det tredje måste vi ägna mycket mindre uppmärksamhet åt den nationella strategin och målen inom varje land och koncentrera oss mycket mer på sektorsindelade mål. Vid de diskussioner som vi höll som en parlamentarisk delegation i Buenos Aires framträdde en sektorsindelad strategi som en möjlig väg. Vi måste inleda en dialog med stål-, cement- och pappersindustrin. Jag anser att flygtrafiksektorn borde prioriteras. Inom alla dessa sektorer är konkurrensen världsomfattande, och därför är det självklart att de världsomfattande målen måste fastställas utifrån den bästa teknik som finns. Dessutom passar en sektorsindelad strategi utmärkt till vår Lissabonstrategi, som sågs över vid det senaste vårmötet.
Även om det känns mer kontroversiellt för mig att säga det här skulle jag slutligen vilja be er att fundera över vilken roll WTO kan spela. Europeiska unionen måste inleda diskussioner om handelsåtgärder mot länder som inte uppfyller sina skyldigheter i fråga om klimatet. I så fall skulle inte den miljövänliga handelspolitiken riktas mot utvecklingsländer utan mot rikare länder, vilket faktiskt skulle kunna vara till hjälp för utvecklingsländerna. Herr kommissionsledamot! Vi förväntar oss att Europeiska unionen antar en ambitiös internationell klimatpolitik med så mycket internationellt stöd som möjligt från andra länder, industrin och allmänheten. Jag önskar er lycka till i Bonn. 
Vittorio Prodi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Klimatförändringarna är faktiskt en oerhört viktig och verklig fråga. Det finns fortfarande några som vill förneka det, men vi kan inte tillåta oss själva att dölja hur viktig den här frågan är.
Klimatförändringarna beror på två brister, nämligen den fysiska bristen på energikällor och ekosystemets oförmåga att tillgodogöra sig allt avfall. Det måste i själva verket påpekas att klimatförändringarna skapar mycket stora hot för regionen som måste hanteras omedelbart, när de extrema förhållandena förvärras. I detta sammanhang krävs det striktare säkerhetsbestämmelser. Kyotoprotokollet är bara första steget, och vi måste fortsätta framåt och skapa en systematisk lösning.
Det är inte bara energiproduktionsfrågan som är intressant utan även samhällets konsumtionsvanor. Det som skrämmer mig mest är uttalandena från Förenta staterna om att deras levnadsstandard inte får ifrågasättas. Det är tvärtom sådana omvärderingar som vi i allra första hand måste göra möjliga i Europa.
Att ta kunskapssamhället på allvar innebär även att vi måste ändra vårt levnadssätt på ett ännu radikalare sätt och se till att vi har en hållbar utveckling. Vi måste försöka göra framsteg i arbetet med att involvera andra länder och övertyga dem om att vi faktiskt måste förändra vårt samhälle.
Vi måste träda ut ur fossilbränsleåldern, och Kyotoprotokollet är bara det första steget. Vi måste gå längre och arbeta målmedvetet, för vi måste förändra levnadssättet i våra samhällen radikalt. 
Satu Hassi,
   . – Herr talman! Förra hösten kunde man läsa i en finsk affärstidning att om världen hade en VD så skulle han eller hon redan börjat vidta kraftiga åtgärder för att minska utsläppen, mycket kraftigare åtgärder än Kyotoprotokollet.
I en artikel i den brittiska tidskriften för en tid sedan uttryckte man förvåning över beslutsfattare som står likgiltiga inför klimatforskarnas varningar. I tidskriften undrade man om de politiska beslutsfattarna trodde att de levde i ett alternativt universum där naturens lagar inte gällde, och man skrev vidare att ingen någonsin skulle nonchalera riskerna för en ekonomisk kollaps lika mycket.
Efter Kyoto kommer vi att behöva kraftigare minskningar av utsläppen, och fler länder måste delta. Vi kommer också att behöva få med stora länder med växande ekonomi, som Kina och Indien. Men framför allt borde den största förorenaren, Förenta staterna, börja ta sitt ansvar. Det är meningslöst att försöka föreställa sig att Kina och Indien skall delta om världens rikaste land fortsätter att åka snålskjuts. Industriländerna måste erkänna sitt historiska ansvar för att ha satt i gång de generella klimatförändringarna och att det följaktligen är vi som i första hand är skyldiga att minska utsläppen.
De länder som inte har ratificerat Kyotoprotokollet försöker vinna orättvisa konkurrensfördelar. Vi borde fundera allvarligt över om vi till exempel kan införa skyddsavgifter på stål som producerats i Förenta staterna och importeras till Europa. Detta är möjligt med hjälp av Världshandelsorganisationens regler.
Som tur är kan man höra förnuftets röst även i Förenta staterna. I många av staterna har man beslutat att vidta åtgärder. I staterna i nordost börjar man ägna sig åt handel med utsläppsrätter för koldioxid, och man vill delta i Europeiska unionens program för handel med utsläppsrätter. Ett antal borgmästare har åtagit sig att agera på lokal nivå, och de försöker få med sig 141 städer, det vill säga lika många som antalet länder som har ratificerat Kyotoprotokollet. Men eftersom det inte verkar räcka med enbart förnuft för att övertyga Förenta staterna att ta ett globalt ansvar borde vi allvarligt överväga de åtgärder som WTO:s regler tillåter.
Kartika Tamara Liotard,
   . – Herr talman! Jag stöder helhjärtat resolutionen om klimatförändringar. I februari närvarade fyra ledamöter ur vår grupp vid den klimatkonferens som FN:s mellanstatliga klimatpanel (IPCC) genomförde på La Réunion, och vi blev chockerade av slutsatserna från de vetenskapsmän som hade samlats där. Även om vi skulle ta till alla åtgärder som finns med i resolutionen skulle vi ändå inte kunna lösa klimatförändringsproblemet helt och hållet.
Även om vi anstränger oss så mycket det går inom ramen för Kyoto fram till 2050 kommer vi ändå inte att kunna hindra jordens temperatur från att höjas med två grader och havsnivån från att stiga med en halv meter. Eftersom jag råkar komma från Nederländerna, ”lågländerna”, kan ni föreställa er att detta är väldigt oroväckande för mig. Om havsnivån stiger med en halv meter kommer stora delar av mitt land att översvämmas om vi inte gör något åt det. Den kustlinje vi har i dag kommer att försvinna. Haag kommer att försvinna i havet och med det ambassaderna för alla de länder som finns representerade här i dag, våra regeringsbyggnader, Internationella brottmålsdomstolen, Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien och drottningens slott. Vi må vara ett republikanskt parti, men vi vill inte nå vårt mål genom att sätta det kungliga slottet under vatten.
Som väl är har Nederländerna teknisk kapacitet att förhindra allt detta, men det finns många andra länder som saknar denna kapacitet. Det går inte att undvika att hela kuststråk försvinner. Vi borde förbereda oss för att detta kan hända till slut, och jag vill därför uppmana kommissionen att bilda sig en åsikt om detta. Den kan börja vid det kommande seminariet där regeringsexperter kommer att närvara. Jag skulle åtminstone vilja be kommissionen att stå fast vid sina egna åtgärder och direktiv, även de som rör luftkvaliteten. Eftersom dessa åtgärder nu håller på att ta konkreta former kommer motståndet från vissa medlemsstater och sektorer att öka, och återhållsamhet kommer att åberopas. Vi motsätter oss detta, och vi ber er, parlamentet och rådet att stå fast vid er ståndpunkt.
Vi skulle också vilja uppmana er att inte välja att gå framåt, välja mer kärnkraft, utan att i stället välja att utveckla alla möjliga alternativ, och vi skulle vilja be er att hålla er till det som står i resolutionen så att EU kan behålla sin ledande roll. 
Hélène Goudin,
   . – Herr talman! De senaste hundra åren har världen upplevt en temperaturökning på ca 0,6 grader. FN:s klimatpanel IPCC har konstaterat att dessa globala klimatförändringar främst får konsekvenser för världens fattiga människor. Jag vill betona detta eftersom vi i denna kammare alltför ofta ser globala problem från ett ensidigt europeiskt perspektiv. Orsakerna till att det främst är fattiga människor som får erfara konsekvenserna av de globala klimatförändringarna är flera. Det beror till en del på att dessa länders ekonomier ofta är dominerade av näringar som är klimatkänsliga, framför allt jordbruk. Därtill har de små resurser för att anpassa och skydda sig mot olika förändringar t.ex. stigande havsyta eller minskad nederbörd. Resurserna är också för små för förebyggande hälsovård, därmed är det svårt att stoppa risken för utbrott att klimatrelaterade sjukdomar, t.ex. malaria.
Världens rika länder behöver samordna de gemensamma insatserna när det gäller klimatförändringar och arbeta med inte minst förebyggande åtgärder. Mitt parti anser att EU skall arbeta med gränsöverskridande miljöfrågor. Klimatförändringarna hör till dessa, jag stöder därmed konstruktiva och genomtänkta förslag från unionens sida inom detta område, samtidigt som jag gör det så vill jag poängtera att FN:s klimatkonvention har ratificerats av 189 parter. Vi kan därmed inte arbeta ensidigt genom europeiska institutioner utan behöver också samordna våra åtgärder inom ramarna för andra internationella organisationer och vara lyhörda inför FN:s behöriga organ och världsenergirådet WEC. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller med om att miljön är en omistlig resurs som måste hanteras till sin fulla potential och att vi måste se till att den kan fortsätta existera, och vi anser liksom , som jag företräder, att det är helt rätt att unionen har med detta ämne bland sina politiska och strategiska prioriteringar.
Det går inte att här gå in på de vetenskapliga faktumen i teorin att vår planet genomgår klimatförändringar enligt en geologisk tidsskala – forskarna är inte överens om denna teori – vilket delvis beror på det begränsade antalet meteorologiska iakttagelser som gjorts i tid och rum. Å andra sidan är många eniga om att den genomsnittliga ökningen av jordens temperatur sedan början av 1900-talet har varit en av orsakerna till förändringarna i ekosystemet – vi behöver bara nämna den ökade ökenspridningen som exempel.
Om man förutsätter att temperaturökningen åtminstone till viss del kan anses bero på mänsklig aktivitet håller vi med om att det är nödvändigt och värt besväret att tillämpa Kyotoprotokollet i så stor utsträckning som möjligt för att försöka begränsa dessa effekter. Därför uppmanar jag kommissionen och rådet att göra allt de kan för att uppmuntra till absolut efterlevnad av protokollet inom EU och utvärdera alla möjliga medel för att utöva politiska och ekonomiska påtryckningar på de länder som inte har antagit protokollet. 
Antonios Τrakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är väldigt viktigt att fastställa de rätta nödvändiga förutsättningarna så att klimatförändringspolitiken, som även skall bygga på Kyotoprotokollet, kan börja ge specifika resultat. Jag instämmer med föregående talare om att Förenta staterna, Kina, Indien, Brasilien och andra länder måste delta.
Men det är även viktigt att det fastställs rätt riktlinjer så att det går att utforma och ta itu med en politik och utveckling för att begränsa utsläppen av växthusgaser på lång sikt. Det var glädjande att höra kommissionsledamoten prata om en strategi efter 2012.
I den här politiken måste vi ta hänsyn till vår planets ökade behov och trycket från såväl befolkningsökningen som våra olika mänskliga verksamheter. Vi kan inte uppnå en hållbar utveckling utan att utveckla nya miljötekniker och innovationer, särskilt inom transport- och energisektorn.
Vi måste främja den här politiken, inte bara på EU-nivå utan även på global nivå. Vid seminariet för regeringsexperter måste man även ta upp även frågan om att främja miljötekniker och innovationer. Mildrande åtgärder och anpassningsåtgärder måste också grundas på framtida utmaningar, särskilt när det gäller produktivitetens kostnader.
I detta syfte kan seminariet anses vara till nytta för att fastställa vilka faktorer som för närvarande är mest skadliga för miljön och, följaktligen, för att främja de miljötekniker och innovationer som krävs för att minska dessa skadliga återverkningar. 
Åsa Westlund (PSE ).
   – Herr talman! Tack Schmit och Dimas för väldigt hoppingivande inlägg. Jag hoppas verkligen att ni har rätt i er analys att det går åt rätt håll. Tack också till Anders Wijkman för det arbete han har lagt ner på den resolution som vi senare skall rösta om. Jag delar i likhet med många andra här i salen åsikten att det är väldigt välkommet att konferensen med regeringsexperter hålls, även om jag också vill betona den inte kan ersätta möten på högre politisk nivå. Ibland känns det nämligen som att vi har rätt mycket kunskaper men att vi saknar den politiska viljan att göra mer för att komma till rätta med klimatförändringarna.
Jag hoppas att detta möte kan bidra till att uppmärksamma positiva exempel på hur man kan minska klimatpåverkan, inte minst när det gäller samhällsplanering, för ibland känns det som att klimatfrågor bara betraktas som en miljöfråga vid sidan av, för dem som är mest intresserade. Men det är väldigt viktigt att vi får detta synsätt integrerat i hela vårt samhällsbyggande, i all planering av samhället, för det är först då som vi kan nå resultat.
Jag hoppas också att man på mötet kommer att diskutera hur man kan integrera åtgärder som syftar till att minska klimatpåverkan och till att åstadkomma en hållbar utveckling i WTO:s handelssystem liksom i andra internationella avtal. Det är detta som behövs för att fler länder skall vidta de åtgärder som krävs, men den typen av regler skulle också kunna bidra till att minska de transporter som i så stor utsträckning idag ställer till det när det gäller klimatet.
Idag dras t.ex. fisk upp i Östersjön och i Nordsjön, forslas med flyg till Asien, paketeras om till färdig mat som sedan forslas tillbaka och säljs på samma ort där fisken drogs upp. Den typen av transporter kan inte vara ekonomiskt, eller på något sätt, hållbara och vi måste se till att vi får ekonomiska drivkrafter som gör det olönsamt att forsla mat på detta sätt.
Slutligen, lycka till på mötet och gör ert bästa för att kommunicera att EU faktiskt gör någonting på det här området. Vi behöver det, vi behöver visa våra väljare och medborgare att vi faktiskt gör någonting mot den största utmaning som vi står inför, nämligen klimatförändringar. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Flera av de vetenskapliga studier som har gjorts på senare tid visar att klimatförändringarna sannolikt går ännu fortare än vad vi trodde och att det också krävs större reduktioner av mängden växthusgaser i atmosfären för att hindra dessa förändringar. Det innebär att kraven på oss ökar och att de åtgärder vi står inför för att minska utsläppen med 60-80 procent fram till 2050, vilket är det realistiska, kommer att kräva en helt annan energi och en helt annan transportpolitik än den vi har idag. Vi har alltså egentligen bara börjat.
Samtidigt brukar vi säga här att vi är bättre än Förenta staterna och det är vi, men det är ju inte speciellt svårt i dagsläget. Vi såg i Buenos Aires att Förenta staterna idag inte bara vägrar att ta sitt eget ansvar utan också aktivt försöker förhindra det globala samarbetet på klimatområdet i världen. Därför är det ännu viktigare att EU vågar bedriva en konsekvent politik med långtgående mål. Jag tror också att det är så att den som förlorar mest på det här i slutändan är Förenta staterna självt, både ekologiskt men också ekonomiskt, därför att med den typen av ”dinosaurie-system” man har för energi och transporter kommer man att tvingas till ännu snabbare och mer omfattande omställningar längre fram. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förra veckan antog utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet mitt ändringsförslag om Världshandelsorganisationen, där jag föreslog att regeringsexperter skulle undersöka möjligheten att införa handelssanktioner på WTO-nivå mot de länder som fortfarande står utanför Kyotoprotokollet framöver, i steg 2.
Jag skall villigt erkänna att det är ett tufft uttalande. Men vi måste komma ihåg att ingen döms att få sanktioner mot sig i det här skedet. Vi föreslår bara att möjligheten bör undersökas för framtiden. Till detta kommer vi att behöva nya spelöppningar och drag, även djärva sådana, i debatten om klimatpolitiken. Därför undrar jag om vi inte borde vidta åtgärder för att göra det omöjligt och besvärligt att åka snålskjuts. Förhoppningsvis kommer även svagheterna i Kyotoprotokollet att visa sig så att vi kan lära oss någonting av dessa, och så att vi till 2012 kommer att ha mycket effektivare vapen mot klimatförändringarna.
Vi måste erkänna att Kyoto nu har nått till ett dödläge eftersom den globala fronten inte räcker till, dels på grund av att det inte finns några begränsningar för utvecklingsländerna och dels på grund av att de största förorenarna står utanför. Därför blir Kyotoprotokollet ineffektivt, och det orsakar snedvriden konkurrens och kolutsläpp. Uppskattningar har visat att även om vi gör allt vi kan i EU kommer andelen utsläpp från de 25 EU-länderna att minska till mindre än 10 procent de kommande årtiondena, medan utvecklingsländernas andel kommer att öka till över hälften av alla utsläpp. Om EU:s ansträngningar skall ge resultat måste fronten utvidgas.
Men inte ens EU kommer att gå säkert när det gäller mina ändringsförslag för WTO om unionen inte lyckas fullfölja sina åtaganden. De politiska besluten och retoriken i EU fungerar visserligen bra just nu, men den praktiska utvecklingen håller på att bli ett problem. Framstegen har upphört när det gäller att minska utsläppen i EU eftersom den lättaste åtgärden för att minska utsläppen har tagits bort. Nio av de femton gamla medlemsstaterna har överskridit sina egna Kyotomål med över 20 procent. Om vi inte kommer på en radikal lösning finns det risk för att vi också kommer att få känna på det hopplösa i situationen. 
Nicolas Schmit,
    Herr talman! Jag anser att det tydligt har framgått av diskussionen att det inte finns någon grundläggande oenighet mellan kommissionen, rådet och denna kammare. Vi är alla medvetna om att frågan om klimatförändringar kräver full uppmärksamhet och måste integreras helt och hållet i vår politik. Detta är också anledningen till att det luxemburgska ordförandeskapet har gjort hållbar utveckling till en av sina huvudprioriteringar, tillsammans med allting som – som en del av strategin för hållbar utveckling – har ett mer specifikt samband med klimatförändringarna.
Som jag redan har nämnt har Europa en ledande roll på området, och det måste vi ha även i fortsättningen. Så kommer det säkerligen att bli under det brittiska ordförandeskapet. Europa måste klart och tydligt göra sin röst hörd på det internationella planet. Jag tror inte att något land i slutändan kommer att kunna undvika det uppenbara tryck som drabbar oss alla i detta hänseende, och om Europa fortsätter att ta sitt ansvar för klimatförändringarna tror jag att vi även kommer att lyckas vinna över dem som verkar vara mest tveksamma i dag. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill på nytt tacka parlamentet för detta tillfälle att svara på några av era frågor och för diskussionen vi hade.
Beträffande Anders Wijkmans och Åsa Westlunds förslag i fråga om förtjänster och svagheter, och fördelar och nackdelar med att vara optimist eller pessimist i denna fråga, borde man varken vara optimist eller pessimist utan realist. Vi måste försöka arbeta med alla dem som inser problemets betydelse, att problemet är globalt och kräver en global lösning.
När det gäller Förenta staterna, som nämndes av bland andra Jonas Sjöstedt, Satu Hassi och Eija-Riitta Korhola, måste jag säga att vi under våra diskussioner med Förenta staternas myndigheter mycket tydligt klargjorde att samarbetet inom forskning och utveckling för nya tekniker och spridningen av nya tekniker är oerhört viktigt. Men vi betraktar inte detta som ett första framsteg eftersom det är något som vi i vilket fall som helst är överens om. Som Antonio Trakatellis sade är det ingen som invänder mot att vi borde använda nya tekniker. Vi borde sprida nya tekniker för att bekämpa klimatförändring. Det är något vi har enats om. Vi borde göra framsteg. Det är inte framsteg om de under ett G8-möte eller någon annanstans går med på att vi skall samarbeta för utveckling. Det är inte tillräckligt. Vi måste göra framsteg. Detta framhölls mycket tydligt för Förenta staterna eftersom, som vi tidigare sade, andra länder kommer att vägra samarbeta. Efter några år kommer utvecklingsländerna i Sydasien och Sydamerika och andra utvecklingsländer att bidra mer till växthusfenomenet än Europeiska unionen och Förenta staterna tillsammans. Alla länder måste samarbeta och vara delaktiga. Vi kommer att följa en gemensam men en differentierad politik, eftersom vi inte kan be utvecklingsländerna att bidra till utsläppsminskningen lika mycket som de utvecklade länderna, som hittills har bidragit med betydligt mer.
Som Antonios Trakatellis sade erkänner kommissionen Europeiska unionens behov av att behålla sin ledande roll i internationella och också inhemska åtaganden för att bekämpa klimatförändring. I sitt meddelande av den 9 februari, ”Seger i kampen mot den globala klimatförändringen”, poängterade kommissionen att vi bör fokusera på att utöva ledarskap genom att föregå med gott exempel. Vittorio Prodi sade att vi har en moralisk skyldighet att göra det. En av de centrala rekommendationerna var att Europeiska rådet borde ge en tydlig signal om att Europeiska unionen tillsammans med andra länder vill skapa en öppen dialog om vilka ytterligare multilaterala åtgärder som krävs för att ta tag i den utmaning som klimatförändringarna innebär.
Det nämndes också vissa mål. De har visat sig vara mycket användbara verktyg i miljörelaterat beslutsfattande. De ger samhällets beslutsfattare tydlig vägledning. Industrin inom den privata sektorn har särskilt stor användning av dem. Således kommer målen att fortsätta vara kärnan i all framtida klimatpolitik. Tidsplaneringen för målen är dock mycket viktig. Den exakta tidsplaneringen bör vara beroende av de framsteg vi gör när det gäller att samla internationellt stöd för att påbörja förhandlingar om framtida system för klimatförändring. Så snart vi har ett mandat för att inleda sådana förhandlingar kommer Europeiska unionen att överväga att lägga fram de mål som unionen är villig att fastställa för perioden efter 2012.
Jag skulle vilja svara på de förslag som flera talare har fört fram om att Europeiska unionen borde använda handelsåtgärder för att skydda vår industri eller vidta andra åtgärder för att utjämna de konkurrensfördelar som företag i länder som inte begränsar sina växthusgasutsläpp har. Europeiska unionens klimatpolitik har utformats noggrant för att minimera industrins kostnader. Det var orsaken till att vi valde handel med utsläppsrätter. Vårt mål borde vara att arbeta mot en framtida klimatpolitik som inte bara är ett avgörande steg för att vinna kampen mot klimatförändring, men som också gör det möjligt för oss att göra det på ett sätt som stärker vår konkurrenskraft inom ren teknik. Med en sådan politik kommer vi mycket längre – också när det gäller klimat – än med handelssanktioner.
När det gäller utvecklingsländerna håller jag med om behovet av att stödja utvecklingsländer för att de skall kunna anpassa sig till de negativa effekterna av klimatförändringen. Europeiska unionen är den största bidragsgivaren inom ramen för den politiska förklaringen i Bonn 2001, i vilken 410 miljoner US-dollar om året utlovas i klimatförändringsbistånd till utvecklingsländer med början i år. En stor del av detta kommer att gå till att stödja anpassningsåtgärder. Europeiska unionen är också den största bidragsgivaren till fonden för de minst utvecklade länderna. De länderna kommer att ställas inför klimatförändringens alla följder, men de är inte i stånd att vidta de åtgärder som krävs för att anpassa sig ordentligt. Det är vår moraliska skyldighet att arbeta med dem och hjälpa dem. Det ligger också i vårt intresse eftersom de på detta sätt också kommer att bidra till att minska utsläppen av växthusgaser.
Jag skulle vilja betona vikten av utveckling och spridning av nya tekniker, även i utvecklingsländer. Kommissionen identifierar och genomför konkreta åtgärder. Kommissionen slöt nyligen ett avtal med Kina om upprättande av två nya handlingsplaner mellan Europeiska unionen och Kina inom energiområdet, ett om ren kol och det andra om förnybar energi och energieffektivitet, till vilket kommissionen har säkerställt inledande finansiering.
Jag vill återigen tacka er för detta tillfälle att diskutera seminariet i Bonn och de kommande förhandlingarna om framtida internationell klimatförändringspolitik. Jag är övertygad om att parlamentet som vanligt kommer att spela en viktig roll i den debatten. I detta hänseende har kommissionen och parlamentet alltid varit starkt allierade. Jag ser fram emot att arbeta med er i framtiden. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag, B6-0278/2005, för att avsluta debatten.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om lätta vapen, inför Förenta nationernas konferens i juli 2005.
Nicolas Schmit,
     Herr talman! I fråga om handeldvapen och lätta vapen vet vi alla att det pågår flera regionala konflikter världen över där den här typen av vapen, som ibland till och med används av barn, skapar oerhört farliga och förödande situationer. Det är därför som Europeiska unionen stöder FN:s generalsekreterares uppmaning om att utveckla långsiktiga strategier för att få slut på gisslet med den illegala spridningen av handeldvapen.
Förenta nationernas handlingsprogram för att förhindra, bekämpa och utrota alla typer av illegal handel med handeldvapen och lätta vapen är en sådan strategi. Programmet antogs den 20 juli 2001, och Europeiska unionen försöker arbeta för att tillämpa rekommendationerna i programmet på nationell, regional och global nivå.
Konsekvenserna av den illegala tillverkningen, överföringen och spridningen och av den orimliga utvecklingen och okontrollerade spridningen av handeldvapen står i centrum för fyra av de fem stora utmaningar som fastställts i den säkerhetsstrategi som Europeiska rådet antog 2003. Faktum är att handeldvapen och lätta vapen bidrar till ökad terrorism och ökad organiserad brottslighet, och de är en av de största bidragande faktorerna till att konflikter utlöses och sprids och till staters sönderfall.
Precis som det betonas i den europeiska strategin har konflikter där denna typ av vapen är det absolut vanligaste krävt närmare fyra miljoner människors liv sedan 1990, och de har tvingat över 18 miljoner människor att lämna sina hem och hemländer. Eftersom tillgången på dessa vapenlager har ökat för icke-statliga aktörer har konflikternas karaktär och varaktighet förändrats. Detta är en situation där vår egen säkerhet riskerar att sättas på spel, och Europeiska unionen måste samarbeta intensivt med sina internationella partner för att ta itu med den.
Därför håller vi aktivt på att förbereda oss för det andra av de möten mellan stater som hålls vartannat år för att överväga genomförandet av Förenta nationernas handlingsprogram för handeldvapen och lätta vapen som äger rum i New York i mitten av juli. I samband med förberedelserna inför detta viktiga möte har ordförandeskapet sammanställt en lista över frågor som borde prioriteras inom de behöriga internationella forumen. Listan, som först skall godkännas, innehåller i synnerhet den illegala förmedlingen av handeldvapen, överföringskontroller, kontroll av slutanvändning, förhållandet mellan säkerhet och utveckling, hanteringen av militär- och säkerhetsstyrkornas vapen, upprättandet av tillvägagångssätt för att tillämpa FN:s handlingsplan, civilpersoners innehav av handeldvapen, överföring till icke-statliga aktörer och tekniskt stöd för att lämna in och lägga fram rapporter.
Europeiska unionen betonar alldeles särskilt hur viktigt det är att skapa en regeringsexpertgrupp omedelbart efter konferensen 2006 där man skall utvärdera åtgärdsprogrammet. Gruppen skall överväga ytterligare åtgärder för att stärka det internationella samarbetet för att förhindra, bekämpa och utrota den illegala förmedlingen av handeldvapen.
En annan av våra huvudprioriteringar är att förhandla fram ett internationellt instrument för att identifiera och spåra dessa vapen. Den öppna och opartiska arbetsgruppen som ansvarar för förhandlingarna om instrumentet har Europeiska unionens fulla stöd. Vid de två möten som hittills hållits av arbetsgruppen med diplomater och experter har Europeiska unionen och de övriga parterna förklarat och bekräftat sina prioriteringar för de olika aspekterna, i synnerhet vilken typ av instrument det skall vara, instrumentets omfattning och avgränsningar, märkning och spårning av handeldvapen och ammunition, registrering och internationellt samarbete. 
Europeiska unionen konstaterar att det har gjorts framsteg vid samtalen, men beklagar samtidigt att de deltagande staterna fortfarande är splittrade i de två stora frågorna om vilken typ av instrument det skall vara och om det även skall gälla för ammunition.
Europeiska unionen arbetar själv med att se till att det antas ett juridiskt bindande instrument som kan komplettera Förenta nationernas protokoll om illegal tillverkning av och handel med skjutvapen. EU kräver också att instrumentet skall innehålla lämpliga bestämmelser för ammunition. Det är ju trots allt så att handeldvapnen bara kan vålla förödelse om det finns en ständig tillgång till ammunition. Om vi kan förhindra handeln med ammunition kan vi alltså tysta ned själva vapnen. Om arbetsgruppen når ett positivt resultat vid sitt avslutande sammanträde i juni 2005 kommer Europeiska unionen att göra allt den kan för att se till att instrumentet snabbt träder i kraft.
Mina damer och herrar! Som ni vet är Europeiska unionen även väldigt aktiv inom detta område, både internt och genom sitt bilaterala stöd till tredjeländer. Inom själva EU antog rådet 1998 uppförandekoden för export av konventionella vapen. Uppförandekoden banar väg för förbättrat informationsutbyte mellan medlemsstater och ökad ömsesidig förståelse för deras politiska åtgärder för exportkontroll, däribland krav på certifikat för slutanvändare eller lämpliga dokument eller någon form av officiellt tillstånd som utfärdas av destinationslandet och som måste kontrolleras noggrant. Som ni vet håller vi för närvarande på att se över uppförandekoden, och den kommer att omfatta så gott som all verksamhet som direkt eller indirekt hör ihop med vapenöverföring. När det gäller hjälp till tredjeländer antog Europeiska unionen 2002, efter några begränsade gemensamma åtgärder, en gemensam åtgärd utifrån vilken den inledde särskilda åtgärder som omfattade projekt för att samla in och förstöra vapen i Afrika, Asien, Latinamerika och Balkan. Rådet är berett att regelbundet underrätta kammaren om läget när det gäller de här vapnen och att arbeta i nära samarbete med er. 

Louis Michel,
    Herr talman, ärade ledamöter! Europeiska kommissionen uppskattar självfallet de oavbrutna ansträngningar som görs av Förenta nationerna och andra aktörer i kampen mot de allvarliga följderna av den olagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen. Vi välkomnar den förnyade uppmärksamhet som ägnas denna fråga, och vi ser ivrigt fram emot att delta i det vartannat år återkommande statsmötet som nu skall hållas i New York i juli 2005. Vi är mycket tacksamma att Europaparlamentet har tagit initiativ till att rikta uppmärksamheten på detta kommande evenemang. Kommissionen kommer att studera de förslag som har framförts i parlamentets resolutioner mycket noga.
Vi inser att koncentrationen och spridningen av dessa vapen medför att konflikter förvärras, terrorism stöds, återuppbyggnadsinsatser i spåren av konflikter hindras och utsikterna till en hållbar utveckling minskas. Det är därför väsentligt att vi tar itu med dessa frågor i multinationella partnerskap som förenar förebyggande och uppföljande åtgärder, och det är också väsentligt att vi använder Förenta nationernas instrument i denna avsikt. Genomslagskraften i kampen mot den olagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen är beroende av kommunikation och samarbete mellan stater.
Kommissionen understöder ett multilateralt tillvägagångssätt och har engagerat många av sina enheter i olika projekt inom detta område. Det är viktigt att framhålla att om det här problemet skall få en lösning så måste åtgärder vidtagas på flera områden, alltifrån egentligt utvecklingsbistånd till reform av säkerhetssektorn genom det faktiska förstörandet av dessa vapen. Några av dessa områden hör till gemenskapens behörighet, andra gör det tyvärr inte.
I sitt program för att förebygga våldsamma konflikter inser Europeiska unionen att den genom ansträngningar för att eliminera handeldvapen som upphov till destabilisering och konflikt skulle göra en betydande insats för att förebygga upprepade våldshandlingar. Europeiska unionen försöker uppnå detta genom internationellt samarbete, ekonomiska och tekniska biståndsprogram och effektiv vapenkontroll. Genom Europeiska utvecklingsfonden finansierar kommissionen många åtgärder som innefattar demobilisering av förutvarande soldater och deras återintegrering i samhället och insamlande och förstörande av dessa vapen.
I ett mycket stort antal fall genomförs dessa åtgärder inom särskilda program för demobilisering, avväpning och återintegration. Men i andra fall har återintegrationen av förutvarande soldater fått ingå i större program för utveckling eller återanpassning av områden efter en konflikt. I dessa program eftersträvas en övergripande förbättring av de ekonomiska och sociala strukturerna i konfliktdrabbade områden genom hjälp att återintegrera förutvarande soldater och deras familjer i ett civilt liv.
Ett stort antal frågor som rör gränsöverskridande överföring av dessa vapen studeras för närvarande inför nästa års konferens. Särskilt diskuteras en konvention om vapenhandeln. Kommissionen kommer att medverka aktivt i debatten om dessa frågor som kommer att hållas i rådet. Det skulle vara för tidigt att nu diskutera dessa punkter i detalj eftersom en del av dem måste granskas grundligt av flera kommissionsledamöter. Europeiska unionen har också vid flera tillfällen efterlyst rättsligt bindande instrument för vapenhandel och märkning och spårning av handeldvapen och lätta vapen vid Förenta nationernas konferens och uppföljningsmötena om olaglig handel med handeldvapen 2001 och 2003. 
Karl von Wogau,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Siffran fyra miljoner offer som just åberopades av rådsordföranden visar hur viktig den här frågan är. Vi är alla överens om att vi måste förhindra att handeldvapen kommer i orätta händer.
Här i Europa, i Europeiska unionen, har staten monopol på användningen av väpnad makt, och det är en stor fördel. Förhållandena här skiljer sig från dem i Förenta staterna, där detta inte tas för givet på samma sätt. Monopolet innebär att användningen av handeldvapen är förbehållen soldater och poliser och att särskilda överenskommelser har träffats för dem som ägnar sig åt jakt och sportskytte. Det är absolut nödvändigt att vartenda vapen här i vår europeiska union verkligen är registrerat, eller med andra ord att dess ursprung är känt.
Ett problem uppstår när dessa vapen hamnar i länder utanför Europeiska unionen, och detta gör det så viktigt att skärpa uppförandekoden för vapenexport i sin nuvarande form ytterligare och att vi så långt som möjligt åtminstone förhindrar tillförseln av vapen till oroshärdar där detta oerhörda antal människor faktiskt dödas. Att göra detta kommer att innebära utveckling av ett spårningssystem där vartenda köp eller varenda försäljning av sådana vapen upptecknas genom att införas i ett internationellt register och på så sätt göra det möjligt att spåra ett visst vapens ursprung och tillverkare och att avgöra vem som var ansvarig för att det såldes och vem för att det överläts. För detta behövs det internationella överenskommelser, och därför är det särskilt viktigt att vi här i parlamentet tar vårt ansvar för att direkt föra dessa projekt – initierade av Förenta nationerna – vidare och att slutföra dem med framgång. 
Richard Howitt,
   . – Herr talman! Medan världen har fokuserat på massförstörelsevapen är det i dag rätt att vi ägnar uppmärksamhet åt de 650 miljoner små och lätta vapen som är i omlopp i världen. Nästan en person per minut dör av en kula från ett vapen, och två miljoner barn har dödats det senaste årtiondet.
Dessa vapen trappar upp konflikter och gör dem utdragna. De underlättar våldsbrott, och de används för terrorism. Det ligger i Europas intresse att begränsa små vapen för vår egen säkerhet, för att skydda utländska investeringar och för att främja utveckling. Det innebär att integrera små vapen i Europas program för säkerhetsmässig utveckling och kontroll. Det handlar inte bara om att stödja särskilda nedrustnings-, demobiliserings- och återuppbyggnadsprogram som en del av vårt krishanteringsprogram. Vi måste integrera detta i större utvecklingsbiståndsprogram och inkludera det i vår politiska dialog med alla övriga länder och regioner runt om i världen.
Som uppföljning till EU:s säkerhetsstrategi innebär detta en utveckling av en heltäckande nedrustnings- och vapenkontrollstrategi för EU. Detta borde integreras i initiativ för civilsamhället, precis som frivilligorganisationer aktivt borde kunna bidra till det vartannat år återkommande FN-mötet i juli.
Som vi förklarar i resolutionen innebär detta en ny skjuts framåt för samrådet inom FN om bekämpning av illegal handel. Här i EU behöver våra medlemsstater bara överväga att tillämpa dessa kontroller på våra medborgare som är verksamma utanför Europeiska unionen. I nuläget reser dessa handlare avsiktligen utomlands för att bedriva sin handel. Denna eftermiddag hade jag velat höra ett åtagande från det luxemburgska ordförandeskapet om att stärka den gemensamma ståndpunkten för att göra det obligatoriskt att kontrollera EU-medborgare involverade i vapenhandel, var de än befinner sig.
Slutligen innebär det att begränsa den totala tillgången på vapen. EU:s åtagande för att kontrollera spridningen av små vapen i bräckliga stater undergrävs av vår roll som stora vapenexportörer. Även om EU:s uppförandekod är bra måste den förstärkas ytterligare. Tysk krigsmateriel som används i Burma kommer dit på grund av att den exporteras via Ukraina, där våra EU-regler inte gäller. Det visar varför det inte är tillräckligt med bara regionala avtal. Det är därför jag välkomnar åtagandet från min egen regering i Förenta kungariket och från den finska regeringen, såväl som rekommendationerna från Förenta nationernas högnivågrupp att kämpa för ett internationellt vapenhandelsavtal. Vapentransporter måste omfattas av rättsliga kontroller, och inte bara inom EU utan i hela världen. 
Raül Romeva i Rueda,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka både kommissionen och rådet och alla andra ledamöter av parlamentet för att de har följt uppmaningen att ännu en gång behandla den här frågan – det gissel som handeldvapen utgör i världen. För, som det har framhållits, de är i dag de verkliga massförstörelsevapnen, inte bara på grund av de miljontals offer de skördar varje år, utan på grund av de sociala och politiska konsekvenser de får.
Bristen på kontroll av pistoler, revolvrar, automatgevär, granater, maskingevär och liknande vapen har haft ödesdigra konsekvenser för säkerheten och okränkbarheten för miljontals människor i hela världen. I en del länder som Brasilien, Colombia eller El Salvador beräknas det att våld med den här typen av vapen svarar för en minskning av bruttonationalprodukten med 10 procent.
På uppmaning av civilsamhället och i synnerhet det internationella nätverket mot lätta vapen (IANSA) i juli 2001 anordnade Förenta nationerna en konferens i New York vid vilken ett handlingsprogram antogs för att förebygga, bekämpa och eliminera varje form av olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen. I juli nästa år kommer regeringarna för medlemsstaterna i Förenta nationerna att mötas igen i New York för det vartannat år återkommande mötet om genomförande av den här handlingsplanen, och följande år planeras översynskonferensen äga rum.
I handlingsprogrammet anmodas regeringarna att kontrollera tillverkningen och försäljningen av den här typen av vapen, att märka pistoler för att underlätta spårningen av dem när de har sålts, att belägga tillverkning och innehav av olagliga vapen med straff, att spåra och förstöra vapenöverskott och att införa slutanvändarintyg för export och överföring bland andra åtgärder.
Sedan 2001 har avsevärda framsteg gjorts, särskilt när det gäller nationell lagstiftning. Men det är fortfarande nödvändigt att utarbeta och genomföra allmänna rekommendationer. På det här området måste Europeiska unionen och dess medlemsstater fortsätta att leda debatten. Den aktuella granskningsprocessen av uppförandekoden ger en utmärkt möjlighet till det. 
Jag måste säga att generellt sett är jag optimistisk, särskilt eftersom rådets sittande ordförandeskap inte bara i dag utan även vid andra tillfällen har yrkat på behovet av att gå vidare och uppmana regeringarna att utarbeta en rättsligt bindande text om vapenhandel och överföring av handeldvapen. Likväl gör annan information mig lite försiktigare, som till exempel det faktum att få stater i Europeiska unionen har uttryckt sitt stöd för upprättandet av en internationell konvention om vapenhandeln. Hitintills har bara Finland och Förenade kungariket uttryckt starkt stöd för idén, även om Spanien också har gjort uttalanden i det här avseendet, och vi skulle därför vilja att fler uppgifter tillhandahålls. 
Mina damer och herrar! Det är angeläget att vi driver på upprättandet av en internationell konvention om vapenhandeln, något som bör vara möjligt omedelbart efter översynskonferensen om Förenta nationernas handlingsplan i juli 2006. Detta är inte bara nödvändigt utan uppenbarligen livsavgörande.
Vittorio Emanuele Agnoletto,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I den värld vi lever i är nästan 700 miljoner vapen i omlopp, och ytterligare åtta miljoner tillverkas varje år.
Företag tillverkar dem, vapenhandlare utbjuder dem till försäljning, regeringar och enskilda köper och säljer dem, och ungefär en människa dör varje minut genom dem. Med dessa ord lanserade nyligen Amnesty International projektet Märkning och spårning, en överenskommelse enligt vilken stater förbinder sig att vidta åtgärder för att tilldela alla vapen och all ammunition ett serienummer som varken kan förfalskas eller förstöras. Detta är ett nödvändigt steg i förebyggandet av den olagliga handeln med vapen. För så länge som det inte går att bestämma vapen kommer stater och företag alltid att vägra att ta ansvar för dem.
Europeiska unionen bör stödja denna kampanj aktivt. Från 1999 till 2003 sålde till exempel Italien, den näst största tillverkaren av handeldvapen i världen och den största på EU-nivå, stick i stäv mot lagstiftningsdekret, vapen för 36 miljoner euro till länder inblandade i väpnade konflikter, för 3,6 miljoner euro till nationer belagda med embargo och för 128 miljoner till länder dömda för brott mot de mänskliga rättigheterna. Å andra sidan kontrollerar de fem permanenta medlemmarna av FN:s säkerhetsråd 88 procent av världsmarknaden för vapen.
På grund av alla dessa orsaker är det väsentligt att Europeiska unionen antar fördraget om vapenhandel som utarbetats av en grupp icke-statliga organisationer och Nobelprisvinnare och för fram en konvention om vapenhandel som bl.a. gör varje verksamhet som syftar till att överföra vapen mellan tredje parter beroende av statligt godkännande.
Europeiska unionen måste förbättra sin uppförandekod om överföring av vapen, dvs. klargöra under vilka omständigheter det är möjligt att vägra tillstånd att exportera vapen, utvidga kontroller till all militär utrustning, tvinga enskilda stater att införa lagstiftning i enlighet med uppförandekoden och offentliggöra en årlig rapport om sina respektive vapenexporter.
Vi får inte glömma att det är just handeldvapen som svarar för nästan hela antalet döda i de konflikter som förekommer på vår jord. 
Willy Meyer Pleite (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Nicolas Schmit och Louis Michel för deras tal som jag tyckte var betydande, huvudsakligen på grund av deras engagerade hållning.
Detta engagemang – som vi alla har intresse av att skapa – visar sig på två arbetsområden: för det första när det gäller att sätta stopp för den bristande kontrollen av vapenhandeln, och i detta avseende måste vi betona behovet av mekanismer som möjliggör kontroll från den tidpunkt då vapnet tillverkas till den tidpunkt då det används, det vill säga vi måste åstadkomma internationell kontroll. För det andra är det väsentligt och mycket viktigt – som andra ledamöter har sagt – att vi utformar villkoren för att se till att vi kan göra framsteg på mötet 2006 och uppnå en i sanning internationell konvention för att reglera varje led i vapenhandeln.
Vi européer måste fortsätta att statuera exempel. Det är mycket viktigt att vi i den debatt vi för om uppförandekoden för det första ser till att den blir mer restriktiv och framför allt bindande för varje medlemsstat.
Om vi alla arbetar i denna riktning tror jag att Europa kommer att kunna lämna ett blygsamt bidrag till att sätta ett effektivt stopp för denna brist på kontroll som leder till det största lidande för många befolkningar och till många territoriella konflikter.
Jag hoppas därför i högsta grad att vi kan förena våra viljor på detta sätt så att vi inom högst två år kan få ett slut på detta mänsklighetens gissel.
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Vi är alla överens om att konventionella vapen, och särskilt handeldvapen, fortfarande skördar det största antalet offer i hela världen. Det är ganska lätt att få tag på dem på marknaden till relativt låg kostnad, och de är alltför ofta ett hinder för hållbar utveckling och återuppbyggnadsprojekt. Det är riktigt att vi först bör rannsaka vårt eget samvete, för i mitt eget land genomfördes betydande vapenexporter förr i tiden. Kommissionsledamot Louis Michel är synnerligen skickad att ge er en utförlig redogörelse och sin bedömning. Låt mig påminna er om leveranserna av vapen till Nepal eller Demokratiska republiken Kongo, där mer än tre miljoner människor har dödats sedan augusti 1998. Rådsordföranden Nicolas Schmit talade om att stoppa vapenleveranserna. Därför förtjänar Tanzaniaprojektet och byggandet av en vapenfabrik vår odelade uppmärksamhet. Detta projekt måste stoppas.
Jag skulle med stort eftertryck vilja upprepa det politiska krav som framfördes av mina kolleger till rådsordföranden, nämligen att se till att en politisk utfästelse görs om att en internationell konvention om handeln med konventionella vapen utarbetas. Denna konvention om vapenhandel borde komma till stånd med stöd från de 25 medlemsstaterna utan dröjsmål, om det alls är möjligt. 
Nicolas Schmit,
    Herr talman! Det är två bestämda förslag från parlamentet som jag kommer att ta mig an och vidarebefordra till rådet. Det handlar om förslag som jag tror att även kommissionsledamoten har beaktat. Allra först, att stärka kontrollmekanismerna inom själva Europeiska unionen för att göra det lättare att spåra de vägar som vapnen tar eftersom denna information hjälper oss att avslöja, uppmärksamma och fastställa den existerande och växande exporthandeln med denna typ av vapen. För det andra idén med en internationell konvention. Det finns många exportörer av vapen som skickar stora mängder av handeldvapen till alla delar av världen, och dessa exportörer är inte nödvändigtvis medlemsstater i Europeiska unionen. Några nya industriländer har faktiskt blivit exportörer på det här området, och det enda sättet att effektivt kontrollera exporter av det här slaget, som ligger bakom de regionala konflikter som flera talare har nämnt, är att ha mycket strängare internationella åtaganden och även ett säkrare och effektivare kontrollsystem.
Europeiska unionen måste enligt min mening gå i spetsen för en sådan konvention och stödja generalsekreterarens ansträngningar i den riktningen, för vi vill spela en roll där. Som någon har sagt, och Louis Michel vet det, så vill vi med framgång bedriva ett fredsuppdrag särskilt i en del av Afrika, och freden kommer bara att ha en chans om vi kan lyckas bryta leveransvägarna för sådana vapen eftersom de ofta är utvecklingsländernas vapen, de fattigas vapen. Som jag sade, de sätter ofta vapen i händerna på barnsoldater, och det är något av det mest fruktansvärda man kan föreställa sig. 
Louis Michel,
    Herr talman! Jag tror att det har upprepats ofta nog. Att förhindra spridningen av handeldvapen och lätta vapen är uppenbarligen ett prioriterat mål i Europeiska unionen. Lika uppenbart är att det också måste vara ett prioriterat mål i medlemsstaterna.
Det är särskilt beklagligt att den europeiska uppförandekoden inte är bindande. I vart fall är den inte bindande i varje land, och jag kan av personlig erfarenhet säga er att det bara behövs att ett land vägrar en exportlicens för att andra länder i unionen snabbt skall presentera sig som kandidater för att teckna den oplacerade ordern. Vi får inte bedra oss själva. I mitt land till exempel finns det nu bestämmelser i lagen för detta scenario, och det finns vanligtvis ett villkor, men detta måste uppenbarligen bli normen. Och även om vi hade en bindande kod så innebär inte det att konkurrenter utanför Europeiska unionen skulle hålla sig till den. Samtidigt är jag naturligtvis den förste att vilja göra en sådan kod tvingande.
Det finns tre faktorer som jag skulle vilja nämna. För det första är spårbarhet en mycket viktig aspekt eftersom den gör det möjligt för oss att följa hela den väg som vapnet har tagit. Jag skulle också vilja rikta er uppmärksamhet på ett nytt perspektiv som kan vara intressant. Forskning utförs i Europa i dag inte bara för att se till att vapnet kan spåras, utan till och med för att på avstånd göra det obrukbart. Forskningen på det här området är redan långt framskriden, och jag tror att vi bör stödja initiativ av det här slaget.
Jag skulle också vilja nämna ett antal projekt och åtgärder som genomförs av flera av våra medlemsstater. I några av dem föreslår man till exempel att befolkningar som äger vapen och är beredda att lämna in dem skulle kunna byta ut dessa vapen mot cyklar. Jag kan säga er att det är detta slags åtgärder som vi också borde uppmuntra i Afrika.
En annan faktor är denna. Jag känner väl till det afrikanska problemet, och jag kan försäkra er att det inte är Europeiska unionen som levererar det största antalet handeldvapen till Afrika. Jag accepterar att vi måste visa vägen och att vi till och med måste slita vårt hår då och då, men ändå bör vi när allt kommer omkring inte tro att alla de där vapnen kom från Europeiska unionen. De flesta av dessa vapen kommer inte från Europeiska unionen; de kommer från andra länder och i synnerhet från oanvända överskott från vissa arméer. Jag skulle kunna nämna några länder, men det kommer jag inte att göra. Men det är uppenbart att en del vet, och att de mycket väl vet vilka jag talar om. Det är därför likväl en mycket viktig faktor.
När det gäller konventionen om vapenhandeln där obligatoriska nationellt grundade godkännanden införs för alla internationella vapenöverföringar och där effektiva mekanismer inrättas för tillstånd och licenser, så stöder vi naturligtvis sådana åtgärder, och jag hoppas att vi om några få månader kommer att ha gjort sådana framsteg.
De uttryckliga restriktionerna avser vapenöverföringar där det föreligger brott mot förpliktelser enligt internationell rätt, till exempel i fråga om brott mot FN:s vapenembargon, mot hävdvunnen rätt, mot internationella fördrag mellan de fördragsslutande parterna eller där det föreligger underlåtenhet att följa internationella förbud för vissa vapen såsom truppminor, även restriktionerna för överföringar grundade på användning där det till exempel kommer till en fördragsslutande parts kännedom att vapnen som överförs troligen kommer att användas i direkt strid mot internationell humanitär rätt eller mot de mänskliga rättigheterna i syfte att föröva folkmord eller brott mot mänskligheten. Dessa restriktioner utgör alla uppenbarligen tydliga inslag i den här konventionen.
Men den aktuella texten förblir mycket vag på många områden. Det huvudsakliga syftet med den är att få ett tillräckligt stort antal regeringar att komma överens om principerna för ett internationellt rättsligt instrument för vapenöverföringar. De icke-statliga organisationerna försöker skapa någon sorts uppslutning kring idén om en konvention innan de tar itu med detaljerna. Konventionen har utarbetats som en ramkonvention som kan fogas till protokoll om bland annat vapenhandel eller licenstillverkning. Men som alltid i sådana fall så kommer det att krävas maximala påtryckningar för att få alla stater att skriva på den, för om det alltid är samma stater som skriver på och samma övriga stater som inte skriver på kommer säkert modfälldhet att sprida sig.
Slutligen, med tanke på att det har förekommit hänvisningar till mina personliga erfarenheter, så skulle jag vilja sluta med att säga att det ibland är svårt avgöra om en licens för vapenexport bör beviljas eller inte. Faktum är, herr Staes, att i några fall, där till exempel armén eller polisen i ett land som kanske inte nödvändigtvis är en demokrati anhåller om tillgång till vapen eller om att få köpa dem och samma regering i samma land konfronteras med verkligen mycket farliga rebeller som till exempel använder sig av mänskliga sköldar när de angriper polisstationer eller skolor, är det ytterst svårt att som ansvarig politiker träffa ett val. Vad jag faktiskt försöker säga är att man aldrig har att välja mellan en bra och en dålig lösning, utan att man alltid har att välja mellan två dåliga lösningar. Jag vet vad ni syftar på, och jag kan som svar på er fråga försäkra er att om jag fick en chans till så skulle jag fatta precis samma beslut, för i djupet av mitt hjärta tror jag att det var det beslutet jag var tvungen att fatta. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 26 maj. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0094/2005) av Pervenche Berès för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets rekommendation om utnämning av Lorenzo Bini Smaghi till direktionsledamot i Europeiska centralbanken. 
Pervenche Berès (PSE ),
   . Herr talman! Enligt Centralbankens stadgar och fördragen krävs det att vi ersätter medlemmarna i Centralbankens direktion genom rotation för att säkerställa viss kontinuitet i utövandet av dess åligganden.
I dag hyllar vi det sätt på vilket Tommaso Padóa-Schioppa, företrädaren till den person vars kandidatur vi skall granska, utförde sina uppdrag i direktionen. Jag tror att han i sina kontakter med vår institution och i vidare bemärkelse i sin ställning som direktionens företrädare utåt visade stor talang och en grundlig förståelse av dessa frågor.
Kandidaten vars utnämning vi skall granska i dag är Lorenzo Bini Smaghi. Ert utskott för ekonomi och valutafrågor har haft möjlighet att först ställa skriftliga frågor till honom enligt det vanliga frågeförfarandet och sedan muntliga vid en utfrågning där ledamöterna av utskottet blev eniga. Vi kunde kontrollera att det inte råder några tvivel om hans sakkunskap och professionalism med tanke på de arbetsuppgifter han kommer att få. Han har alla egenskaper för att bli en bra centralbanksledamot och även två andra kvaliteter som jag skulle vilja nämna: en förmåga att kommunicera, vilket säkerligen är mycket bra för en centralbanksledamot och även en vidsynthet stärkt av ett sektorsövergripande tillvägagångssätt.
Om en centralbanksledamots tänkesätt är det rätta för en god direktionsledamot eller om det krävs vidare synsätt och inställningar är något som vi har debatterat många gånger. Vi tycker att Bini Smaghi kommer att kunna bidra med detta sektorsövergripande tillvägagångssätt till direktionens diskussioner och att detta kommer att göra penningpolitiken öppnare för realekonomins behov och allmänhetens förhoppningar. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Även jag skulle på kommissionens vägnar vilja börja med att, som PervencheBerès gjorde, ge ett erkännande åt det arbete som har utförts av Tommaso Padóa-Schioppa under hans förordnande som ledamot av direktionen och av rådet för Europeiska centralbanken. Jag tror att han har visat skicklighet, respekt för sitt ämbetes förpliktelser och en professionalism som är höjd över allt tvivel, en professionalism som också Lorenzo Bini Smaghi har gett prov på under hela sin karriär. 
Europeiska kommissionen deltar inte i det formella förfarandet för att utse och utnämna ledamöter av ECB-rådet, men den har haft förmånen att få arbeta med och känna Lorenzo Bini Smaghi under en lång tid i hans roll som en högt kvalificerad och mycket erfaren ekonom i den italienska centralbanken och i hans arbete i den italienska förvaltningen och även i samband med hans mycket aktiva deltagande i Ekonomiska och finansiella kommittén inom vilken han, ända tills han utnämndes till ledamot i direktionen och rådet för Europeiska centralbanken, har varit ordförande för underkommittén för monetära och finansiella frågor.
Jag anser att han är en helt idealisk person att utföra de uppdrag som anförtros honom, och även om, som jag sagt, vi inte deltar på ett formellt sätt, så kommer vi därför att bli ytterst nöjda om parlamentet stöder hans utnämning precis som Ekofinrådet gjorde. 
Jag skulle vilja komma med en avslutande kommentar. Kommissionen deltar inte i förfarandet, men den har tillsyn över fördragen, och vi har ytterst noga kontrollerat om fördragen och gällande bestämmelser har följts under alla skeden av Lorenzo Bini Smaghis utnämning. Det har de faktiskt. Jag hade tillfälle att säga det under Ekofinmötet som enhälligt föreslog honom som kandidat. Men jag skulle vilja ta det här tillfället i akt att säga att det fortfarande är fyra medlemsstater i euroområdet som ännu inte har deltagit i ECB:s direktion (Belgien, Luxemburg, Irland och Portugal). 
Det faktum att institutionerna i samband med de två senaste utbytena av ledamöter i ECB:s direktion har utnämnt personer av samma nationalitet som personen som ersätts hindrar inte på något sätt kommissionen från att påpeka att man i förfarandet inte måste ta hänsyn till den avgående personens nationalitet utan snarare till den nya kandidatens yrkesmässiga kompetens, något som otvivelaktigt har varit fallet här. 
Othmar Karas,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Berès! Vi här i parlamentet är överens om att Tommaso Padóa-Schioppa, som har lämnat ECB:s direktion, är mycket kompetent. Vi är tacksamma för hans arbete och hans samarbete med oss. Eftersom vi har samtyckt till utnämningen av hans efterträdare är vi överens om att även han har god kompetens. Vi är positivt inställda till honom och önskar honom lycka till.
Jag skulle vilja se denna debatt som en utgångspunkt och vill säga att jag instämmer i kommissionsledamotens åsikt att utnämningar inte får göras automatiskt av vissa länder och att det skulle ha varit bra om vi hade haft flera kandidater till de vakanta posterna och därmed flera konkurrerande kompetenser, principer, åsikter och grundläggande uppfattningar att välja bland. Att så inte var fallet vid detta tillfälle innebär inte att vi misstror Lorenzo Bini Smaghi, men det är något vi måste betona.
För det tredje måste det erkännas att Europeiska centralbanken spelar en mycket betydelsefull roll i kraft av sin oberoende ställning, och att den gör det på ett bra sätt, också som eurons väktare och drivkraften bakom euron. Vi vill uppmana Lorenzo Bini Smaghi att ansluta sig till de andra direktionsledamöterna och upprätthålla dess principer. Förändringarna av stabilitets- och tillväxtpakten kommer i detta hänseende att ge Europeiska centralbanken en allt viktigare roll när det gäller samarbetet med kommissionen. Något jag anser att vi bör göra är att jämföra de två typerna av statistik som vi får för att se till att det inte finns några skillnader i sätten att bedöma länderna, och jag tänker här också på ECB:s offentliga uttalanden och bedömningar i egenskap av väktare för prisstabiliteten, storleken på medlemsstaternas budgetar och fördelningen av deras skatteintäkter. Vi behöver en stark och oberoende centralbank som ger euron möjlighet att fortsätta på sin framgångsrika bana. 
Manuel António dos Santos,
   . – Enligt min åsikt bör parlamentet rösta ja till att utse Lorenzo Bini Smaghi till ledamot av Europeiska centralbankens (ECB:s) direktion i enlighet med det förslag till rekommendation som har lagts fram av Pervenche Berès.
Jag känner personligen att jag måste understryka kandidatens lägliga stöd och försvar för konstitutionsfördraget. Utnämningen av honom ger oss möjlighet att upprepa några av de aspekter som har visat sig vara avgörande i Europeiska centralbankens strategi för EU:s ekonomiska situation, och i synnerhet att centralbankens bidragit till en snabb och stark återhämtning.
Utnämningen av Lorenzo Bini Smaghi sker efter rådets beslut som innebar omfattande ändringar av bestämmelserna för stabilitets- och tillväxtpakten, vilka var avsedda att förbättra förfarandena. Det är känt att ECB till en början motsatte sig ändringar av bestämmelserna, och till och med gick så långt att den hotade att höja räntorna. Centralbanken godkände senare de ändringar som rådet lade fram, men gjorde det på ett försiktigt och konservativt sätt. 
Det är sant att stabilitets- och tillväxtpakten innehåller en pelare för hinder och en pelare för återhämtning, och det är också sant att detta politiska, ekonomiska och finansiella instrument måste tillämpas av hela direktionen. Det är oacceptabelt att så kallade relevanta faktorer och exceptionella omständigheter, vilka nu har identifierats och formaliserats av rådet, skall reduceras till små ändringar av de gällande bestämmelserna.
Det är lätt att läsa det dokument som rådet antagit, och det innehåller verkligen omfattande ändringar av den nu gällande modellen. Det är helt fel att bortse från detta faktum, eller att bara reducera det till formaliteter och kosmetiska ändringar. Trots ECB:s alla insatser för att kontrollera och hålla nere priserna, samt centralbankens odiskutabla framgång med att nå detta mål, visar EU:s ekonomi knappast några tydliga tecken på att återhämta sig och har absolut inte lyckats lösa det huvudsakliga problemet – arbetslösheten.
Internationella valutafonden uppmanade faktiskt nyligen ECB att återigen sänka sina räntor. Detta är en del av den nya ram som rådet antagit för att övervaka och avhjälpa obalanserna i skatterna. Det är inte avreglering av budgeten i stor skala som står i centrum utan EU:s ekonomiska och sociala återhämtning, för vilken ECB måste ta ett stort ansvar. ECB:s direktion får absolut inte bortse från detta, och den nyligen utsedda direktionsledamoten måste garantera att detta finns med på hans politiska dagordning. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tar till orda för att förklara varför jag röstade mot utnämningen av professor Lorenzo Bini Smaghi. Även om han är en mycket lärd person och känd för att vara uppriktig och ytterst kompetent har han sagt att han ställer sig bakom politik som är helt oacceptabel. I slutet på utfrågningen vidhöll han att ECB inte skall sänka räntorna. Han stödde naturligtvis ratificeringen av konstitutionen, för i själva verket underlättar den Europeiska centralbankens arbete. För oss är ECB ursprunget till allt ocker. Europeiska centralbanken tar nämligen bort möjligheten för papperspengar att bli tryckta till värdet av växelkursen och kontrollerar de räntesatser som medlemsstaternas banker tillämpar. På så sätt utsätts konsumenterna för ockervillkor. Han sade dessutom att han stöder stabilitetspakten som begränsar medlemsstaternas frihet.
Lorenzo Bini Smaghi har uppgett offentligt att de institutioner som inrättades genom Bretton-Woods-avtalen – Internationella valutafonden och Världsbanken – upprätthöll stabiliteten i det internationella ekonomiska systemet genom sina rättmätiga mål, men han instämmer inte i att de för att upprätthålla denna stabilitet bidrog till fattigdom och till att vidga klyftan mellan fattiga och rika.
Enligt vår uppfattning företräder Internationella valutafonden, Världsbanken och ECB en liten minoritets intressen, vilken består av teknokrater och den internationella storfinansen som blir rik genom finansiell spekulation. Dessa institutioner har fört hela nationer i fördärvet. Tänk bara på fallet Jugoslavien, som först stryptes av ockerräntor och sedan föll samman, förstördes och styckades sönder.
Vi röstade därför absolut inte emot personen ifråga, som vi beundrar, utan mot en institution som vi inte kan godta och som vi uttryckligen fördömer. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att gratulera Lorenzo Bini Smaghi till utnämningen. Jag ser fram emot att arbeta med honom.
Jag har dock några kommentarer. För det första avslöjade Bini Smaghis svar till utskottet för ekonomi och valutafrågor om stabilitets- och tillväxtpakten några inkonsekvenser i bedömningen, som jag kort skulle vilja ta upp. Hans kommentarer om den gamla stabilitets- och tillväxtpaktens rättsliga osäkerhet är välgrundade, men hans tolkning av de dynamiska förhållanden som leder till reform av pakten är tvivelaktig. Bini Smaghi verkar antyda att paktens egen stelbenthet ledde vissa medlemsstater till att bryta mot dess regler och att stabilitets- och tillväxtpaktens politik gjorde förnuftig ekonomi till en omöjlighet. Det är tråkigt att behöva höra detta från någon som precis skall börja på ECB. Sanningen är att stabilitets- och tillväxtpakten splittrades på grund av några medlemsstaters politiska oförmåga när det gäller att genomföra förnuftiga ekonomiska åtgärder på grundval av de regler alla hade kommit överens om, långt efter det att de trätt i kraft.
Jag skulle vilja påminna Lorenzo Bini Smaghi om att utan effektiva regler som är lika tillämpliga för alla skulle EU inte vara någonting annat än en löst sammanhängande gruppering med svag samordningsförmåga. Som ledamot av ECB:s direktion kan han säkerligen inte stödja utveckling som skulle öka ekonomisk asymmetri mellan euroområdets medlemsstater.
För det andra, när det gäller själva utnämningen måste de regler som styr vilken medlemsstat i euroområdet som erhåller platser i ECB:s direktion förtydligas. De bör vara grundade på en genuint öppen mekanism för att välja ut kandidater. Det nuvarande systemet verkar alltför ofta främja automatiskt inträde för kandidater från stora medlemsstater i euroområdet på direkt bekostnad av de mindre länderna. Mindre medlemsstater utesluts från de uppgörelser som sker bakom kulisserna för att besluta om befattningarna. Detta är verkligen beklagligt och eventuellt skadligt på längre sikt.
Med dessa förbehåll i åtanke vill jag på nytt gratulera Lorenzo Bini Smaghi till hans utnämning. Jag är inte emot hans utnämning, men jag är oroad över de mer allmänna omständigheterna omkring den. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Vi får hoppas att Lorenzo Bini Smaghi kommer att tillföra ECB:s finansdisciplin en viss trovärdighet.
Jag ifrågasatte nyligen ECB:s beslut att fördubbla sin tryckning av 500-eurosedlar i år. Det är världens högsta sedelvalör och den ryska maffians favoritvalör. Varje sedel är värd sju gånger så mycket som en 100-dollarsedel från Förenta staterna. Förra året ökade förfalskningarna av 500-eurosedlar med över 160 procent, och det är bara de förfalskningar vi känner till. Kommissionens svar på min fråga skulle till och med ha gjort en dumskalle förbluffad. Det löd: ”En ökad efterfrågan på sedlar med hög valör kan endast mötas av lägre sedelvalörer och ökade tryckkostnader.” Kan ni föreställa er det som ett seriöst svar från en centralbank? Svaret fortsatte: ”500-eurosedlar används i stor utsträckning för hamstring.” Vilken överraskning! Och slutligen: ”Det finns inga tecken på att sedlar med hög valör gynnar illegala transaktioner.” Vilken planet bor de på? ECB måste vara utom sitt lilla kollektiva förnuft för att uppmuntra ett omfattande omlopp av sådana sedlar, och jag tror att Lorenzo Bini Smaghi har mycket arbete att uträtta. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag skulle bara vilja säga några ord och upprepa vad jag sade i mitt första tal. Innehållet är detsamma som i de flesta tal som har hållits av parlamentsledamöterna. Vi önskar Lorenzo Bini Smaghi lycka till, eftersom framgång i hans arbete som en av ledamöterna i direktionen för Europeiska centralbankens råd kommer att innebära framgång för den ekonomiska och monetära unionen och att alla EU-medborgares utveckling, välmående och välstånd går i positiv riktning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande: Handlingsplan avseende Haag-programmet ”Frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen”. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I dag har kommissionen antagit ett utkast till meddelande som jag har utarbetat och som innehåller en handlingsplan för att genomföra och praktiskt tillämpa prioriteringarna i Haag-programmet och göra Europa till ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. 
Meddelandet innehåller ett första utkast till politiska mål och en bilaga med de huvudsakliga praktiska åtgärderna samt de datum då varje initiativ skall vara antaget. Vi har utarbetat ett program med 84 initiativ för hela kommissionens mandatperiod. 32 av dessa 84 åtgärder skall genomföras före slutet av 2005 som kommer att vara det viktigaste året för handlingsplanens start. Vi anser att vi med detta program har inlett en andra etapp i EU:s politik för frihet, säkerhet och rättvisa.
För det första skall vi se till att vi utarbetar metoder för att organisera och planera framtida åtgärder mer effektivt. Vi är naturligtvis medvetna om att det alltid finns en viss oförutsägbarhet i frågor som rör säkerhet på grund av yttre händelser, men det är viktigt att arbeta enligt en strategisk plan och undvika nödåtgärder. Dessa är områden – säkerhetsområdet såväl som områdena för rättvisa och frihet – där vi inte bör tänka i termer av enskilda, isolerade åtgärder, utan i stället bör tänka i termer av en EU-strategi som uppfyller folkets krav och som kan leda till förändringar i jämförelse med de enskilda medlemsstaternas åtgärder.
En annan del i vårt arbete kommer att vara att övervaka medlemsstaternas sätt att genomföra enskilda initiativ. Vi har utarbetat en särskild referensguide, ett kapitel i meddelandet om utarbetande av en årlig rapport – en typ av kontinuerlig analys. Den skulle faktiskt vara en jämförande översikt över de åtgärder som har antagits på nationell nivå för att genomföra och följa riktlinjerna i dokumentet. Jag anser att en sådan rapport är viktig, och den första rapporten kommer att offentliggöras i december i år, sex månader efter kommissionens antagande av handlingsplanen.
De tre stora målen som kommissionen avser att genomföra är framför allt främjande av och skydd av människors grundläggande rättigheter. Vi ser det som en central aspekt i det europeiska medborgarskapet, ett mål som vi måste uppfylla organisationsmässigt, men som kräver att Europa både internt och externt i sin internationella verksamhet bör vara en aktiv förespråkare och inte bara en passiv försvarare av människors grundläggande fri- och rättigheter.
Denna aspekt hänger klart samman med det högt prioriterade behovet av säkerhet som människorna i Europa begär. Säkerhet innebär beslutsamma åtgärder mot terrorism och organiserad brottslighet, särskilt för brottsoffer. Vi bör särskilt uppmärksamma denna aspekt, men, såsom jag tidigare har påpekat, våra åtgärder för att öka säkerheten får inte genomföras på bekostnad av alla människors grundläggande fri- och rättigheter. De vägledande principerna kommer att vara mer säkerhet, mer respekt och mer skydd samt främjande av de individuella friheterna.
Ett viktigt kapitel ägnas åt olika aspekter på solidaritet. Solidaritet innebär att sådana frågor som t.ex. invandring behandlas på EU-nivå och inte längre på nationell nivå. Vi måste skilja mellan å ena sidan illegal invandring och människohandel, som vi måste bekämpa kraftfullt, och å andra sidan regler för mottagande av legala invandrare, som har rätt att få tillgång till social service – dvs. en invandringspolitik som grundas på legalitet och efterlevnad av lagarna. På detta område innebär också solidaritet helt klart att skapa balans mellan våra medborgares rättighet att garanteras skydd mot människohandlare, med andra ord invandrarna eller de asylsökande själva.
Denna punkt är kopplad till punkten om det europeiska området för rättvisa. Jag sammanfattar naturligtvis dessa aspekter så mycket jag kan, men ni kan finna närmare information i meddelandet i avsnittet civilrätt och straffrätt. Vi kan inte bara tänka på straffrätten, utan vi måste snarare betona att civilrätt och harmonisering av bestämmelser, eller åtminstone lösning av gemensamma problem, kan hjälpa människorna i Europa med allvarliga problem i deras vardag. Jag tänker på vissa delar av familjerätten som t.ex. arvsrätten för människor med olika nationaliteter eller genomförande av betalningsförelägganden när borgenären är från ett land och gäldenären från ett annat. Även i civilrätten kan vi finna lösningar som förbättrar situationen eller löser vissa problem i människors vardag.
Allt detta kräver säkerligen åtaganden från de tre europeiska institutionella aktörerna: parlamentet, rådet och kommissionen. Det är vår avsikt att arbeta kraftfullt för att stärka denna verksamhet, att öka detta interinstitutionella partnerskap, och vi skall där det är möjligt sträva efter att utvidga områdena för medbeslutande med parlamentet. I denna handlingsplan har vi tagit hänsyn till flera punkter som parlamentet har belyst, och jag skall nämna en av dem: rollen för Europeiska gemenskapernas domstol på vissa områden i vidare bemärkelse. Vi ansåg att rådets reaktion ibland vållade vissa problem, men vi känner ändå ett stort engagemang för att fortsätta att arbeta tills alla de tre institutionella aktörerna kommer överens om hur man skall omsätta planens åtgärder i handling. 
Jag känner naturligtvis till det betänkande som utarbetats av ordföranden i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, Jean-Marie Cavada, efter en utfrågning och en djupgående debatt just om våra prioriteringar beträffande säkerhet, rättvisa och frihet. Som ni kommer att se tas många av de rekommendationerna och förslagen upp i dokumentet. Jag hoppas verkligen och tror att ni under parlamentets arbete vid detta tillfälle till stor del kommer att kunna ansluta er till kommissionens strategi beträffande åtgärder.
Avslutningsvis vill jag säga att vi naturligtvis räknar med parlamentets stöd. Vi räknar med det, eftersom frihet, rättvisa och säkerhet är några av människors grundläggande behov, eftersom de är grundpelare i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna samt på grund av att de är frågor som har en stark politisk dimension, snarare än en byråkratisk dimension. Det är därför som Europaparlamentet i egenskap av politisk aktör kommer att få möjlighet att lägga fram bidrag, förslag och tillägg som vi med säkerhet skall beakta. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr vice ordförande! Vi är naturligtvis överens med er om att vårt prioriterade mål är att skydda och främja de grundläggande rättigheterna. Er handlingsplan innehåller dock endast ett nytt program för medborgarskap och grundläggande rättigheter. Anser ni att det är tillräckligt?
Vi är också oroade över det ökande antalet repressiva åtgärder som byggs upp. Vi fruktar verkligen en utökad användning av biometriska indikatorer, vi är mycket rädda för en allt mer utvidgad tillgång till databaserna för visum och Schengensystemet, och vi vill få kännedom om situationen rörande de tekniska aspekterna på användning av biometriska indikatorer för visum.
Har ni för avsikt att beakta Europaparlamentets negativa inställning i de nya samtalen med Förenta staterna om överföring av personuppgifter? Vi upprepar slutligen att vi är angelägna om att balansen mellan säkerhet och skydd av privatlivet behålls. 
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans framställning. Jag har en fråga om de tio prioriteringarna. Punkt 3 ägnas åt migrationshantering i form av en så kallad ny och balanserad strategi för migrationshantering. Problemet är, som nämnts, att beslutet om hur många invandrare från tredjeland som kan beviljas inträde i EU fortfarande är ett nationellt beslut. 
Kommissionen hävdade att ett område med fri rörlighet kräver en gemensam invandringspolitik, och det håller vi med om. Hur kommer kommissionen att få bukt med motsägelsen att EU å ena sidan utarbetar ett gemensamt europeiskt asylsystem, ett gemensamt europeiskt system för viseringar och en gemensam europeisk gränskontroll medan laglig invandring, som är en mycket viktig del av migrationshanteringen, å andra sidan förblir en strängt nationell fråga? 
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Först och främst är jag mycket glad över att höra att kommissionen inte bara kommer att skydda utan även aktivt främja de grundläggande rättigheterna. Detta är ett framsteg. 
Jag har en exakt fråga om passageraruppgifter – de nämns också i handlingsplanen – och mer specifikt i fråga om det som inträffade med KLM:s plan för en månad sedan. Jag har lagt fram en skriftlig fråga till kommissionen. Jag tog också upp frågan muntligt i debatten på sammanträdet i april, men jag har fortfarande inte fått något svar. Vi står eventuellt inför ett kränkande av avtalet mellan EU och Förenta staterna, så det brådskar med svaret. Jag undrar om kommissionsledamot Franco Frattini skulle kunna ge oss någon vink om vilket håll svaret lutar åt. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Ämnet medborgarskap och grundläggande rättigheter är säkert ett av de områden om angår oss mest i detta sammanhang. Det europeiska medborgarskapet kommer enligt min mening att vara syntesen av alla våra gemensamma värderingar, de europeiska principerna som vi tror på och som vi har fastställt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Det är just därför som vi i handlingsplanen inte riktar in oss på att öka antalet repressiva åtgärder – dvs. vi vill undvika ett repressivt och bestraffande tillvägagångssätt. Vi försöker i stället att skapa balans mellan behovet av undersökningar – behovet av att identifiera brottslingar, särskilt terrorister och medlemmar i organiserade kriminella grupper – och skyddet av de individuella fri- och rättigheterna.
Det innebär exempelvis att de rättsliga och processuella rättigheterna stärks, och ett första förslag behandlas redan av parlamentet. Det är inte tillräckligt, eftersom det endast är ett förslag till diskussion, men fler förslag kommer för att förstärka skyddet av människors privilegier, fri- och rättigheter.
Bland dessa frågor utmärker sig naturligtvis frågan om skydd av personuppgifter, och vi skall uppmärksamma detta ämne särskilt. Jag hade nyligen ett möte i denna fråga med Europeiska datatillsynsmannen. Jag försäkrade honom att jag avsåg att samråda med honom innan förslag lades fram, just för att se till att de olika synpunkterna rörande skydd av personuppgifter, inbegripet synpunkterna från den så kallade artikel 29-kommittén, kunde beaktas. 
Ett sådant samarbete går längre än de rent formella aspekterna, dvs. när den rättsliga grunden inte bara uttryckligen innebär att han skall delta i förfarandet, utan även utvidgas till fall där vi i förväg vill försäkra oss om att bestämmelserna om skydd av personuppgifter beaktas. Jag har förnyat ett erbjudande om informellt samarbete med kommissionen.
Detta gäller många områden. Det gäller ärendet om avtalet med Förenta staterna under förra sammanträdesperioden – vi väntar förresten, som jag tidigare nämnde, på ett beslut från domstolen innan vi gör vår bedömning. Det gäller säkert frågan om de till fullo överensstämmer med de befintliga avtalen med Europeiska unionen – jag hänvisar till den särskilda händelse som nämndes i dag rörande en KLM-flygning som inte hade tillstånd att korsa det amerikanska luftrummet. Om ett ögonblick skall jag svara på frågan om just denna händelse.
Det sista ämne som tas upp är invandring. Frågan rörande invandring måste absolut tas upp i sin helhet: illegal invandring å ena sidan, och den europeiska integrationen och politiken rörande legal invandring å andra sidan. Ledamoten som talade om detta ämne nämnde nationella befogenheter. Vi vet alla att de nationella befogenheterna endast omfattar det antal människor som kan tillåtas komma in i en viss medlemsstat, men det finns en vilja bland medlemsstaterna att komma överens om vissa gemensamma regler, och det är det som är syftet med den grönbok som utkom i januari.
Åtgärder från Europeiska unionens sida – i stället för från enskilda länder – behövs därför även för legal invandring, och inte endast för illegal invandring. Antalet invandrare som tillåts komma in är fortfarande varje medlemsstats beslut, och som ni alla vet bekräftas denna princip i konstitutionsfördraget.
Slutligen har vi fått viss information i det särskilda ärendet rörande KLM-flygningen, och det kommer att bli föremål för ett skriftligt svar som snart kommer att lämnas från kommissionen, närmare bestämt från Benita Ferrero-Waldners avdelning. Jag kan dock, såsom begärts, avslöja huvudpunkterna i den information som vi fått. Enligt dessa upplysningar hade passageraruppgifterna för denna flygning inte översänts på grundval av PNR-avtalet – utifrån vilket kommissionen kunde ha ingripit – utan på grundval av ett bilateralt avtal mellan Mexiko och Förenta staterna, vilket är känt som APIS-avtalet. Kommissionen kan därför inte i ett sådant fall blanda sig i ett avtal mellan Förenta staterna och Mexiko, just av det skälet att PNR-avtalet inte åberopades. Med utgångspunkt från det avtalet hade vi naturligtvis kunnat ingripa. Detta är den inledande information jag fått, men det skriftliga svaret kommer naturligtvis att innehålla närmare upplysningar. 
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam för att vice ordförande Franco Frattini är här i dag. Jag anser att det han berättade för oss visar på ett antal goda avsikter, men alltför ofta är inte de medel som används för att uppnå dem de mest lämpliga.
Jag tänker särskilt på behovet av att bekämpa illegal invandring och människohandel. Alltför ofta har kampen förts genom förenklade domar och utvisningar, vilket ibland inneburit att man brutit mot principen om att ingen som riskerar att utsättas för förföljelse skall avvisas, och att man t.o.m. nekat människor rätten till asyl. Jag hänvisar särskilt till det faktum att Franco Frattini den 14 april i år mötte EU:s inrikesministrar för att stärka samarbetet med Libyen i syfte att bekämpa illegal invandring. Jag har personligen varit vittne till den behandling som illegala invandrare utsätts för i Libyen – också de som återsänds dit från ett europeiskt land – och jag har varit vittne till uppenbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Jag undrar om Europeiska unionen har för avsikt att använda sådana metoder för att bekämpa illegal invandring. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamot Franco Frattini för hans framställning. Problemet är, herr kommissionsledamot, att det finns ett gap mellan er personliga goda tro, som jag värdesätter, att inte underminera privatlivet och skyddet för personuppgifter – och kommissionens goda tro att ni i jakten på säkerhet inte kommer att ge upp detta – och det som faktiskt händer i verkligheten. Era löften är utsatta för hårda påfrestningar, speciellt från den kultur som råder i EU:s brottsbekämpande myndigheter, som ibland är aningen nonchalanta i fråga om skyddet för personuppgifter. När det gäller genomförandet av principen om tillgänglighet, interoperabilitet, databaser, överföringar till tredjeland – som blir överföringar till fjärde land – förstår jag inte hur ni kommer att kunna genomföra det eftersom ingenting händer för närvarande. Vi har väntat i flera år på regler om skyddet för personuppgifter i tredje pelaren, något vi blev lovade i slutet av året. Vad kan ni göra för att skapa ett klimat där man verkligen i högre grad respekterar ett strängt skydd för personuppgifter trots de stora påtryckningar som finns för att försvaga det, som vi precis har hört i samband med fallet avseende passageraruppgifter? 
Mihael Brejc (PPE-DE ).
   Ärade kommissionsledamot! Jag skulle vilja ställa följande fråga till er. När ett brott begås är offret och förövaren i en ojämlik ställning. Staten ser till att förövaren erbjuds rättsligt skydd, medan offret måste begära hjälp ensam.
Jag är därför glad för att ni uttryckligen betonade er avsikt att ägna offren för den organiserade brottsligheten särskild uppmärksamhet. Det gläder mig också att just denna fråga betonas i programmet för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Jag skulle därför vara intresserad av att få veta på vilket sätt kommissionen skall garantera bättre behandling av brottsoffer i medlemsstaterna.
Franco Frattini,
   . – Herr talman! Den första frågan gäller Libyen, och jag kan kort säga att kommissionens första rapport om Libyen, som jag lade fram för inrikesministrarna just den 14 april, belyste några oroande fakta, precis som Giusto Catania nämnde.
Den rapporten finns tillgänglig – det är verkligen ingen hemlighet – men just på grund av de frågor som väcktes under mötet med inrikesministrarna beslutade vi att sända ut en andra teknisk delegation till Libyen för att besöka de platser där det finns människor som har återvänt till Libyen eller som väntar på att få komma till Europa. 
Resultaten av denna resa är ännu inte tillgängliga, delegationen har redan avslutat sitt arbete, och jag skall återkomma till det vid nästa möte med rådet (inrikes frågor) den 2 eller 3 juni – jag kommer inte exakt ihåg när. Vid detta möte skall jag lägga fram praktiska åtgärder som säkert kommer att grundas på behovet av att på platsen skydda - och därför också i Libyen – de grundläggande rättigheterna för människor, som antingen har invandrat legalt eller illegalt, och som i varje fall har rätt att behandlas med värdighet som mänskliga varelser. Parlamentet kommer naturligtvis att informeras kontinuerligt.
När det gäller skyddet av personuppgifter är ni, fru Ludford, väl medveten om hur starkt engagerad jag alltid har varit i denna fråga. Ett sätt att ange den rätta vägen är att säga att tillgång till personuppgifter endast kan medges av särskilda skäl i enlighet med lagen. Vi får inte tillåta utökade rättigheter på grund av analogi, såsom medges av vissa skäl; vi kan utöka rättigheterna även för andra syften. Det får inte tillåtas. 
Om vi börjar med att gå närmare in på detta och exempelvis säger att endast vissa myndigheter har rätt att få tillgång till människors personuppgifter, och inte andra myndigheter, kan vi börja med att fastställa några riktlinjer. Jag skall bara ge ett exempel som ni känner till. Inrikesministrarna har uppmanat mig att ge utredande myndigheter ökade befogenheter att få tillgång till de befintliga databaserna. Mitt svar är att rättigheterna att få tillgång kan utvidgas om vi samtidigt ökar skyddet av personuppgifterna genom ett förslag inom ramen för tredje pelaren, vilket jag försäkrar er kommer att läggas fram före slutet av detta år. Enligt min uppfattning är svaret att ”vi måste vara tydliga”.
Det finns syften som måste tolkas strikt, som advokater säger, på så sätt att tillgång till personuppgifter som medges för ett syfte inte får användas i ett annat syfte. Det är denna utgångspunkt som jag har börjat att arbeta efter.
Mitt slutliga ämne rör brottsoffer. Vi bör också lägga fram förslag om att ge finansiellt stöd, inte direkt till enskilda offer, men exempelvis till organisationer och institutioner som har till uppgift att tillhandahålla vård – inklusive psykologisk hjälp – för dem som flyr från våld, människohandel eller människohandlare. Det finns många typer av hjälp, inbegripet praktiskt stöd till personer som har utsatts för brott. Vi kan inte behålla individuella finansiella förbindelser, men vi kan utveckla dem genom särskilda institutioner eller organisationer. Vi skall engagera oss just för att mildra konsekvenserna för dem som har utsatts för de tragiska konsekvenserna av brott. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0236/2005). Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Talmannen.
Sedan det internationella kvotsystemet för textilvaror upphörde den 1 januari 2005 har Kina genom att dra nytta av sin billigare arbetskraft och sina lägre produktionskostnader kunnat höja sin export av vissa textilvaror till Europa med mer än 500 procent.
Inser kommissionen att överdriven import av kinesiska klädvaror orsakar störningar på marknaden och att tusentals textilarbetares arbeten är i farozonen om inte Kina begränsar sin export? Kommer kommissionen att hänvisa till WTO-reglerna för att se till att importen från Kina begränsas till 7,5 procent om året fram till 2008?
Charlie McCreevy,
   . – Jag övertar denna fråga från min kollega Peter Mandelson. Som medlem i Världshandelsorganisationen (WTO) har Kina dragit nytta av avskaffandet av textil- och konfektionskvoterna sedan den 1 januari 2005. Importsiffrorna för de första månaderna 2005 visar att kinesiska exportörer har utnyttjat de möjligheter som avskaffandet av kvoterna har inneburit. Med hänsyn till den allvarliga oro som europeiska textiltillverkare, fackförbund och vissa medlemsstater har uttryckt inledde kommissionen den 29 april en granskning som täcker ett antal produkter för att fastställa om marknadsstörning och okontrollerad handelsutveckling, som anges i den berörda gemenskapslagstiftningen i enlighet med Kinas protokoll för anslutning till WTO, har ägt rum. Till följd av dessa granskningar kommer kommissionen eventuellt att inleda formellt samråd med Kina. I så fall kommer Kina att vara förpliktat att begränsa exporten till EU till vissa specifika nivåer, med en tillväxttakt på ungefär 7,5 procent.
Sådana åtgärder kan vara effektiva under en period fram till den 31 december, eller under ett år, beroende på när man har begärt samråd. De kan tillämpas på nytt vid behov. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar. I flera medierapporteringar framkommer det att kommissionsledamoten som ansvarar för handel uppmanar till återhållsamhet i detta ärende och att han har vädjat att man skall undvika det han kallar protektionistiskt tänkande. Å andra sidan har Förenta staternas regering godtagit en begäran från den inhemska textilindustrin att granska den klara ökningen av importerade textilier från Kina. Den amerikanska handelsministern Carlos Gutierrez har lovat en snabb och rättvis granskning. Han sade: ”Vi vill få det snabbt gjort, och vi vill göra det på rätt sätt.”
Vad är det som är så annorlunda med EU:s textilier och som gör att kommissionen har ett så försiktigt tillvägagångssätt i stället för ett snabbt och rättvist som i Förenta staterna? 
Charlie McCreevy,
   . – Kommissionen försvarar aktivt den europeiska textilindustrins intressen, men kommissionen vill grunda sitt agerande på fakta och WTO:s regler. De riktlinjer som antogs och gavs ut tidigt i april tillåter snabba förfaranden för att analysera frågan om säkerhetsåtgärder kan rättfärdigas eller inte som svar på den ökade importen av textilier och konfektion från Kina. Dessa riktlinjer föreskriver att om det går att rättfärdiga med fakta kan kommissionen inleda en granskning i syfte att analysera om villkoren för att införa säkerhetsåtgärder uppfylls. 
Den 29 april inledde kommissionen en granskning av nio kategorier textil- och konfektionsimport. Kommissionen har uppgett att man kommer att göra sitt allra bästa för att fullfölja denna granskning på kortare tid än vad som anges i riktlinjerna. Kommissionen kommer samtidigt att inleda ett informellt samråd med de kinesiska myndigheterna i syfte att finna en ömsesidigt tillfredsställande lösning som skulle underlätta för den europeiska industrin och som skulle undvika en tillflykt till säkerhetsåtgärder. 
Om dessa samtal inte är framgångsrika förbehåller sig kommissionen rätten att begära ett formellt samråd med Kina via WTO och eventuellt införa säkerhetsåtgärder, om det kan rättfärdigas med hjälp av fakta. Det har funnits krav på att tillämpa det brådskande förfarande som anges i riktlinjerna. Detta skulle innebära att man direkt inleder ett formellt samråd med Kina via WTO utan någon granskning, om det finns bevis för att EU:s industri skulle lida oersättlig skada om man inte gjorde det. Kommissionen granskar nu dessa krav. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, ärade kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ett av våra huvudproblem i handeln med Kina just nu är valutasituationen. Skulle ni kunna tänka er att kommissionen genomförde en studie om detta eller utarbetade en grönbok som visar vilka effekter marknadsmekanismer på det monetära och finansiella området kan ha på Kina? 
Charlie McCreevy,
   . – De fakta som kommissionen nu tar upp avser de importuppgifter som blev tillgängliga efter årets tre första månader. Kommissionen inväntade importuppgifterna i stället för att förlita sig på licensavtalen.
Den andra frågan som ledamoten ställer om valutasituationen är något som inte tas under övervägande i de nuvarande WTO-reglerna. Förenta staterna har i ett annat sammanhang hänvisat till valutasituationen i Kina, nämligen den kinesiska valutafixeringen, som amerikanska kommentatorer menar förvärrar situationen rörande exporten från Kina. Valutafrågan saknar helt samband med undersökningen enligt WTO-reglerna. Det finns olika expertundersökningar om vad som bör och inte bör göras med den kinesiska valutan. För närvarande tas det inte under övervägande i WTO:s regler och i denna specifika fråga. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det råder inga tvivel om att Kina är en viktig maktfaktor i världshandeln. Även jag anser att det är bättre att Kina integreras i de olika delarna av Världshandelsorganisationen i stället för att vara ett fritt system utan regler. Jag skulle dock vilja framföra tre kommentarer:
För det första måste ett tullsamarbete upprättas omgående. Detta skulle i betydande grad begränsa importen av förfalskade produkter från Kina och skulle rent allmänt garantera att Kina följde WTO:s bestämmelser och ordning.
För det andra, hur effektiv är förordningen från december 2004?
För det tredje, vilka framsteg har gjorts beträffande undersökningen om skyddet mot importen av textilier med kinesiskt ursprung? 
Charlie McCreevy,
   . – EU följer WTO:s regler som tydligt fastställer vad som bör göras i detta skede. Därför inväntade kommissionsledamot Peter Mandelson sakuppgifter rörande exporten från Kina till EU för detta års tre första månader. Kommissionen har nu vidtagit ytterligare åtgärder. Till följd av dessa specifika åtgärder är nu ett antal kategorier under granskning.
Som min kollega Peter Mandelson dock har påpekat har EU:s alla medlemsstater enligt WTO-avtalet haft tio år på sig att förbereda sig för detta. Därför borde det inte ha kommit som en så stor överraskning – eller över huvud taget som en överraskning – att de kinesiska exportörerna skulle utnyttja möjligheten. 
Dessutom kan det ändå inte, oavsett de åtgärder som pågående granskning eventuellt leder till, pågå längre än till den 31 december 2008. Jag tar inte ut det beslut som eventuellt fattas till följd av denna granskning i förskott, men vad som än händer kan det bara hålla i sig fram till slutet av 2008. 
Dessutom tog parlamentsledamoten upp frågan om samarbete mellan tullmyndigheter. Den faktainsamling som kommissionen har utfört visar detaljerat vad alla medlemsstater har haft för omfång på importen från Kina under årets första månader. Det har varit ett gott samarbete mellan tullmyndigheterna i de berörda medlemsstaterna och kommissionen för att tillhandahålla denna specifika och exakta information om de verkliga importuppgifterna. 
Talmannen.
Många flygpassagerare som bokar flyg och logi separat på Internet istället för genom paketresor får inte tillräckligt skydd mot att bli strandsatta i ett annat land eller förlora sina pengar i händelse av att flygbolaget går i konkurs. Den 29 mars 2005 sade Europeiska kommissionen att den undersöker problemet och kommer att utreda om ny lagstiftning är nödvändig.
Skulle kommissionen kunna upplysa om när studien kommer att vara slutförd och när förslag om adekvat skydd för de miljoner EU-medborgare som bokar via nätet kommer att vara klara?
Charlie McCreevy,
   . – Jag besvarar denna fråga för min kollega Jacques Barrots räkning. Kommissionen studerar för närvarande frågan om flygbolagens bristande betalningsförmåga. Man har inlett en granskning av hur den inre marknaden fungerar när det gäller flygtransport, och konkursfrågan behandlas som en separat del. 
Förutom att förse kommissionen med en databas som innehåller viktig information från och med den 1 januari 2000 om flygbolag med bristande betalningsförmåga inom EU har konsulten ombetts att beakta frågan om passagerare som blivit strandsatta på grund av konkurser. Man kommer att dra slutsatsen om ett behov av en skyddsmekanism för flygpassagerare föreligger eller inte och undersöka olika möjligheter. Slutsatserna av granskningen förväntas vara klara i slutet av augusti 2005. Grundat på dessa slutsatser och om det faktiskt bekräftas att ett stort antal medborgare står utan skydd kommer kommissionen att besluta om eventuella framtida åtgärder. 
Robert Evans (PSE ).
   – Tack för det svaret. Ni antydde att detta kan vara klart i augusti, och då är det för sent för årets semesterperiod. Jag antar att ni håller med mig om att de flesta européer förväntar sig stöd om flygbolaget går i konkurs och de blir strandsatta. De föreställer sig – eller tror – att de kommer att få stöd och att flygbolagen kommer att bistå dem. 
De tror att de har stöd av sin reseförsäkring, men de flesta har faktiskt inte det. De tror att om de har använt sitt kreditkort när de bokade resan eller har gjort det via nätet så är de täckta, men återigen är de det inte. Anser ni att kommissionen bör göra någon typ av reklamkampanj före årets semesterperiod för att uppmuntra folk att ha ordentliga försäkringar? Om de inte är täckta av en försäkring och flygbolaget går i konkurs kommer de att hamna i en förfärlig sits. Människor förväntar sig mer av flygbolagen än de uppenbarligen får för tillfället. 
Charlie McCreevy,
   . – Parlamentsledamoten gör rätt i att understryka denna specifika lucka i den gällande lagstiftningen. Som han vet täcker paketresedirektivet resan som en del av hela paketresan. Men, som han påpekade, i de fall där konsumenten har köpt flygresan och paketresan var för sig täcks den inte. Detta innebär att de problem som nämnts kan uppstå. Därför genomförde kommissionen en studie av detta specifika område. Den första delen av konsultarbetet utförs av kommissionsledamot Jacques Barrot och kommer att täcka den allmänna översynen av bestämmelserna i fråga. I den andra delen kommer man att behandla eventuella konkurser och vad som bör göras när de inträffar. 
Jag bör också påpeka att Generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd för närvarande genomför en granskning av paketresedirektivet som också kommer att behandla denna fråga. Sedan 2000 har det uppstått 40 sådana konkurser, men sättet att handskas med dem varierar mellan medlemsstaterna. Vissa medlemsstater tar på sig att själva ta hand om sina strandsatta medborgare. Andra har överenskommelser sinsemellan. Därför är det nödvändigt att vi gör en helhetsgranskning av detta. Förhoppningsvis får vi konsultstudien i sommar. Kommissionsledamot Jacques Barrot kommer då, om han finner det nödvändigt, att föreslå vissa ändringar på grundval av studien. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman! Anser kommissionsledamoten att detta problem skulle kunna lösas om de berörda företagen var tvungna att ta ut en försäkring? För det andra är situationen rörande prisstrukturen för flyg för närvarande oklar, eftersom flygplatsavgifter och många andra avgifter ofta måste läggas till det pris som tas ut på Internet. Tror ni att man kommer att fundera över hur konsumenterna kan få verkliga, fasta priser på flyg? 
Charlie McCreevy,
   . – Jag vill påpeka att vare sig man har en försäkring eller inte är det inte säkert att den strandsatta passageraren i fråga blir hemflugen. Han eller hon kanske har en försäkring som ger kompensation senare, men som inte är till någon nytta när själva situationen uppstår. I den studie som genomförs kommer man att se över alla aspekter, och jag är säker på att vi kommer att lägga fram förslag som tar itu med en del av dessa problem. 
Som ni vet har en av de största framgångarna med att man öppnat marknaderna i EU under de senaste åren varit flygindustrin. Människor kan nu flyga runt i Europa billigt jämfört med för bara några år sedan, och detta har varit bra för konsumenterna i allmänhet. Därom råder inget tvivel. Alla dessa frågor kommer att granskas i konsultstudien. 
Talmannen.
Varför har kommissionen ännu inte undersökt möjligheterna att, i enlighet med andan och innehållet i artikel I-5 i den europeiska konstitutionen liksom det välkända europeiska förlikningsförfarandet, sätta samman en expertgrupp med tre medlemmar som skall utses av den grekiska regeringen och som skall diskutera de delar av lagen om huvudaktieägare som kommissionen har synpunkter på, innan den skickar iväg sitt motiverade yttrande som svar på den grekiska regeringens skrivelse av den 6 april 2005? 
Charlie McCreevy,
   . – I linje med gängse praxis i liknande fall vill kommissionen understryka att man har varit i kontakt med den grekiska regeringen innan man skickade ut den formella underrättelsen och det motiverade yttrandet. De nationella myndigheterna, inbegripet medlemmar i den grekiska regeringen, har således haft flera tillfällen att lägga fram sina argument under mötena med kommissionen. I artikel 15 i konstitutionsfördraget fastställs principen om uppriktigt samarbete mellan unionen och medlemsstaterna. Det krävs att båda parter med ömsesidig respekt fullgör de uppgifter som beskrivs i konstitutionen. Ett förfarande som inbegriper tekniska diskussioner mellan kommissionen och en tremannadelegation från en medlemsstatsregering, som parlamentsledamoten föreslår, förutses inte däri. 
Nirj Deva (PPE-DE ).
   – Jag blev förvånad över det svar som kommissionsledamoten precis gav. Det finns ingen konstitution att använda. Den har inte ratificerats av EU-medborgarna. Varför citerar han en konstitution? Vad är det för fel på fördraget? 
Georgios Dimitrakopoulos (PPE-DE )
   . – Fru talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamot Charlie McCreevy för det svar han har gett mig och tackar också hans kolleger. Jag skulle vilja säga följande:
För det första drar jag från hans svar slutsatsen att kommissionsledamot Charlie McCreevy och kommissionen alltid är öppna för en dialog, och det är något mycket, mycket positivt.
För det andra, när det gäller min hänvisning till artikel 1.5 i konstitutionen erkänner naturligtvis även jag att konstitutionen ännu inte har ratificerats, men genom konstitutionen införs principen om dialog och samarbete, vilket jag noterar är något som Charlie McCreevy godtar. 
Charlie McCreevy,
   . – Kommissionen är naturligtvis fortfarande villig att diskutera ärendet med de grekiska myndigheterna. Det har förekommit vissa diskussioner på min tjänstenivå, och jag har haft möten med medlemmar i den grekiska regeringen. Vi vill naturligtvis komma fram till en slutsats i denna fråga, men jag måste påpeka för parlamentsledamoten och de grekiska myndigheterna att vi har varit mycket specifika i våra krav till de grekiska myndigheterna. De vet vad som krävs av dem. Vi har grundat vårt handlande på detta. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Ärade kommissionsledamot! Denna fråga rörande huvudaktieägare är mycket farlig. Om detta sprids över hela Europa kommer det att innebära att pressen kontrolleras. Regeringen har just problem med pressen i Grekland och vill kontrollera den. För närvarande har vi särskilda villkor för utländska företag. Den behöriga ministern sade så mycket som följande: ”Oroar ni er för vad vi gör i Grekland, så vinner utländska företag på det.”
Vi vill att grekiska företag skall ha samma möjligheter som företag i de andra staterna. Om detta fortsätter anser jag att den grundläggande rättvisan kringgås. Skydda därför de grekiska företagen från regeringens makt att vilja kontrollera dem. 
Charlie McCreevy,
   . – Man har påpekat för de grekiska myndigheterna att kommissionen anser att denna lag bryter mot både EU-direktiven och själva fördraget. 
Vi har påpekat för de grekiska myndigheterna att varken artikeln i konstitutionen eller lagen är förenliga med varken EU-direktiven eller bestämmelserna i fördraget. Vi påpekade också att samma sak gällde för den tidigare lagen som varken genomfördes eller verkställdes. Vi skickade en formell underrättelse till de grekiska myndigheterna den 23 mars, och de svarade samma dag. Utifrån det såg vi det fall som de hade lagt fram. Sedan skickade vi vårt motiverade yttrande den 28 april. 
Så ligger det till. Vi måste naturligtvis föra en dialog med de grekiska myndigheterna, men de vet var vi står i denna fråga. 

Talmannen.
Av olika opinionsmätningar framgår det att medborgarna inte upplever sig ha någon närmare anknytning till Europeiska unionen och dess institutioner. De informationskampanjer som förts och de diskussioner som hållits om fördraget om upprättande av en konstitution för Europa i anledning av de olika folkomröstningarna riskerar att störas av andra teman, såsom bl. a. frågan om Turkiets anslutning till EU eller frågan om huruvida tjänstedirektivet skall godkännas eller inte.
Erkänner kommissionen att det saknas nödvändig klarhet i diskussionen om fördraget om upprättande av en konstitution för Europa och vilka medier tänker kommissionen ta i bruk för att gå ut med information om Europeiska unionen och nyttan med den till medborgarna?
Margot Wallström,
   . – Kommissionen stöder starkt en ratificering av konstitutionen och kommer med stöd av parlamentet att ha en aktiv roll när det gäller att informera EU-medborgarna om dess innehåll. 
Kommissionen har inlett tio specifika kommunikationsinitiativ. Det handlar om allt från en gratis och bred spridning av konstitutionstexten, konstitutionens webbplats, utbildning för nationella och regionala journalister, rundabordsdiskussioner med det civila samhället, åtgärder för att sprida information på universitet och skolor, såsom ”Vår i Europa”, och stöd till produktion av radio- och TV-program, till att sätta upp målen för användandet av informationstjänsten ”Europa Direkt”, mobilisera våra nätverk av opinionsbildare inom olika politikområden, inleda detaljerade analyser av opinionsundersökningar och målgruppsundersökningar och, sist men inte minst, stödja informationskampanjer i medlemsstaterna. 
Jag förstår helt parlamentsledamotens oro över att debatten om Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa inte är tillräckligt tydlig. Just därför att de har varit fullt medvetna om denna risk beslutade kommissionen, parlamentet samt stats- och regeringscheferna att engagera sig i debatten redan från början och att i god tid genomföra informationskampanjer om konstitutionen som, samtidigt som de respekterar varje enskild medlemsstats specifika särdrag, informerar medborgarna och uppmuntrar dem att delta i debatten och folkomröstningarna. 
Vi måste använda alla tillgängliga kommunikationsmedel för att låta våra medborgare göra medvetna val grundade på innehållet i konstitutionen. Jag vill att debatten skall grundas på fakta och inte på de många påhittade historier som är i omlopp. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag tackar kommissionsledamoten för hennes svar. Jag förstår naturligtvis att ni anger hur ni skall förklara för allmänheten vad detta verkligen gäller, men det som oroar mig är att informationen lätt tolkas som propaganda. Om det är så kan det leda till att det blir den motsatta effekten i stället för det som ni försöker att uppnå. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten vilka insatser som görs för att förhindra att information blir propaganda, med andra ord att i informationen ta med både de positiva och de negativa aspekterna av det föreliggande utkastet till konstitution. Jag anser att allmänheten bör få ta del av båda sidor så att de kan fatta det rätta beslutet. 
Margot Wallström,
   . – Vi är inte involverade i att ge ut propaganda. Jag har varit mycket tydlig med att kommissionen i egenskap av institution inte bör vara involverad i att ge ut propaganda. Därför riktar vi in oss på att exempelvis göra hela texten i konstitutionen, översatt till de olika språken, tillgänglig för vanliga medborgare så att de själva kan läsa den. I vissa fall är vårt material kanske bara en sammanfattning av texten, eller den fullständiga texten. Vi tydliggör att människor kan ställa frågor och att tjänsterna är tillgängliga för medborgarna.
Resten får, hoppas jag, bli en del av en initierad debatt i varje enskild medlemsstat, en debatt där både ja- och nejsidan företräds. Vi har verkligen tydliggjort att vi inte bör ge ut propaganda. Vi har begränsat vårt arbete till att se till att vi kan bidra till denna initierade och sakliga debatt om konstitutionen. 
David Martin (PSE ).
   – Jag undrar om kommissionsledamoten delar min frustration över medlemsstaternas janusansikte i denna fråga, där de å ena sidan klagar över medborgarnas brist på kunskap om EU:s verksamhet, sedan å andra sidan motverkar Europeiska kommissionen när det gäller att sprida information. Kommer kommissionsledamoten att på nytt samtala med den brittiska regeringen, nu när det brittiska allmänna valet är över, för att diskutera hur faktisk information kan spridas i Förenade kungariket om Europeiska unionens arbete, och i synnerhet om konstitutionens innehåll? 
Margot Wallström,
   . – Vi har alltid försökt att upprätthålla en öppen och ärlig dialog med den brittiska regeringen, inte minst när det gäller information, men vi respekterar också varje medlemsstats vilja, deras planer och strategier. Det skulle vara mycket olyckligt om vi försökte tvinga på en medlemsstat något som sedan ses som propaganda eller försökte avbryta en pågående debatt i en bestämd medlemsstat.
Vi erbjuder i stället vårt stöd, vår hjälp, det material och alla de uppgifter som vi kan ställa till förfogande till var och en av medlemsstaterna. Jag hoppas att vi kommer att fortsätta dessa samtal och förstå hur vi på bästa sätt kan hjälpa den brittiska regeringen med information om konstitutionen, men det måste alltid finnas en nationell strategi. Vi kan bistå, hjälpa till och backa upp de nationella strategierna, och det är så som planeringen hittills har sett ut. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Fru talman, ärade kommissionsledamot! I den baskiska provinsen har jag redan röstat om konstitutionsfördraget, och vi har röstat ja. En av de saker jag har lagt märke till är att de som motsatte sig konstitutionen hävdade att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna inskränkte de rättigheter som medborgarna redan åtnjuter i de flesta medlemsstater, särskilt inom området bostäder, arbete etc. 
Jag skulle vilja fråga er vad vi alla kan göra, inbegripet kommissionen, för att se till att Europas medborgare förstår att stadgan om de grundläggande rättigheterna är ett tillägg till de rättigheter som redan garanteras genom staternas grundlagar, och att det europeiska medborgarskapet är ett tillägg till medlemsstaternas medlemskap.
Margot Wallström,
   . – Inte bara det, men genom att skriva in det i konstitutionen kommer dessa regler och grundläggande rättigheter att bli rättsligt bindande för EU-medborgare. Detta är ett annat argument som måste framhållas för våra medborgare. Vi försöker göra det på olika sätt. Det bästa sättet är oftast att visa texten som den är skriven, så att människor själva kan läsa vilka grundläggande rättigheter för EU-medborgare som har fastställts och förklara vad detta innebär. Vi kan också göra det med hjälp av information på webbplatsen eller övrigt informationsmaterial som vi har. Det pågår en ständig dialog med medborgarna för att försöka förklara och diskutera med dem. Ni lyckades med detta på ett framgångsrikt sätt i Spanien. Det är vi tacksamma mot Spanien för. Ni har föregått med gott exempel. I många medlemsstater tillkännages faktiskt konstitutionens fullständiga text, inbegripet de grundläggande rättigheterna. 
Talmannen.
Det riktas mer och mer kritik mot kommissionens PR-arbete. Vilka åtgärder planerar kommissionen att vidta för att förbättra relationen till media och för att utforma PR-arbetet om EU så att det kommer närmare medborgarna?
Margot Wallström,
   . – Barrosokommissionen har föreslagit ett partnerskap för en förnyad europeisk ordning för att hantera de komplicerade utmaningar som ligger framför oss, där vision, ledarskap och tillhandahållande är nyckelelementen för att bygga upp förnyad tillit och förnyat förtroende. Det enda sättet att utveckla detta partnerskap är genom att släppa in EU-medborgarna och beakta deras intressen.
Den nuvarande kommissionens främsta ansvar är därför att förena sig med medborgarna. Låt mig omedelbart tillägga att detta inte bara är kommissionens ansvar. Det är faktiskt i hög grad alla aktörers ansvar: parlamentet, rådet och medlemsstaternas regeringar.
Kommissionen kommer därför att lägga fram en vitbok om kommunikation, i vilken vi kommer att ta upp rollerna för alla berörda, som kommer att ge de övriga institutionerna möjlighet att definiera och organisera sin produktionsfaktor. Kommissionen för sin del kommer att gå vidare med en ny strategi när det gäller kommunikation, som kommer att inriktas på behovet att intressera européer för EU:s politik. Detta tillvägagångssätt med kommunikation som styrs av efterfrågan måste inbegripa en bättre förståelse för målgrupper och för dem som agerar som opinionsbildare, ett bättre utnyttjande av moderna och effektiva kommunikationsverktyg och tekniker, samt en mer professionell attityd till hela vårt kommunikationsarbete.
Det första som kommissionen måste göra är att förbättra lyssnandeprocessen. Kommissionen måste utnyttja sina undersöknings- och underrättelseväsen bättre – om jag får kalla dem så – i sina rådfrågningsförfaranden och använda sina kommunikationsverktyg i enlighet med behoven och intressena hos dess lyssnarkrets. För att nå fram till människor kommer överföringen av politiska prioriteringar att anpassas till demografiska och nationella egenskaper i stället för att inta den klassiska strategin att allt passar för alla. Våra representationskontor i medlemsstaterna kommer att spela en central roll i detta.
Kommissionen kommer att förklara sin politik och dess effekt på EU-medborgares vardagsliv och redogöra för EU:s konkreta nytta, snarare än att överlasta människor med teknisk information. Sist men inte minst kommer kommissionen att uppmuntra och stödja ett upprättande och förbättring av en dialog med européerna. Kommissionen måste därför professionalisera sin kommunikationsverksamhet. Detta omfattar att förbättra forskning, planering, samordning och utvärdering av kommunikationsverksamhet samt att bättre utnyttja de utmärkta kommunikationsverktyg som kommissionen och de 25 företrädarna i medlemsstaterna har till sitt förfogande.
Kommunikation kommer att integreras i kommissionens arbetskultur och i formulerandet av politiken redan från början, och detta måste upprätthållas under hela det politiska förfarandet. Eftersom kommunikation är en utmaning över hela linjen har alla aktörer – från EU:s institutioner och medlemsstater till det civila samhället och medierna – en roll att spela. Interinstitutionellt samarbete är en nyckelfaktor.
Kommissionen har regelbundet underrättat parlamentet om utvecklingen av kommunikationsstrategin, som också diskuterades vid det senaste mötet med Interinstitutionella gruppen för information och i utskottet för kultur och utbildning under diskussionen om Herrero-Tejedor-betänkandet. Kommissionen kommer att bjuda in Europaparlamentet och rådet till att ge synpunkter på vitboken. Kommissionen kommer också att fortsätta förbättra förbindelserna med medierna, särskilt regionala och lokala medier i medlemsstaterna, som är en nyckelfaktor för att se till att informationen når medborgarna. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman, ärade kommissionsledamot! Jag anser att det finns två faror som kommissionens offentliga informationspolitik har att brottas med: den första är överdriven tilltro till några få stora språk, varav engelska är ett, och den andra är koncentrationen till Bryssel, eller centraliseringen av informationspolitiken.
Vad planerar kommissionen att göra för att informationen skall bli mindre centraliserad, och för att kommissionsledamöterna lättare skall kunna nås och bli mer tillgängliga för pressen i medlemsstaterna? Naturligtvis finns nätverket för informationscentrum ”Europa Direkt”, och senast under det gångna veckoslutet var jag närvarande vid öppnandet av ett i Furth im Wald, som är utmärkt. Det finns dock för få sådana, särskilt i de nya medlemsstaterna. Kommer nätverket att omfatta hela Europa i år? 
Margot Wallström,
   . – Bernd Posselt har helt rätt angående risken att detta blir alltför snävt eller alltför Brysselcentrerat, och detta har hittills utgjort en del av problemet.
Vi står inför en enorm utmaning när det gäller att ta itu med de 20 officiella språken, och detta är något som kommer att förbli en stor utmaning för oss. Under förberedandet av denna nya kommunikationsstrategi har vi vägletts av konceptet ”bli lokal”, det vill säga nå ut lokalt och regionalt genom våra representationskontor. Vi måste utrusta dessa kontor på ett sätt som gör att de kan ”bli lokala” och kommunicera med lokala medier – och arbeta och planera på ett sådant sätt. Våra kontakter med de nationella parlamenten kommer också att vara till hjälp. Vi måste se till att EU:s frågor förankras i lokala och nationella politiska traditioner och partisystem. De måste förstå EU:s frågor och hur dessa påverkar deras arbetsätt och deras uppgifter. Jag instämmer med er att detta är utmaningar. Vi koncentrerar oss redan nu på att försöka lösa dessa två frågor. 
Talmannen.
Medlemsstaternas medborgare tenderar att uppfatta EU som mycket avlägsen och abstrakt, trots att unionen har avsevärt inflytande på många områden i deras dagliga liv. Enligt den senast offentliggjorda undersökningen från Eurobarometer, som utfördes i november 2004, har ungefär en tredjedel av européerna inte ens hört talas om konstitutionen. Problemet med felaktig information är också mycket omfattande. Som vi har sett i Frankrike handlar diskussionerna om konstitutionen ofta alltför mycket om enskilda frågor, som Turkiets anslutning till EU. På vilka sätt tillhandahåller kommissionen medborgarna tydlig information om konstitutionen? Tänker kommissionen göra mer för att skingra de myter om konstitutionen som för närvarande är i omlopp? 
Margot Wallström,
   . – Det stämmer att Eurobarometer Special Survey 214 ”det framtida konstitutionella fördraget” visar att 67 procent av medborgarna redan har hört talas om konstitutionen och att 33 procent inte har hört talas om den. I enlighet med denna Eurobarometer är dessutom 75 procent av dem som känner till konstitutionen väl för och till och med 60 procent av dem som endast har en ringa kännedom om den är för. Stödet från dem som hittills inte har hört talas om konstitutionen är dock bara 22 procent.
Slutsatsen är given. Det finns ett avgörande behov av att informera om detta projekt som är en hörnsten för Europeiska unionens framtid. Som ni vet vilar huvudansvaret för att informera om konstitutionen på medlemsstaterna. Europeiska kommissionen har trots detta bestämt sig för att vidta alla nödvändiga åtgärder för att informera medborgarna om konstitutionens innehåll, men också om dess betydelse för unionens framtid.
Vi har därför utvecklat denna strategi, som jag tidigare har nämnt, som består av tio initiativ som formar ett integrerat koncept och som stöder och stärker varandra. Det handlar om följande: kostnadsfri spridning av konstitutionens text, en webbplats för konstitutionen, utbildning för nationella och regionala journalister, rundabordsdiskussioner med civilsamhället, information till universitet och skolor, stöd till produktion av radio- och TV-program samt målinriktad användning av teletjänstcentralen ”Europa Direkt”.
Vår åttonde åtgärd avser att mobilisera vårt nätverk av opinionsbildare på olika politiska områden. Det nionde innebär att genomföra detaljerade analyser av opinionsundersökningar och forskning om målgrupper, och det tionde stöder medlemsstaternas informationskampanjer.
Genom dessa initiativ försöker vi att utveckla en upplyst debatt som grundar sig på konstitutionens innehåll. Ledamöter av Europaparlamentet och individuella medlemsstater har också en avgörande roll att spela. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Tack för det svaret, fru kommissionsledamot. I Irland tvingas vi att hålla en folkomröstning. Man sa till en före detta kollega till mig, en minister, som deltog i kampanjen för en tidigare folkomröstning: ”Om du inte flyttar de där lastbilarna från slutet av återvändsgränden, kommer jag inte att rösta.” Det är så långt som vissa människors engagemang sträcker sig i denna kampanj.
De två största frågorna när det gäller konstitutionsfördraget är för det första att 60 miljoner européer dog under första hälften av förra seklet för att vi inte hade ett integrerat Europa, och för det andra, inte bara regeringar och parlament utan också det civila samhället var engagerade i utformningen av detta konstitutionsfördrag.
Unionens institutioner har talat. Bry er inte om cynikerna! Ni har ett arbete att utföra: att gå ut och sälja det och ge medlemsstaterna all hjälp som ni kan bistå med för att sälja det. Jag skulle vilja be er att sammanställa en arbetsgrupp bestående av dem som är allra bäst på att genomföra kommunikation för att bistå er i detta. 
Margot Wallström,
   . – Ni använde era 30 sekunder väl, herr Mitchell.
Jag skall göra det som ankommer på oss som EU-institution för att bidra och säkerställa att vi bistår medlemsstaterna. Den grundläggande strategin måste vara av nationell art. Ni i Irland är bäst lämpade att känna till de aspekter och den typ av frågor och debatter ni kan föra med era medborgare. Men vi kommer att göra vårt bästa, på ett professionellt sätt, för att bidra, för att hjälpa er och ge er den uppbackning och det material som ni behöver, och vi är fullständigt inställda på att göra så. 
David Martin (PSE ).
   –Er lista över tio åtgärdspunkter för att marknadsföra konstitutionen är mycket välkomna. Enligt mig verkar man ha hoppat över en sak: det finns ingen bestämmelse för att vederlägga falsk information. Det är synnerligen angeläget att vi inrättar ett system över hela Europeiska unionen, med hjälp av nätverket av kommissionens kontor, genom vilket vi omedelbart kan agera när myter och lögner om Europeiska unionen sprids, och särskilt om konstitutionens innehåll. Det är ingen mening med att svara 20 dagar eller två månader efteråt, eftersom myten vid det laget har fått fäste i verkligheten. Man måste svara omedelbart. 
Margot Wallström,
   . – Vi har inrättat en dementifunktion. Jag instämmer med er om att det är mycket viktigt eftersom rena lögner ibland förs fram om konstitutionens text. Vi är engagerade i en dementifunktion. Vi borde kanske tydliggöra mer att vi har startat en sådan funktion. Det rör sig i hög grad på att svara på påståenden som dyker i medierna i Förenande kungariket. Ni kan hitta den på webbplatsen för representationen i Förenade kungariket. Jag instämmer i att det är mycket viktigt. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Har kommissionen ingen skam i kroppen som försöker rida på känslor och sinnesstämningar för att nå framgång i folkomröstningskampanjen, såsom dem som kommissionsledamoten utnyttjade i sitt tal vid minnesceremonin för befriandet av koncentrationslägret i Terezin i helgen? Har inte kommissionen någon förståelse för att motståndarna till konstitutionen är precis lika stolta över segern över nazisterna som alla andra och att vi tar mycket illa upp när hon försöker stjäla och lägga beslag på denna känsla för att föra den politiska dagordningen framåt i syfte att främja denna konstitution? 
Margot Wallström,
   . – Ursäkta mig, men har inte medierna i Förenade kungariket någon skam i kroppen som offentliggör sådana fullständigt hänsynslösa lögner? Jag har aldrig sagt något liknade, men det hjälper inte om de har skrivit det. De har ljugit; de har hittat på saker. Jag kan inte annat än tycka synd om er, eftersom ni har blivit förda bakom ljuset av medierna i Förenade kungariket och deras rena lögner. Jag vill bara att alla skall veta att detta är en ren och skär lögn. De har hittat på någon slags titel eller rubrik i dagstidningarna som är helt felaktig. Många var där, så ni vet exakt vad jag sade. 
Talmannen.
Europaparlamentet har i ett förslag till betänkande (PE 355.447v01-00) om en informations- och kommunikationsstrategi för EU föreslagit att institutionerna bör ”ingå avtal med oberoende TV-producenter som kan producera dramaserier, tävlingar, filmer, nyhetsinslag och andra högkvalitativa och lättillgängliga TV-program av alla slag med populär inriktning, som kan bidra till att föra fram EU:s idéer och värderingar” (punkt 11). Kommissionen har i meddelande KOM(2004)0196 slutlig. konstaterat att det finns ett behov av upplysning om EU:s idéer och värderingar. Kommissionen konstaterar att den audiovisuella sektorn spelar en betydande roll i detta arbete och att samfinansieringen av audiovisuella program om EU bör fortsätta (s. 18).
Anser kommissionen att det är aktuellt med samfinansiering av TV-program, som ett led kommissionens mål om att upplysa medborgarna, inom de specifika områden kulturutskottet har föreslagit, dvs. dramaserier, tävlingar, filmer och nyhetsinslag? Vilka är kostnaderna för respektive budgetpost i kommissionens nuvarande informations- och kommunikationsstrategi?
Margot Wallström,
   . Fru talman! Den största utmaningen för kommissionen när det gäller kommunikation är att med begränsade resurser nå ut till 450 miljoner medborgare i EU. Enligt Eurobarometers senaste fullständiga rapport är TV den ojämförbart mest populära informationskällan för medborgarna i alla 25 medlemsstater, när det gäller frågor som rör EU. Radiomediet följer tätt på tredje plats med en högre procentandel i de nya medlemsländerna och de audiovisuella medierna är de mest effektiva kanalerna när det gäller att sprida information om Europeiska unionen.
Som ett led i målsättningen att informera medborgare om EU, dess realiteter och politikområden, om beslut och åtgärder, har kommissionen varje år sedan 2003 publicerat en inbjudan att lämna förslag beträffande samfinansiering av högkvalitativa och tillgängliga audiovisuella projekt i tilltalande populär form vilka samtidigt syftar till att främja EU:s idéer och värden.
Den totala budgeten för år 2004 uppgick till 6,7 miljoner euro. Av de förslag till projekt som lämnats in av radio/TV-producenter eller radio/TV-bolag valdes 79 projekt ut. För 2005 gäller inbjudan att lämna förslag bara radio och budgeten för den aktiviteten uppgår till 3,9 miljoner euro. Därefter skrivs avtal som reglerar formerna för detta samarbete mellan radio/TV-bolag eller -producenter och kommissionen.
När de sökande utformar sina projekt står det dem fritt att välja den typ av program som de föredrar att producera och sända. Formatet kan vara dramaserier, tävlingar, filmer, nyhetsrapporter men också debattprogram och så. Hittills har inga kandidater valt att utveckla projekt för dramaserier, tävlingar eller filmer.
Detta konstaterande sammanfaller med resultaten i kommissionens senaste kvalitetsstudier och opinionsundersökningar som har genomförts i EU:s 25 medlemsstater. Syftet var att kartlägga européernas önskemål och förväntningar både med avseende på form och innehåll. TV-tittare betraktar i själva verket inte filmer, dramaserier eller tävlingar som den mest lämpliga formen för att förmedla information om EU, utan de visar sig föredra aktualitetsmagasin, reportage, dokumentärprogram och framför allt sakliga och pedagogiska nyhetsinslag i mer allmänna nyhetsprogram. De kan också vara intresserade av historiska dokumentärprogram, kulturprogram och filmer men är det i betydligt mindre utsträckning.
De sökande har alltid full frihet att välja vilken form av program de vill producera, förutsatt att det medverkar till att förmedla det europeiska budskapet till medborgarna. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Fru talman! Jag vill tacka för detta väldigt informativa svar. Jag har bara en liten fråga till och det är om kommissionen kan garantera att informationen är neutral. Du säger att det är fritt upp till dem som gör programmen att bestämma över innehållet. Finns det inte något krav på neutralitet och objektivitet? 
Margot Wallström,
   . Fru talman! Vi utgår från att de partner vi samarbetar med följer de lagar som finns i respektive medlemsland om neutralitet, eller snarare objektivitet. Vi kan inte lägga på ytterligare krav utan kommer med ett erbjudande och begär in anbud för att göra program, men de måste ju följa de nationella lagar som har att göra med redaktionell frihet och naturligtvis objektivitet. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Kommer de icke-statliga organisationer som missbrukar offentliga medel – och jag tänker i synnerhet på en icke-statlig organisation i Irland, vars verksamhet inbegriper att arbeta i utvecklingsvärlden, som satte upp skyltar med budskapet ”säg nej till Nato” under den senaste folkomröstningen om Nicefördraget – att drabbas av någon sorts sanktioner eller censur från kommissionens sida, i synnerhet om de använder offentliga medel när de borde ta itu med tredjevärldenfrågor och utvecklingsfrågor av detta slag? 
Margot Wallström,
   . – Det är mycket svårt att kommentera ett enskilt fall när jag inte känner till omständigheterna i detalj, men jag anser inte att vi skall vara rädda för att föra en öppen debatt med dem som inte samtycker med oss, och vi borde välkomna en livlig diskussion om olika frågor.
Om vi samarbetar med det civila samhället, med icke-statliga organisationer, kommer de alltid att kritisera oss, men det utgör en del av det demokratiska förfarandet. Jag är till exempel van vid att samarbeta med icke-statliga miljöorganisationer, och vi ger mycket stöd till icke-statliga organisationer. Jag blev ständigt kritiserad av dem, men detta är faktiskt deras roll. De borde också fortsätta att pressa oss, och de borde hålla ett öga på vad vi gör, och vi måste godta att det finns en debatt.
Jag känner inte till ert specifika fall, eller varför detta över huvud taget är ett problem. Men om vi ger pengar eller ber om förslag, så måste vi vara mycket tydliga när det gäller vad vi vill ha i gengäld, och det var förmodligen något i detta fall som gick fel i det avseendet. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Fru talman! Det förefaller som om kommissionär Wallström och åtskilliga av dem som deltar här i debatten är av den uppfattningen att pressen i Europeiska unionen och kanske också etermedierna skulle ha en stark slagsida mot författningsförslaget. Jag måste fråga om det är kommissionär Wallströms uppfattning eftersom min bestämda uppfattning är exakt den motsatta. Att det är en enorm övervikt i hela Europa för ja-sidan som dominerar pressen och det egendomliga är att detta då framställs som motsatsen. 
Margot Wallström,
   . Fru talman! Ärade Lundgren, jag tror inte att jag överhuvud taget har påstått någonting om en slagsida åt det ena eller andra hållet. Vi har ju pratat om att försöka få ut fakta och information om konstitutionen och att hjälpa journalister att förstå bättre och få all information de behöver, för att kunna - anser jag - redovisa en debatt som innehåller både ja- och nej-argument. Det är ju väldigt viktigt att ha fria medier och en livlig debatt om frågan.
Jag har alltså ingen uppfattning om huruvida det är slagsida åt det ena eller andra hållet. Det vi försöker att bidra med är att se till att det finns tillgång till information också för journalister, och utbildning om de behöver det, för att lära sig t.ex. hur Europas institutioner fungerar. Jag vill inte uttrycka någon mening om det är slagsida åt det ena eller andra hållet, utan vill se till att bidra till en välinformerad debatt. 
Talmannen.
Instämmer kommissionen i att man i högre grad bör betona fördelarna med att rösta ja till det konstitutionella fördraget än att diskutera konsekvenserna av att rösta nej och kommer kommissionen att redovisa hur den förmedlar detta ”positiva meddelande” till EU:s medborgare?
Fråga nr 36 kommer att besvaras skriftligen.
Talmannen.
Den grekiske miljöministern Giorgos Souflias meddelade den 22 mars 2005 att den gamla Hellinikon-flygplatsen i Aten inte skall göras om helt och hållet till stadspark eftersom de grekiska skattebetalarna enligt honom inte skall behöva bekosta dess anläggande och underhåll. Således kommer åtminstone en kvadratkilometer av området att bebyggas. Atens invånare har som bekant ont om andningshål eftersom Aten är den huvudstad i hela EU som har den lägsta andelen grönytor per invånare. Har den grekiska regeringen bett kommissionen att samfinansiera anläggandet av denna park? Finns det stadsparker i andra stora städer i unionen?
Danuta Hübner,
   . – Inom ramen för den tredje gemenskapsstödramen för Grekland finns det två operativa program – ”Miljö” och ”Attica” – som inbegriper åtgärder som hör samman med boende i tätbebyggelse och stöd till parker och grönområden. Enligt de uppgifter som kommissionen för närvarande har tillgång till har grekerna inte föreslagit samfinansiering av en storstadspark på platsen för den gamla flygplatsen Hellinikon, inte heller har något sådant projekt godkänts av de två ovannämnda operativa programmen.
Som ni känner till ligger ansvaret för projektförslag på de grekiska myndigheterna. Inom ramen för den aktuella budgetplanen är det fortfarande möjligt för de grekiska myndigheterna att föreslå de ovannämnda projekten om de anser det vara lämpligt.
Med tanke på den senare delen av frågan: ja, det finns parker i storstäder i många stora städer i Europeiska unionen. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Fru kommissionsledamot! I vårt land är ni känd som ”järnladyn”, som fattar beslut om program och om att avbryta utbetalningar. Därför bör ni, ”järnladyn”, upprätthålla ert rykte genom att hjälpa den grekiska regeringen att se realistiskt på saker och ting. Aten, med Parthenon, som en gång var världens vackraste stad, är i dag en oändlig betongöken. Om man går upp till Parthenon ser man bara betong. Ni måste få den grekiska regeringen att förstå att området inte får exploateras. Inga hyreshus får byggas. Det finns inte en enda grön fläck i hela Aten. Hjälp Aten, hjälp borgmästarna! Då föregår ni med gott exempel inför Grekland. Vi behöver denna park. 
Danuta Hübner,
   . – Det var mer en kommentar än ett förslag. I morgon skall vi möta företrädare för den grekiska regeringen. Jag skall delge de grekiska myndigheterna era åsikter även vid andra tillfällen. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Projektet med den största storstadsparken i någon annan stad i Europa, till och med större än Hyde Park, håller på att genomföras i överenskommelse och samförstånd med borgmästarna i hela Hellenikonområdet. Detta är ett tecken på demokratisk moral, insikt om medbestämmande och respekt för de lokala myndigheterna från den ansvarige grekiske ministern Giorgos Souflias sida. Jag vill inte tro att Georgios Karatzaferis, när det gäller finansieringen av projektet, skulle vilja föra över resurser från de grekiska regionerna till just detta område av Aten. 
Danuta Hübner,
   . – Det var inte en fråga, utan en kommentar, och jag lyssnade uppmärksamt på den.
Jag vill säga att en av egenskaperna hos strukturfonderna är partnerskap. Naturligtvis kräver normalt alla parker eller liknade tätorter som är öppna för allmänheten mycket partnerskap, inte bara på planeringsstadiet av en sådan investering, utan också vid fullföljandet, när det gäller förvaltning och underhåll av sådana parker. Jag hoppas att denna idé utgör ett exempel på en möjlighet för många företrädare för olika institutioner i Grekland att komma samman och verkligen tänka över om det är helt nödvändigt. Jag lyssnade uppmärksamt på era kommentarer. 
Talmannen.
En undersökning som genomfördes i juli 2004 av högskolan i Kassel om tyskt regionalt stöd (EU och tyska federala program) visar att upp till 96 procent av de anslag som betalas ut som subventioner inte har någon varaktig inverkan i ekonomiska termer på grund av geografiska omlokaliseringar och dödviktseffekten. Genom det nuvarande förslaget till förordning där allmänna bestämmelser fastställs (KOM(2004)0492 slutlig) försöker man förhindra att subventioner betalas ut för omlokalisering av bolag under den nya programperioden. Emellertid gäller detta program endast den sjuårsperiod under vilken den subventionerade investeringen måste stanna kvar på en bestämd plats. Hur kommer det att bli möjligt att hänsyn tas till omlokaliseringen av ett bolag med detta system? Hur skulle det vara möjligt att förhindra att stöd används enbart för omlokalisering? 
Danuta Hübner,
   . – I strukturfonderna, i bestämmelserna och även i praktiken förekommer det mekanismer som motverkar omlokalisering av bolag som har dragit nytta av strukturfonder. Enligt rådande förordningar finns det en bestämmelse i vilken det tydligt fastställs att ett företag måste återbetala det erhållna stödet om det omlokaliseras inom fem år under den tid som medlen används. Denna mekanism kommer att behållas efter 2006, men vi föreslår att denna period förlängs från fem till sju år. Vi lägger dessutom till en bestämmelse om att alla bolag som skall återbetala pengar inte kommer att vara berättigade att mottaga stöd från fonderna i framtiden. Förslaget förhandlas och diskuteras för närvarande i rådet. I förordningen åsyftas den situation där större projekt antas – sådana på över 25 miljoner euro när det gäller miljö och 50 miljoner euro när det gäller transport och underbyggnad – där kommissionen också uppmanar medlemsstaterna att med hjälp av en kostnads- och intäktsanalys tillhandahålla uppgifter om alla arbetstillfällen som skapas eller förloras i de regioner som berörs av ett givet projekt. Så vi tar hänsyn till denna fråga också.
Med framtida förordningar planerar kommissionen att spela en mer aktiv roll när det gäller övervakning, vilket skulle innebära att vi kan samla information om alla pågående omlokaliseringsprocesser och tillhandahålla medlemsstaterna den. De senaste uppgifterna om denna mekanism, som för närvarande är föremål för samråd med medlemsstaterna, omfattar regler för statligt konkurrensstöd. Generaldirektoratet för konkurrens vid kommissionen har också försökt att få kommentarer från medlemsstaterna när det gäller omlokaliseringsfrågan. Kommissionen analyserar för närvarande medlemsstaternas ståndpunkter. 
Markus Pieper (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Den mekanism ni har beskrivit har att göra med investeringens varaktighet snarare än med någon omlokalisering som redan kan ha ägt rum. Beslut om var ett bolag skall placeras fattas alltid av marknadsskäl – infrastruktur, den marknad där firman har för avsikt att sälja, skattesituationen på olika platser och tillståndet på arbetsmarknaden, men subventioner har ingenting med saken att göra. Detta är något som den europeiska regionalpolitiken måste ta hänsyn till, eftersom dessa subventioner i första hand är oväntade vinster. När det gäller att få det europeiska idealet accepterat är de rent ut sagt fördärvliga, i synnerhet i regioner som berörs av företagsnedläggningar, och slutprodukten är i själva verket ingenting alls. De åstadkommer varken nya arbetstillfällen eller en ökad ekonomisk potential.
Låt mig ändå fråga kommissionsledamoten igen. Vilka ytterligare mekanismer kan vi ta till för att utesluta möjligheten att subventioner ges till företag som redan har omlokaliserat? 
Danuta Hübner,
   . – Mitt ansvarsområde täcker strukturfonderna. Jag förstod er fråga som att den gäller bidraget från strukturfonder, vilket kräver investeringar med användning av fonder. I den mån vi har någon maktbefogenhet över användningen av fonder tar vi med omlokaliseringshotet. Jag kan dock inte agera i ett större sammanhang när det gäller omlokaliseringsprocessen i allmänhet. Det är därför som jag begränsar mitt svar till länken mellan strukturfonderna och tänkbara omlokaliseringsprocesser. 
Talmannen.
För regioner som har överskridit kriterierna med 75 procent av BNP på grund av ekonomisk utveckling (områden som berörs av den naturliga effekten) föreslår kommissionen att de skall var föremål för en infasningsprocess (in i konkurrenskraftsdelen) i motsats till utfasningsprocessen (från konvergensdelen), vilket är fallet för liknande regioner under den nuvarande programperioden. Kommissionens förslag är mycket restriktivt när det gäller dessa regioner, eftersom deras utvecklingsbehov bättre tillgodoses genom de åtgärder som förs fram i konvergensdelen i motsats till åtgärderna i konkurrenskraftsdelen.
Skulle kommissionen acceptera förslaget från regionerna som berörs av den naturliga effekten att de skall underställas en utfasningsprocess från konvergensen, utan några extra finansiella resurser än de som redan står till buds för dessa regioner i kommissionens förslag? 
Danuta Hübner,
   . – Som ni känner till är infasningsregionerna sådana regioner som normalt skulle ha gynnats av det högsta gemenskapsstödet, under många år, något som skulle ha gjort det möjligt för dem att finansiera alla dessa investeringar som är nödvändiga för att de skall kunna delta fullt ut i den inre marknaden och skapa villkor som gör det möjligt för företag att verka på ett smidigt sätt.
När dessa villkor väl är på plats borde man prioritera övriga konkurrenskraftsfaktorer, som kunskap, nyskapande, forskning och utveckling, samt kvalitet på humankapital. Dessa är faktiskt de nyckelområden där vi föreslår att gemenskapens stöd skall koncentreras, i linje med de integrerade riktlinjerna om arbetstillfällen och tillväxt som kommissionen föreslog och som ordförandeskapet kom fram till vid Europeiska rådets vårmöte. Så den självklara logiken är att vi borde gå över till andra prioriteringar.
Den andra frågan gäller förstås begränsade resurser. Inom ramen för mål 2 och övergångssystemet för infasning kommer vi att ha mycket begränsade resurser, vilket kräver ett kraftigt målinriktat stöd. Den kritiska massan för tillväxt och konkurrenskraft måste nås så snart som möjligt. Men jag måste påpeka att den meny av prioriteringar som kommissionen föreslår inom ramen för förordningarna inte hindrar regioner från att investera i infrastruktur för att stärka de sekundära näten. Detta skulle kunna omfatta bättre anslutningar till de transeuropeiska transportnäten – via regionala järnvägar, flygplatser och hamnar, eller till kombinerade plattformar med radiala anslutningar till järnvägarnas stambanorna – samt att främja regionala och lokala vattenvägar i inlandet.
Kommissionen är därför redo att undersöka möjligheten att införa ett visst mått av flexibilitet i definitionen av räckvidden för användningen av fonderna i infasningsregionerna. Till följd därav har ordförandeskapets kompromisstext redan ändrats på denna punkt och skulle tillåta ett undantag. Ett sådant undantag kommer att behöva vara vederbörligen bestyrkt och skulle kunna beröra några prioriteringar som finansieras i enlighet med konvergensmålet. Men detta skulle också kunna omfatta en social infrastruktur, som utbildning, hälsovård och eventuellt några saknade länkar i det transeuropeiska nätet. Så allt detta är möjligt. Det måste vara berättigat – förmodligen från fall till fall – men vi öppnar för denna möjlighet. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Tack för ert svar, fru kommissionsledamot. De regioner som berörs av den naturliga effekten kommer att känna ett visst hopp utifrån det svar som ni just gav.
Det är viktigt att understryka att dessa regioner, trots framstegen, fortfarande är strukturellt och infrastrukturellt handikappade. Det är ologiskt att använda olika aspekter av sammanhållningspolitiken för att ta itu med deras socioekonomiska problem. De vill ha exakt samma villkor som de regioner som lämnade mål 1 under 2000. Detta är bara ett fall, så jag tackar er för ert svar, och jag ser en viss flexibilitet där för regionerna. 
Danuta Hübner,
   . – Under mina resor genom EU:s regioner har jag också besökt regioner som blivit offer för sin egen framgång. Det skulle vara naturligt att fasa in dem i mål 2. Jag är medveten om att många av dem har fortsatta problem. Det är därför som vi har försökt att öppna möjligheten att bredda räckvidden för denna typ av investering.
När det gäller stödberättigande för mål 1 eller mål 2 ser jag för närvarande inte någon möjlighet att växla från en grupp till en annan. Vi diskuterade detta många gånger. Vi förde även många samtal med medlemsstaterna. Vi rådslog i dessa frågor. Jag ser ingen möjlighet att göra mer för dessa regioner i nuläget.
Det finns emellertid fortfarande möjligheter för parlamentet; det pågår fortfarande förhandlingar i rådet. Jag kan inte säga att inget är möjligt, men jag är inte särskilt optimistisk i detta avseende. 
Talmannen.
Grekland har slutat lämna in ansökningar om utbetalningar sedan början av året tills förhandlingarna med kommissionen om förändringarna i systemen för övervakning av överenskommelser och om de oegentligheter som har påträffats i projekt under perioden 2000-2004 är avslutade. Samtidigt rapporteras det i grekiska tidningsartiklar att grekiska finansministeriet skall företa ytterligare en översyn av tredje ramen för gemenskapsstöd, vilken skall godkännas av kommissionen. Vilket är resultatet av förhandlingarna mellan den grekiska regeringen och kommissionen om de oegentligheter som inträffade under fyraårsperioden från 2000 till 2004? Kommer några anslag att gå förlorade? Om så är fallet, hur mycket och från vilka program? Vilka program skall enligt den grekiska regeringens förslag utsättas för nedskärningar, och vilka bör enligt kommissionen skäras ned på grund av låg utnyttjandeandel av finansieringen? Hur stor andel av deras anslag kommer att överföras till andra program? 
Danuta Hübner,
   . – Det är mycket mer än bara en genomgång av den tredje ramen för gemenskapsstöd.
Jag vill berätta för Dimitrios Papadimoulis vilket skede vi befinner oss i. Som ni vet överlämnade de grekiska myndigheterna i rätt tid en fullständig beskrivning av de lednings- och kontrollsystem för Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) som inrättades i Grekland. Som uppföljning gjordes en revision i oktober 2003 – av enheterna inom Generaldirektoratet för regionalpolitik – vilken bekräftade att det fanns allvarliga brister i systemen och ledningsprocessen. Vi enades om en handlingsplan med de grekiska myndigheterna, och den slutgiltiga tidsfristen för genomförandet av åtgärderna i planen var slutet av september 2004.
Handlingsplanens möjliga resultat har analyserats. Slutsatsen blev att vissa typer av åtgärder som samfinansierades och vissa åtgärder som överfördes från den andra till den tredje ramen för gemenskapsstöd inte motiverar bidraget från ERUF. Vi bekräftade också att det fanns allvarliga brister i lednings- och kontrollsystemen. Eftersom de grekiska myndigheterna inte utredde oegentligheterna och inte gjorde de nödvändiga finansiella korrigeringarna informerade generaldirektoratet dem om att kommissionen eventuellt skulle ställa in tillfälliga ERUF-utbetalningar för specifika åtgärder i de operativa program som påverkades av ovannämnda oegentligheter.
Många möten ägde rum mellan januari och maj 2005, och under hela denna process betonade kommissionen hur brådskande det var att nå fram till en totallösning som skulle göra att utbetalningarna kunde fortsätta på ett säkert sätt i framtiden.
Som svar på er fråga måste man vid varje korrigering ta hänsyn till resultaten av revisionen, men konsekvenserna när det gäller förlusten av gemenskapsmedel kan inte fastställas i detta skede. Jag kan säga att schablonmässiga korrigeringar kommer att användas, i enlighet med förordningarna. Med tanke på att diskussionerna hittills inte har lett fram till någon överenskommelse går kommissionen även just nu vidare med åtgärder som kan leda till beslut om inställelse. Vi skall emellertid hålla möjligheten öppen till en fortsatt dialog för att nå fram till en lösning. Nästa möte med de grekiska myndigheterna kommer att äga rum i morgon. När debatten med de grekiska myndigheterna har avslutats kommer jag att kunna informera er skriftligt om vilka program som har påverkats och i vilken utsträckning.
När det gäller ändringen av den tredje ramen för gemenskapsstöd har kommissionen fått information om att det grekiska finansministeriet har för avsikt att lämna in en ansökan under året. Hittills har kommissionen dock inte tagit emot några förslag om överföring av medel mellan program. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru kommissionsledamot!Jag inser att förhandlingar förs om storleken av nedskärningarna, men att de ännu inte är avslutade. Kan kommissionen ändå ge oss en uppfattning om storleken baserad på dess beräkningar – inte en exakt prognos – vad gäller de nedskärningar som diskuteras samt er uppfattning om när dessa samtal med de grekiska myndigheterna kommer att vara avslutade? 
Danuta Hübner,
   . – Jag är ledsen, men i detta skede kan jag inte, utifrån den information som står till mitt förfogande inför morgondagens möte, säga något mer konkret. Jag kan emellertid upprepa löftet att om vi lyckas nå fram till en lösning till i morgon – vilket är min dröm – så skall jag omedelbart informera er om det. Om inte skall ni naturligtvis informeras om storleken på inställelsen, men i detta skede kan jag inte lämna några uppgifter. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamot Danuta Hübner för att hon kommer ihåg den informella överenskommelse som uppnåddes hösten 2003 med den dåvarande grekiska regeringen om ett rättsligt arrangemang som skulle täcka de problem som uppkommer genom lagen om offentliga arbeten. Jag vill också tacka henne för överenskommelsen i början av 2004 med den dåvarande grekiska regeringen om handlingsplanen för att förbättra förvaltningssystemet för gemenskapens stödramar.
Emellertid skulle jag samtidigt vilja ställa en fråga till henne. Vad hände därefter med frågan om att genomföra handlingsplanen med den nya regeringen efter mars 2004? Kan kommissionsledamoten upplysa mig om detta? 
Danuta Hübner,
   . – Kanske var jag inte tillräckligt tydlig. Det finns två frågor som omfattades av revisionen och som också presenterades som resultat av revisionen. Det var inte bara den fråga som redan har nämnts, utan det fanns också allvarliga brister i lednings- och kontrollsystemet, vilket ledde till oegentligheter. Enligt lagen om offentliga arbeten samfinansierades vissa verksamhetstyper, och vissa verksamheter fördes över från en gemenskapsstödram till en annan. Dessa var inte motiverade när det gällde rätten till bidragen ur medlen.
Den andra frågan var de brister i lednings- och kontrollsystemet som ledde till dessa systemoegentligheter, särskilt med hänsyn till ERUF. Vi går därför vidare med förändringen av förlustsystemet så att vi kan få ett stabilt system inför framtiden. Vi måste dock också hantera det som har hänt hittills under det nuvarande systemet, med dess brister. Det förflutna och framtiden är två olika saker. 
Talmannen.
Vilken lärdom drar kommissionen av de svårigheter som MG Rover står inför i Förenade kungariket? 
Danuta Hübner,
   . – Frågan är mycket kort, men den tillåter inte ett mycket kort svar. Jag anser att vi bör se på frågan ur ett kortsiktigt, medellångsiktigt och långsiktigt perspektiv. På kort sikt reagerade kommissionstjänstemännen så snart nedläggningen tillkännagavs, och stod i nära och tät kontakt med våra motsvarigheter i West Midlands. Vår första prioritet var att identifiera de åtgärder som krävs för att mildra konsekvenserna av nedläggningen. Dessa åtgärder vidtas i syfte att säkerställa långsiktiga tillväxtutsikter för regionen.
Låt mig betona mycket starkt att vi under de senaste veckorna har haft ett mycket nära samarbete med nationella och regionala myndigheter, och detta fall visar att vi kan samarbeta om vi vill bidra till att komma över denna typ av tragiska ekonomiska händelse. Genom att arbeta tillsammans kan vi hjälpa det regionala arbetet för att återfå ekonomisk styrka.
Sedan, på medellång sikt, beslutade kommissionen att arbeta med de europeiska fordonstillverkarna och andra aktörer i syfte att förbättra konkurrenskraften i sektorn. I detta syfte har min kollega, kommissionsledamot Günter Verheugen, inrättat en högnivågrupp som kallas ”Cars 21”. Gruppen förväntas lägga fram förslag till ett konkurrenskraftigt regelsystem för bilbranschen för de närmaste tio åren. I denna grupp har vi branschföreträdare och även experter.
Som ni vet ligger frågan om företagsomstrukturering och industripolitik på lång sikt högt på EU:s dagordning nuförtiden, i linje med de förnyade Lissabonmålen. Kommissionen antog för några veckor sedan ett meddelande om omstrukturering och sysselsättning, i vilket de åtgärder som skall utvecklas eller förstärkas angavs. Det innebär att Europeiska unionen kan mobilisera sig när det gäller förutseende och hantering av omstrukturering av företag.
Europas ministrar för arbete och sysselsättning och de europeiska arbetsmarknadsparterna har också nyligen haft ett möte, vilket än en gång underströk behovet av att förutse och arbeta i partnerskap för en framgångsrik omstrukturering av företag. Jag anser att det är viktigt att de har slagit fast att en framgångsrik omstrukturering kräver ett förtroligt klimat. Det kräver god kommunikation. Per definition innefattar detta ett engagemang från arbetsgivare och arbetstagare för att förutse och hantera förändringar, söka alternativ till uppsägningar och undersöka möjligheter till utbildning, omplaceringar och skapande av nya verksamheter.
Jag anser att fallet Rover också har bidragit till att visa att vi måste fundera allvarligt över omstrukturering inom EU. 
David Martin (PSE ).
   – Tack, fru kommissionsledamot, för ert mycket omfattande svar, särskilt eftersom jag måste erkänna att frågan – jag vet inte om det är mitt kontors eller någon annans fel – var avsedd för Günter Verheugen och mer avsåg den industripolitiska sidan av saken. Det var dock mycket vänligt av er att besvara många av dessa frågor.
Är ni inom ert eget område, fru kommissionsledamot, övertygad om att det finns tillräckligt stor flexibilitet i de befintliga strukturfonderna för att tillhandahålla regionalt stöd, om så är lämpligt, socialfondspengar för omskolning och – strax utanför ert område – forsknings- och utvecklingspengar, om man kan hitta en praktisk användning för anläggningen? 
Danuta Hübner,
   . – Ärligt talat är vi inte tillräckligt flexibla. Vi har i den framtida förordningen exempelvis föreslagit att en typ av specialreserv skall inrättas. Jag kan inte minnas hur stor den skulle vara, men det skulle vara en viss andel av medlen. Sedan skulle varje medlemsstat ha en reserv för fall som detta, och det skulle inte finnas något behov av att utväxla pengar mellan olika program eller projekt och bli involverad i en mycket komplicerad och byråkratisk process. Trots fallet Rover finns det tyvärr inget stöd bland medlemsstaterna för en sådan reserv. Vi kommer därför att berövas denna typ av flexibilitet i framtiden.
Samtidigt har vi, inte bara genom fonderna utan också generellt, gått in i en process som kan göra det möjligt för oss att bidra till den europeiska strukturen genom att se till att framtidens strukturer blir mer flexibla, på grundval av nya produktions- och tillväxtfaktorer. Det skulle göra det möjligt för industrierna att anpassa sig i tid och på ett utvecklande sätt, i stället för att leda till den typ av omstrukturering som vi står inför i fallet Rover. Detta är en fråga om flexibla strukturer, som vi vanligen kan uppnå om vi baserar den industriella utvecklingen på moderna faktorer, exempelvis forskning och utveckling, och modern teknik. Dessa strukturer är mycket mer flexibla än den gamla industrin. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag företräder West Midlands. Jag började mitt arbetsliv i Longbridgeanläggningen, som ni har talat om. Jag vill först ta tillfället i akt att tacka er och era tjänstemän så mycket för det snabba svar som ni har nämnt. Det har varit mycket uppskattat i min region tillsammans med det stöd som vi har gett till de personer som har varit direkt berörda.
Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot två punkter som ni kan reflektera över. För det första har även jag privilegiet att vara medlem i gruppen ”Cars 21”, som ni nämnde tidigare. Det är viktigt att era tjänsteavdelningar också samarbetar med Günter Verheugen i detta hänseende. Det rör viktiga regionala problem.
För det andra – och detta är en lärdom som jag vill förmedla till er utifrån vår erfarenhet i West Midlands – var omstruktureringen av leveranskedjan för industrier, och särskilt för små och medelstora företag, något som vi inledde. Vi fick inte nödvändigtvis särskilt mycket stöd från er i början, men det är en lärdom som jag hoppas att ni kommer att använda för andra stora industrier längre fram. 
Danuta Hübner,
   . – Jag tackar så mycket för gruppen ”Cars 21”. Jag förstår att jag kan vända mig till kommissionsledamot Günter Verheugen och säga att det finns en begäran från West Midlands om att vi borde vara där. Jag håller med er om att vi borde vara där för att bidra till och vara medvetna om vart vi är på väg för att kunna bidra med medel.
Ingen är perfekt, som vi vet. Vi gör alla misstag. Inför framtiden, med den återupplivade Lissabonstrategin, vill vi dock självklart hjälpa till, vara innovativa och bidra till omstruktureringen. Jag kan berätta för er, med hjälp av ett polskt exempel, att omstruktureringen i Polen kom genom små och medelstora företag, och hela den strukturella förändringen av exporten och importen kom också genom dem. Det är en bra sektor att stödja. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 42–46 kommer att besvaras skriftligen.
Talmannen.
När kommer kommissionen att lägga fram förslag om ändring av läkemedelsförordningen för att underlätta tillhandahållandet av pålitlig information till patienter i ett godkänt format som garanterar strikta normer och undviker marknadsföring? 
Margot Wallström,
   . – Kommissionen anser att målet att erbjuda patienter bättre information om läkemedelsprodukter är högprioriterat, och den arbetar därför inom olika områden i syfte att förbättra situationen.
För det första uppmanas kommissionen genom artikel 88a i direktiv 2001/83 att för parlamentet och rådet lägga fram en rapport om dagens informationsmetoder – särskilt via Internet – och om de risker och fördelar för patienterna som är förenade med dessa. Rapporten skall framställas efter samråd med patient- och konsumentorganisationer, läkar- och farmaceutorganisationer, medlemsstaterna och andra berörda parter. Den skall läggas fram inom tre år från det att förordning (EG) nr 2004/726/EG har trätt i kraft – det vill säga till 2007 – men kommissionen skall göra sitt bästa för att lägga fram denna rapport före denna tidsfrist. I enlighet med rapportens resultat skall kommissionen föreslå en informationsstrategi som garanterar en högkvalitativ, objektiv och trovärdig information utan försäljningssyfte om läkemedel och andra behandlingsformer samt behandla frågan om informationskällans ansvar.
För det andra, G10-processen: i rapporten skall hänsyn också tas till erfarenhet från relaterad verksamhet inom detta område, exempelvis arbetet i Europeiska läkemedelsmyndigheten med patientorganisationer, partnerskapet mellan privat och offentlig sektor enligt G10-initiativet och andra relevanta verksamheter, såsom den nya europeiska databasen om läkemedelsprodukter. I den förordning som jag redan har nämnt uppmanas Europeiska läkemedelsmyndigheten att inrätta en offentligt tillgänglig databas, som skall omfatta läkemedel som har godkänts av gemenskapen och av medlemsstaterna. Databasen skall underlätta sökningen efter information som redan har godkänts för förpackningsbroschyrer och innehålla ett avsnitt om pediatriska läkemedel. I den slutliga rapporten måste sedan frågan tas upp om huruvida en förbättrad informationsstrategi behövs, utöver inventeringen av dagens metoder, med dess risker och fördelar, och vilka beståndsdelar den kan ha.
Den tredje frågan rör Europeiska unionens folkhälsoprogram som pågår från 2003 till 2008, med målet att skapa ett omfattande och pålitligt informations- och kunskapssystem. Detta skapas på grundval av en slutlista med avtalade indikatorer för vilka uppgifter samlas in, främst genom Eurostat och tillfälliga tjänster och projekt. Analysen av uppgifterna stöds genom programmet, vilket leder till regelbunden rapportering av folkhälsofrågor. Alla projektrapporter publiceras på kommissionens webbplats om folkhälsofrågor. För att förbättra presentationen av information och dess tillgänglighet för allmänheten, särskilda målgrupper och patienter är kommissionen dessutom i ett långt framskridet skede i framställningen av en folkhälsoportal för EU, där information förs samman på EU-nivå, nationell och regional nivå och med resurser från det civila samhället. Enligt planen skall detta initiativ lanseras före årets slut. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamot Wallström är alltid välkommen i talarstolen, men hon kanske förstår att vi är lite besvikna över att den ansvariga kommissionsledamoten – som vi riktade denna fråga till – inte är här för att besvara den. Kanske kan hon ta med sig en hälsning till honom med en vänlig uppmaning om att komma hit i framtiden. Jag är tacksam för det improviserade svar som hon har lämnat i dag. Det är omfattande och till hjälp.
Hon förstår dock säkert – det ingår delvis i frågan – att patienter känner ett brådskande behov av mer information om sitt tillstånd, läkemedel och behandlingsformer. De söker alltför ofta på Internet och får information som kan vara vilseledande eller farlig. Det är därför angeläget att vi får godkända och tillförlitliga informationssystem för patienter. Kanske skulle kommissionsledamoten kunna ta med sig hälsningen att kommissionsledamot Günter Verheugens straff blir att påskynda processen ytterligare. 
Margot Wallström,
   . – Herr Bowis! Jag skall hälsa Günter Verheugen att ni saknade honom. Jag kan också säga att jag förstår frågan mycket väl, eftersom jag en gång i tiden var socialminister. Jag vet därför att denna fråga är mycket viktig. Jag har bara försökt ställa samman det som nu förbereds och som är på gång. Jag förstår att det också kommer att finnas en fortlöpande dialog mellan parlamentet och kommissionen för att se till att vi får ett bra och pålitligt informationssystem. 
Talmannen.
I samband med sysselsättnings– och tillväxtstrategin, vilka rättsliga och icke–rättsliga åtgärder planerar kommissionen att vidta för att stödja små och medelstora företag (SMF)? 
Margot Wallström,
   . – Som viktiga pådrivare av innovation, skapande av arbetstillfällen och konkurrenskraft har små och medelstora företag (SMF) bestämt satts i centrum i den nyss antagna tillväxt- och sysselsättningsstrategin. Kommissionen har för avsikt att presentera en ny politisk ram för SMF under andra halvåret i år.
Sedan presentationen av tillväxt- och sysselsättningsstrategin den 2 februari har tre initiativ av stor betydelse för SMF redan tagits. Det första är bättre lagstiftning. Kommissionen antog den 16 mars ett meddelande om bättre lagstiftning för tillväxt och arbetstillfällen i Europeiska unionen, för vilket ett av målen är att ytterligare minska byråkratin. Det är särskilt relevant för SMF eftersom de har begränsade resurser och drabbas oproportionellt hårt av byråkratin.
Kommissionen kommer att förfina verktyget för konsekvensbedömningar, ett viktigt verktyg för att fastställa effekten av EU:s lagstiftning om SMF. Den ekonomiska analysen av dessa bedömningar kommer att förbättras, vilket kommer att stärka deras kvalitet och bidra väsentligt till konkurrenskraften.
Kommissionen kommer också att ta upp överregleringen i den befintliga lagstiftningen. För att få så bra synpunkter som möjligt för förenklingen av lagstiftningen måste vi involvera alla aktörer, inklusive SMF. På grundval av deras synpunkter kommer vi att utforma handlingsplaner för att förenkla lagstiftningen per industrisektor.
Kommissionen inleder en testfas för en gemensam infallsvinkel mot mätning av administrativa kostnader inom EU, en fråga av särskild vikt för SMF.
För det andra handlar detta bara om tillgången till EU-program för SMF. Den 6 april antog kommissionen sina återstående förslag till den nya budgetplanen. De innefattade två instrument av betydelse för SMF – ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation (CIP) om 4,2 miljarder euro och sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling om 70 miljarder euro.
CIP är enbart inriktat mot SMF. De kommer att vara de enda mottagarna av den 1 miljard euro som har öronmärkts för gemenskapens finansiella instrument och av de verksamhets- och innovationsstödtjänster som kommer att tillhandahållas genom Europeiska unionens nätverk. SMF kommer också att vara de främsta förmånstagarna när det gäller verksamheten för entreprenörsinnovation. På grundval av erfarenheten från de befintliga instrumenten beräknar kommissionen att drygt 70 procent av denna budget för ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation kommer att vara inriktad mot SMF.
För att påskynda de små och medelstora företagens engagemang i forskning och teknisk utveckling kommer vi att sträva efter ett ökat deltagande bland SMF även i sjunde ramprogrammet. Arbete pågår för att förenkla programmets administration, minska kostnaderna för att lämna in ansökningar, minska tidsramen fram till kontrakt och garantera mer säkerhet för de sökande. De föreslagna medlen som är tillgängliga för programmet, som är särskilt avsedda för SMF, kommer att mer än fördubblas i detta ramprogram, jämfört med det tidigare. Det kommer att hjälpa SMF med ingen eller liten forskningskapacitet att få synpunkter från forskningsleverantörer.
Forskningssamarbetet fortsätter att vara ramprogrammets kärna och huvuddel. Valet av de nio ämnesområdena kommer att gynna SMF-deltagandet.
Den 16 april utsågs ett nytt SMF-sändebud, Maive Ruth. Hon är tjänsteman på Europeiska kommissionen och kommer att fungera som kontaktperson för SMF, föra en dialog med SMF och se till att deras intressen tas tillvara inom all EU-politik och alla program. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för detta uttömmande svar. Det fenomen som vi måste kämpa mot är skillnaden mellan det som händer och hur de berörda upplever det. Därför skulle jag vilja att ni talade om för oss vilka åtgärder som kommer att vidtas som en del av informationskampanjen för att så snart som möjligt nå fram med de projekt ni nyss har beskrivit till små och medelstora företag, för att göra det möjligt för dem att förbereda sig för dessa projekt?
För det andra, vad skall göras rent praktiskt för att åstadkomma en tidtabell och en plan för att genomföra det som beskrivs under rubrikerna ” Minska byråkratin”, ”Konsekvensbedömning” och ”Bli kvitt överregleringen”? Vi har hört löftet att det kommer att bli ett nytt ramverk för små och medelstora företag, vilket jag tror kommer att ske. Det enda är att vi ständigt får frågan om vad som rent praktiskt händer nu och inte om det som beslöts i det förgångna, hur det nya regelverk som kommissionsledamot Günter Verheugen vill införa kommer att se ut, och vilka dess faktiska prioriteringar kommer att bli. 
Margot Wallström,
   . – Jag är säker på att kommissionsledamot Günter Verheugen skulle ha bättre möjligheter att ge er exakta datum. Allt detta arbete har påbörjats. Jag var nyligen i Prag och träffade företrädare för företag, som verkligen blev imponerade. De sade att de för första gången hade hört några av de meddelanden som de ville höra om att minska byråkratin och förstå villkoren för små och medelstora företag. De kände sig därför åtminstone nöjda med det som har kommit från kommissionen hittills.
Jag vet att detta arbete redan har inletts, exempelvis inventeringen för att se över de bestämmelser om tillträde som finns. Inom ramprogrammet finns det angivna datum för vad man kan söka osv. Hela infallsvinkeln mot och meddelandet om SMF har verkligen tagits upp av kommissionen och vårt sätt att arbeta. Detta är mycket viktigt. Det är här som nya arbetstillfällen skall skapas i framtiden – i de små och medelstora företagen.
Jag kan bara ge er ett generellt svar. Jag kommer att informera min kollega om era åsikter. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Jag blev glad över att kommissionsledamoten betonade hela frågan om bättre lagstiftning eftersom vi vet att lagstiftningen berör små företag i mycket högre grad än stora.
När det gäller SMF-sändebudet skulle jag vilja be kommissionsledamoten att berätta för oss om kommissionen planerar att ge SMF-sändebudet ett mycket tydligare ansvarsområde inom programmet för bättre lagstiftning, vilket skulle göra det möjligt för sändebudet att granska lagstiftningsprojekt, specifikt ur det lilla företagets perspektiv, och publicera en rapport som parlamentet kan se, så att vi vet att de små och medelstora företagens oro avspeglas fullständigt och korrekt i programmet för bättre lagstiftning. 
Margot Wallström,
   . – Jag är inte säker på att jag kan ge ett särskilt exakt svar på denna fråga. Jag kan berätta för er hur detta sändebuds uppgifter har definierats, och jag antar att hon också kommer att se sin roll som en vakthund för SMF. Detta kommer utan tvekan att bli en viktig uppgift för vilken lagstiftning som bör tas i övervägande.
Det måste dock alltid finnas en balans mellan olika intressen. Jag vet exempelvis efter att ha diskuterat REACH hur svårt detta kan vara. Redan från början, när det gäller regleringen av kemikalier, sade vi dock att detta inte skulle drabba små och medelstora företag på ett obalanserat sätt. Vi bör se till att det inte är oproportionellt för små och medelstora företag, och göra allt på ett kostnadseffektivt sätt.
Jag antar att sändebudet också kommer att se och definiera sin roll som en vakthund. När det gäller de konkreta uppgifterna och exakt hur hon kan rapportera och så vidare måste jag fråga kommissionsledamot Günter Verheugen om detaljerna, och kanske återkomma till er med ett specifikt svar. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionens vice ordförande för att hon skapar en så vänlig stämning. Sedan detta parlament valdes har det tillsatt en tvärpolitisk grupp om de små och medelstora företagen. Jag skulle vilja uppmana kommissionen att utse den företrädare som har ansvar för små och medelstora företag till permanent medlem av denna grupp för att hålla dem underrättade om det som händer. Vi sammanträder i Strasbourg på onsdagar varannan månad. Jag ber er att vidarebefordra denna uppmaning till kommissionsledamot Günter Verheugen och att be honom ge oss mer konkreta exempel på vad ni har sagt i dag under sammanträdesperioden i juli. Då kan han kanske bättre sätta in saker och ting i ett sammanhang. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 49–85 kommer att besvaras skriftligen.
Frågestunden är avslutad.

Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0119/2005) av Stefano Zappalà för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer (13781/2/2004 – C6-0008/2005 –2002/0061(COD)). 
Stefano Zappalà (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall försöka att ge en kort sammanfattning av innehållet i ett direktiv som är av särskild betydelse för tiotals miljoner europeiska yrkesutövare, och framför allt för alla EU-medborgare, som varje dag har kontakt med yrkesutövare.
Detta ytterst viktiga direktiv rör ett grundläggande ämne, nämligen fullbordandet av den inre marknaden. Nationellt oberoende innebär att varje medlemsstat fastställer regler och förfaranden för yrkesutövning, medan varje EU-medborgare enligt fördragen bör kunna ha rätt att arbeta i vilken annan medlemsstat i unionen som helst, antingen tillfälligt eller stadigvarande, på samma villkor som för varje medborgare i värdlandet. Nationellt oberoende innebär att varje regering beslutar om de miniminormer för utbildning och yrkesutbildning som krävs för tillträde till enskilda yrken och även fastställer vem som skall godkänna och kontrollera yrkesutövningen.
I överensstämmelse med respekten för fördragen, respekten för nationellt oberoende och subsidiaritetsprincipen behöver vi harmonisera systemet. Detta område har reglerats genom otaliga direktiv under de gångna decennierna, men med detta direktiv förenar parlamentet dessa till en enda bestämmelse inom ramen för ett övergripande makrosystem – samtidigt som vissa speciella särdrag och yrken respekteras.
De punkter som ingår i direktivet är grundläggande. För att uttrycka mig kortfattat skall jag endast belysa några av dem. I fördragen nämns fria yrkesutövare, men de definieras aldrig. I detta direktiv definierar vi för första gången fria yrken, låt vara i ett skäl. Detta är ett anmärkningsvärt framsteg, delvis därför att parlamentet, genom att hänvisa till specifika artiklar i fördraget, fastställer en slutgiltig ram som skall utgöra den rättsliga grunden för framtida bestämmelser.
I direktivet införs en grundläggande definition, nämligen behörig myndighet, varvid avses sådana nationella organisationer och, som vi hoppas, snart också europeiska, i enlighet med ingressen till direktivet. En sådan definition bör göra slut på den debatt som pågick under den senaste mandatperioden om yrkesförbund, kollegier och sammanslutningar. Alla dessa organisationer kan nu äntligen innefattas, antingen i de nationella lagstiftningarna eller inom ramen för den europeiska lagstiftningen.
Direktivet täcker en rad andra grundläggande nya idéer. har undvikits. Tjänstemän som utövar offentlig makt – i synnerhet notarius publicus – utesluts från området för den fria rörligheten. Möjligheten att agera enligt principen om ursprungsland utesluts, en punkt som vi skall försöka avgränsa i ett annat direktiv. Dessutom fastställs i direktivet att företrädare för de enskilda yrkeskategorierna i framtiden skall rådfrågas på EU-nivå i fråga om alla andra innovationer som berör dem.
Jag har ytterligare två punkter. Vissa europeiska yrkesutövare – till exempel tyska hantverkare och italienska ingenjörer – anser att det inte finns utrymme för dem i detta direktiv, men det är inte fallet. I samverkan med kommissionen skall vi i framtiden försöka lösa specifika problem genom gemensamma plattformar och andra instrument.
Herr talman! Jag vill avsluta genom att tacka parlamentet i dess helhet. Parlamentet är fullständigt enigt om detta direktiv, och jag gläder mig också åt det utomordentligt goda förhållande som vi har haft med ordförandeskapet och kommissionen. Detta samförstånd har gjort det möjligt för oss att uppnå en kompromiss som alla är eniga om, en kompromiss som innebär en heder för Europeiska unionens arbete, gör slut på den dagliga byråkratin och öppnar dörren för en säkrare och mindre byråkratisk framtid. Det direktiv vi skall anta i morgon innebär förvisso en stor förnyelse för vårt Europa, för det Europa vi alla önskar oss. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Stefano Zappalà, för hans förslag till rekommendation, vilket med fördel kompletterar rådets gemensamma ståndpunkt inom vissa aspekter och till fullo stöder huvudmålsättningarna i kommissionens förslag. Jag vill också tacka skuggföredragandena, Barbara Weiler, Heide Rühle och Alexander Lambsdorff, för deras samarbete och konstruktiva inställning till arbetet mot ett avtal med rådet i denna viktiga lagstiftning om den inre marknaden.
Som ni alla vet innebär detta direktiv ett viktigt praktiskt bidrag till rörligheten för kvalificerade yrkesutövare. Det omfattar ett brett spektrum av frågor av stort intresse för yrkeskårerna och även för deras kunder. En rimlig kompromiss om texten ger oss en viktig historia om framgång inom den inre marknadens område. Slutresultatet blir en balans mellan rätten till fri rörlighet för fullt kvalificerade yrkesutövare och behovet att skydda konsumenterna.
Jag välkomnar särskilt att de fem kvalificeringsnivåerna behålls, vilka har spelat en central roll i erkännandet av yrkeskvalifikationer på EU-nivå under de senaste 15 åren. Denna lösning ger den öppenhet som behövs för att använda systemet och leder till att de befintliga garantierna för invandrare bibehålls.
Genom direktivet förbättras villkoren för den fria rörligheten för yrkesutövare genom enklare och tydligare regler, särskilt för ett tillfälligt erbjudande av gränsöverskridande tjänster. Jag är glad över att kunna bekräfta att parlamentet har spelat en konstruktiv roll i uppnåendet av rätt grad av flexibilitet för den som utför en professionell tjänst och som vill utöva sin verksamhet någon annanstans i unionen.
I ett utvidgat EU har effektivare system för hanteringen av vår lagstiftning blivit en absolut nödvändighet. De mekanismer och förfaranden som föreskrivs i direktivet innebär att de befintliga uppdateras, vilket bör säkerställa att de genomförs på ett effektivt sätt under de kommande åren. Särskilt förenar det nya systemet för automatiskt erkännande av medicinska specialiteter behovet av en förenkling med de välgrundade kraven inom yrket. Samrådet med branschföreningar kommer å sin sida att ge kommissionen de tekniska råd som behövs för att systemet skall fungera på rätt sätt. Toine Manders förslag i detta avseende i förra veckans trialog var särskilt välkommet. Det gör att vi kan säkerställa ett korrekt och effektivt samråd med branschorganisationer och föra in resultaten från detta samråd i de beslut som skall fattas genom kommittéförfarandet. Branschföreningar kommer därför att vara djupt involverade i direktivets införlivande.
Sist men inte minst uppskattar jag de tillägg till den gemensamma ståndpunkten som har föreslagits av parlamentet, särskilt dem som rör för det första möjligheten för branschföreningar att skapa yrkeskort, för det andra möjligheten till ytterligare harmonisering för fler yrken i framtiden och för det tredje den klausul mot missbruk som kommer att förhindra så kallad kvalifikationsshopping.
Som avslutning vill jag ge ett erkännande till ledamöterna i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd för deras konstruktiva infallsvinkel som har möjliggjort ett avtal med rådet utan behov av förlikning. 
Marianne Thyssen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta betänkande är utan tvivel ett av de viktigaste som har diskuterats här i parlamentet. Därför vill jag gratulera kommissionen till att ha tagit detta initiativ och Stefano Zappalà och de andra gruppernas skuggföredragande för det arbete de har lagt ned. Så gott som varje dag måste vi förklara för medborgarna i våra medlemsstater att den fria rörligheten för varor innebär en konkret, positiv förmån för många människor. Det krävs ännu större ansträngning att betona betydelsen av ett bra tjänstedirektiv för dem, men människor kommer till oss för att klaga över de överdrivet stora hindren för rörligheten som de måste övervinna – vare sig de är studenter, arbetstagare, egenföretagare eller tillhör någon annan kategori – om de vill arbeta eller förflytta sig över gränserna. Det är därför hög tid att vi befäster de femton direktiven om erkännande av yrkeskvalifikationer som vi under åren har godkänt ett i taget, och att vi ger detta en sammanhängande rättslig ram med fem nivåer, vilka dessutom bör vara lätta att anpassa.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder helt det resultat som i dag har lagts fram av föredraganden. Vi kan inte ta upp alla aspekter, men vi gläder oss ändå åt innehållet. Det gläder oss särskilt att en överenskommelse nu har uppnåtts med de andra institutionerna, det är åtminstone vår förhoppning, och att denna fråga därför snabbt kan slutföras.
Vår grupp har reagerat positivt på erkännandet av speciella yrken och den enskilda karaktären hos ämbetet som notarius publicus, yrkesorganisationernas roll och det sätt på vilket vi slutligen får lära känna innehållet i detta viktiga direktiv, och, på grundval av detta, dra slutsatser om vilka områden som återstår för det andra viktiga direktivet – det som rör tjänstemarknaden – och som vi också måste ta itu med. 
Barbara Weiler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Denna kompromiss är delvis ett arbete som har utförts av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, och vi kommer att rösta för det i morgon. Detta nya direktiv täcker anställda personer och yrkesutövare som är egenföretagare i så kallade reglerade yrken, det vill säga yrken där kunskaperna intygas genom kvalifikationer, till exempel arkitekter, värmeingenjörer, sjuksköterskor och farmaceuter. Samtidigt som EG-domstolens avgöranden införlivas genom detta direktiv och blir permanenta kommer det också att förenkla saker och ting, och, vilket är precis vad vi önskade, åstadkomma en balans mellan rätten till fri rörlighet och bosättning i Europa å ena sidan och å den andra garanterade normer för yrkeskvalifikationer i enlighet med konsumenternas intressen.
Som kommissionsledamoten just har sagt kan detta direktiv betraktas som ett av tjänstedirektiven. Det är i hög grad avsett att förenkla den inre marknaden. Som en del av den politiken för EU:s inre marknad är direktivet positivt, och när jag beskriver det som ”positivt” är det avsett som en jämförelse med det beryktade tjänstedirektivet. Tillåt mig att citera följande, till förmån för dem som ännu inte tror mig: ”Invandrade yrkesutövare skall underställas samma villkor för utövandet av ett yrke som medborgarna i värdmedlemsstaten” eller mer specifikt: ”Värdlandets kvalifikationskrav måste tillgodoses även i fortsättningen.” Detta visar hur viktigt det är för oss att mottagarlandets eller värdlandets regler och förordningar tas på allvar och att de inte får försvagas inom andra områden.
Vi har åstadkommit en hel del. Bland annat har vi, tillsammans med alla våra kolleger, lyckats genomdriva att kontroller skall utföras i mottagarlandet, vilket om det är nödvändigt kan innebära krav på garantier, ansvarsförsäkring eller till och med vidareutbildning.
Den polemik som har förts i olika tidningar medförde ett beklagligt mellanspel och resulterade i att vissa människor blev osäkra. Mellan första och andra behandlingen uppstod en splittring inom rådet, som – jag betonar att jag talar om rådet i dess helhet snarare än om Luxemburg – visade sig vara något tveksamt. Det stämmer inte att tre månaders deltagande i kvällskurser räcker för att göra värmeingenjörer rustade att klara av arbetet.
Ändå, trots polemiken i vissa tidningar och förvisso även i vissa fackföreningar, har vi nått det resultat vi ville ha. Det är genomförbart och har en avsevärd inverkan på våra chanser att nå framgång på den inre marknaden och på allmänhetens möjligheter. Vi bör nu göra allt vi kan för att använda dem på bästa sätt och för att göra det möjligt för medborgarna att uppleva det Europa som vi hela tiden har velat skapa. 
Alexander Lambsdorff,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att belysa den lovvärda och konkreta beslutsamheten hos alla berörda att nå en överenskommelse i denna problematiska fråga. Låt mig ta tillfället i akt att tacka föredraganden, Stefano Zappalà, och ledamöterna från de olika grupperna – Barbara Weiler, Joachim Wuermeling och också Toine Manders från min egen grupp. Samarbetet har verkligen varit mycket konstruktivt, och det gäller även från kommissionens och rådets sida i slutskedet.
Jag anser att det bör poängteras att detta direktiv nu gör det möjligt för oss att uppnå tre viktiga saker. För det första har vi närmat oss ett fullbordande av den inre marknaden. För det andra gör vi något för att skydda konsumenten. För det tredje bidrar vi till att minska byråkratin.
Låt mig börja med fullbordandet av den inre marknaden. Direktivet om yrkeskvalifikationer är ett viktigt steg för att övervinna de barriärer som finns i praktiken mot den fria rörligheten och friheten att tillhandahålla tjänster på vår gemensamma inre marknad, vilket följaktligen är ganska avgörande när det gäller att främja rörligheten bland EU:s medborgare. Man måste också komma ihåg att när det gäller friheten att tillhandahålla tjänster kommer EU-medborgarna i framtiden att skaffa sig ett slags körkort med vilket de kan, utan att behöva vara rädda för hinder eller diskriminering, bege sig in i Europeiska unionens länder, antingen för att slå sig ned i ett av dem eller för att erbjuda sina tjänster tillfälligt. Samtidigt avlägsnas allt som är föremål för de speciella bestämmelserna i detta direktiv från tjänstedirektivets räckvidd, något som det varit mycket diskussion om. Detta får mig att hoppas att vår överenskommelse i dag kommer att tjäna till att objektivera debatten om detta viktiga projekt.
Om jag för det andra får gå vidare till konsumentskydd, så anser jag att medan tjänstedirektivet kommer att styra de villkor under vilka tjänsteleverantörer kan verka, är detta direktiv avsett att garantera den nödvändiga standarden för yrkeskvalifikationer. Detta är i sig en viktig insats när det gäller skyddet för europeiska konsumenter, eftersom det garanterar att tjänsteleverantörer endast gör det de erkänts som kvalificerade att göra. Genom att göra slut på s.k. har vi därför lyckats att bygga in en säkerhetsmekanism för att undanröja möjligheten att skaffa sig behörigheter genom falska förespeglingar, och detta är också viktigt när det gäller konsumentskydd. Jag kan tillägga att jag är mycket nöjd med att det varit möjligt att få med sig yrkesföreningarna i samband med kommittéförfarandet. Deras sakkunskap kommer att vara mycket värdefull. Det kommer emellertid också att vara mycket viktigt att inkludera de flesta hantverksskrån och hantverksbranscher i bilaga II, vilket gör det möjligt för deras speciella kvalifikationer att få det erkännande de förtjänar.
Min tredje punkt har att göra med minskningen av byråkratin. Under de senaste åren har de befintliga reglerna för erkännande av yrkeskvalifikationer blivit ett virrvarr av mångahanda parallella bestämmelser i olika versioner, som folk tyckte var komplicerade, förvirrande och helt enkelt knappt hanterliga. Vad vi ser hända med detta direktiv, vars mål är att sammanföra dessa olika delar av lagstiftning, är ett nödvändigt paradigmskifte från en förvirrande mångfald av strategier för bestämmelser till en enda generell strategi, vilket slutgiltigt innebär att olika yrken underställs ett enda rättsligt system som, mot bakgrund av att det är förankrat vid vissa standarder för kvalifikationer, bidrar till att främja avreglering.
Antagandet av förslaget till direktiv, som har planerats till i morgon, är därför ett avgörande steg mot ett fullbordande av den europeiska inre marknaden och något som min grupp kommer att rösta för. Jag skulle vilja tillägga att jag anser att denna debatt borde hållas i Bryssel snarare än i Strasbourg. 
Heide Rühle
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är tack vare vår föredragande Stefano Zappalà som direktivet om ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer med stor majoritet kommer att passera igenom andra behandlingen i morgon. Det nya direktivet ersätter ett hopkok av 15 gamla, vilket därmed garanterar större insyn och rättssäkerhet. Detta direktiv kommer att göra det lättare för EU-medborgare att utnyttja de möjligheter de har att arbeta i andra europeiska länder, något som har blivit allt viktigare på grund av det problematiska tillståndet på arbetsmarknaden i många medlemsstater. Även om det tar bort omotiverade inskränkningar av rörligheten som påtvingats av en mängd byråkratiska bestämmelser i medlemsstaterna, finns det ingen anledning att frukta att man kommer att skynda att ”tysta ned” kvalifikationer.
De som bosätter sig i en medlemsstat permanent kan bli tvungna att ha klarat av ett anlagstest eller ha slutfört vidareutbildning. De mantalsskriver sig i sitt nya land snarare än – såsom planerades från början – i det land de lämnade. I detta direktiv föreskrivs att rätten att övervaka dem kvarstår hos det land de bosatt sig i, och det fastställs minimistandarder som är tillämpliga över Europa för yrken som är förenade med vissa risker, såsom läkare, apotekare, barnmorskor och arkitekter; kvalifikationsnivån garanteras med fem nivåer beroende på utbildningens längd och standard. Direktivet gör det också nödvändigt för yrkesutövarna att informera klienter eller konsumenter om sina kvalifikationer.
Vi anser att detta direktiv bidrar till att skapa balans mellan fri rörlighet och kvalitetsskydd, och jag hoppas att det planerade tjänstedirektivet inte kommer att göra något för att inkräkta på detta. 
Adam Jerzy Bielan,
   . – Fri rörlighet för arbetare är en av de grundläggande principer som den gemensamma marknadens funktion baseras på. Tyvärr efterlevs dock inte alltid denna princip, vilket framgår av det stora antalet klagomål som kommer till både parlamentets utskott för framställningar och SOLVIT-systemet.
Många EU-länder har inrättat olika slags inskränkningar och avsiktliga hinder som hämmar konkurrens, håller tillbaka den gemensamma marknadens utveckling, förhindrar att priserna sänks och bidrar till en försämring av kvaliteten på arbete. Jag är för ett införande av enklaste och snabbaste möjliga system för att erkänna yrkeskvalifikationer för att garantera att medborgarna i våra länder kan flytta omkring så fritt som möjligt. Jag tvivlar inte på att den kompromiss som nåtts mellan rådet och parlamentet kommer att möjliggöra ett antagande av detta direktiv, men det är synd att parlamentet ännu en gång verkar bromsa välbehövliga och modiga reformer som kommissionen föreslagit. Bland annat hänvisar jag till parlamentets förslag avseende de fem nivåerna på yrkeskvalifikationer och uppdelningen i olika yrken som togs upp till diskussion under kommissionens överläggningar. Ett system borde införas i de fall olika regler är i kraft avseende tiden det tar att få kvalifikationen i ursprungslandet och i det land där personen i fråga arbetar, så att båda kvalifikationerna kan verifieras eller så att de ytterligare kvalifikationer som är nödvändiga kan förvärvas.
Jag skulle vilja understryka att direktivet om erkännande av yrkeskvalifikationer sammanfaller med förslaget till ett tjänstedirektiv, och jag anser att det vore bäst för Europeiska gemenskapen som helhet om dessa direktiv antogs så snart som möjligt. Det är beklagligt att kommissionens första förslag att låta experter tillhandahålla tjänster tillfälligt utan att uppfylla de nödvändiga formaliteterna enligt principen om ursprungsland inte fick gehör.
Jag hoppas att betänkandet som parlamentet kommer att anta i morgon kommer att bli ännu ett steg på vägen mot att förenkla tillhandahållande av arbete och tjänster i olika medlemsstater och att det kommer att göra det lättare att flytta från ett land till ett annat. Jag tror att detta direktiv tillsammans med tjänstedirektivet kommer att föra oss ett steg närmare fullbordandet av den gemensamma marknaden och skapandet av ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen i Europa, förutsatt att reglerna om ursprungsland efterlevs. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som samordnare för PPE-DE-gruppen i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd vill jag särskilt ge ett erkännande åt vår föredragande, Stefano Zappalà, för att han har lotsat fram denna mycket komplexa lagstiftning på ett säkert sätt till en avslutning. Det finns ett antal kolleger här som arbetade i det förra parlamentet; jag ser många bekanta ansikten. Många kolleger har arbetat tillsammans i denna fråga, och det är en hyllning till Stefano Zappalàs ihärdighet att vi nu har ett mycket bra resultat. Jag är mycket glad över att vi har lyckats nå ett avtal utan behov av förlikning.
Det är ibland lätt att glömma att ett ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer inom EU:s inre marknad har varit en av grundstenarna för hela projektet med den inre marknaden. Detta är en välbehövlig reform av hela paketet. Det har varit nödvändigt att hantera den frustration som många yrkesutövare har känt kring vissa av svårigheterna med att komma åt sina rättigheter enligt lagstiftningen om den inre marknaden. Det är viktigt att vi tar upp dessa problem nu, som en del av vår övergripande strategi för att öppna den inre marknaden för tjänster.
Dessa ingår i samma förslag. Det handlar inte, fru Rühle, om att en frustrerar en annan. De är alla en del av en tydligt integrerad infallsvinkel. Om man ser på den danska ekonomiska studien av öppnandet av den inre marknaden för tjänster definieras yrkeskvalifikationer som det område där tillväxtpotentialen är störst.
När det gäller tidsplanen och sammankopplingen av dessa förslag är jag mycket glad över att vi nu har denna stora reform, eftersom den kommer att vara en oumbärlig byggsten i vår övergripande infallsvinkel. Jag är säker på att vi i slutet av detta år, eller i början av nästa år, också kommer att ha enats om ett väsentligt förslag för att öppna marknaden för tjänster. Det kommer att göra det möjligt för kvalificerade yrkesutövare att utnyttja den inre marknaden och använda sina färdigheter för att klargöra de fördelar för tillväxt och arbetstillfällen som en inre marknad för tjänster måste erbjuda. 
Evelyne Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! Stort tack till Stefano Zappalà för det goda arbete han gjort, men i min egenskap av äldre företrädare för de tyska socialdemokraterna här i parlamentet vill jag särskilt tacka Barbara Weiler, som på ett avgörande sätt bidragit till debatten och hjälpt oss att avsluta denna viktiga del i lagstiftningsarbetet vid andra behandlingen, utan att vi behövde gå vidare till förlikningskommittén. Det är mycket viktigt, och jag är mycket glad för det.
Jag är också mycket glad att både parlamentet och rådet har lyckats – och vem hade trott att det skulle vara möjligt? – att med hjälp av detta lagstiftningsdokument och med en sådan överväldigande samstämmighet omintetgöra kommissionens ursprungliga linje, där man förlitade sig på principen om ursprungsland. Jag har hört många i dag som har uttryckt sitt gillande för hur vi gjorde detta: med hjälp av denna lagstiftning klargjorde vi mycket tydligt att det inte var principen om ursprungsland som skulle tillämpas, eftersom den är icke-europeisk, utan att vi arbetade utifrån ett ömsesidigt erkännande och ville fortsätta med det.
Om vi skall stifta lagar konsekvent – precis som kommissionen var konsekvent när den två gånger föreslog principen om ursprungsland – är det nu dags för parlamentet att vara konsekvent och göra samma sak också med tjänstedirektivet. Det skulle vara ett bra arbete, och vi borde göra det. Jag såg det också som viktigt att den nya kommissionen denna gång accepterade det förslag som jag lade fram vid första behandlingen inför antagandet av europeiska tjänstekort. Det är den rätta vägen att verkligen främja rörlighet, öppnandet av marknader, öppnandet av gränser som fortfarande tyvärr finns i Europeiska unionen och att garantera att detta fungerar. Jag önskar oss all framgång med omröstningen som skall hållas i morgon. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Direktivet om erkännandet av yrkeskvalifikationer skulle kunna öppna nya möjligheter. Syftet med direktivet är att avlägsna sådant som begränsar den fria rörligheten för människor och tjänster mellan Europeiska unionens länder. I praktiken är målet att göra det möjligt för folk att utöva sitt eget yrke i ett annat land än det de fick sina yrkeskvalifikationer i.
Det är helt rimligt att de kvalifikationskriterier som gäller för en yrkesutövare i värdlandet bör vara desamma som gäller för medborgarna i det landet. Yrkesutövaren måste visa att han eller hon har en lämplig utbildningsnivå. Värdmedlemsstaten å sin sida måste kunna insistera på att yrkesutövaren skall ha tillräckliga språkfärdigheter. Språkfärdigheter är särskilt viktiga i vårdyrken, där allvarliga hälso- och säkerhetsproblem kan uppstå om patienter inte kan kommunicera på sitt eget språk. Vi kan inte stödja liberaliseringen av marknader och fri rörlighet på bekostnad av patientsäkerhet och konsumentskydd.
Vi måste fokusera på kvaliteten på utbildning, och inte bara på den tid den tar, när vi bestämmer nivån på yrkeskvalifikationer. Erkännandet av yrkeskvalifikationer i ett annat EU-land kan inte hänga på en fråga om några få månader om utbildningssystemen och utbildningskvaliteten i övrigt är ekvivalenta.
Sepp Kusstatscher (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns många exempel – inte minst i mitt eget land – på hur komplicerade och utdragna förfaranden används för att förhindra erkännandet av yrkeskvalifikationer och således hålla ute konkurrerande utomstående till fördel för ens eget folk. I Europa är det ofta lättare att få en amerikansk kvalifikation godkänd än en som skaffats i ett grannland.
Den kompromiss vi nu uppnått är väl uttänkt och en viktig framgång, vilken för in minimistandarder för yrkeskvalifikationer på fem olika nivåer, medan den samtidigt förhindrar all devalvering av standarder. Jag upprepar det som redan sagts av tidigare talare, att det är principen om värdland snarare än principen om ursprungsland som har fastställts som ett minimikrav för olika yrken. Detta är avsett att utgöra grunden för otvetydiga regler som är avsedda att underlätta, om det över huvud taget är möjligt, ett automatiskt erkännande i alla medlemsstater av yrkeskvalifikationer för alla EU-medborgare, antingen de är anställda eller egenföretagare. Det som framkommit av trepartsmötena är en omfattande och bra kompromiss, en som även vi inom De gröna gärna rekommenderar. 
Marcin Libicki (UEN ).
   – Mina damer och herrar! Frågan vi måste ställa oss i dag är en fråga vi faktiskt aldrig borde sluta ställa oss, nämligen huruvida Europeiska unionen är en union av institutioner, stater, regeringar och parlament, eller huruvida den är en union av medborgare, folk och européer. Varje gång en kvalifikation inte erkänns handlar det om en person som ställs inför problem och som lider av orättvis behandling. Naturligtvis blir var och en av oss lidande när detta än händer, då den hjälp vi ger branschorganisationerna, skråna, arbetstagarorganisationerna och institutionerna när det gäller att skydda deras själviska intressen gör EU-institutionerna mindre konkurrenskraftiga. Det är dock de människor vars kvalifikationer inte erkänns som lider mest och som hindras att ta jobb som de är kvalificerade för.
I egenskap av ordförande för utskottet för framställningar är jag väl medveten om vidden av detta problem i Europa. Vi ser bara toppen av ett isberg, men det är toppen av ett mycket stort isberg. Ett stort antal människor där ute har behandlats orättvist, inklusive läkare, veterinärer, sjuksköterskor och till och med advokater och slaktare, eftersom dessa yrkens intressen skyddas av yrkesföreningar. Syftet med kommissionens direktiv var att rätta till dessa förhållanden, och den lyckades faktiskt till stor del göra det. Jag vill gratulera kommissionsledamot Charlie McCreevy för detta.
Det är dock ett olyckligt faktum att detta direktiv har förstörts av parlamentet. Även om vi kommer att rösta för det, eftersom det ändå är bättre än ingenting, betraktar vi det som ett misslyckande. Jag måste tillägga att jag fann Barbara Weilers kommentarer, som sade att det i direktivet inte fastställs några europeiska standarder för erkännande av kvalifikationer som förvärvats i ursprungslandet, ganska oacceptabla. Jag har absolut ingen aning om hur hon kom fram till sina idéer om vad som är och vad som inte är europeiskt. Mina damer och herrar! I Europas intresse och för att garantera att Europa verkligen kan konkurrera med Förenta staterna och Fjärran östern måste vi göra det möjligt för folk och institutioner att vara konkurrenskraftiga. Detta direktiv behövs verkligen, och det är beklagligt att den version vi står med har så många brister. Jag vill tacka kommissionsledamot Charlie McCreevy för allt han gjort. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Borttagandet av hinder för fri rörlighet för personer och tjänster mellan medlemsstater är ett av gemenskapens mål. Efter Europeiska rådet i Lissabon den 23-24 mars 2000 presenterade kommissionen sin strategi för den inre marknaden för tjänster, vilket huvudsakligen syftade till att göra det fria tillhandahållandet av tjänster inom gemenskapen lika enkelt som det är i de enskilda medlemsstaterna.
Ett av de centrala direktiven som är nära knutet till tjänstedirektivet är direktivet om ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer. Det formulerades genom ett komplicerat interinstitutionellt lagstiftningsförfarande som kommissionen påbörjade så tidigt som i början av 2002. Det är uppmuntrande att notera att efter ihärdiga ansträngningar från medlemsstaterna som sträcker sig över flera år kommer ett system för ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer slutligen att inrättas genom detta direktiv, vilket kommer att göra det möjligt för medborgare i en medlemsstat att söka arbete i en annan medlemsstat på samma villkor som medborgarna i värdstaten. I direktivet kommer regler för utförandet av alla yrken att fastställas, med undantag av statliga befattningar i medlemsstaterna och notarius publicus-befattningar, som kommer att vara så omfattande som möjligt och som kommer att underlätta användningen av kvalifikationer över ett mycket större område på EU:s arbetsmarknad.
För närvarande tillämpar EU enhetliga regler för erkännande av akademiska examina endast för åtta yrken, inklusive läkare, sjuksköterskor, jurister och arkitekter. Civilingenjörsyrket har utelämnats på ett anmärkningsvärt sätt, vilket inte har erkänts med relevant status på EU-nivå. Detta direktiv bör råda bot på situationen. Som ett resultat av justeringar som införts av utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd har fem referensnivåer inrättats, vilka motsvarar en viss nivå på utbildning och gör det möjligt att jämföra kvalifikationskrav för enskilda medlemsstater; de välkomnas av sådana yrkesföreningar som civilingenjörskammaren och arkitektkammaren. Förfarandet bör också förenklas av den kommitté som består av företrädare för olika yrken, vilka kommer att behandla erkännandet av yrkeskvalifikationer.
Avslutningsvis vill jag tacka föredraganden Stefano Zappalà för hans engagemang och uthållighet när han skrev detta betänkande och gratulera honom till det enhälliga antagandet av det i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. 
Phillip Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Vi är alla tacksamma mot Stefano Zappalà som har varit vår alldeles egna tjänsteleverantör i denna viktiga åtgärd. Större framsteg har gjorts inom detta område under de senaste tre månaderna än under de föregående tre åren. Jag anser att det är ett gott tecken. Utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd ser nu ett framgångsrikt slutförande, vid den andra behandlingen, av en viktig del av konsumentskyddet. Jag hoppas att våra parlamentskolleger kommer att se det.
Den fria rörligheten för yrkesutövare är ett viktigt steg i uppnåendet av Lissabonmålen. Den öppnar möjligheter i andra medlemsstater för tandläkare, läkare, byggnadsarbetare och gasingenjörer, som ofta var stängda till följd av en i praktiken ”stängd butik” bland yrkesområdena. Jag är mycket tacksam för att våra tre tyska kolleger direkt tar upp sina reservationer i sina egna medlemsstater i denna fråga. Detta är otvetydigt med tanke på de framsteg vi bör göra.
Detta är ett drag mot att balansera den fria rörligheten och konkurrensen, och säkerställa hälsa och säkerhet och konsumentskydd på en och samma gång. Jag lovordar det och hoppas att kommissionsledamoten snabbt sätter det i verket. 
Toine Manders (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det gläder mig mycket att ni nämnde mitt namn, men det var ett helt parti som deltog i den treenighet som nådde fram till en överenskommelse. Kommissionen lyssnade noga på de olika alternativen och antog till slut några delar, utan att hålla fast vid de stelbenta principer som komissionen oftast brukar insistera på att följa, vilket jag är tacksam för. Vår ordförande, Phillip Whitehead, har redan påpekat att Stefano Zappalà har varit en sann strateg. Ibland kunde jag se en likhet med Caesar som var lika skicklig på att skjuta upp fältslag. Jag var övertygad om att detta direktiv aldrig skulle se dagens ljus, men vi har bara arbetat på det i tre år och är redan klara. Därför vill jag gratulera Stefano Zappalà för sitt strategiska tillvägagångssätt, som jag inte kunde förstå under de första tre åren. Det ber jag om ursäkt för. Jag har bara gratulationer och beröm att komma med.
Definitionen är tydlig. Jag anser att det yrkeskort som Evelyne Gebhardt föreslog i första omgången är ett utmärkt tillägg för att förtydliga kvalifikationer med hjälp av modern teknik. Något som jag ansåg var nödvändigt, och som också antogs av kommissionen och rådet, är att ett ansvarssystem ändå skall införas, särskilt för de medicinska yrkena, eftersom det är oacceptabelt att människor som är tillfälligt anställda inom den sektorn skall kunna undgå alla disciplinära bestämmelser och allt ansvar bara för att deras anställning är tillfällig. Därför vill jag gratulera alla som har arbetat med detta – enligt min åsikt – fantastiska direktiv. Det är en grundbult för den inre marknaden och erbjuder framför allt unga människor ett utrymme för framtiden, och tack vare detta får, vilket jag också anser är viktigt, framför allt kvinnor fortfarande chansen, även om de har bildat familj, att få utdelning på sin yrkesutbildning på marknaden genom att skaffa sig ett bra arbete.
Det gläder mig att ömsesidigt erkännande har nämnts, och när det gäller principen om ursprungsland anser jag att även om vi inte fastställer några kriterier, så talar vi om samma definition. Det anges ändå inga villkor i detta direktiv, eftersom utbildning tillhandahålls i ursprungslandet. Kalla det licens: Människor med vissa kvalifikationer får arbeta i andra länder. Detta är enligt min åsikt värt en debatt. Jag tycker att det är mycket viktigt att kommissionen har antagit detta, och nu måste de motivera sitt agerande. Det är mycket viktigt att skapa ett rättsligt sunt Europa, men framför allt måste vi skapa ett demokratiskt starkare Europa.
Jag hoppas att vi i dag med detta direktiv har visat och gett ett mycket tydligt budskap att vi alla är beredda att arbeta för ett starkare och framgångsrikt Europa. Jag vill också tacka våra ordförande, Guiseppe Gargani, som tidigare var ordförande, och Phillip Whitehead, för deras tålamod i detta sammanhang, och jag vill också särskilt tacka Stefano Zappalà. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Zappalà, mina damer och herrar! Denna debatt är ett mycket tydligt bevis på vilket gott arbete alla berörda har gjort. Att åstadkomma ett resultat som detta på ett så problematiskt område är något som måste uppmärksammas. Vår uppgift är att förverkliga de fyra friheterna i Europeiska unionen; vårt mål är att bygga upp den inre marknaden och göra den till en hemmamarknad för alla – arbetsgivare, arbetstagare och konsumenter. Detta är ett direktiv som understöder Lissabonstrategin, den inre marknaden och konstitutionen, och det är ett direktiv som understöder ”enhet i mångfald”.
Direktivet är också ett bevis på EU:s önskan att kvalitetsnormer skall upprätthållas snarare än nedvärderas och på vårt erkännande av särskilda yrkeskriterier. Genom detta direktiv moderniseras för första gången gemenskapens system för erkännande av yrkeskvalifikationer. Det är ett bevis på den respekt vi har för de fria yrkenas bidrag till det allmännas bästa; genom detta direktiv gör vi en tydlig förenkling av förordningarna och gör dem mer lättöverskådliga i stället för att anta nya, och vi underlättar den fria rörligheten för skickliga arbetare, samtidigt som vi bekräftar de organisationer – till exempel yrkesorganisationer – som bevakar deras intressen, i stället för att helt enkelt kväva dem i europeisk byråkrati.
Detta direktiv är förstås också ett bevis på att tjänstedirektivets princip om ursprungsland inte heller nu skall tillämpas på några av direktivets bestämmelser om yrkeskvalifikationer som är tillämpliga i mottagarlandet. Det betyder att detta direktiv kompletterar tjänstedirektivet. Eftersom de kompletterar varandra anser jag att vårt arbete med detta direktiv bör bli ett gott exempel inför det kommande arbetet med tjänstedirektivet. Låt oss hoppas att vår framgång kommer att vara lika uppenbar när denna debatt är avslutad. 
Mia De Vits (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är också mycket glad över att vi lyckades godkänna detta viktiga direktiv denna vecka, efter en period på 40 år med en situation som blivit oerhört komplex på grund av de generella sektorsdirektiven, som gjorde att man inte längre kunde se skogen för bara träd, som man brukar säga. Jag anser att detta är ett viktigt steg i fråga om förenkling och ett viktigt steg framåt. Ni betonade själv, herr kommissionsledamot, att detta är en hedervärd kompromiss där vi har funnit en balans mellan den inre marknadens funktion och största möjliga fria rörlighet för yrkesmänniskor å ena sidan och kvalitetsutbildning och respekt för konsumenternas intressen å andra sidan. Jag menar att vi med denna debatt har visat att de två aspekterna kan förenas. Ett exempel är artikel 5.3 där vi har ersatt disciplinära bestämmelser med uppföranderegler. Det faktum att en mottagande medlemsstat kan fortsätta att införa nationella regler i detta avseende är inte alls en protektionistisk åtgärd, utan varken mer eller mindre än ett bevis på denna balans. Jag hoppas precis som Evelyne Gebhardt att vi kan fortsätta på den inslagna vägen när det gäller tjänstedirektivet, där vi också behöver upprätta denna absolut nödvändiga balans. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag tackar de ärade ledamöterna för deras bidrag. Denna debatt har visat att det är möjligt att nå en bred enighet i en fråga som provocerade fram en hel del kontroverser vid den första behandlingen. Det gör mig optimistisk inför andra initiativ här i parlamentet.
Några ledamöter tog upp frågan om hantverkare, eller . Låt mig klargöra det. Det nya direktivet påverkar inte på något sätt de nationella reglerna eller kvalifikationerna i hantverkssektorn, och medför inte heller någon sänkning av de nationella kvalitetsnormerna. Två befintliga system för erkännande av yrkeskvalifikationer inom denna sektor behålls – fullt kvalificerade hantverkare kan ansöka om antingen erkännande av deras yrkeserfarenhet eller erkännande av deras formella kvalifikationer, eventuellt med ett lämplighetstest eller en praktik med handledare. Vidare erkänns den särskilda strukturen hos vissa kurser, däribland den tyska -kvalifikationen, till fullo. Jag bekräftar att denna särskilda status kan utvidgas till ytterligare kurser genom antagande av införlivande åtgärder inom ramen för den kommitté som inrättas genom detta direktiv.
Jag vill än en gång understryka att det värdefulla arbete som har utförts av Europaparlamentet, särskilt av föredraganden Stefano Zappalà och skuggföredragandena, har varit nödvändigt för det lyckade resultatet av denna förhandling om ett slutligt antagande av detta viktiga förslag.
Kommissionen kommer att överlämna en detaljerad översikt över de ändringsförslag som kommissionen kan godta för upptagande i protokollet för denna sammanträdesperiod.(1) Genom denna översikt bekräftas att kommissionen till fullo godkänner det avtal som uppnåtts av medlagstiftarna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
34 ändringsförlag kan godtas i sin helhet. Det är ändringsförlagen 2, 5, 7, 10, 12, 13, 26, 27, 28, 29, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54 och 55.
21 ändringsförlag måste förkastas. Det är ändringsförlagen 1, 3, 4, 6, 8, 9, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 30 och 32. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A6-0121/2005) av María Esther Herranz García om förenkling av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker (2004/2193(INI)). 
María Esther Herranz García (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det gläder mig oerhört att utkastet till betänkande skall tas upp till omröstning här i parlamentet i morgon, eftersom det – med vissa ändringar, det är sant – tar upp alla de bestämmelser som jag föreslog i det första utkastet.
Med tanke på det breda stöd som betänkandet fick i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling hoppas jag att det nu kommer att få stöd av en överväldigande majoritet av medlemmarna här i parlamentet.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har trots detta lagt fram ett ändringsförslag till betänkandet där de uppmanar Europeiska kommissionen att lägga fram ett lagförslag så snart som möjligt. Meddelandet från kommissionsledamot Mariann Fischer Boel, som är med oss här i dag, att reformen av sektorn skulle skjutas upp har skapat ett stort missmod bland producenterna, ett missmod som jag skulle vilja att Europaparlamentet avspeglade.
Kommissionsledamotens meddelande är ett symtom på den bristande vikt som läggs vid en så betydelsefull sektor som frukt och grönsaker, och jag vill än en gång påminna er om att frukt- och grönsakssektorn står för 17 procent av EU:s totala jordbruksproduktion, något som kommissionen uppenbarligen inte tagit hänsyn till i detta avgörande ögonblick då förhandlingar pågår om en budgetplan som skall gälla i sju år.
Jag anser att kommissionens inställning är mycket otillfredsställande, och om jag har förstått kommissionsledamotens budskap den senaste tiden rätt kan gemenskapens verkställande organ komma att ta med reformen som ett avsnitt i ett allmänt förslag om att genomföra en enda gemensam organisation av marknaden för samtliga jordbruksprodukter. Jag anser att om vi gör detta kommer vi inte att tala om jämförbara saker, eftersom frukt- och grönsakssektorn hittills har särbehandlats, vilket i allmänhet har varit positivt även om det i vissa fall krävs stora ändringar.
Frukt- och grönsaksproducenterna mötte från början vissa svårigheter på grund av att de betraktades som en separat sektor utan rätt till direkt stöd. Men i dag har det särskilda systemet som bygger på driftsfonder som medfinansieras av odlarna gett dem möjlighet att anpassa sin produktion bättre efter marknadens behov.
Även om systemet har vissa brister – och vilket system har inte det – och även om det behöver ändras i vissa avseenden, framför allt för att öka producenternas konkurrenskraft, skulle det vara ett misstag att ta med frukt och grönsaker bland alla de andra jordbrukssektorerna. Det skulle innebära en nedmontering av hela den filosofi som legat till grund för de framsteg som har gjorts så här långt i sektorn.
Jag hävdar bestämt att vi bör återge det missnöje som jag fått reda på finns hos vissa yrkesorganisationer över att dessa lagstiftningsförslag skjuts på framtiden. Det är mycket viktigt att vi genomför en reform för att införa nya mekanismer, mekanismer för att hantera marknaden så att vi kan ta itu med de svårigheter som vissa delar av sektorn möter och som kommer att öka efter förhandlingarna i Världshandelsorganisationen.
Ett snabbt krishanteringssystem under producentorganisationernas kontroll skulle förstärka deras roll som marknadsförvaltare, vilket dessutom skulle motivera enskilda producenter som hittills inte sett några fördelar med att ansluta sig till dessa organisationer. Sextio procent av producenterna tillhör inte någon av dessa sammanslutningar.
I det utkast till betänkande jag har lagt fram inför Europaparlamentet ingår ett förslag till alternativ till det nuvarande krishanteringssystemet, som skulle innebära att en så kallad säkerhetsreserv införs, som förvaltas av producentorganisationerna och som skall finansiera återtag som görs i händelse av allvarliga kriser, minskad produktion på grund av en mättad marknad och också införande av ett försäkringsprogram mot förlorad inkomst. Om den organiseras på rätt sätt skulle en sådan reserv bli det instrument som producentorganisationerna för närvarande saknar för att hantera upp- och nedgångarna på marknaden.
I betänkandet återfinns även förslag till vissa bestämmelser som krävs för att svara på vissa problematiska situationer, till exempel att organisationerna i de nya medlemsstaterna har få medlemmar. I betänkandet återfinns även svar på problemet med bärfrukter, där vi föreslår en hel rad åtgärder för att förbättra såväl systemet för färska frukter och grönsaker som systemet för bearbetade frukter och grönsaker, utan att för den skulle glömma behovet av att utvidga kampanjen för att främja produktionen, där tonvikten läggs på gemenskapsursprunget.
Mariann Fischer Boel,
   . – Jag vill börja med att tacka María Esther Herranz García och ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för allt deras arbete med detta betänkande.
Kommissionens meddelande om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker hade tre mål. Det första var att beskriva hur kommissionen har inlett förenklingsprocessen, det andra att presentera ett arbetsdokument från kommissionen med en analys av sektorns huvudsiffror, inrättandet av producentorganisationerna och de relaterade driftsfonderna och budgetaspekterna och det tredje att stimulera en debatt i rådet, Europaparlamentet och inom branschen.
Jag går nu in på innehållet i ert betänkande och vill börja med producentorganisationernas roll. De är och kommer att fortsätta att vara nyckelbeståndsdelen i den gemensamma organisationen av marknaden. Jag välkomnar era förslag som syftar till att stärka deras roll i hanteringen av marknader och koncentrationen av tillgångar, särskilt när det gäller fusioner, transnationella producentorganisationer och specifika åtgärder som är inriktade på de nya medlemsstaterna. Vi bör också överväga möjligheten att introducera nya produkter och nya kategorier producentorganisationer.
För att övergå till krishantering vill jag rikta er uppmärksamhet till meddelandet om risker och krishantering inom jordbruket i februari 2005. Utöver de horisontella åtgärder för krishantering som föreslås i detta sammanhang kommer vi att utvärdera behovet av att erbjuda specifika verktyg inom frukt- och grönsakssektorn. Vi kommer särskilt att överväga förslaget att skapa ömsesidiga fonder.
När det gäller bearbetade produkter angavs i det nederländska ordförandeskapets slutsatser att kommissionen skall utföra en konsekvensanalys. Den skulle innefatta en eventuell övergång från de nuvarande systemen till en infallsvinkel som grundade sig på målsättningar och instrument som redan har använts i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP). Kommissionen kommer därför att vänta på resultatet av konsekvensanalysen innan den föreslår något alternativ för bearbetade produkter.
Efter utvidgningen av Europeiska unionen studerar gemenskapen situationen för röda frukter. När studierna har avslutats kommer vi att fundera över de lämpliga åtgärderna, både inom ramen för organisationen av den gemensamma marknaden och när det gäller importer från tredjeländer.
Jag är helt enig med er när det gäller nödvändigheten av att främja konsumtionen av frukt och grönsaker, och att ta hänsyn till de positiva effekterna på folkhälsan. Jag vill också nämna våra horisontella instrument inom GJP för att främja dessa produkter. Frukt- och grönsakssektorn är en sektor som har gynnats av detta.
När det gäller ökningen av importen av frukt och grönsaker från tredjeländer kan vi som WTO-länder inte vidta åtgärder som är oförenliga med våra internationella förpliktelser. Det effektivaste sättet att svara på marknadens signaler är att fokusera på kvalitet. Vi kommer noggrant att överväga möjligheten att införa en särskild ursprungsmärkning för bearbetade produkter som tillverkas exklusivt av europeiska råmaterial.
Med hänsyn till förenligheten hos instrument för landsbygdens utveckling och driftsfonderna för den gemensamma organisationen av marknaden kan jag försäkra er att vi kommer att föreskriva åtgärder som gör det möjligt för producenterna att utnyttja båda instrumenten, men undvika riken för dubbel finansiering. 
Albert Jan Maat,
   . – Herr talman! Oavsett vad jag i övrigt har att säga, vill jag tacka föredraganden María Esther Herranz García för hennes tydliga ställningstagande, och jag vill också tacka vår kommissionsledamot med ansvar för jordbruk, för i alla våra diskussioner om vad vi vill måste jag säga att hon står fast i diskussionen om budgetplanen och frågan om medfinansiering av jordbrukspolitiken, vilket i sig är värt att gratulera, och att hon i alla fall försvarar en sektor i Europa och vill bevara den.
Jag välkomnar också hennes kommentarer i fråga om goda konsekvensanalyser inom frukt- och grönsakssektorn för att kunna välja en bra metod som gör det möjligt för oss att arbeta på ett mer marknadsorienterat sätt, och också hennes kommenterar om kravet på att det borde vara möjligt att märka produkter från Europa effektivt så att det inte råder några tvivel om deras ursprung. Det är i sig en bra metod.
Jag vill också lägga till en liten kritisk synpunkt, för konsekvensanalyser fick mig att dra slutsatsen att det i Europa, och särskilt efter EU:s utvidgning, har blivit ännu svårare för europeiska frukt- och grönsaksodlare – som i allmänhet arbetar utan bidrag och på ett marknadsinriktat sätt – att hålla näsan över vattenytan. Den kraftiga koncentrationen på efterfrågesidan i form av stormarknader stöds inte av stärkta producentorganisationer inom sektorn själv. Om sektorn vill kunna överleva i Europa måste den kunna fungera på samma villkor som gäller för importerade produkter. Märkning är avgörande i detta sammanhang, och kommissionen bör ägna mer uppmärksamhet åt detta i sina framtidsplaner.
För det andra går det inte att förneka att ett stort antal odlare i de tio nya medlemsstaterna har svårt att integrera sig på den europeiska marknaden. Det är oerhört viktigt att vi tar itu med detta problem med större kraft genom att skapa producentorganisationer och se till att odlarna i de nya länderna också kan få fotfäste på marknaden i förhållande till de enorma stormarknadskedjorna.
För det tredje, om byråkratin minskar ökar sannolikheten för att pengarna till dessa fonder kommer att användas klokt. Det är oacceptabelt att 25 procent av pengarna inte utnyttjas, vilket är fallet i dag. Det är nödvändigt att kommissionen ser över detta närmare snarast, för att se till att pengarna används. Om de inte kan ges direkt till producentorganisationerna kan de pengar som är kvar ändå gå till sektorn för att hjälpa den att överleva under dessa svåra tider, med tanke på de svåra frostskadorna i stora delar av Europa och andra naturkatastrofer. I alla fall vill jag tacka föredraganden och kommissionsledamoten för deras konstruktiva inställning. 
María Isabel Salinas García,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Vi är alla överens om det behov som uttryckts här av att göra vissa justeringar i den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden för att ta itu med de nya utmaningar som sektorn står inför, men ingen vill ha en reform som är mer omfattande än vad som är nödvändigt, och detta uttrycks i betänkandet.
Det initiativbetänkande som vi debatterar i dag har ett brett stöd, majoritetsstöd faktiskt, inte bara i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling utan också, hoppas jag, här i parlamentet och, framför allt, i sektorn själv – vilket inte är lätt – och det tar upp många av de punkter som min grupp, den socialdemokratiska, förespråkar och har infört i from av ändringsförslag: ökad flexibilitet för de operativa programmen för frukt- och grönsakssektorn, behovet av att förtydliga reglerna för tillgång till medel från de operativa programmen och av att minska byråkratin, stödja organisationer och arbeta på att koncentrera tillgången och behovet av att skydda våra producenter från tredjeland, krishantering och så vidare.
Kommissionen ville ha parlamentets åsikt i fråga om utformningen av den kommande reformen av frukt- och grönsakssektorn. Här är våra svar, de svar som parlamentet och de berörda parterna är överens om. Nu hoppas vi att de kommer att tas med i beräkningen både vad gäller tid och innehåll. 
Jag vill påminna kommissionen om att betänkandet innehåller en tydlig uppmaning om att ett lagförslag bör läggas fram före sommaren för att förstärka och förbättra producentorganisationernas roll i grunden när det gäller förvaltningen av marknaden; framtiden för sektorn ligger i marknaden, och marknaden är framtiden. Vi får inte glömma att frukt- och grönsakssektorn är dynamisk, men samtidigt mycket bräcklig och att marknaderna är mycket instabila.
Därför vill vi ha en reform som tar hänsyn till såväl parlamentets betänkande som kraven från odlarna själva och som framför allt upprätthålls och kan förbättra jordbruksinkomsterna.
Slutligen följer vi förhandlingarna i Doharundan mycket noggrant i syfte att införa dessa jordbruksprodukter som känsliga produkter. Dessutom verkar det som om kommissionsledamoten har fört fram tanken på att ersätta ett flertal gemensamma marknadsorganisationer med en enda gemensam organisation av marknaden, eller en enda lagtext. Det behöver inte påpekas att vi är kritiska mot detta med hänsyn till den risk ett sådant beslut utgör för sektorn och med hänsyn till den osäkerhet som detta meddelande omedelbart har skapat.
Jag vill avsluta med att tacka föredraganden för hennes vilja att nå ett samförstånd, inte bara i utskottet utan även här i parlamentet, och jag hoppas att kommissionen skall visa sin goda vilja inför framtiden, eftersom det är vad sektorn otåligt väntar på.
Diamanto Manolakou,
   . – Herr talman! Frukt- och grönsakssektorn är en av de mest dynamiska sektorerna, och det är därför den debatteras med rätta. Den står för 17 procent av jordbruksprodukterna och får bara 4 procent av jordbruksresurserna. Samtidigt sysselsätter den en stor andel av arbetskraften inom jordbruket och den manuella arbetskraften.
Vi har redan kommissionens utkast till förslag om översyn av den gemensamma organisationen av marknaden, som jag anser kommer att vara till fördel för bearbetningsföretagen, men inte för de små och medelstora jordbruken. Men jag anser inte att dagens förslag heller är till någon hjälp; det förbättrar inte situationen, med hänsyn till att bedömningarna motsäger det som föreslås.
Till exempel föreslås det att stödet skall frikopplas från produktion av frukt och grönsaker, och man uttrycker ett stöd för halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken där kärnan är en frikoppling av stöd från produktionen.
Dessutom uttrycks ett stöd för WTO och samtidigt föreslås det att frukt och grönsaker skall hållas utanför WTO-förhandlingarna. Producentgrupper lovprisas, samtidigt som man gör den bedömningen att de inte fungerar särskilt bra, och man konstaterar att endast 40 procent av produktionen går via dem och att de bara utnyttjar 25 procent av resurserna.
I grund och botten vill jag påstå att man döljer det faktum att producentgrupperna fungerar som mellanhänder mellan jordbrukarna och grossister och industrin, vilket ger de senare fördelar till exempel i form av billiga råvaror.
Förslaget om en medfinansierad fond är inte heller det någon lösning, eftersom det är jordbrukarna som kommer att få betala för de olika kriserna och effekterna av WTO.
Sammantaget anser vi att såväl översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken som förhandlingarna inom WTO kommer att ske på bekostnad av inkomsterna för små och medelstora frukt- och jordbruksodlare, samtidigt som grossister och industrin kommer att gynnas i och med att de får tillgång till frukt och grönsaker till ännu lägre priser och kan göra jättelika vinster. Det är anledningen till att detta är orättvist och att vi inte kan rösta för det. 
Filip Adwent,
   . – Herr talman! Jag vill uttrycka min enorma oro över den eventuella importen av röd frukt från Asien 2005.
I Polen finns det 450 000 jordbruk som producerar röd frukt. Förra året ledde importen av röd frukt från Asien till en katastrof. Priserna rasade så mycket att frukten inte ens blev plockad. Ännu ett år som det förra kommer att innebära slutet för 200 000 jordbruk. Med fem personer per familj kommer detta att innebära en miljon människor utan inkomst i höst: en oförsvarlig social katastrof. En jordbrukare som förlorar sin mark och därmed sitt arbete förlorar även sitt hem, eftersom han säljer marken hans hus är byggt på. Han förlorar också sina rötter eftersom han måste flytta till en stad långt bort för att söka arbete. Men det finns inga arbeten i städerna i Polen. Enligt de officiella siffrorna ligger arbetslösheten på 20 procent. Det är sorgligt men sant att dessa jordbrukare, som tvingats lämna sina hem på grund av en oansvarig ekonomisk politik, med stor sannolikhet kommer att hamna i kriminalitet.
En annan konsekvens kommer att bli en stor flyttvåg till väst, och insikten att tanken på att EU bygger på principen om gemenskapspreferens är en enorm lögn. Om ni vill att polackerna skall säga nej till den europeiska konstitutionen, fortsätt importera röd frukt från Asien, men var ärliga nog att tala om för de polska jordbrukarna att ingen bryr sig om deras öde. Det kommer åtminstone att vara tydligt. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Herr talman, fru Herranz García! Detta resolutionsförslag gläder mig mycket, och jag vill tacka föredraganden för att hon har sett till att det också tar upp situationen i de nya medlemsstaterna.
De polska jordbrukarna har gjort invändningar mot produktionskvoterna och klagat på att de har svårt att sälja sina produkter. På den begränsade tid jag har på mig vill jag ta upp en fråga som kanske är liten, men ändå mycket viktig. Frukt och grönsaker är för dyra i EU. Dessutom är frukten övermogen och smaklös. Vi borde höja kvaliteten på våra produkter och se till att det även i fortsättningen finns ett brett utbud av sorter, särskilt när det gäller säsongsberoende frukt. I Polen går det fortfarande att köpa extremt smakrika äppelsorter som jag aldrig sett, och säkert aldrig kommer att få se, i Bryssel. Jag äter bara tomat och gurka i Polen, eftersom de inte smakar någonting i de gamla EU-länderna. Vi bör erbjuda billigare och färskare frukt och grönsaker till våra medborgare och samtidigt se till att frukt- och grönsaksodlare får en rimlig lön. Vi bör inte tillåta att mångfalden av lokala fruktsorter utarmas. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ).
    – Herr talman, mina damer och herrar! Den stora utvidgningen av EU 2004 ställde oss inför nya utmaningar och nya problem. Även om vi redan har arbetat tillsammans i ett år, har vi tyvärr ännu inte lyckats rätta till alla misstag som gjordes under anslutningsförhandlingarna med de nya medlemsstaterna. Vi förstår alla att beslut tar tid och kräver eftertanke, men vi är också medvetna om att det finns många mycket brådskande frågor som inte tål att skjutas på framtiden.
En sådan fråga är den så viktiga regleringen av frukt- och grönsaksmarknaden. Det är oerhört viktigt för de nya medlemsstaterna att skyddsåtgärder vidtas för marknaden för bärfrukter och äpplen. De europeiska producenterna har enorma problem, och det får tragiska konsekvenser till följd av inflödet av bärfrukter som jordgubbar, vinbär, hallon och körsbär från Kina, Marocko och Serbien. Polska producenter och bearbetningsföretag har drabbats särskilt hårt, eftersom Polen producerar omkring 50 procent av alla bärfrukter inom EU och också är en stor äppelproducent. Efter att jag själv och andra parlamentsledamöter gjort ett antal ingripanden i fråga gläder det mig oerhört att parlamentets talman och parlamentets utskott för jordbruk har uppmärksammat denna fråga och att utskottet har tagit sig an problemet på ett mycket professionellt sätt. Resultatet har blivit att kommissionen också har tagit frågan på allvar och skickat en delegation till Polen för att göra undersökningar på plats. Jag hoppas att denna delegation kommer att slutföra sitt arbete innan inköpssäsongen för frukt börjar och att vi skall kunna ge det stöd som krävs och fatta de beslut som behövs innan det är för sent.
Mina damer och herrar! Det betänkande som María Esther Herranz García har lagt fram inför denna kammare förtjänar särskild uppmärksamhet och kommissionen bör dra de rätta slutsatserna av det och påbörja sitt arbete omedelbart. Om vi dröjer med att ta itu med detta problem flyr vi bara från de lösningar som verkligen behövs och förvärrar situationen ännu mer för många jordbrukare och producenter i EU, samtidigt som vi skapar missförstånd och oro bland allmänheten. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det bekymrade mig att få höra att ni kommer att skjuta upp lagförslagen i fråga om frukt och grönsaker under de närmaste två åren. Om detta verkligen är er avsikt, anser jag att ni medvetet utestänger den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker från den reformerade gemensamma jordbrukspolitiken och utsätter dessa produkter och producenter för en mängd ekonomiska och internationella hot.
María Esther Herranz Garcías betänkande – och jag måste gratulera henne – är en riktig grund för er att lämna in era förslag senast i höst.
Jag vill också betona vissa särskilt viktiga frågor:
För det första måste kommissionen genast komma med några realistiska förslag i fråga om producentgrupper inom ramen för ett förenklat system och en förenklad ordning, så att de omfattar varje regions egenskaper och att de resurser som finns tillgängliga inom sektorn används på ett balanserat sätt.
För det andra finns det utrymme för att förbättra tröskelsystemet för bearbetade produkter, även om eventuella ändringar här inte får rubba den balans som nu finns mellan medlemsstaterna. Fru kommissionsledamot, enligt min åsikt kommer era förslag i fråga om frukt och grönsaker inte att begränsas till bearbetade produkter.
För det tredje måste särskild uppmärksamhet ägnas åt era internationella förhandlingar. Ett lågt yttre skydd för frukt och grönsaker måste redan nu tas med i beräkningen inom ramen för de särskilda ordningarna med bestämmelser för känsliga produkter och vid utformningen av en metod för att fastställa värdeekvivalenter för tullsatser.
Den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker, med operativa program, en fond och obligatoriskt upprättande av producentgrupper är standard för driften av marknaderna för jordbruksprodukter. Svik inte de producenter som har gjort uppoffringar för att anpassa sig till den standarden.
Ni borde utradera orättvis konkurrens, hjälpa dem att hitta nya marknader och hjälpa dem att förbättra sin produktion av kvalitetsprodukter. Ni kan göra det.
Jeffrey Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag måste gratulera föredraganden för att hon har lyckats framställa något som, till och med enligt de allmänna normerna för EU-dokumentation, är 19 sidor av det mest oläsliga, byråkratiska fikonspråk, som ligger under den skrattretande rubriken ”förenkling” av marknaden för frukt och grönsaker! Aldrig inom grönsaks- och fruktodlingsområdet har så mycket sagts till så liten nytta. Jag vill emellertid rikta ledamöternas uppmärksamhet mot punkt 46, där kommissionen påminns om att importer från tredjeländer inte alltid uppnår den säkerhets- och kvalitetsnivå som europeiska konsumenter har vant sig vid och att det därför är nödvändigt att garantera att produkter från tredjeländer uppfyller samma säkerhets- och kvalitetskrav som EU-produkter. Grovt översatt betyder det att länder utanför EU kan producera sina varor till en lägre kostnad, och att det till varje pris måste stoppas. Det är primitiv protektionism och har till syfte att bevara EU:s frukt- och grönsaksmarknad som en kokongmiljö, som kontrolleras av kvävande byråkrati och som konkurrensen utifrån aldrig får tillåtas att penetrera.
Det är emellertid lagstiftning som María Esther Herranz García vill ha, till och med för köksörter i kruka och rabarber! Persilja får också ett omnämnande, men jag skall avstå från det uppenbara skämtet, med undantag för att säga att branschen till skillnad från EU inte vill prata persilja, bara odla det!
Jag uppmanar ledamöterna att förkasta detta betänkande eller åtminstone kräva att det översätts från detta byråkratiska språk till vanligt språk, så att vi alla kan förstå det. 
María del Pilar Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Tack så mycket för att ni är här med oss i kväll.
Jag hoppas att ni kommer att informera kommissionen om det tydliga budskapet från parlamentet om att det motsätter sig att reformen av frukt- och grönsakssektorn skjuts på framtiden, vilket ni nyligen meddelade.
Frukt- och grönsakssektorn är verksam i så gott som varje land i EU och den möter samma problem överallt. Den nuvarande gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna har visat sig vara effektiv, men den behöver förbättras, och det behövs ett nytt system som är mer effektivt vid krishantering, och särskilda åtgärder måste vidtas för produkter som är utsatta för ett starkt importtryck. Det är inte protektionism.
Jag kommer från Castilla-La Mancha som är en stor vitlöksproducerande region. Vitlök är ett exempel på en produkt som möts av en enorm import, framför allt från Kina, som hotar överlevnaden för många jordbruk.
Det gläder mig mycket att åtgärder för att stödja denna produktkategori behandlas i betänkandet och att man samtidigt förespråkar en förenkling av det gällande importsystemet för att förhindra de oegentligheter vi har fått se till följd av att det finns tre olika metoder som aktörerna kan tillämpa som de vill, vilket uppmuntrar till de bedrägerier som sektorn vid olika tillfällen har klagat på hos Europeiska kommissionen.
Jag stöder också den uppsättning förslag i betänkandet som syftar till att stärka sektorns konkurrenskraft och utnyttja den tillgängliga budgeten på bästa möjliga sätt, eftersom den har underutnyttjats år efter år på grund av den bristande flexibiliteten i den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden.
Systemets brister, till exempel den stora byråkratin, producentorganisationernas rättsliga osäkerhet och gemenskapens bristande generositet i fråga om att stödja koncentrationen av tillgången, är de främsta anledningarna till att systemet som infördes 1996 har blivit ineffektivt.
Detta betyder att medel inte används på rätt sätt, och jag hoppas att detta problem kommer att lösas genom det nya förslaget.
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Frukt- och grönsaksodling är mycket viktig inom jordbruket. Inom denna sektor är det särskilt viktigt att producenterna agerar gemensamt, eftersom det är ett avgörande villkor för att lyckas på marknaden, men för att åstadkomma detta krävs att ett organiserat samarbete utvecklas. Men organisationsgraden är mycket låg i de tio nya medlemsstaterna, och att bilda producentorganisationer är en lång och omständlig procedur.
Därför är det nödvändigt att stödja bidrag till producentorganisationerna och framför allt uppmuntra bildandet av producentorganisationer och ge extra stöd till nybildade producentorganisationer. Därför skulle det vara nödvändigt att höja det nuvarande taket för bidrag i förhållande till försäljningsintäkterna från 4,1 procent till 6 procent. Det är av avgörande betydelse att marknadsåtgärderna (första pelaren) samordnas med landsbygdsutveckling (andra pelaren). Anslag från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket är inte tillräckliga för att finansiera utvecklingen av infrastruktur och investeringar, och därför bör nya medel för landsbygdsutveckling göras tillgängliga för producentorganisationerna.
Frukt- och grönsakssektorn i de nya medlemsstaterna behöver omstruktureras. Det finns många gamla fruktodlingar, särskilt äppelodlingar, som påverkar EU-marknaden genom att priserna pressas nedåt på grund av produkter av dålig kvalitet, vilket skapar en kris på den europeiska frukt- och grönsaksmarknaden. Därför är det viktigt att EU ger stöd till röjning och omstrukturering av gamla planteringar. Precis som i fråga om mjölkprogrammet i skolorna, som stöds av EU-medel, bör en kampanj för att främja konsumtion av frukt i skolorna införas för att stabilisera frukt- och grönsaksmarknaden.
Det finns många strategiskt viktiga produkter som inte kan få marknadsstöd inom dagens ramverk. När det gäller bär, surkörsbär och svamp, behövs kraftigare krishanteringsåtgärder. De behöver tas med bland bearbetade produkter, och vi måste också begära skydd för sockermajs mot kinesisk import. Jag tackar kommissionsledamot Mariann Fischer Boel för hennes skrivelse, och jag hoppas att en lösning har hittats. 
Witold Tomczak (IND/DEM ).
    – Mina damer och herrar! Den senaste utvidgningen av EU ledde till ett antal förändringar på frukt- och grönsaksmarknaden. EU gjorde studier av kandidatländerna i sina årsrapporter.
Men trots att kommissionen i sina studier konstaterade att EU skulle få inte mindre än 19 nya frukt- och grönsakssorter i och med de nya medlemsstaternas inträde och att detta skulle öka EU:s självförsörjningsförmåga i fråga om livsmedel och vara till glädje för konsumenterna, gjordes inga förändringar i marknadsorganisationerna. Det betyder att vi står inför en bisarr situation där det finns en särskilt stödmekanism för en plommonsort, medan det inte finns någonting alls för äpplen, trots att äpplen står för 32 procent av all plockad frukt, vilket betyder att det är den mest populära frukttypen. Det finns stödmekanismer för nötter och bananer, men inte en enda för det enorma utbudet av bärfrukter, som på grund av sina egenskaper har en extremt kort livslängd och därför utsätts för prisvariationer.
Jag vill påminna kommissionsledamoten att ännu en säsong går oss förbi utan att några vettiga lösningar har skapats. Den politik som tillämpas för de 15 gamla medlemsstaterna är fortfarande mer fördelaktig än den som tillämpas för de 10 nya medlemsstaterna, och det verkar som om kommissionen bara låtsas att den vidtar åtgärder, i stället för att ta fram praktiskt genomförbara lösningar. I ett försök att vinna tid har en särskild grupp inspektörer skickats till Polen. Det är olyckligt att ett sådant spel pågår när det finns ett sådant brådskande behov av att stabilisera frukt- och grönsaksmarknaden och trygga fortlevnaden för tusentals producenter och deras familjer, särskilt i de nya medlemsstaterna. Dessutom är det ett riskabelt spel eftersom det är konsumenterna som drabbas av prisvariationerna och som måste stå ut med frukt av dålig kvalitet som importerats från tredjeland och som utgör en hälsorisk. Men det finns en mycket enkel lösning. De nya medlemsstaterna kan tillhandahålla en garanterad tillgång på bärfrukter och äpplen av hög kvalitet. Att stödja dem borde därför vara prioriterat, bland annat genom en begränsning av importen, om det nu inte är så, förstås, att folk vill införa ett helt nytt synsätt på europeisk solidaritet och använda den gemensamma jordbrukspolitiken för att täcka ytterligare kvoter. 
Armando Dionisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Fischer Boel, mina damer och herrar! Europaparlamentets resolution om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker behandlar en mycket allvarlig situation för det europeiska jordbruket som kräver snabba och effektiva åtgärder.
Jag gratulerar föredraganden för att hon tagit upp svårigheterna inom sektorn och för att hon lagt fram några lämpliga lösningsförslag. Jag är säker på att kommissionsledamoten kommer att ta hänsyn till den oro som parlamentet uttryckt. Det faktum att mitt ändringsförslag i fråga om att införa ursprungsmärkning för bearbetade produkter har godtagits är ett steg i rätt riktning. Det är verkligen inte bara textilindustrin som lider av konkurrens från Asien: Ursprunget för bearbetade jordbruksprodukter måste vara tydligt så att konsumenterna kan ta reda på var produkterna de köper kommer ifrån. Detta förslag är särskilt viktigt för sektorn för bearbetade tomater som är en ledande sektor i den italienska ekonomin, både i fråga om inhemsk produktion och om export.
År 2004 var det en stor andel av våra tomater som aldrig skördades: De enorma mängder bearbetade tomater som importeras från Kina till absoluta bottenpriser och utan några hälsogarantier har skapat en kris för sektorn. Kinesiska konserver bearbetas på nytt i Italien, blandas ofta med italienska produkter och säljs sedan igen som om de var tillverkade i Italien, så att konsumenten inte kan se produkternas verkliga ursprungsland. Märkning kommer att bli en avgörande garanti för kvalitet och tydlighet.
För det andra antog utskottet för jordbruk förslaget om behovet av en omedelbar reform för att ta itu med de ständigt återkommande marknadskriserna inom sektorn för färsk frukt. Flera partier vill få till stånd en reform för att skapa balans mellan tillgång och efterfrågan och för att hantera överskott. Jag hoppas kommissionsledamoten kommer att ta hänsyn till behovet av att korta tidsperspektivet: De två år som hon nämnde är för lång tid.
Jag vill avsluta med att påminna om att frukt- och grönsakssektorn är kraftigt missgynnad jämfört med andra jordbruksområden: Den får bara 4 procent av gemenskapens resurser, och den krävs på medfinansiering som är alltför tung att bära för producenterna. 
Béatrice Patrie (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att gratulera vår föredragande till hennes goda arbete. Jag vill också betona hur viktigt det är att se över den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker så snart som möjligt, som Europeiska kommissionen lovade att göra i sitt meddelande den 10 augusti förra året. Det finns ett samförstånd om att bibehålla den gemensamma organisationen av marknaden i sin nuvarande form. Det är alltså inte nödvändigt att göra om den totalt. Men de kriser som uppstått under de senaste regleringsåren, i sydvästra Frankrike till exempel, har visat vilket brådskande behov det finns av att anpassa mekanismerna för den gemensamma organisationen av marknaden.
När det gäller krishantering måste vi för det första kunna reagera snabbt och effektivt vid överproduktionskriser. Ett överskott på 5-10 procent leder till prissänkningar på 30-50 procent. Därför menar jag att taket för tillåtna återtag bör höjas till 20 procent av produktionen.
När det gäller budgeten vill jag påpeka att producenterna gör stora insatser. De står för 15 procent av värdet av den europeiska jordbruksproduktionen, men får bara 3,5 procent av stödet. För min del anser jag att den budget som görs tillgänglig för producentorganisationer behöver ökas från 4,1 procent till 6 procent av värdet på den produktion som saluförs.
Kvaliteten på de lokala produkterna är grundläggande och måste respekteras.
När det slutligen gäller förhållandet mellan producenterna och distributionssektorn föreslår jag att Europeiska unionen skall uppmuntra de gemensamma handelsorganisationer som är erkända i varje medlemsstat att utforma uppförandekoder för att undvika plötsliga kollapser i producentpriserna.
Jag avslutar med de externa aspekterna på denna fråga, som är avgörande. Öppnandet av marknaden måste kontrolleras och regleras. Gemenskapspreferenserna måste upprätthållas, frukt och grönsaker måste föras in i förteckningen över känsliga produkter och det måste finnas en ömsesidighet när handeln med jordbruksprodukter öppnas, även i fråga om växthälsa; detta måste vara EU:s krav vid ministermötet i Hongkong i december 2005 och i bilaterala handelsavtal. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Frukt- och grönsaksmarknaden har alltid präglats av prisfluktuationer. Det är något som producenterna mer eller mindre har blivit vana vid. De tidigare interventionerna i form av att produkter drogs tillbaka från marknaden har inte lett till att sektorns stabilitet förbättrats. I och med reformen av den gemensamma organisationen av frukt- och grönsaksmarknaden infördes 1996 ett nytt instrument i form av s.k. driftsfonder. Härigenom överfördes resurser från interventioner till ett modernt och framåtblickande instrument.
Nu måste vi skapa progressiva instrument för frukt- och grönsakssektorn. Vi kan inte grunda vårt arbete på en återgång till gammaldags interventionspolitik och än mindre en utveckling och utvidgning av denna politik. Vi kan inte heller ha ett system för att hantera kriser som bara har till uppgift att hantera marknadskriser. Jag anser att ett modernt krishanteringssystem även bör kunna ta stötarna vid kriser som orsakas av vädret, exempelvis genom stöd till flerriskförsäkringar. Detta är något vi bör överväga.
För bearbetade produkter räcker det inte att bara hävda gamla och föråldrade produktionströsklar eller bearbetningsstöd som orsak. Varför överväger vi inte frikopplingsstöd även inom frukt- och grönsaksbearbetningssektorn? Hela reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken karaktäriseras av frikopplat stöd. För att vara konsekventa bör vi även tillämpa detta stöd här.
Kommissionen har beslutat sig för att under 2006 gå vidare med förenklingen av den gemensamma organisationen av marknaden för färsk frukt och färska grönsaker och översynen av den gemensamma organisationen av marknaden för bearbetade frukt- och grönsaksprodukter. När det gäller färsk frukt och färska grönsaker uppfyller dessa i dag till största delen kraven i en modern marknadsorganisation. Jag är övertygad om att den gemensamma organisationen av marknaden för bearbetade frukt- och grönsaksprodukter behöver förändras i grunden. Det behövs fler goda ansatser. Här i Europa behöver vi en grundläggande debatt om detta, och en marknadsinriktad sektor behöver få indikationer om vilken väg den skall välja i framtiden. 
Czesław Adam Siekierski (PPE-DE ).
    –  När EU fick 10 nya medlemsstater blev det nödvändigt att ändra instrumenten i den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker. Både för att skynda på bildandet av producentgrupper och producentorganisationer och få dessa att fungera effektivt, och för att förhindra en katastrof på marknaden. Det finns väldigt få producentorganisationer i de nya medlemsstaterna. I Polen utgör de för närvarande 1,5 procent av marknaden.
De nya medlemsstaterna måste få mer hjälp för att se till att provisoriskt erkända producentgrupper blir kvar och leds på rätt sätt. Dessutom behövs särskilda finansiella stödinstrument. Utöver detta bör tillstånd beviljas för bildandet av organisationer som består av olika grupper av producenter, exempelvis producenter av frukt som skall bearbetas eller grönsaker som skall bearbetas. Här är det dessutom viktigt att påpeka att ett utmärkande drag för marknaden för mjuka frukter är dess höga priskänslighet. Priskänsligheten beror på fluktuationer i produktionen och ökad import från tredjeländer. Okontrollerad import innebär att EU:s jordbrukare, däribland polska producenter av mjuk frukt, just nu hotas av en katastrof.
Det behövs åtgärder för att säkerställa långsiktig stabilitet på denna marknad. Åtgärderna bör omfatta en ökning av antalet kontroller som utförs av importerade varor. På så sätt skulle man även undvika att produkter av låg kvalitet strömmar in i EU. Utfärdandet av ursprungsintyg bör vara en obligatorisk del av dessa inspektioner, och kommissionen bör överväga införandet av importkvoter för dessa känsliga produkter. Kommissionen föreslår emellertid endast att det skall genomföras studier och vidtas andra åtgärder som den inte närmare har förklarat. Den föreslår med andra ord att man skall luta sig tillbaka och vänta. 
Janusz Wojciechowski (PPE-DE ).
    –  Dagens debatt om åtgärder för att förenkla frukt- och grönsaksmarknaden har gett mig anledning att ta upp mer allmänna aspekter av hur den gemensamma jordbrukspolitiken har förändrats. Som Europaparlamentsledamot från Polen, en ny medlemsstat, förvånas både jag och mina kolleger av den plötsliga förändring som har skett i EU:s ekonomiska synsätt och framför allt i synen på jordbruket.
Innan vi gick med i EU betraktade vi EU som en stängd struktur och en stängd marknad som det var mycket svårt att få tillgång till. Nu när vi är EU-medlemmar talas det inte om någonting annat än liberalisering. Vi förväntas liberalisera våra marknader för frukt och grönsaker, socker och mjölk och allt möjligt annat samt öppna dessa marknader för resten av världen. Vi gick med i ett annat EU än det vi är medlemmar av i dag. Polen producerar hälften av all mjuk frukt i EU, inklusive körsbär, vinbär och hallon. Polska ledamöter av Europaparlamentet har flera gånger och via flera kanaler uppmanat kommissionen att införa skyddsåtgärder för marknaden för mjuk frukt. Varje gång får vi höra att detta inte kommer att ske eftersom marknaden behöver liberaliseras och att vi måste öppna vår marknad för att visa solidaritet med fattiga länder som vill exportera sina varor till våra marknader.
Solidaritet är ett vackert ord. Vi polacker är extra medvetna om dess värde. Solidaritet får emellertid inte innebära att andra länders fattigdom skall spridas till oss. Vi kan inte tillåta att våra jordbrukare går i konkurs och blir fattiga bara för att andra människor skall kunna sälja sina produkter i EU. Ett starkt skäl till varför detta inte får tillåtas är att det finns en stor oro för att spekulanter gynnas mer av liberaliseringen än jordbrukare från fattiga länder. Jag anser fortfarande att det vore bra att införa skyddsåtgärder och restriktioner på import av färsk frukt till EU. Jag stöder till fullo María Esther Herranz Garcías betänkande, och jag uppskattar verkligen det arbete som hon har lagt ned. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Jag vill än en gång tacka utskottet för dess initiativbetänkande om förenklingen av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker. Jag har lyssnat noggrant och kan försäkra er att kommissionen kommer att analysera detta slutliga betänkande mycket noggrant innan ett förslag för frukt- och grönsakssektorn presenteras.
I ordförandeskapets slutsatser från november 2004 erkändes att man skulle fortsätta på den väg som valdes genom 1996 års reform även inom sektorn för färsk frukt. Kommissionen ombads dock även att utföra en konsekvensanalys av alla aspekter på bearbetade frukter. Denna analys kommer att finnas tillgänglig i början av 2006. För sammanhangets skull beslutade kommissionen att presentera ett globalt förslag som omfattade både färska och bearbetade frukter.
När det gäller krishantering anser kommissionen inom ramen för kommunikationen om risker och krishantering inom jordbruket, samt de horisontella alternativ som identifieras i detta sammanhang, att man bör titta på specifika behov från fall till fall i samband med genomgångar av den gemensamma organisationen för marknaden, även för frukt- och grönsakssektorn. Kommissionen kommer därför noggrant att överväga att inrätta en ömsesidig stabiliseringsfond med grund i offentlig och privat samfinansiering.
När det gäller mjuka frukter har rådet också begärt att kommissionen skall genomföra en lämplig analys av den nya situationen på EU-marknaden som är en följd av utvidgningen och om nödvändigt lägga fram förslag med specifikt syfte att hantera dessa frågor. Kommissionen har redan inlett analysen av sektorn för mjuka frukter i de nya medlemsstaterna. Tjänstemän från generaldirektoraten för jordbruk och handel har precis återvänt från ett besök i Polen. När denna studie har avslutats kommer vi att analysera resultaten och om nödvändigt vidta lämpliga åtgärder när tiden är inne.
Som medlem i WTO kan vi inte anta protektionistiska åtgärder som anses utgöra importhinder. Det effektivaste sättet att bemöta marknadssignaler är att fokusera på våra produkters kvalitet och förbättra vår sektors konkurrenskraft. Vi skulle kunna göra det med hjälp av två olika verktyg. Som jag redan har sagt innebär det ena att stärka producentorganisationerna, så att vi hindrar producenterna från att konkurrera med varandra, och det andra är möjligheten att stärka våra främjande initiativ, vilket kan vara till hjälp.
Några av er tog upp frågan om importen av frukt och grönsaker från tredjeländer, särskilt röd frukt. Import från tredjeländer måste uppfylla de normer som vi tillämpar i gemenskapen. Medlemsstaterna måste kontrollera produkter som kommer in i gemenskapen och meddela kommissionen om upptäckta produkter som inte uppfyller normerna genom vårt system för snabb varning.
På grundval av den information vi har, som har lämnats av detta system, skedde bara tre upptäckter av färsk och fryst frukt som inte uppfyllde våra normer mellan januari 2002 och april 2005. Med tanke på den stora mängd som importeras anser jag att detta är ett mycket litet antal.
När det gäller införandet av en särskild ursprungsmärkning kan jag försäkra er att jag kommer att vara positiv i min inställning till det.
Jag kan inte annat än betona den stora betydelse som denna specifika sektor har för medlemsstaterna, både ur ekonomisk och sysselsättningsskapande synvinkel. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0096/2005) av Jánusz Wojciechowski för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1868/94 om upprättande av ett kvotsystem avseende produktionen av potatisstärkelse (KOM(2004) 772 – C6-0014/2005 – 2004/0269(CNS)). 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag skall börja med att tacka Janusz Wojciechowski och ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för allt deras arbete med detta betänkande. Jag vill sätta in detta förslag i sitt rätta sammanhang. Den 26 juni 2003 antog rådet en grundläggande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken väsentligt förändrar Europeiska unionens sätt att stödja jordbrukssektorn. När det gäller potatisstärkelse har 40 procent av det bistånd som betalas till producenten frikopplats och förts in i systemet med samlat gårdsstöd. Efter utvidgningen har sex av de tio nya medlemsstaterna varit involverade i systemet för potatisstärkelse för första gången under regleringsåret 2004-2005.
Sedan kvoterna för potatisstärkelse infördes 1995 har vi försökt definiera en strategi för att garantera, förbättra och främja utvecklingen av denna mycket viktiga sektor.
Jag återgår till det förslag som diskuteras i dag. Det är mycket viktigt att bevara stabiliteten i denna bräckliga sektor, samtidigt som hänsyn tas till de grundläggande förändringarna till följd av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och utvidgningen. För det första: att föra vidare kvoterna för två år i stället för de tre år som anges i förordning (EG) nr 1868/94. Denna tidsram bör ge oss möjlighet att analysera de inledande effekterna av GJP-reformen och utvidgningen på sektorn för potatisstärkelse och göra att vi kan handla snabbt om behovet skulle uppstå.
För det andra: att föra vidare de befintliga kvoter som har skapat en stabil marknad i de åtta gamla medlemsstater som deltar i detta system. Jag är väl medveten om att det i vissa nya medlemsstater finns en rädsla för att de kvoter som förhandlades fram i deras anslutningsfördrag, och som grundar sig på en historisk referensperiod, kan vara för låga. Som vanligt kommer utvecklingen av sektorn för potatisstärkelse i alla medlemsstater att övervakas noggrant under de kommande åren.
Kommissionen uppskattar jordbruksutskottets bidrag till utvecklingen av detta område. Flera av ändringsförslagen går dock utanför området för kommissionens förslag, särskilt när det gäller tidsramen för förslaget. Eftersom en förlängning med fyra år inte skulle ge oss möjlighet att reagera snabbt på eventuella bristande balanser på EU:s stärkelsemarknad kan kommissionen inte godta detta ändringsförslag i samband med det aktuella förslaget.
Ändringsförslaget avseende överföringen av kvoter till nya medlemsstater ger visserligen upphov till frågor av stor vikt för de berörda länderna. Erfarenheten har dock visat att avkastningen på potatisstärkelse svänger mycket, beroende på klimatvillkoren. Om möjligheter skapas för transnationell utjämning med prioritet på de nya medlemsstaterna kan det sporra producenterna i dessa medlemsstater att utöka de områden som står under avtal och hoppas på en överföring av outnyttjade kvoter från andra medlemsstater, vilket skulle kunna leda till ett betydande överskridande av deras kvoter under år då klimatvillkoren i Europeiska unionen är gynnsamma för potatisodling, vilket förvärrar deras situation.
Sammanfattningsvis kan kommissionen inte godta ändringsförslagen i betänkandet. 
Janusz Wojciechowski (PPE-DE ),
   . –  Mina damer och herrar! Vid utarbetandet av detta betänkande hade utskottet för jordbruk två problem att ta ställning till: hur länge, eller snarare hur mycket längre, det nuvarande kvotsystemet skulle fortsätta att gälla och hur mycket, eller snarare om, kvotnivåerna borde ändras.
Som svar på den första frågan beslutade utskottet för jordbruk att kvotsystemet skulle vara kvar under de följande fyra marknadsåren, snarare än i de två år som kommissionen hade föreslagit. Utskottet övertygades av argumentet att detta skulle ge producenterna av potatisstärkelse tillräckligt med tid för att i god tid kunna förbereda produktionsplaner. De två år som föreslogs i förslaget skulle vara en allt för kort period för att förbereda sådana planer. Utskottet för jordbruk antog därför ett ändringsförslag där det föreslogs att perioden skulle vara fyra år lång.
Den andra frågan ledde emellertid till en hetsig debatt om huruvida kvotnivåerna borde förändras. Mycket av debatten handlade om huruvida de nya medlemsstaterna hade behandlats orättvist eftersom de kvoter som de tilldelades under anslutningsförhandlingarna inte motsvarade deras produktionspotential. De 15 gamla medlemsstaterna står för 89 procent av den totala EU-kvoten på 1 947 000 ton. De 10 nya medlemsstaterna står för endast 11 procent av denna siffra. 
Jag skulle vilja påminna kommissionen och parlamentet om att siffrorna tydligt visar att så sent som 1999 producerades mer potatis i de 10 nya medlemsstaterna än i de 15 gamla medlemsstaterna. Ungefär 1 400 000 hektar potatis odlades i de gamla medlemsstaterna jämfört med 1 600 000 hektar i de nya medlemsstaterna. Till följd av en plötslig minskning av mängden potatis som odlas i de 10 nya medlemsstaterna har situationen delvis förändrats sedan dess. Produktionsnivåerna är emellertid fortfarande mycket höga. Polen är EU:s största potatisproducent och användes som exempel i debatten. Även om stora områden i Polen inte längre används för potatisodling är landet fortfarande den främsta potatisproducenten. Trots detta är Polens produktionskvoter emellertid flera gånger lägre än Tysklands, Nederländernas och Frankrikes kvoter. Den lilla kvoten innebär att potatisjätten Polen inte producerar tillräckligt med stärkelse för att möta den inhemska efterfrågan utan måste importera stora mängder stärkelse. Samma problem finns även i de andra nya medlemsstaterna, särskilt i Litauen.
Trots att de 15 gamla medlemsstaterna har tilldelats höga produktionskvoter för stärkelse är det dessutom flera år sedan dessa kvoter fylldes. Under de senaste sex åren har kvoterna bara fyllts under 2001, och den del av kvoten som har återstått att fylla har växlat mellan 3 procent och 17 procent. Det är oerhört orättvist att vissa länder inte lyckas fylla sina kvoter medan andra kämpar för sin överlevnad för att deras kvoter är för små.
Utskottet för jordbruk beslutade att det var uteslutet med såväl en ökning av den totala kvoten som förändringar av de kvoter som tilldelas enskilda länder. Beslutet motiverades bland annat med en oro för att marknaden skulle kollapsa om produktionen ökade. Inom utskottet kom man emellertid fram till en bred kompromiss som ledde fram till en alternativ idé om ”utjämning”, där länder skulle ges möjlighet att överföra kvoter som inte hade fyllts. Med tanke på de problem som de nya medlemsstaterna har föreslog utskottet för jordbruk en lösning som tillåter överföring av kvoter som inte har fyllts – något som ofta hänt under senare år. Detta skulle i första hand gynna de nya medlemsstaterna. Jag skulle vilja påpeka för kommissionsledamoten och parlamentet att detta är en mycket bra lösning eftersom den totala produktionskvoten inte överskrids, marknaden inte utsätts för en risk och systemets ömtåliga balans inte rubbas. Den ger oss emellertid en möjlighet att komma till rätta med den orättvisa tilldelningen av kvoter, åtminstone i de fall där vissa länder inte fyller sina kvoter.
Jag skulle vilja tacka ledamöterna i utskottet för jordbruk, oavsett deras politiska hemvist, för att de enhälligt antog detta kompromissförslag. Jag rekommenderar parlamentet och kommissionen att anta denna kompromiss och hoppas att förslaget om utjämning kommer att leta sig in i det nya förslaget till förordning. Jag upprepar dessutom att detta är en mycket intelligent och välbehövlig kompromiss. Det är en kompromiss som visar den solidaritet mellan gamla och nya medlemsstater som vi måste eftersträva. 
Laima Andrikienė
   , . – Frågan om produktionskvoter för potatisstärkelse är väldigt viktig för vissa av EU:s nya medlemsstater, särskilt för Litauen och Polen. Problemet är att Litauen i anslutningsfördraget endast tilldelas en mycket liten kvot för produktion av potatisstärkelse – 1 211 ton om året, vilket endast utgör 0,06 procent av kvoten för hela EU. Som vi vet fastställdes Litauens kvot baserat på referensperioden 1998-2000. Under denna period var produktionen av potatisstärkelse som lägst i Litauen, och situationen motsvarar inte alls dagens förhållanden. Jag skulle vilja uppmärksamma både mina kolleger och Europeiska kommissionens ledamöter på att denna kvot inte ens säkerställer en minimal ekonomiskt försvarbar användning av kapaciteten på stärkelseindustrins fabriker i Litauen. Den totala tekniska kapaciteten vid dessa två fabriker uppgår till 13 000 ton potatisstärkelse om året. För närvarande använder de litauiska fabrikerna alltså endast 9 procent av sin kapacitet. Om dagens kvot inte ändras under de kommande åren kommer detta att innebära att produktionen av potatisstärkelse i Litauen kommer att försvinna. Det skulle räcka med 4 000-5 000 ton potatisstärkelse om året för en minimalt ekonomiskt försvarbar användning av fabrikernas kapacitet. Litauen begär därför en ökning av sin kvot till minst 4 855 ton om året. Detta skulle utgöra 0,25 procent av hela EU:s kvot.
I samband med detta skulle jag vilja betona att kvoten för produktion av potatisstärkelse i EU inte har fyllts under senare år. Litauens begäran om att öka sin kvot från 0,06 procent till 0,25 procent av den totala kvoten för produktion av potatisstärkelse i EU kommer därför definitivt inte att i någon väsentlig grad påverka indikatorerna på EU:s inre marknad. Det viktigaste är emellertid att en ökning av Litauens kvot för produktion av potatisstärkelse skulle garantera social stabilitet, arbetstillfällen och infrastrukturen i två av landets regioner som är starkt kopplade till driften av dessa fabriker. Det är givetvis mycket lättare att förstöra något än att bygga upp det igen, och problemet är att när denna industrisektor rubbas i Litauen måste följdverkningarna kompenseras, däribland i form av ekonomisk kompensation. Allt detta sker i en tid där prognoserna tyder på att Litauens konsumtion och efterfrågan på potatisstärkelse växer och kommer att fortsätta att växa. Inom cellulosa- och livsmedelsindustrin kommer den att öka till uppemot 8 000 ton om året. Därför är det ingen tvekan om att Litauens kvot för produktion av potatisstärkelse måste öka. 
Bogdan Golik,
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot! Reformen av marknaden för stärkelse är endast en mycket liten del av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Trots att betänkandet och dess motivering behandlar denna mindre aspekt av jordbrukspolitiken är de ett utmärkt exempel på hur enskilda länder behandlas annorlunda och felaktigt. Tyvärr accepterade kandidatländerna en sådan behandling i anslutningsfördragen.
Polen var i många år en av Europas ledande potatisproducenter. Endast Tyskland och Frankrike låg före. Detta stämmer för övrigt än i dag. Detta beror dels på jordbrukstraditioner och konsumentvanor som går tillbaka flera generationer, dels på Polens näringsfattiga och sandhaltiga jord i vilken jordbrukarna endast kan odla råg och potatis. Polens kvot för produktion av potatisstärkelse är på 144 000 ton. Den har ingen som helst koppling till varken produktionspotentialen vid Polens 13 potatisbearbetningsfabriker, som för närvarande beräknas till 220 000 ton, eller mängden potatis som odlas. I Polen används trots allt mer mark för att odla potatis än i något annat land i Europa. Siffran har dessutom ingen som helst koppling till antalet personer som antingen bor på landsbygden eller arbetar inom jordbruket.
Även om Polen är den tredje största potatisproducenten innebär de begränsningar som har fastställts att landet har blivit en importör av stärkelse. Eftersom kvoterna hade beräknats för lågt och varit följden av dåliga förhandlingar såg den polska regeringen det som naturligt att överlämna motiverade förslag som föreskrev en ökning av kvoterna. Jag anser att man inte bör skämmas för att erkänna att man har begått ett misstag. Det är däremot skamligt att vägra rätta till misstaget. De föreslagna ändringarna innebar en ökning av kvoterna på endast 40 000 för Litauen och Polen tillsammans trots att 20 procent av EU:s totala kvot, dvs. 200 000 ton, inte har fyllts de senaste åren. Trots att de ändringsförslag som föredraganden lade fram i utskottet för jordbruk innehåller en upprepning av de ändringar som regeringarna i Litauen och Polen föreslog väckte ändringsförslagen stor uppståndelse. Kommissionen protesterade våldsamt, och en lång och hetsig debatt följde i utskottet för jordbruk. Ibland kändes det som om jag var på en fotbollsmatch där Polen och Litauen, som hade lagt fram förslaget, var på ena sidan och resten av EU på andra sidan.
I dag debatterar vi slutversionen av detta nya betänkande som är ett resultat av en intelligent kompromiss. Att jag redogjorde för den historiska bakgrunden beror på att jag vill uppmärksamma parlamentet på det underliggande problemet som nu har exploderat rakt i ansiktet på oss och avslöjat den orättvisa behandling som enskilda länder utsätts för inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna orättvisa beror på misstag som gjordes av dem som förhandlade fram anslutningsfördragen, men även på de ändrade förhållandena för jordbruket och landsbygden till följd av utvidgningen och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Med mina kommentarer ville jag även understryka att Wojciechowskibetänkandet både är genomtänkt och en bra kompromiss samt att föredraganden har fått alla parter i denna onödiga konflikt att försonas. Jag företräder den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Denna grupp har ställt sig bakom den kompromiss som innebär att kvoterna förlängs med två år, dvs. till 2009, och att de fyraåriga kvoterna fördelas mellan medlemsstaterna på basis av kvoterna för 2004–2005.
Precis som PPE-DE-gruppen anser jag att två år inte är tillräckligt lång tid för att vi skall kunna bedöma den utveckling som har ägt rum inom marknaden för potatisstärkelse sedan utvidgningen. Jag anser att ofyllda kvoter, som för närvarande utgör 19 procent av totalsumman, bör fördelas mellan de nya medlemsstaterna. Jag tackar även föredraganden och betonar att detta är ett exempel på en bra kompromiss och ett utmärkt betänkande. 
Gintaras Didžiokas,
   . – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Kvoter för produktion av potatisstärkelse ser vid första anblicken ut att vara en enkel och okomplicerad fråga. Det verkar som vi bara diskuterar siffror, procenttal och proportioner. Bakom dessa siffror döljer sig emellertid verkliga människor, deras familjemedlemmar och deras liv.
Jag skall försöka ge ett kort exempel. Litauen, det land där jag har valts, har en kvot som är tio gånger mindre än vad landet har kapacitet att producera. Vi har redan hört att det finns två fabriker som producerar potatisstärkelse i Litauen. Båda ligger på landsbygden. Jag upprepar – på landsbygden. Litauen har en gammal tradition av potatisodling, och denna odling ger bra avkastning i Litauen. Fabrikernas kapacitet uppgår till 13 000 ton om året. Litauens ekonomi är den snabbast växande ekonomin i EU och kräver mer och mer av denna produkt. Det innebär att denna produkt behövs för Litauens egna behov. Produktionskvoten är på endast 1 200 ton om året, vilket inte gör det möjligt för de litauiska fabrikerna att ens utnyttja sin kapacitet på ett minimalt ekonomiskt försvarbart sätt. När fabriker tvingas använda endast 9 procent av sin kapacitet förstår ni kanske mer exakt vad produktionseffektivitet vill säga. Den nuvarande situationen, dvs. produktionskvoterna, tvingar affärsmän att stänga dessa fabriker på landsbygden. De människor som arbetar och bor där kommer att förlora sina arbeten. Infrastrukturen i de två städerna är kopplad till dessa fabriker – värme, vattenförsörjning osv. Nedläggningen av fabrikerna kommer därför att få mycket allvarliga sociala konsekvenser. Situationen blir ännu värre av att andra medlemsstater har mycket större produktionskvoter än de kan producera eller konsumera. Slutsatsen är att Litauen kan producera och konsumera sin egen produktion, men att landet inte får producera. Det tvingas stänga fabrikerna. Jag anser att detta varken är rättvist eller förenligt med EU:s grundläggande principer.
Jag förstår att frågan om kvoter är mycket känslig. Jag talar emellertid inte om extra förmåner utan endast om möjligheten att överleva. Litauens jordbruksministerium lade noggrant fram sina argument för kommissionen, men kommissionen ansåg inte att den behövde ta hänsyn till dem. Man kan kanske förstå kommissionen – frågan om kvoter är verkligen besvärlig. Kanske kommissionen kan bete sig på det viset eftersom den är längre från medborgarna. Men Europaparlamentet och Europaparlamentets ledamöter måste behandla medborgarnas problem på ett känsligare och mer djupgående sätt. Vi kan inte fly undan problemen utan måste fatta riktiga beslut. Man kan säga att man kommit överens om dessa kvoter. Ja, men detta är dåligt, och kvoterna är ingen ”helig ko” som inte får röras. Om vi ser att det finns ett problem har vi en skyldighet att lösa det. Vi talar mycket och allvarligt om landsbygdens utveckling och stöd till landsbygdsområden. Vi avsätter stora summor för detta. Det vore oförsvarbart om vi förstör något som verkligen kan fungera för att därefter skapa någonting som skulle kräva mer pengar. Är detta ett effektivt och rationellt sätt? Jag anser därför att den föreslagna kompromissen om att tillåta omfördelning av oanvända kvoter är ett positivt steg. Det kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna och kommissionen att hitta en lösning på det här problemet. Jag skulle vilja tacka talaren, Jánusz Wojciechowski, för hans beslutsamhet och det utförda arbetet. Jag hoppas att kollegerna kommer att stödja det betänkande som Wojciechowski har utarbetat och som utskottet för jordbruk har godkänt och reviderat. 
Peter Baco (NI ).
   – Mina damer och herrar! Vid omröstningen rekommenderar och uppmanar jag er att rösta för det förslag från utskottet för jordbruk som föredraganden Jánusz Wojciechowski har lagt fram. Jag vill även tacka honom för hans kvalificerade och hårda arbete i samband med utarbetandet av betänkandet.
Mina damer och herrar! Om vi antar detta kompromissförslag visar vi att vi är redo att åtminstone delvis eliminera den orättvisa fördelningen av mark för produktion av potatisstärkelse mellan EU:s gamla och nya medlemsstater. Polen är ett bra exempel på detta. När jordbruksutskottet tog upp denna fråga behandlades även det större problemet med diskriminering av jordbrukare från EU:s nya medlemsstater. Under detta sammanträde har det redan nämnts att en jordbrukare från en gammal medlemsstat på vänster sida av en flod, som bedriver jordbruk under precis samma klimat- och jordförhållanden, får ett direktstöd på 400 euro medan en jordbrukare i en ny medlemsstat på andra sidan floden endast får 50 euro. I en öppen diskussion om denna fråga pekade utskottet för jordbruk på ett akut behov av att utbyta åsikter om genomförandet den gemensamma jordbrukspolitiken och fördomsfritt diskutera problemet.
Jag använder gärna detta tillfälle till att konstatera att de diskussioner som ägde rum i utskottet för jordbruk visade att det finns en beredskap – och inte bara en beredskap utan även ett intresse – för att anordna ett sådant öppet utbyte av åsikter. Jordbrukarna i mitt land, Slovakien, hoppas dessutom att sådana diskussioner skulle kunna leda till att man får bort de spänningar som uppstår på grund av att jordbrukspolitiken genomförs på ett ojämlikt sätt i olika delar av det utvidgade EU. 
Czesław Adam Siekierski (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Tillsammans med länder som Tyskland, Nederländerna, Frankrike och Danmark var Polen länge en ledande producent av potatisstärkelse. Eftersom Polens produktionskvot har fastställts till 145 000 ton utnyttjar landets anläggningar för produktion av stärkelse för närvarande endast på 60 procent av sin produktionskapacitet. Det innebär att vi inte producerar tillräckligt med stärkelse utan måste importera stärkelse, även om vi varken saknar råvaror eller bearbetningskapacitet. Polen behöver en produktionskvot på minst 180 000 ton, och det var den siffra som föreslogs under förhandlingarna.
I Västeuropa har det funnits mäktiga producentorganisationer i mer än 30 år. Sådana organisationer har precis börjat uppstå i Polen, och de präglats av svåra barnsjukdomar. Anläggningarna för att producera stärkelse har däremot anpassat sig väl. Producenterna investerade stora summor under 2003 för att uppfylla EU:s miljönormer. Detta är ytterligare ett skäl till att öka Polens kvot. Tilläggas bör att denna näringsgren sysselsätter hundratusentals människor, och dessa bor framför allt i de delar av landet som har drabbats extra hårt av strukturell arbetslöshet.
Jag tror inte att de ändringsförslag som har lagts fram kommer att lösa alla problem. De är emellertid ett steg i rätt riktning. Även om hälften av all potatis som odlas i Europa kommer från Polen kommer vi fortfarande att behöva importera potatisstärkelse. Hur skall vi förklara detta för dem som är inblandade i produktionen och bearbetningen av potatis och för allmänheten? 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja uppmärksamma parlamentet på tre frågor som jag tycker är viktiga i samband med kvotsystemet för produktion av potatisstärkelse. För det första: i debatterna om jordbruk får man ofta intrycket att kommissionens företrädare medvetet eller omedvetet saknar kunskap om de nya medlemsstaternas produktionspotential. De nya medlemsstaterna står för 30 procent av EU:s totala potential för produktion av potatisstärkelse. Det är detta som dagens debatt handlar om. Samtidigt uppgår dessa länders kvoter för att producera stärkelse endast till omkring 10 procent av EU totala produktionskvot. Därför går det inte att komma ifrån att kvoterna har fördelats orättvist mellan gamla och nya medlemsstater.
För det andra har det under debatten flera gånger upprepats att det skulle vara omöjligt att ändra på något som man har kommit överens om under anslutningsförhandlingarna. Motiveringen till detta är att om ett land skulle gynnas av en sådan ändring skulle även andra länder vilja ha förändringar som gynnade dem. Denna attityd är oacceptabel. För det tredje tar kommissionen en extremt lång tid på sig för att besvara anföranden och förslag från parlamentets ledamöter. Vi måste ofta vänta flera veckor för ett svar, och det kan gå flera månader innan åtgärder vidtas. Detta är också oacceptabelt
Trots dessa reservationer hoppas jag att kommissionen, rådet och parlamentet kommer att lyckas nå en kompromiss, även om det bara blir en kompromiss om kvoten för produktion av potatisstärkelse. Jánusz Wojciechowski har föreslagit en sådan kompromiss. Den antogs enhälligt av utskottet för jordbruk, och han förtjänar all heder för detta. Visserligen ger lösningen inte de nya medlemsstaterna några garantier för att deras kvoter för produktion av stärkelse kommer att öka, men detta finns i alla fall med som alternativ. Detta är extra viktigt med tanke på att produktionen av stärkelse i EU under de senaste sex åren i genomsnitt har legat 7 procent under de nuvarande produktionsgränserna. Det är därför troligt att detta även kommer att bli fallet i framtiden. Genom den nya förordningen blir det möjligt att överföra oanvända kvoter till de nya medlemsstaterna. Potatisodlare i dessa länder, särskilt i Polen, kommer att kunna tjäna mer pengar på sitt jordbruk. Stärkelseindustrin kommer dessutom att kunna utnyttja sin produktionskapacitet på ett bättre sätt. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Tack för era bidrag till denna viktiga debatt. En av de punkter som togs upp av flera ledamöter rörde frågan om varför de nya medlemsstaterna inte fick en högre kvot redan från början. Kvoterna för potatisstärkelse för de nya medlemsstaterna förhandlades fram i Köpenhamn 2002 och avtalades av kandidatländerna och EU-25. De beräknades på exakt samma sätt som kvoter för andra medlemsstater, med ett genomsnitt av produktionen under en treårig referensperiod.
När det gäller det exempel med Polen som nämndes vill jag ge er några siffror. Den genomsnittliga produktionen i Polen från 1999 till 2001 var 107 317 ton. Trots detta tilldelades Polen en kvot på 144 985 ton. Därför verkar det inte helt motiverat att tala om orättvisa kvoter. Jag erkänner fullt Polens betydelse som potatisproducent, men vill påminna er om att stärkelsekvoterna är baserade på historisk produktion och inte på de olika medlemsstaternas potential.
De andra frågorna rör förlängningen av tidsramen till fyra år och möjligheten till kvotöverföringar till de nya medlemsstaterna. I mitt inledningsanförande klargjorde jag att jag inte kan godta ändringsförslagen i betänkandet. 
Talmannen. 
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0045/2005 – B6-0231/2005) till kommissionen från Lapo Pistelli för ALDE-gruppen om situationen i Sudan. 
Lapo Pistelli (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är verkligen inte alls glad över att behöva inleda mitt anförande. Jag hade helst sett att kommissionsledamot Louis Michel hade besvarat frågan eftersom han är en god lyssnare som har en omfattande förståelse för situationen. Jag förringar emellertid på intet sätt kommissionsledamot MariannFischer Boels närvaro.
Parlamentet debatterade senast denna fråga i september samtidigt som en delegation under ledning av Luisa Morgantini besökte Sudan. Mycket har emellertid hänt i Sudan sedan dess. Framför allt har man lyckats slutföra de förhandlingar som ledde fram till att man den 25 januari kunde underteckna ett övergripande fredsavtal. Genom avtalet avslutades 21 år av inbördeskrig mellan landets norra och södra delar, trots att de många protokoll som ingick i avtalet innehåller många krav och kräver båda parters goda vilja.
Samtidigt har den internationella uppmärksamheten ökat när det gäller den pågående tragedin i Darfur. Det är en komplex tragedi med många konsekvenser som inte går att sammanfatta på några få minuter. Förutom den stora uppmärksamheten från det internationella samfundet har vi även sett stora humanitära ansträngningar, särskilt från EU:s sida. FN:s säkerhetsråd har dessutom gjort betydelsefulla uttalanden den senaste tiden.
Det finns ett grundläggande problem som parlamentet måste ta ställning till. Det är huruvida det positiva avtalet mellan landets norra och södra delar – mellan Ali Osman Taha och John Garang – skall ses som ett gott tecken som kan ha positiv effekt på Darfurkonflikten, eller om det internationella samfundet riskerar att det olösta problemet i Darfur i stället kan destabilisera fredsavtalet mellan nord och syd. Det är två olika frågor, men de är nära förbundna med varandra eftersom de rör samma land.
EU har ett starkt engagemang eftersom vi dels har gett 400 miljoner euro i humanitärt stöd, dels direkt betalar vissa av kostnaderna för Afrikanska unionens uppdrag i Sudan (AMIS), vars syfte det är att på något sätt försöka bibehålla en relativ stabilitet i Darfur. Dessutom har det funnits starka krav på att kraftigt utöka uppdragets mandat och kraftigt utöka den utsända styrkan. Det är värt att komma ihåg att Darfur omfattar ett område som är ungefär lika stort som Frankrike. Det är extra svårt att föreställa sig att en militär styrka skall kunna utföra sitt uppdrag med så få man. Fram till helt nyligen rörde det sig om knappt 3 000 man. Just nu består styrkan av 7 000 till 8 000 man.
Trots detta är vi medvetna om att situationen i Darfur fortsätter att vara komplex. Det våld som förekom för ett och ett halvt år sedan förekommer inte längre. Däremot förekommer fortfarande övergrepp. Om vi inte kan stoppa våldet kan vi inte få de fördrivna människorna och flyktingarna att återvända till sina byar. Paradoxalt nog upplever vi att det humanitära maskineriet och lägren fungerar. Eftersom lägren är oaser av relativ fred i ett land som i jämförelse fortfarande är väldigt instabilt och mycket våldsamt drar de emellertid till sig nya flyktingar, t.o.m. från Tchad.
Denna muntliga fråga kommer att följas upp under sammanträdesperioden genom en kompromissresolution från de stora politiska grupperna. Med denna fråga vill vi fråga kommissionen hur mycket humanitärt bistånd det finns och vad kommissionen avser att göra med biståndet under året samt vilka åtaganden kommissionen planerar för Darfur och Sudan i allmänhet. Vi skulle också vilja veta om vi kan arbeta tillsammans med Afrikanska unionen för att upprätta en flygförbudszon i Darfur. Det är vår enda chans att på allvar och på ett trovärdigt sätt få slut på våldet.
Även om min nästa punkt inte fick plats i kompromissresolutionen skulle jag också vilja veta om kommissionen anser att det är värt att öka EU:s politiska engagemang genom att utnämna en särskild representant för Darfur och Sudan – på samma sätt som vi gjorde för de stora sjöarna och Kosovo. Med andra ord, om EU lägger ned så stora politiska och materiella resurser för att lösa problemen i området – EU är den största bidragsgivaren – är det naturligt att fråga sig om EU nu har för avsikt att öka sin politiska närvaro. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Kommissionen följer uppmärksamt den allmänna situationen i Sudan, särskilt i Darfur. Den har i samverkan med medlemsstaterna främjat en intensiv diplomatisk verksamhet i Sudan och internationella forum i syfte att stödja konkreta framsteg i fredsförhandlingarna mellan norr och söder, vilka ledde till undertecknandet av ett övergripande fredsavtal den 9 januari, och nå en lösning på Darfurkrisen.
Kommissionen är fast besluten att stödja införlivandet av fredsavtalet från januari och de reformer som planeras för den sexåriga övergångsperioden. I likhet med det internationella samfundet känner Europeiska unionen att dessa avtal ger en inledande plattform för hanteringen av de olika kriser som ansätter Sudan, och att de därigenom ger en omfattande och varaktig lösning på Sudans olika kriser, däribland i Darfur.
Kommissionen och medlemsstaterna erbjöd därför politiskt och ekonomiskt stöd till de förhandlingar som ledde till avtalet om vapenstillestånd i april 2004 mellan den sudanesiska regeringen och rebellrörelserna. EU har också varit huvudbidragsgivare, särskilt ekonomiskt, till Afrikanska unionens två åtgärder för att övervaka vapenstilleståndet i Darfur. Trots att kommissionen erkänner fördelarna med Afrikanska unionens verksamhet i Darfur och behovet att förstärka dess uppdrag anser den att den omedelbara prioriteringen är att se till att Afrikanska unionens uppdrag fungerar till fullo. För närvarande fungerar det bara till 50 procent av sin kapacitet. Det kräver ett ökat samarbete mellan Afrikanska unionen, Europeiska unionen och andra organisationer, särskilt inom Förenta nationerna.
Europeiska unionen har vid upprepade tillfällen visat sitt stöd för Afrikanska unionens arbete för att nå en politisk lösning i Darfur, och EU deltar i Abujaförhandlingarna som observatör. Ordförandeskapet har skickat ett särskilt sändebud för att övervaka förhandlingarna noggrant. Parterna kan också erbjudas teknisk hjälp för att underlätta framsteg i förhandlingarna.
När det gäller humanitärt bistånd är Europeiska unionen genom sina medlemsstater och kommissionen en av Sudans främsta bidragsgivare. Europeiska unionen har öronmärkt mer än 370 miljoner euro i humanitärt bistånd för 2005, varav mer än 120 miljoner euro i form av livsmedelsstöd. Kommissionen har också öronmärkt 60 miljoner euro till stöd för Afrikanska unionens uppdrag i Darfur.
Eftersom krisen i Darfur hör till det internationella samfundets största bekymmer har Europeiska unionen riktat en betydande del av sitt humanitära bistånd specifikt till denna region. Sedan 1994 har kommissionen beviljat Sudan cirka 700 miljoner euro i humanitärt bistånd. 
Michael Gahler,
   . – Herr talman! Under de senaste decennierna har det inte saknats oroshärdar i Sudan. Utanför Khartoum och Omdurman har centralregeringen mer eller mindre systematiskt eftersatt hela landet. Därför är det knappast förvånande att kriser bryter ut både här och där. Vi är trots allt glada när saker rör sig i rätt riktning, och ingåendet av fredsavtalet med sydsidan i januari är ett exempel på detta. Alla avtalsparter måste utan dröjsmål genomföra avtalet. De 10 000 UNMIS-soldater som FN:s säkerhetsråd har stationerat ut kommer att hjälpa till med detta. Vi tackar de människor i Darfur som hjälper fördrivna personer, saknade och våldtäktsoffer när de som bäst behöver och välkomnar Afrikanska unionens ökade närvaro. Vi får inte heller glömma att nämna det stöd som vi har gett i form av logistikhjälp och andra resurser från EU och enskilda medlemsstater.
Jag är glad att säkerhetsrådet har uppmärksammat Internationella brottmålsdomstolen på situationen i Darfur. Jag ser detta som ett tydligt budskap till alla i Sudan, och även till dem bortom landets gränser, att de inte – tvärtemot vad de tycks tro – kan fortsätta att göra vad de gör i Darfur utan att straffas för det.
Kommissionen har precis som kommissionsledamoten nyss nämnde öronmärkt 400 miljoner euro till Sudan, och jag hoppas verkligen att dessa pengar inte kommer att betalas ut förrän fredsavtalet har genomförts i de södra delarna och det har skett objektiva förbättringar av situationen i Darfur. Jag måste säga att jag fortfarande betraktar den sudanesiska regeringen som en del av problemet snarare än som en del av lösningen.
Vi hörde exempelvis i går att en människorättsaktivist hade gripits kort innan han skulle åka till Dublin för att ta emot ett människorättspris. Jag kräver därför att han och de övriga personer som greps tillsammans med honom genast släpps.
Det är mot bakgrund av denna typ av motsägelsefullt beteende från den sudanesiska regeringens sida som jag frågar kommissionen om det finns några säkerhetsspärrar för att se till att stödet på 400 miljoner euro inte under några omständigheter kan betalas ut som budgetstöd och att resurserna så långt det är möjligt inte distribueras via regeringskanaler eller med dessa som bas. Om det går bör man i stället försöka använda de utländska biståndsorganisationer som finns på plats i Darfur och på andra ställen. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Jag stöder också de frågor som mina kolleger har ställt till kommissionen, vilka är mycket viktiga när det gäller hur vi hanterar den fortsatta krisen i Sudan, i förhandlingarna mellan norr och söder samt i Darfur.
Som Michael Gahler sade arresterades dr Mudawi Ibrahim Adam, en modig människorättskämpe i Sudan, än en gång av den sudanesiska regeringen, av dess nationella säkerhets- och underrättelsemyndighet. Han skulle precis gå ombord på ett flygplan, redo att ta emot ett pris från Irlands president. Det är ett fortsatt bevis – som om vi behövde det – på den sudanesiska regeringens beslutsamhet att trakassera människorättskämpar och godtyckligt och utan rättegång arrestera människor som har fräckheten att säga vad de tycker. Vi måste ta hänsyn till detta bevis i vår inställning till de budgetutgifter om 4 miljarder euro som har anslagits.
Vi måste vara helt tydliga i att vi förkastar och är beredda att tala öppet om den sudanesiska regeringens inställning mot alla som vill kämpa mot förtryck och för rättigheter och friheter. Det sudanesiska folkets lidande och kval kräver en förnyad och mycket mer beslutsam internationell insats på deras vägnar.
Det vi talar om i Sudan är vår tids verkliga tragedi. Det är det internationella samfundets misslyckande med att hantera etnisk rensning, massvåldtäkter och massmord i detta land.
I morse tittade jag på de senaste rapporterna från frivilligorganisationer om hur banditlivet fortsätter och hur svårigheterna med att leverera humanitärt bistånd förvärras av denna situation. Internflyktingarna i Sudan rapporterar mycket tydligt till frivilligorganisationerna – och de brittiska frivilligorganisationerna rapporterar till mig – att de identifierar arabiska milissoldater som nu tas upp i den sudanesiska regeringens armé och utbildas till soldater.
Frivilligorganisationerna har rapporterat fortsatta attacker, än en gång denna vecka, på kvinnor som samlar in ved. Dessa kvinnor är nu så desperata att de säljer en del av sina livsmedelsransoner för att köpa ved på marknaderna, i syfte att undvika de attacker som drabbar dem när de lämnar lägren för att samla ved.
Vi förstår att den etniska rensningen i princip har upphört. Om man frågar Afrikanska unionen kan de dock berätta att den till stor del har upphört för att den etniska rensningen i princip är färdig i Darfur.
Två miljoner människor är hemlösa, och de terroriseras fortfarande av Janjaweed-miliserna. Det beräknas att 197 000 människor söker skydd i Tchads ogästvänliga öknar, som vi besökte i december. Dessa människor har förlorat allt, men är ändå beredda att i desperation lämna sitt land för att bege sig till Tchad. Dessa människors desperation i Sudan sätter några av de debatter som vi har i våra länder i Europa om asyl och invandring i ett annat perspektiv.
Bevarandet av freden fortsätter att vara nyckelfrågan. Afrikanska unionen är hopplöst ansträngd just nu och kan inte uppfylla sitt uppdrag om vi inte får till stånd mycket mer samlade insatser för att förstärka det militära stöd som de behöver i detta land. 
Luisa Morgantini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag delar helt och hållet Lapo Pistellis bedömning och förslag. Det har sagts mycket om det sudanesiska folkets tragedi, skräck och lidande på grund av kriget i Darfur. FN:s undersökningskommission förtecknade i detalj de brott som har begåtts och vilket ansvar de olika aktörerna i konflikten har. Dessa måste dömas av Internationella brottmålsdomstolen. Sådana brott, och de brottslingar som begår dem, måste bestraffas.
Jag skulle emellertid vilja tala om de positiva saker jag såg under det besök som Europaparlamentets och AVS-ländernas delegation gjorde i mars. Aniala Fatima, en fördriven person som fortfarande var mycket rädd och som hade fördrivits från sin ödelagda by, väntade tillsammans med tusentals andra fördrivna personer på sin tur att berätta för regeringens kommission om vad hon hade förlorat så att hon kunde få ersättning. Under ett möte i Fashr mellan familjeöverhuvuden och stammar som tillsammans skulle fatta beslut om en försoningspakt fanns det fäder i den lokala milisen och fäder till rebellsöner som sade: ”De är våra söner; vi måste sluta fred!”
Den sydliga staden Juba har drabbats hårt av kriget. Tack vare det häpnadsväckande och viktiga avtalet är situationen emellertid fortfarande hoppfull. Parlamentsledamöter och icke-statliga organisationer talade om för oss att man omgående måste rensa vägarna från landminor, återförena familjer och öppna universitetet under överinseende av UNMIS.
I Khartoum försöker Sudanesiska folkets befrielserörelse (SPLM) inte längre gömma sig, och de försöker inte längre skapa en politisk och militär rörelse. Deras kontor är öppna, och de berättade för oss att det inte var några problem för dem att vistas i Khartoum. Även Afrikanska unionen finns på plats och talar med både rebellerna och armén och ser vad de kan göra för att lösa situationen.
Jag kan inte säga mer, för jag har bara två minuter till mitt förfogande. Jag tycker emellertid att det är viktigt att vårt parlaments och EU:s roll inte bör vara att fördöma utan att försöka hitta lösningar på den konflikt, den fattigdom, de orättvisor och den brist på demokrati som landet fortfarande präglas av. I det hänseendet är det ekonomiska bistånd som givarländerna utlovade vid konferensen i Oslo av avgörande betydelse, vilket även EU-biståndet är. Vi måste arbeta snabbt, för freden behöver näring, och i Darfur, där man dessutom har problem med ökenspridning och fattigdom, väntar tusentals och åter tusentals personer på att kunna återvända hem i säkerhet. Jag anser därför att vi måste agera på det sätt som jag har föreslagit och arbeta för freden.
Kathy Sinnott,
   – Herr talman! Sudans regering och Janjaweed-ledarna, däribland Musa Hilal, verkar märkligt immuna mot kritiken från väst. Efter att ha skickat människorna i Darfurregionen till gravar och flyktingläger har de skapat en militariserad zon – en terrorzon – som delar upp Sudan, norr och söder. I alla våra fredsinitiativ måste vi hela tiden vara medvetna om att freden för dem som utövar terror är ett hot som de kommer att bekämpa med all kraft eftersom freden kommer att innebära att de till slut blir dömda i krigsförbrytartribunaler. Avtal är till för de hederliga – Janjaweed är inte hederliga. De kommer inte att samarbeta. Människor lider. Vi kan inte vänta på ett samarbete som inte kommer. Vi måste stoppa Hilal och hans gelikar. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! 400 miljoner euro är mycket pengar. Det kommer att göra det möjligt för EU att göra en hel del för att stabilisera situationen i Sudan. Lapo Pistelli har emellertid rätt när han frågar hur det humanitära biståndet till Sudan egentligen distribueras. EU får inte dela ut pengar urskillningslöst, utan att fråga myndigheterna i Khartoum om de kan garantera att grundläggande normer uppfylls. Vi väntar fortfarande på ett klart svar på frågan om de religiösa minoriteternas rättigheter respekteras. Det finns en oro för att kristna diskrimineras på samma sätt som de tidigare diskriminerades i flera andra afrikanska länder. Frågan togs upp av EU och AVS-länderna under mötet i den parlamentariska församlingen. Varken Sudan eller Afrika kom med några kommentarer, men jag hoppas att EU inte följer deras exempel. Vi begår ett misstag om vi delar ut pengar utan att undersöka situationen för de mänskliga rättigheterna, särskilt de religiösa minoriteternas rättigheter. Denna fråga bör och måste vägas in i övervägandena. Nuvarande och framtida förbindelser mellan EU och Afrikanska unionen måste baseras på respekt för människorättsnormer. Jag anser att detta är det viktigaste som har kommit fram i debatten. Jag delar de reservationer som Gladys Kinnock tidigare gav uttryck för i kammaren. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Knappt hade Sudan kommit ut från 21 år av blodigt inbördeskrig mellan Sudans islamistiska regering och den kristna/animistiska södern, som äntligen tog slut genom det omfattande fredsavtal som undertecknades i Nairobi i januari, förrän en annan förfärlig humanitär situation uppstod i Darfur i februari 2003, vars internationella betydelse måste stärkas nu när uppmärksamheten kan riktas åt andra håll efter tsunamin i Sydostasien. En beräkning nyligen av det brittiska underhusets särskilda utskott visade att antalet dödsfall var hela 300 000, och 10 000 människor dör varje månad av sjukdomar, svält och grymheter, medan två miljoner människor är hemlösa och tvångsförflyttas, vilket destabiliserar grannlandet Tchad. Oavsett om man kallar det folkmord eller ej utgör det ändå troligen det allvarligaste systematiska brottet mot grundläggande rättigheter som förekommer någonstans i världen.
Afrikanska unionen är i akut behov av hjälp för att stoppa morden i Darfur, där hela byar bombas och bränns, där massavrättningar och massvåldtäkter är vanliga och där en aidskris nu hotar. Miljontals människor har fallit offer för en kamp med bränd jord mellan Sudans president Omar al-Bashirs arabdominerade regim och dess Janjaweed-miliser och de etniska afrikanska separatisterna i Darfur.
Äntligen agerar Förenta nationerna, enligt säkerhetsrådets resolution 1593, genom att de som anklagas för krigsförbrytelser hänvisas till Internationella brottmålsdomstolen (ICJ). Både Kina, en traditionell allierad till Sudan eftersom landet har oljeinvesteringar där, och Förenta staterna, som motsätter sig ICJ, har givit sitt medgivande och lagt ned sina röster i säkerhetsrådet.
Samtidigt som striderna har kylts ned vädjade FN:s generalsekreterare Kofi Annan denna vecka om en afrikansk styrka på 12 000 soldater, vilket är en ökning från de 7 500 som förväntades till augusti och de 2 500 soldater från Afrikanska unionen som redan finns i regionen. Kofi Annan vill också att icke-afrikanska stater skall ställa fler soldater till förfogande, och Kanada har varit en av de första stater som har medgivit detta.
Företrädare för de två grupperna – den sudanesiska frihetsrörelsen och rörelsen för jämlikhet och rättvisa – förklarade i måndags att de förband sig till ett vapenstillestånd och att ovillkorligt återuppta samtalen med den sudanesiska regeringen.
Jag välkomnar frisläppandet av 450 miljoner euro i humanitärt EU-bistånd, och accepterar inte åberopandet av oskuld och hittills straffrihet för den brutala regimen i Khartoum, som måste hållas ansvarig för sina brutala brott. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Lapo Pistelli har författat många muntliga frågor och beskrivit problemet i Sudan på ett mycket bra sätt. Under lång tid innebar den problematiska nord–syd-situationen i Sudan att det internationella samfundet inte brydde sig om problemen i Darfur. Som tidigare nämnts har parlamentet inte enbart till uppgift att analysera och kritisera – även om jag anser att detta är mycket viktigt – utan även att komma med svar och hjälpa till att säkerställa fred. Därför upprepar jag vad vi säger i vårt förslag till resolution, nämligen att vi välkomnar beslutet från FN:s säkerhetsråd om att ge Internationella brottmålsdomstolen mandat att utreda situationen i Darfur.
Konflikten i Darfur har gjort över en miljon män, kvinnor och barn till flyktingar. Enligt beräkningar från FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) finns över 200 000 flyktingar från Darfur i Sudans grannland Tchad. Även om det finns många rapporter om attacker på flyktingar är UNHCR även mycket oroligt för de fördrivna personer som finns inne i Darfur. Kvinnor berättar om hur de våldtas när de går för att leta efter ved och vatten. Därför är det viktigt att de som fått traumatiska upplevelser av att vara fördrivna inne i sitt eget land inte drabbas det ytterligare trauma det skulle innebära att tvingas återvända till sina hem. All förflyttning av fördrivna personer måste ske frivilligt. Även detta är något som vi kräver i vårt förslag till resolution.
Vi uppmanar dessutom den sudanesiska regeringen att samarbeta med Internationella brottmålsdomstolen för att se till att de som åtalats för brott mot mänskligheten ställs inför rätta. Det är endast när dessa personer inte längre kan slippa undan straff som det finns en chans till stabilitet och fred. Straffrihetskulturen måste få ett slut. Detta skulle göra mycket för att hjälpa till att skapa rättvisa.
Vi har också fått rapporter om att kommissionen och den sudanesiska regeringen efter undertecknandet av fredsavtalet utarbetade ett landstrategidokument. Eftersom syftet med ett sådant dokument är att främja fred, demokrati och mänskliga rättigheter är det mycket oroande att människorättsaktivisten dr Mudawi Ibrahim Adam nyligen greps. Det gör att man måste fråga sig om den sudanesiska regeringen verkligen är villig att arbeta mot dessa mål. Parlamentet måste sända en tydlig signal och kräva att dr Mudawi omedelbart släpps. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! FN är den internationella organisationen som har de bästa förutsättningarna för att skapa en varaktig lösning av konflikterna i Darfur. Det är viktigt att EU:s aktioner sker inom ramen för FN-samarbetet och att de insatser EU vidtar genomförs i samarbete med institutioner som har långtgående erfarenhet och legitimitet, t.ex. WHO eller FN:s världslivsmedelsprogram WFP. Jag välkomnar FN:s insatser i Sudankonflikten såsom det nyliga skapandet av den 10 000 man starka FN missionen UMIS. Jag är också positivt inställd till förslaget att öka Afrikanska unionens närvaro i Darfur.
För mitt parti har det hela tiden varit viktigt att det är FN som i första hand agerar i denna konflikt. FN bör agera i samarbete med Afrikanska unionen, eventuella EU-aktioner skall vara inriktade på humanitär hjälp efter samråd med FN. FN planerar att bidra med biståndsinsatser för totalt 1,5 miljarder US-dollar under år 2005. Detta är den enskilt största FN-appellen under detta år, det är viktigt att EU:s hjälpinsatser koordineras till och sker i samråd med FN så att världens totala insats i Sudan uppnår maximal effektivitet. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag gjorde mitt första uttalande om konflikten i Darfur den 14 september 2004. Sedan dess har det som ni nämnde skett några viktiga förändringar. Efter 21 år av inbördeskrig och etniska konflikter mellan norr och söder har ett fredsavtal undertecknats av regeringen och Sudanesiska folkets befrielsearmé (SPLA). För Sudan, som är Afrikas största land, är detta en stor möjlighet. Nu är viktigt att de miljontals flyktingarna får hjälp att återvända till människovärdiga levnadsförhållanden, att de kan utrusta sig med livets nödtorft – vilket inte bara betyder mat och dricksvatten – att man röjer minor samt att man återlämnar mark till de rättmätiga ägarna. Mest av allt måste man emellertid garantera flyktingarnas fysiska säkerhet. Även om EU:s stöd till Sudan på 400 miljoner euro är rätt strategi är det framför allt nödvändigt att frisläppandet av dessa resurser får som villkor att fredsavtalet genomförs och särskilt att situationen i den sydvästra provinsen Darfur förbättras.
Flera saker har hänt i denna provins sedan vår senaste debatt i september. FN:s säkerhetsråd har överlämnat de allvarliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Darfur till Internationella brottmålsdomstolen. FN:s undersökningskommission om krigsförbrytelser i provinsen har entydigt beskrivit dem som lika allvarliga som folkmord. Svårigheten i Sudan är att situationen i Darfur är fortsatt allvarlig. Detta kan göra att Sudan återigen störtar huvudstupa ned i avgrunden. Det är oroande att människorättsaktivisten dr Mudawi Ibrahim Adam har gripits tillsammans med en kollega och sin chaufför. Jag ställer mig bakom kraven på hans frisläppande.
En tredje positiv effekt är den roll som Afrikanska unionen spelar. Afrikanska unionen har markant ökat sina styrkor. Storleken på Darfur gör dock att Afrikanska unionens 7 700 man inte är mer än en droppe i havet. Både EU och Nato bör emellertid vara försiktiga med att lämna några militära utfästelser om fredsbevarande operationer. EU:s strategi bygger på säker tillgång till livsmedel och utbildning, återförening och återuppbyggnad av förvaltningens och regeringens förmåga tillsammans med planer för demobilisering, avväpning och utbildning av säkerhetsstyrkorna. Detta är utan tvekan det bästa sättet för att stabilisera situationen på lång sikt. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! När det gäller den specifika frågan om Darfur har kommissionen vid upprepade tillfällen uppmanat de två krigförande parterna att omedelbart få ett slut på våldet och det lidande som drabbar civilbefolkningen och på de oförlåtliga handlingar som begås i ett tydligt brott mot folkrätt och konventioner. Vi anser emellertid att även om freden i Darfur är önskvärd i absoluta termer skulle den inte kunna bli hållbar om den inte kompletteras av något, varför den bör vara en väsentlig del av en politisk lösning för hela landet.
Det bör betonas att ingenting mindre än ett fullständigt uppfyllande av avtalet om vapenstillestånd av alla de krigförande parterna kan skapa förutsättningar för ett återupptagande av den politiska dialogen mellan den sudanesiska regeringen och rebellerna i Abuja. Det är viktigt att dessa förhandlingar återupptas så snart som möjligt och att alla parterna slutar att insistera på orealistiska förutsättningar som blockerar hela processen.
Kommissionen anser också att den politiska dagordningen efter Naivasha är rätt ram för att nå en varaktig politisk lösning för hela regionen.
Kommissionen förespråkar en balanserad inställning till den sudanesiska regeringen och de viktigaste politiska aktörerna i Sudan. Denna balanserade inställning består av positiva och negativa åtgärder, beroende på det tillvägagångssätt som används av regeringen och de andra viktiga politiska aktörerna.
Efter undertecknandet av det omfattande fredsavtalet har kommissionen beslutat att gradvis återuppta sitt utvecklingssamarbete med ett bidrag om 400 miljoner euro. Kommissionen är också redo att stödja de parter som söker en fredlig lösning för Darfur och andra regioner i Sudan genom Naivasha-processens politiska ram.
Som kommissionen sade vid givarkonferensen om Sudan i Oslo nyligen kommer den takt i vilken den återupptar sitt samarbete till stor del att bero på graden av framsteg i det effektiva införlivandet av det övergripande fredsavtalet och en verklig förbättring av situationen i Darfur.
Samtidigt stöder kommissionen de senaste FN-resolutionerna, däribland hotet om sanktioner och hänskjutningen av fall med personer som har begått brott mot mänskligheten till Internationella brottmålsdomstolen som ett nödvändigt sätt att få ett slut på straffriheten och på våldet i Darfur.
Ett utvärderingsuppdrag under ledning av Afrikanska unionen som genomfördes den 10–22 mars med deltagande av Förenta nationerna och Europeiska unionen, innehöll en bedömning av behovet av att förbättra det fredsstödjande arbetet i Darfur, däribland att utforska sätt att stärka Afrikanska unionens andra uppdrag i Sudan (AMIS 2). I uppdragets resultat bekräftades AMIS’ positiva roll inom de områden där det har utnyttjats. Som jag nämnde tidigare uppskattar man dock att AMIS för närvarande bara utnyttjas till cirka 50 procent av sin kapacitet. Det är viktigt att föra upp AMIS till full kapacitet innan beslut fattas om att förstärka det.
Kommissionen är redo att bidra till att möta utmaningarna i Darfur, tillsammans med Afrikanska unionen och dess partner. En hållbar förstärkning av den afrikanska förmågan skulle kunna genomföras snabbt om de lärdomar som vi har dragit av denna verksamhet även skulle tillämpas i säkerhetssektorn. 
Talmannen. 
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag för att avsluta debatten från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet (B6-0300/2005), gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen (B6-0301/2005), gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster (B6-0302/2005), gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater (B6-0303/2005), gruppen Unionen för nationernas Europa (B6-0304/2005) och gruppen Alliansen av liberaler och demokrater för Europa (B6-0305/2005).
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 

