Uttalande av talmannen
Talmannen. -
Innan vi går vidare till ämnet för förmiddagens diskussion, skulle jag vilja göra ett kort uttalande i närvaro av rådets ordförande om de senaste dagarnas allvarliga utveckling i Mellanöstern.
Vi har med allt större misstro betraktat våldet och illgärningarna som har sjunkit till nya, ännu lägre nivåer under de senaste dagarna. De militära operationerna har nu nått nivåer som är de lägsta på två årtionden. Regionen, och särskilt Israel och de palestinska territorierna, verkar på ett skrämmande och obevekligt sätt röra sig mot en fullständig katastrof.
I denna växande tragedi har vi i parlamentet ett ansvar att göra allt vi kan för att förhindra att de heliga platserna förvandlas till slagfält. Vi måste aktivt stödja den enhälliga uppmaningen som Förenta nationerna uttalade i går kväll för ett omedelbart eldupphör. EU:s höge representant vet att vårt parlament står fast bakom honom i samband med hans initiativ för fred och eldupphör.
Jag vill också ta tillfället i akt denna förmiddag att uttrycka parlamentets stora skuld till Europeiska unionens sändebud, Moratinos, för hans personliga mod och orubbliga engagemang. Han kanske inte tackar mig för att jag säger detta, men jag fick möjlighet att samtala länge med honom i går om hans diplomatiska initiativ från vår sida om att hålla diplomatiska kanaler till båda sidor öppna. Han är en av våra obesjungna hjältar som verkar för Europa.
(Applåder)
Jag ber kammaren att vidta alla åtgärder på parlamentets vägnar, som har möjlighet att främja freden och dra tillbaka regionen från katastrofens brant. Jag har vidtagit åtgärder för att Shimon Peres och Yasser Arafat skall kunna stoppa denna infernaliska våldsspiral, genom att bjuda in dem att tala i kammaren. Jag hoppas att de har möjlighet att tacka ja till detta erbjudande. Vi skulle välkomna dem som förkämpar för freden i de svåraste av tider.
Jag, i samarbete med Solana och det spanska ordförandeskapet, är fortfarande intresserade av att resa till Ramallah tillsammans med Knessets talman, Avraham Burg, och samtala med Abu Ala i det palestinska lagstiftande rådet, om detta skulle bli möjligt under de rådande omständigheterna.
Eftersom risken för en omfattande katastrof är stor, måste vi göra allt vi kan. I detta parlaments namn, för mänsklighetens skull, vill jag denna förmiddag framförallt vädja till parterna att de skall upphöra med våldet, inleda samtal och ge freden en chans.
(Livliga applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill gratulera er till ert uttalande. Ni gör er plikt genom att agera som ni just gjorde. I går kväll hade min grupp bjudit hit en palestinier och en israel, som båda beskrev det återockuperade Ramallah för oss. De beskrev bombningar av lägren och de beskrev attentatens fasor i Jerusalem. De beskrev hur staden Ramallah försänktes i mörker och bombades när president Arafat tog emot Moratinos, några meter ifrån de bombade platserna.
Ni påminde med rätta om vårt beslut att bjuda in president Arafat och Shimon Perez. Jag tror att ni gör rätt i att påminna om det, och att göra det. Vi tog också beslutet att skicka en högnivådelegation på plats, vilket var en önskan från parlamentets sida.
Jag föreslår att vi gör verklighet av detta beslut och att delegationen blir en högnivådelegation, dvs. att det exempelvis blir våra gruppordförande som deltar, och kanske till och med parlamentets talman.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag vill å den socialdemokratiska gruppens vägnar stödja det uttalande ni just gjort och också uttrycka vårt stöd till den resolution som antagits av Förenta nationernas säkerhetsråd. Det är en historisk händelse, eftersom man för första gången uttryckligen, vilket Europeiska unionen insisterat på, nämner behovet av att erkänna en palestinsk stat.
Jag skulle vilja understryka att det är viktigt att FN, Europeiska unionen, Förenta staterna och Ryssland agerar tillsammans för att finna det ljus som leder oss i konflikten i Mellanöstern. Jag tror att det är ett budskap vi bör understryka, herr rådsordförande, eftersom det också vore av vikt med ett enigt råd i detta fall som stöder vår representants arbete i Mellanöstern. Jag tror att det är mycket viktigt att också rådet, precis som parlamentet uttryckte i plenum i februari i en resolution som antogs av en överväldigande majoritet, borde finna en gemensam linje som den beslutsamt skulle kunna stödja för att nå framsteg och bryta denna onda, tragiska cirkel som vi genomlever.
Herr ordförande! I övrigt tror jag att de initiativ som föreslagits, som redan fanns i vår resolution uttrycker vår gemensamma vilja.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
Herr talman! Även vår partigrupp tackar för ert uttalande. Vi står helt och hållet på er sida i fråga om fredsuppgörelsen, eller försöket till fredsuppgörelse i Mellanöstern. Nu är inte detta en debatt om Mellanöstern utan om utvidgningen, men vi är fullständigt övertygade om att vi, dvs. USA och EU, måste stödja fredsprocessen mellan Israel och Palestina lika beslutsamt och med samma metoder för att lyckas i kampen mot den globala terrorismen, och här har väst många fler signaler att ge. Jag är mycket tacksam för ert initiativ.
(Applåder)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle bara vilja tacka er för era ord, och jag hoppas att delegationen - om nu en delegation skulle åka till Ramallah och Jerusalem - inte bara möter företrädare för institutioner, utan också företrädare för det palestinska och det israeliska civila samhället, för jag tror inte att freden återkommer till Mellanöstern om inte det civila samhället mobiliserar sig.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Herr talman! Jag skulle å Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar väldigt gärna vilja tacka er för detta stöd och för det ni sagt i dag. Vi befinner oss i en fruktansvärd situation, där människor i dessa områden dödas varje dag - barn, unga, äldre, oskyldiga. Vi måste göra allt för att stödja er och från parlamentets sida också uppmana övriga parter att göra någonting. Jag anser att det är viktigt att vi som folkvalda åtar oss denna uppgift och i dessa dagar uttrycker vår sympati liksom vår fasa och vår rädsla.

Talmannen. -
Jag tackar kollegerna för att de stöder detta uttalande och de möjliga initiativ som vi kanske tar.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om utvidgningen, och det gläder oss att rådets tjänstgörande ordförande, Piqué I Camps, är här i dag för att leda denna diskussion.

Piqué
. (ES) Herr talman! Innan jag börjar med den fråga vi i dag samlats här för, dvs. utvidgningen, skulle jag vilja göra några kommentarer om situationen i Främre Asien om talmannen medger det. För det första för att ansluta mig till det uttalande ni nyss gjort, som jag tycker är oklanderligt, och som jag stöder helt och fullt.
Sedan många år tillbaka ägnar vi oss åt en intensiv politisk och diplomatisk aktivitet för att försöka finna en utväg ur den nuvarande våldsspiralen och situationen i Främre Asien.
Som bekant utgår Europeiska unionen och rådet från en övertygelse som jag tror att vi alla delar och den är att det inte går att finna en militär lösning på konflikten och att det därför inte finns något alternativ till en fredsprocess som oundvikligen måste leda till en fredlig samexistens mellan två stater i regionen. En israelisk stat, med internationellt erkända gränser och med rätt att känna sig säker och en palestinsk stat som är livskraftig ur alla synvinklar, särskilt politiskt, ekonomiskt, socialt och territoriellt.
Å andra sidan är det viktigaste just nu att nå ett eldupphör och därför skulle jag vilja passa på detta tillfälle att naturligtvis ansluta mig till Förenta nationernas säkerhetsråds resolution och till den lägga Europeiska rådets röst att det är nödvändigt att nå ett omedelbart eldupphör som gör det möjligt att vi parallellt skall kunna arbeta tillsammans i säkerhetsfrågor. I frågor som innebär att vi återinför ett politiskt perspektiv i processen, utan vilket en lösning är omöjlig, och att man också tar med det nödvändiga ekonomiska perspektivet, med tanke på de hemska livsvillkor och situation man för närvarande lever under på palestinskt territorium.
Det finns massor att göra och många initiativ och idéer ligger på bordet. Jag vill uttrycka mitt stöd till den saudiske arvprinsens initiativ, som jag tror kan vara ett bra avstamp för att gå vidare. Det är mycket lämpligt att det lämnas till hela Arabförbundet på det toppmöte förbundet skall hålla i Beirut i slutet av månaden för att tillsammans få igång fredsprocessen igen. Jag vill också säga att det är mycket viktigt, om inte nödvändigt, med internationell enighet för att lyckas (som säkerhetsrådets resolution, samt vissa språkrör i dag, uttrycker).
Alla är vi överens om att det förmodligen inte finns någon lösning på konflikten utan Förenta staternas inblandning, men vi är också övertygade om att deras ingripande inte ensamt kan lösa den. Och till enigheten mellan Europeiska unionen, Förenta staterna, Ryssland och Förenta nationerna skulle jag vilja lägga arabvärlden (särskilt några länder, men i allmänhet, hela arabvärlden genom Arabförbundet) för att i slutändan få parterna att förstå att det är nödvändigt att få ett slut på denna dynamik med attacker och motattacker som inte leder någonstans. Vi vet alla vilken den slutliga lösningen på denna process är. Därför är allt dödande och allt lidande om möjligt ännu absurdare.
Jag tror därför att vi måste fortsätta på denna linje och jag är mycket tacksam över vad kammaren säger och dess stöd. Jag garanterar att vi skall fortsätta att arbeta i denna riktning. Vi håller nu på att förbereda ett uttalande i så tydliga, odiskutabla och precisa ordalag som möjligt till det Europeiska råd som skall hållas i Barcelona i övermorgon. Jag hoppas dessutom att det skall vara ett uttalande som kan delas av andra närvarande internationella aktörer och att det skall tjäna till att nå denna så efterlängtade fred som ibland fortfarande verkar vara så avlägsen.
(Applåder)
Herr talman! Med er tillåtelse vill jag nu i detta första inlägg gå över till den fråga vi samlats här för, dvs. Europeiska unionens utvidgningsprocess.
Som ni vet utgör den näraliggande utvidgningen en av de viktigaste strategiska utmaningarna som Europeiska unionen står inför sedan den tillkom. För det spanska ordförandeskapet utgör den som ni vet en av våra grundläggande prioriteringar. I Nice underströks den politiska vikten av denna politiska uppgift och man fastställde färdbeskrivningen för våra åtaganden detta halvår.
I Göteborg fastställdes dessutom en tydlig tidshorisont. Det sades att vi måste avsluta förhandlingarna i slutet av år 2002 med alla de länder som är klara. Och i Laeken togs ett ytterligare steg eftersom man bekräftade de parametrar inom vilka den sista etappen i förhandlingarna bör hålla sig inom. Det sades också att om man fortsatte i nuvarande takt skulle upp till 10 länder kunna vara klara. Man fastställde också under vilka parametrar vi kan och bör hålla förhandlingarna så att de avslutas på lämpligt sätt. Å ena sidan uppfyllandet av den gällande gemenskapslagstiftningen och å den andra respekten för långtidsbudgeten från Berlin.
Jag vill framhäva den stora utmaning utvidgningen innebär. Med den kommer länder att komma med i Europeiska unionen som i många fall (jag tänker då särskilt på östländerna) för knappt 15 år sedan var totalitära planekonomiska diktaturer som i allmänhet tillhörde en militärallians som var motståndare till Nato. Vi talar som jag säger om knappt 15 år tillbaka.
Förändringarna är således så djupa och de har uppstått under så kort tid att de ger denna utvidgning en egen, specifik och unik karaktär som av alla dessa skäl gör att den är mycket annorlunda än de tidigare och således av en annan karaktär.
Som ordförande i unionens råd är vårt huvudsakliga mål detta halvår (det som vi genom färdplanen fått i uppdrag) att uppnå gemensamma ståndpunkter i de kapitel som faller under vårt ordförandeskap och som är de sista att fastställas. Jag tänker på budget- och ekonomiaspekter på den gemensamma jordbrukspolitiken, jag tänker på regionalpolitiken (struktur- och sammanhållningsfonder) på ekonomiska och budgetmässiga aspekter och slutligen kapitlet om institutionerna.
Som naturligt är talar vi således om mycket komplexa och svåra kapitel som uppgår till nästan 80 procent av gemenskapsbudgeten och det är en uppgift som på ett lämpligt sätt uttrycker storleken på den utmaning vi alla har framför oss. Vi kommer att göra allt vi kan för att uppnå detta mål, eftersom vi bl.a. är medvetna om att dröjsmål av vilket slag det vara må kan riskera alltihopa.
Debatten om dessa kapitel har inletts med att kommissionen lagt fram (jag förmodar att vi sedan kommer att få en fördjupning av dessa punkter) ett meddelande om den ekonomiska ramen för utvidgningen och också några därtill förknippade dokument såväl om regionalpolitik som om jordbruk.
Efter den interna debatt som pågår i rådet (vi har redan hållit några första mycket intensiva och seriösa debatter) har kommissionen åtagit sig att lägga fram förslag till gemensamma ståndpunkter om möjligt under mars månad eller de första dagarna i april, och i så fall utifrån resultaten av dessa diskussioner. Jag vill säga att den bedömning ordförandeskapet gör av dessa dokument är positiv eftersom de enligt vår bedömning ger en solid och rättvis grund för förhandlingar. Innehållet är skäligt, balanserat, respektfullt mot gemenskapsrätten och de ekonomiska taken från Berlin, precis som rådet beslutade i Laeken. Det är nu en brytningspunkt och därför skall vi anstränga oss för att undvika att de eventuella försöken att inleda reformer av den gemensamma politiken störs eller överlappas av utvidgningsförhandlingar och som konsekvens ger upphov till att denna oundvikligen blir fördröjd.
Ordförandeskapet är helt och fullt engagerat i att med framgång avsluta detta uppdrag även om vi, som jag redan sagt, också är klart medvetna om att det handlar om de mest komplexa och känsliga kapitlen i förhandlingarna. Det är inte så att det finns ett motstånd mot att vid lämpligt tillfälle inleda reformprocesserna av de mest kostnadskrävande politikområdena, utan att framhäva att dessa reformprocesser bör anpassas till de fastställda tidplanerna och således följa andra kanaler i utvidgningsförhandlingarna.
Ordförandeskapet vet att man har medlemsstaternas fulla stöd för att genomföra detta projekt, och att alla är medvetna om vikten av denna uppgift. Man hoppas också på ett effektivt samarbete med kommissionen som efter att ha lagt fram de ytterligare dokumenten om regionalpolitik, om jordbruk och om den ekonomiska ramen för utvidgningen och efter att ha tagit pulsen på den allmänna opinionen i de femton, kommer att lägga förslag till gemensamma ståndpunkter på rådets bord under de kommande dagarna. Ståndpunkter som kan accepteras av de femton och är förhandlingsbara med kandidatländerna. Och jag måste säga att kommissionen gör ett utmärkt arbete, och i synnerhet den ansvariga kommissionären, som i dag är här med oss. Jag vill därför förmedla vår tacksamhet till honom för det utförda arbetet.
Ordförandeskapet hoppas också kunna räkna med kandidatländernas stöd som, förutom det betydande arbete som görs för att anta och tillämpa gemenskapsrätten effektivt, bör vara realistiska vid förhandlingsbordet.
Den orienterande diskussionen som redan hållits i rådet i sina olika konstellationer: allmänna frågor, jordbruk, Ekofin... har visat att det finns känsliga frågor och olika synpunkter i olika medlemsstater, vilket är naturligt. Men jag är övertygad om att i takt med att vi gör framsteg i dessa diskussioner kommer vi att nå sammanhängande och solidariska positioner som kan accepteras av kandidatländerna eftersom vi i slutändan bör nå en lösning som innebär en rättvis balans mellan en hel rad av måsten. Det första är den politiska prioriteringen av utvidgningen, det andra är att förhandlingarnas logik, dvs. att införlivande och effektiv tillämpning av gemenskapsrätten är gemensam och inte tillåter skilda system skall respekteras.
Man måste också, som jag sagt, respektera de budgettak som sattes i Berlin. Och slutligen måste man stå på sig och ge ett bra svar på kandidaternas skäliga förväntningar.
Jag litar fullständigt på att vi alla tillsammans kommer att vara kapabla att nå denna överenskommelse, och lösa de svårigheter som för närvarande uppkommer i dessa känsliga kapitel i förhandlingarna.
Förutom att anta gemensamma ståndpunkter i dessa kapitel med ekonomisk inverkan och försöka att provisoriskt avsluta de kapitel som på grund av sin särskilda svårighet inte kunde avslutas då tid var, har vi för avsikt att ta itu med en hel rad av uppgifter för att underlätta processen.
Å ena sidan kommer vi att inleda arbetet i kommittén som skall författa anslutningsfördraget och alla tillhörande dokument. Denna kommitté kommer att börja arbeta omedelbart i nära samarbete med kandidatländerna.
Å andra sidan skall kommissionen under detta halvår lägga fram en handlingsplan om uppfyllandet av det tredje kriteriet för utvidgning, det s.k. Madridkriteriet, om den faktiska tillämpningen av gemenskapsrätten i vart och ett av kandidatländerna, en aspekt som i denna sista etapp blir av stor betydelse och som kommer att granskas av rådet i Sevilla i juni.
Dessutom har vi under vårt ordförandeskap som mål fastställt att inleda alla återstående kapitel med Bulgarien, och om det är möjligt också med Rumänien. Naturligtvis i de fall rådet fått nödvändig information m.m. av kommissionen och av dessa två länder. Bulgarien och Rumänien har onekligen lagt ned ett betydande arbete, som erkändes i Laeken, och som jag är glad över att kunna framhäva här i parlamentet. Det är mycket viktigt att vi fortsätter att sända våra mycket positiva budskap till båda länderna när det gäller vårt åtagande gentemot deras deltagande i utvidgningsprocessen, vilken bör ske så fort som möjligt.
Jag skulle också vilja nämna Cypern. Även om återförening inte är ett villkor för anslutning är det uppenbart att en lösning av den nuvarande situationen skulle underlätta den oerhört. Spanien kommer, som ordförandeland, hur som helst att ge allt stöd till Förenta nationerna, och vi hoppas att utvidgningsperspektivet kan komma att vara en sporre för att få ett slut på uppdelningen av ön.
Slutligen kommer ordförandeskapet, i enlighet med slutsatserna i Laeken, att driva på Turkiets föranslutningsstrategi inför en ny etapp i detta lands föreberedelse att närma sig gemenskapsrätten, och graden av landets uppfyllelse av de politiska kriterierna i Köpenhamn i syfte att fastställa nya mål för anslutningsprocessen.
Vi står inför en samling betydande åtaganden och uppgifter under detta halvår för att säkra hållbara framsteg i förhandlingsprocessen. Det handlar om att göra det möjligt att få Europeiska rådet i Köpenhamn i slutet av detta år i stånd att kunna avsluta förhandlingar med alla de kandidatländer som verkligen är förberedda.
Vi är övertygade om att det är nödvändigt att utvidgningen blir en framgång. Det finns ett moraliskt måste att tänka att Madrid, Barcelona, Berlin eller Rom är lika europeiska som Prag, Budapest eller Ljubljana, men dessutom skulle kostnaden för att inte genomföra utvidgningen vara mycket allvarlig för de nuvarande medlemsstaterna i unionen och för de länder som inte kommer in. Som utrikesminister i Spanien är jag glad över att kunna tala om att eurobarometrarna sätter mitt land i spetsen av de länder vars medborgare med mest beslutsamhet stöder utvidgningen. Naturligtvis håller den spanska regeringen helt med denna önskan hos medborgarna.
Inte i något fall bör den politiska konjunkturen i några medlemsstater som snart skall hålla val, och inte heller de tragiska händelserna den 11 september, påverka utvidgningsprocessen och naturligtvis skall detta inte försvaga vår vilja att tillsammans gå vidare mot de mål som vi successivt ställt upp i Nice, i Göteborg och i Laeken.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis på kommissionens vägnar tacka er, herr talman, för ert uttalande om situationen i Mellanöstern och klarlägga att kommissionen fullt ut ställer sig bakom ert, rådsordförandens och gruppordförandens uttalanden.
Jag menar att läget kräver att vi demonstrerar den politiska gemenskapen och den gemensamma starka viljan i EU:s politiska institutioner att få ett slut på våldet i Mellanöstern och att ge förnuftet en chans.
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig så komma in på ämnet för debatten: År 2002 är i högsta grad ett helt avgörande år för utvidgningen. Toppmötena i Göteborg och Laeken och motsvarande beslut i Europaparlamentet har skapat en sådan situation och sådana förväntningar att det inte är möjligt att ytterligare dra ut på processen. All fördröjningstaktik skulle nu få okontrollerbara och ödesdigra konsekvenser och leda till att den politiska och ekonomiska stabilitet som redan har nåtts i hela området mellan Östersjön och Svarta havet skulle kunna komma att äventyras.
Därför är målet fortfarande att välkomna alla tillräckligt förberedda kandidatländer som nya medlemmar före Europavalen 2004. Och läget ser bra ut. Förhandlingarna löper enligt planerna. Vi ligger helt i linje med tidsplanen. Tack vare det utmärkta samarbetet med den spanska ordförandegruppen är jag optimistisk och tror att vi under den spanska ordförandeskapsperioden, med undantag för finanspaketet och kapitlet ?Institutioner?, kommer att kunna slutföra samtliga förhandlingskapitel med de tio länder som i Laeken nämndes som möjliga kandidater för medlemskap år 2004.
I enlighet med tidsplanen för förhandlingarna kommer kommissionen under de absolut närmaste veckorna att lägga fram förslag till gemensam ståndpunkt rörande kapitlen jordbruk, regionalpolitik, budget och institutioner. Dessutom har vi för avsikt att under året öppna upp samtliga resterande förhandlingskapitel med Bulgarien och Rumänien samt att lägga fram en utvecklad och förbättrad förberedelsestrategi för de två länderna.
Låt mig så ta upp ett par politiska frågor som under de senaste veckorna, delvis under de senaste dagarna, har visat sig kunna innebära problem och hinder. Först vill jag gå in på diskussionen om Bene?-dekreten. Detta är enligt kommissionens uppfattning inte enbart ett rättsligt problem utan i första hand en politisk och moralisk fråga som kommissionen och många andra i flera år har försökt lösa genom förtroliga samtal. Enligt kommissionens uppfattning står de Bene?-dekret som rör berövande av egendom i strid med såväl nuvarande rättsordning i Tjeckien som den europeiska rättsordningen. Därmed är de föråldrade och saknar giltighet. Vi bör således gemensamt sträva efter att återvända till sakfrågorna och inte belasta utvidgningsprocessen med frågor som tillhör det förgångna.
Målet skall vara att skapa förståelse så att alla inblandade kan bygga upp stabila och varaktiga förbindelser och god grannsämja sinsemellan för att gemensamt utforma Europas framtid. För samexistensen inom EU är det givetvis viktigt att fråga sig om tjeckisk rättspraxis för återgäldande av egendom får diskriminerande följder. Jag har med tillfredsställelse kunnat notera att den tjeckiska regeringen har tagit upp frågan för granskning. Likaledes välkomnar jag att Europaparlamentet efterlyser ett oberoende utlåtande om detta. Även kommissionen går just nu på nytt igenom alla rättsliga synpunkter i frågan.
Jag kan dock redan i dag meddela att den tjeckiska regeringen för kommissionen har förklarat sig beredd att agera och be de tjeckiska lagstiftarna om en ändring av rättsläget i Tjeckien om det visar sig att nuvarande rättspraxis inte är förenlig med EG-rätten.
En annan fråga som vi måste ägna större uppmärksamhet i år är frågan om området Kaliningrads framtid. I och med att anslutningsprocessen för Polen och Litauen avslutas blir Kaliningrad till en rysk enklav inom EU. Den ryska regeringen har tagit upp en rad frågor som rör problemen att nå området, gränsöverskridande trafik och energiförsörjning. Jag tror att vi måste se dessa frågor i ett större sammanhang tillsammans med utvecklingen i hela Östersjöområdet. Det handlar om mycket, mycket mer än om en överenskommelse som reglerar genomfart, det handlar om mycket, mycket mer än att lösa viseringsfrågan. För att reglera genomfartstrafiken och för att lösa viseringsfrågan försöker vi få fram regler inom ramen för gällande Schengenavtal.
Kommissionen redogjorde redan i fjol för sina tankar om alla de frågor som skall lösas och underströk då sin samtalsvilja. Inom ramen för befintliga organ skall dessa samtal föras målmedvetet mellan EU och Ryssland. Jag vill dock poängtera att utvidgningsprocessen inte tillåter att Ryssland särbehandlas i Kaliningradfrågan. Vi kan inte driva förhandlingar om tredje parts rättigheter och särskilt inte träffa överenskommelser som är till men för tredjeland.
Den avgörande frågan blir hur vi lyckas inlemma Kaliningrad i den dynamiska utvecklingen i Östersjöområdet. Det stora problemet blir de växande socialekonomiska skillnaderna mellan Polen och Litauen å ena sidan och Kaliningradområdet å den andra, om vi inte lyckas finna ett sätt att göra Kaliningrad delaktigt i den starkare ekonomiska dynamik som utvecklas i regionen. För att förhindra att den tillväxtskjuts som utvidgningen kommer att innebära inte leder till sociala och politiska spänningar i denna del av Östersjöområdet, måste skillnaderna jämnas ut. Det egentliga hotet är nämligen att olika utvecklingstakt kan leda till sociala och politiska spänningar som en vacker dag kräver sin urladdning.
Låt mig också säga något om Cypern: Jag hade under veckan som gick tillfälle att föra en rad politiska samtal i Cypern, särskilt med Klerides och Denktash, ledarna för de båda gemenskaperna. Det var med stor tillförsikt jag återvände från Cypern. Jag har intrycket att de båda förhandlingsledarna beslutsamt, seriöst och engagerat strävar efter en hållbar politisk lösning på Cypernfrågan i de direkta samtal som just nu förs. Ännu har man inte nått ett genombrott, det saknas konkreta överenskommelser, men jag kunde konstatera att parterna nu närmar sig varandra på ett sätt som relativt nyligen skulle ha betraktats som omöjligt. Därför vill jag på nytt uppmuntra båda sidorna att fortsätta föra konstruktiva samtal och utnyttja den öppning som faktiskt finns för att enas om en bärkraftig och varaktig fredslösning innan medlemskapsförhandlingarna avslutas.
Särskilt nöjd är jag över att såväl Klerides som Denktash försäkrade mig om att de står fast vid målsättningen att till juni i år utarbeta grunddragen i en politisk överenskommelse. Kommissionen fortsätter sina intensiva kontakter med FN för att garantera att den politiska lösningen blir förenlig med rådande europeisk rätt. Från vår synpunkt är det naturligtvis nödvändigt att Cypern som folkrättssubjekt blir internationellt handlingskraftigt och talar med en röst i EU:s institutioner, liksom att Cypern även i det egna landet klarar av att genomföra de åtaganden man accepterar på internationell nivå.
Den 30 januari lade kommissionen fram sina förslag till gemensam finansieringsram för utvidgningen. Målet är därmed att säkerställa förhandlingarnas förenlighet med områdena jordbrukspolitik, strukturpolitik och med budgetkapitlet. Dessutom vill vi få till stånd en utvidgning som är godtagbar för alla sidor. Det får inte och det kommer inte att bli fråga om ett andra klassens medlemskap. Utvidgningen måste dock ha en solid finansiering och kunna kalkyleras på lång sikt. Under kommande veckors förberedelse av den gemensamma förhandlingspositionen kommer kommissionen att stödja sig på följande principer: För det första att spelreglerna är klara sedan beslutet om Agenda 2000 i Berlin år 1999. De globala övre gränser som beslutades i Berlin kommer inte att överskridas, trots att vi nu välkomnar tio nya medlemsstater medan Berlinbesluten utgick från sex nya medlemmar.
För det andra att de nya medlemsstaterna principiellt bör delta i alla gemensamma politikområden, i vissa fall först efter avtalade övergångsperioder. Det bör i sammanhanget påpekas att övergångsperioder föreslås såväl av kandidatländerna som, i ett eller annat fall, av oss.
För det tredje att de nya medlemsstaternas finanser inte skall försvagas efter medlemskap. Självklart accepterar vi inte att de fattigaste nya medlemmarna under de första åren betalar för de rikare medlemmarna; en nettoposition från början för de nya medlemmarna är alltså helt oacceptabel.
För det fjärde att våra förslag ingalunda skall vara prejudicerande för den framtida utformningen av gemenskapens politik. Det gäller även jordbrukspolitiken. Därför föregriper kommissionens förslag heller inte nästa budgetplan för tiden efter 2006. Som ni känner till är paketet framför allt ett strukturstödspaket eftersom det är där som det största behovet finns. Jag bör kanske nämna några siffror. Bara för struktur- och sammanhållningsåtgärder och för åtgärder på området landsbygdens utveckling avsätter paketet i sin helhet 76 procent. 76 procent av hela finanspaketet kommer att ta sig uttryck i direkta investeringar för utvecklingen i dessa länder. Höjda anslag föreslår vi endast för Sammanhållningsfonden och inte för strukturfonderna. Därmed läggs tyngdpunkten på projekt på områdena miljö och transportinfrastruktur, där även det största behovet finns och där kandidatländerna i förhandlingarna har åtagit sig förpliktelser som vi måste hjälpa dem att fullgöra.
Kommissionen ser det som särskilt nödvändigt att lägga tyngdpunkten på att utveckla landsbygdsområdet. Det handlar om att aktivt stödja strukturåtgärder på landsbygdens område och att ta chansen till omstruktureringar. Det är korrekt att inga konkreta beräkningar gjordes i Berlin i fråga om det direkta inkomststödet till jordbrukare för tiden fram till 2006. Låt mig dock påpeka att kommissionen i promemoriorna i bilagan till Agenda 2000 på hela tre ställen understryker att gemenskapens regelverk är enhetligt, att det på sikt inte får finnas två parallella system för jordbrukspolitiken och att de direkta stöden hör till regelverket. Därför är detta en fråga som vi måste reda ut i förhandlingarna.
Efter medlemskap kommer de nya medlemsstaterna att bidra till budgeten i full omfattning, medan några struktur- och jordbrukspolitiska åtgärder kommer att påverka budgeten först med viss fördröjning. Kommissionen kommer därför att principiellt möjliggöra en viss schablonmässig budgetkompensation, precis som i tidigare utvidgningsrundor. Konkreta beslut om detta kan givetvis inte fattas förrän i slutfasen av förhandlingarna.
Kommissionens anser att det ett politiskt och innehållsmässigt balanserat paket som har lagts fram. Konceptet fungerar. Förhandlingarna går snabbt framåt. Tydliga konturer har dragits upp för nästa etapp. Fram till Europeiska rådets möte i Sevilla handlar det om att utarbeta en gemensam förhandlingsposition för EU i fråga om jordbrukspolitiken, strukturpolitiken, kapitlen budget och institutioner, och med tanke på hur diskussionerna hittills har förlöpt i rådet är jag säker på att detta också kommer att uppnås.
Dessutom skall kommissionen för Europeiska rådet i Sevilla lägga fram en rapport om genomförande av åtgärdsplanerna för att stärka kapaciteten i kandidatländernas administration. Under danskt ordförandeskap kommer Europeiska rådet i slutet av oktober i år att behandla framstegsrapporterna för 2002 och arbeta med konkreta rekommendationer från kommissionen. Kommissionens konkreta rekommendationer i oktober 2002 kommer att gälla vilka kandidatländer som formellt kommer att kunna avsluta förhandlingarna under Europeiska rådets möte vid årsskiftet i Köpenhamn. Därmed kan slutfasen i förhandlingarna inledas. Ett fortsatt nära samarbete med och politiskt stöd från Europaparlamentet är en förutsättning för ett framgångsrikt avslut på processen.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder såväl rådsordförandens som kommissionär Verheugens generella inriktning. Kommissionären har rätt när han avslutningsvis säger att stödet från Europaparlamentet är en förutsättning. Låt oss hoppas att hela den process som vi just nu befinner oss mitt uppe i resulterar i att såväl rådet som kommissionen och Europaparlamentet blir nöjda och att vi kan stödja förhandlingsresultatet.
Precis som kommissionär Verheugen har rådsordföranden återigen lyft fram den tidsmässiga samordningen. Det var ju vår grupp som föreslog att förhandlingarna skulle föras så att de första länderna som vill gå med i unionen skulle kunna delta i Europavalen 2004. Detta kräver att förhandlingarna avslutas till årsskiftet, eller senast i början av 2003. Jag hoppas att det blir under den danska ordförandeskapsperioden, för därmed skulle cirkeln vara sluten med tanke på Köpenhamnskriterierna som lades fast för tio år sedan och nu de avslutade förhandlingarna. Det finns också en särskilt vacker symbolik i att Spanien är ordförandeland i denna viktiga fas, ett land i syd som nu ställer Centraleuropas betydelse i centrum. Därmed ger vi också uttryck för vår gemensamma politiska avsikt, nämligen att utvidgningen av Europeiska unionen - det gäller givetvis även Cypern och Malta men framför allt de centraleuropeiska staterna - inte är en fråga för vissa medlemsstater i EU, utan att detta ligger i vårt gemensamma intresse, i alla EU-länders intresse.
Det återstår givetvis väldigt mycket att göra, det vet vi alla. Inte heller bör vi i dag ge garantier till ett enskilt land och säga att ni kommer absolut med, utan varje land måste anstränga sig för att nå ett bra slutresultat.
Vi vet att det återstår många kapitel att förhandla om. Vi hoppas på resultat. Men vi är också medvetna om att Agenda 2000 skapar berättigade förväntningar bland EU:s jordbrukare - jag vill uttryckligen säga detta trots att jag personligen inte är någon jordbruksexpert. Den balansräkning som kommissionär Fischler lägger fram i halvtid kommer heller inte att vara förbunden med något som inte direkt har med utvidgningen att göra, eftersom vi ju vill att våra jordbrukare skall ha sina berättigade förväntningar.
Herr kommissionär, herr rådsordförande, det har talats om Kaliningrad. Herr Verheugen, jag stöder uttryckligen det som ni nämnde. Jag talade nyligen med borgmästaren i Pillau, dvs. i västra delen av Kaliningrad Oblast, och där är intresset att komma i direktkontakt med kommissionen och Bryssel mycket stort så att inte allt skall gå via Moskva, för vägen via Moskva är lång. Kanske kan vi genom samtal med Ryssland säkerställa omedelbara, direkta kontakter mellan Kaliningrad, före detta Königsberg, och EU och dess medlemsstater.
Men låt mig även nämna Ukraina. Vi vet att västra Ukraina tidigare var östra Polen. Givetvis måste vi garantera gränssäkerheten - och vi måste satsa allt för att maffian, narkotikabrottslingar och tungt kriminella inte tar sig in i EU via Polens östra gräns - men samtidigt måste vi vara flexibla. Det måste finnas flexibla lösningar för möten i Polen för de människor som själva är av polskt ursprung men som lever i västra Ukraina och har förbindelser som korsar gränserna, annars riskerar vi att det uppstår en ny järnridå människor emellan. Jag menar att detta är utomordentligt viktigt för våra förbindelser med Ukraina.
Jag tror att rådet, kommissionen och parlamentet har en gemensam uppgift: Vi har ett drygt arbete med att övertyga befolkningen i kandidatländerna, och i medlemsländerna, om att ett medlemskap för länderna i Centraleuropa liksom för Malta och Cypern ger Europeiska unionen - inte minst länderna i Centraleuropa - mycket goda möjligheter att garantera stabiliteten på vår kontinent. Men detta innebär även ekonomiska möjligheter, eftersom handeln mellan EU och de centraleuropeiska staterna snart har nått samma omfattning som handeln med USA. Detta skapar en dynamik som är till fördel för oss alla.
När det gäller utvidgningen vänder vi helst blicken österut, men i nuläget är det ju mycket, mycket viktigt att även blicka söderut, mot Medelhavsområdet - och därför, herr talman, vill jag återigen tacka er för initiativet i Mellanöstern. Utvidgningen österut och våra förbindelser med länderna i Medelhavsområdet, med den arabiska och islamiska världen har samma prioritet. Om EU agerar beslutsamt, modigt och med siktet inställt på framtiden, då tror jag att vi också gör freden en god gärning och bidrar till stabiliteten även i våra angränsande områden, i öst såväl som i syd. Jag menar att detta är rådets, kommissionens och parlamentets gemensamma uppgift. Om vi kan genomföra detta gemensamt har kommissionen och rådet givetvis vårt fulla stöd!
(Applåder)

Schulz (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Kommissionär Verheugen talade helt riktigt om att vi befinner oss i slutet av en oåterkallelig process. Utvidgningen kan inte längre stoppas, och den som vill försena utvidgningen skulle begå ett stort misstag och sträva efter att ta ett ohistoriskt steg. Men inte heller jag tror att någon här i kammaren vill stoppa processen.
Denna oåterkalleliga process ställer dock krav på bägge sidor. Vi har diskuterat kandidatländerna och deras uppgifter. Mycket av det som har sagts är riktigt. Men vi måste också se kritiskt på oss själva och granska bilden av oss själva här i slutfasen. Är det inte så att EU redan i upptakten till utvidgningen uppvisar brister och står inför icke-avklarade uppgifter? Därmed vill jag ta upp två punkter som har diskuterats de senaste 18 månaderna och kommentera det tidsperspektiv vi har framför oss.
Efter toppmötet i Nice sade alla medlemmar i dåvarande rådsordförandeskapet och kommissionen att unionen i och med Nicefördraget nu var redo för en utvidgning, ja det fanns även kolleger här i kammaren som mycket starkt betonade detta. Lejonparten av ledamöter här i Europaparlamentet ansåg att så inte var fallet. Parlamentet tog initiativ till en efter-Niceprocess, som det hette, och som tack och lov utmynnade i inrättandet av ett konvent, som nu tvingas reda ut de främst institutionella brister som finns kring utvidgningen.
I Nice antogs nämligen ett fördrag som framför allt har misslyckats på områden som förenkling av beslutsmekanismerna, reformen av rådet, en strukturell reform av kommissionen samt demokratisering. Snarare är det så att man på toppmötet i Nice beslutade om en mekanism för att fatta majoritetsbeslut, en mekanism som ju snarare komplicerar än underlättar. Om vi genomför utvidgningen med dessa strukturer som grund, då håller jag med er, herr Verheugen, om att utvidgningen förblir nödvändig och historiskt riktig och att den inte kan stoppas. Men det skulle leda till en farlig statiskhet i EU och denna statiskhet i sin tur till att människor i än högre grad hotar att vända ryggen åt Europeiska unionen. Därför finns det en koppling mellan den uppgift som konventet skall utföra och utvidgningen. Konventet måste helt enkelt förbereda EU inför utvidgningen.
Ni pekade på att Europaparlamentet skall ge sitt stöd för detta. Ja, Europaparlamentet är i två hänseenden en mycket viktig partner. Vi är en viktig partner därför att vi kommer att se till att de nödvändiga demokratiska reformerna inom Europeiska unionen verkligen genomförs inför anslutningen, dvs. före kommande Europaval. Likaså kommer vi att se till att vi som en gren av budgetmyndigheten bidrar till att uppfylla de finansiella kraven i godtagbar utsträckning.
Som kommissionär Verheugen så riktigt påpekade, är de övre gränserna klara, men inom dessa gränser återstår fortfarande stora problem att lösa. För övrigt inte enbart sådana som växer fram i och med utvidgningen och frågan om hur denna skall finansieras, utan även beslut som ställer ytterligare finansiella krav på Europeiska unionen inom ramen för utrikes- och säkerhetspolitiken och som också skall finansieras ur budgeten, vilket leder till omfördelningsåtgärder.
Detta innebär att Europaparlamentet under de kommande två åren tydligt måste visa att vi är rådets och kommissionens partner i utvidgningspolitiken. Vi är en stödjande partner men vi är även en partner som kritiskt kommer att följa kommissionen och rådet i fråga om demokratin, reformen och finansieringen av processen.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Kommissionären har på ett mycket bra sätt redovisat de största utmaningarna i samband med utvidgningen - utmaningar som t.ex. har att göra med Kaliningrads problem, Bene?-dekretet och Cypern; och han talade mycket om kostnaderna för utvidgningen. Det gläder mig emellertid i hög grad att rådets ordförande riktade uppmärksamheten på kostnaden som uppkommer om det inte sker någon utvidgning, som är långt större. Det kan mycket väl vara så, som rådets ordförande säger, att dessa länder i vårt perspektiv ?bara? har väntat i 15 år på att få bli medlemmar i unionen. För dessa länder känns emellertid dessa 15 år mer än en och en halv gång så länge som det årtionde som Spanien fick vänta på att få komma med i vår union. Jag menar att det åvilar oss att göra allt vi kan för att påskynda utvidgningsprocessen. Det första steget i denna process ligger i ordförandeskapets händer under veckan, eftersom Europeiska rådet sammanträder i Barcelona.
Herr talman! Ni har betonat att vi har ett ansvar för att återförena vår splittrade kontinent. Vi måste välkomna dem som vill gå med i vårt samarbete, så snart som de är beredda. Men det handlar inte först och främst om budgeten: Det finns enorma ekonomiska vinster i sammanhanget, och det är här toppmötet i Barcelona kommer in; därför att vi måste visa mod att själva genomföra de svåra ekonomiska reformer som vi med rätta förväntar oss att ansökarländerna skall genomföra. Detta innebär att Europeiska rådet i Barcelona skall komma överens om viktiga ekonomiska reformer, och hitta ett sätt att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken, och verka för en reformering av våra institutioner.
Stats- och regeringscheferna får inte slarva bort möjligheten till faktiska ekonomiska reformer i Barcelona. Vi måste avreglera gas- och elmarknaderna, både parti- och hushållsmarknaderna, senast 2005. Vi måste återigen ta itu med lagstiftningspaketet i samband med handlingsplanen för finansiella tjänster, och lösa upp de blockerade diskussionerna i rådet. Vi måste också få till stånd framsteg när det rör offentliga upphandlingar och ett europeiskt patent.
Om vi skall kunna uppfylla vårt mål och hålla oss inom budgetramarna, måste utvidgningen också innebära en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste ta itu med den överproduktion och det slöseri som karakteriserar den gemensamma jordbrukspolitiken, och de oroande konsekvenserna av intensiva jordbruksmetoder för folkhälsan, när vi rör oss mot en modern landsbygdsutvecklingspolitik som kapar kopplingen till produktionen och skapar en miljömässigt hållbar stödpolitik till jordbruket.
Utvidgningsutsikterna kräver också att vi ser till att konventet blir en framgång. Våra institutioner och vårt beslutsförfarande liknar en Trabant, fast vi behöver en Mercedes. Vi måste få till stånd en modern författningsmässig lösning för unionen, som ser bortom Nicefördraget, och som grundas på gemensamma rättigheter och värderingar, och tar upp medborgarnas berättigade oro, genom att kombinera ansvar, demokrati och effektivitet. Det som främst behövs här är ett ansvarsfullt förhållningssätt från medlemsstaternas sida. Det är inte bra för den ekonomiska disciplinen om den italienske finansministern ifrågasätter kostnaderna för utvidgningen. Det är skadligt - när en gemenskap på 25 eller 27 behöver en kommission med starka verkställighetsbefogenheter - när regeringschefen i en av våra stora medlemsstater anklagar kommissionen för att vara emot hans land, för att vilja krossa kulturen inom en av hans industriproducenter, och för att peka ut hans land.
Om vi vill att länderna i Central- och Östeuropa skall ha en ansvarsfull inställning, måste vi själva visa att vi tar ansvar. Jag hoppas att vi, när vi närmar oss det danska ordförandeskapet senare i år och de historiska besluten om utvidgning, kommer att få se ett ansvarsfullt, enat och målmedvetet Västeuropa som välkomnar dessa nya demokratier till det demokratiska fadershuset.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Jag måste säga att det är en överraskande kovändning man nu ser. Medan vi hela tiden har skapat nya mäktiga namn på utvidgningen av Europeiska unionen - låt mig påminna om några: århundradets europeiska satsning, fredsprojekt för kontinenten - har ett helt nytt namn tillkommit de senaste veckorna, nämligen sparbanksutvidgningen.
På detta århundradets satsning sparar EU:s 15 finansministrar in 18 miljarder euro rakt av, jämfört med det finansbeslut som togs i Berlin! Inte så att man tog till för högt i finansbeslutet i Berlin, att man gjorde en felbedömning uppåt. Nej, tvärtom. Redan då höjdes kritiska röster om att detta väl ändå inte skulle räcka för utvidgningen. Men av rädsla för nettosiffrorna sade man: Vi har ju reserverna också, dem kan vi alltid sätta i rörelse. Men det blev precis tvärtom. Sedan några veckor tillbaka agerar kommissionen enligt mottot: Utvidgningen får inte kosta något. Jag är rädd att det är att leka uppochnedvända världen. Ett fredsprojekt är nämligen inte gratis. Vi kan omöjligen skapa ett Europa med två klasser, för sådant leder till sociala spänningar, folkförflyttning och eftersläpande utveckling.
Därför kräver De gröna att budgetplanen revideras. Det stämmer inte att just landsbygdsområdet och strukturfonderna får mer. Jämfört med beräkningarna från Berlin görs det tydliga nedskärningar på dessa poster. De 15 miljarder som utan omsvep skall återföras till finansministrarna i de 15 medlemsstaterna 2002 och 2003 behöver faktiskt används till utvidgningen i stället. Jag tror också att det är möjligt med övergångsperioder till 2007 som längst. Det är ett modlöst förslag och ett fattigdomsbevis när kommissionen försöker dra ut ytterligare på en ?infasning? till 2007. Detta innebär nämligen att det inte blir några reformer av jordbrukspolitiken och att man vill skjuta upp ?midterm review?, den halvtidsgranskning som skall se till att kommissionen sköter de nödvändiga uppgifterna. Detta accepterar vi inte. Vi behöver en jordbrukspolitik där bidragen är kopplade till ekologiska och sociala kriterier och där projekt endast finansieras om man är med och delar ansvaret för reformen. Men: kandidatländerna skall vara jämställda medlemmar i denna reform!
Kommissionen säger fortfarande nej till ett viktigt förslag från Europaparlamentet, nämligen förslaget att redan nu inleda jordbruksreformen i syfte att stärka landsbygden och att göra detta tillsammans med den lokala befolkningen. Jag tror det är dags för kommissionen att sluta agera så fegt, kommissionen måste våga reformera, den måste våga inse att utvidgningen faktiskt kostar, för den kommer att bli ett framgångsrikt projekt.
(Applåder)

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Som dansk hoppas jag naturligtvis att detta är möjligt, så att vi får ett ?från Köpenhamn-till Köpenhamn? och kan få satt de slutliga underskrifterna på pränt i Köpenhamn till hösten. Men som demokrat och internationalist kan jag faktiskt tvivla på om vi når så långt. Jag tycker att det fortfarande står många hinder i vägen. Några av dem har nämnts, men jag tycker att det finns andra som också förtjänar att nämnas.
Vi fick höra om utvecklingen från murens fall fram till i dag. Då nämndes länder från Öst- och Centraleuropa som kommer från planekonomi och militarism. Men vad är det då de går mot om inte just planekonomi och militarism? Häromdagen höll vi inom utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik en diskussion om de transatlantiska förbindelserna, och samtliga paneldeltagare ansåg att de europeiska länderna bör inrikta sig på att öka sina försvarsbudgetar så att de kommer att utgöra tre till fem procent av BNP, bara för att leva upp till de allmänna förhoppningarna om Europeiska unionens militära kapacitet. Vad innebär det för kandidatländerna och deras ekonomi?
Jag befarar att befolkningarna i Öst- och Centraleuropa kommer att rösta nej vid den slutliga folkomröstningen, när det går upp för dem vilka villkor vi erbjuder dem, och i mina ögon vore detta en katastrof. Därför är jag inte nöjd med det ekonomiska paket som tagits fram i samband med utvidgningen. Jag är inte nöjd med att man säger att det inte får kosta någonting. Jag är inte heller nöjd med att kandidatländerna skall gå igenom en övergångsperiod på tio år innan de får uppleva att helt och fullt få delta på det ekonomiska området, när det samtidigt är vi som bestämmer övergångsvillkoren och vi som inte vill låta arbetskraftens fria rörlighet gälla för kandidatländerna på samma sätt som för övriga länder. När detta går upp för de människor som i framtiden skall rösta om huruvida kandidatländerna skall bli medlemmar eller ej befarar jag att vi får problem. Därför vill jag uppmana till att man i slutfasen gör en extra insats för att ändra på inställningen att det inte får kosta någonting. Jag instämmer helt i vad Schroedter från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen sade, vi talar förmodligen om det största fredsprojektet under vår livstid. Skall det verkligen stupa på att det inte får lov att kosta någonting? Är vi verkligen så småaktiga i vårt samarbete att vi anser att det som utgör det största fredsprojektet under vår livstid inte får lov att kosta någonting. Jag medverkar väldigt gärna till kampanjer för att få de rika medlemsstaterna att betala för detta, och det kommer givetvis även att gälla mitt eget hemland. Danmark skall naturligtvis vara villigt att betala. Att säga att det inte får kosta någonting är detsamma som att i själva verket inte riktigt helhjärtat vilja ta itu med detta enorma projekt.

Collins (UEN).
Herr talman! EU-konventet hålls vid en mycket viktig tidpunkt för Europeiska unionen. Genom Laekenförklaringen klargjorde man både omfattningen av Europeiska unionens prestationer under de senaste 45 åren, och omfattningen av de utmaningar som den nu står inför.
Vår diskussion här i dag har att göra med utvidgningen av Europeiska unionen. Entusiasmen och beslutsamheten hos kandidatländerna som försöker att bli medlemmar i EU är det bästa beviset på att Europeiska unionen är en verklig framgångssaga. Jag välkomnar sannerligen att företrädare från ansökarländernas parlament deltar i konventet, och ser fram emot de nya insikter som de kommer att ge oss.
Institutionella reformer går hand i hand med utvidgningen av Europeiska unionen. De förordningar och direktiv som antagits genom Europeiska unionens tre beslutsförfaranden måste moderniseras och förenklas.
Under Europeiska rådets toppmöte i Göteborg beslutade man att de ansökarländer som är beredda att bli medlemmar i Europeiska unionen, kan slutföra anslutningsförhandlingarna före årets slut. Målet att släppa in nya medlemmar i Europeiska unionen under 2004 är emellertid ett mycket ambitiöst mål, men ingen önskedröm. Utvidgningen av unionen är den främsta politiska prioriteringen för Europeiska unionens viktigaste lagstiftande organ.
Vår beslutsamhet och vårt mod under dessa utvidgningsförhandlingar måste matcha den beslutsamhet och det mod som kandidatländerna visar när de antar långtgående nya lagar i samband med sina förberedelser för ett fullständigt medlemskap i Europeiska unionen.
Det spanska ordförandeskapet håller just nu på med de svåraste utvidgningsförhandlingarna, dvs. frågor som rör jordbruket, strukturfonderna och budgeten. Jag är säker på att båda sidor kan sluta avtal om dessa kapitel och nå en resultat som är - och måste vara - rättvist och balanserat.
Ansökarländerna har gjort avsevärda framsteg när det gäller uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna, både med hänsyn till införlivandet av lagstiftningen och genomförandet av nya gemenskapsförordningar och -direktiv som täcker många ekonomiska och sociala områden. De betydande framsteg som ansökarländerna har gjort i samband med antagande av ny gemenskapslagstiftning, har förvisso sett till att anslutningsförhandlingarna kan fortsätta i snabbare takt.
Det är utan tvekan så att man har gjort betydande framsteg i ansökarländerna när det gäller att öka de offentliga förvaltningarnas oberoende, öppenhet och effektivitet, såväl som när det gäller förbättrande av rättssystemens funktionssätt. Det är nödvändigt att ha effektiva offentliga förvaltningar, inte bara för att anta ny gemenskapslagstiftning fullt ut, utan också för att se till att gemenskapens ekonomiska resurser används på ett effektivt sätt.
Detta år kommer utan tvekan att vara avgörande för utvidgningsprocessen och för Europas framtid. Denna institution kommer att samarbeta mycket nära med de spanska och danska ordförandeskapen, för att se till att utvidgningsförhandlingarna blir framgångsrika. Vi måste visa samma beslutsamhet som förr, om vi skall hitta några konstruktiva lösningar. Jag anser att denna kammare har just den beredvillighet och beslutsamhet som krävs i sammanhanget.

Bonde (EDD).
Herr talman! Jag skulle vilja betona riskerna för att vi kan komma att behandla de nya kandidatländerna som andraklassens medlemmar.
I konventet träffades de nationella parlamenten och utnämnde sina två företrädare till presidiet utan att företrädarna från kandidatländerna överhuvudtaget hade inkallats. Den 25 februari sände jag in ett förslag om att kandidatländerna då själva skulle kunna välja två företrädare till presidiet. Förslaget blev vare sig utdelat eller behandlat. Presidiet har avhållit sina första möten utan representation från de nya länderna. De måste naturligtvis vara fullständigt jämställda och också ha rätt att få tolkat till sina egna språk.
I helgen träffas statsministrarna i Barcelona. De större länderna angriper den jämställdhet som det växlande ordförandeskapet innebär. Det finns risk för en situation där Europeiska unionen styrs mellanstatligt av företrädarna för de större länderna, som därefter gemensamt agerar på en övernationell i förhållande till de mindre länderna. Det är så jag tolkar Solanas upplägg inför toppmötet. Det är en modell som unionens kritiker inte bör vara ensamma om att kritisera. Förslagen är också ett fingervisning till kandidatländerna om att de nog kan komma med, men inte som jämställda.
Kommissionens utspel om jordbruket bygger också på en uppdelning av medlemmarna i två klasser. Det skulle vara klokare och billigare att avveckla prisstödet inom Europeiska unionen före utvidgningen och ge kandidatländerna och våra egna jordbrukare kompensation.
Signalen om olika behandling är fel och kan dessutom förorsaka stor skada, och detta gäller även Nicetoppmötets beslut att ge Tjeckien och Ungern två platser mindre i Europaparlamentet än vad EU-länder med färre invånare har. Jag vill ännu en gång uppmana kommissionen att offentliggöra de så kallade screening-rapporterna. De handlar om i vilken utsträckning kandidatländerna infört vår lagstiftning. Det är information som tillhör medborgarna både hos oss och i kandidatländerna. Här diskrimineras alla medborgare. Förhandlingar om lagstiftning bör ske helt öppet, liksom i alla parlament, och kandidatländernas medborgare bör kunna följa avvecklingen av sina egna lagar. Solanas nya upplägg borde, som jag bad om, ha lagts fram direkt för oss, men i stället fick jag nu höra talas om det på omvägar. Låt oss få ett slut på detta hemlighetsmakeri och ställa kommissionen inför domstol, om den inte lämnar ut screening-rapporterna.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman, rådsordförande, kommissionär! Med hänvisning till vår gruppordförandes inlägg vill jag ta upp några små detaljer. Även om vi bör förhålla oss opartiskt till alla kandidatländer bör detta inte innebära att vi helt förbiser deras olika sätt att lösa problem innan medlemskapsförhandlingarna inletts eller de särskilda omständigheter som orsakats av deras naturresurser eller historia. Jag syftar speciellt på situationen i Estland som ligger närmast Finland.
Det är oskäligt att unionen kräver att landets elenergiproduktion avregleras i brådskande ordning. Denna är baserad på oljeskiffer och saknar konkurrensförmåga på den fria marknaden. Samtidigt har Frankrike och delvis Tyskland fortfarande bromsat avregleringen av sina energimarknader. Tursamt nog är Estland ännu inte inkopplat på det europeiska elnätet. Ett annat särfall är Estlands mjölkkvoter som unionen vill fastställa till den nivå som var rådande i början av senaste årtionde, i ett skede då Estland - med eller utan berättigande - var i färd med att minska mjölkproduktionen. Följaktligen ryms de nuvarande produktionsmängderna - ytterst viktiga för den estniska landsbygden som fortfarande är beroende av jordbruket - inte inom kvoterna. Vid en folkomröstning för ett EU-medlemskap påverkar emellertid formuleringen i dylika beslut attityderna hos den jordbrukande delen av befolkningen samt befolkningen i östra Estland.
I diskussioner om utvidgningen, den nordliga dimensionen och vår inställning till Ryssland är frågan om Kaliningrad alltid central. Jag förespråkar kraftigt ett förbehållslöst samarbete med Ryssland, men jag är glad över att kommissionär Verheugen påminde om att Kaliningrad är en del av Ryssland, en del som man inte kan förhandla speciellt om under utvidgningsförhandlingarna. Det är också Ryssland som i första hand ansvarar för samarbetsförslagen och finansieringens storlek. Inte heller är Kaliningrad - och det här vill jag särskilt poängtera - någon speciellt viktig faktor i de problem och möjligheter som berör den nordliga dimensionen; de står att finna på annat håll: i Murmansk, i S:t Petersburgsområdet och i närheten av den finska gränsen.

Lalumière (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! I denna debatt om utvidgningen skulle jag vilja betona en aspekt som inte tas upp direkt i själva förhandlingarna, men som kommer att få stor betydelse för att de kommande anslutningarna skall bli en framgång. Jag vill tala om de uttalanden som kommer då och då - enligt min mening alltför ofta - från ansvariga personer i kandidatländerna. Dessa politiska uttalanden understryker de bilaterala konflikterna mellan centraleuropeiska grannländer, länder som i dag gör anspråk på att komma in i Europeiska unionen.
Jag tänker till exempel på en fråga som ni själv tog upp, herr kommissionär, dvs. de senaste och hätska uttalandena från den ungerske premiärministern angående Bene?-dekreten, vilka följdes av bryska svar från den slovakiske premiärministern, hans tjeckiske motsvarighet och talmannen i det tjeckiska parlamentet. Resultatet av denna polemik blev att man sköt upp toppmötet i Visegrad, då fyra länder - Polen, Ungern, Tjeckiska republiken och Slovakien - hade för avsikt att samordna sina ståndpunkter inför den sista förhandlingsfasen, vilket hade varit mycket värdefullt.
Det jag uttalar mig om nu rör inte innehållet i Bene?-frågan. Det gjorde ni för övrigt mycket bra själv, herr kommissionär. För egen del beklagar jag verkligen det klimat av ömsesidig misstro som denna polemik tyder på. På samma sätt kan man inte annat än frukta det faktum att alltför starka nationalistiska tendenser fortfarande håller i sig bland somliga ledare och delar av allmänheten i kandidatländerna. Visst kan man förstå den oerhörda törsten efter frihet och oberoende efter så många år av förtryck. Eftersom jag själv lärde känna de här länderna väl efter kommunismens och Sovjetunionens fall tror jag att jag har ganska bra förutsättningar för att förstå och begripa de intressen och reaktioner som visar sig där. Men en anslutning till Europeiska unionen innebär för Guds skull inte att man skall glömma bort det förgångna, utan att man skall ha förmåga att lämna det förflutna bakom sig. Jag har ofta beklagat att anslutningsförhandlingarna endast handlar om Köpenhamnskriterierna, dvs. mål som visserligen är objektiva, men som i allt väsentligt är materiella. Politiska kriterier ur psykologisk synvinkel - sinnelag, mentaliteter, bakomliggande tankar, som självklart är svåra att mäta - spelar knappast någon roll, och det har ni ofta påpekat, herr kommissionär. Men detta säger jag kandidatländerna i all vänskaplighet: deras inträde i unionen, som vi hoppas på, förbereder oss på och väntar på, måste förverkligas i ett klimat präglat av förtroende med en mycket stark vilja att leva tillsammans, och inte i ett klimat som utmärks av skepsis, eller till och med misstro.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Även jag vill tacka rådet och kommissionen för deras arbete, och jag hoppas att man trots de politiska ?hinder?, som förmodligen kommer att dyka upp, ändå lyckas avsluta förhandlingarna i Köpenhamn.
Därefter kommer vi till nästa fas, nämligen befolkningarnas stöd till projektet genom folkomröstningar. I detta sammanhang vill jag ta upp en annan sida av saken, som omfattar hälften av befolkningen - nämligen kvinnorna. Det råder ingen tvekan om, vilket kommissionärerna också försäkrat oss om, att gemenskapens regelverk skall komma att genomföras. Men formalia är en sak och realia någonting annat, och vad beträffar realia är det ju så att kvinnornas situation i kandidatländerna inte har förbättrats efter murens fall. Därför vill jag fråga om det i kommissionen och rådet pågår något som helst arbete för att skapa möjligheter att stärka kvinnornas ställning i de ifrågavarande länderna? Om det inte gör det kan vi få problem med folkomröstningarna, vi kan få problem med den kvinnliga representationen vid parlamentsvalet, och vi kan få problem med den kvinnliga representationen i den offentliga administrationen. Därför vill jag be kommissionen och rådet att svara på frågan, om man tar särskilda initiativ med hänsyn till kvinnorna i de ifrågavarande länderna?

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag är personligen, liksom mitt parti och min grupp, överens om att utvidgningen österut är oåterkallelig. Men detta beslut, som stöder sig i historiska argument får inte låta oss glömma att det också förpliktar. Man har nyligen nämnt Königsberg, som i dag är en del av Ryssland, som var ingen mindre än Kants hemland, en av inspiratörerna till det moderna Europa. Vi bör också komma ihåg att Ukraina är lika mycket europeiskt som Polen. Och det historiska Galizien, det andra Galizien, som i detta nu är delat mellan Ukraina och Polen och har sin huvudstad i Krakow.
Vi bör inte heller glömma att om Turkiet blir en del av EU kommer Europas gränser att finnas i Asien. Därför bör detta beslut inte förbigå de politiska problem och osäkerheter som kan beskriva denna process, eftersom vi står inför en union på 500 miljoner invånare och för närvarande 28 stater, om Balkanländerna inte går med. Det kräver europeiska institutioner som samtidigt respekterar mångfalden bättre och är starkare och rent konkret talar om vilken slag av konstitution vi kommer att vilja ha.
När det gäller de ekonomiska tveksamheterna sade någon att efter 2006 skulle den europeiska budgeten hålla sig till 1,27 procent av BNP i Europa. Jag tycker att det verkar omöjligt om man skall kunna bibehålla strukturfonder och europeiska politikområden, t.ex. sysselsättningspolitiken. Det räcker med att tänka på den tyska erfarenheten. Trots det enorma arbetet som lagts ned har de fortfarande inte lyckats få bort skillnaderna mellan öst och väst.
Ledamöter! Vi bör också tänka på miljöaspekter, på transporter och att det också påverkar detta parlament. Nicefördraget, som vi inte vet om det kommer att vara gällande då dessa länder kommer med, säger att detta parlament skall ha 732 ledamöter. Vad händer med utvidgningen, om tio kommer in eller ej? Jag anser att dessa oklarheter bör analyseras på djupet.
Avslutningsvis anser jag att frågan om utvidgningen mot öst leder oss till att tänka på vilket slag av Europa vi vill ha i världen. Ett mer varierat Europa bör vara en världsmakt, för fred och solidaritet. Det kan inte konstitutionsenligt vara en militärmakt som Förenta staterna.
Jag anser att dessa reflektioner bör göras i detta parlament så att vi inte bara får beskrivet de små problem som uppstår, eftersom problemen är många och stora.

Modrow (GUE/NGL)
Herr talman! Under sin 50-åriga historia har unionen redan genomgått en rad utvidgningsprocesser. Men aldrig har det förekommit sådana glapp som i nuvarande runda. Egentligen ansluts inte de nya medlemsstaterna på konsekvent grundval av jämlikhet och solidaritet. Debatten om Tjeckiska republiken är i mina ögon outhärdlig. Den som vill granska de så kallade Bene?-dekreten och ställer egendomsfrågor kan inte låta bli att ta hänsyn till två-plus-fyra-processen i återföreningen av de båda tyska staterna. Den som vill ha Ryssland på sin sida, vilken sida det nu är, bör akta sig för att trampa snett i Kaliningrad.
I Bryssel betraktas anslutningsprocessen snarast som en enkelriktad process; kollegan Schultz tog upp detta. Samtidigt som det krävs villkorslösa åtaganden och förberedelser från ansökarländernas sida skall anslutningen kosta så lite som möjligt. Öppningen av marknaderna är redan i dag en bra affär för koncerner, banker och försäkringsbolag. Men bevisligen slog stödet för anslutning av andra stater, även Spanien, betydligt bättre ut. De central- och östeuropeiska kandidatländerna har i genomsnitt inte ens nått hälften av Europeiska unionens BNP, de tre baltiska staterna bara en tredjedel. Delvis ligger produktionsnivån i dessa stater fortfarande under 1990 års nivå, vilket betyder att förberedelserna inte blev särskilt verksamma.
Det krävs en ny utformning av struktur- och sammanhållningspolitiken, som såväl i nuvarande som i kommande medlemsstater garanterar ett skäligt stöd åt de mindre utvecklade regionerna i allmänhet och åt gränsregionerna i synnerhet. Vi behöver alltså koncept som verkligen övertygar medborgarna i kandidatländerna om att steget in i unionen är både riktigt och fördelaktigt för dem.

Mussa (UEN).
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på en sak som jag tycker är allt annat än oväsentlig och som hänger intimt samman med utvidgningen av unionen: frågan om värnandet om människors hälsa, som alltid har varit ett primärt mål för utvecklingspolitiken i Europeiska unionens länder.
I Amsterdamfördraget står det också att kraven på en god folkhälsa skall tillgodoses när all politik och verksamhet i gemenskapen planeras och genomförs. I detta syfte arbetar vi för att medborgarnas hälsa skall tryggas genom ett gemensamt och effektivt hälsovårdssystem av hög kvalitet, såsom framgår av programmet för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet 2001-2006.
För att nå dessa mål måste vi utveckla en specifik politik för att se till att professionaliteten och den vetenskapliga forskningen om hälsovård i medlemsstaterna ständigt förbättras. Det är också så att kandidatländernas hälsovård och hälsovårdspolitik släpar efter jämfört med Europeiska unionen i dagsläget. Därför anser jag att vi snarast måste genomföra studier eller simuleringar i medlemsstaterna för att utreda vilka eventuella konsekvenser utvidgningen av unionen kommer att få på folkhälsan.
Vi bör dessutom kontrollera om gemenskapens regelverk på hälsovårdsområdet verkligen har införlivats i länderna i Central- och Östeuropa, och vi måste överväga kontrollåtgärder i syfte att undvika att kandidatländernas inträde i unionen medför sänkt kvalitet på hälsovården i unionens länder, bland annat mot bakgrund av den kända bristen på läkare och sjuksköterskor.

Krarup (EDD).
Herr talman! Denna diskussion innehåller ett övergripande budskap, nämligen att medlemskap i Europeiska unionen utgör vad man kan kalla, den maximala politiska lyckan för medlemsstaterna och för unionen som helhet. Jag skulle önska att detta antagande stämde, men jag är tyvärr övertygad om att budskapet om unionsprojektet kommer att avslöjas som en gigantisk och skräckinjagande illusion. Önsketänkande lägger hinder i vägen för en åtminstone någorlunda rimlig grad av realism. Många problem har nämnts, men de problem som tagits upp är inte de avgörande. Vi har de politiskt laddade problemen med Bene?-dekreten, Cypernfrågan, och ekonomin med de olösta problemen vad gäller jordbruket och strukturfonderna o.s.v., och dessutom budgetproblematiken och oron för att medlemsstaterna, kandidatländerna, skall bli andraklassens medlemmar.
Men de avgörande och grundläggande problemen är ju inte av politisk och ekonomisk karaktär. De avgörande problemen består i att den process det är frågan om när det gäller kandidatländerna från öst innebär en enorm omvandling. Det gäller att skapa de rättsliga ramarna för en omvandlingsprocess av historiska dimensioner. Bakom dessa rättsliga problem, som kan vara nog så besvärliga, döljer sig de demokratiska problemen. Det sista Köpenhamnskriteriet går ut på att åstadkomma en offentlig administration, som effektivt och korrekt administrerar, tillämpar och genomför gemenskapslagstiftningen. Det finns inga upplysningar rörande detta gigantiska problem i de befintliga rapporterna. Även om man får en effektiv juristkår, som är kapabel att genomföra omvandlingen, så kommer det att vara demokratiskt komprometterande. För hur får man med befolkningarna i denna process? Sanningens ögonblick närmar sig.

Oostlander (PPE-DE).
Ärade rådsordförande, ärade kommissionär! Även jag har naturligtvis blivit gripen av era tal, i synnerhet föreställningen om att vi nu är på väg mot en utvidgning av den europeiska rättsordningen till fler länder, så att det uppstår en europeisk fred med stater som även är medvetna om sitt ansvar. En fred i ?europeisk stil?. Jag har även ett mycket stort förtroende för kommissionärens politik under förhandlingarna; de principer som han utgår ifrån är även mina. Jag anser också att det är utmärkt att han behåller trycket in i det sista, till oktober, och att man inte på förhand säger att det under alla omständigheter blir tio stycken som kommer att anslutas. Det beror alltid på förhållandena.
Jag skulle vilja ställa en specifik fråga angående kostnaderna för utvidgningen. Några andra kolleger har redan talat om detta. Vi har även haft kontakt med kommissionären om detta inom ramen för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Kostnaderna för utvidgningen: jag litar fullkomligt på kommissionären när han säger att de i själva verket inte kommer att överstiga vår tillåtna budget. Vi har sparat in för att utökningen skall kunna genomföras inom budgeten. Ändå hör vi alla möjliga andra åsikter i de olika medlemsstaterna, allteftersom man har intresse av att förstora denna fråga. Jag hörde nyligen Italien nämna, jag måste också nämna mitt eget land, min egen regering, att de extra kostnaderna skulle kunna bli ofantliga. Statssekreteraren för Europafrågor har i ett kryptiskt uttalande sagt att detta skulle kunna kosta Nederländerna ett belopp på 0 till 1 miljard, vilket bevisar att han a) har ett samvete och b) dessutom är en kampanjledare. Jag tror att det skulle vara mycket bra, herr kommissionär, om man återigen kunde göra en vederhäftig analys av de beräkningar som utförs i medlemsstaterna och som ger ett helt annat resultat än kommissionens beräkningar. Det kan ju ske på ett neutralt sätt, och jag tror att det är viktigt, även för vår befolkning, att man vet vad sanning är, vad riktighet är och vad oberättigade mardrömmar är. Därtill kommer naturligtvis att våra problem uppstår till följd av att vi själva inte har reformerat vår egen jordbrukspolitik i tid. Vi har helt enkelt inte gjort våra läxor samtidigt som vi pådyvlar de andra länderna läxor, som de utför, och under tiden klagar vi. Herr talman! Jag måste även säga att jag gläder mig särskilt åt kommissionärens uttalanden i fråga om Bene?-dekreten. Vi är alla starkt engagerade i detta, och jag märker även att föreningar i det nederländska samhället exempelvis anmäler sig med krav, till exempel på Polen. Och jag skulle lägga stor vikt vid ett förtydligande från kommissionens och rådets sida när det gäller vilka krav som är realistiska nu med hänvisning till Köpenhamn och vilka som inte är det. Jag tror att tydlighet på detta område är speciellt viktigt för att behålla den positiva stämningen hos vår befolkning i fråga om utvidgningen.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det är mycket glädjande att de båda inledande talarna pekade på den stora visionen, men också på de problem som återstår att lösa. Det återstår nämligen ett stort antal stötestenar att komma till rätta med, även om alla krafter i medlemsstaterna och kandidatländerna inte nödvändigtvis är så hjälpsamma i det fallet, vilket redan har tagits upp.
En sådan stötesten är utan tvekan diskussionen om Bene?-dekreten. Den historiska värderingen av dessa dekret kan säkert vackla. Men, och då vill jag tacka kommissionären, den enda fråga som är relevant för anslutningen är om detta fortfarande är diskriminerande, dvs. om rättssystemet innehåller bestämmelser som strider mot gemenskapens regelverk. Sådana bestämmelser och sådana effekter måste bort - det är mycket glädjande att nu även den tjeckiska och den slovakiska regeringen är överens om detta. Vi bygger inte ett nytt Europa genom att på nytt revidera Bene?-dekreten eller genom att förankra dekreten i EU-fördragen. I stället för att fastna i nationalistiska småkrig bör vi ha visionen om ett stort Europa för ögonen.
Utvidgningsrundan 2004-2005 kommer att bli mycket tillfredsställande för många kandidatländer. För dem som blir kvar utanför blir det dock fråga om besvikelse. Vi måste överväga att inte enbart ge dessa länder ökat finansiellt stöd för att genomföra reformerna utan även ett realistiskt, jag säger realistiskt anslutningsdatum att orientera sig efter, förutsatt att motsvarande framsteg görs. Rädslan för att annars dras i långbänk är stor, särskilt i Rumänien och i Bulgarien. Samtidigt måste man fundera över om det inte blir dags att föra in nya länder på kandidatlistan, även om jag i nuläget tänker uteslutande på Kroatien.
I fråga om Turkiet måste man å andra sidan fråga sig hur man skall handskas med de önskemål som landet formulerar som kompensation för hjälpen i Cypernfrågan, som det dock ännu inte syns något konkret resultat av. Även här måste vi klargöra att datum för när förhandlingarna med Turkiet kan inledas är beroende av hur de politiska Köpenhamnskriterierna uppfylls. Det framtida Europas gränser börjar nu framträda allt tydligare, och därför menar jag att det börjar bli dags att tänka på hur t.ex. Ryssland och många stater i Medelhavsområdet, dvs. stater som i mina ögon alltid kommer att stå utanför Europeiska unionen, kan knytas närmare EU både politiskt och organisatoriskt. Europa består nämligen inte bara av Europeiska unionen, Europa består även av andra stater som vi måste bygga upp ett nytt och framtidsdugligt nära samarbete med för att bevara EU starkt.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! När vi den 9 november 1989 stod framför TV:n och såg demokratirusiga människor kasta sig över Berlinmuren kände vi alla historiens vingslag. Redan samma natt inleddes utvidgningsprocessen, eller återföreningen av Europa, som den liberala gruppen hellre säger.
Nu står vi på tröskeln till att skapa ett enat Europa, ett EU för hela kontinenten. Det är förstås ingenting mindre än en historisk sensation.
Nu måste vi dock gå ett steg längre än retoriken, och då handlar det om hårda fakta: pengar, jordbruk och gamla gränskonflikter. Vem sade att det skulle bli enkelt? Vem trodde att det inte skulle kosta något? Vem trodde att vi inte skulle behöva göra uppoffringar? Visst har utvidgningen ett pris, men det är den värd.
Självklart återstår mycket att lösa, men vi får inte drunkna i detaljer. 2002 är ett oerhört viktigt år för utvidgningen, men det är också ett år med val i sex medlemsländer och tre kandidatländer. Europafrågorna kommer att bli viktiga, men det finns en mycket stor risk att de inrikespolitiska hänsynen överskuggar Europafrågorna och utvidgningen. Därför krävs det ett kraftfullt europeiskt ledarskap och agerande från kommissionen för att driva på processen under dessa avgörande månader. 2002 får inte bli ett förlorat år. Utvidgningen får inte försenas.
Nassauer (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionär Verheugens uttalanden om Bene?-dekreten, som jag uttryckligen välkomnar, visar att kommissionens ståndpunkt har tagit en märkvärdig vändning. Herr kommissionär, frågor som dessa har i många initiativ betraktats som bilaterala frågor som inte skall relateras till utvidgningsförhandlingarna på EU-nivå. Det är lika välkommet som berömvärt att ni nu har övergett denna uppenbart ohållbara inställning. Uppenbarligen har man tagit intryck av den offentliga diskussion som Zeman gav slagsida när han, vilket väl ändå bör påpekas, hade mage att råda Israel att behandla palestinierna på samma sätt som tjeckerna behandlade ungrare och sudettyskar efter andra världskriget - vilket jag ser som det mest upprörande han har sagt. Sådana tankar hör i alla fall inte hemma i Europeiska unionen. Herr Verheugen, därför välkomnar jag varmt att ni kopplar ihop diskussionen om dekreten med den europeiska rättsordningen och uppmärksammar de politiska och moraliska frågor som strider mot EU:s rättsordning och som därmed är helt förlegade i och med att de i framtiden saknar rättslig verkan i EU. Det är också glädjande att höra att det nu handlar om att som goda grannar se till att det inte dyker upp hinder på vägen mot utvidgningen.
Därför uppstår de frågor som måste lösas. Om nu dessa är så substanslösa som den tjeckiska regeringen hävdar, varför stryker man då inte frågorna en gång för alla? Om de däremot inte är substanslösa utan fortfarande påverkar rättspraxis i landet, vilket det tyvärr finns många bevis för, hur skall de då bli förenliga med EU:s rättsordning? Och framför allt kärnfrågan: Vilken är den tjeckiska regeringens inställning inte bara till övergrepp utan till fördrivning av hela folkgrupper, alltså till något som vi tyvärr har tvingats lära oss att kalla etnisk rensning?
Det är därför mycket efterlängtat att utskottet för utrikesfrågor nu vill låta genomföra sakkunniga undersökningar, för frågan rör inte bara bilden av EU som rättsgemenskap utan även de bärande stommarna i företaget Europeiska unionen. Detta är frågor som måste lösas innan utvidgningen kan bli en framgång.
(Applåder)

Walter (PSE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Utvidgningen av Europeiska unionen är ett kraftprov. Ett kraftprov för 500 miljoner människor på vår kontinent. 500 miljoner människor i unionens 15 medlemsstater och i de länder som vill bli anslutna. Däremot är det inte ett kraftprov som vi är tvingade till, som vi inte längre kan ta oss ur - vilket ni menar, herr Verheugen - utan det är ett kraftprov som vi vill göra därför att vi vill skapa en solidarisk gemenskap för framtidens Europa så att kommande generationer skall kunna arbeta med ekonomisk framgång och i fred med varandra på en god social grund och med optimala ekologiska villkor.
Detta kraftprov måste vara värt något för oss, inte bara i personliga insatser, inte bara i politiska insatser, inte bara i stöd från folket, utan även i konkreta siffror som stärker projektet. Detta innebär givetvis att vi måste tänka igenom hur vi skall finansiera de enskilda åtgärderna, vilket inte bara är en oro som medborgarna känner utan en mycket viktig fråga. Eftersom jag arbetar med budgeten är jag av naturen mycket noga med detta.
Vi har nu hört att vi kommer att klara den budgetplan som lades fast i Berlin 1999. Allt det som kommissionen har lagt fram sträcker sig faktiskt ända till 2006. Men i alla dessa sifferkolumner finns det förstås ett och annat som vi måste diskutera. En sak tog Verheugen själv upp. Man kan inte kräva att de nya länderna skall vara nettobetalare redan från början. Man kan inte konstatera att länder har en BNP som ligger 50 procent under nuvarande medlemsstaters BNP för att sedan kräva att de skall börja som nettobetalare. Detta är omöjligt redan av det skälet att inbetalning görs direkt medan återbetalning följer först efter en tid.
I denna budgetplan beskrevs ett föranslutningsstöd som först och främst grundade sig på att nya länder skulle tillkomma redan år 2002. Nu blev det inte så. Trots detta förblir de tre miljarderna oförändrat fördelade över åren. Om tio nya länder sedan faktiskt ansluts under 2004, då skulle de återstående tre miljarderna kvarstå för de andra två länderna, nämligen Bulgarien och Rumänien. Det tål att diskuteras hur detta egentligen är menat, hur det skall utföras.
Slutligen behöver vi fundera över hur vi skall gå vidare efter 2006. Man kan inte nöja sig med att säga att detta räcker till 2006, och därefter går vi vidare. Ni sade att förhållandet mellan strukturfonderna och jordbrukspolitiken är 75/25. I nuvarande budget är förhållandet 45/35 till förmån för jordbrukspolitiken. Vi kan inte göra en så radikal ändring att det stämmer till den tidpunkt ni nämnde. Vi måste med andra ord ingående diskutera hur vi skall gå vidare. I budgeten kommer vi att följa detta mycket konstruktivt, men också mycket kritiskt.
Herr rådsordförande, ni invigde oss ju i frågan nu på morgonen. Med all respekt för er och ert uppdrag har jag en vädjan till er. Inte en enda gång under hela ert tal nämnde ni Europaparlamentet som en av medaktörerna i utvidgningsförhandlingarna. Precis som rådet är vi lagstiftare på budgetområdet. Det vore därför bra om ni ville ta vederbörlig hänsyn till oss i ert arbete.
(Applåder)

Caveri (ELDR).
Herr talman! Det är inte lite vi har begärt av kandidatländerna - en hel rad kriterier - men då och då är det bra att fundera över våra skyldigheter, och jag skulle vilja nämna tre av dem.
Man måste först och främst förstå vad som verkligen är viktigt för allmänheten. På den punkten verkar det finnas en brist på information i våra länder. För det andra måste vi se över sammanhållningspolitiken med hänsyn till de punkter som kommissionen tog upp i den andra rapporten. Man måste emellertid prioritera en sak: att ha kontroll på kostnaderna för utvidgningen. Till sist måste man fundera över problemet med federalism och demokrati i Europa mot bakgrund av utvidgningen. Det stämmer att detta numera är konventets dagliga arbete. Ett centralt problem kvarstår dock: det krävs mer demokrati i Europa.
Papayannakis (GUE/NGL). -
Herr talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt både på rådsordföranden och på kommissionen. Jag vill bara ställa två frågor: jag har ännu inte förstått vad ni tänker göra med Bulgarien och Rumänien; antagligen gör ni något framsteg, men jag har inte förstått hur; och jag förstår inte alls vilka mål vi har på längre sikt för resten av Balkan, där vi genom våra hittillsvarande beslut håller på att skapa ett svart hål i hjärtat av Europa.
Den andra frågan, herr rådsordförande, är följande: jag är optimist och tror att de första ansökningarna om medlemskap snart kommer att undertecknas. Har vi tänkt på att kandidatländerna, som då kommer att vara våra medlemmar, bör få lära sig att arbeta i Europaparlamentet och att vi, på samma sätt som tidigare, kommer att ha företrädare för dessa länders parlament i Europaparlamentet, i Strasbourg och i Bryssel, fram till nästa val till Europaparlamentet? Har vi räknat med de regleringar i fråga om budgeten, som detta för med sig och på hur förfarandet kan underlättas rent tekniskt? Jag anser att vi borde göra det, för det är en nödvändig åtgärd och en utomordentligt positiv signal, som vi redan nu kan ge till kandidatländerna.

Raschhofer (NI)
Herr talman, ärade kolleger! Utskottet för utrikesfrågor har beställt ett expertutlåtande i frågan om Bene?-dekreten. Jag är mycket glad över detta. Jag anser inte att dekreten bara är ett bilateralt problem, de tillämpas fortfarande rättsligt, och därför är det tveksamt om de är förenliga med artikel 6 i Amsterdamfördraget. Tyvärr har hittills inte ett ord sagts om detta i framstegsrapporterna.
Kommissionär Verheugen menar att Bene?-dekreten inte bara är ett rättsligt utan även politiskt moraliskt problem. Utan tvekan fick de etniska rensningarna och fördrivningarna i de senaste krigen på Balkan en europeisk dimension. Kärnan i Bene?-dekreten är ingenting annat än detta. Redan 1992 drog folkrättsexperten Felix Ermacora i ett expertutlåtande om Bene?-dekreten slutsatsen att de var oförenliga med gällande folkrätt. Detta indikerar att de inte heller är förenliga med EG-rätten. Det skall bli mycket spännande att se vad utlåtandet säger och att få möta en relevant reaktion från kommissionen och rådet.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Herr rådsordförande, herr talman, herr kommissionär, ledamöter! En händelse av den historiska betydelse som utvidgningen kan vi endast ta itu med i ett mycket brett samförstånd. Jag vill här insistera på att det är nödvändigt att nå ett finansiellt samförstånd.
Under de senaste åren har Europeiska unionen fungerat genom ett flerårigt avtal som ges konkret form i den s.k. långtidsbudgeten och som har gjort det möjligt att genom detta konsensus uppnå två fundamentala saker. Den interinstitutionella freden - som är mycket nödvändig för att utarbeta en årlig budget - och en flerårig finansieringsplan som utgör ett mycket användbart instrument i budgetpolitiken.
Alla här i denna kammare minns de svårigheter vi hade i Berlin att komma överens om den senaste långtidsbudgeten 1999, som sträcker sig ända till 2006. Vi är också alla medvetna om de oerhörda svårigheter som förhandlingen om nya långtidsbudgetar fram till år 2013 kommer att vara, med nya aktörer i detta parlament och med nya medlemsstater i rådet. För budgetmyndighetens båda grenar kommer det att vara väldigt nya omständigheter.
Bland andra variabler skall den nya finansiella samstämmigheten nödvändigtvis beakta påverkan av en redan reformerad gemensam jordbrukspolitik, en verklig konvergens i de nuvarande mål 1-områdena - som kommer att påverkas av den statistiska effekten - och kapaciteten att ta till sig de nya medlemsstaterna. Det kommer dessutom att vara nödvändigt med ett nytt beslut om egna resurser och ett maximalt tak - som nu är fastställt till 1,24 procent -, som skall ratificeras av medlemsstaterna.
Kanske borde inte förhandlingarna om nya långtidsbudgetar börja förrän det står klart att de kan nå fullt konsensus av alla parter. Om den nuvarande finansieringsramen skulle kunna klara utvidgningen borde vi kanske förlänga den tills vi har en total utvärdering av den nya ekonomiska situationen.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Ingen tvekan om att ett av de svåraste kapitlen i utvidgningsprocessen är jordbruket som nu diskuteras. Därför vill jag påpeka en sak redan på förhand. Det varken får eller kommer att bli aktuellt med en sammanslagning, en hopkoppling av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och anslutningen av de nya länderna, även om vissa gärna skulle vilja ha det så. Det ena måste behandlas isolerat från det andra, vilket dock inte betyder att en hel rad av krav och regler måste uppfyllas på båda sidor. För det första skall det finnas garantier för att gemenskapens regelverk ratificeras full ut, framför allt med avseende på veterinärområdet och växtskyddsområdet, kvalitetsnormerna för livsmedelssäkerhet och respekten för föreskrifter om djurskydd. Att flera sektorer kommer att behöva enstaka preliminära övergångsregler är ett faktum. Vidare måste Sapard, som är ett stödprogram för kandidatländerna, äntligen börja tillämpas fullt ut, för vad som hittills har skett är otillfredsställande. Vi stöder även kommissionens förslag att efter anslutningen inledningsvis göra etappvisa direktbetalningar till de nya medlemsstaterna i form av betalningar som beräknas på areal och inte på produktion, och att markant höja anslagen till produktionsoberoende utvecklingsprogram för landsbygden, bland annat för att undvika social snedvridning i länder som exempelvis Polen. Jordbruket och landsbygdens utveckling är fortfarande en central faktor i dessa länder och kommer länge att så förbli. Och inte bara där förresten! I hela EU gäller det att göra det multifunktionella jordbruket i all sin mångsidighet till basen för stödet och att därmed fortsätta bygga ut andra pelaren, inte bara med tanke på WTO-förhandlingarna.
Jag vill upprepa att den solidaritetstanke som styr och kännetecknar gemenskapen varken får urholkas eller avskaffas. Nu betyder inte detta att den gemensamma jordbrukspolitiken inte behöver reformeras, både här och i kandidatländerna, med eller utan utvidgning. Det enda företrädarna för bönderna gör genom att påstå att den gemensamma jordbrukspolitiken inte behöver reformeras är att påskynda böndernas undergång som jordbrukare, något som de annars högljutt kämpar emot.
En fråga till rådets ordförandeskap: Kanske börjar det nu gå upp för en och annan att det skulle ha varit bättre att tänka lite mindre nationellt och mer europeiskt i 1999 års förhandlingar om Agenda 2000. För ärvda gårdar förekommer väl inte, får väl inte förekomma längre, eller hur, herr rådsordförande? Parlamentet vill ha en utvidgning och därmed en europeisk återförening, och jag är säker på att detta inte kommer att stupa på jordbrukskapitlet, det kommer kommissionär Fischler och Günter Verheugen att se till.
(Applåder)

Böge (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig direkt påminna om att Europaparlamentet inte bara skall godkänna utvidgningsavtalen land för land, utan även anslagstilldelningen i enlighet med artikel 25 i de interinstitutionella avtalen med absolut majoritet av ledamöter och 3/4 av de avgivna rösterna. Därför är det bra att såväl kommissionen som rådet redan från början engagerar parlamentet i förhandlingarna.
Vad handlar då detta om? Först och främst handlar det om översynen efter halva tiden, ett beslut som fattades i Berlin under det tyska rådsordförandeskapet. För det andra handlar det om att börja vidareutveckla gemenskapens politikområden för tiden efter 2006, hela tiden med hänsyn till att utvidgningen österut tidsmässigt sammanfaller med världshandelsrundan, och jag betonar följande: Alltför höga ambitioner äventyrar tidsplanen för utvecklingen. Jag vill också klargöra att jag håller de aktuella kommissionsförslagen, till exempel på området jordbrukspolitik, för budgettekniskt försvarbara.
Strukturpolitiskt bör vi även diskutera utvecklingen av anpassningsscenarier för strukturfonderna. Jag instämmer helt med kollegan Walter. Även rörande särskilda regler för Sammanhållningsfonden kommer vi att behöva föra samråd om detta. Gäller reglerna fram till 2006 eller även för tiden efter 2006? Här har det gått troll i detaljerna. Ärligt talat, vi måste fråga oss om hittillsvarande brister i genomförandet av förberedelserna är ett lackmustest för kandidatländernas genomförandeförmåga och anslutningskapacitet eller om det är vi själva som har gjort saker och ting så komplicerade att ingen går i land med dem.
Jag hoppas därför att konventet drar kloka slutsatser om institutionernas handlingskraft och den koncentrering av befogenheter som blir nödvändig, och jag tillägger att jag personligen tvivlar på att det som vi just nu diskuterar med avseende på handlingskraft och språkliga regler verkligen är den optimala lösningen. Låt oss framför allt ge akt på följande: Vi behöver majoritetslösningar som faller i god jord inte bara i de parlamentariska organen utan också bland folket i såväl de nya som de gamla EU-medlemsstaterna. Låt oss gemensamt närma oss arbetet i denna anda!
(Applåder)

Podestà (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Det har sagts att detta är en oundviklig process, att den inte går att hejda, men det är ändå en process som måste styras. Vi måste ge dessa länder vår erkänsla för deras ansträngningar, men samtidigt måste vi ställa oss några frågor om de mest känsliga punkterna i denna process. Som redan har sagts har Bulgarien och Rumänien halkat efter och dessa länder ingår i ett område - Balkan - som i sig har varit avgörande historiskt sett, det minns vi, ett område som orsakade katastrofer under det förra seklet. Herr kommissionär, herr ordförande i rådet! Vad tänker ni göra för att snabba upp processen för att integrera Balkanområdet med unionen och närma det till oss?
Den andra frågan som jag skulle vilja ta upp gäller förhållandet med länderna i Medelhavsområdet. Det är som om det fanns en skelögdhet i denna kammare: å ena sidan applåderade vi alla för en timme sedan det initiativ vår talman föreslog i syfte att komma överens om en ny, mer enstämmig syn på fredsprocessen i Palestina och å andra sidan är Medelhavspolitiken praktiskt taget död efter Barcelona. Hur tror man att man skall kunna föra en fruktbar dialog om man inte har förmågan att inse att freden också kan främjas genom konkret stöd?
Slutligen något om den allmänna opinionen. Jag hörde till min glädje att det kommer ett paket som är konsekvent när det gäller jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Allmänheten är misstänksam mot utvidgningsprocessen, framför allt i unionens länder. Visst är vissa mer mottagliga och vissa mindre, men på det hela taget finns det en misstro i alla medlemsstaterna. Jag tror att det med tanke på detta behövs svar.
Den sista punkten: språken. Här hänvisar jag till det som Böge just sade. Jag anser att principen om mångspråkighet måste bibehållas. I och med den fortsatta utvidgningen antar vi å ena sidan en historisk utmaning som vi verkligen inte vill avstå ifrån, men å andra sidan måste vi också se till att våra kulturer och våra folk inte förlorar sin identitet.

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill inleda min förberedda förklaring med att tacka kommissionär Verheugen för att han tog upp frågan om Bene?-dekreten till behandling och därmed gjorde vad Europaparlamentet har tydliggjort i många resolutionen, nämligen pekat på att frågan absolut har en europeisk dimension. Herr kommissionär, ni har helt korrekt visat att det uppstår rättsliga men även politiska och moraliska problem som är högst relevanta för integreringsprocessen. Jag välkomnar uttryckligen att ni uppmuntrar den tjeckiska regeringen och den tjeckiska allmänheten - vilket jag stöder - att göra allt för att stoppa de diskriminerande rättsliga effekter som eventuellt kvarstår genom delar av Bene?-dekreten. Därmed avlägsnas hinder som skulle kunna stå i vägen för utvidgningen. Jag beklagar djupt att vissa ledamöter kallar utvidgningen oundviklig. Som om vi tvingades fortsätta processen bara för att den inte kan stoppas! Det viktiga är inte att processen inte kan avbrytas, den är också mycket önskvärd, den är innerligt önskad!
Utvidgningen kring de central- och östeuropeiska länderna, de nordliga länderna, är ju en seger över det som tynger vår historia sedan Jaltakonferensen, faktiskt en seger över Europas delning och en fördel för oss alla, särskilt för länder som Österrike och Tyskland som kommer att tjäna direkt på de tillväxtmarknader som står och trampar utanför dörren!
(Applåder)

Korakas (GUE/NGL). -
Herr talman! De 45 år Europeiska unionen har funnits till har gett en bekräftelse på KKE:s konstaterande att unionen skapades för at tjäna storkapitalets intressen och inte folkens, som vissa påstår. Arbetstagarna i Europeiska unionen har, framför allt under de senaste tio åren, fått se sina rättigheter inskränkas eller t.o.m. avskaffas.
Detta gäller arbetsvillkoren, försäkringsrättigheterna, de demokratiska friheterna, lönerna. Arbetslösheten, fattigdomen och repressionen breder ut sig. De små och medelstora företagen både på landsbygden och i städerna drabbas på ett förödande sätt. Man vidtar hela tiden åtgärder som stärker de stora ekonomiska intressenas alltmera självtillräckliga maktställning. Man bygger ett Europa, som inte motsätter sig USA:s barbari utan i stället stöder USA och försöker överträffa det på den farliga, vansinniga väg man har slagit in på, en väg som kan leda till hela vår planets undergång.
Folken i kandidatländerna har alltså ingenting positivt att vänta sig i fråga om sina vitala intressen. Redan nu, när deras länder har kandidatstatus, får folken i dessa länder känna på de förödande resultaten av omstruktureringarna, det utländska kapitalets giriga förvärv av offentlig egendom, avskaffandet av de stora sociala förmåner som uppnåtts, stödet till de lokala, ofta maffiosoliknande, utsugarna, som upphöjs till Europeiska unionens gynnade kompanjoner.
Det är därför KKE, av solidaritet med folken i kandidatländerna, föreslår att de skall motsätta sig denna process. I fråga om Palestina skulle jag även i dag vilja uppmana Europeiska unionen att stoppa alla bidrag till Israels brottsliga regering och samtidigt upphöra med alla vapenleveranser till denna regim, för att den skall upphöra med sina brottsliga aktioner mot det palestinska folket.

Piqué
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter i parlamentet som talat. Jag har lyssnat väldigt noga. Tyvärr har jag inte tid att svara individuellt, som jag skulle önskat. Jag anser att det varit ett utbyte av idéer och uppfattningar som varit till stor nytta för alla och som bekräftar det fullständiga samarbetet mellan Europeiska unionens olika institutioner, särskilt mellan rådet, parlamentet och kommissionen. Jag skulle däremot vilja göra en del kommentarer av allmän karaktär som kan vara relevanta.
Jag tror att det finns ett klart stöd med absolut majoritet, nästan utan sprickor, för detta stora historiska projekt som utvidgningen innebär. Och dessutom den klara medvetenheten att vi bör uppfylla den tidplan vi ställt upp för oss för att många av de länder som i dag är kandidater skall kunna anslutas och delta vid nästa val till Europaparlamentet år 2004.
Det har talats om utvidgningens historiska aspekt och det är alldeles sant. Det är ett politiskt projekt men dessutom ett historiskt projekt inriktat mot en definitiv återförening av Europa efter delningen med det kalla kriget och terrorbalansen, då Europa delades upp i block. Men det är sant att vi med denna utvidgning förmodligen inte kan säga att vi är klara med det europeiska bygget ur geografisk synvinkel.
Vi talar alla om att avsluta förhandlingarna med maximalt 10 länder - vilket jag nu skall tala om - i slutet av 2002. Vi arbetar på det: Det är fortfarande många svårigheter och många hinder. Vissa ledamöter i parlamentet har talat om situationen i Bulgarien, Rumänien, Turkiet, Balkanländerna och Ukraina.
Jag vill säga att många gånger, när vi överdriver kritiken mot den nuvarande processen att bygga Europa och själva det politiska unionsprojektet, glömmer vi att det är en tydlig historia om en framgång som började med sex och i dag är 15. Inom kort kan vi vara 25, därefter 27, 28. Vem vet om vi i framtiden är väldigt många fler.
Ingen vill ansluta sig till ett misslyckande, till en klubb som inte fungerar bra. Det vanliga är att alla vill gå med, som i det här fallet, i det som fungerar bra och som visar ett framgångsrikt resultat.
Jag skall ta Balkan som exempel, såväl östra som västra. Därför kan jag också tala om Bulgarien och Rumänien. Jag sade i mitt inlägg, vilket kommissionär Verheugen bekräftade, att vi behöver sända ut mycket solida, mycket seriösa och mycket positiva budskap till Bulgarien och Rumänien i syfte att inleda alla kapitlen under dessa kommande månader med dem och att maximalt skynda på förhandlingarna för deras framtida anslutning. För dessa länder är det europeiska perspektivet ännu viktigare, som det var för mitt land en gång i tiden.
För Spanien betydde Europa frihet, demokratisk konsolidering, social rättvisa, modernisering och ekonomiska framsteg. Och för dessa länder är det samma sak och de har precis samma rätt som vi på den tiden att integrera sig i Europeiska unionen. Och samma reflektion, även om det är på längre sikt, kan vi göra avseende västra Balkan.
Vad är det vi erbjuder dessa länder? En framtidsutsikt, en integrering i horisonten. Vi erbjuder dem en möjlighet att fortsätta sin demokratiska konsolidering och sina interna reformer, eftersom det inte finns alternativ till framtidsutsikten och den europeiska integreringen i horisonten.
Detta är det bästa motgiftet för att undvika att konfrontationer åter skall uppkomma och den krigssituation som dessa länder genomlevt för inte så länge sedan. Därför inleder Europeiska unionen inom ramen för stabilitetspakten associerings- och stabilitetsavtal med flera av dessa länder. De går i olika takt men vårt klara mål är att de alla, någon gång, skall kunna sträva efter att bli kandidatländer för anslutning till Europeiska unionen.
Detta är det projekt vi är inne i och därför är det så viktigt att vi gör saker bra. Vi måste vara seriösa, rigorösa, disciplinerade och realistiska. Jag har med mycket stort intresse lyssnat på hur några ledamöter i detta parlament talade om att återuppta långtidsbudgeten och de sade att utvidgningen inte kan vara gratis. Den kommer naturligtvis inte att vara gratis, utan något helt annat. Den kommer att innefattas i den långtidsbudget vi nu har.
Jag har också hört några inlägg som sade att vi måste börja tänka på reformer av gemenskapspolitiken. Naturligtvis, men den som i dag säger - och jag vill vara klar och koncis- att dessa diskussioner, såväl om långtidsbudgeten som om reformerna av de gemensamma politikområdena, skall blandas samman med anslutningsförhandlingarna bör veta att då skulle uppfyllandet av tidsplanerna för anslutningen hindras. Den som vill ha utvidgningen med de tidsplaner vi lagt upp bör veta att vi antingen agerar på detta sätt eller så uppnår vi det inte. Jag tror att det finns en fullständig samstämmighet mellan rådet och kommissionen och jag hoppas naturligtvis också med parlamentet. Endast utifrån denna stora enighet kan vi göra det som alla medborgare begär av oss.
Jag vill avsluta med en sista kommentar som jag också tycker verkar relevant. Europeiska unionen har en klar politisk vilja att utvidgas. Men denna politiska vilja innebär inte att man redan tagit det politiska beslutet att nödvändigtvis avsluta förhandlingarna med de 10 kandidaterna i slutet av året.
Den politiska viljan är nödvändig men inte tillräcklig eftersom vi måste följa förhandlingstakterna och kandidatländerna måste visa sin administrativa, rättsliga och politiska kapacitet, inte bara att införliva gemenskapsrätten i sina lagstiftningar utan för att vi alla skall vara övertygade om att de är kapabla att uppfylla den. I annat fall kommer det att gå dåligt, såväl för de nuvarande medlemmarna som för dem. Och vi har alla ett åtagande att det skall gå bra.
Jag hoppas att Europeiska unionens klara politiska vilja skall överensstämma med den klara politiska viljan i kandidatländerna att göra det de bör, så att vi då tiden är inne kan ta det politiska beslutet att avsluta förhandlingarna, med 10 länder inledningsvis, och i framtiden med fler.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill varmt tacka parlamentet för det breda stödet till rådets ordförandeskap och kommissionen i utvidgningsprocessen. Jag menar att det är mycket viktigt att vi håller fast vid det gemensamma och vid samarbetet.
Ett par korta kommentarer: För det första tycks det mig nödvändigt att återigen poängtera att vi inte får skapa nya förutsättningar för utvidgningen en gång till, hur önskvärt det än är att driva vissa reformer framåt inom de olika politikområdena och inom Europeiska unionens uppbyggnad. Lika väl som jag förstår att man använder utvidgningen som argument för att driva på detta, lika starkt varnar jag för alla former av nya villkor, eftersom kandidatländerna bara kan uppfatta detta som ännu ett hinder och ännu en bekräftelse på misstanken - som ju finns - att vi alltid flyttar målen längre bort så fort kandidatländerna verkligen börjar närma sig. Detta är oacceptabelt!
Inte heller förstår jag till exempel vad som är problemet med konventet. Varför skulle inte nuvarande kandidatländer direkt när de blir nya medlemmar delta fullt ut och på lika villkor när det gäller besluten om resultaten från konventet? Den som tror att de inte kan, hon eller han bedrar sig.
Låt mig utfärda en skarp varning mot föreställningen att det är dags att låsa in bordssilvret och det dyrbara porslinet innan slarvungarna från öst kommer sättande. Den som har den inställningen till utvidgningen, han eller hon har inte begripit den historiska dimensionen i frågan!
Den andra kommentaren rör finanserna. Företrädarna från budgetmyndigheten får gärna uppmana mig att se till att kommissionen håller sig till riktlinjerna från budgetmyndigheten. Om ni alltså vill att vi skall betala ut mer pengar, var då vänliga och kom överens med rådet om att mer pengar skall ställas till vårt förfogande. Så länge detta inte är fallet kommer kommissionen att hålla sig strikt till de riktlinjer som vi har fått från rådet och parlamentet. Och det räcker, skall jag säga. Det vore narraktigt att ställa mycket mer pengar till förfogande, eftersom vi redan har nått gränsen för vad vi kan försvara med tanke på vad som är avdragsgillt för kandidatländerna. Det är faktiskt inte sant att de behandlas sämre än nuvarande medlemmar. Beräknat på BNP får de blivande nya medlemmarna väsentligt mycket mer bidrag ur europeiska budgeten än vad nuvarande sammanhållningsländer får.
Förklaringen att vi mäter med två olika måttstickor är korrekt bara i så måtto att kandidatländerna i vissa avseenden behandlas fördelaktigare. I alla hänseenden missgynnas de inte.
En sista kommentar till Oostlander. Det finns dussintals undersökningar liknande den som ni har kommit i kontakt med i Nederländerna som säger att kostnaderna för utvidgningen i verkligen skulle bli mycket högre än de preliminära beräkningarna. Alla dessa undersökningar, även den nederländska, har en sak gemensamt: de utgår från politiska antaganden som inte kommer att inträffa. Exempelvis utgår de från förhandlingsresultat som varken har funnits eller kommer att finnas. Det är klart att om förhandlingarna skulle kräva att de nya medlemsstaterna ratificerar hela EG:s regelverk på miljöområdet till 2005, då skulle detta kosta 130 miljarder euro, och i så fall måste dessa 130 miljarder euro skaffas fram. Nu är det inte precis sådana förhandlingar vi för. Vi driver förhandlingar inom ramen för våra finansiella möjligheter och vi gör inga som helst finansiella åtaganden för tiden efter 2006. Jag skall väl inte behöva förklara för Europaparlamentet att det faktiskt inte går att driva förhandlingar som leder till finansiella åtaganden som inte stöds av parlamentet och budgetmyndigheten. Ni skulle ju aldrig godkänna ett utvidgningsavtal som innebär finansiella risker. Nu finns det inga finansiella risker i utvidgningen. Jag har mina aningar om varför vissa diskussioner om vissa dokument uppkommer i vissa medlemsstater. Min roll som ledamot i Europeiska kommissionen tillåter tyvärr inte att jag uttrycker min åsikt om detta.
Man kanske bör tillåta sig att upplysa om att Europeiska unionens budget varken tillåter skattehöjningar eller skulder, dvs. att vi faktiskt inte kan planera längre än vad medlemsstaterna ställer till vårt förfogande i form av avgifter. Möjligen bör alla finansministrar i Europeiska unionen känna till att det är så.
Diskussionerna om Bene?-dekreten har uppmuntrat mig att fortsätta på samma försiktiga sätt som kommissionen har gjort. Jag ber alla som vill delta i diskussionen att gå mycket känsligt och försiktigt till väga. Alla höga toner från senare tid har inte nödvändigtvis fört oss närmare målet. Jag håller med dem som säger att det bortom de rena förhandlingsämnena finns andra frågor och problem som också bör lösas innan vi fattar beslut, om vi inte vill att vår gemensamma europeiska framtid skall tyngas av bördor ur det förgångna.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om rådets och kommissionens uttalanden om det aktuella läget i de transatlantiska förbindelserna, inklusive importtullarna på stål.

Piqué
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill till en början uttrycka min tacksamhet över att kammaren låter mig hålla detta institutionella anförande om det aktuella läget i de transatlantiska förbindelserna. Jag anser att detta är ett prov på parlamentets intresse av Europeiska unionens utrikespolitik och det är dessutom ett lägligt initiativ med tanke på de senaste månadernas händelser, och även med tanke på det första toppmötet efter den 11 september som snart skall äga rum mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Europeiska unionen och Förenta staterna har förbindelser som utan tvivel har historiska dimensioner. Jag använder inte denna term bara för att förklara den långlivade karaktären av denna förbindelse utan för att på ett grafiskt sätt illustrera hur speciell och unik den är. Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna grundas på lika starka som varaktiga band mellan de respektive befolkningarna och deras regeringar, och de vilar på grundläggande värden som respekt för de mänskliga rättigheterna, den individuella friheten, rättsstaten, den demokratiska regeringsformen och det fria marknadssystemet. Erfarenheterna visar tydligt att när Europeiska unionen och Förenta staterna samarbetar kan vi på ett avgörande sätt bidra till att skapa ett positivt klimat för en förändring i världen, främja införandet av demokratiska regimer och skapa så stora möjligheter som möjligt för handel och investeringar, samt minska fattigdomen i mindre välbeställda samhällen och arbeta för ett globalt miljöskydd.
Förutom våra politiska och ekonomiska band påminner oss händelserna den 11 september varje dag om den betydelse såväl européer som amerikaner ger principerna om frihet, demokrati och respekt för rättigheterna för de människor som utgör våra förbindelser.
Inledningsvis skulle jag vilja påminna om hur det spanska ordförandeskapet uttryckte sina prioriteringar för det innevarande halvåret angående de transatlantiska förbindelserna, och jag citerar: ?Den 11 september har om möjligt gjort det europeiska integrationsprojektet och de transatlantiska förbindelserna ännu mer oupplösliga.? Det är nu dags att påminna de yngre generationerna i Europa om att detta rika Europa i fred som vi känner, existerar bland annat tack vare många amerikaners generösa och solidariska syn när Europa för kort tid sedan inte var något annat än ett slagfält och därefter en ruinerad kontinent. Nu är det vi som måste visa denna solidaritet. Under sitt ordförandeskap för unionen kommer Spanien att beslutsamt driva på för att detta skall ske?, slut citat.
Mindre än 24 timmar efter de avskyvärda attackerna i New York och Washington den 11 september uttryckte Europeiska unionen sin fulla solidaritet med Förenta staternas regering och med det amerikanska folket. Den 20 i samma månad lovade Europeiska unionen och Förenta staterna att arbeta tillsammans i en bred koalition för att bekämpa terrorismen. Därigenom bekräftades det gemensamma åtagandet att leda det dittills ovanliga samarbetet på global nivå för att utplåna terrorismen, dess ledare, nätverk och organisationer.
Denna beslutsamhet speglar kraften i de transatlantiska förbindelserna, i de gemensamma värdena och i beslutsamheten att göra gemensam sak mot utmaningar som skapats av fanatism och intolerans. Vi har ett åtagande tillsammans med Förenta staterna om att värna våra medborgares trygghet och välfärd och vi kommer inte att spara på krafterna för att skydda våra samhällen från terroristhotet. Vi kommer särskilt att se till att den individuella friheten och rättssäkerheten alltid respekteras skrupulöst.
Ordförandeskapet ger högsta prioritet åt att samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna går framåt när det gäller kampen mot terrorismen, och särskilt inför ministermötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som kommer att äga rum i Madrid den 10 april, samt toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i Washington den 2 maj. Vi kan glädjas åt de ansträngningar som de senaste månaderna har gjorts i frågan tillsammans med våra amerikanska partner, men tillfredsställelsen över det vi har uppnått får inte dölja den långa väg vi har kvar att gå.
Efter mötet med rådet för justitie- och inrikesministrarna den 14 februari i Santiago de Compostela råder enhällighet kring att ordförandeskapet skall begära ett förhandlingsmandat av rådet för att sluta ett utlämningsavtal och ett avtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, utifrån artiklarna 24 och 38 i Fördraget om Europeiska unionen.
Ordförandeskapet vill lägga fram ett förslag till mandat för rådet så att det kan yttra sig den 25 april. Vi är medvetna om att detta mandat måste vara tydligt och flexibelt och utgöra ett mervärde i förhållande till nuvarande situation, och de begränsningar som fastställs i medlemsstaternas författningar och de europeiska värdenas processuella garantier måste givetvis respekteras.
De internationella frågorna utgör dessutom en väsentlig del av informations- och meningsutbytet i den transatlantiska dialogen. Denna dialog är när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken en strävan efter att bättre samordna ståndpunkterna i dessa viktigare frågor, inklusive säkerhets- och försvarspolitiken, samt att ge möjliga lösningar på de internationella konflikterna. Vi har till exempel behandlat och behandlar varje dag, bland andra frågor och på olika nivåer, konflikterna i Afghanistan och Mellanöstern.
Under de senaste 50 åren har Europeiska unionen och Förenta staterna bidragit till att skapa och utveckla bestämmelser och ansvariga institutioner för att främja fred och välfärd inom ramen för olika internationella forum som Förenta nationerna, Nato, Internationella valutafonden, Världsbanken och WTO. Sedan två generationer tillbaka är förbindelserna EU-USA en garanti för fred på vår kontinent och nu när Europa är närmare en återförening än någonsin har vi ansvaret att upprätthålla och utvidga kontakterna med Förenta staterna, och förnya åtagandena för att gemensamt möta nutidens krav och utmaningar.
Herr talman! Europeiska unionen och Förenta staterna har dessutom en av de mest komplexa, varierande och mångfaldiga ekonomiska handelsförbindelserna i världen. Handelsutbytet mellan de båda uppgår till nästan 1,2 miljarder euro varje dag, vilket utgör omkring 37 procent av världshandeln för varor och 45 procent av tjänstehandeln. Europeiska unionens direktinvesteringar i USA uppgår för närvarande till omkring 675 miljarder euro. Tre miljoner arbetstillfällen i USA är direkt avhängiga av dessa investeringar och var tolfte amerikansk anställd får sin lön av europeiska företag. Det är nödvändigt att kraftigt understryka att de allra flesta handels- och investeringsutbyten sker öppet utan hinder, och att när det inte sker föredrar vi samråd och dialog som bästa metoder för att lösa våra meningsskiljaktigheter, i ständiga och inte alltid så lätta ansträngningar för att finna praktiska, snabba och balanserade lösningar.
Beslutet på WTO:s ministermöte i Doha i november, om att inleda förhandlingarna om en ny multilateral handelsrunda, är ett tydligt exempel på de fördelaktiga effekterna av den europeisk-amerikanska samordningen som har en förmåga att övervinna olika uppfattningar och intressen till förmån för de högre gemensamma intressena. Men samtidigt får vi inte förvånas över att de komplexa ekonomiska och handelsmässiga förbindelserna leder till meningsskiljaktigheter och tvister, som trots deras relativt ringa betydelse i förhållande till den totala handelsvolymen ibland får en ganska stor betydelse. Dessa tvister spelar i vissa lägen en huvudroll och präglar i hög grad de ansvariga politikernas och massmedias debatter. Det är däremot få som kommer ihåg vår förmåga att kompromissa och lösa tidigare kontroverser. Låt mig nämna banankonflikten till exempel, som följde med oss under lång tid tills den nyligen kunde lösas.
Av detta skäl är ett av våra mål att ge ett nytt positivt perspektiv som kan stärka och utveckla den bilaterala handeln. Denna positiva strävan förmörkas allt för ofta av den roll dispyterna får.
Ordförandeskapet pekar på att det är nödvändigt att använda den ännu outnyttjade potentialen i handelsförbindelserna för att förvandla all kris- och konfrontationsdynamik till en samarbetsdynamik. Jag är övertygad om att vi på så sätt kommer att kunna möta andra pågående tvister som den som gäller Foreign Sales Corporations, genetiskt modifierade organismer eller den senaste som gäller stålhandeln.
På denna punkt vill jag särskilt nämna dessa nya motsättningar med USA, som en följd av det beslut som meddelades den femte denna månad om att införa skyddstullar mot import av vissa stålprodukter. Införandet av upp till 30-procentiga tullar, i förekommande fall, återspeglar en oroande amerikansk tendens till ensidiga protektionistiska åtgärder, som saboterar de ansträngningar som Europeiska unionen och andra produktionsländer gjorde i Paris under OECD:s kontroll. Det är ett mycket olyckligt prejudikat i denna så viktiga tid för den nya multilaterala handelsrundans öde. Alla medlemsstater och rådet stöder kommissionens åtgärder och särskilt den politik som kommissionär Lamy driver.
Låt mig försäkra er om den vikt ordförandeskapet lägger vid denna fråga, och vars framtida utveckling vi kommer att bevaka i nära kontakt med kommissionen och medlemsstaterna, för att kunna anta lämpliga åtgärder i alla nödvändiga instanser för att skydda unionens intressen.
Herr talman! Det är förståeligt att européer och amerikaner ibland ger uttryck för olika viljor i viktiga internationella frågor men detta får inte bromsa vår vilja att försöka agera tillsammans, och jag skall ta ett exempel jag tycker är tydligt: Monterreykonferensen. Vi har uppnått enhällighet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna och till denna har också alla andra länder i världen anslutit sig. Jag tycker att detta är en bra utgångspunkt och en sporre inför Johannesburg. Detta gäller däremot inte på miljöområdet där Europeiska unionen under det senaste miljöministermötet just har tagit ett viktigt steg för bara några dagar sedan mot en ratificering av Kyotoprotokollet, medan Förenta staterna, genom antagandet av det senaste programmet som president Bush har kungjort, tycks avlägsna sig ännu mer från detta mål. Men även i detta fall där vi tycks stå så långt ifrån varandra anser ordförandeskapet att det är lämpligt att bygga broar och de kommande veckorna kommer vi att hålla ett möte på hög nivå inom den arbetsgrupp som skapades under det transatlantiska mötet i Göteborg.
Herr talman! Jag avslutar. De möjligheter båda parter har att på ett positivt och fördelaktigt sätt kunna påverka den andan är absolut inte föraktliga och Europeiska unionen som är alltmer union och alltmer europeisk, bör ta sitt fulla ansvar som vän och allierad till Förenta staterna. Därför kommer ordförandeskapet att lägga ner all sin kraft på att, tillsammans med medlemsstaterna och kommissionen, utveckla förbindelserna med Förenta staterna fullständigt och inte spara på krafterna för att det planerade toppmötet den 2 maj i Washington skall uppfylla alla de förväntningar som båda parter har på mötet. I detta sammanhang kommer alla bidrag under detta sammanträde i Europaparlamentet att vara av oerhört stor betydelse och jag välkomnar den på förhand.
Lamy
. (FR) Herr talman! Rådets ordförandeskap började med att framföra allmänna synpunkter på läget i de transatlantiska förbindelserna, genom att tala om våra handelsförbindelser och avsluta med stålproblemet. Jag kommer att gå i omvänd ordning. Inte för att göra motsatsen - nej, tvärtom, jag anser att vi arbetar mycket bra med ordförandeskapet - utan för att kommissionen av naturliga skäl är mer beroende av den aktuella händelseutvecklingen.
Låt oss således börja med stålet. Ni vet alla att vi under den gångna veckan fick bevittna den sista i raden av utbrott av stålprotektionism, en kronisk sjuka i den amerikanska handelspolitiken och raka motsatsen till Bushadministrationens frihandelsvänliga retorik. Än en gång har Förenta staterna återuppfunnit vad man skulle kunna kalla frihandel med avbrott: en dag går det an, nästa dag går det inte längre an. Och ja, den 6 mars gick det inte an.
De åtgärder på stålområdet som aviserats av president Bush är uppenbart av politisk karaktär. De har varken någon rättslig eller ekonomisk grund, och vi européer som under 1980- och 1990-talen betalade priset för en kostsam social och finansiell omstrukturering vet att det är nödvändigt att gå igenom det för att man skall kunna anpassa sig och bli mer konkurrenskraftig. Förenta staterna har valt motsatt väg: i stället för att behandla de grundläggande problemen i sin stålindustri - och de är stora - skall utlandet ta hand om de uppenbart omfattande problemen.
Vi är helt medvetna om att man inte kan beskylla importerna för alla svårigheter i de amerikanska stålföretagen, även om det fortfarande finns kapacitetsöverskott på ett internationellt plan.
Dessa beslut syftar till att lägga kostnaden för den amerikanska stålsektorns anpassning på resten av världen, framför allt på oss. Vi är troligen det främsta offret för dessa åtgärder, med tanke på våra exportflöden och kvaliteten på det som vi exporterar till Förenta staterna. Detta rör sig om en första effekt, en direkt effekt. Vi hotas dessutom av en andra effekt, som är indirekt och sannolikt mycket mer omfattande, eftersom åtgärderna riskerar att leda in många stålprodukter - som inte längre kommer in på den amerikanska marknaden - på den europeiska marknaden.
På det här området kommer unionen att göra allt den kan för att skydda både sitt näringsliv och sina arbetstillfällen. Men till skillnad från Förenta staterna kommer vi att hålla oss strikt till de internationella åtaganden som vi har skrivit under på.
Vi kommer givetvis att ta upp den här frågan inom WTO för att utverka ett fördömande av de amerikanska åtgärderna. Det kommer vi inte att göra på egen hand: detta är inte en konflikt mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, det är en mycket större konflikt än så, eftersom åtgärderna bringar oreda på hela världens stålmarknad.
Beslutet står i flagrant strid med bestämmelserna i WTO:s skyddsklausul, som anger att liknande åtgärder endast får vidtas om importerna skulle öka på ett betydande och häftigt sätt, vilket inte är fallet.
Vi kommer också att be amerikanerna om kompensationsåtgärder som motsvarar nivån på de europeiska exporter som har påverkats av de amerikanska åtgärderna, och vi kommer att titta på, beroende på deras reaktion, om det är önskvärt eller tänkbart att dra in våra tullmedgivanden för Förenta staterna.
Till sist måste vi - och det är viktigast av allt - skydda vår egen marknad mot risken för att flöden av stålprodukter strömmar hit, produkter som inte längre kommer att kunna tränga in i Förenta staterna, vilket jag nämnde.
Vi har inlett alla de förfaranden som har detta syfte, och vi kommer att vidta åtgärder som motsvarar de risker som detta importflöde innebär. Redan för några veckor sedan inrättade vi ett system för tidig övervakning av importer. Vi är således beredda. Vi har vidtagit nödvändiga försiktighetsåtgärder. Vi kommer att vidta dessa åtgärder i överensstämmelse med WTO:s bestämmelser. Vår marknad kommer inte att stängas för stålimport. Vi vill bara försäkra oss om att Europa inte kommer att bli ett ställe där man kan tippa av alla slags stålprodukter som från början var avsedda för Förenta staterna, och vi skall se till att våra egna åtgärder börjar gälla i samma stund som den amerikanska stängningen träder i kraft.
Varför skall vi hålla oss till bestämmelserna när amerikanerna i det här fallet uppenbarligen har beslutat att frigöra sig från dem? Jo, för att vi inte anser att världsmarknaden är ett vilda västern där var och en kan handla efter eget tycke. Det finns bestämmelser och discipliner som i det här fallet och andra garanterar att det multilaterala systemet fungerar. I likhet med rådet och parlamentet anser vi att unionens intresse på medellång och lång sikt är att se till att det multilaterala systemet fungerar på ett disciplinerat sätt. Vi har en omstrukturerad, produktiv, stark och konkurrenskraftig europeisk stålindustri. Vi har därför ett intresse av att tydliga spelregler tillämpas.
Unionen drabbas sammanfattningsvis av orättvisa och ogrundade åtgärder. Kommissionen har i nära samverkan med alla berörda parter - rådet, parlamentet, näringslivet och fackföreningarna inom stålsektorn - beslutat att reagera kraftigt genom att använda alla medel som står till vårt förfogande. Vi kommer att skydda våra företag och våra arbetstillfällen mot eventuellt förödande indirekta effekter, och vi kommer att fortsätta att skandera vårt argument, nämligen att det amerikanska beslutet är dåligt för den amerikanska ekonomin, dåligt för vår stålindustri och dåligt för världshandeln.
De senaste händelserna får inte få oss att glömma det mer allmänna sammanhanget kring våra handelsförbindelser. Precis som rådets ordförande bedömer jag att de i allmänhet är bra och att de står för den största handelsvolymen och de största bilaterala investeringarna i världshandeln. Vi måste komma ihåg att de handelstvister som ibland skapar rubriker i tidningarna bara rör en liten del av vår handel. Tillsammans med Förenta staterna har vi också en mer positiv dagordning att hantera, både på multilateral och på bilateral nivå. 
Jag skall fatta mig kort om den multilaterala nivån. Jag tror att det framkom tydligt i Doha, vilket Piqué nyss påpekade, att när Förenta staterna och Europa arbetar hand i hand i ett antal frågor - om inte i alla - lyckas man åstadkomma löftesrika multilaterala beslut, till exempel beslutet från Doha att starta en förhandlingsrunda. 
Låt oss dröja oss kvar lite längre på den bilaterala sidan. Vi har faktiskt fortfarande bilaterala prioriteringar för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet och vi håller fast vid idén att vi måste arbeta tillsammans för positiva åtgärder inom den bilaterala handeln. Det är inte alltid enkelt. Man måste ge prov på uthållighet, tänka på medellång och lång sikt i frågan om ömsesidigt erkännande, samarbete på regelområdet, livsmedelssäkerhet eller skydd av personuppgifter. Vi har i många fall nått resultat, även om alla frågor inte alltid väcker entusiasm i dagspressen. Vi bör fundera på andra initiativ, som kanske får lite större genklang eller är mer politiskt synliga, för att förnya den transatlantiska dagordningen, som vissa av er numera anser vara alltför rituell, eller ibland helt enkelt inspirationslös. Vi är öppna för diskussioner. Vi har egna idéer. Vi arbetar till exempel på en förhandling om ett eventuellt transatlantiskt avtal på luftfartsområdet - vi väntar otåligt på en dom från domstolen - ett samarbete på området för immaterialrätt och en något mer långtgående harmonisering av bestämmelser för redovisning, finans och försäkringar. Inför nästa transatlantiska toppmöte har vi dessutom inlett diskussioner om lämpliga initiativ på det området. Jag personligen är för den typen av initiativ. 
Samtidigt måste vi hantera andra konflikter än de som splittrar oss med anledning av stålet, och det finns ett antal sådana. Frågan om hormonbehandlat nötkött är inte helt uttömd, även om lovande förhandlingar har inletts. Frågan om klementiner är ännu inte löst, och inte heller frågan om de amerikanske skattelättnaderna på exporter eller fallet med Foreign Sales Corporations, som självklart är betydelsefullt. Vår politik i de här frågorna är tydlig: de internationella disciplinerna måste följas. Detta gäller oss såväl som amerikanerna, och i fallet med skattesubventioner för exporter har Förenta staterna redan åtagit sig att följa bestämmelserna. Vi kommer att använda alla medel som står till vårt förfogande för att försäkra oss om att de gör det.
Jag skall avsluta med det allmänna läget i de transatlantiska förbindelserna, som rådets ordförandeskap redan har behandlat ingående. Jag tror faktiskt att 11 september väckte hopp om att Förenta staternas diplomati och internationella attityd skulle bli något mer multilateral. Men jag tror man måste konstatera att det inte har blivit så, och att de unilaterala tendenser som fanns före den 11 september - internationella brottsavtalet, ABM-avtalet, Kyotoprotokollet - inte har försvunnit, utan snarare tvärtom. Kommissionen anser att de senaste händelserna kräver förändringar, men att vi troligen mer än någonsin måste ha tillgång till starka multilaterala institutioner och att vi behöver mer av en strikt tillämpning av internationell rätt. 
Det är det budskap som vi försöker förmedla till våra amerikanska samtalspartner vid våra möten. Vi måste tillsammans ägna oss åt globaliseringens utmaningar, överdrifter, möjligheter och risker, och tillsammans utveckla ett samarbete i en alltmer ömsesidigt beroende värld. Nästa viktiga datum i det här sammanhanget är det transatlantiska toppmötet den 2 maj. Vi kommer inte att spara på våra ansträngningar för att försöka återuppliva ett antal av Förenta staternas och Europas samarbetsområden, till exempel kampen mot droger och rättsligt samarbete, och varför inte också inom ramen för förberedelserna inför toppmötet i Johannesburg, då jag tror att världen kommer att behöva Förenta staterna och Europa.

Elles (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka rådets ordförande och kommissionären för deras kommentarer denna förmiddag. Jag anser att vi har nått ett av dessa kritiska steg i utvecklingen av de transatlantiska förbindelserna i sina globala sammanhang.
När vi, för det första, bedömer de övergripande förbindelserna, är det tydligt - som våra två talare har sagt - att vi efter den 11 september 2001 har sett en betydande förändring i det sätt på vilket amerikanerna betraktar sin plats i världen. Vi ser ett Amerika som har angripits - och vi visade vår medkänsla den 12 september i denna kammare, men vi kanske inte har lika mycket medkänsla nu, när sex månader har passerat.
För det andra, riskerar vi att få en tilltrasslad säkerhetsaspekt i våra förbindelser, där ett politiskt samförstånd i förhållande till Nato nu inte kan tas för given när det gäller skyldigheter utanför Natoområdet. Vi ser att den militära klyftan breddas och kanske även svårigheter när det gäller utvidgning av Natooperationer.
För det tredje, det starka incitament som följde på den nya transatlantiska dagordningen från 1995, verkar nu vara i fara, p.g.a. brist på politiska visioner och, kanske, frustration över bristen på resultat hos många av de parter som deltar i samtalen.
När det gäller importtullarna på stål, kan jag bara välkomna de negativa kommentarer som kommissionären gjorde när det gäller Förenta staternas beslut. Kommissionen bör vidta åtgärder för kompensation, och ta reda på om det finns några rättsliga medel för att vidta motverkande åtgärder. Jag vill också lägga till att det skulle vara mycket bra, som Aldonas från det amerikanska handelsdepartementet har föreslagit, om Förenta staterna kopplade denna ståldispyt till de större problemen i den globala ekonomin. Detta kan inte vara rätt sätt att komma till rätta med saken.
För det fjärde vill jag ta upp det som vi kanske kan göra under rådande omständigheter. Det är förvisso frestande att tänka sig att vidta motverkande åtgärder genom tullar. The Times skrev emellertid den 7 mars, att Bush i sin dårskap ser tullarna som ett mål i sig. Det skulle helt enkelt vara meningslöst av amerikanerna att försöka bevara ineffektiva arbetstillfällen inom stålbranschen. Vi bör därför eftersträva ett bredare transatlantiskt partnerskap för att fastställa Europas roll och Förenta staternas roll, och tillsammans bygga på våra gemensamma intressen. När det gäller Nato, innebär detta att se till att vi kan ge Nato fler globala skyldigheter. Under vårt sammanträde den 2 maj vid toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna för att modernisera den nya transatlantiska dagordningen för att kunna ta itu med nya utmaningar, måste vi dessutom se till att de politiska organisationerna får delta på ett lämpligt sätt.
Sammanfattningsvis, är det upp till er att visa ledarskap. Vi måste visa beslutsamhet och vidta nödvändiga åtgärder för att skydda våra intressen i denna ståldispyt, men också tänka på det större sammanhanget och skapa en vision om hur det transatlantiska partnerskapet bör se ut under 2000-talet.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! När det gäller ramen för de transnationella förbindelserna anser jag att vi måste utgå ifrån den nuvarande ramen, nämligen Madridförklaringen från december 1995, som togs under det spanska ordförandeskapet. Jag kan inte påminna mig ha hört det nuvarande ordförandeskapet nämna denna förklaring som utgör vår ram. Jag vet inte om det beror på att den togs av en socialistisk regering men hur som helst, eftersom det var det spanska ordförandeskapet rekommenderar jag att ni tar hänsyn till det inför maj månad, och detta instämmer säkert Elles i, då vi arbetade tillsammans för att den spanska regeringen skulle driva på för att rådet skulle ta denna så viktiga förklaring.
Men jag vill också säga, herr rådsordförande, att jag tycker att det är lämpligt att aktualisera deklarationen, och det av flera skäl. För det första på grund av den verklighet som råder efter den 11 september. Vi har inte bara uttryckt vår solidaritet med Förenta staterna utan vi har också vidtagit åtgärder, men vi anser att vi i denna kamp, liksom i alla andra, och det måste vi säga uppriktigt, är allierade. Men vi måste arbeta tillsammans på lika villkor och även våra amerikanska allierade måste förstå, vilket några av unionens ministrar har sagt, att vi är likställda och att det inte finns plats för någon servilitet, det vill säga, vi kan inte systematiskt hålla på och följa ensidigt fattade beslut. Detta gäller i många frågor. Vi måste agera gemensamt i Mellanöstern, i Afghanistan och på Balkan. Vi hoppas att Förenta staterna omprövar sin hållning angående Kyoto och framför allt angående vissa oroande kungöranden från Bushadministrationen.
När det gäller den konkreta frågan om stålet, som kommissionär Lamy redogjorde för, anser vi att vi måste inta en fast hållning, och vi är för repressalier. Vi kan till exempel inte förstå varför Förenta staternas handelsrepresentant Zoellick i dag lägger fram en teori om en internationell konspiration i hela världen om att Förenta staterna är utsatt för angrepp genom stålimporten. Europeiska unionens historia började med kol- och stålunionen, vilket var en omvandlingsprocess. Jag förstår att Bush vill vinna valet, men vad amerikanerna måste göra är att omvandla sin stålindustri, vilket kräver uppoffringar och vi skall inte behöva betala den amerikanska industrins omstrukturering. Vi måste säga dem detta tydligt, och dessutom finns det förslag som tillämpningen av två procents tilläggsavgift för att kunna omvandla industrin. Men det är inte meningsfullt att vi skall betala detta när vi i parlamentet hela tiden har att hantera ett handelskrig om bananer, hormoner och genetiskt modifierade organismer, och vi måste alltid kolla listan över repressalier som gäller oss, för vårt lands gränser.
Våra amerikanska vänner och allierade måste inse att det inte går att arbeta på det sättet och därför ber vi kommissionen att inta en så tuff linje som möjligt för att få dem att ta sitt förnuft till fånga.

Clegg (ELDR).
Herr talman! Tillkännagivandet förra veckan var tillräckligt dåligt. Kommentarerna från vissa amerikanska tjänstemän, däribland Aldonas, att protektionism på sätt och vis kan vara berättigad för att justera bredare makroekonomiska faktorer, är möjligen ännu värre. Det visar på en farlig och ekonomiskt okunnig filosofi som vi måste avvisa på ett kraftfullt sätt. Frågan är: Hur skall vi avvisa den?
För det första måste vi se till att stärka vår vänskap med de allierade som vi vill handla tillsammans med, mot amerikansk ensidighet. Och om det finns en taktisk fråga som min grupp vill ta upp när det gäller vidtagandet av skyddsåtgärder mot den stålexport som kan avledas från Förenta staterna till Europa, så handlar det om att det faktiskt kan stöta bort länder som t.ex. Ryssland, Indien Brasilien, som vi måste handla tillsammans med i WTO och OECD, för att möta denna amerikanska åtgärd. Vi måste därför uppmana kommissionen och, naturligtvis, rådet att snabbt försöka att förhandla fram frivilliga exportbegränsningar med dessa länder, för att på så sätt undvika att avledningen av stål från Förenta staterna till Europa sker över huvud taget. Om vi inte får till stånd detta, finns en uppenbar risk för att vi får dispyter med just de länder som vi borde samarbeta med mot detta amerikanska beteende.
För det andra: Låt oss inte vara blödiga; detta beslut fattades på grundval av inrikespolitiska orsaker. Det kommer bara att dras tillbaka eller begränsas genom inrikespolitiska påtryckningar. För att åstadkomma detta, måste vi slå på stora trumman, så att det märks på den inrikespolitiska scenen i Förenta staterna. Och passande nog - även om det är oelegant - har vi en så pass stor trumma i form av de åtgärder som vi kan vidta inom ramen för tvisten om det amerikanska systemet Foreign Sales Corporation. Vi vill naturligtvis inte blanda ihop dessa saker formellt; men vi får inte vara naiva. Tvisten om Foreign Sales Corporation ger oss de bästa medlen genom vilka vi kan få till stånd de inhemska påtryckningar som är absolut nödvändiga för att förändra den amerikanska inställningen, och åter hävda den internationella rättsstatsprincipen, i stället för principerna enligt George Bushs ekonomiska djungel.
(Applåder)

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Naturligtvis har det faktum att vi debatterar de transatlantiska förbindelserna här i dag allt att göra med den 11 september. Men det får inte råda några missförstånd runt detta; den 11 september har lett till att en process som pågått mycket längre fått fart, nämligen skapandet av en ny förbindelse mellan EU och Förenta staterna. Många strukturella orsaker spelar en roll i detta sammanhang: Europeiska unionens starkare, alltmer ökande roll som ekonomisk supermakt och slutet på det kalla kriget och därmed en annan roll för Förenta staterna i Europa. EU är inte längre Förenta staternas lillebror som är stolt över att befinna sig i Förenta staternas skugga, men EU är, hoppas jag, inte heller den äldre tonåringen som vill göra precis som den stora förebilden hittills alltid har gjort. EU måste spela en egen roll på ett självsäkert sätt. EU får inte vara rädd för oenighet, inte vara rädd för att visa att den inte är överens med Förenta staterna om den inte är det. Men framför allt skall EU inte försöka kopiera Förenta staterna. Låt mig ge två exempel på detta.
Höjningen av försvarsbudgetarna med en enorm summa, mycket större än Frankrikes och Storbritanniens gemensamma budget. Betyder detta nu att även Europeiska unionen skulle behöva genomföra en gigantisk höjning av sin försvarsbudget? Nej, inte enligt min åsikt, eftersom det är helt meningslöst att försöka överbrygga den klyfta som har uppstått med föreställningen om att vi på det sättet skulle vara en trovärdig partner. Europeiska unionens uppgift är att själv fundera ut en trovärdig kombination av militära medel, men framför allt det som Europeiska unionen är bra på: konfliktförebyggande åtgärder, krishantering och nationsbyggande, se Makedonien och se Afghanistan.
Fritt efter den amerikanske presidenten Roosevelt skulle jag vilja säga: ?Let us speak softly, let them carry a big stick?. Men det finns även gränser för bärande av vapen, herr talman, och de gränserna har överskridits i och med Förenta staternas planer som nu har läckt ut om användandet av kärnvapen.
Det får inte vara så att Förenta staterna inte minskar kärnvapnens roll på det sätt som vi skulle vilja utan i stället ger dem en ny roll i en ny strategi, sänker tröskeln för användande, låter gränsen mellan kärnvapen och andra vapen suddas ut. Detta är en utveckling som Europeiska unionen inte får vara rädd att tala om att den inte är införstådd med. Utsuddandet av gränserna mellan kärnvapen och andra vapen är en farlig utveckling, och vi vet alla att kärnvapenhotet bara skulle göra det svårare att finna lösningar i till exempel Irak, i till exempel Iran. Det är helt meningslöst att hota med detta, och vi får inte vara rädda för att tala om det. Inte nog med det, jag tycker att det skulle vara en uppmaning till den franska och den brittiska regeringen att nu äntligen en gång för alla klargöra vad de vill med kärnvapen. Vad beträffar min grupp är svaret tydligt: kärnvapen kommer inte att ha någon plats i den framtida europeiska säkerhetspolitiken.
Som sista exempel Mellanöstern. Naturligtvis är det bättre att hålla en diplomatisk offensiv tillsammans med amerikanerna. Det måste vi också göra, men vi får inte sitta och vänta på Förenta staterna. Europeiska unionen kan spela sin egen roll, inte bara i diplomatiskt avseende utan framför allt i ekonomiskt. På det sättet har vi en unik chans att öka trycket på båda parterna, och vi är dessutom förpliktigade att hålla vår egen människorättspolitik trovärdig.
Herr talman! Europeiska unionen är en ekonomisk supermakt som försöker att finna sin väg i världen. Det kommer att lyckas om vi talar med en röst. Det kommer att lyckas om vi inte väjer för att öppet kritisera andra supermakter. Det kommer framför allt att lyckas om vi inte försöker att kopiera Förenta staterna. Europeiska unionen är ingen militär supermakt som kan genomdriva sin vilja i hela världen på egen hand, och vi får inte heller vilja vara det. EU är inte heller någon naiv mecenat som betalar när Förenta staterna har utfört det smutsiga arbetet. Naturligtvis måste Förenta staterna, även militärt, vara i stånd att upprätthålla freden på sin egen bakgård. Utöver detta måste vi framför allt göra det vi är bra på: det är prata, prata, återigen prata, nå kompromisser och slutligen betala. EU behöver Förenta staterna när situationen urartar, men Förenta staterna behöver EU för att se till att situationen inte urartar alltför mycket.
(Applåder)

Brie (GUE/NGL)
Herr talman! Väldigt mycket i rådsordförandens förklaring kan man hålla med om, inte minst om nödvändigheten av att ha strategiskt positiva förbindelser med USA. Men jag är framför allt tacksam för att kollegan Lagendijk så tydligt satte fingret på de kritiska momenten. Jag tror inte det är särskilt meningsfullt att vara feg inför sin partner och sudda över problemen i nuvarande förbindelser med USA. Jag ser det som utomordentligt viktigt, egentligen vill jag använda mig av superlativ och säga ytterligt viktigt att vi är mycket öppna i diskussionerna om de transatlantiska förbindelserna. Och det är där, herr rådsordförande, som meningarna går isär, vilket inte har sagts, vilket ni inte tog upp. Vi vågar i nuläget uppenbarligen inte erkänna för oss själva att Europeiska unionens roll är starkt hotad i de internationella förbindelserna. Vi vågar inte erkänna meningsskiljaktigheterna med USA. Vi vågar inte erkänna att det för närvarande knappast alls är tal om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Även utanför stålområdet är utvecklingen mycket ödesdiger.
Visst är jag glad att åtminstone näringslivet i Europa uttrycker en annan åsikt i stället för att bara ge sitt fulla stöd. Dels har vi avhoppet från ABM-avtalet (Anti Ballistic Missile), dels de ensidiga förklaringarna med entydiga rättsliga överträdelser. Problemet i dylika fall är alltid att den som har hörlurarna på hör, medan de som står och pratar inte hör ett ljud av vad som sägs.
Vi har USA:s ensidiga uttalande om icke-spridningsavtalet. Vi har blockaden mot konventionen om förbud mot biologiska vapen. Vi har USA:s nedmontering av kontrollmekanismen för konventionen mot kemiska vapen. Vi har varslet om utträde ur avtalet om rymdvapen. Vi har brotten mot den humanitära folkrätten, vägran att skriva på Kyotoavtalet, den uteblivna ratificeringen av protokollet om Internationella brottsmålsdomstolen. Jag är inte ute efter att ställa upp ett negativt scenario, men det är ju uppenbart att det på dessa punkter finns mycket stora meningsskiljaktigheter mellan USA och EU, och i fråga om kärnvapnen kan man bara hålla med Joost Lagendijk. Jag är säker på att det finns ännu makabrare idéer både i USA:s och förmodligen i Rysslands planer, men att dessa blir offentliga syftar uppenbart till att förödmjuka Ryssland som så nitiskt har stött USA.
Jag vill uppmana Europeiska unionen att genom en sann multilateralism och genom att stärka FN motarbeta denna utveckling, att utnyttja sina möjligheter som civilmakt, som konfliktförebyggande makt och verkligen skapa en gemensam utrikespolitik. Den viktigaste förutsättningen för detta vore att vi, bortsett från allt vi har gemensamt, plockar fram dessa skiljaktigheter ur EU-politikens döda vinkel.

Belder (EDD).
Vi befinner oss i dag i ett kritiskt ögonblick för de transatlantiska förbindelserna. Dessa befinner sig verkligen på högspänning ett halvår efter de frontala terrorattackerna mot USA. Huvudorsaken är vidareutvecklingen av den internationella antiterrorkoalitionen. I likhet med det islamitiska terrornätverket al-Qaida säger president Bush till på skarpen åt potentiella terrorstater. För denna kraftfulla strategi vänder sig den amerikanska statschefen eftertryckligen till alla koalitionspartner för stöd. Det är just denna appell som väcker mycket blandade känslor från europeisk sida. Snart ljuder återigen den europeiska standardkritik som hördes före den 11 september 2001: amerikansk unilateralism.
Denna många gånger upprepade europeiska kritik med adress till Washington bottnar emellertid i en grundläggande svaghet på egen sida. Aktuella analyser visar ju tydligt att den militär-tekniska klyftan mellan de transatlantiska allierade växer oroväckande. De europeiska Nato-medlemsstaterna spelar en allt mindre avgörande roll i militärt avseende. Denna ojämlika situation inom Nato har en verkligt stimulerande effekt på amerikansk unilateralism på säkerhetsområdet. Tänk bara på krigsskådeplatsen Afghanistan.
Om Europa, herr talman, vill vara något att räkna med internationellt och inte vill riskera sin säkerhet, då är en trovärdig europeisk försvarsinsats i Nato och ett samstämmigt, realistiskt europeiskt-atlantiskt säkerhetskoncept nu mer angeläget än någonsin. Vid äventyr av internationell marginalisering och isolering av Europa!
I fråga om den stålkonflikt som brutit ut mellan USA och EU finns däremot ingen rimlig ursäkt för detta bevis på ohämmad amerikansk protektionism och unilateralism på handelsområdet. Att vältra över den egna stålindustrins svaghet på andra länder genom en importavgift på 30 procent under tre år ökar spänningen i de transatlantiska förbindelserna ytterligare. Vidare försätter denna ensidiga amerikanska regeringsåtgärd den nya handelsrundan inom WTO i fara. Framför allt har ingripandet en negativ effekt på den amerikanska ekonomin: mot bevarandet av 9 000 arbetstillfällen inom den amerikanska stålsektorn står den möjliga förlusten av inte mindre än 75 000 arbetstillfällen inom andra ekonomiska sektorer på grund av högre stålpriser.
Vad skall vi göra nu, herr talman? Ett handelskrig mellan USA och EU skulle verkligen komma vid sämst tänkbara politiska tidpunkt. Försök att lösa tvisten inom ramen för WTO är av den anledningen långt mer att föredra, till exempel genom ett seriöst europeiskt bidrag till avspänning och förstärkning av de transatlantiska förbindelserna.

Talmannen. -
Debatten är avbruten.
Den kommer att återupptas kl. 15.00 med ett uttalande av kommissionsledamot Solbes.
Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Ni kanske känner till att parlamentets hela e-postsystem i praktiken är ur funktion. Detta är ett resultat av att en viss dr Rath i Tyskland skickar skräppost till oss - denna person verkar ha avsevärda intressen på området för vitaminterapi, som vi kommer att rösta om nu under förmiddagen.
Jag har protesterat åtskilliga gånger i kammaren över denna fullständigt oacceptabla invasion av vårt system, som inte hör hemma här och som orsakar allvarliga problem för ledamöterna. Jag vill försäkra ledamöterna om att vi gör vårt bästa för att komma till rätta med saken. Jag vill också upprepa att alla ledamöter har rätt att begära att få ett filter installerat i sina system om de irriteras av denna e-post, som sålunda kommer att avlägsnas. Den överallt förekommande dr Rath - var han nu än finns, och jag misstänker att han finns i denna kammare - har noggrant efterhand ändrat på sitt meddelande, vilket gjort det väldigt svårt för vår datapersonal att stoppa denna e-post. Vi skulle ha stoppat den om vi hade kunnat. Som sagt, alla enskilda ledamöter har rätt att begära att få ett filter installerat i sina system, för att förhindra att denna fullständigt kontraproduktiva e-post kommer in.
(Applåder)

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag vill göra en rättelse av det som Banotti just sade, eftersom vi kommer att behandla skräppost och obeställd, kommersiell e-post under ett senare sammanträde. Det vi har drabbats av är inte skräppost. Skräppost skickas inte bara till en specifik mottagare. Det är uppenbart i detta särskilda fall, att e-posten har skickats specifikt till oss.

McKenna (Verts/ALE).
Angående hela denna skräppostfråga, är alla i parlamentet oerhört trötta på den kampanj som äger rum. Men jag har talat med organisationer i Förenade kungariket och i Irland i dag, och det är tydligen lika trötta på den som vi är. Jag kanske är paranoid, men jag undrar om branschen ligger bakom detta försök att få parlamentsledamöterna att reagera. Det står emellertid klart att de organisationer som jag har kontakt med verkligen har gjort sitt yttersta för att stoppa denna e-postkampanj som riktas mot oss.

Talmannen. -
Vi låter ärendet gå över till kvestorerna, så att de får besluta om ytterligare åtgärder.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Förenklat förfarande 
Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om en gemensam terminologi vid offentlig upphandling (CPV) (KOM(2001) 449 - C5-0376/2001 - 2001/0179(COD)) 
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)

Betänkande (A5-0055/2002) av Fitzsimons för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om ren luft i Europa - CAFE-programmet: Mot en temainriktad strategi för luftkvalitet (KOM(2001) 245 - C5-0598/2001 - 2001/2249 (COS)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0058/2002) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/67/EG för att ytterligare öka konkurrensen inom postsektorn i gemenskapen (14091/1/2001 - C5-0642/2001 - 2000/0139(COD)) (föredragande: Ferber) 
Före omröstningen:

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Kommissionen ståndpunkt om dessa ändringsförslag är följande. Kommissionen kan godta alla ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten som har lagts fram under andra behandlingen, dvs. ändringsförslagen 1, 2 och 3. Å andra sidan kan kommissionen inte godta övriga ändringsförslag som avviker från den gemensamma ståndpunkten, som fick stöd överlag.

Talmannen. -
Det är med stor glädje jag på parlamentets vägnar välkomnar en delegation från den kanadensiska senatens ständiga kommitté för jord- och skogsbruk, vilken har tagit plats på åhörarläktaren. Senator Leonard Gustaffson är chef för delegationen.
De har diskuterat jordbruksfrågor i Bryssel och Strasbourg. Vi hälsar dem välkomna till kammaren. Vi sätter värde på våra mycket nära band till våra kanadensiska partner.

Talmannen. -
Vi fortsätter nu med omröstningen.
Betänkande (A5-0046/2002) av Malmström för utskottet för konstitutionella frågor om Europeiska kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram (ändring av artikel 57 i arbetsordningen) (2001/2110(REG)) 
Före omröstningen:

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman, kolleger! Vi har nu godkänt sex ändringar i arbetsordningen med nödvändig majoritet; vi skall nu rösta om ett beslut, där innebörden av punkt 1 är att ändringarna i arbetsordningen skulle ha genomförts. Detta skulle vara en sorts slutomröstning, som enligt min mening inte är nödvändig enligt artikel 180.2 i arbetsordningen. Därför anser jag inte att vi bör rösta om punkt 1. Därmed slipper vi även ett annat problem: punkt 1 måste i så fall antas med 314 röster, medan punkt 2 antas med enkel majoritet.

Talmannen. -
Herr Corbett! Jag har förstått att ni känner till något om arbetsordningen.

Corbett (PSE).
Herr talman! Jag tror att Wuermeling har rätt.

Talmannen. -
Praxis är att vi röstar om förslaget till beslut, men instämmer med både Wuermelings och Corbetts åsikt. Jag uppmanar utskottet för arbetsordningen att självt undersöka denna fråga. För bara en rättelse - eftersom detta är ett förslag till beslut, krävs ingen kvalificerad majoritet. Omröstningen äger rum med enkel majoritet.

Corbett (PSE).
Jag vill ta upp omröstningen om Elles ändringsförslag. Det blev inget bifall, eftersom det krävdes kvalificerad majoritet.

Talmannen. -
Det finns i förslaget till beslut, så det är inget ändringsförslag till arbetsordningen och kräver därför ingen kvalificerad majoritet. Men vi skall låta ert utskott undersöka saken. Ni kan inom sex månader tala om för mig om jag hade rätt eller fel.
(Parlamentet antog beslutet.)

Andrabehandlingsrekommendation (A5-0038/2002) från utskottet för sysselsättning och socialfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens (buller) i arbetet (sjuttonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (10479/1/2001 - C5-0546/2001 - 1992/0449A(COD)) (föredragande: Thorning-Schmidt) 
Före omröstningen:

Lamy
. (FR) Herr talman! I det här betänkandet kan kommissionen helt och hållet godta ändringsförslagen 1, 2, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 14, 17, 18, 20 och 22. Dessa ändringsförslag förbättrar enligt vår mening textens kvalitet eller förtydligar innebörden.
Vi kan delvis godta ändringsförslagen 4, 15, 16 och 19 men avvisar ändringsförslagen 3, 5, 13, 21 samt 23 och 25.

Thorning-Schmidt (PSE)
. (DA) Herr talman! Det här är ett inlägg i arbetsordningen. När vi diskuterade denna fråga i går frågade jag talmannen om vi kunde genomföra förhandlingen på ett annorlunda sätt och kanske få en livligare diskussion genom att jag talade i fyra minuter och därefter avrundade förhandlingen med en minut av min taltid. Talmannen var mycket vänlig och sade att det kunde vi mycket väl göra, och det visade sig faktiskt gå ganska bra.
Min fråga till er, herr talman, är om ni skulle vilja informera sessionstjänsten om att det faktiskt är ett tillvägagångssätt som man kan använda sig av här i parlamentet, och om att talmanskollegiet stöder det med sikte på att skapa en livligare diskussion. När jag frågade sessionstjänsten om det var möjligt sade de faktiskt nej till att förhandlingarna skulle kunna genomföras på det här sättet. Därför ber jag er, herr talman, att informera sessionstjänsten om att det är ett tillvägagångssätt vi använder oss av här i parlamentet. Det skapar livligare diskussioner och det finns ingenting i arbetsordningen som hindrar att man använder detta tillvägagångssätt.

Talmannen. -
Detta är ingen fråga som jag kan ta itu med omedelbart. Talmannen har, tillsammans med gruppordförandena, inlett en diskussion om hur vi kan göra sammanträdena intressantare. Detta är rätt plats för att ta upp frågan. Dessutom har, som alla ledamöter känner till, Corbett utarbetat ett utmärkt betänkande om hur vi kan förbättra kammarens arbetsmetoder. Denna fråga kommer också att behandlas i detta betänkande.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)

Andrabehandlingsrekommendation (A5-0044/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosttillskott (12394/2/2001 - C5-0640/2001 - 2000/0080(COD)) (föredragande: Müller) 
Före omröstningen:

Jackson (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill uttala mig om en ordningsfråga i egenskap av ordförande för det utskott som lägger fram detta betänkande för parlamentet, och i synnerhet på föredragandens vägnar. Ledamöterna känner till allmänhetens mycket stora intresse av denna fråga och den lobbying som vi alla råkat ut för. Jag är inte emot denna lobbyverksamhet - ett vitalt parlament bör välkomna lobbying från alla håll.
(Applåder)
Men situationen när det gäller detta specifika direktiv är ovanlig och allvarlig. För det första har föredraganden, Müller, som har utfört sin uppgift på ett galant sätt, råkat ut för oacceptabla trakasserier och hot. Man har spridit lögner om hennes motivation. För det andra har personerna i fråga, ledda av dr Rath från Tyskland, uppträtt på ett vilseledande sätt i parlamentet. De fick tillträde som en nyhetsgrupp till det utskottssammanträde då hennes betänkande antogs, och använde materialet till att göra en video som förlöjligar miljöutskottets och dess föredragandes åsikter.
Herr talman! Jag ber er att fundera på vad som kan göras åt saken. Jag uppmanar ordförandeskapet att hitta ett sätt för att hantera denna typ av överdrivna, vilseledande och besvärande metoder.
(Livliga applåder)
Det är faktiskt så att de i detta fall har gjort mer skada än nytta, som McKenna sade; och man måste säga att det finns saker som talar emot detta direktiv - men vi måste få till stånd ett förfarande, i egenskap av parlament, för att skydda oss själva i framtiden. I vissa nationella parlament skulle i detta fall den berörda personen förvisso kallas till parlamentet, tillrättavisas och uppmanas att be om ursäkt, och vi kanske skulle överväga att genomföra ett sådant förfarande.
(Applåder)
Men med tanke på att det numera finns elektroniska sätt att överösa oss med lobbying, måste vi göra något. Jag ber parlamentets talman att behandla frågan så snart som möjligt.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag vill klargöra att Jackson talade, vilket var helt korrekt, i egenskap av ordförande för utskottet för att försvara utskottets föredragande. Jag vill inte att det skall bli en fullständig debatt om frågan.
Banotti har redan sagt att kvestorerna skall undersöka saken. Jag anser därför att vi inte behöver diskutera saken ytterligare för tillfället. Om ledamöterna har något att tillägga, kan de kontakta Banotti som kommer att se till att man tar hänsyn till deras åsikter i samband med kvestorernas undersökning.

(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0042/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 90/425/EEG och 92/118/EEG beträffande hälsokrav för animaliska biprodukter (10407/1/2001 - C5-0588/2001 - 2000/0230(COD)) (föredragande: Paulsen)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel (10408/1/2001 - C5-0589/2001 - 2000/0259(COD)) (föredragande: Paulsen) 
Före omröstningen:

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Herr talman, ärade kolleger! Ändringsförslag 1 och 10 som utskottet för miljö antog med majoritet handlar om förbud mot och bortskaffning och användning av matavfall.
Nu har föredraganden lagt fram kompromissändringsförslag 25; dessa ändringsförslag är förenliga med varandra så när som på en punkt. Det förekommer olika tidsuppgifter. I de ändringsförslag som utskottet för miljö har antagit uppges den 30 juni 2002. I Paulsens ändringsförslag 25 heter tidsangivelsen ?innan denna förordning träder i kraft?, den som vi nu röstar om. Jag vill göra ett muntligt ändringsförslag om att tidsangivelsen ?innan denna förordning träder i kraft? får gälla även för de två ändringsförslag som utskottet för miljö har antagit och att det är detta vi röstar om.
I går meddelades att kommissionen inte antar vare sig förslag 1 och 10 eller 25. Vi kommer ändå att reda ut detta i detalj, och därför är det viktigt att vi röstar om alla tre ändringsförslag i denna form. Men även om majoritetsförfarande tillämpas i denna muntliga fråga - jag säger det direkt, så slipper jag begära ordet igen - kan vi ta upp dessa ändringsförslag till omröstning eftersom den angivna tidpunkten inte innebär några skyldigheter för kommissionen. Kommissionen har initiativrätt och kan ändå avgöra. Det är en rekommendation, och om detta inte går igenom nu anser jag att vi ändå bör anta samtliga tre ändringsförslag.

Paulsen (ELDR)
. Herr talman, ärade kolleger! Det är inte riktigt så enkelt att dessa ändringsförslag, nummer 1 och 10 å ena sidan och ändringsförslag nummer 25 å den andra, på något sätt är identiska.
Den muntliga ändringen av ändringsförslag 1 och 10 är ingen redaktionell förändring, utan skulle rubba grundläggande principer i hela utredningen och göra det oerhört svårt att nå en förlikning.
Jag kan inte godta detta muntliga ändringsförslag. Jag ber kollegorna att rösta på ändringsförslag 25, vilket öppnar för möjligheter att lösa både Tysklands och Storbritanniens speciella problem med hushållsavfall och begagnad hushållsolja. Alltså: Jag godtar inte det muntliga ändringsförslaget!
Talmannen. -
Ni känner till arbetsordningen. Om det finns tolv ledamöter som motsätter sig ett muntligt ändringsförslag, kan inte detta läggas fram. Så är fallet.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)

Betänkande (A5-0077/2002) av Turmes och Rapkay för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiven 96/92/EG och 98/30/EG om gemensamma regler för de inre marknaderna för el och naturgas (KOM(2001) 125 - C5-0184/2001 - 2001/0077(COD)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 72:

Turmes (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Vi har just röstat emot ändringsförslag 71. Om man läser ändringsförslag 72, görs ett försök att införa en mening som relaterar det till artikel 17.2 a. Eftersom denna artikel nu är borttagen, föreslår jag att vi fogar detta ändringsförslag 72 till artikel 16.2.

Adam (PSE).
Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag för att rätta till ett olyckligt skrivfel som gjordes från början. Detta kommer att se till att infoga ordet ?inte?, så att den sista frasen i stället lyder: ?oberoende av annan verksamhet som inte har med överföringssystemet att göra?. Jag är säker på att föredraganden förstår detta, men jag ber kammaren om ursäkt för skrivfelet som gjordes från början.

Rapkay (PSE)
Herr talman! Vi har nu fattat vissa beslut som rör elmarknaden och måste se upp så att dessa inte kolliderar alltför mycket med frågorna om gasmarknaden. Därför vill jag be om ordet för tre olika punkter: först nu direkt i samband med den gemensamma blockomröstningen, sedan i fråga om ändringsförslag 162 och slutligen då vi diskuterar ändringsförslag 149 och 184. Dessa kommentarer rör inte innehållet utan är kommentarer om en ändring.
Om jag nu får yttra mig om det första blocket: Vi har just avvisat den liberala gruppens ändringsförslag 173 i nämnda omröstning. Här har vi problemet att utskottet inte har kommit fram till beslut i fråga om el men däremot i fråga om gas. Nu har den liberala gruppen försökt få det som har gjorts för gas att gälla parallellt även för el. Detta har vi motsatt oss. Ändringsförslag 147, som tillhör blocket, rör just den punkt som vi med tanke på innehållet just har avvisat för el. När det handlar om gas föredrar vi saker som vi nämligen inte föredrar när det gäller el, att öppningen av marknaden skall ske enligt våra förslag i utskottet. Gasmarknaden vill vi alltid se till att öppna med en viss fördröjning gentemot marknaden för el. Nu genomför vi ett systemskifte på just den punkten. I analogi med detta bör vi motsätta oss ändringsförslag 147, jag vet bara inte hur förfarandet skulle se ut nu när detta ingår i omröstningslistan i blocket. Herr talman, ni måste därför avgöra om vi skall plocka ut ändringsförslag 147 och rösta enskilt om detta, herr talman - i så fall skall detta förslag avvisas analogt med den omröstning som just har genomförts. Jag hoppas att detta var tillräckligt oklart!
Talmannen. -
Jag beundrar era ansträngningar för att göra kammarens arbete rationellt, trots att det inte finns någonting i arbetsordningen som säger att vi måste vara rationella.
Före omröstningen om ändringsförslag 136:

Rapkay (PSE)
Herr talman! Detta är då lite mindre komplicerat än nyss. Här handlar det enbart om en rättelse. För det första: Med ändringsförslag 162, ett gemensamt förslag från PSE-gruppen och PPE-gruppen, vill vi skapa överensstämmelse mellan elbeslutet och det som vi nu skall besluta i fråga om gas. Ordalydelsen är samma som vid det tidigare beslutet om el. Men enligt logiken i omröstningslistan måste vi först rösta emot utskottets förslag och sedan för förslag 162. I vidarebefordran har det dock gjorts en miss. Formuleringen låg till grund för omröstningen om el, allt enligt artikel 8 femte stycket. I ändringsförslaget står det likaledes ?artikel 8 femte stycket?. Men för gas är det inte artikel 8 femte stycket utan artikel 7 a första stycket, och därför måste detta givetvis föras in i protokollet; detta är rena teknikaliteter.
(Applåder)

Talmannen. -
Tjänstemännen har sagt att de redan har upptäckt denna ändring och att rättelsen redan har gjorts. Föredraganden rekommenderar att ni förkastar ändringsförslag 136 och godtar ändringsförslag 162. Det är naturligtvis upp till kammaren att göra som den vill.
Före omröstningen om ändringsförslag 149:

Rapkay (PSE)
Herr talman! Nu gäller det en ändring igen, dock en något mer komplicerad än sist.

Ni behöver inte lyssna, gör bara som jag säger så blir det bra.
(Skratt)
Skämt åsido. Vi har just röstat om den del som rör el. Detta står att hitta i utskottets ändringsförslag. Förslaget från Europeiska folkpartiets grupp försöker utjämna en brist på överensstämmelse mellan artikel 14 om gassektorn och artikel 22, och det med rätta, det vill jag understryka, för att skapa stringens. Men om vi nu enbart röstar om PPE-gruppens förslag skulle givetvis den viktiga aspekt som rör elsektorn gå förlorad. Om man tvärtom skulle rösta enligt omröstningslistan, nämligen så att ändringsförslag 184 är överspelat om förslag 149 antas, då uppstår återigen inkonsekvens gentemot den andra artikeln. Därav följande förslag som jag har diskuterat med förslagsställaren, vilket han kan bekräfta: Låt oss alltså först rösta om utskottets ändringsförslag 149, i så fall drar PPE-gruppen tillbaka sitt ändringsförslag så när som på punkten om inkonsekvens. Denna punkt fogas då till nr 149. Därmed rättar vi till inkonsekvensen mellan el och gas och inom gassektorn.
(Applåder)

Turmes (Verts/ALE)
. (EN) Bara för att förbrylla mina kolleger, så är det inte helt korrekt - därför att om vi röstar för PPE-DE-gruppens ändringsförslag, kommer vi att få en annan ordalydelse i artikel 22, i vilken tillsynsmyndigheten på marknaden för el och naturgas behandlas. Jag låter församlingen fatta sitt eget kloka beslut, men personligen kommer jag att rösta emot det för att hålla en linje som är förenlig med artikel 22. Om vi inte löser det i dag, kommer vi att göra det under andra behandlingen.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman! Två redaktionella fel har smugit sig in. Det första rör ändringsförslag 48. Där måste det i plural heta ?ansvariga myndigheter? - det har rådet och parlamentet aldrig tvekat om. Detta är endast en miss i formuleringen av ändringsförslaget. Även ändringsförslag 52 innehåller ett litet fel. Här har två ord fallit bort i den skriftliga versionen. Men just i förslag 52 passar det utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor bra. Därför ber jag om godkännande av dessa båda muntliga ändringsförslag i omröstningen.
(Applåder)

Talmannen. -
Om det inte finns några invändningar kommer vi att rösta i enlighet med Jarzembowskis muntliga ändringsförslag.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0051/2002) av Andreasen för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om meddelandet från kommissionen till rådet, parlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén angående en ny ram för samarbetet inom informations- och kommunikationspolitiken i Europeiska unionen (KOM(2001) 354 - C5-0465/ 2001/2192(COS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0365/2001) av Izquierdo Rojo för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnor och fundamentalism 
(2000/2174(INI)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 21:

Van der Laan (ELDR).
Herr talman! Det finns ett problem i den nederländska versionen, och jag har förstått att det även finns i olika andra språkversioner. Det handlar här om ordet identitet, det är felaktigt, det skall vara identifikation. Vi vill inte att det skall finnas religiösa och politiska symboler i pass och på identitetskort. Det är detta det handlar om.

Talmannen. -
Ni har rätt. Vi måste se till så att den nederländska texten överensstämmer med de andra texterna. Tjänstemännen har sagt att de är medvetna om detta, så den tekniska rättelsen har redan utförts.
Före omröstningen om ändringsförslag 29:
Izquierdo Rojo (PSE)
. (ES) Herr talman! Vi lägga fram ett kompromissändringsförslag. Vi vill veta om GUE/NGL-gruppen skulle acceptera att vi i slutet av dess ändringsförslag 29 lade till ?inklusive de som har sitt ursprung i fundamentalism?, så att ändringsförslaget skulle lyda således: ?anhåller om att kommissionen och rådet vid tillämpning av sanktioner som baseras på artiklarna om mänskliga rättigheter i associeringsavtal och andra avtal skall ta hänsyn till kränkning av kvinnors rättigheter, inklusive de som har sitt ursprung i fundamentalism?.
Det är ett kompromissändringsförslag som skulle bli som ett tillägg. Jag vill dessutom passa på att säga, herr talman, att om detta väcker språkliga problem skulle jag vilja att den spanska versionen används som modell.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom arbetet drar ut på tiden avstår jag ifrån alla muntliga röstförklaringar i dag.

Talmannen. -
Detta är mycket vänligt av er. Ni har lyssnat på er mamma igen.

Raschhofer (NI)
Herr talman! Rådets gemensamma ståndpunkt om ökad konkurrens inom postsektorn garanterar en reglerad öppning av marknaden för posttjänster i Europa. De planerade måldatumen och viktgränserna skall bevaras: detta kommer att tillåta en stegvis och ordnad avreglering av postsektorn med alla de fördelar som en rättvis konkurrens medför. Som alltid när områden inom offentlig service skall avregleras måste öppningsprocessen ske under reglerade former och med hänsyn till en tryggad distribution och de sociala aspekterna.
Utskottet har nått en välkommen kompromiss om att regelbundet lägga fram rapporter om tillämpningen av direktivet som en informationskälla inför den framtida utvecklingen. Politiken måste hur som helst ta ekonomiska, sociala och territoriella hänsyn. Det är dock tveksamt om det verkligen är direktivets uppgift att fastslå rekommendationer till ansvariga parter på arbetsmarknaden, vilket bland annat krävs i ett ändringsförslag.

Dehousse (PSE).
Herr talman! Mina kolleger och jag anser att postsektorn är både den viktigaste och den sämst behandlade av alla de sektorer som har utsatts för avregleringens kval.
Kommissionen i första hand och ministerrådet i andra hand felbedömer eller underskattar systematiskt att posten har en mycket viktig social funktion i alla stater och regioner i unionen, vid sidan av och utöver de tjänster som tillhandahålls befolkningen. Med förevändningen att man vill avreglera dessa tjänster berövar man befolkningen och framför allt de mest missgynnade ett socialt stöd som är oerhört viktigt.
De första förslag som lades fram för oss förkastades för övrigt av parlamentet. De som går till omröstning i dag innehåller förbättringar, men innebär inte att det sociala hotet avvärjs. Tvärtom, det framstår allt tydligare att det inte finns några planer på att finansiera de samhällsomfattande tjänsterna eller att kompensera för naturbetingade skillnader. En försvårande omständighet: det stora antal arbetstillfällen som kommer att gå förlorade som en direkt följd av de förordade åtgärderna kommer att förvärra våldet, som de europeiska samhällena redan är allvarligt drabbade av.
Under dessa förhållanden har jag och mina kolleger gett vårt stöd till alla konstruktiva ändringsförslag, från vilket håll de än kommer ifrån, och vi kommer att vara mer vaksamma än någonsin.

Berthu (NI)
. (FR) Historien om de europeiska direktiven om att öppna postsektorn för konkurrens visar tydligt vilken metod kommissionen tillämpar: när det gäller allt från maktövertagande till hyckleri använder kommissionen skickligt de vapen som fördraget ger den, framför allt monopolet på initiativrätten, för att få igenom sina teser och få sina motståndare att backa steg för steg. I det här fallet också Europaparlamentet, som i den aktuella frågan snarare var en anhängare av rim och reson.
Detta är dessutom beklagligt med tanke på att innehållet i kommissionens ståndpunkt är, i det här fallet som så ofta annars, helt ensidigt och diskutabelt. Kommissionen har inte lagt fram några bevis för att en fullständig konkurrensutsättning av postutdelningen allmänt sett lönar sig i ett land som Frankrike. Ändå är det mot detta mål kommissionen de facto leder oss. Och med vilken rätt? Precis som det verkar vara försvarbart att kommissionen ägnar sig åt gränsöverskridande postutdelning, anser vi att den interna utdelningen bör vara varje stats ansvarsområde.
Sådana distinktioner finns emellertid inte i kommissionens ögon. Kommissionär Bolkestein förklarade just för kammaren att vi måste ?fullborda den inre marknaden för posttjänster?. Skulle denna inre marknad inte existera i dag? Skulle det vara omöjligt att skicka ett brev från Frankrike till Danmark eller Förenade kungariket på bra villkor? Allt detta är skrattretande. Den inre marknaden existerar redan, och kommissionär Bolkestein avslöjar bara att det egentliga syftet är ett helt annat, nämligen ett enande, vilket vi inte har något som helst behov av.
Den här frågan väcker en annan, mer allmän fråga: att förena kommissionens befogenheter på konkurrensområdet (befogenheter som i dag är orimliga) och staternas befogenheter i fråga om organisationen av nationella offentliga tjänster. När det råder osäkerhet anser vi att det är staten som bör ha sista ordet, men självklart under förutsättningen att det sker med stöd av en tydlig folkvilja. Vi får inte låta kommissionen utveckla och hävda en extensiv uppfattning om sina befogenheter att öppna olika områden för konkurrens.
Konventet, som skall samlas för diskussioner om Europas framtid, bör därför skriva in denna viktiga fråga på sin dagordning.

Bordes och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat för GUE-gruppens ändringsförslag, eftersom det innebär ett förkastande av rådets förslag om att öppna postsektorn för konkurrens. Det har vi inte gjort bara för att ta avstånd från rådets attityd, dvs. att rådet vägrade att ta hänsyn till Europaparlamentets konstlade ändringsförslag. Förslaget skulle vara oacceptabelt även med parlamentets ändringsförslag och förslag till förmildrande åtgärder.
Vi förkastar helheten, eftersom vi motsätter oss all privatisering av posttjänster och alla idéer om att dessa tjänster skall kunna skapa lönsamhet.
Genom att förkasta rådets text avvisar vi hela den politik som förts av de nationella regeringarna och de europeiska institutionerna, en politik för en nedmontering av de offentliga tjänsterna, en bakåtsträvande politik som är skadlig för postens användare liksom för arbetstagarna inom denna sektor.
Vi vägrade delta i omröstningen om ändringsförslagen, eftersom varken den föreslagna texten eller hela strategin går att ändra eller förbättra.

Caudron (PSE)
. (FR) Det är uppenbart att de senaste årens framsteg för att definiera och garantera samhällsomfattande tjänster inom postsektorn (liksom på andra områden, till exempel energi) är viktiga framsteg som vi hade mycket svårt att föreställa oss och hoppas på i början av 1990-talet.
Jag gör således en positiv bedömning av dessa framsteg, som ger viktiga garantier när det gäller tillgången till och kvaliteten på samhällsomfattande tjänster, ett minimiutbud av produkter som täcks av de samhällsomfattande tjänsterna och en möjlighet att anpassa samhällsomfattande tjänster till förändringar genom en integrering av tekniska innovationer.
I övrigt finns det fortfarande tveksamheter, frågetecken och orosmoln när det gäller jämvikten mellan offentliga tjänster och marknaden, bevarandet av postens nät i våra städer och byar och de priser som tillämpas. Därav de ändringsförslag som jag har undertecknat för att kommissionen regelbundet skall redogöra för utvecklingen av den inre marknaden inför Europaparlamentet. Det är också bakgrunden till det ändringsförslag som jag har undertecknat tillsammans med De Gröna, vilket fastställer en viktgräns på 150 gram (med villkor om tillämpade priser), precis som vid första behandlingen.
Jag beklagar att detta ändringsförslag förkastades, eftersom det ?garanterar garantierna? från andra håll. Nu får vi inte brista i vaksamhet när det gäller tillämpningen av texterna.

Darras (PSE)
. (FR) Jag vill först av allt tacka föredraganden i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, Markus Ferber, och hela detta utskott för det arbete som läggs fram för oss.
Föredragande Ferbers kompromissändringsförslag är otillfredsställande, och till och med omöjligt att godta.
Det är otillfredsställande eftersom man i ändringsförslaget kräver en ensidig utvärdering som endast skall utföras av kommissionen, och inte, vilket jag hade önskat, en mångsidig utvärdering som genomförs av alla aktörer.
Det är omöjligt att godta, för eftersom man förkastar parlamentets ursprungliga förslag om att fastställa vikt- och prisgränserna under nästa avregleringsfas till 150 gram och 4 gånger den allmänna avgiften ges inga garantier för att en hög grad av social sammanhållning bevaras.
Det är också omöjligt att godta på grund av att ändringsförslaget inte behandlar problemet med villkor för nya operatörers tillgång till näten.
Och det är slutligen omöjligt att godta eftersom det inte behandlar problemet med finansieringen av samhällsomfattande tjänster. Om det finns någon legitim begäran är det den som handlar om finansieringen: vi har faktiskt rätt att veta hur de samhällsomfattande tjänsterna kommer att finansieras, dvs. hur den samhällsomfattande tjänsten i sig kan garanteras.
Jag kommer ändå att rösta för den gemensamma ståndpunkten i brist på andra alternativ. Försöker man ändra på texten riskerar man nämligen att se den gemensamma ståndpunkten stupa, och då riskerar man således att det inte blir något direktiv om posttjänster, och därmed att sektorn kan avregleras helt inom två års tid.
Det är alltså mer av omsorg om säkerheten än av verklig entusiasm för texten - som enligt min mening är alltför cyniskt liberal - som får mig att rösta för denna gemensamma ståndpunkt.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Den 14 december 2000, vid omröstningen efter första behandlingen, var vi en handfull ledamöter som sade nej till en ?gradvis och kontrollerad avreglering av postsektorn?. Vi försökte övertyga dem som var anhängare av offentliga tjänster men som förklarade att det viktigaste hade bevarats. Men då räknade de inte med kommissionens och regeringarnas starka vilja att avreglera och därefter privatisera alla offentliga tjänster. Det finns ingen kompromiss som håller vare sig tidsramarna för eller omfattningen av avregleringen. Därför röstade vi för ett förkastande av den gemensamma ståndpunkten, och vi kommer att fortsätta att försvara posten som en offentlig tjänst. Det är den enda ståndpunkt som garanterar bibehållen kvalitet för användarna och fri tillgång för alla, framför allt för befolkningen på landsbygden och i arbetarkvarter. Det är den enda ståndpunkt som bevarar sysselsättningen: bara genom att anta det nya direktivet öppnar parlamentsledamöterna vägen för en avveckling av 450 000 arbetstillfällen i denna sektor i Europa, varav 50 000 i Frankrike. Mot den liberala dogmen om att göra våra grundläggande behov och rättigheter till en handelsvara är det nu dags för folken, arbetstagarna och deras organisationer att mobilisera sig, för att få till stånd en offentlig posttjänst som samordnas på Europanivå och ställs under befolkningarnas kontroll.

de La Perriere (NI)
. (FR) Den kompromiss som uppnåddes vid mötet i rådet den 15 oktober förra året om att öppna medlemsstaternas posttjänster för konkurrens, en kompromiss som bl.a. stöddes av Frankrikes socialistiska regering, tycks vara uppbyggd på en rad tvetydigheter som kan dölja många faror.
I kraft av det franska undantaget och försiktighetsprincipen för att bevara jämlikhet mellan unionsmedborgarna har jag inte gett mitt stöd till denna haltande kompromiss, som inte innebär något annat än att kommissionen får fria händer för att fullfölja nedmonteringen av den franska postsektorn till år 2006.
Ekonomin får inte vara den enda riktlinjen för den europeiska politiken.
Frankrike har valt en postsektor med kvalitet och jämn spridning över hela landets territorium, en post som är tillgänglig för alla och som tillämpar enhetliga priser. Det är vår uppfattning om offentliga tjänster. Vi vill bevara vårt system, kosta vad det kosta vill.
Jag vill att det beslutas att varje stat skall vara fri att i sista hand organisera sin postsektor, eftersom de offentliga tjänstesektorerna i sin helhet hör till varje medlemsstats behörighetsområde.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Allmännyttiga företag som posttjänster, kollektivtrafik, energiförsörjning och dricksvattenledningar har av goda skäl till största delen redan varit ett statligt monopol i mer än ett århundrade. Det handlar om oumbärlig service där konkurrens skulle förhindra att den utan avbrott är tillgänglig för alla mot ett överkomligt pris. Man skulle kunna förvänta sig att de som förespråkar politiskt och ekonomiskt enande strävar efter fusion mellan de statliga postföretagen i alla medlemsstater och efter gemensamma europeiska frimärken. I stället låter man under den nyliberala fasen olika postföretag existera vid sidan av varandra för att låta dem konkurrera med varandra och för att därutöver öppna dörren för amerikanska eller australiska företag eller för nya företag som erbjuder sämre service mot lägre priser med sämre arbetsförhållanden. Efter övertaganden och konkurser kommer tre multinationella företag att vara herrar på täppan om 20 år, och det kommer att vara omöjligt att framtvinga något som helst skydd för personal, miljö och konsumenter. I första behandlingen har majoriteten i Europaparlamentet avvisat ytterligare en viktsänkning för den post under 150 gram som skall delas ut i ett konkurrenssystem samtidigt som parlamentet med tiden avancerar mot ännu mer långtgående former av avreglering. Under hotet av att Europeiska kommissionen eventuellt kommer att tillämpa andra regler som ger ännu svagare garantier för samhällsomfattande tjänster finner sig nu socialdemokraterna efter åratal av motstånd ändå i de förkastade planerna. Jag anser att denna resignation är överflödig och skadlig och röstar för förkastande.

Souchet (NI)
. (FR) Varje medlemsstat måste behålla full kontroll över organisationen av sina offentliga tjänster. Endast staten får fastställa områden och närmare bestämmelser för organisationen av offentliga tjänster. Staten måste utan tvekan försäkra sig om att dessa tjänster - för att de till fullo skall kunna uppfylla befolkningens behov - inte får lamslås av intressen som bara gagnar ett skrå. Men det är inte godtagbart att kommissionen tar stöd av en vittomfattande syn på sina befogenheter i fråga om konkurrens och tillskansar sig rätten att bestämma karaktären på de offentliga tjänster som ett folk skall få eller inte få gagnas av.
Vi säger nej till att Monnet-metoden används, i dag för posttjänster och i morgon för andra offentliga tjänster. Monnet-metoden innebär i det här fallet vågstycket att genomföra en generaliserad avreglering i olika faser utan att först ha gjort någon seriös studie om konsekvenserna av en sådan politik. Bara den inre marknaden utvecklas är kommissionen beredd att ta risken att postsektorns sociala funktion inte beaktas, att den regionala täckningen i våra länder försämras, att kvaliteten på tjänsterna blir sämre och att kostnaderna ökar avsevärt. Konsekvensstudien kommer som vanligt att utföras när allt redan är gjort och man inte längre kan gå tillbaka.
Vi motsätter oss denna ?fait accompli?-logik och har därför röstat emot betänkandet av Ferber och rådets och kommissionens gemensamma förslag. Jag har för övrigt noterat att detta förslag stöds aktivt av en del av den franska regeringen och att det ivrigt motarbetas av dess två andra delar ...

Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Malmström om redogörelsen för parlamentet om kommissionens årliga arbetsprogram har vid första anblicken en sympatisk sida: utan att det sägs rakt ut naggas kollegiets monopol på initiativrätten i kanten och dess ensidiga och odemokratiska karaktär klarläggs tydligt.
Men å andra sidan utelämnas det viktigaste: det sägs ingenting om rådets rätt att godkänna detta arbetsprogram.
Betänkandet av Malmström visar framför allt att kommissionens initiativmonopol blir alltmer besvärande för Europaparlamentet i takt med att parlamentet skaffar sig större inflytande. Parlamentet försöker därför hävda sina prioriteringar. Denna vilja skapade för övrigt vissa spänningar i december förra året, då kommissionen presenterade sitt program för 2002.
I det avtal mellan kommissionen och Europaparlamentet som just har godkänts finns en tidsplan för ett helt år, för ett samordnat utarbetande av arbetsprogrammet för nästkommande år. Det är ett bra initiativ. Men den väcker en annan fråga: var finns motsvarande tidsplan för dialogen med rådet?
En sådan tidsplan skulle vara mer berättigad, av tre skäl: 1) bland de europeiska institutionerna är rådet den institution som har starkast demokratiska rötter, eftersom det stöder sig på de nationella parlamenten; 2) teoretiskt sett har rådet redan, till skillnad från Europaparlamentet, en verklig befogenhet att ge impulser och riktlinjer till kommissionens arbete, enligt artikel 4 i EU-fördraget; 3) rådet har en helhetssyn på det arbete som skall göras på europeisk nivå inom ramen för fördragets tre pelare, vilket innefattar medlemsstaternas initiativ inom den mellanstatliga pelaren.
Eftersom den här punkten inte klargörs framstår betänkandet av Malmström framför allt som en manöver från två gamla medhjälpare - kommissionen och Europaparlamentet - med syftet att undertrycka rådets mycket viktiga rättigheter.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag tar upp er tid. Ni känner, i likhet med mig, till den kampanj som tidningen Daily Record i Skottland sysslar med, i samband med vilken man har skrivit en del oerhört orättvisa saker om vår kollega Thorning-Schmidt, vars värdefulla betänkande vi antog i dag - saker som jag beklagar. Det är emellertid så att detta värdefulla betänkande, som skyddar arbetstagare mot buller på arbetsplatsen, kan ha gett oönskade bieffekter inom musikbranschen. Jag är mycket glad över att ändringsförslagen 23 och 25 rättades till, och att vi därmed bl.a. räddade grupper med säckpipeblåsare. Jag tror att jag är den enda säckpipeblåsaren i kammaren, så jag är extra nöjd över det som har skett! Men jag vill säga till Thorning-Schmidt att hennes skotska kolleger beklagar det sätt på vilket hon fick stå vid skampålen i våra tidningar.

Talmannen. -
Vi ser fram emot att få höra er spela säckpipa vid nästa ?Burns' Supper?.

Alavanos (GUE/NGL)
 - (EL) Det är positivt att gemenskapen tar initiativ till införande av minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med buller i arbetet, för det är en bokstavligen brutal situation som råder i vissa medlemsländer, bland dem Grekland, där det inte finns ens de mest elementära säkerhetsanordningar.
Viktiga punkter i detta sammanhang är följande:
att gränsvärdet för ingripande skall vara lågt (83 db);
att ansvaret för att vidta åtgärder vilar på arbetsgivarna och inte på arbetstagarna, och därför skall man inte ta med i beräkningen att hörselskydd används;
mätperioden skall vara en arbetsdag och inte en vecka, för i det senare fallet förlänger man arbetstagarnas plågsamma exponering för buller.
Dessa punkter ingår i Europaparlamentets ändringsförslag i den här frågan - och det är också därför jag har stött dem - medan de däremot inte förs fram i rådets gemensamma ståndpunkt.
Avslutningsvis vill jag framhålla att det är viktigt med kontrollmekanismer, så att inte dessa åtgärder bara blir tomma ord.

Crowley (UEN)
. (EN) Min grupp har alltid arbetat för en tryggare arbetsmiljö för alla arbetstagare, och vi har tidigare gärna stött realistiska initiativ för att nå detta mål.
Vi, i likhet med många andra ledamöter, hyste många betänkligheter när det gällde betänkandets innehåll, i synnerhet rörande de långtgående kraven på arbetsgivaren och de tveksamma bullernivåerna. Av dessa skäl kunde vi inte stödja många av ändringsförslagen, och vi var förvisso besvikna över att många ändringsförslag stöddes.
Vi blev i synnerhet glada över att ändringsförslagen om att undanta musikbranschen antogs. Detta var mycket välkommet, eftersom jag och många ledamöter ansåg att detta inte var rätt plats för att behandla denna mycket specialiserade bransch.
Vi måste också välkomna rådets beredvillighet att godta många av de ändringsförslag som parlamentet lade fram under sin första behandling, och vi hoppas att parlamentets goda vilja återgäldas i framtiden.
Själv deltog jag inte i omröstningen, eftersom jag hade så pass allvarliga invändningar mot betänkandets innehåll och många ändringsförslag, och i egenskap av före detta musiker ansåg jag att det inte var rätt för mig att rösta.
Rent allmänt är vår grupp nöjd med resultatet, och jag hoppas att denna nya realism kommer att fortsätta i och med detta.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder helhjärtat detta betänkande av min socialistiska kollega, och hennes strävan att strama upp rådets gemensamma ståndpunkt om arbetstagares exponering för buller. Inga arbetstagare bör utsättas för så höga bullernivåer att de inte kan föra ett samtal: Man får bara ett par öron, och det är viktigt att skydda dem. Det är dessutom bättre att åtgärder för att bekämpa buller och bullerskador är förebyggande i stället för läkande, och att ansvarsbördan läggs på ett kollektiv snarare än på individen, inom detta område.
För att detta direktiv skall bli så effektivt som möjligt, bör vi arbeta med befintliga instrument och undvika dubbelt arbete. Europeiska arbetsmiljöbyrån bör därför anlitas i största möjligaste mån. Detta kommer att underlätta och främja utbyte av bästa metoder när det gäller godtagbara bullernivåer. Det är dessutom logiskt att detta direktiv måste vara långtgående, för att på så sätt omfatta de arbetstagare och arbetsgivare som är egna företagare, eftersom dessa utgör en betydande del av dagens arbetskraft.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för Müllers betänkande och jag är mycket övertygad om att jag gjorde rätt. Jag stöder kollegan Müllers sak och jag hoppas att både Jacksons yrkanden i kammaren och hans uttalanden och kvestorn Banottis försäkringar om att denna inblandning skall upphöra snarast bönhörs. Den är oacceptabel och otrolig - inte bara med tanke på vårt arbete i parlamentet utan för hela demokratin, anser jag, för den parlamentariska debatten - och det har till och med gått så långt som till dödshot. Den måste upphöra och de ansvariga anmälas så att detta inte upprepas. Jag sätter min lit till Banotti.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag beklagar omröstningen som ägde rum i dag. Det är ett hårt slag mot allmänhetens rätt att välja alternativa former av läkemedel, och mot dess rätt att försöka att undvika att vara beroende av läkemedelsbranschen och dess produkter. I går kväll förkastade kommissionär Byrne att läkemedelsbranschen hade någonting med saken att göra, men jag undrar då varför den är så intresserad av att få igenom detta. Han försökte tydligt att ge intrycket att de som motsätter sig detta bara var språkrör för de företag som tillverkar kosttillskott. Så är inte fallet. Vi stöder helt klart folks rätt att välja. Denna rätt har försvunnit i dag.
Vissa ledamöter i kammaren gjorde sig löjliga genom att säga att jag borde rekommendera folk att äta mer apelsiner och grönsaker. Ta exemplet med gravida kvinnor. De skulle vara tvungna att äta mycket broccoli för att få i sig den mängd folsyra som de faktiskt behöver, så detta argument är löjligt. Det som har hänt här i dag har spelat läkemedelsbranschen rakt i händerna, och den kommer nu att få fler kunder på grund av att fler kommer att bli sjuka.
Det är också ett angrepp på enskilda medlemsstaters politik. Om medlemsstaterna inte har en överseende politik, bör de ändra denna och inte tvinga resten av oss att sänka våra normer ned till deras nivå.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Jag stödde ändringsförslagen till Müllerbetänkandet, trots att jag kände i hela kroppen att jag ville klippa till Dr Rath - stavas det r-a-t (råtta)? - och hans hantlangare, som belägrat detta parlament inte bara under de senaste månaderna, utan under ett helt år. Jag vill också, i likhet med McKenna, säga att vitaminer - som jag personligen, i egenskap av sjuksköterska, inte betraktar som kosttillskott - säljs fritt i vårt hemland, och att jag aldrig har hört talas om någon som överdoserat C-vitamin eller något annat vitamin.
Av detta skäl - tyvärr, eftersom jag skulle ha gjort vad som helst för att hindra dr Rath att nå sina syften - röstade jag för ändringsförslagen som, olyckligtvis, inte blev antagna. Jag håller med McKenna om att den fria försäljningen av dessa produkter - som, jag upprepar, jag inte betraktar som kosttillskott - hittills inte har orsakat några problem, och jag ser inga skäl att göra ingrepp i denna försäljning.

Thors (ELDR).
Herr talman! Får jag bara säga att hela denna diskussion om detta direktiv visar att det finns ett trängande behov att göra lagar och bestämmelser tydligare. Det råder ett väldigt missförstånd om hur detta skall tolkas, när man i artikel 4 hänvisar till bilagor och annat. Jag uppmanar oss alla till att stödja en bättre lagstiftning.

Borghezio (NI).
Herr talman! Europaparlamentet har beslutat neka de europeiska medborgarna rättigheten att utan restriktioner använda naturmediciner som inte har några som helst biverkningar. Man har försökt få oss ledamöter att glömma en enkel sanning, det vill säga att ingen i mannaminne har dött av att ha ätit vitaminer. Det kan man verkligen inte säga om vissa produkter från de multinationella läkemedelsföretagens sofistikerade laboratorier, som fallet Lipobay visar. Det finns tiotusentals cancersjuka som genomgår verkningsfulla behandlingar med vitaminterapi tillsammans med naturliga ämnen som aminosyrorna lysin och prolin.
För att tillgodose kraven från de multinationella läkemedelsföretagens mäktiga lobbyister går alltså detta direktiv emot någonting som är en viktig rättighet för de europeiska konsumenterna och ett utbrett intresse. Det är ingen tillfällighet att en styrelseledamot i det näst största multinationella läkemedelsföretaget, herr Bolkestein, sitter i Europeiska kommissionen. Ingen kan påstå att han är främmande för detta direktiv som i ett enda slag slår ut de sunda små och medelstora företag som tillverkar kosttillsatser och kväser fyrahundra miljoner européers frihet att välja behandlingssätt.

Bordes och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi är för allt som bidrar till en tillnärmning av de nationella lagstiftningarna, särskilt på det här området, om det resulterar i en förbättring för konsumenterna. Men det är inte vad som vägleder föredraganden och upphovsmännen till de flesta ändringsförslagen: utan framför allt, om inte uteslutande, intressena hos kapitalistiska företagsgrupper som tillverkar kosttillskott. Detta är så pass uppenbart att den franska arbetsgivarföreningen inom denna sektor har sänt ett fax till alla ledamöter i Europaparlamentet med en rubrik präglad av rättfram cynism: ?De fransmän som arbetar inom kosttillskottsbranschen vill på förhand tacka sina företrädare i Europaparlamentet för att de röstar för detta direktiv?.
Ja, de som är ?företrädare? för de där människorna får väl rösta för betänkandet och direktivet! Vi har bara röstat för ett ändringsförslag: det som förkastar texten i sin helhet.

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Många europeiska konsumenter äter vitaminer och mineraltillägg.
Inom ramen för EU:s konsumentpolitik måste vi undvika alla avarter när det gäller användningen av dessa ämnen, och värna om kvaliteten på de produkter som erbjuds konsumenten.
Denna rekommendation motsvarar dessa önskemål, framför allt genom förslaget om en lämplig europeisk rättslig ram som inte hindrar fri rörlighet för dessa produkter, men samtidigt garanterar konsumenten ett ökat hälsoskydd och en korrekt och lämplig information på de produkter som finns tillgängliga.
En av de avgörande faktorer som gäller säkerheten för dessa produkter är det maximala innehållet av mineraler. För en försiktig användning av dessa produkter är det viktigt att fastställa högsta tillåtna doser av vitaminer och mineraler i kosttillskott. Vetenskapliga yttranden visar att intag av vissa vitaminer och mineralämnen i överdrivna mängder kan ge oönskade och ödesdigra effekter.
Dessutom vore det bra att inte göra listan över ämnen alltför stelbent, eftersom det finns andra produkter med en näringsmässig eller fysiologisk effekt som skulle kunna omfattas av samma bestämmelser. Jag önskar att kommissionen, alltefter den erfarenhet som görs på det här området, ger Europaparlamentet och rådet kompletterande förslag tillsammans med lämpliga rättsliga åtgärder för andra näringsämnen och ämnen som kan få effekter jämförbara med effekterna av kosttillskott.

Hortefeux (PPE-DE)
. (FR) Jag har röstat för betänkandet av Emilia Franziska Müller och vill framhålla kvaliteten på det arbete som har utförts av föredraganden.
Jag gläder mig åt att kammaren äntligen uttalar sig om en så viktig fråga. I dag gäller det att se till att produkterna i fråga inte medför några hälsorisker, genom att garantera en märkning som ger de europeiska konsumenterna möjlighet att få tydlig, korrekt och lämplig information om produkterna.
Önskvärt är att man fastställer ett minimiinnehåll av de vitaminer och mineraler som dessa produkter måste innehålla, så att man skall kunna garantera att kosttillskotten innehåller en tillräcklig mängd av dessa ämnen, för att det uttalade syftet med produkten skall vara legitimt.
När man väl har kommit överens om de principer som skall gälla för fastställande av maximi- och minimigränser är det en teknisk sak att bestämma särskilda gränsvärden för varje näringsämne, på grundval av yttranden från Vetenskapliga kommittén för livsmedel.
Vi får inte glömma att ett överdrivet intag av vissa vitaminer och mineralämnen kan ge upphov till oönskade eller ödesdigra effekter. Därför är det nödvändigt att garantera säkra produkter, framför allt med hjälp av en märkning med korrekta upplysningar om hur produkten skall användas, särskilt i vilka mängder produkten i fråga kan konsumeras.
På så sätt kan de europeiska medborgarna lugnt välja bland vitaminer och mineraltillägg i det enorma utbud av produkter som nu finns att tillgå på marknaden, och det utan att ständigt fundera över fördärvliga konsekvenser för hälsan.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Under det gångna året har alla Europaparlamentets ledamöter blivit bombarderade med e-post om kosttillskott och vitaminpreparat. Det ligger både en vetenskaplig teori och ett ekonomiskt intresse bakom detta. Linus Paulings teori, mannen som tidigare blev känd för sitt motstånd mot kärnvapen, är intressant. Matthias Raths ekonomiska intressen, mannen som sänder varor från Nederländerna till kunder i Tyskland där hans produkter är förbjudna, kan däremot inte vara en anledning att anpassa lagstiftning. För dessa kosttillskott borde detsamma gälla som för andra omstridda produkter som konsumeras av människor som förväntar sig att de skall vara fördelaktiga för deras hälsa. Om statsmakten ingriper borde detta ske uteslutande för att skydda människor mot skada. Oavslutade diskussioner, vetenskaplig osäkerhet och fortsatta meningsskiljaktigheter om vilken verkan ämnen har kan inte avslutas genom en lagstiftning som i förväg utropar allt som avviker från den etablerade medicinska vetenskapen till kvacksalveri. Jag konstaterar att många människor använder dessa produkter och att de upplever varje förbud som onödigt förmynderi från en byråkratisk statsmakt. Under dessa omständigheter måste EU begränsa sig till att bekämpa skadliga ämnen. Eftersom det är bättre om de överlåter eventuella andra åtgärder åt den nationella lagstiftaren, som i högre grad och snabbare kan ta hänsyn till förändringar i den allmänna opinionen, röstar jag för förkastande.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat nej till betänkandet. Min uppfattning är att det saknas en rättslig grund i och med att EU inte äger lagstiftningsrätt inom folkhälsoområdet. Den nationella lagstiftningen skall hantera frågor om kosttillskott, inte Europeiska unionen.
EU har inte heller tagit några initiativ för att reglera lagstiftningen inom mycket allvarliga missbruksområden såsom alkohol- och narkotikaområdet. Att man nu försöker göra det inom hälsokostområdet, vilket får konsekvenser för människors självmedicinering via vitamintillskott, väcker en rad grundläggande frågor.
I vems intresse? Varför just inom detta område? Hur slår detta mot den enskilde medborgaren? Vilka näringsidkare drabbas respektive gynnas?
Dessa frågor kräver svar som inte har givits på ett tillfredsställande sätt.
Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Jag har röstat för Paulsenbetänkandet och då även ändringsförslag 10. Jag är principiellt av den åsikten att bestämmelser om hygien skall följas mycket uppmärksamt och mycket strängt, och att standarden därmed måste höjas. Det är dock föga meningsfullt att helt i onödan förstöra återvinningsbart avfall, och matavfall är återvinningsbart, inte minst med tanke på att detta medför kostnader för allmänheten trots att vi har möjlighet att använda detta på ett meningsfullt sätt. Jag är glad att även Europaparlamentet har slagit in på denna väg, om än nätt och jämt. Jag hoppas att även kommissionen ger sitt stöd när vi nu går vidare, så att återvinningsbart material inte förstörs urskillningslöst, vilket alltså är förbundet med kostnader, utan jag hoppas att detta skall kunna återanvändas och tas till vara.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Herr talman! Ett stort tack för möjligheten att lägga fram detta muntliga ändringsförslag och att dessutom motivera det. Tyvärr snuddade vi bara vid de 314 röster som krävs. Detta är retsamt för förslaget, men det ändrar inte att parlamentet nu i kompromissändringsförslag 25 kräver att kommissionen lägger fram ett lagförslag. Därmed befinner vi oss i medbeslutandeförfarandet och reglerar saken i en egen förordning. Jag vädjar till de medlemsstater som hittills endast har talat för ett förbud att också se till att dessa ämnen, som ju är skadliga om de inte behandlas korrekt, förstörs under reglerade former. Jag förväntar mig att kommissionen utövar sin kontrollrätt under övergångstiden tills vi har en förordning som reglerar allt, och att vi därmed undviker katastrofer liknande dem vi har upplevt - mul- och klövsjukan, svinpest - vilka kan vara resultatet av obehandlat matavfall.
(Applåder)

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Jag har alltid satt hälsa och konsumentskydd i första rummet.
Jag skulle vilja framföra två viktiga synpunkter om saker som jag har slagits för i parlamentets utskott.
Europeiska unionens beslut måste hänga samman. För att uppnå effektivitet är det också bra att inte anta för många förordningar om samma fråga. Eftersom förordning (EG) nr 999/2001 innehåller bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av transmissibla spongiforma encefalopatier, finns det redan strikta och kontrollerade sanitära bestämmelser för animaliska biprodukter från slakterier där idisslande djur slaktas och anläggningar där kött från idisslande djur urbenas. Av skäl som har att göra med samstämmighet och god tillämpning är det också överflödigt att låta dessa inrättningar ingå i tillämpningsområdet för en annan förordning med samma syften.
Europeiska unionen måste också fatta beslut som är möjliga att tillämpa. Vi vet att kapaciteten att behandla och destruera (förbränning eller deponering) inte gör det möjligt att tillämpa åtgärder som skall vidtas inom en alltför kort tidsrymd - på gemenskapens territorium - när åtgärderna avser avloppsvatten som kommer från slakteriernas reningsverk, som ofta är gemensamma reningsverk, oavsett om de ingår i kategori 1 eller kategori 2. Den typen av brister blev framför allt tydliga i samband med förbudet mot animaliskt mjöl i djurfoder, vilket tvingade medlemsstaterna att lagra sådant mjöl i stora mängder, i väntan på att kunna förbränna det. Att lägga till flera miljoner ton produkter som skall destrueras eller behandlas innan de renas medför nya krav på lagring, eftersom det inte finns möjligheter till hantering eller förbränning med ett högt flöde. Dessutom vet vi att lagring kan medföra en hälso- och miljörisk. Därför är det nödvändigt att fastställa en lämplig tidsplan som möjliggör en rimlig, säker och miljövänlig förvaltning på gemenskapsnivå.

Hyland (UEN)
. (EN) Jag vill berömma föredraganden, dvs. Paulsen, för hennes arbete i samband med detta betänkande. Den BSE-kris som rasat under de senaste åren får aldrig igen hota de europeiska konsumenterna, jordbrukarna och nötköttsindustrin. Jag anser att kommissionen har gjort ett mycket gott arbete genom att den på ett systematiskt sätt har lagt fram en rad lagförslag som syftar till att ta itu med var och en av de frågor som kringgärdar den ursprungliga krisen.
Kommissionen och medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder, med fullständigt stöd från jordbrukarna och nötköttsindustrin, för att garantera en säker jordbruksverksamhet, en säker praxis vid livsmedelsproduktionen och en säker produkt för den europeiske konsumenten, såväl som för våra viktiga exportmarknader. Många åtgärder har fört med sig stora uppoffringar, och vi måste vara medvetna om det.
Detta specifika förslag syftar till att upprätta en gemensam rättslig ram för att klargöra villkoren för hanteringen av animaliska biprodukter. Det viktigaste är att de enda biprodukter som bör bli djurfoder, och därmed ingå i livsmedelskedjan, är de biprodukter som är lämpliga som människoföda. Med andra ord, om man inte kan ta en sked av dem till chokladmjölken på kvällen, bör man inte heller ge dem till grisarna.
I egenskap av parlamentsledamot som företräder en valkrets med stor landsbygd, och då jag kommer från Irland - den medlemsstat som är mest beroende av jordbruket - stöder jag fullständigt förslagets hårda linje. Jag anser verkligen att det måste bli ett fullständigt förbud mot att ge grisar matavfall. Vi har sett vilken skada ett mer släpphänt förhållningssätt kan åstadkomma. Jag är också övertygad om att det finns ett behov av ett förbud mot användning av återvunnen vegetabilisk olja som djurfoder.
Det finns ett stort värde i föredragandens förslag att matavfall kan undantas från bestämmelserna i dessa förordningar när det gäller transporter, identifiering etc., och att det omfattas av nationella bestämmelser och ramdirektivet om avfall.
När det gäller frågan om avloppsvatten från slakterier, anser jag att denna måste undersökas, eftersom avloppsvattnet innehåller stora mängder avfall. En definition av ?slam? i bilagan kan hjälpa till med att klargöra läget.
Sammanfattningsvis vill jag försäkra kommissionären om att han har parlamentets fulla stöd inom detta viktiga livsmedelssäkerhetsområde. I detta avseende uppmanar jag honom att utöva vissa påtryckningar på rådet, för att detta skall fatta ett slutligt beslut när det rör placeringen av den mycket viktiga myndigheten för livsmedelssäkerhet. Skyddet av de europeiska konsumenterna och av livsmedelskedjans okränkbarhet, är fortfarande de viktigaste frågorna för kammarens ledamöter.

Bordes och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) I betänkandet om gränsöverskridande elhandel stöder man sig på införandet av den inre marknaden för att främst och framför allt öppna elmarknaden för konkurrens, och även om det inte sägs rakt upp och ner, för att privatisera den. Det betyder att de stora privata företagsgrupperna tilldelas hela kakan: att tillhandahålla elektricitet till nära 300 miljoner européer. Föredraganden är inte nöjd med det men rekommenderar - i perfekt överensstämmelse med denna strategi - att konsumenterna i hela Europeiska unionen skall stå för de kostnader som uppstår då de nationella näten öppnas för privata intressen.
Vi vänder oss bestämt emot en privatisering av produktion och tillhandahållande av elektricitet, precis som vi vänder oss emot alla de privatiseringar av offentliga tjänster som nationalstaterna och de europeiska institutionerna ägnar sig åt. Denna politik kan endast vara till nackdel för arbetstagarna i de berörda sektorerna såväl som för konsumenterna i allmänhet. 
Vi vill kritisera politiken för nedmontering av de offentliga tjänsterna, vars enda syfte är att tillfredsställa kapitalisternas vinsthunger, oavsett om detta medges som i betänkandet av Mombaur eller om det döljs bakom miljöhänsyn - låt vara illa - som i betänkandet av Turmes-Rapkay. Vi har således röstat emot båda dessa betänkanden.

Caudron (PSE)
. (FR) Energi är inte vilken vara som helst! Hur många gånger har jag redan sagt och upprepat detta ...
Man måste ta hänsyn till en säker försörjning och de stora investeringar som krävs.
Vad som måste införlivas är den nödvändiga offentliga tjänsten och dess betydelse för den fysiska planeringen.
Trots detta har Europeiska kommissionen - till följd av Europeiska rådets möte i Lissabon och en begäran att snabbt fullborda den inre marknaden för gas och el - lagt fram ett meddelande, ett förslag till förordning och ett förslag till direktiv, med syftet att påskynda avregleringen av gas- och elmarknaden, som skall ha öppnats helt och hållet till år 2005.
Vid toppmötet i Stockholm gav medlemsstaterna sitt godkännande till en påskyndad avreglering, med undantag för Frankrike, som bestämt motsatte sig detta datum.
Kommissionen vill att öppnandet av elsektorn påskyndas, vilket innebär att alla företagskunder fritt får välja leverantör från den 1 januari 2003 och att alla konsumenter skall få denna möjlighet senast i början av januari 2005.
När det gäller gas är datumet den 1 januari 2004 för företagskunder och för samtliga konsumenter i början av januari 2005.
Detta är helt oansvarigt och otillåtligt.
Detta är en karikatyr på ett ultraliberalt Europa, som jag bekämpar.
Med tanke på styrkeförhållandena i Europaparlamentet och i Europa är denna kamp svår.
Därför har jag stött ett kompromissändringsförslag tillsammans med P. Herzog och G. Savary, för en ändring av artikel 19 som rör datum och villkor för konkurrensutsättningen, med betoning på att det krävs avgiftsutjämningar för att man skall kunna garantera lika avgifter för hushållskunderna.
I slutomröstningen röstade jag därför emot betänkandet.
Frankrike bör hävda den ståndpunkten vid rådets möte i Barcelona.

Lulling (PPE-DE)
. (DE) Först och främst måste man konstatera att den del av betänkandet som rör direktivet om gemensamma regler för den inre marknaden för el, som Turmes ansvarade för, inte fick majoritet i utskottet.
Ett Turmesbetänkande i stället för det nu föreliggande Rapkay-Turmesbetänkandet hade knappast sett dagens ljus i vårt plenarsammanträde.
Vi är givetvis införstådda med de tre stora målen i avregleringsprocessen för el- och gasmarknaderna, och vårt budskap till toppmötet i Barcelona är tydligt och enhetligt, nämligen:
1) vi vill se till att konsumenterna fritt kan välja leverantör;
2) vi vill garantera att samtliga leverantörer har en jämlik och öppen tillgång till alla nät;
3) vi vill att alla medlemsstater skall ha ett bindande system som säkrar det mål som beskrivs under punkt 2.
Turmes trodde sig dock vara tvungen att lägga in hela sin ideologi och alla De grönas önskningar och idéer i den del av betänkandet som rör elhandeln, även det som inte alls berör saken i fråga. Texten viker alltså av från ämnet på dessa punkter. Liksom mina kolleger har jag röstat mot dessa punkter i resolutionen. Eftersom vi nu befinner oss i medbeslutandeförfarande mellan parlamentet och rådet har Turmes med sin rödgröna önskelista knappast gjort frågan om en förnuftig och balanserad avreglering av elmarknaden i EU en tjänst.
(Förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Främjande av den internationella handeln med gas och elektricitet leder till ökade problem på sådana områden som miljö, konsumentskydd och prisstabilitet. Jag går in närmare på detta i samband med Mombaurbetänkandet. Föredragandena Turmes och Rapkay kommer med förslag - till stor sorg för talesmannen för PPE-DE-gruppen som det visade sig i går - som skall göra följderna av Mombaurbetänkandet något mindre skadliga. Deras strävan är sympatisk men svår att genomföra eftersom den kombinerar två oförenliga målsättningar. De godtar större tonvikt på marknadskrafterna, där det handlar om tillväxt och vinst, och försöker ändå att skydda miljö och konsumenter. Jag stöder gärna deras försök att i konsumenternas räkningar och i informationsmaterial dela upp elektricitetens ursprung i procenttal och följderna för produktionen av växthusgaser och kärnavfall, och att även tillämpa detta på importerad energi. Det gäller även ekonomiska åtgärder för att främja investeringar i kraftvärme och vindkraftverk. Jag är inte lika nöjd med betoningen på strävandet att även avreglera biogas och att se till att miljöskyldigheterna inte begränsar konkurrensen mellan företag, även om detta kanske är en eftergift för majoriteten i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Även om jag avvisar de omständigheter som ligger till grund för detta förslag stöder jag det till skillnad från min grupp i brist på något bättre.

Titley (PSE)
. (EN) Jag välkomnar åtgärden att skaka om Europas energimarknader: Detta kommer att göra marknaderna öppnare och tillgängligare för alla. Om det slutliga direktivet kommer att innehålla många av de nyttiga ändringsförslag som lagts fram av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, kommer de europeiska energikonsumenterna att få betydligt bättre förhållanden än för tillfället. Räkningarna kommer att innehålla mer grundinformation, och konsumenterna kommer att få bättre information om vad det är de betalar för. Den icke-diskriminerande tillgången till nät för olika konkurrenter kommer att bli av ännu större betydelse för de europeiska konsumenterna. Grundläggande ekonomiska förhållanden säger oss att större konkurrens för näten bör resultera i en sänkning av priserna, vilket är goda nyheter för vissa konsumenter som, enligt det nuvarande systemet, får betala för mycket. Det är också goda nyheter för små energibolag som ibland inte vågar att utvidga verksamheten på grund av höga kostnader för tillträde till marknaden. Gas och el är grundläggande nödvändigheter, inte lyxprodukter, och detta direktiv kommer att bli en triumf för de flesta europeiska konsumenter och för vissa energiproducenter.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Tidigare alstrades och distribuerades elektricitet småskaligt, organiserat per kommun eller provins, och ansvaret för detta låg på den folkrepresentation som valts för det området. Nu är vi på väg mot att internationella koncerner, som demokratin inte har något som helst inflytande över, svarar för alstrande och distribution. Nackdelarna med detta har numera visat sig till fullo i Amerika, i synnerhet vid strömavbrotten i Kalifornien och Enrons konkurs. Men även i Europa ser vi redan nu negativa följder. De nederländska energiföretagen, som till för inte så länge sedan tillhörde kommuner och provinser, har gjort stora investeringar i ren alstring av elektricitet. Numera betraktas den rena produktionen som för dyr, och via det gränsöverskridande länknätet importeras smutsig elektricitet som härstammar från stenkol, brunkol och kärnkraft. Det länknätet anlades en gång för att man skall kunna hjälpa varandra i händelse av katastrofer och vid uppkommande toppar i strömanvändningen, men nu används nätets kapacitet helt och hållet till internationell handel. Jag avvisar därför inriktningen i Mombaurbetänkandet om gränsöverskridande elektricitetshandel, även om Turmes och Rapkay i sina förslag ägnar mer uppmärksamhet åt redovisning av växthusgaser och kärnavfall, åt stimulans av vindkraftverk och kraftvärme och åt konsumentskydd. Dessa målsättningar kommer inte att visa sig vara förenliga med varandra i slutändan, så jag röstar emot.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Flygplatser har anlagts i tätbefolkade områden, och de drar fortfarande till sig ekonomisk tillväxt vilket gör att allt fler människor bosätter sig i deras närhet. Flygbuller har därmed blivit en plåga för en allt större del av mänskligheten. Ju mer ett område blir beroende av luftfart för sitt transportbehov, desto mer ökar det hälsovådliga bullret. De enda sätten att motverka denna störning är begränsning av luftfarten till långdistansflyg, skapande av större avstånd mellan flygplatser och bostäder, lägre prioritet för ekonomisk tillväxt eller världshandel och vägran att godkänna bullersamma flygplan. I Amerika och tredje världen har man en märkbart annorlunda åsikt om bullerstörningar. Tredje världen är för fattig för att fästa uppmärksamhet vid sådana frågor, och i det rika Amerika är rörelsevinster viktigare än alla andra överväganden. Den som verkligen vill begränsa bullerstörningarna i Europa får inte nöja sig med den nyligen uppnådda världsomspännande överenskommelsen inom ICAO, utan bör om det är nödvändigt själv utfärda strängare normer. Förslaget om att dra tillbaka den därför avsedda hushkit-förordningen den 1 april är framför allt avsett att undvika ett handelskrig med Amerika. Jag håller med Blokland, föredraganden av yttrandet, om att detta förslag inte går tillräckligt långt samt att det tillåter undantag under en för lång period, och röstar emot.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder fullständigt detta betänkande om kommissionens meddelande, som syftar till att förbättra informationsutbytet mellan EU och dess medborgare. Kampanjer mot EU i länder som t.ex. Irland, har tydligt visat på behovet av en praktisk kommunikationsstrategi. De praktiska politiska föreskrifterna som skisseras i detta betänkande visar dessutom att EU menar allvar när det gäller att komma närmare de europeiska medborgarna, och möta den allmänna uppfattningen att EU styrs av en elitbyråkrati. En fokusering på frågor som påverkar folks dagliga liv, som t.ex. livsmedelssäkerhet, euron samt rättsliga och inrikes frågor, kommer att se till att medborgarna deltar mer aktivt i den europeiska debatten. Fokuseringen på decentralisering i detta meddelande är dessutom träffande: Regionerna är mycket olika i EU, och de lokala myndigheterna ställer in sig efter regionala behov och frågor som har lokal betydelse. De är uppenbarligen bäst lämpade att sprida information om EU. Det är också viktigt att regional-TV får delta i sammanhanget.
Till sist: Uppmaningen till mer omfattande Internetanvändning i informationskampanjen, kommer att se till att kampanjen inte bara blir kostnadseffektiv, utan även miljövänlig. Eftersom Europaparlamentet är den EU-institution som ligger närmast de europeiska medborgarna, skulle det vara förnuftigt att det blir den centrala institutionen i informationskampanjen.

Smet (PPE-DE).
På min grupps vägnar meddelar jag orsakerna till varför vi har röstat emot. För det första på grund av betänkandets kvalitet. Det är ett mycket förvirrat betänkande. Det är mycket svårt att finna någon ordning i det. En andra orsak är att religion, fundamentalism och kränkningar av de mänskliga rättigheterna jämställs, och detta är oacceptabelt för oss. En tredje orsak är att det tillför Europeiska unionen ett antal uppgifter som inte tillkommer den: bland annat upprättande av ett oberoende universitet för kvinnor, osv. Vi vill för övrigt inte ha några särskilda kvinnouniversitet, vi vill ha blandade universitet. Av de orsakerna har vi alltså röstat emot förslaget.

Raschhofer (NI)
Herr talman! Jag har röstat mot föreliggande betänkande eftersom den inte motsvarar de förväntningar som rubriken skapar. Den mesta uppmärksamheten får den religiösa fundamentalismen medan övriga fenomen endast nämns helt kort. Även om denna företeelse är viktigast och överskuggar alla andra, är det oundvikligt för en fruktbar diskussion att erkänna problemet med fundamentalism i sitt sammanhang. Hotet från den människoföraktande fundamentalismen antar proportioner som med tanke på händelserna den 11 september knappast kan bli värre. Om man vill göra situationen rättvisa kan man dock inte inskränka sig enbart till religiösa aspekter. Lika sant som att idén om en fundamentalistisk ordning finns bland människor i alla positioner, lika sant är det att sådant tankegods finns i alla samhällskretsar.
Den logiska konsekvensen av en sådan insikt måste således vara att genomlysa hela frågeställningen och inte koncentrera sig enbart på ett fenomen, även om det må vara det som har flest anhängare.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Under omröstningen anmärkte en av mina nederländska kolleger att delar av betänkandet inte gick att förstå på nederländska. Jag hade svårigheter att hitta någon del av det som gick att förstå på engelska! Detta betänkande har tagit politisk korrekthet till en helt ny nivå. Det motverkar sitt eget syfte att ta itu med en så pass viktig fråga som religiös fundamentalism med en harang av politisk fundamentalism av det slag som finns i stora delar av betänkandet.
Jag är särskilt kritisk mot punkt 29, även i dess lydelse efter ändringar, i vilken man skriver att man anser att ett åtskiljande av kyrka och stat är den enda godtagbara styrelseformen i ett demokratiskt samhälle. Jag behöver inte påminna er, herr talman, att i mitt hemland, och kanske också i ert, är statschefen också högste ansvarig för statskyrkan. Detta system fungerar förvisso mycket bra. Jag hoppas inte att parlamentet kommer att uppmana drottningen att abdikera, så att vi kanske kan välja ordförande Kinnock i stället!

Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Izquierdo Rojo om ?kvinnor och fundamentalism?, som trots vår motsatta röst just antogs med knapp majoritet, vittnar om en bra utgångsidé som under diskussionernas gång har blivit helt förvriden.
Från början gällde det att hävda vår vilja att få kvinnors rättigheter att respekteras strikt inom alla medlemsländers territorium, i en tid då det strömmar många invandrare hit som inte integreras i samhället, vilket innebär att det förankras begrepp här som nedvärderar kvinnan eller som medför grym tortyr, till exempel kvinnlig omskärelse.
Tyvärr backade Europaparlamentet till slut och namngav inte det onda vi lider av, nämligen invandrare som inte integreras i samhället och som ofta kommer från länder med islamisk kultur. Parlamentet tog således sin tillflykt till sterila uttalanden, och, vilket är värre, allmänna fördömanden som tycks rikta sig till alla européer utan åtskillnad och som felaktigt lägger skulden på alla.
Detta gäller själva begreppet ?fundamentalism?; med detta begrepp blandar man glatt samman en rigorös tillämpning av en religion som placerar individen i samhällets centrum, dvs. kristendomen, och den rigorösa tillämpningen av en annan religion, som underkastar individen samhället, dvs. islam. Men det är faktiskt inte samma sak.
Som kronan på verket rekommenderar Europaparlamentet att de kommande direktiven om asylrätten, som kommer att antas i enlighet med Amsterdamfördraget, skall göra det tillåtet att ta emot kvinnor från hela världen som ?är utsatta för förföljelser grundade på fundamentalism?. För att vara konsekvent hade man samtidigt behövt kräva att den finansiella stabilitetspakten avskaffas!

Bordes och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Förtjänsten med detta betänkande är att man påtalar en av de mest avskyvärda aspekter på kvinnoförtrycket i världen genom att vända sig mot religiös traditionalism och de regimer som tillämpar den. Vi har röstat för de kritiska punkter och åtgärder som underlättar för de kvinnor som tvingas fly länder där ett kvinnofientligt barbari härskar. Vi har dock avstått från att rösta för helheten.
I texten påtalas med rätta den islamiska traditionalismen, men man är klart mer förbehållsam i fråga om de olika former av traditionalism, framför allt den katolska, som till och med kvinnor i Europeiska unionens medlemsländer är offer för, till exempel i Irland och Portugal och i vissa av Tysklands delstater.
Att förbjuda kvinnor att frivilligt avbryta en graviditet, dvs. i själva verket rätten att bestämma över sin egen kropp, är i sig en kvinnofientlig och förtryckande attityd.
Europeiska unionens goda resolutioner mot islamiska regimers kvinnohat skulle dessutom bli mer trovärdiga om unionen började med att sopa framför egen dörr, genom att förbjuda diskriminering av kvinnor i sina egna medlemsstater. De europeiska institutionerna har tagit sig rätten - med de europeiska regeringarnas samtycke - att anta en så pass bakåtsträvande bestämmelse som nattarbete för kvinnor. Varför vägrar de att på europeisk nivå införa denna elementära rätt för kvinnor att få bestämma över sig själva, inklusive rätten till abort?

Caudron (PSE)
. (FR) Jag vill mycket varmt gratulera Izquierdo Rojo till hennes utmärkta initiativbetänkande, som är en uppföljning till utfrågningen ?Kvinnor och fundamentalism?, som organiserades den 23 januari 2001. Alla är överens om att fundamentalismen kan anta olika skepnader. Den kan vara religiös, politisk eller ideologisk. Man betonar alltför sällan det faktum att kvinnorna är de främsta offren, ofta med total likgiltighet!
Om Europeiska unionen skall kritisera det här fenomenet i tredjeland får den inte vara den som talar om hur det skall vara, eftersom unionen konfronteras med detta problem på sitt eget territorium. Ett bevis på detta är den enorma mängd e-postmeddelanden som Europaparlamentets ledamöter har drabbats av, där vi uppmuntras att förkasta detta betänkande som ?ett hot mot den kvinnliga värdigheten och för varje människas rätt till liv fram till sin naturliga död?.
Jag stöder i stället den begäran som framförs i betänkandet om att främja lika rättigheter för kvinnor, framför allt rätten till kontroll över sin egen kropp och rätten att bestämma tidpunkt för att bilda familj och att bestämma över livsstil och personliga relationer. Lika viktigt är att medlemsstaterna antar en lagstiftning som förbjuder alla metoder som innebär en risk för det fysiska och mentala välbefinnandet och kvinnors hälsa, till exempel kvinnlig omskärelse.
Hur kan man låta bli att ta upp den mänskliga misär som talibanerna försatte de 11 miljoner afghanska kvinnorna i år 1996? Som fångar i sin burkha, utan rätt till utbildning och vård, som offer för offentliga kroppsstraff ?lever de för att överleva under omänskliga förhållanden?! Det är vår skyldighet att utöva påtryckningar på den nya regeringen, så att den politiska förändring som Afghanistan är på väg att gå igenom tar sig uttryck i en verklig förbättring av kvinnornas villkor.
Kampen för ett erkännande av kvinnors rättigheter måste vara en viktig del av Europeiska unionens utrikespolitik. Jag tänker på genomförandet av Meda- och Lomé-politiken. Klausulen om mänskliga rättigheter stannar alltför ofta på papperet, för att inte äventyra några ekonomiska överenskommelser eller handelsavtal.
Föredraganden ger oss flera vägar att följa för att bekämpa fundamentalismen. Jag vill framför allt insistera på konfessionslöshet, och följaktligen en tydlig och klar uppdelning av offentliga angelägenheter. Det är en grundprincip! För övrigt bör det politiska livet moderniseras genom att kvinnor får den plats de har rätt till i skötseln av det offentliga livet.

Ferrer, Concepció (PPE-DE). -
 Inget kan rättfärdiga kränkningarna av de grundläggande rättigheter och friheter som människan har rätt till och som utgår från hennes oundgängliga värdighet. Därför är jag emot fundamentalismen då den ger uttryck för ett tankesätt som förnekar människans frihet, man eller kvinna, och dess rätt att välja sin egen väg. Och jag anser att Europeiska unionen med alla till buds stående medel måste försvara och främja respekten för de mänskliga rättigheterna där dessa kränks.
Men jag kan inte acceptera det underliggande fördömandet som Izquierdos betänkande innehåller av de religiösa värdena och den religiösa akten, med stöd av fördömandet av fundamentalismen, och då avser jag inte bara förhållandet till kristendomen. En sak är en fri anslutning till vissa religiösa principer i enlighet med de mänskliga rättigheterna, och en annan är att tvinga på människor vissa uppföranderegler som i sig innebär ett förnekande av människors värdighet och en kränkning av deras rättigheter. Det är en sak att förespråka att kyrkan skall skiljas från staten, en sak jag stöder helt och fullt eftersom det utgör grunden för det demokratiska samhället, men det är en annan sak att i sekularismens namn förvägra kyrkan och de religiösa samfunden deras yttrandefrihet, det vill säga deras rätt att enligt sin syn göra en tolkning av de händelser och politik i samhället som styr medborgarnas liv.
Genom att i dag godkänna detta betänkande har Europaparlamentet gjort den frihet vi vill främja en klen tjänst eftersom det bakom fördömandet av fundamentalismen i själva verket finns en annan fundamentalism man vill införa: den sekulära fundamentalismen, lika fördömlig den som all annan eftersom varje fundamentalism nekar de andra att välja sin egen livsstil. Detta är skälet till att jag röstar emot detta betänkande.

Gill (PSE)
. (EN) Jag avstod från att rösta om ändringsförslagen och röstade emot det slutliga betänkandet, eftersom jag är djupt bekymrad över bristen på balans i detta betänkande. Implicit i betänkandet finns Västvärldens kulturella värderingar, och man uppvisar en arrogans gentemot de muslimska kvinnornas rättigheter. Jag ifrågasätter om det är förnuftigt av parlamentet att utarbeta detta betänkande, och därigenom fälla dom över andra kulturer och deras värderingar. Jag anser att detta betänkande grundades på ett yttre synsätt, med en mycket snäv och begränsad erfarenhet av det muslimska levnadssättet.
Jag vill verkligen att kvinnor överallt skall få lika möjligheter, men jag anser emellertid att det är viktigt att kvinnor i olika delar av världen kan skapa sina egna idéer när det rör frihet, som tar hänsyn till olika kulturer och värderingar.

Gollnisch (NI)
. (FR) Den nationella frontens ledamöter uttalar sig emot betänkandet av Izquierdo Rojo.
Visst kan man hitta bra saker där, såsom det faktum att man inte bekämpar en viss fundamentalism med en annan (skäl M). Men här kan man också finna dåliga och mycket dåliga saker.
Framför allt är det förvånande att se att detta betänkande, som från början var ägnat åt kvinnor och islam, har döpts om och fått en ny titel. Säkerligen för att inte chockera och av respekt för den heliga principen om det ?politiskt korrekta?! Och för att lägga ännu mer skuld på oss, påminner man i skäl A om att ?begreppet fundamentalism har sitt ursprung i 1920-talets USA där man i första hand avsåg den kristna trosinriktningen?. Om detta kan 11 miljoner afghanska kvinnor vittna, kvinnor som förvisats från alla offentliga platser, från utbildning och yrkeslivet, som har berövats vård och som har blivit slagna och kränkta under åren med talibanernas fundamentalistiska regim!
I detta betänkande upphöjer sig parlamentet till teolog. Men med vilken rätt? Med vilka befogenheter? Hur kan man likställa religion och fundamentalism, andligt och världsligt? Här sammanblandas religion systematiskt med fundamentalism, och det med totalt förakt för verkligheten.
Detta betänkande är i själva verket en blandning av gängse idéer som alltid leder fram till samma sak: att värderingar kullkastas och förfallet främjas. Vad skall man till exempel säga om punkt 33, där ledare för kristna kyrkor uppmanas att legitimera kvinnlig homosexualitet? Detta betänkande är också ännu en språngbräda för Bryssels invandringsvänliga politik. Genom något slags hokuspokus kräver man faktiskt (punkterna 18, 19, 21 och 24) i fundamentalismbekämpningens namn en större flexibilitet för att bevilja dessa kvinnor asyl. Och inom ramen för en förebyggande politik kräver man en omgående samhällelig integration av invandrare, flyktingar och minoritetsgrupper som är bosatta inom unionens territorium.
Av dessa och många andra skäl måste man förkasta detta betänkande och vägra att parlamentet i framtiden använder kampen mot den religiösa fundamentalismen som förevändning för att ersätta den med en annan, kanske ännu mer godtycklig, nämligen den fundamentalism som kan bli resultatet av tillfälliga övertygelser hos parlamentets aktuella majoritet, övertygelser som är fientliga till den naturliga ordningen.

Klaß (PPE-DE)
. (DE) Denna diskussion är nödvändig och bör principiellt stödjas, eftersom så många kvinnor diskrimineras med fundamentalistiska förtecken. Föreliggande rapport gör dock inte rättvisa åt problemställningen och ger en bild av att fundamentalism uteslutande skulle vara något som kännetecknar vissa religioner. Ingen hänsyn tas till den politiska, samhälleliga och ideologiska fundamentalism som riktar sig mot kvinnor och har så förödande påverkan på deras livskvalitet. Ett så trångt synsätt strider mot kristna etiska värderingar. Denna ensidigt antireligiösa anfallsriktning skjuter över målet att på ett bra sätt behandla frågan ?kvinnor och fundamentalism?. Betänkandet är obalanserat, motsägelsefullt och onyanserat och motarbetar därmed kampen mot diskriminering av kvinnor. Trosfrihet och skydd mot diskriminering är framstående delar av de grundläggande rättigheterna och får inte spelas ut mot varandra. Därför har jag röstat emot betänkandet.

Lulling (PPE-DE)
. (FR) När utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor fick tillstånd att utarbeta ett initiativbetänkande om kvinnor och fundamentalism kunde man hoppas på att betänkandet inte bara skulle medverka till ännu mer kritik av det faktum att miljoner kvinnor är berövade elementära mänskliga och medborgerliga rättigheter, vilket är välkänt.
Vi närde förhoppningen att detta betänkande skulle kunna ge ett värdefullt bidrag för att få saker och ting att röra sig i rätt riktning, överallt där det är nödvändigt. Tyvärr missade föredraganden och de som har följt henne detta utmärkta tillfälle, vilket för övrigt illustreras av det faktum att betänkandet antogs i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor med enbart 15 röster mot 7 och att yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor antogs med 18 röster och 11 nedlagda.
De två kvinnliga föredragandena är ledamöter i parlamentets socialistiska grupp. Bristen på samarbete, ja till och med ett motstånd hos föredraganden för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor mot att lyssna till förnuftet och avstå från att blanda ihop saker och ting - om jag vågar säga så - gör att jag inte kan rösta för det här betänkandet. Bland annat för att man onyanserat anklagar alla religioner för en undermålig fundamentalism, men framför allt för att man vill missbruka denna resolution för att ingående fastställa Europeiska unionens asyl- och invandringspolitik.
Så får det inte vara, och jag beklagar att föredraganden med sin inriktning i detta betänkande har envisats med att göra alla de kvinnor som utsätts för fundamentalism en otjänst, och därmed också parlamentet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Alla människor är likvärdiga, men det finns alltid människor som har intresse av att förneka detta. Slaveri, rasism, kolonialkrig, barnarbete, svältlöner för arbetare, för låga priser för råvaror och undanhållande av lika rättigheter för kvinnor är resultatet av detta. För att behålla sin position tar somliga privilegierade till citat ur bibeln eller koranen för att rättfärdiga sitt dåliga uppförande. Först under det förra århundradet fick kvinnor i olika europeiska länder samma rättigheter som män, som rösträtt, rätt till arbete, rätt till lika lön, tillgång till höga tjänster, rätt till upplösning av ett misslyckat äktenskap och likvärdig arvsrätt. Det finns fortfarande en eftertrupp av män som sätter sig emot det. Det som är nytt är ökningen genom invandring av antalet män som kommer från kulturer som avvisar jämlikhet mellan kvinna och man. En del av dem håller sina döttrar hemma, gifter bort dem och straffar dem när de självständigt söker kontakt med pojkar. Jag stöder fullkomligt förslaget från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor att inte utgå från ursprungsländernas familjerätt, inte ge något stöd till stater som diskriminerar kvinnor och att även låta de kvinnor som är förföljda på grund av sitt kön falla under flyktinglagstiftningen.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
. Betänkandet om kvinnor och fundamentalism tar upp många viktiga frågor. Det är obestridligen så att kvinnor i stora delar av världen idag förnekas sina rättigheter och förtrycks, med hänvisning till vad vi kallar religiös, politisk eller ideologisk fundamentalism.
Som kristdemokrater tar vi med kraft avstånd från dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna och fördömer den behandling som kvinnor utsatts och utsätts för, där Afghanistan under talibanregimen är ett exempel.
Betänkandet innehåller dock så grundläggande brister att vi i slutändan inte kunnat ställa oss bakom det. Det finns till exempel ingen definition av vad man åsyftar med fundamentalism. Även om man till viss del kan läsa sig till att det handlar om våldsamma och repressiva regimer eller former av inte minst religiösa trosinriktningar, klarar man inte av att i betänkandet göra åtskillnad mellan det som i så fall skall kallas fundamentalism, och synen på religion och religiösa institutioner i allmänhet.
Betänkandet för vid ett flertal tillfällen fram att religionen är något privat och att religiösa institutioner inte ?skall blanda sig i staters offentliga och politiska liv?. Vi tror på ett livskraftigt civilt samhälle, dit även kyrkorna hör, och vill inte frånta någon rätten att delta i den offentliga debatten.
Uca (GUE/NGL)
. (DE) Jag har lagt ned min röst om betänkandet. Det är viktigt att kvinnors rättigheter garanteras. Fundamentalism förekommer på alla håll i samhället och inte bara i islam, vilket betänkandet ständigt upprepar. Betänkandet är ensidigt och fördömer endast ett fåtal av de stater som inte erkänner kvinnors rättigheter.

Talmannen. -
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.58 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en fortsättning av debatten om rådets och kommissionens uttalanden om de transatlantiska förbindelserna, inklusive importtullarna på stål.

Souchet (NI).
Nästan exakt sex månader efter den 11 september kan man inte annat än bli mycket förvånad när man konstaterar att Europeiska unionens ordförandeskaps genomgång av de transatlantiska förbindelserna ägnar en relativt liten del åt de lärdomar vi bör ta. Man hade kunnat tro att tragedin den 11 september skulle få de europeiska länderna att verkligen fundera över skälen till att den islamiska terroristinternationalen har valt Europa för att upprätta sina baser, varifrån Amerika angreps. Vad är det våra länder erbjuder och hur kan vi förhindra det? Vilka konsekvenser bör man ta av att terroristnätverken har gjort asylförfarandena till sitt redskap etc.? 
Visst har våra poliskårer arbetat bra, i nära samarbete med den amerikanska polisen. Deras utredningar avslöjar hur väl förankrade terroristerna är i våra länder. När det däremot gäller analysen av innebörden av den 11 september uppstår en viktig skiljelinje mellan de båda sidorna av Atlanten. En olycka för den ene, för andra ett avslöjande av den nya internationella arenans inneboende karaktär; superterrorismens dominans. Rådets meddelande avspeglar att effektiva åtgärder för att bemöta det gemensamma hotet och dess omfattning inte står i centrum och att dessa åtgärder framstår som högst minimalistiska. Det enda det är fråga om är ett vagt förhandlingsmandat för att utarbeta - oklart när - en konvention om inbördes rättshjälp. Detta, herr talman, är ett märkligt och farligt avsteg som riskerar att få allvarliga konsekvenser för de transatlantiska förbindelserna och vår egen säkerhet.

Van Velzen (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär, kolleger! När vi skall tala om de transatlantiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är det en utomordentligt stor besvikelse att vi när allt kommer omkring även talar om ett stålkrig. Det är en utomordentligt stor besvikelse eftersom vi utgår ifrån att president Bush ändå borde tillhöra de stora förkämparna för marknadsekonomin, knappast att han skulle tillhöra förkämparna för protektionistiska åtgärder. Av valtaktiska skäl skulle det naturligtvis vara begripligt att han vidtar dessa åtgärder, men utifrån hans övertygelse att agera i riktning mot fri handel är detta naturligtvis en obegriplig hållning som vi därför måste fördöma till det yttersta.
Det är en särskilt stor besvikelse eftersom vi just inlett det fjärde mötet på ministernivå inom ramen för Världshandelsorganisationens konferens i Doha, och så kommer en sådan åtgärd ovanpå detta. Och som om detta inte vore nog, herr talman, kommer Förenta staterna att slå på samma väg till och med för jordbruksprodukterna om jag har förstått rätt.
Herr talman! Vi är alltså helt fel ute. Om jag håller mig till stål vill jag påpeka att mitt land, Nederländerna, har lagt ned mycket stor möda, i likhet med ert land exempelvis, för att omstrukturera stålindustrin. Detta har direkt och indirekt kostat tusentals jobb i ert och i vårt land. Detta betyder alltså att vi skulle behöva betala priset för bristen på omstrukturering i Förenta staterna. Enligt min mening har det lagts fram flera mycket goda förslag från Europeiska unionens sida för att undersöka om det inte går att bygga upp en slags fond för att hjälpa till vid omstruktureringen av stålindustrin i Förenta staterna. Dessa förslag har nu naturligtvis tagits tillbaka, vilket således innebär att vi inte kommer längre och att de dyra kostnaderna för stålet i Amerika - och det är absolut inte enbart på grund av den dyra dollarn, utan naturligtvis även på grund av systemen för sociala behov och pensioner inom stålindustrin - att den typen av problem de facto slår tillbaka mot oss.
Herr talman! Jag tror att Barcelona måste användas för att även starta en diplomatisk offensiv vid sidan av de normala åtgärder som ni, kommissionär Lamy, måste vidta genom att naturligtvis även hota med motåtgärder visavi Förenta staterna. Men vad det rör sig om är att vi även i Barcelona måste inleda en diplomatisk offensiv för att göra klart för Förenta staterna att den här typen av protektionistiska åtgärder inte leder till någonting annat än oerhörda störningar av frihandeln och därigenom även till oerhörda störningar i fråga om skapandet av arbetstillfällen. Det är precis den motsatta signalen vi behöver: vi vill alla skapa fler arbetstillfällen på global nivå. Vad som nu sker är det motsatta. Alltså, herr talman, uppmanar jag kommissionen och rådet eftertryckligen - det gläder mig att rådet är här - att se till att det i varje fall tas initiativ i Barcelona.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Socialisterna har alltid utgjort en del av en rörelse för världsomspännande fred. Efter det kalla kriget försvarade de multilaterala avtal som skulle bringa ned vapensystem, speciellt kärnvapen, kvantitativt och kvalitativt till lägsta möjliga nivå. Europa har valt att använda den fred som vunnits till att täta fattigdomsklyftan. I denna dag som i dag är i den flerpoliga världen konfronteras vi med fler än hundra regionala konflikter, med framför allt civila offer, och ofta även finansierad illegal vapenhandel och handel med naturliga råvaror, som olja och diamanter. Vår styrka var och är konfliktförebyggande åtgärder. Stater smulas sönder i Afrika, krigsherrar arbetar mycket listigt tillsammans med internationella terroristnät, och då är ett intensivt samarbete mellan alla medlemsstater i den internationella rättsordningen det enda svaret. Europa måste vara en oberoende, kritisk men uttalad partner till multilateralt agerande Förenta staterna. Mot den bakgrunden måste unilateral USA-politik kritiseras, vilket Patten och Solana korrekt gjorde, medan gemensamma åtgärder måste stödjas. Ett omedelbart gemensamt projekt är mycket viktigt för Mellanöstern, vilket sades i förmiddags, och detta projekt från Europeiska unionens och FN:s sida är mycket angeläget. Vi vill också prioritera kampen mot internationella terroristnät och även situationen i Irak, men då via FN och inte unilateralt. Vi betonar att allt detta inte passar inom ramen för gammaldags antiamerikanism, utan baseras på erkännandet att alla människor av god vilja behöver varandra. Ingen kan ordna upp världen på egen hand, herr talman. Vi är särskilt oroade av ryktena i Los Angeles Times om att Pentagon utarbetar planer för användning av kärnvapen mot sju stater, däribland Ryssland och Kina. Det strider mot internationella fördrag som försöker att binda alla länder till en begränsning av kärnvapen i vetskapen om att vi redan nu kan döda varandra många gånger om med den potential som finns. Vi uppmanar kommissionen och rådet eftertryckligen att visa ett starkt motstånd mot förberedelsen till en ny och farlig kärnvapenkapplöpning. Vi tror fortfarande att den största tryggheten ligger i att överbrygga klyftan mellan rik och fattig, varigenom vi vill skapa en värld som är en gemensam plats för alla människor av god vilja, mot internationella terrorister. Detta initiativ skulle vi gärna vilja se från Europas och Förenta staternas sida, även konkret i Monterrey genom att uppfylla de 0,7 procenten.

De Clercq (ELDR).
Den transatlantiska förbindelsen mellan Europa och USA kommer på nytt att hamna under hård press. Europa och Förenta staterna använder ett allt mer hotfullt språk när de talar med varandra, och detta i skilda frågor. Så sent som under den gångna veckan utlöste president Bush ett nytt handelskrig genom att tygla importen av stål med importavgifter. Europeiska unionen har med rätta ingivit ett klagomål till Världshandelsorganisationen mot dessa drakoniska åtgärder. Även om våra handelstvister med USA inte utgör mer än en till två procent av våra handels- och investeringsflöden kan de vålla stor skada på våra ömsesidiga förbindelser. Handelstvister blir alltid förstasidesnyheter och underminerar de politiska förbindelserna som för ögonblicket redan är mycket sköra. Varje ny handelstvist är en för mycket. Det är alltså högst angeläget med större ansträngningar för att lösa potentiella konflikter på ett tidigt stadium. De transatlantiska förbindelserna är i akut behov av nya positiva impulser för allas vårt intresse.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! De gröna har i över ett årtionde försökt att avslöja myterna kring frihandelsteorierna. Nu vet vi med säkerhet, som vi alltid har misstänkt, att Förenta staternas och dess storföretags retorik var en bluff. I stället för att hjälpa fattiga länder att besegra fattigdomen, avslöjar nu Förenta staternas importtullar hur landet använder handelsreglerna för att få tillträde till andra länders marknader, samtidigt som man skyddar sin egen industris intressen på hemmaplan. Förenta staterna anser tydligen att frihandelsvillkoren kan dikteras ensidigt av en supermakt: Detta är bra för de amerikanska exportörerna, men inte lika bra för industrin i landet.
Jämför detta med de otvetydiga lektioner som Förenta staterna gav utvecklingsländerna vid WTO-mötet i Doha, då man sade att utvecklingsländerna, om de avreglerade sina marknader, automatiskt skulle få skörda frukterna av globaliseringen. Fattigdomsminskning och en hållbar utveckling skall då på något sätt ske automatiskt, men de fattiga länderna har emellertid vetat sedan länge att detta inte på långa vägar blir fallet.
En bra sak som kanske kunde bli resultatet av president Bushs ensidiga införande av importtullar på stål, är en välbehövlig, seriös diskussion om frihandelsmodellens inneboende brister och svagheter, eftersom det finns en växande opposition mot den globala orättvisa som finns inneboende i dess diktat om att alla länder måste sätta den internationella konkurrensen framför alla övriga inhemska intressen. Reaktionen mot detta omfattar bl.a. indianska jordbrukare som vill se en höjning av tullarna för att få ett skydd mot billigt importerat livsmedel, och stålarbetare - däribland stålarbetare inom den helt omstrukturerade brittiska stålindustrin - som anser att de fortfarande inte kan konkurrera med den rumänska stålexporten.
Det finns emellertid vissa vedergällningsåtgärder som EU bör överväga, som skulle skicka det rätta budskapet till Förenta staterna. Jag skulle vilja veta vad rådet och kommissionen anser om dem. Eftersom Förenta staterna har vägrat att tillämpa Kyotoprotokollet, p.g.a. de påstådda effekter detta skulle få för det amerikanska näringslivet, bör EU, t.ex., ta ut en energiskatt på alla varor som tillverkats i Förenta staterna. Vi kan också överväga ett fullständigt förbud mot import av allt genetiskt modifierat livsmedel som producerats i Förenta staterna, eftersom amerikanska påtryckningar som utövats enligt frihandelsregler har hindrat EU:s ministrar från att ta hänsyn till allmänhetens åsikter genom att förbjuda sådant livsmedel i Europeiska unionen. EU borde för länge sedan ha synat president Bushs bluff.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Läget i de transatlantiska förbindelserna betraktas givetvis mot bakgrund av aktuella händelser.
Låt oss först tala om beslutet att beskatta import av stål med upp till 30 procent och att införa kvoter. Som främsta exportör till Förenta staterna är unionen den viktigaste måltavlan. Men importen av europeiskt stål är trots allt inte orsaken till den amerikanska stålindustrins svårigheter, med tanke på att denna import har minskat med 33 procent sedan 1998.
Vid sidan av tvisterna om hormonbehandlat kött och GMO kan vi nu förvänta oss allvarliga ekonomiska och sociala återverkningar inom den europeiska stålsektorn. Det vore således en klok idé för kommissionen, vilket Lamy aviserade, att framföra klagomål hos WTO, men också att snarast vidta vedergällningsåtgärder gentemot amerikanska exporter.
Detta nya beslut från Bushadministrationen vittnar dock om att den amerikanska regeringen på nytt hävdar sin vilja att anta en ensidig strategi på många områden: inom handel och ekonomi, men också inom kultur och försvar, och det är på den sistnämnda fronten som den riktigt stora oron finns. New York Times har just offentliggjort att Pentagon har en hemlig plan mot Irak, Iran, Libyen, Syrien, Nordkorea, men också Ryssland och Kina. Enligt denna rapport skall det vara möjligt att använda kärnvapen i ett angrepp, till exempel i en arabisk-israelisk konflikt.
Som John Isaac säger, en person i den amerikanska föreningsvärlden: doktor Folamour är alltid levande i Pentagon. Att den amerikanska supermakten närmar sig logiken om det ständiga kriget, med kampen mot terrorism som förevändning, är ytterst farligt för hela planeten.
Amerika omdefinierar sin roll i världen kring en enda besatt tanke: sin säkerhet. Men den goda rätten på denna planet får inte främst, uteslutande och alltid vara amerikansk. Hur kan man inte oroa sig över uttalandet från John Bonton, statssekreterare, som gjorde följande dräpande påstående vid nedrustningskonferensen: ?Vår politik är helt enkelt proamerikansk. Förenta staterna kommer att möta hotet med alla metoder som står till dess förfogande.?
Denna inriktning, som medför att försvarsbudgeten ökas med 15 procent, dvs. motsvarigheten till alla OECD-länders offentliga utvecklingsstöd, och projektet med ett antimissilvapensystem riskerar att ge upphov till en ny kapprustning. Kampen mot terrorismen förutsätter tvärtom att man intresserar sig för den jordmån som gynnar terrorism och att man söker efter verkliga lösningar.
Genom att fortfarande vägra att ratificera flera internationella konventioner blockerar Förenta staterna framsteg för en mer rättvis värld. Jag syftar på konventionerna om barns rättigheter, nedrustning, biologiska vapen, internationella brottmålsdomstolen, klimatförändringar, Kyoto och många fler, för att inte glömma den alltför partiska amerikanska attityden i konflikten i Mellanöstern.
Det är inte heller möjligt att förtiga det statsbrott som dödsstraffet är, när det tillämpas av en supermakt som gör anspråk på att tvinga på världen sin ordning och sina värderingar. Den värderingen vill vi inte ha. Många medborgare, även amerikanska, förkastar denna vision av världen och strävar efter solidarisk globalisering. Det är ett av budskapen från det internationella sociala forumet i Porto Alegre: Europa måste lyssna till de starka förväntningarna på att EU skall bidra till en sådan utveckling.

Schwaiger (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! De transatlantiska handelsförbindelserna har vid ett flertal tillfällen under de gångna åren ställts inför problem. Vi har kunnat lösa många handelskonflikter på ett sätt som har varit tillfredsställande och professionellt för båda sidor, men endast därför att vi har hållit oss inom ramarna för Världshandelsorganisationen och dess regler för en fri och rättvis världshandel och också därför att Världshandelsorganisationen är den enda internationella organisation som förfogar över ett konflikthanteringssystem som också erbjuder möjlighet till sanktioner.
I och med strafftullarna på importen av stål lämnar USA den gemensamma grund som vi hittills har stått på inom ramen för Världshandelsorganisationen. Undrande står vi européer och ser på dessa åtgärder, som i första hand riktar sig mot vår produktion av stål. Nästan hälften av den europeiska stålexporten till Förenta staterna berörs av strafftullarna. Dessutom får Europa räkna med att bli dubbelt drabbad av de amerikanska åtgärderna genom att tredje part lägger om sin handel. Vi är inte beredda att acceptera detta. Vi kommer inte att stödja Förenta staterna genom att spela ut deras arbetstagares intressen mot våra arbetstagares.
Den europeiska stålindustrin har de gångna åren med stor framgång lyckats genomföra sin omstrukturering, men detta har krävt stora arbetsförluster, vilket var mycket smärtsamt. Förenta staterna måste få klart för sig att det inte ligger i deras intresse att i inledningen av handelsrundan i Doha underminera förtroendet för det multilaterala regelsystemet och Världshandelsorganisationens partiobundna konflikthanteringssystem. För de bilaterala kontakterna med Förenta staterna gäller det att visa EU:s beslutsamhet gentemot den amerikanska partnern att helt enkelt inte acceptera detta tungt vägande och orättvisa ingrepp i den fria världshandeln och att även peka på de instrument som i nuläget står till EU:s förfogande.
Varför överväger inte kommissionen att använda det instrument som enligt beslut från panelen för amerikanskt exportstöd står till förfogande, dvs. motåtgärder? Vi kan behöva klargöra detta för Förenta staterna en gång för alla.

McNally (PSE).
Herr talman! Ett beteende som verkar vara irrationellt har vanligen en förklaring. President Bushs beslut om att införa ståltullar är irrationellt. Tullarna är ett uppenbart brott mot världshandelsbestämmelserna. Det har inte skett någon plötslig, katastrofal ökning av importen. US Steel har inte varit konkurrenskraftigt, och har haft stora problem, under en lång period; det har inte blivit så helt plötsligt. Tullarna kommer inte att lösa problemen för US Steel, men de kommer att allvarligt skada Förenta staternas allierade. De kommer att förstöra amerikanska arbetstillfällen inom andra områden, och de kommer att skada den internationella handeln.
Om nu president Bush känner till allt detta, varför fattar han då detta irrationella beslut? Vi vet varför. Han vill köpa röster i stålproducerande områden, med tanke på november, och är så mån om att göra det att han gärna offrar sin internationella trovärdighet - och vi i EU och andra länder i världen får betala priset! Tala om oavsiktlig skada på civila mål! Detta kan naturligtvis inte tolereras. Vi ger inte statligt stöd till stålbranschen, vi dumpar inte stålpriserna. Vi har gjort fruktansvärda uppoffringar för att vår stålindustri skall bli konkurrenskraftig. Vår marknad är fri. Det finns ingenting som berättigar detta avsiktliga angrepp på de europeiska stålarbetarnas arbetstillfällen.
Kom ihåg att det handlar om den president som anser att han kan utöva ett världsledarskap. Låt vara att han styr den största militärmakten i världen, men han är den största dummerjönsen när det handlar om medborgarskap och hänsyn till andra. Jag säger till kommissionen: Tag itu med honom. Vi står bakom er och ni har instrumenten för att se till att ni kan handla både lagligt och effektivt. Ta itu med saken!

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Jag är förfärad över Förenta staternas dåliga uppförande när det gäller den fria stålmarknaden, särskilt som frihandel har varit ett kännetecken för Förenta staterna sedan 1900-talet. Jag blir bedrövad av den åtföljande försämring av den transatlantiska alliansen som detta skapar: En allians som i dag är den största kraften i världen som verkar för fred, och en allians som ger ojämförliga möjligheter till välstånd för en miljard av fattiga i världen.
Men eftersom Europeiska unionen och Förenta staterna delar viktiga värderingar, kan jag aldrig tro att Förenta staterna verkligen har för avsikt att genomföra denna destruktiva åtgärd. Jag ser därför detta som en rent politisk manöver, dvs. att president Bush blidkar inhemska intressen och särintressen. Vi måste vara hårda, därför att vi då kommer att lyckas. Det är för en god sak. Vi har de korrekta argumenten. Jag stöder fullt och fast kommissionen och ministerrådet, och med stöd och påtryckningar från EU, tror jag att Världshandelsorganisationen kommer att handla på ett korrekt sätt och förkasta Förenta staternas ståndpunkt, och att president Bush kommer att välkomna detta.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Händelserna den 11 september borde ha stärkt den transatlantiska förbindelsen till fördel för de känslor och den solidaritet som uttrycktes. I dag verkar det i stället finnas ett större avstånd inom denna förbindelse. Den atlantiska alliansen, som för första gången beslutade att tillämpa artikel 5 i sin stadga, befinner sig i kris på grund av att amerikanerna inte ansåg att de behövde vända sig till organisationen i kriget i Afghanistan.
Inom alliansen ställer man sig frågande till detta uttryck för ensidigt handlande, och ingen vill se att det skulle vara ett bevis på att amerikanerna brister i intresse för sina europeiska allierade. Jag delar denna analys och den frustration som den leder till, men inte de slutsatser som i allmänhet dras.
Jag har alltid hyllat idén om att världssamfundets förebyggande och hantering av kriser måste regionaliseras. Erfarenheten från början av krisen på Balkan visade att det visserligen hade ett stort symbolvärde men inte var särskilt effektivt att skicka ut soldater från jordens alla hörn, från Vancouver till Vladivostok och från Moskva till Buenos Aires. För att ingripa effektivt i arbetet med att bevara och återinföra fred på ett antal platser på jorden måste man vara förtrogen med kulturen och historien i det land som befinner sig i kris.
Detta fick till exempel världssamfundet att främja inrättandet av en interafrikansk fredsstyrka. Det var det som fick amerikanerna att besluta sig för att angripa Kabul med direkt stöd av de afghanska styrkor som var motståndare till talibanernas barbariska diktatur.
Natos uppgift, det sade jag redan i Bryssel 1993, är framför allt att ingripa på europeiskt territorium och Europas närmaste områden, framför allt kring Medelhavet och i Mellanöstern, för att garantera och utveckla ett område med fred och stabilitet.
Inom denna allians anser jag det legitimt att amerikanerna, som är medvetna om vår rikedom, kräver att vi i allt större utsträckning skall dela bördan att stå för det europeiska försvaret, vilket de hittills har tagit ansvar för nästan på egen hand. Jag tror att européerna måste förbereda sig på att en dag ta över det ledarskap som amerikanerna är beredda att överlämna steg för steg. Men det krävs att unionens regeringar har viljan till det och att de förser sig med medlen för att uppnå det. Tror ni, herr rådsordförande, att de äntligen är beredda till detta?

Mann, Erika (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionärer, ärade kolleger! Låt mig ta upp tråden från i morse. De transatlantiska förbindelserna verkar ständigt och jämt sättas på prov. Detta är inget nytt, inga nya konflikter. Stålet är en gammal fråga. Som flera kolleger har antytt bör vi agera med den hårdhet som krävs. Samtidigt får vi inte förlora vårt förnuft, vår klokhet och vår vidsynthet.
Rådets tjänstgörande ordförande har påpekat att förbindelserna är historiska, att vi har många gemensamma värderingar, men att vi bör röra oss från en krisdynamik i riktning mot en dialogdynamik. Jag skulle uttryckligen vilja hålla med. Detta betyder emellertid även att rådet måste ta sikte på nya initiativ. Det var den spanska ordförandegruppen som grundade den nya transatlantiska agendan. Jag anser att samma ordförandegrupp bör tar itu med en analys och en översyn, för att sedan lägga fram nya förslag på nästa toppmöte. Jag vill fråga er vad som hittills har planerats och hur den spanska ordförandegruppens förslag ser ut?
Det behövs en uppdatering. Min kollega James Elles sade detsamma i morse. Vi behöver en strategi för EU som sträcker sig längre än nuläget. Kommissionens förslag är bra, men det är inte tillräckligt och behandlar inte alla faktorer. Framför allt behandlas inte EU:s strategi i tillräcklig utsträckning. Kommissionär Lamy talade i dag om att han undersöker vissa områden. Bland annat nämnde han upphovsrätt och fakturagranskning. Tillsammans med James Elles kommer jag i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi att infoga förslag om detta i det betänkande som läggs fram för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Intressant nog skall ni se att förbindelserna på handelsområdet är mycket goda och att vi inom många sektorer redan kan tala om en transatlantisk marknad. Detta är givetvis ingenting som kan släta över handelskonflikter, tvärtom. Vi kommer att ha en liten delegation i Toledo på måndag. Frågan om USA och Världshandelsorganisationen står på föredragningslistan. Jag skulle vilja be er berätta i korthet hur vi skall gå till väga på detta möte.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Herr talman, kolleger och herr rådsordförande! Vad är det egentligen som händer i Förenta staterna sedan Bush tillträdde? Med ett järnansikte utfärdar han unilaterala åtgärder, åtgärder som a) motverkar sitt eget syfte för de transatlantiska förbindelserna, b) inte är förenliga med WTO-avtalen och c) kommer att leda till en våg av protektionism i världen.
En importavgift på 30 procent på stål, framför allt inriktad på Europeiska unionen, är en stor orättvisa. Har inte vår europeiska stålsektor mycket framgångsrikt genomfört en omstrukturering de senaste åren? Vi har ingen överkapacitet längre. Genom importbegränsning i Förenta staterna ökar priset på stål där, och därefter kan den absolut nödvändiga omstruktureringen av den amerikanska stålsektorn finansieras. Men kolleger, konsekvensen för Europa är en ökning av importen genom dumpning på vår marknad, alltså sjunkande priser på stål med alla dess konsekvenser, i synnerhet för sysselsättningen. Ett företag som Corus i Nederländerna och England kommer att drabbas mycket hårt, för detta sista scenario kostar oss en hel del arbetstillfällen.
Jag frågar Europeiska unionen och i synnerhet kommissionär Lamy och ordförandeskapet vad de tänker göra åt detta?

Atkins (PPE-DE).
Herr talman! Jag var stålminister i Förenade kungariket mellan 1987 och 1989, och hade ansvar för en industri som var överbemannad, en industri som inte var konkurrenskraftig, där en gammalmodig praxis härskade och som var på väg mot en katastrof. När den privatiserades gick den igenom en traumatisk period med nedlagda anläggningar och förlorade arbetstillfällen, och moralen hade nått bottennivå. Vi var emellertid tvingade att uthärda detta, om vi skulle kunna säkra någon framtid över huvud taget. Vi vill inte att detta skall hända igen p.g.a. att en extern makt som Förenta staterna verkar ha brutit mot WTO:s bestämmelser, i synnerhet som Förenta staterna självt bör omstrukturera gamla anläggningar, rationalisera arbetskraften och modernisera praxisen, så att dess egen industri förbättras - men inte på bekostnad av den europeiska industrin.
Jag finner det minst sagt irriterande, att Rumänien är ett av de länder som undantas av Amerikas förenta stater. Sidex har sitt säte i Rumänien, och detta företag har när band till Ispat, företaget som kontrolleras av Lakshmi Mittal, som gav Tony Blair och Labourpartiet 125 000 pund sterling till deras valrörelse, och sedan försökte att påverka president Bush mer än någon annan att införa 30-procentiga tullar, som skulle skydda hans amerikanska och rumänska stålintressen - något som kan leda en undergång för den brittiska stålindustrin. På vilken sida står egentligen Tonys kompis? Det verkar inte vara på de brittiska och europeiska arbetstagarnas sida, eftersom Mittal förväntas tjäna 1 miljard US-dollar på denna affär. Bidraget på 125 000 pund sterling var ett riktigt klipp - en billig och cynisk investering som bokstavligen kommer att ge utdelning.
Labourregeringen är därför inte vårt svar - utan det är kommissionen. Vi måste stödja kommissionären i samband med hans beslutsamma försök att protestera och, om nödvändigt, vedergälla - men på ett försiktigt sätt. Vi behöver en fortsättning av OECD-samtalen, och att dessa blir en framgång. Vad säger ni om vissa riktade åtgärder mot produkter från Pennsylvania, Ohio och West Virginia?

Westendorp y Cabeza (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! De transatlantiska förbindelserna är mycket viktiga. De var en prioritering under det förra spanska ordförandeskapet, de är det i det nuvarande och vi måste därför göra vad vi kan för att skydda dem.
Men i varje relation finns det två parter och vi ser nu att Bush vill agera själv, det vill säga, han vill använda sig av Frank Sinatra-doktrinen I'll do it my way såväl på inom politiken - och jag har bara två minuter på mig och kan inte breda ut mig om detta - som inom handeln.
Handeln har aldrig varit ett motiv som satt dessa förbindelser på prov. Vi har sett våra handelstvister som ett undantag medan de handelsmässiga fördelarna varit regel, men nu har de dock gått för långt, såväl när det gäller stålet som en annan produkt man pratar mindre om, nämligen klementinerna. Fallen är olika: Klementinerna berör ett enda land, och för övrigt den region som kommissionär Solbes kommer ifrån, och stålet berör oss alla. Båda fallen går emot WTO:s regler utan något berättigande, och dessutom är det aktioner som går emot USA självt.
Vi måste hantera både de indirekta, jag menar att vi kan vidta åtgärder mot oegentligheter inom handeln, och de direkta skadorna. Det finns flera möjligheter, en är att agera inom WTO, men det kommer att ta tid och på lång sikt kommer vi alla att vara döda innan dess; vi har också laissez-faire-möjligheten, det vill säga, att inte göra någonting, eftersom biindustrier som importerar stål-inputs blir mindre konkurrenskraftiga och vi kan därför ersätta dem, men jag tror att vi måste agera genast. De provisoriska åtgärder som kan vidtas har vi inom räckhåll, med stöd av ?panelens? dom om Foreign Sales Task Corporation, och vi måste därför agera omedelbart.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! I en välkänd passage hos Julius Caesar finns följande mening: ?Ej må vi tadla stjärnorna, o Brutus, men väl oss själva, för vår brist på framgång.?
Detta citat är särskilt passande för detta ögonblick, för det allvarliga i problemet ligger inte så mycket i de protektionistiska åtgärder som berör Förenta staterna som i den reaktion Europeiska unionen måste visa inför dessa handelsaggressioner, ett sammanhang där frågan om stålet och klementinerna som min gode vän Westendorp har nämnt, inte är en isolerad händelse, utan har ett före och efter.
Förbudet mot import av hormonbehandlat kött har nämnt här i kammaren, liksom slaget om bananerna, de exportstöd som har förklarats illegala av WTO-panelen och de diskussioner som har förekommit angående tillämpningen av konkurrenspolitiken och vissa fusioner genomförda av kommissionär Monti samt stöden till vissa amerikanska produkter.
Men det som oroar mig mest i denna hatkärleksrelation är inte så mycket det som har hänt utan vad framtiden utvisar, vilket består i att den republikanska administrationen är på väg att ge efter för en protektionistisk frestelse som just nu visar sig i två fall: stålet som redan är tillräckligt förklarat, och jag skriver helt under på det som min partikamrat Atkins sagt, och fallet med klementiner vilket också togs upp av min kamrat Westendorp. I detta fall har gränsen, som kammaren känner till, stängts efter ett ensidigt beslut av Förenta staterna den 30 november.
Den spanska regeringen och min parlamentsgrupp uppmärksammade kommissionen på dessa händelser den 12 december, vilken genast började agera. Tack för denna snabbhet! Den spanska regeringen begärde således den 14 februari, då dialogen misslyckats, att ett förfarande skulle inledas inför WTO.
Vad jag nu kräver är att man visar samma effektivitet som för stålet i frågan om klementinerna, vilken är ännu ömtåligare, för om det i första fallet handlar om ett införande av tullar, vilka enligt min mening är otillåtna och helt olagliga, så handlar det i det andra fallet om en mer drastisk metod, en stängning av gränser. Det är därför nödvändigt att ta upp frågan i WTO, men denna konflikt kommer inte att lösas förrän i fallet med klementinerna flera säsonger har förflutit, varför jag kräver ett omedelbart skadestånd och ersättning.
Det vi måste göra är att tvinga Förenta staterna till förhandlingsbordet för att lösa frågan om stålet och klementinerna och inleda de tvingande åtgärder som min gode vän och landsman Carlos Westendorp har nämnt.

Désir (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Efter den 11 september verkade Förenta staterna vilja ge sig in i en politik för ett brett partnerskap på internationell nivå. De betalade sina försenade avgifter till FN, de rådgjorde med européer och många andra. Men efter talet om tillståndet i nationen är det en hårdför ensidig linje som gör sig gällande. Denna vändpunkt tycks kunna leda till allvarliga avarter, att döma av Pentagons rapport om en revidering av doktrinen om användning av kärnvapen, som i ett första slag skulle kunna avse Ryssland, Kina och många andra. Detta skapar ett besvärligt och oroväckande sammanhang för de transatlantiska förbindelserna, om man dessutom lägger till besluten om stål. I det här skedet är det viktigt att Europa hävdar sig som en viktig partner som anser att vänskap och solidaritet förutsätter ömsesidighet. För en jämvikt i den europeisk-amerikanska förbindelsen är detta nödvändigt. Europa måste hävda att man inte kan möta instabiliteten, farorna och obalansen i dagens värld enbart med en stor påk, att man också måste ha förmåga att vinna slaget om fred, att det i dag är nödvändigt att ägna lika stor energi åt att bekämpa skillnader i utveckling och undanröja oroshärdar som den i Mellanöstern som man har ägnat åt att bekämpa terrorismen.
När det gäller stålfrågan måste Europa ge prov på beslutsamhet. Det är bra att påpeka, vilket kommissionär Lamy gjorde i förmiddags, att man måste följa de multilaterala disciplinerna. Man får inte heller tveka att få andra att följa dem när det är Europa som får rätt vid WTO. Jag tänker självklart på Foreign Sales Corporation. Jag skulle således vilja fråga kommissionen om den har för avsikt att vidta de vedergällningsåtgärder på handelsområdet som WTO har gett oss tillstånd att genomföra, med hänsyn till Förenta staternas nyligen fattade beslut på stålområdet och de brott mot handelsavtal som de redan har gjort sig skyldiga till på området exportsubventioner.

Cushnahan (PPE-DE).
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är oupplösliga. Vi har starka band med rötter som går tillbaka i båda parters historia, och vi delar många värderingar. En förstärkning av de gamla transatlantiska förbindelserna är till nytta för oss båda. Dessa förbindelser måste emellertid grundas på jämlikhet och ömsesidig respekt.
När Förenta staterna hade störst behov av stöd, efter angreppen den 11 september, svarade Europa med ett oförbehållsamt stöd och solidaritet - det var det enda rätta. Olyckligtvis har inte Förenta staterna genom sin utrikespolitik svarat med samma slags solidaritet och samarbete. Före den 11 september fanns det ingen tillstymmelse till samarbete när det gällde Kyotoprotokollet. Det är obefintligt när det gäller ett gemensamt förhållningssätt till Mellanöstern, som är vårt allvarligaste politiska problem för tillfället, där Förenta staterna tyvärr har en ensidig inställning. Det kasserades genom Förenta staternas beslut att införa importtullar på stål.
Återvändandet till amerikansk unilateralism - som är särskilt tydlig genom Förenta staternas uttalade avsikt att utvidga kriget mot terrorismen till att omfatta Irak - visar ett förakt för vår roll när det rör internationella frågor. Det verkar som om Förenta staterna tar lätt på de transatlantiska förbindelserna, och tar dem på allvar när det passar det, men struntar i dem när dess politik och intressen sätts främst.
Alla dessa erfarenheter, särskilt dem under den senaste tiden, understryker hur viktigt det är för EU att stärka sin utrikespolitiska roll, däribland sin förmåga på försvarsområdet och det militära området, så att vi kan nå en lämplig jämvikt i våra transatlantiska förbindelser.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Denna vecka kommer Europeiska rådet att sammanträda i Barcelona för att försöka bygga vidare på Lissabonprocessen. Vi detta sammanträde kommer vi att verka för att det vidtas fler åtgärder för avreglering, för ytterligare liberalisering, och därmed se till att vi drar lärdom av flexibiliteten på arbetsmarknaden. Det finns dem bland oss som har känt, ända sedan vi kom till Europaparlamentet, att det finns mycket retorik om frihandel i kammaren, men även att medlemsstaterna förespråkar mycket protektionism här i Europa.
Hela den europeiska dagordningen när det gäller att föra fram en enhetlig konkurrenspolitik och slå ned på statligt stöd syftar till att se till att vi har frihandel. Under dessa förhållanden är dem av oss som betraktar oss själva som Förenta staternas bästa vänner enormt besvikna på de åtgärder som Förenta staternas president har vidtagit. Det är inte för starka ord om man säger att vi, på sätt och vis, känner oss bedragna.
Jag kopplar inte detta till vårt stöd till Förenta staterna efter händelserna den 11 september. Händelserna den 11 september var så fruktansvärda, att de inte bör kopplas till något avtal inom något annat politikområde. Men för dem av oss som har pekat på Förenta staterna som ett exempel på en avreglerad och liberaliserad ekonomi, har det varit ett hårt slag att se det sätt på vilket president Bush - när han ställts inför svårigheterna inom den amerikanska stålindustrin - satsat på protektionism. Det är ännu värre när man i dagens Financial Times kan läsa ett rättfärdigande av dessa åtgärder, som uttrycks av Robert Zillick, företrädare för den amerikanska regeringen när det gäller handelsfrågor. Jag tycker synd om Zillick, som vi, som sagt, betraktar som en vän till det brittiska konservativa partiet, därför att denna artikel krossar all hans trovärdighet när det handlar om att diskutera handelsfrågor.
Förenta staternas företrädare som lyssnar på denna debatt måste få veta att - samtidigt som vi har fått höra de vanliga uttalandena i antiamerikansk anda - vi i kammaren som är Förenta staternas vänner, känner oss verkligen mycket besvikna.

Corbey (PSE).
De transatlantiska förbindelserna befinner sig nu i strömt vatten. Europeiska unionens lilla båt är illa ute på den amerikanska maktdemonstrationens vågor. Stålkrisen är i första hand politisk. President Bush vet att han har internt stöd av sina väljare. Man förväntade sig knappast någon vedergällning från yttervärldens sida och ingen politisk reaktion, vilket gav utrymme för att vältra över arbetslösheten på yttervärlden. Europeiska unionens lilla båt följer nu flämtande en strikt juridisk kurs. Vi måste utnyttja alla möjligheter och medel inom WTO till det yttersta. Vår vedergällning måste vara övertygande. Men inte heller det väcker någon större förhoppning om ett lyckligt slut på kort sikt. Vår båt skulle behöva vara tillräckligt stor för att klara av det hårda vädret. Men vi behöver även en skicklig bemanning. En politisk kris kräver ett politiskt svar, och detta måste vi tänka över.
Under tiden uppmanar jag kommissionen, och framför allt kommissionär Liikaanen, att sätta in politiska handlingar på intern nivå. Vi måste bygga ett ordentligt skepp. Vi har knappast någon stålpolicy längre, än mindre en stålpolitik. Vi befinner oss ute på havet utan livbåtar för arbetstagarna. Om det är något vi skall ta lärdom av från denna stålkris är det en upprättelse för en europeisk stålpolitik.

Bowe (PSE).
Herr talman! Vi kan alla i dag fördöma den amerikanska regeringens åtgärder, genom dess införande av dessa orättfärdiga, olagliga och fullständigt orättvisa tullar på stålprodukter som importeras till Förenta staterna. Vi vet alla att tullarna införts för att man skall ta kortsiktiga politiska poäng, och vi beklagar detta. Men vi måste också förenas bakom vissa tydliga, bestämda och seriösa åtgärder. Vi måste visa att vi menar allvar.
Kommissionen måste nu handla snabbt inom ramen för WTO, för att få bort dessa tullar. Vi måste få till stånd skyddsåtgärder för att förhindra att en flod av billig import skadar vår egen industri. Dessa åtgärder måste vidtas med hänsyn till alla stålkällor utanför EU, i form av kvoter som grundas på 1998 års importnivåer, om våra åtgärder skall betraktas som lämpliga för att skydda vår egen industri.
Jag rekommenderar inte att vi bekämpar eld med eld under dessa omständigheter. Vi måste i stället hälla en stor hink med kall logik, sunt förnuft och internationell rätt över den amerikanska regeringen, för att den skall ta sitt förnuft till fånga.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Ordförandeskapet har med stor uppmärksamhet lyssnat på alla inlägg i denna debatt och vi har mycket noggrant noterat ståndpunkterna.
Som utrikesministern i sin roll som rådsordförande sade redan i presentationen är handelspolitiken gemensam och Europeiska kommissionen har fullständig frihet och makt att fatta de beslut som hör dit. Och i enlighet med detta tycker jag att kommissionen för Europeiska unionens räkning har intagit en fast ståndpunkt, en ståndpunkt som har uttryckts offentlig och som enhälligt godkändes av unionens ministerråd i måndags.
Jag anser därför att vi, som jag sagt, måste lita på kommissionens förmåga att hantera denna fråga, komma med relevanta krav, och även kräva relevanta ersättningar och använda motåtgärder, i största respekt för WTO:s bestämmelser. Ordförandeskapet anser att vår styrka är att kräva att USA respekterar de regler alla vi grundare av WTO har instiftat. Därför är det mycket viktigt att Europeiska unionen ger exempel på att vi är de första att respektera inte bara förfarandena utan även bestämmelserna i WTO.
Fallet med klementinerna har också tagits upp, en annan handelsfråga vi tvistar med USA om. Här kan inte ordförandeskapet säga annat än att det är den berörda medlemsstatens sak, i detta fall Spanien, att lämna in sitt klagomål inför kommitté 133 och att kommissionen skall agera i enlighet med vad denna beslutar. Allt tycks peka på att de vidtagna åtgärderna är oproportionerliga när det gäller det misstänkta hotet från den så kallade Medelhavsflugan, vilket är det argument som USA har använt för att förbjuda klementinexporten. Dessa frågor kommer att tas upp av kommitté 133, vilken hanterar denna typ av ärenden, och kommissionen kommer att få ett mandat för att agera här.
När det gäller andra reflektioner här om Förenta staternas beklagliga tendens till ensidigt agerande i många fall, inte bara i de handelspolitiska frågorna utan även i andra allmänpolitiska, kan inte ordförandeskapet annat än instämma i många av de åsikter som har uttryckts här. Jag tycker därför att det kommande toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna den 2 maj i Washington är ett bra tillfälle för rådets ordförandeskap och kommissionens ordförande att påminna Förenta staternas president om andan i den transatlantiska förklaringen som, vilket har nämnts, undertecknades 1995, och som tvingar parterna till en samarbetsanda, att försöka finna gemensamma nämnare och inte söka det som skiljer dem åt och som intresserar båda parter, i den mycket goda traditionen och den intensiva förbindelsen mellan Förenta staterna och Europa, att söka träffpunkter och inte skiljepunkter. Och det är givetvis inte till någon hjälp att finna gemensamma nämnare i form av ståndpunkter som skiljer Förenta staterna, inte bara från Europeiska unionen, utan från de allmänna linjerna på den internationella scenen.
Jag tycker att den här debatten har varit mycket berikande, många åsikter vi har hört här tar vi med oss i den samling vi kommer att diskutera för att förbereda det kommande transatlantiska toppmötet och jag vill, herr talman, tacka er och detta parlament för alla de tankar som kommit till uttryck under debatten.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag vill först och främst framhålla att kommissionen instämmer i tesen att förbindelserna med USA är viktiga, men detta får aldrig hindra oss från att på ett fast sätt genomföra de åtgärder som är nödvändiga för att försvara unionens intressen.
Debatten i dag har rört de nuvarande konflikterna mellan USA och Europeiska unionen, särskilt konflikten om stål, även om också andra frågor har tagits upp. Det stora problemet vi har framför oss är vad vi skall göra. Som vissa av er säger är det bästa sättet att fastställa sambandet mellan stålkonflikten och andra handelsproblem med unionen. När vår starka punkt är försvaret av det multilaterala är det verkligen rimligt att vi angriper motsägelsen i tillämpningen av de multilaterala bestämmelserna. Vi anser att det inte är en bra lösning och att det inte är den som bäst tjänar unionens långsiktiga intressen.
Andra av er har tagit upp möjligheten att knyta denna fråga till andra, ni har till exempel nämnt Foreign Sales Act eller frågan om hormoner. Vi frågar oss än en gång om sökandet efter paketlösningar utifrån en politisk debatt är den metod vi skall använda oss av.
Vi anser att vår starka hållning gentemot Förenta staterna grundas på behovet att respektera det vi har kommit överens om på det multilaterala området. Detta bör vara den väg vi går. Därför anser vi att det första beslutet utan tvivel måste vara att använda oss av alla existerande förfaranden i WTO, och med alla förfaranden menar vi inte enbart de vars tillämpning kommer att kräva mycket tid, utan även nödvändiga motåtgärder, och hela tiden inom WTO:s ramar. Detta kan naturligtvis också leda till att vi måste tillämpa specifika skyddsklausuler som vi, om vi ser framåt, måste försöka se till att de påverkar utvecklingsländerna så litet som möjligt, eftersom vår åsikt beträffande skyddsklausulerna inte är att vi skall stänga våra marknader utan att bibehålla våra traditionella handelsrelationer med våra leverantörer.
Den möjlighet några av ledamöterna har pekat på med frivilliga restriktiva avtal för att minska exporten är inte förenlig med WTO.
När det gäller klementinerna, något som rådsordföranden redan har tagit upp, vill jag bara peka på att vi förhandlar med Förenta staterna för att söka en lösning på problemet innan nästa skörd. Vi är naturligtvis beredda att även i detta fall, precis som i det förra, använda alla våra lagliga möjligheter i WTO.
Kommissionen har med tillfredsställelse konstaterat den breda enhällighet som råder mellan de europeiska institutionerna när det gäller att vi måste få de multilaterala institutionerna att fungera och möta globaliseringens utmaningar genom att tillsammans med våra amerikanska samtalspartner försöka uppnå de bästa lösningarna och att ensidigheten inte skall vara det alternativ som väljs.
Pascal Lamy kommenterade i förmiddags, och jag vill betona det, att det är väsentligt att uppnå en överenskommelse, och det är den vi har sett här, mellan alla som försvarar en ny positiv påstötning i de transatlantiska förbindelserna. Och detta innebär inte att vi låter bli att ta itu med de existerande problemen genom alla åtgärder eller metoder vi kan.
Som ni känner till studerar vi just nu och arbetar med olika möjligheter och alla nya bidrag från denna kammare kommer att välkomnas.
Slutligen skulle jag vilja tacka för det tydliga stödet för den fasta ståndpunkt som kommissionen har. Vi hoppas att Europeiska unionens ståndpunkt i denna för alla så viktiga fråga stärks med den resolution ni skall rösta om.

Talmannen. -
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är de muntliga frågorna
(B5-0010/02) till rådet från Theodorus Bouwman för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om modernisering av förordning (EEG) 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen och dess utvidgning till att även omfatta medborgare från tredje länder som är lagligt bosatta i Europeiska unionen
och
(B5-0011/02) till kommissionen från Theodorus Bouwman för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om modernisering av förordning (EEG) 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen och dess utvidgning till att även omfatta medborgare från tredjeländer som är lagligt bosatta i Europeiska unionen.

Lambert (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Låt mig först be om ursäkt för att Bouwman, vår utskottsordförande, inte är närvarande, eftersom han tyvärr har blivit sjuk. I egenskap av parlamentets föredragande i detta sammanhang, har det har alltså fallit på min lott att presentera frågan.
Parlamentet har sedan länge känt till problemen rörande den rättsliga grunden för att omfatta medborgare från tredjeländer och att likställa dem med medborgare från Europeiska unionen, i enlighet med den föreslagna moderniseringen av förordning (EEG) 1408/71. Som ledamöterna känner till försöker man genom denna förordning att samordna systemen för social trygghet i medlemsstaterna för personer som reser och arbetar över gränserna.
Vissa av de reservationer som jag har hört uttryckas om utvidgningen av denna förordning att även omfatta medborgare från tredjeländer, gränsar ibland till främlingsfientlighet snarare än det rationella. Ni känner till att parlamentets rättstjänst, genom sitt rättsliga yttrande, ansåg att artiklarna 42 och 308 i Amsterdamfördraget, som föreslogs från första början av kommissionen, kan utgöra en lämplig rättslig grund för denna utvidgning, såväl som för förordningen i sin helhet. Europaparlamentet instämde, vilket också huvuddelen av medlemsstaterna gjorde, och denna rättsliga grund tillhandahöll lika behandling för medborgare från tredjeländer som är bosatta i Europeiska unionen, och fullständigt deltagande från parlamentets sida genom medbeslutandeförfarandet.
Denna samstämmighet rörande den rättsliga grunden verkade för många av oss att ge en stark signal om erkännandet att medborgare från tredjeländer kan bidra till Europeiska unionens funktion, och uppfyllde förvisso de dubbla målen rörande ett förenklande av förfarandet och naturlig rättvisa. För mig var denna samstämmighet en tydlig signal om ett allomfattande Europa. Jag och många andra kan inte förstå - när vi läser Khalil-domen från EG-domstolen - varför denna i väsentlig grad kan ändra den rättsliga grund som rådet och kommissionen nu föreslår i samband med utvidgningen av förordningen.
Khalil-målet, i den mån som juristerna har förklarat saken för mig, omfattar personer som redan täcks av förordning (EEG) 1408/71, som därmed lagligt kan bosätta sig i en annan medlemsstat och sålunda resa över gränserna. De omfattas av denna dom, därför att de är statslösa och har rätt till social trygghet motsvarande den som medborgarna får i den stat som de nu är bosatta i, som ett resultat av internationella avtal. Men de får ingen rätt att röra sig fritt, genom att de omfattas av förordningen. Fri rörlighet beviljas inte genom förordningen. Den bevarar vissa rättigheter för dem som flyttar, genom samordning av systemen för social trygghet.
Rådets uttalande i december i fjol och kommissionens nya förslag förklarar inte ändringen av den rättsliga grunden. De bara meddelar den, helt enkelt. Parlamentet vill nu ha en förklaring. Vilka specifika förhållanden i Khalil-domen, har fått rådet att dra slutsatsen att det är artikel 63.4 som är den korrekta grunden, när detta inte var majoritetens uppfattning tidigare? Har inte målet Gaygusuz mot Österrike vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, där man kommer fram till att nationalitet inte är något hinder för lika behandling i förhållande till landets medborgare när det gäller social trygghet, lett fram till slutsatsen att man skall tillämpa lika behandling i förhållande till förordningen, och sålunda motsvarande rättsliga grund? Och varför skulle inte Europaparlamentet delta på detta område, som direkt berör så pass många personers livssituation? Av detta följer också vår önskan om att klargöra situationen för arbetstagare i anslutningsländerna under övergångsperioder då de inte kommer att ha rätt till fri rörlighet.
Rådet och kommissionen känner också till att kammaren är bekymrad över den komplicerade situation som de arbetstagare som pendlar över gränser står inför. Det belgiska ordförandeskapet har lagt fram en rad förslag på detta område, men det samförstånd som hittills har uppnåtts är minimalt, som parameter 8 rörande medicinsk behandling visar. Vilka är då utsikterna för ytterligare förbättringar för denna grupp av arbetstagare? Vi uppmanar också kommissionen att redovisa sin åsikt om en rad frågor där rådet också verkar vara mindre intresserat av kommissionens åsikt. Vi vill också fråga om de allt fler kopplingarna mellan skattesystem och system för social trygghet diskuteras i rådet och kommissionen, antingen i samband med förordningen eller ur annan vinkel.
Vi känner alla väl till rådets och kommissionens önskan om en ökad rörlighet hos arbetskraften och, som ledamot i utskottet för framställningar, känner jag också till att vissa personer som arbetar i andra medlemsstater anser att deras situation blir svårare genom bristen på relevant information, men också genom missförhållanden inom samordningssystemet.
Många av oss oroas över att rådet verkar hysa en motvilja mot att få till stånd en fri rörlighet som fungerar på ett smidigt sätt. Vi vet att detta är en komplicerad administrativ fråga, men många spetsfundigheter om uteslutning från vissa förmåner och komplicerade bestämmelser fungerar helt enkelt som hinder. Ibland verkar det som om det är lättare att flytta runt kullager än människor i Europeiska unionen.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Den 6 februari 2002 lade kommissionen fram ett förslag till förordning för rådet i vilken bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1408/71 utvidgas till medborgare i tredjeland som enbart på grund av sin nationalitet inte täcks av dem. Detta förslag grundas på artikel 63.4 i EG-fördraget.
Rådet har besluta att det är möjligt att använda artikel 63.4 som rättslig grund, så som kommissionen föreslog. I enlighet med bestämmelserna i artikel 63.4 skall rådet vidta de åtgärder som fastställer villkoren enligt vilka medborgare från tredjeland, som är lagligt bosatta i en medlemsstat, kan bosätta sig i en annan medlemsstat.
Rådet ansåg att artikel 42 i EG-fördraget genom en tolkning i ljuset av EG-domstolens rättspraxis, särskilt domen i målet Khalil C-95/99, inte syntes utgöra tillräcklig rättslig grund för denna utvidgning. Av Khalil-domen, herr talman, framgår att domstolen inte har bedömt inkluderandet av statslösa eller flyktingar i förordning (EEG) nr 1408/71, grundad på artikel 51, nuvarande artikel 42, i EG-fördraget, enbart när det gäller en kategori reducerad till personer i förhållande till vilken medlemsstaterna har åtagit sig internationella åtaganden. Domstolen beslutade följande: ?Det kan inte läggas rådet till last att det gjorde fel när det vid utövandet av den behörighet som det tillerkänns i artikel 51 i EEG-fördraget (artikel 51 i EG-fördraget, nu artikel 42 EG i ändrad lydelse) även beaktade statslösa och flyktingar som är bosatta i medlemsstaterna så att hänsyn togs till de senares internationella åtaganden.?
Som generaladvokaten underströk i punkt 59 i sitt förslag till avgörande ?skulle en samordning från vilken statslösa och flyktingar uteslöts ha medfört att medlemsstaterna, för att säkerställa att deras internationella åtaganden uppfylldes, blivit tvungna att införa ett andra samordningssystem för endast denna, mycket begränsade grupp av personer.?
Rådet anser alltså att det tillämpliga förfarandet för att fatta ett beslut är det som fastställs i EG-fördraget. Om den rättsliga grunden som antas för att utvidga samordningen till medborgare från tredjeland blir artikel 63.4 bör rådet uttala sig i enlighet med förfarandet fastställt i artikel 67.
När det gäller gränsarbetarna har rådet nått ett principavtal i frågan om sjukvård och arbetslöshet enligt vilket situationen för de tidigare gränsarbetarna, nu pensionerade, skall studeras. Enligt bestämmelserna i den nuvarande förordningen kan gränsarbetaren få sjukvård i den behöriga medlemsstaten, men har inte denna rätt som pensionär. Av kontinuitetsskäl, för att kunna fortsätta inledda behandlingar, måste man tillåta före detta gränsarbetare att fortsätta få sjukvård i den tidigare medlemsstaten där han har arbetat.
När det slutligen gäller arbetslösheten, som under den senaste delen i sitt yrkesliv bott i en medlemsstat annan än den behöriga är huvudmålet att på bästa möjliga sätt se till att få in honom på arbetsmarknaderna. Dessutom är det lämpligt att garantera den arbetslöse ett socialförsäkringssystem med hänsyn till de ekonomiska aspekterna i frågan och en effektiv kontroll.
Beträffande förhållandet mellan beskattning och social trygghet är det i huvudsak en fråga för medlemsstaterna och inte unionen.
Vi vill framhålla att på ett allmänt plan uppmärksammas i riktlinjerna för sysselsättningen 2002 behovet av att anpassa skattestrukturerna och skadestånden så att de inte inverkar negativt på deltagandet i det aktiva livet, särskilt när det gäller kvinnor.
Medborgare i kandidatländer som blir gemenskapsmedborgare av det enkla skälet att deras land ansluts kommer att innefattas i tillämpningsområdet av förordning (EEG) nr 1408/71. De möjliga undantagen från denna princip som skulle kunna gälla till exempel i övergångsperioder, kommer att beslutas inom ramen för anslutningsavtalen, vilka förhandlas just nu.

Solbes
. (ES) Herr talman! Som svar på tvivlen som framkommer i Bouwmans muntliga fråga skulle jag för kommissionens räkning vilja betona följande: När det för det första gäller den rättsliga grunden instämmer vi i det som rådets ordförandeskap uttryckt, enligt vår mening är den lämpliga rättsliga ramen artikel 63.4 i EG-fördraget. Jag behöver inte upprepa dess ordalydelse eftersom ordförandeskapet gjort detta. Vi anser att Khalil-domen från oktober förra året visar på det olämpliga i den rättsliga grunden i artikel 51 (nuvarande 42) och tvingar oss att omvärdera den från det föreslagna beslutet år 1997. Från ikraftträdandet av Amsterdamfördraget, med de nya bestämmelserna i fjärde avdelningen, anser vi att den lämpliga rättsliga ramen är artikel 63.4 i densamma, med hänsyn samtidigt till att artikel 308 i fördraget bara kan tillämpas om det inte finns någon annan rättslig ram.
Ni frågar också efter kommissionens åsikt om en rad parametrar som rådet lagt fram, konkret parametrarna 6, 10 och 11, angående avtalen mellan länderna, arbetslöshetsunderstöd och familjestöden.
Angående första punkten anser kommissionen att parameter 6 är godtagbar, eftersom denna möjlighet redan är upptagen i den befintliga förordningen. Kommissionen anser att det är positivt att det i denna förordning, till skillnad från i den befintliga, fastställs kriterier för att upprätthålla dessa avtal, särskilt i de för den berörda personen mest fördelaktiga fallen.
För det andra, när det gäller arbetslöshetsunderstödet beklagar kommissionen de bristande framstegen när det gäller parameter 10, som inte bidrar med någon väsentlig förändring av de nuvarande bestämmelserna, framför allt för att den inte ger någon konkret lösning på gränsarbetarnas situation.
Angående familjebidragen svarar inte parameter 11 exakt mot kommissionens förslag, men hur som helst anser vi det positivt att det i denna planeras en garanti för mottagaren av maximibeloppet för bidrag. Denna parameter förbättrar pensionärernas och de föräldralösas situation i jämförelse med förordningen, eftersom dessa personer kommer i åtnjutande av samma bestämmelser som tillämpas på samma kategori familjebidrag som gäller för arbetstagare eller egenföretagare.
Förhållandet mellan beskattning och socialförsäkring är en annan av era frågor. Det är sant att förordning (EEG) nr 1408/71 handlar om samordning av socialförsäkringssystemen i medlemsstaterna. Det finns inga uttryckliga bestämmelser för samordningen av dessa skattesystem och till största delen löses denna fråga genom bilaterala dubbelbeskattningsavtal som har skrivits mellan nästan alla medlemsstater. Dessa avtal följer OECD:s modell, vilket innebär att inkomsterna från arbete (och även som företagare) i de flesta fall endast beskattas av det land där verksamheten utförs eller i det land där personen är bosatt. De beskattas alltså av den medlemsstat där verksamheten sker, samma land är behörigt både när det gäller beskattning och socialförsäkring.
EG-domstolen har bekräftat att medlemsstaterna i brist på samordning på gemenskapsnivå är behöriga för att fastställa tilldelningskriterierna för skattebehörighet så att dubbelbeskattning undviks, men då de gör detta är det logiskt att de måste respektera gemenskapslagstiftningens principer och bland andra den som förbjuder diskriminering på grund av nationalitet.
Jag vill ge mina sista kommentarer angående utvidgningen. För det första har förhandlingarna med kandidatländerna, som ordförandeskapet sade, om förordning (EEG) nr 1408/71, i den del som gäller kapitel 2, tillfälligt avslutats eller har avslutats med alla länder utom Estland, och inom kapitel 2, finns också samordningen av socialförsäkringssystemen upptagna. Däremot återstår förhandlingarna när det gäller bilagorna. Den administrativa kommissionen för socialförsäkringen för invandrade arbetstagare har fått i uppgift att inom kort för rådets arbetsgrupper presentera resultaten av dess debatter om anslutningarna, vilka kandidatländerna har bett skall tas med i dessa bilagor.
Slutligen kommer förordning (EEG) nr 1481/71 att tillämpas på medborgare från kandidatländerna så fort de kommer med i Europeiska unionen, eftersom ingen övergångsperiod är planerad när det gäller samordningen av socialförsäkringssystemen.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Det är en blandning av ilska och sorg. Och varför, herr talman? Eftersom jag inte får tillstymmelse till ett svar, varken från rådet eller från kommissionen. På denna inre marknad är vi för fri rörlighet för varor, personer och tjänster. Jag säger även personer, och detta är ett problem som i synnerhet uppträder i gränsregioner. Men de svar jag får är inte adekvata.
Om jag ser till den region jag själv kommer ifrån, ser jag att arbetsmarknaden där inte längre kan fungera om vi inte även tar in människor från utlandet. För dessa människor måste vi naturligtvis göra det trevligt att komma. Det innebär först och främst att man måste se till att arbetstagare som arbetar i en medlemsstat betalar både skatter och sociala avgifter på samma sätt där de är sysselsatta. Jag skulle alltså vilja veta om det inte skulle vara möjligt att göra en sorts 1408, men då för den skattelagstiftning som skall gälla för gränsarbetare. Det är fråga ett.
Fråga två, herr talman, och då vänder jag mig till rådet och betraktar det ni så vackert kallar ?rådets parametrar?. Jag tycker för övrigt att det är ytterst beklagligt att kommissionären inte är närvarande. Den kommissionär som verkligen har befogenhet för detta ärende, den kommissionär som också vet hur länge vi har knogat med detta ärende. När jag betraktar ?rådets parametrar? - och, herr Miguelez, jag har mycket stor respekt för er - konstaterar jag att det ni skrivit i ?rådets parametrar? verkligen står i strid med vad som nyligen förelagts oss genom prejudikat från Europeiska gemenskapernas domstol. Och jag undrar om ni verkligen tror att ni kan få igenom det här ärendet, där även parlamentet alltsedan Amsterdam är delaktigt inom ramen för medbeslutanderätten. För frågorna som ni nämner, som sjukersättningen och barnbidraget - och jag hör samma sak från kommissionären - är raka motsatsen till vad som har sagts. Alltså, herr talman, med all respekt för Lambert, hon har framställt det på ett bra sätt, även i fråga om de problem som gäller tredjeländer, och jag håller med henne, men detta måste göras annorlunda.

Weiler (PSE)
Herr talman, ärade kolleger! Vi ställde dessa frågor dels för att få klarhet, dels för att få fart på hela ärendet. Klarhet eftersom vi ledamöter - som synes - inte blev klokare av inläggen från kommissionär Solbes och rådets företrädare i fråga om varför det rättsliga underlaget har ändrats i artikel 63.4. Detta konstaterades bara, men det motiverades inte.
Vi har tagit rådet på allvar sedan toppmötet i Tammerfors där rådet meddelade att samma ramvillkor som gäller för EU:s medborgare skall gälla för medborgare i tredje land som bor och arbetar i EU, som uppehåller sig regelbundet i EU utan att härstamma från de 15 medlemsstaterna.
Europas institutioner ville inte vänta till efter konventet för att få större klarhet och insyn. Dessa nya förslag skapar dock större förvirring än tidigare, för det är mycket kaotiskt att tvingas arbeta med två olika rättsliga underlag. Det är också frustrerande därför att det sätter parlamentets medbeslutande ur spel. En så kortsiktig strategi från kommissionens sida! Ni vet att vi hittills alltid har stått vid er sida, i moderniseringar, i förändringar, i förbättringar för anställda och arbetstagare i Europa. Om ni nu stänger ute parlamentet är detta, som jag ser det, inte bara en kortsiktig utan även en farlig strategi. Det skulle nämligen kunna hända att Storbritannien, Irland och Danmark kräver opting out i förordning 1408, och detta vore minst sagt ödesdigert eftersom det inte finns någon här i kammaren som skulle kunna välkomna en ny opting out i socialpolitiken. Detta skulle innebära social lapptäckespolitik och varken stärka eller skapa det förtroende som arbetstagarna ju borde ha för de europeiska institutionerna. Vi är ju alla glada att Storbritannien har frångått opting out i sin socialpolitik. Skall vi nu verkligen införa detta igen?
Andra skälet till vår fråga var förstås att få fart på reformplanerna. Jag vill minnas att en modernisering av direktivet utlovades redan 1992 i Edinburgh. Märk väl: en modernisering. Jag kanske kan få påminna åhörarna om att förordning 1408 inte innebär en harmonisering av de sociala systemen utan en samordning, en form av ramvillkor för att stödja och uppmuntra medborgarna att utnyttja sina möjligheter att röra sig fritt i Europa. Titt som tätt vädjar rådet och kommissionen till ungdomar, arbetstagare och medborgare att utnyttja denna rörelsefrihet. Men ramvillkoren, låt mig använda ett citat, utgörs av en mycket komplicerad och ohanterlig lagstiftning. Även för invigda en bok med sju sigill förseglad, som man säger i Tyskland.
De tolv parametrar vi har framför oss innebär inte den kvalitativa förbättring som vi egentligen fick löfte om. Jag delar givetvis kritiken från mina kolleger Lambert och Oomen-Ruijten, men även den kritik som ni, herr Solbes, har framfört på kommissionens vägnar.
Jag saknar ännu tidsramen. Vi hade trott att det spanska rådsordförandeskapet skulle lägga fram ett ordentligt, klokt och effektivt förslag till i juni.

Jensen (ELDR).
Herr talman! Jag instämmer i kommissionens och rådets tolkning av fördragen. Naturligtvis skall man tillämpa artikel 63 som rättslig grund för att säkra fri rörlighet för tredjelandsmedborgare. Jag har tidigare argumenterat för att den rättsliga grunden kanske inte var det viktigaste just nu, eftersom det gäller att säkra dessa medborgares rättigheter. Men jag anser att vi på längre sikt skall eftersträva att parlamentet skall få direkt inflytande också på detta område. Det kommer att kräva en ändring av fördragen och jag måste faktiskt tillstå att mitt eget land - på grund av de danska förbehållen - under förhandlingarna om Nicefördraget kämpade emot att vi skulle få inflytande på detta område. Jag håller i stort sett med Weiler om att vi skall komma bort från en situation där vissa länder har förbehåll för en viss del av denna politik. Vi måste alla följa samma linje.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag kan bara säga att jag mycket noggrant har noterat de iakttagelser parlamentsledamöterna har framfört under denna debatt och att ordförandeskapet naturligtvis kommer att diskutera denna fråga.

Solbes
Herr talman! Jag skall mycket snabbt försöka svara på några av de frågor som har tagits upp.
För det första, när det gäller beskattnings- och socialförsäkringssystemet. Skattesystemet är medlemsstaternas ansvar och beslutas i enlighet med boendeplats. Det är på detta sätt och därmed råder olika behandling i de olika medlemsstaterna. Socialförsäkringssystemet regleras på gemenskapsnivå utifrån förordning (EGG) nr 1408/71 och fastställs enligt var verksamheten bedrivs. Vi har ingen skatteharmonisering och detta är skälet till att det system jag nämnde tidigare tillämpas, främst med hänsyn till OECD-avtalen.
Den andra punkten som tagits upp är vilket vårt mål är med socialförsäkringen. Vårt mål är givetvis att tillämpa samma socialförsäkringssystem med samma rättigheter för alla medborgare i unionen, men även för alla lagligt bosatta.
När det gäller problemet med opting out på Irland och Förenade kungariket, som ledamöterna känner till, planeras en tillämpning av den nya rättsliga grunden. Irland har redan meddelat att man tänker delta. När det gäller Förenade kungariket är frågan fortfarande öppen och kommer att vara det fram till i början av maj, vilket är den frist som förutsetts för att man skall fatta ett beslut.
Slutligen, beträffande karaktäristiken i den nya texten är det ett försök att få den mer modern än den tidigare, med en enklare och mer lättillgänglig definition för användarna av gällande rättssystem. I den nya texten försöker vi få med såväl slutsatserna från domstolens domar, och från de olika ändringar som har skett sedan 1971.
Det är sant att debatten om den rättsliga grunden existerar, men vi anser att den som används givetvis är den korrekta rättsliga grunden i enlighet med det nuvarande systemet, och det har naturligtvis aldrig varit kommissionens avsikt att på något sätt beröra parlamentets rättigheter.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0062/2002) av Trentin för utskottet för ekonomi och valutafrågor om den ekonomiska situationen i Europa, förberedande rapport inför kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken (2002/2014(INI)).

Trentin (PSE)
. (IT) Herr talman, herr ordförande i rådet, herr kommissionär! Det verkar som om den ekonomiska tillväxten långsamt håller på att återhämta sig både i Förenta staterna och i Europa, även om det fortfarande är osäkert hur lång tid denna återhämtning kommer att ta och hur bestående den blir. Framför allt framstår återhämtningen redan som mycket olika kraftig beroende på vilken sektor man tittar på, och den sammanflätas med omstrukturerings- och moderniseringsprocesser som ibland stöds av stora statliga investeringar och oacceptabla protektionistiska åtgärder, som till exempel för stålet i Förenta staterna.
Det problem som Europeiska unionen i vilket fall som helst står inför är hur vi skall undvika att en så motsägelsefull och differentierad uppgång efter recessionen sammanfaller med att den klyfta i nytänkande och konkurrenskraft som redan ger Europa nackdelar jämfört med Förenta staterna ökar i stället för att minska, på grund av att de europeiska regeringarna och unionen förhåller sig avvaktande.
Av detta skäl understryker jag i betänkandet att vi snarast - förhoppningsvis vid toppmötet i Barcelona - måste fastställa en förebyggande politik och framför allt en policy mix enligt riktlinjerna från Lissabon som gör den socialpolitiska dagordning som antogs i Nice till en integrerad del av en samordnad ekonomisk och social politik med målet att öka den aktiva befolkningen och skapa full sysselsättning.
Detta framstår som ett ännu starkare behov om man tar hänsyn till att stabilitetspaktens villkor måste uppfyllas, särskilt det som säger att budgetunderskottet inte får överstiga 3 procent av bruttonationalprodukten, vilket ger de enskilda staterna mycket blygsamma resurser över för att driva konjunkturpolitik. Därför betonar vi att det inte handlar om att centralisera mer makt till Bryssel utan om att göra mycket selektiva val och samordna staternas insatser, så att vi på europeisk nivå uppnår en kritisk massa för de offentliga åtgärderna och de privata investeringarna som ger positiva effekter och synergieffekter.
Det handlar alltså om att välja. I betänkandet hävdar vi att vi måste prioritera en ny investeringspolitik framför en sänkning av skattetrycket utan åtskillnad, med undantag för en fortsatt överföring av arbetskraftskostnaderna till att belasta statsbudgeten.
När det gäller offentliga och privata investeringar insisterar vi på att Lissabonstrategin, som i dag oroande nog är starkt försenad i framför allt vissa länder, skall återupptas. Detta innebär att vi prioriterar avsättningen av gemenskapsresurser och nationella investeringsmedel till strategiska sektorer såsom forskning och innovationer, livslångt lärande som en integrerad och oupplöslig del av en reformering av arbetsmarknadens struktur samt skapandet av ett europeiskt nät av infrastruktur och tjänster, med början med telekommunikationerna.
Dessutom måste vi samordna gemenskapsprojekten bättre med regeringarnas ekonomiska och sociala politik, samordna dem bättre och i tid - i detta fall handlar det om tiden fram till sommaren - för att kunna påverka de nationella parlamentens beslut. Dessa måste snarast informeras om och involveras i de initiativ berörda utskott i Europaparlamentet tar.
Det räcker inte att hoppas på en samordning, utan den måste främjas, till exempel genom att kommissionen föreslår former för ett öppet samarbete mellan olika regeringar om gemensamma projekt för forskning, innovationer, livslångt lärande och en aktiv äldrepolitik, en förutsättning för en reformering av trygghetssystemen som inte blir katastrofal för de anställdas pensioner.
Denna policy mix skall också omfatta den sociala dialogen, till att börja med behovet av att fastställa riktlinjer och finansieringsformer för det livslånga lärandet. Att arbetsmarknadens parter deltar i utformningen av en modern välfärdsstat och omvandlar den till en avgörande faktor för den hållbara utvecklingen mot full sysselsättning är ett av grunddragen i den europeiska sociala modellen.
Därför måste vi i Barcelona ta avstånd ifrån alla försök att försvaga kollektivavtalen och tömma stadgan med grundläggande rättigheter på en stor del av dess innehåll.

Radwan (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Låt mig inledningsvis rikta ett stort tack till föredraganden för det goda samarbetet. Dock vill jag framföra några kompletterande ord till betänkandet. I Lissabon slog vi oss ordentligt för bröstet och förklarade att vi skulle bli nummer ett i världen.
Nu har vi fått överblick och ser att det inte verkar gå så snabbt som många hoppades. Möjligen kan man nu också fråga sig om målet inte var för ambitiöst. Vi kanske skulle vara ärliga och begrava detta mål. Mycket skylls på den 11 september, och man hävdar att det egentligen är den ekonomiska nedgången i USA som ligger bakom. Och visst, de tragiska händelserna den 11 september gav en ytterligare negativ skjuts, men den negativa utvecklingen i den europeiska ekonomin hade startat innan dess. Framför allt ur tysk synvinkel måste man inse att Tyskland är EU:s största nationalekonomi och att de länder vars ekonomi är mycket närmare knuten till USA, såsom Nederländerna och Förenade kungariket, har långt färre problem än vi. Detta är något vi bör frångå. Jag är dock rädd att vi fortsätter att proklamera storartade mål på toppmötet i Barcelona samtidigt som vi missköter hemuppgifterna. Europa får faktiskt inte skapa förväntningar som inte kan infrias inom ramen för Europeiska unionens befogenheter. I stället måste medlemsstaterna efter varje toppmöte respektera vad toppmötet har kommit fram till och sköta sina uppgifter, t.ex. att skapa en flexiblare arbetsmarknad eller genomföra skattereformer.
Jag vill också varna för att hela tiden tala om samordning på europeisk nivå: en samordning på europeisk nivå skulle kunna lyfta upp fler ?skenkompetenser? till denna nivå. Till syvende och sist kan ingenting åstadkommas på denna nivå. Vad vi behöver på europeisk nivå är en offensiv för de medelstora företagen. Det är de medelstora företagen som skapar arbete i framtiden. Vi utgår från att nio av tio arbetstillfällen i framtiden kommer att skapas i företag med upp till tusen anställda: här gäller det att skapa ramvillkoren för att de medelstora företagen inte skall överlastas av byråkratin, av det stora pådraget i Bryssel, och att se till att nationalstaterna även framdeles skjuter till vägledande belopp. Det är nu viktigt att vi tydligt tar ställning i frågan. Det visar även diskussionen om de ?blå breven? (varningsskrivelser). Jag vill varmt tacka kommissionen och kommissionär Solbes för att de uttryckligen har vidhållit att de 3 procenten skall hållas strikt. Diskussionerna de senaste månaderna har inte bara skadat stabilitets- och tillväxtmarknaden, utan även Europas anseende, den europeiska nationalekonomin och euron. Vi måste bryta med detta, vi måste tro på vår egen ekonomiska förmåga. Vi måste sluta säga det behövs ekonomisk uppgång i USA för att den europeiska ekonomin skall lyfta, utan dit måste vi kunna nå av egen kraft och egen övertygelse.
Några avslutande ord. Jag hörde just att någon sade ?samordna statliga ingripanden?. Jag kan bara varna för detta! Den bästa socialpolitiken är en god ekonomisk politik.
(Applåder)

Santos (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Detta initiativbetänkande har naturligtvis den ypperliga förtjänsten att den placerar Europaparlamentet i centrum av diskussionen om de allmänna riktlinjerna för Europas ekonomiska politik under de närmaste åren.
Föredraganden utgår ifrån en justerad och korrekt diagnos och redogör rationellt för de verkliga orsakerna till den nuvarande tillbakagången i Europa och föreslår helt följdriktigt en lämplig behandling. På det politiska planet genom att understryka hur viktigt det är att Europaparlamentet och de nationella parlamenten på ett aktivt och reglerande sätt definierar de stora dragen i den ekonomiska politiken. Därefter påpekar föredraganden behovet av en stabil referens när det gäller de offentliga finanserna för att understryka hur absolut nödvändigt det är att stabilitets- och tillväxtpaktens slutmål om ett underskott på högst 3 procent uppfylls. Han erkänner och rekommenderar därmed en adekvat flexibilitet, som är nödvändig då man bedriver offentlig politik som instrument för ekonomisk återhämtning, utan att göra nollunderskottet för 2004 till en fetisch som inte stämmer med dagens verklighet. På samma sätt föreslår han och stöder en tillämpning av instrument på det strukturella planet som förbättrar den allmänna ekonomin, särskilt när det gäller utbildning, tillgång till offentlig service, kunskapssamhällets utformning eller arbetsmarknadens anpassning. Slutligen, då målet vid det extra toppmötet i Lissabon har fastställts, fortsätta med samma mål vid det extra toppmötet i Barcelona.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Först vill jag för den liberala gruppen uttrycka mitt stöd till vår kollega Trentins betänkande. Det är ett mycket väl genomarbetat arbete, lämpligt utformat och man har strävat efter att nå enhällighet. Vi har arbetat tillsammans och resultatet återspeglar den ansträngning vi har gjort under dess utformning i utskottet.
Betänkandet kan inte komma vid ett lägligare tillfälle: i morgon hålls mötet med Europeiska rådet i Barcelona där just frågor om den balans som bör gälla och de åtaganden som bör göras i förhållande till Lissabonprocessen kommer att ta upp, liksom givetvis en rad frågor som den liberala gruppen alltid har tryckt på och som kommissionär Solbes känner till tillräckligt, och jag tänker inte upprepa dem: behovet att avreglera de mest skyddade sektorerna; öppningen av marknaderna; betoningen av utbildningen; anslag av mer medel till vetenskaplig forskning och teknisk utveckling; det vill säga, ett uppfyllande av målen från Lissabon. Vi hoppas att det under mötet i Barcelona kommer att tas ett klart steg framåt i denna aspekt.
Jag skulle vilja påminna om att Trentins betänkande inte precis slår fast en social dimension, vilken också finns med bland målen från Lissabon och som man tyvärr inte vill vara medveten om, och därför tycker jag att de demonstrationer som har sammankallats mot kapitalets Europa - just det Europa vi håller på att konstruera och som är en realitet - saknar berättigande.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Herr Aznar, unionens tjänstgörande ordförande, har på ett bra sätt sammanfattat de magiska orden för den europeiska ekonomiska styrningen. Unionens tre närande ord är, som han sade: avreglering, privatisering, konkurrens.
Denna näring - tillåt mig säga det - innehåller förgiftad mjölk. Nedmonteringen av offentliga tjänster som i princip fungerade bra har medfört alla slags sociala katastrofer och funktionsstörningar: tåget i Förenade kungariket, posten och vården i Frankrike och elektriciteten i Katalonien.
I Lissabon talade man om att göra unionen till jordens mest konkurrenskraftiga ekonomi till år 2010. Till vilket pris? Allas krig mot alla. Vi är långt ifrån strävan efter lycka, som de mest klarsynta politikerna vid 1700-talets slut ansåg vara varje människas okränkbara rätt. Alla kommer att bli ständigt stressade, osäkra anställningsformer kommer att bli vanligt förekommande, många kommer att slås ut och på sikt kanske vi får en argentinsk tragedi. I Biarritz, Göteborg, Nice och Laeken demonstrerade det civila samhället mot sådana tendenser. I morgon, i min stad Barcelona, finns det en risk för att de demonstrerar igen. Jag tror att vi måste lyssna till den rösten, och jag anser inte att betänkandet av Trentin lyssnar tillräckligt till den.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill tacka Bruno Trentin för hans utmärkta arbete och förmåga att lyssna. I sin diagnos understryker han att Europa inte är ett område som är konjunkturellt beroende av Förenta staterna, att klyftan mellan de båda sidorna av Atlanten riskerar att fördjupas när det gäller forskning och tekniska innovationer, då unionens eftersläpning i fråga om offentliga och privata investeringar är särskilt påtagliga. Men hur skall man reagera? Vårt utskott ville hålla sig till en samordning av ländernas politik, inom ramen för stabilitetspaktens bindande ram. Men hur kan man inte se de ytterst svaga resultaten av denna samordning? Hur är det möjligt att inte se att denna pakt visserligen fastställer en värdefull disciplin för staterna i fråga om underskott, men inte alls de politiska åtgärder som krävs för att förverkliga utvecklingsambitionerna från Lissabon? En ökad skattekonkurrens gör det tvunget att minska de offentliga utgifterna, även när dessa är nödvändiga. Och hur är det möjligt att inte heller se att staterna förbjuder unionen att förse sig med finansiella och skattemässiga redskap som kan stödja en politik för utveckling och investeringar? 
Därför anser jag, till skillnad från Radwan och ordalydelsen i betänkandet, att man inte kan hålla sig till vad de nuvarande fördragen tillåter. Vi måste gå längre än till samordning och försöka utvidga befogenheterna. De allmänna riktlinjerna och stabilitetspakten måste ses över, om vi vill ha verkliga möjligheter till samarbete, och vi måste kämpa för att unionen äntligen förses med de finansiella och skattemässiga instrument som krävs för att den skall kunna föra en riktig ekonomisk politik. 
Därför bör parlamentet gripa tag i den historiska möjlighet som nu erbjuds, genom att formulera förslag till konventet. Det vore en grym besvikelse och enligt min mening ett allvarligt politiskt misstag om konventet inte strävade efter att stärka den ekonomiska unionen och dess förmåga att föra en ekonomisk politik, i ett skede då det råder stor osäkerhet kring gemenskapens utveckling och sammanhållning.

Nobilia (UEN).
Herr talman! Kollegan Trentin tar i sitt arbete på ett mycket tydligt sätt itu med viktiga frågor för unionens framtid, och det gör han genom att skapa en lycklig förening av ekonomiska och sociala målsättningar i en anda av delaktighet och deltagande för att bibehålla ett socialt trygghetssystem, om än moderniserat.
Det finns särskilt ett avsnitt, av de många, som framstår som signifikant: det som handlar om behovet av att inte vänta på effekterna av den amerikanska konjunkturuppgången. Ett av skälen till varför detta inte är lämpligt är att vi inte helt tror på denna uppgång. Även om arbetslöshetstrenden har vänt och Nasdaq utvecklas positivt har vi å andra sidan den kraftiga oljeprisökningen, som kanske beror på de krigsmoln som hopar sig i producentländerna.
Var och en av dessa punkter stöder i sig rekommendationerna i det dokument vi har på bordet, men de stöder också behovet av att skapa en rent europeisk bild av dem, inklusive att bibehålla stabilitetspakten, eftersom en annan fråga som inger villrådighet i USA paradoxalt nog är att penningmängden ökar, kanske som en medveten inflationistisk åtgärd för att balansera de ansenliga offentliga investeringar som har gjorts. Detta är någonting som Europa inte kan tillåta sig, med femton ibland väldigt skilda ekonomier.
Förhoppningen är förstås att unionen snarast möjligt skall uppnå den effektivitet en öppen samordning ger - inte bara av den ekonomiska politiken utan också av socialpolitiken - med en gemensam syn på skattepolitiken och en medvetenhet om att det inte blir någon ekonomisk tillväxt som kommer alla till godo om det inte finns en konstant och konkret delaktighet nedifrån. Det finns en uttalad hänvisning till en större delaktighet för lokala organ, som det andra betänkandet om sammanhållning visar, men också - mot bakgrund av utvidgningen - till större utnyttjande eller åtminstone bättre information om gemenskapsstöd om det stämmer - vilket det gör - att till exempel Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) noterar betydande outnyttjade kvoter i medlemsstaterna. På samma sätt behövs det visavi länderna i Central- och Östeuropa dels en tydlighet om de framtida insatserna och formerna för dessa, dels av solidariska skäl en bättre kontroll av hur föranslutningsstödet används, med hänsyn till att det i dessa länder - som fortfarande håller på att upprätta system för att administrera sina egna resurser - i allmänhet inte finns tillräckliga ekonomiska medel för en medfinansiering.
Det är uppenbart vilka svårigheter som finns, till och med när det gäller att, som unionen kräver, vetenskapligt bevisa att miljöområden har införts i listan i Natura 2000 innan de transeuropeiska transportnäten skapas. Vad beträffar det sistnämnda vore det önskvärt med en ökad och bättre delaktighet från länderna i Central- och Östeuropa i framtagandet av gemenskapslinjer och -program, liksom det för övrigt vore önskvärt att de deltog mer i transportpolitiken, bland annat när det gäller gemenskapens luftkorridorer.
Avslutningsvis är det vi vill säga att om det är ytterst viktigt med ekonomiska och sociala riktlinjer så är det lika viktigt att genomföra dessa på ett harmoniserat och integrerat sätt, med en vision som sträcker sig från de nya, kommande gränserna ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Jag är ledsen att behöva avbryta er. Ni har talat 22 sekunder mer än era tre minuter. Får jag be er hålla talartiden.

Blokland (EDD).
Det verkar som om Europa inte är fullt belåtet med sin nyaste leksak ?euro?. Nya politikområden måste tolerera inblandning av europeiska institutioner eller annekteras av Bryssel. Jag tänker då särskilt på sysselsättningsfrågan som nu står i Brysselbyråkratins strålkastarljus.
I Trentins betänkande nämns i synnerhet nationella politikområden som undervisning och arbetsformer. Det är ett betänkande som gör anspråk på att handla om det ekonomiska läget, men som i stället på ett normativt sätt föreskriver att sysselsättningen i medlemsstaterna måste främjas genom undervisning och flexibelt arbete.
I välformulerade meningar tydliggörs att främjandet av sysselsättningen måste regleras utifrån Bryssel. Undervisning, vetenskaplig forskning och arbetspolitiken nämns som områden där Europa måste spela en samordnande roll för att förverkliga målsättningarna från Lissabonprocessen. Men hur skall Europa göra detta? Och kommer Europa verkligen att kunna föra politiken inom dessa områden? Och kanske den viktigaste frågan: vill vi egentligen att Europa uttalar sig om detta?
Undervisningspolitik och den politik som skall underlätta för människor att ta del i arbetslivet hör hemma i medlemsstaterna. Där vet man vilken sorts undervisning och vilken arbetsåtgärd som behövs för att låta alla som kan delta i arbete och omvårdnad. Just i medlemsstaterna, där statsmakt och medborgare står närmare varandra, är det möjligt att låta medborgarens önskemål komma till uttryck. Enligt min åsikt hör dessa frågor inte hemma i ett betänkande om läget för den europeiska ekonomin.
Jag vill framhålla att jag helt och hållet står bakom målsättningarna för främjande av sysselsättning, god undervisning och ett rättvist socialt system. Men enligt min bestämda övertygelse är det inte Europeiska unionens uppgift att bidra aktivt till beslutsfattandet på dessa politikområden. Det skulle också vittna om förstånd om parlamentet visade prov på återhållsamhet.

Berthu (NI).
Herr talman! Sex månader efter den 11 september börjar tillväxten återkomma och nya arbetstillfällen skapas i Förenta staterna, medan Europa fortfarande släpar efter och plågas av osäkerheter och motstridande signaler. Mot denna bakgrund hade man kunnat tro att betänkandet av Trentin - som vill ge ett bidrag till utarbetandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2003 - skulle komma med anvisningar om kraftfulla reformer som kan ge stimulerande chocker.
Så är inte fallet. Här kan man endast hitta redan välkända förslag till reformer, bland annat fortlöpande utbildning, förstärkt forskning, fullbordande av marknaden för finansiella tjänster och öppnande av marknaderna för energi och transport - vilket knappast ger omedelbara resultat. Här kan man också hitta den traditionella vädjan om ett större mått av europeisk budgetsamordning, något som syftar till att frigöra, jag citerar, ?positiva samverkanseffekter?, samtidigt som det på ett konkret plan kan innebära fler stelbenta inslag.
Vi vill framför allt gripa tag i det här tillfället för att vädja om en kraftig minskning av obligatoriska skatter och avgifter, eftersom det är problem nummer 1 i länder med svag tillväxt. Denna fråga kommer med nödvändighet att komma upp, särskilt i den franska valkampanjen. Självklart tillhör skatteområdet inte EU:s direkta behörighetsområden. Men man måste ändå beklaga kommissionär Solbes malplacerade inlägg i en fransk dagstidning i går, där han verkade säga att en kandidats löften om skattesänkningar inte hade täckning i form av motsvarande utgiftssänkningar.
Det är ett omotiverat skamgrepp, främst för att våra kandidaters förslag ännu inte är helt kända och för det andra för att kommissionär Solbes inte är chef för en ekonomisk regering i Europa, något som inte existerar. Om han bara kunde låta det franska folket bestämma!

Karas (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis tacka för klimatet i utskottet för ekonomi och valutafrågor eftersom inte bara detta betänkande utan även de följande - framför allt betänkandena som rör lagstiftningen på området finansiella tjänster - kräver stor samarbetsvilja och uppfattas som EU:s motor i försöken att stärka Europeiska unionen. Därför ser jag en koppling mellan Trentinbetänkandet och betänkandet om de ekonomiska följderna av händelserna den 11 september. Detta har vi ju hela tiden diskuterat tillsammans i utskottet. Det behöver jag inte upprepa.
Jag håller fast vid Lissabonmålen. De är ambitiösa. Vi behöver ambitiösa mål, för om vi står och trampar på stället och ägnar oss åt att vara självgoda, då når vi ingenstans. Men om vi skall nå dessa mål måste vi sköta våra uppgifter. Det gäller inte enbart Europaparlamentet utan främst rådet och regeringarna i medlemsstaterna. Vi måste ta oss ur nedgången. Så står det också i betänkandet. Men för att övervinna en nedgång krävs åtgärder och inte stilla avvaktan, det krävs medvetenhet om att vi själva har väldigt mycket att göra och inte bara kan avvakta en amerikansk uppgång. Vi måste nämligen göra oss oberoende av den amerikanska konjunkturen.
För mig innebär detta att vi behöver en fungerande inre marknad, dvs. att vi måste arbeta hårt för att de antagna direktiven skall tillämpas inom given tidsplan, för att få bort hindren på den inre marknaden och för att i den skiftande situationen i fråga om befogenheter nå större samordning på den inre marknaden, detta för att undvika snedvriden konkurrens. Vårt mål är en handlingsplan för finansiella tjänster, strukturella reformer, respekt för stabilitetspakten och en ordning för den sociala marknadsekonomin.

Markov (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vill börja där Karas slutade, nämligen rättvis konkurrens. Ja, vi har en inre marknad, men egentligen har vi 15 nationalstatliga ramvillkor på denna inre marknad. Därmed saknas en rättvis konkurrens. Det råder varken rättvis konkurrens mellan storföretag å ena sidan och små och medelstora företag å den andra, eftersom beskattningen ju är väldigt olika, eller mellan globalt agerande och regionalt agerande företag. Det saknas rättvis konkurrens i fråga om de totala skattesystemen i nationalstaterna och i tillgången till marknaden.
När vi talar om att bli världens mest dynamiska ekonomi, då betyder det att vi måste öka vår ekonomiska kraft. Enkelt uttryckt: antingen rationaliserar vi, vilket visserligen ligger i företagsekonomins och inte i nationalekonomins intresse i och med att detta friställer arbetskraft. Eller också ökar vi omsättningen. Om vi vill öka omsättningen behöver vi marknaden. Marknaden betyder att vi behöver köpare. Köpare betyder att vi behöver pengar. Det vill säga att vi måste öka efterfrågan. Efterfrågan måste skapas genom såväl offentliga som privata investeringar. Människorna måste således ha tillräckliga inkomster av sin yrkesverksamhet för att alls vara i stånd att köpa produkterna. Vad har jag för nytta av en aldrig så bra, högkvalitativ, hållbar och billig produkt om det saknas köpare som kan betala för den?
Därför tror jag faktiskt att den motsättning som alltid ställs upp, ekonomisk politik kontra socialpolitik är helt fel. Herr Radwan, ni sade att den bästa ekonomiska politiken är den bästa socialpolitiken. Jag skulle gärna vilja vända på det: En god socialpolitik är en god ekonomisk politik. Här finns ju en gemensam nämnare. Därför hör investeringarna hit. Utbildning är i mina ögon inte konsumtion utan en investering i framtiden eftersom nya produkter skall utvecklas. Till detta behövs kvalificerad arbetskraft. Alltså måste även detta ingå i den gemensamma ramen för investeringsåtgärder.

Langen (PPE-DE)
Herr talman! Inte ens gammelkommunisten Markov kommer på något nytt! Här talar vi ju om Trentinbetänkandet som antogs av ett enhälligt utskott och som skall vara vägledande i den ekonomiska politiken, i en beslutsprocess där kommissionen är först ut.
I detta system av samordning och åsiktsbildning vill parlamentet få inflytande relativt tidigt, utan att vi för den skull erbjuder en hel varuhuskatalog. Detta är dock inte bara något som vi sysselsätter oss själva med, utan artikel 4 i EG-fördraget föreskriver uttryckligen en gemensam ekonomisk politik, en samordnad ekonomisk politik och finanspolitik. Och, herr Markov, även där föreskrivs modellen: ?... som bedrivs enligt principen om en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens?. Detta är vår princip, och det är därför - därför att detta står i kommissionens program och inte för att vår partigrupp vill ha det så - som genomförandet av den inre marknaden och den fortsatta avregleringen av statliga tjänsteområden prioriteras, precis som det faktum att vi måste finslipa formen om vi skall konkurrera i världsklass och det faktum att vi måste riva ned hinder i medlemsstaterna och ta itu med reformer. Därmed inställer sig frågan som Radwan pekade på: Vad är kommissionens ansvar och vad är medlemsstaternas? Var råder subsidiaritetsprincipen och var skall vi agera? Jag kan bara säga en sak: Oavsett vad kommissionen har lagt fram och vad parlamentet har beslutat så har rådet, dvs. sammanslutningen av de 15 regeringarna, i det förgångna snarare varit en broms än en motor i den nödvändiga europeiska utveckling, som efter eurons införande i mynt och sedlar givetvis är nödvändigare än någonsin.
Därför blir debatten och parlamentets beslut meningsfull först när medlemsstaterna konkret uppmanas att fullfölja sina åtaganden och inte stanna utanför på trappan. Detta innebär att nationella reformer framför allt måste dras igång i de stora staterna där reformtorkan är särdeles svår.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill tacka Trentin för hans intressanta betänkande. Jag tolkar betänkandet som att även om det innehåller en klar bekännelse till stabilitetspolitiken så innehåller det också, vilket är mest kännetecknande, försök att hitta vägar ut, skapa öppningar, lätta på reglerna och åstadkomma större handlingsfrihet. Jag tycker också att de socialdemokratiska ledamöternas ändringsförslag fortsätter i den riktningen, alltså mot att skapa litet mer utrymme för expansion och innovation.
Detta är positivt. Jag anser nämligen att Europas ekonomi, som fortfarande präglas av stor arbetslöshet, växande sociala problem och stagnation på viktiga områden såsom utbildning och forskning, behöver mer expansion, dynamik och innovation.
När man följer den ekonomisk-politiska debatten i Europeiska unionen handlar den mycket om regler, kontroll, förbud, samordning, koordination, disciplin och liknande ting. Egentligen låter det inte alls som om vi diskuterar en liberal marknadsekonomi, utan en tämligen byråkratisk och tung ekonomi.
Jag tror att man i stället bör satsa kraftigt på att stimulera ekonomin, på offentliga satsningar inom utbildning och forskning, som verkligen behövs om vi skall förverkliga Lissabonmålen.
Man måste även göra kraftiga miljöförbättringar, och man måste, som Markov påpekade, stärka köpkraften, se till att det skapas efterfrågan så att företagen vågar börja investera igen, så att vi kan satsa på kvalitet och insatser som bidrar till att vi kan leva upp till de ambitiösa Lissabonmålsättningarna.
Detta är tyvärr inte vad jag ser. Det jag ser är något som liknar en tvångströja, präglad av stabilitet, regler och disciplin. Det är inte tillräckligt.
Andria (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Trentins betänkande lägger sannerligen en första grund för de framtida stora besluten om den ekonomiska politiken. Vi måste dock vara tydligare och mer detaljerade i våra förslag, så att de inte bara blir principuttalanden utan kan genomföras snabbt.
Den styrande europeiska klassen måste åta sig att göra om modellen för den sociala marknadsekonomin, uppdatera den och tänka igenom den på nytt med det sociala engagemanget för ögonen. Att ställa sig bakom allmänna krav på innovationer, utbildning och flexibilitet för att sedan svika dem när det kommer till kritan är inte bara respektlöst utan också till skada för hela arbetarklassen.
För att komma ifrån detta i dag måste vi stå emot kasternas och kooperationernas intressen. De är inte förenliga med en modern reformism. Snarare än att gå ut på gator och torg - eller skicka ut arbetarna - borde fackföreningarna fråga sig hur mycket av den betydande produktivitetsökningen under åren 1992 till 2000 som hamnade i arbetarnas fickor.
Förslaget för att bryta sysselsättningstrenden går ut på att införa en ny avtalsstruktur och verkligt flexibel lönesättning. Det nya avtalssystemet kan vara regionalt, territoriellt eller halvvägs mellan centralisering och företagsinterna förhandlingar, men målet skall vara att stärka företagsnivån i den flexibla lönesättningen. Det är där produktivitet skapas och individens bidrag värdesätts.
Företagens vinstdelningssystem kan bli till stor hjälp, system som innebär köp av ordinarie aktier i företaget upp till en procentuell andel av bruttovinsten. Det är konstaterat att det är de företag som har högst vinster som använder sig av vinstdelning för att ge sina bästa anställda lön efter arbetsinsats. I Amerika tenderar de företag som använder sig av vinstdelningssystem att ha högre löner och vinster. De som kommer in i företag med vinstdelningssystem får ökade löner och de som lämnar dem får en kännbar löneminskning.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag kommer snabbt att försöka kommentera de flesta frågor som togs upp. För det första vill jag tacka herr Trentin för hans betänkande. Det är ett bra bidrag till dagens diskussionsämne, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, och jag anser att betänkandet koncentreras till två mål, vilka överensstämmer med de faktorer som bekymrar oss mest just nu: ett mål på kort sikt - hur vi skall se till att den återhämtning som vi börjar se får fäste och hur vi skall förvandla den till varaktig tillväxt i Europa - och det andra - hur vi skall ta itu med våra problem när det gäller tillväxtpotentialen och gå vidare med målen från Lissabon - en fråga som är av särskilt intresse nu precis innan toppmötet i Barcelona.
Jag håller med några av er om att våra svårigheter inte började i och med den 11 september. Den ekonomiska tillväxten hade redan dämpats och jag håller även med om teorin att effekterna av den amerikanska ekonomins utveckling har varit större än vad vi väntade oss från början, men jag anser att det måste sägas att unionen har agerat korrekt i sin ekonomiska politik under denna period. De monetära myndigheterna har utnyttjat den minsta risken när det gäller prisstabilitet för att sänka räntesatserna och i budgetpolitiken har man stöttat den ekonomiska aktiviteten genom att använda de automatiska stabilisatorerna och man har utnyttjat de skattesänkningar som har gjorts under den här perioden.
Däremot håller jag inte med om teorin att vi har fört en procyklisk politik. Det räcker med att nämna den effekt i procentuella termer som de automatiska stabilisatorerna har haft i Europa.
De goda förhållandena i den makroekonomiska politiken gör nu att vi kan nå goda resultat. Jag anser att vi i dag kan säga att avmattningen nådde botten under sista kvartalet förra året och att de främsta indikatorerna visar en början på en återhämtning. Vi arbetar för närvarande med beräkningarna för år 2002 och jag kan redan nu säga att tillväxten tar fart under detta år enligt våra beräkningar, och vi tror att den kommer att närma sig den potentiella tillväxten eller att den till och med överstiger den i slutet av året.
Det finns dock två faktorer som är av särskilt intresse för oss: för det första har vi löneutvecklingen, vilken har varit till stor hjälp för oss under den här perioden - såväl för att stabilisera priserna som för att skapa arbetstillfällen - och vi hoppas att den fortsätter på samma sätt.
För det andra har vi behovet av att utnyttja återhämtningen för att konsolidera budgeten. Enligt vår åsikt är detta en grundläggande faktor. De svårigheter vi har varit tvungna att ta itu med under de senaste månaderna har främst berott på att vi inte nådde jämvikt eller överskott i budgeten under den förra perioden av förbättrade ekonomiska förhållanden. I det här sammanhanget skall mina ord absolut inte tolkas som - vilket någon av talarna tog upp - att jag har haft för avsikt att gå in på en debatt om intern politik, jag har helt enkelt velat påminna om något som jag har sagt många gånger, nämligen att alla skattesänkningar för att uppfylla våra budgetskyldigheter enligt min åsikt måste utgå från budgetöverskott och de måste kompenseras med utgiftssänkningar. Detta är det enda jag har sagt, jag har sagt det många gånger och jag upprepar det igen, men jag anser inte att det är det enda som är sammanhängande med våra budgetåtaganden.
I vilken riktning bör vi gå på lång sikt? Det råder inget tvivel om att vi måste öka vår tillväxtpotential, det vill säga genomföra åtagandena från Lissabon. Dessa mål finner vi även i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Hur skall vi gå tillväga för att öka vår produktionspotential? I det betänkande kommissionen har sänt till Lissabon tar vi upp några av de utmaningar som vi anser vara grundläggande. Lissabon är visserligen ett program som sträcker sig över tio år. För närvarande funderar vi på vad vi bör göra under de kommande tolv månaderna och i det här sammanhanget är det nödvändigt att definiera de prioriteringar vi anser vara viktigast, naturligtvis på arbetsmarknaden. Trentin tog upp den här frågan och i sitt förslag till resolution betonar han vikten av livslångt lärande, rörlighet, flexibilitet och säkerhet samt även de arbetskraftskostnader som inte är lönekostnader, framför allt när det gäller låginkomsttagarna.
Jag håller fullständigt med om alla dessa påståenden. Jag vill dock lägga till en punkt. Jag anser att vi även måste tänka på att arbetstagarna måste få kompensation för sitt arbete, vi måste ha ett system som gör det möjligt för oss att stimulera deltagande i arbetet och för att uppnå detta är det absolut nödvändigt att modernisera skattesystemen, de sociala systemen och lagstiftningen om arbetsskydd för på så vis att stimulera människor till att vilja arbeta. Enligt min åsikt måste vi undvika arbetslöshetsfällan som helt klart är ett negativt bidrag till vår situation.
Säkerhet på arbetsplatsen måste grundas på utbildning och på kompetens och detta är en grundläggande aktiv faktor för alla. Säkerhet på arbetsplatsen som endast grundas på en sträng skyddslagstiftning kan på kort sikt vara en fördel, men den bromsar moderniseringen och en ökad ekonomisk effektivitet.
Som det klart och tydligt framgår av resolutionen handlar problemen inom sysselsättningen inte bara om lönekostnader, utan även om lönestrukturer som måste vara väl anpassade till produktivitetsskillnaderna i varje yrkessektor.
I vår rapport tar vi även upp varor och tjänster och i parlamentets resolution understryks också vikten av integrerade infrastrukturnät och behovet av en stram konkurrenspolitik och man föreslår att konsumenten skall få möjlighet att välja mellan olika tjänstenät.
Kommissionen instämmer fullständigt i dessa förslag och vi betonar även behovet av att gå framåt med investeringar i prioriterade infrastrukturprojekt, en fråga vi anser vara av grundläggande vikt för att stimulera vår tillväxtkapacitet på lång sikt.
I den rekommendation vi nyligen lagt fram om genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för år 2001 påtalar vi att de gamla operatörerna i några industrinät fortfarande bibehåller höga marknadskvoter, en indikation på att öppnandet av marknaden fortfarande inte är det önskvärda. Därför är det absolut nödvändigt att vi gör framsteg för att ha en starkare konkurrens, vilket i slutändan kommer att gagna medborgarna.
En sista särskilt viktig punkt betonades av Trentin och även av några andra talare, nämligen behovet av att ägna större uppmärksamhet åt kunskapsmarknaden.
I parlamentets resolution understryks behovet av att ge särskild vikt åt forskning och utveckling. Det är sant att FoU är en grundläggande faktor för att nå en hållbar produktivitetsökning och för konkurrensen, vilka är grundläggande faktorer om vi vill uppnå målet från Lissabon att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi. Det är sant att vi har gått framåt inom forskning och utveckling, men det är likaså sant att det främst är den offentliga sektorn som bidrar ekonomiskt, trots att de största skillnaderna när det gäller investeringar av denna slags verksamhet finns inom den privata sektorn. Vi måste ägna uppmärksamhet åt den punkten. Jag hoppas att man i Lissabon kommer fram till någon slutsats i den här riktningen och vi måste arbeta för att försöka förbättra denna situation, och vi måste även arbeta för att nå framsteg när det gäller gemenskapspatentet, som är av grundläggande vikt för den tekniska innovationen.
Trentin tog upp andra faktorer som är kopplade till de nationella parlamentens deltagande. Från kommissionens sida skulle inget tillfredsställa oss mer än att de nationella parlamenten deltar i högre grad i detta slags debatter och ni som parlament, och särskilt Rådgivande kommittén för den inre marknaden, har spelat en viktig roll i det förgångna för att föra fram initiativ av det här slaget, som har varit enormt användbara.
Avslutningsvis vill jag säga att kommissionen för närvarande anser att arbetet med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, vilket är det grundläggande dokumentet om riktlinjer, måste fortsätta fungera i enlighet med överenskommelsen från Lissabon, och i det här sammanhanget är det mycket viktigt att vi tar till oss alla bidrag som Europaparlamentet kan komma med för att förbättra dessa riktlinjer. Era bidrag, tillsammans med de debatter som kommer att hållas efter Lissabon, kommer att bli mycket viktiga för att definiera den rapport som vi som vanligt kommer att lägga fram i april för att sedan diskutera den under de följande månaderna.

Talmannen. -
Tack, kommissionär Solbes!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om 
betänkandet (A5-0060/2002) av Lipietz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat och om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG, 79/267/EEG, 92/49/EEG, 92/96/EEG, 93/6/EEG och 93/22/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG och 2000/12/EG (KOM(2001) 213 - C5-0159/2001 - 2001/0095 (COD))
betänkandet (A5-0069/2002) av Goebbels för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan (marknadsmissbruk) (KOM(2001) 281 - C5-0262/2001 - 2001/0118(COD))
betänkandet (A5-0072/2002) av Huhne för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om spridning av prospekt som skall offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel på en reglerad marknad (KOM(2001) 280 - C5-0263/2001 - 2001/0117(COD))

Lipietz (Verts/ALE)
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det har nu gått nio månader sedan utskottet för ekonomi och valutafrågor fick Europeiska kommissionens förslag till direktiv om detta supertekniska ämne, som ändå är brännande aktuellt.
Redan förra våren blev vi genom e-Economics bubbla påminda om att banksektorn är en högriskindustri. På hösten blev vi genom attentaten den 11 september - som kom ovanpå det ständigt ökande antalet industriolyckor och naturkatastrofer till följd av växthuseffekten - påminda om att även försäkringsbranschen är en högriskverksamhet. Den kommer att bli det i allt större utsträckning.
Europeiska unionen har i flera år, precis som resten av världen, normaliserat de försiktighetsregler som gäller för dessa grenar, och även de olika former av övervakning som utförs av behöriga myndigheter. I dag vore det bra att komplettera med finansgrupper som finns både i banksektorn och i försäkringsbranschen. Detta arbete är särskilt brådskande i Europa, eftersom vår kontinent är en pionjär inom bank och försäkring. Det är dessutom brådskande om man tänker på att utvecklingen av livförsäkringar och alla former av pensionssparande på börsen medför en stor risk för vårt samhälle. Vad skulle hända om framtida pensionärers långsiktiga sparande åts upp i en krasch till följd av vågade investeringar? Detta är vad man vill undvika med det här direktivet. Att snabbt anta detta direktiv syftar till ingenting mindre än att göra Europa till det säkraste finansområdet i världen, genom att på ett avgörande sätt förbättra Europas konkurrenskraft med hjälp av kreditvärdighetsinstitutens geografiska faktor.
Jag skall inte dölja att vissa kolleger i början av våra diskussioner hade betänksamheter mot att införa nya försiktighetsbegränsningar för den finansiella branschen. Man diskuterade, och här och där menade man att det vore lämpligt om Europa aviserade egna regler innan förhandlingarna i Basel om samma fråga har slutförts 2004. Men en händelse kom att omkullkasta de här betänksamheterna: konglomeratet Enrons konkurs i Förenta staterna, beroende på misstag i respekten för försiktighetsregler och en misslyckad övervakning.
Genom att anta detta direktiv skulle Europa på något sätt bli en ?Enron-säker? kontinent. De sista betänksamma gav således med sig. Ja, direktivet är brådskande. Nej, det får inte urvattnas, varken när det gäller tillämpningsområde eller när det gäller strikta och öppna försiktighetsregler som myndigheterna skall få i uppgift att övervaka.
Under dessa stormiga nio månader har vårt utskott träffat företrädare för branschen och till stor del tagit hänsyn till deras argument, som överensstämde med sunt förnuft och det allmänna intresset. Jag tänker särskilt på två grupper med ändringsförslag: den grupp förslag som rör val av redovisningsmetod och utnämning av samordnare för övervakarna, och den grupp förslag som rör en uppmjukning av kraven på egna medel för de grupper som ännu inte är konglomerat.
Som föredragande har jag slutligen under hela arbetets gång samarbetat med kommissionen och det belgiska ordförandeskapet, och sedan rådets spanska ordförandeskap. Dessa båda institutioner skall ha ett varmt tack. Vi har visat att unionens tre institutioner har förmåga att gå snabbt fram tillsammans så fort allmänhetens och Europeiska unionens intressen står på spel.
I den stund jag nu talar till er, dvs. kl. 17.15, har jag kunnat färdigställa en handfull kompromissändringsförslag som omorganiserar de viktigaste ändringsförslag som lämnades in i förra veckan, och som för mig verkar skapa ett samförstånd mellan de flesta grupperna och i hög grad förebåda den nödvändiga kompromissen med rådet.
Jag anser således att kammaren redan i morgon kan anta texten nästan enhälligt, en text som ligger mycket nära den som rådet kommer att anta. Därför tror jag att vi redan efter första behandlingen, eller, om ni så önskar, efter en och en halv behandling, kan få detta direktiv att ratificeras, vilket gläder mig djupt. Vi kommer att kunna undvika nya Enron-affärer i Europa och samtidigt få en lagstiftning som ger oss möjlighet att fördjupa diskussionerna i Basel, genom att visa hela världen bestämmelser som Europa har antagit och genom att direkt få utdelning på grund av en bättre värdering av våra finansverksamheter.

Goebbels (PSE)
. (FR) Herr talman! Man har ofta sagt att eurons ankomst skulle fungera som en katalysator för omfattande reformer i Europa. Detta stämmer särskilt för finansmarknaderna, som till stor del fortfarande är åtskilda.
Enligt kommissionen skulle inrättandet av en omfattande finansiell marknad minska finansieringskostnaderna för samtliga ekonomiska aktörer. Men eftersom finansmarknaderna fortfarande är sårbara är det nödvändigt att parallellt med uppbyggnaden av denna stora marknad inrätta regleringsinstanser med stora befogenheter, inte för att de ständigt skall ingripa, utan för att ingripa när vissa aktörer har brutit mot regler om sunt förnuft. Tillämpningen av dessa principer finns i förslaget till direktiv om marknadsmissbruk.
För att tala klartext: kommissionens text är en bra text. Där tar man beslutsamt tag i de viktiga problem som uppstått. Europa är för närvarande inte i stånd att effektivt utfärda påföljder för insiderbrott och otillbörlig marknadspåverkan. Sådana operationer har länge betraktats med viss förståelse. Men varje person som ligger bakom ett insiderbrott eller otillbörlig marknadspåverkan är skyldig. Denna person stjäl från alla andra aktörer på marknaden. När en insiderbrottsling gör sig en förmögenhet på några minuter är det de små aktieägarna och de ärliga i branschen som får stå för notan. Kommissionens förslag kom i rätta ögonblicket, med tanke på attentaten den 11 september. Inför terroristgrupper som kan utnyttja anonyma börstransaktioner för att finansiera sin verksamhet på det mest avskyvärda sättet måste Europa reagera också på den finansiella fronten.
Tillåt mig nu, herr talman, att kort kommentera de främsta syftena med detta direktiv. Genom att klargöra direktivet undviker vi att lämna fältet fritt för sekundärlagstiftningen. Därför har vi utvecklat direktivet samtidigt som vi har behållit möjligheten att komplettera definitionerna, för att kunna ta hänsyn till fantasin på marknaderna. De finansiella produkter som omfattas av direktivet har skrivits in i texten, samtidigt som det fortfarande finns möjlighet att ta hänsyn till finansiella innovationer.
Marknadens deltagare har till sist uttryckt berättigad oro för fullföljandet av godtagbara metoder på marknaderna. I det avseendet litar parlamentet till de så kallade ?Lamfalussy?-förfarandena, när det gäller att åstadkomma en sekundärlagstiftning som kan godtas av alla. Enligt en konstruktiv logik har vi velat vidareutveckla de alternativ som kommissionen har utforskat. Förebyggande åtgärder måste framhållas. Risken för oegentligt utnyttjande av konfidentiell information ökar om denna information sprids på ett dåligt sätt. Därför krävs större öppenhet och insyn. Emittenterna bör i första hand offentliggöra prioriterad information på sina webbplatser på Internet. I andra hand bör de personer som har ett ledande ansvar inom emittenter visa upp sina transaktioner. De bör spridas snabbt, så att marknaden kan få kännedom om uppgifterna i fråga.
Enligt denna pragmatiska logik har vi ändrat ett antal bestämmelser som kommissionen har föreslagit. Att finansiella mellanhänder skall vara skyldiga att säga nej till misstänkta order framstod inte som särskilt realistiskt. Hur skall en mellanhand kunna fatta ett sådant beslut på några sekunder, samtidigt som reglerarnas utredningar om misstänkta personer kan ta månader?
Enligt samma logik får logiken om en gemensam myndighet inte utesluta en viss flexibilitet. En gemensam myndighet kan också delegera en del av sina befogenheter till andra myndigheter eller börser. Den kommer dock att vara ansvarig i sista hand.
Vi har också intresserat oss för villkoren för direktivets genomförande. De nuvarande förfarandena är skriande ineffektiva. Endast 13 straffrättsliga påföljder har utfärdats för otillbörlig marknadspåverkan mellan 1995 och 2000 för de 17 länderna i Europeiska ekonomiska gemenskapen. Subsidiaritetsprincipen gör att vi inte kan harmonisera de straffrättsliga och administrativa påföljderna i Europa. Vi föredrar administrativa påföljder. Vi begär att kommissionen skall upprätta en vägledande förteckning över administrativa åtgärder och påföljder.
Jag ville också uppmärksamma de finansiella medel som bör ställas till reglerarens förfogande. I Europa är dessa medel alltför ofta löjeväckande. I Förenta staterna pågår en debatt om att förstärka de finansiella medel som Securities and Exchange Commission har, med anledning av Enron-affären. Men är man medveten om att SEC:s budget redan är nästan 50 gånger större än den tyska reglerarens budget?
Till sist ville jag förstärka det gränsöverskridande samarbetet genom att inrätta en skiljedomsinstans. Den reglerare som nekas begärda uppgifter skall kunna begära en skiljedom från sina kolleger. Regleraren bör förses med verkliga befogenheter, men får inte utöva dem utan urskiljning. Regleraren bör få tillgång till marknadsdeltagarnas expertis. Vi föreslår att en rådgivande kommitté inrättas för varje nationell reglerare.
Sammanfattningsvis vill jag påpeka att en modernisering av finansmarknaderna inte bara innebär större effektivitet, utan också ett större mått av opartiskhet. Det är helt säkert att finansmarknaderna på båda sidorna Atlanten lider av samma problem: ständigt pågående intressekonflikter, oklara redovisningssystem, svagheter i kontrollen av operationer utanför balansräkningen och derivat. En modernisering av finanssystemen förutsätter att alla deltar. Ett levande parlament måste föra en dialog med alla berörda och lyssna till alla lobbygrupper. Men dessa grupper strävar inte alltid efter det allmänna intresset.
Jag har en känsla av, herr talman, att den föreslagna texten tjänar det allmänna intresset samtidigt som finansvärldens legitima intressen respekteras. Jag skulle vilja svara somliga aktivister med orden från Sir Howard Davies, chef för FSA: ?Some well paid lawyers are talking high priced, high-octane nonsense?. Den synpunkten gäller också för vissa jurister vid kommissionen, som vill göra sig oumbärliga genom att ständigt skapa nya svårigheter. Herr talman! Jag skulle vilja be kommissionär Bolkestein att upprätthålla den sköra politiska överenskommelsen mellan våra institutioner i den här frågan.

Huhne (ELDR)
. (EN) Herr talman! Detta är en viktig milstolpe i samband med skapandet av den inre marknaden. I dag kommer vi att diskutera två förslag till direktiv, däribland prospektdirektivet, för vilket jag har äran att vara parlamentets föredragande som införlivar de delegerade befogenheter som föreslagits av baron Lamfalussys grupp av vise män. Vi hoppas alla att detta nya sätt att hantera finansiella föreskrifter kommer att visa sig vara ett steg mot skapandet av den inre marknaden, vars grund lagts på plats genom skapandet av euron och dess framgångsrika införande.
Prospektdirektivet är utformat för att upprätta de grundbestämmelser som en emittent av aktier, obligationer eller andra värdepapper skall rätta sig efter när denne sprider sitt prospekt bland investerare i de 15 medlemsstaterna. För närvarande måste ett företag ansöka om 15 tillstånd hos tillsynsmyndigheterna för 15 olika uppsättningar av dokument. Detta är nonsens. Det innebär separata marknader för nya emissioner, högre tillsynskostnader, högre kapitalkostnader för företag och färre val för investerarna. Jag tvivlar därför inte på att ett gemensamt system för prospekt kan vara av godo för alla, ge fler valmöjligheter och högre avkastning för investerarna, ge lägre kapitalkostnader och finansieringsmöjligheter för företagen. En inre marknad ger ett läge där alla är vinnare, inte ett nollsummespel.
Vid utarbetandet av krav för ett EU-prospekt, är det viktigt att nå en balans mellan målet att minska företagens kapitalkostnader och målet att skydda investerarna. Det borde finnas tillräckligt med potentiell nytta för att säkra båda målen, och vi ha försökt nå denna balans i utskottet - jag vill särskilt tacka mina kolleger Piia-Noora Kauppi och Harald Ettl i deras egenskap av medföredragande, och deras respektive grupper, för deras hjälp och samarbete. Vi försökte att få till stånd ett genombrott för detta förslag i och med grundliga utfrågningar för att kunna förstå frågorna, och jag hoppas att vi har fått ett verkligt samförstånd i parlamentet när det rör många av de största problemen och hur vi skall lösa dem.
Vi kom alla överens om att vi ville, t.ex., undanta den yrkesmässiga handeln med euroobligationer från prospektkravet, men naturligtvis insistera på att ett skulle utarbetas om emittenten ville dra till sig icke-institutionella investerare. Vi har i kammaren kommit överens om den breda ramen för detta. Vi har en fråga kvar att lösa: Bör vi ha en minimienhet för varje undantagen euroobligation på 50 000 euro eller 100 000 euro? Jag hoppas att ni håller med om att 50 000 euro är tillräckligt för att utesluta icke-institutionella investerare, eftersom den större summan t.o.m. kommer att visa sig innebära problem för institutionella investerare, som är vana att handla med enheter på 10 000 euro.
Den andra viktiga gruppen av ändringar tar upp frågan om företagen årligen måste uppdatera sina prospekt, eller om - om de inte emitterar fler obligationer eller aktier - inte behöver göra det. På det hela taget stödde utskottet EU:s tillsynsmyndigheters - FESCO (Forum of European Securities Commissions), och numera CESR - ståndpunkt, och att det är förnuftigt att en sådan årlig uppdatering är frivillig, om emittenten av obligationer eller aktier vill emittera återigen. Detta är dessutom inte ett direktiv som behandlar allmänna informationskrav för företag som är verksamma på marknaden. Vi kommer i sinom tid att ta upp rådfrågningen inom detta område.
Det gläder mig också att kunna stödja ett ändringsförslag från den socialdemokratiska gruppen om att låta mindre företag uppdatera sina prospekt med, om de så önskar, den senaste årsredovisningen.
Vi har också i allmänhet försökt att få kommissionen - vi fick rådet av värdepapperskommittén - att ta hänsyn till olika värdepapper och emittenter, däribland små företag. Informationskraven kommer därför att anpassas till specifika omständigheter. Detta för mig in på ytterligare ett ändringsförslag som skulle låta en nationell myndighet, om den så önskade, att undanta företag med ett börsvärde som understiger 350 miljoner euro från EU-kravet, om de inte driver verksamhet utanför denna medlemsstat. Detta verkar vara ett högt belopp, men jag kan bara påpeka att det finns en rad av de nämnda företagen som för närvarande uppfyller definitionen på små och medelstora företag, som faktiskt skulle omfattas av detta. British Technology Group, t.ex., har bara en personalstyrka på 182 personer, en omsättning på 22 miljoner euro och en balansräkning på 32 miljoner euro. Det tillhör gruppen små och medelstora företag, men har ett börsvärde som för närvarande uppgår till 1,6 miljarder euro. Små företag kan värderas oerhört högt, och man behöver bara anställa en eller två nobelpristagare för att se till att detta sker. Jag anser att, som en åtgärd för att skydda investerare, det är bättre att man tar hänsyn till dessa företag i sammanhanget.
Låt mig slutligen förklara varför jag tycker att det är viktigt att emittenter kan välja tillsynsmyndighet. Vi vill att tillsynsmyndigheterna skall samarbeta, vilket de också gör i allt högre grad. Vi vill också ge dem incitament för att göra det. Genom att låta emittenter välja mellan tillsynsmyndigheterna, i stort sett som de gör för närvarande, t.ex. när det gäller alla värdepapper utom aktier på en inhemsk marknad, kan vi se till att samarbetet utvecklas och att vi gradvis börjar tillämpa grunden för en gemensam tillsynsmyndighet över hela unionen.

Lehne (PPE-DE)
Herr talman! Jag företräder utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som föredragande av direktivet om marknadsmissbruk. I allt väsentligt har vi i våra samråd givetvis försökt ge akt på att resultatet i möjligaste mån skall garantera att direktivet är korrekt ur en rättslig synvinkel. Det största problemet har varit frågan om kommittésystemen. Det ursprungliga förslaget till direktiv innehöll en mycket allmän definition av marknadsmissbruk och bannlyste dessutom flertalet detaljer, de egentliga definitionerna, till bilagan, varigenom de gjordes tillgängliga för kommittésystemsförfarandet. Det är vår övertygelse att straffrätt - det är straffrätt det handlar om - endast kan beslutas av lagstiftarna själva och inte i ett kommittéförfarande.
Därför är vi särskilt glada att de nödvändiga ändringar som har gjorts av föredraganden för utskottet för ekonomi och valutafrågor och även för Ekonomiska och sociala kommittén på det stora hela överensstämmer med önskemålen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Den andra rättsliga aspekt som detta i allt väsentligt handlar om är att vi visserligen kan förstå att kommissionen söker en resultatorienterad och inte skuldorienterad infallsvinkel, men nu är problemet ett faktum, för det är en allmän rättsprincip att sanktioner inte kan utfärdas utan skuld. Skulle man göra det, då skulle man bryta mot all den grundläggande lagstiftning som har utvecklats i medlemsstaternas traditionella ordning, men även mot de regler som i Nice lades fast i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Alltså, helt utan skuld kommer man inte att kunna utfärda sanktioner!
Vi har även diskuterat graden av skuld. Vi anser att marknadsmissbruk är en straffbar handling som mycket liknar andra förmögenhetsbrott såsom bedrägeri. Vårdslöst bedrägeri eller ett slags vårdslös stöld existerar dock inte. Sådant kan endast begås uppsåtligen, dvs. avsiktligt. Detta är skälet till att ett av önskemålen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är att uppsåt av princip skall krävas.
Vi vill tacka föredraganden för att han i god kompromissanda är beredd att infoga överläggningarna från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i sitt koncept. Slutligen vill vi vädja till rådet att i beslutsfattandet se till att de grundläggande rättigheterna respekteras. Denna vädjan riktar sig på goda grunder särskilt till de ansvariga finansministrarna!
(Applåder)

Radwan (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Ett stort tack till föredraganden och särskilt till kommissionen. Även i Wogaubetänkandet om kommittésystemet infogade vi området marknadsaktörer, och nu har vi haft ett mycket gott samarbete mellan kommissionen, rådet, marknadsaktörerna och parlamentet på det område där jag var medföredragande för de finansiella konglomeraten, och då avser jag i det förberedande arbetet. Detta är egentligen en vädjan till kommissionen att föra vidare de positiva erfarenheterna mellan marknadsaktörer, parlament, och kommission för att undanröja irritation och eventuella feltolkningar redan i inledningsskedet. Vi har lyckats ganska bra med, och därför tror jag att vi får ett marknadsanpassat samarbete i framtiden.
Det sägs ständigt att detta är ett tekniskt betänkande som skulle vara så komplext. Och visst får det stora effekter. Jag respekterar givetvis talmannens önskan och fattar mig mycket kort, men en eller två punkter vill jag faktiskt ta upp, särskilt den flitigt omtalade Enron-skandalen. Vi måste ta Enron-konkursen på allvar, och vi måste fundera över konsekvenserna. En konsekvens skulle t.ex. kunna vara vår framtida inställning till företag för ekonomisk tillsyn och konsultföretag i Europa. Det handlar ju om att göra utvecklingen rättvisa, nämligen att allt fler finansiella konglomerat uppstår och blir verksamma över gränserna, ett resultat av G-10:s gemensamma forum, joint forum, parallellt ledsagat av Basel II. Europaparlamentets uppgift blir då att skydda medborgarna och att samtidigt se till att företagen förblir konkurrenskraftiga på den globala arenan. Här krävs ändringar. Jag anser att måttfulla ändringar har utarbetats i den parlamentariska dialogen, vi har löst många problem och jag tycker att detta får bli ett gott exempel på hur man närmar sig sådana frågor.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera de tre föredragandena och tycker att samarbetet bör få stå modell för de vidare samråden med kommissionen och rådet. Det är mycket viktigt att kommissionen och rådet arbetar för att stärka Europaparlamentet på detta området, precis som framgår av Lamfalussyrapporten, så att vi på ett bra sätt och under iakttagande av full neutralitet kan genomföra våra demokratiska rättigheter enligt en uppföljningskommitté. 
De tre direktiv som vi debatterar i dag och som vi skall rösta om i morgon syftar till att åtgärda splittringen av de europeiska finansmarknaderna, att bidra till deras attraktivitet och konkurrenskraft och till att stärka den finansiella stabiliteten och konsumentskyddet. Att avskaffa byråkratiska regler och hindren för tillgången till marknaderna och att byta ut föråldrade och stela tillsynsstrukturer mot flexibla och marknadsanpassade tillsynsregler och instrument är absoluta förutsättningar för att skapa en integrerad finansmarknad och säkra konkurrenskraften bland de europeiska finansiella tjänsteaktörerna.
Detta får dock inte leda till att den finansiella stabiliteten äventyras eller att konsumenternas rättigheter försvagas vid gränsöverskridande handel. Låt oss göra fullständig insyn och strikta reglerings- och tillsynsmekanismer med motsvarande sanktioner till ett kvalitetssigill för de europeiska finansiella marknaderna. Slutligen gäller det ju även att vinna tillbaka de många privata investerarnas förtroende för denna sparform, inte minst för återuppbyggnaden av en kompletterande pensionsförsäkring med kapitaltäckning. Här behöver vi ingen förklaring om vad som är gott uppförande, utan tydliga, bindande och sanktionsbeväpnade regler.
Detta gäller även direktivet om finansiella konglomerat. Helt säkert leder detta integrationen ett stort steg framåt. För att förbli konkurrenskraftiga efter globaliseringen och internationaliseringen av finansmarknaderna måste de europeiska finansföretagen inta en ny ställning på marknaden, och det växande antalet företag och sammanslagningar bevisar att processen är i full gång. Denna upprensning bland strukturerna för att skapa internationellt konkurrenskraftiga företag är helt klart positiv. Följden får dock inte bli att finansiella grupper och konglomerat som hittills har organiserat sig nationellt eller rentav sektoriellt i de flesta medlemsstater i allt högre grad undandrar sig tillsyn.
Enron-fallet har allmänt förtydligat riskpotentialen i finansiella grupper med oöverblickbar uppbyggnad och otillräcklig tillsyn. Föreliggande direktiv syftar till att skapa ett viktigt och enhetligt europeiskt rättsligt underlag för samarbetet mellan tillsynsmyndigheterna men även till att förhindra dubbelräkning av kapitalkraven inom en grupp.
För att förhindra alltför stor administrativ belastning kräver vi följdriktigt att ansvaret för tillsyn av finansiella konglomerat och grupper skall vila på en enda tillsynsmyndighet, som skall utformas enligt rättsligt definierade kriterier. Särskilt betydelsefullt är det också att vi med avseende på direktivets räckvidd och dubbelräkning av kapitalkraven lyckligtvis har kommit fram till en kompromisslösning som även min grupp stöder fullt ut.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Herr talman! Jag kommer i första hand att ägna mig åt förslaget rörande extra tillsyn över de finansiella konglomeraten, som jag har ägnat mig mycket åt i min roll som Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps biträdande ordförande. Först och främst vill jag tacka ordföranden herr Lipietz för det stora arbete han har lagt ner i samband med parlamentets behandling av detta förslag till direktiv. Därefter vill jag tacka Radwan och Villiers, som jag har haft mycket nära kontakt med under vårt arbete med sikte på omröstningen i morgon. Sist men inte minst vill jag också gärna tacka kommissionär Bolkestein för hans arbete med att skapa en verklig inre marknad för finansiella tjänster.
På de allra flesta punkter har vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor med kommissionens aktiva deltagande funnit gemensamma lösningar på de problem som tagits upp från olika håll. Bakgrunden till det konkreta förslaget är att vi vill garantera stabila finansiella marknader i Europa. Vi skall undvika Enron-liknande skandaler, men samtidigt inte reglera mer än nödvändigt. Det viktigaste är därför att se till att det finns en effektiv kontroll så att vi kan gardera oss mot att finansiella konglomerat använder samma kapital för att konsolidera sig på flera olika ställen. Jag vill gärna ge mitt stöd åt de muntliga ändringsförslag som Radwan kommer att framföra avseende ändringsförslag 44, 46 och 48 i samband med omröstningen i morgon. Jag förstår att även kommissionen kommer att kunna godkänna de framlagda ändringsförslagen. För mig är antagandet i morgon ännu ett bevis på att Europaparlamentet tar sitt medansvar när det är nödvändigt. Jag är en ivrig förespråkare av att inte dra frågorna i långbänk, när det finns möjliga lösningar. Dessa lösningar har vi kommit fram till här i parlamentet och nu är det upp till rådet att ta hand om resten.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru Riis-Jørgensen. Jag måste tyvärr meddela er, ärade ledamöter och kommissionär Bolkestein, om att vi avbryter denna debatt nu. Debatten återupptas kl. 21.00.
Herr García-Margallo, även ni blir tvungen att komma tillbaka efter kl. 21.00, även om jag beklagar det, men vi måste följa föredragningslistan.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0008/2002).
Vi skall behandla en rad frågor till rådet.
Den tjänstgörande ordföranden för rådet, de Miguel är här, som brukligt är, och vi tackar honom för att han är närvarande.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Europeiska unionen ser fortfarande situationen i Tjetjenien som mycket oroande. Nyligen utarbetade rapporter från OSSE:s stödgrupp i Tjetjenien, Europarådets parlamentariska församling och de två icke-statliga organisationerna (Memorial och Läkare utan gränser), visar på att situationen i den delen av Ryssland fortfarande är dramatisk.
Europeiska unionen har på grundval av dessa och andra rapporter tagit upp frågan med de ryska myndigheterna i alla politiska dialoger som har förts under den senaste tiden och vi kommer att fortsätta göra så även i framtiden. Detta är ingen överraskning, eftersom Europeiska unionen tydligt har uttalat sig flera gånger mot alla kränkningar av de mänskliga rättigheterna och om flyktingarnas och de internt tvångsförflyttade personernas situation i Tjetjenien.
Unionen har agerat följdriktigt och har antagit en principståndpunkt där vi gör det mycket klart för Ryssland att så länge den oroliga situationen i Tjetjenien fortsätter kommer unionen energiskt att fortsätta utöva påtryckningar i syfte att nå en förändring och man kommer att utnyttja alla möjliga tillfällen och till och med vända sig till relevanta internationella organisationer. Jag anser emellertid att det är fel att säga att det inte har hänt någonting sedan förra året. I frågan omnämns resolution 1270 från Europarådets parlamentariska församling, i vilken man säger att vissa framsteg har gjorts, även om det gått frustrerande långsamt, tack vare de positiva attitydförändringar man nu kan se i Ryska federationen när det gäller hanteringen av konflikten.
President Putins uttalanden om att de soldater i de ryska väpnade styrkorna som inte respekterar de mänskliga rättigheterna kommer att ställas inför rätta och dömas kan ses som ett bevis på denna förändring. Unionen välkomnar detta uttalande och förväntar sig att de ryska myndigheterna uppfyller sitt åtagande och undviker nya kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Man har alltid tagit för givet att kampen mot terrorism och extremism måste genomföras inom ramen för rättsstaten och med fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna. När man i många år använder våld utan urskillnad sår man vind för att skörda storm. Samtidigt står det fortfarande klart att det är absolut nödvändigt att bevara stabiliteten i regionen.
Rådet instämmer helt och fullt i att den tjetjenska konflikten endast kan lösas politiskt. Rådet känner till att de ryska myndigheterna har försökt nå en överenskommelse med företrädare för Maschadov, men att dessa ansträngningar beklagligt nog inte har gett några resultat.
Europeiska unionen kommer inte att låta något tillfälle gå förlorat för att tala för en politisk lösning och OSSE:s stödgrupp fortsätter att fylla en viktig funktion.
Journalisternas säkerhet och oberoende är en fråga som Europeiska unionen prioriterar högt, och unionen har nyligen än en gång uttalat sig om situationen för massmedierna i Ryssland.
Unionen har även agerat aktivt för att se till att internationella humanitära organisationer skall få tillträde till Tjetjeniens territorium och har via ECHO, (Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd), deltagit direkt i det humanitära stödet, eftersom unionen allt sedan den tjetjenska konflikten inleddes har varit en av de främsta bidragsgivarna.
Unionen har regelbundet tagit upp säkerhetsproblemet med de ryska myndigheterna och för en kort tid sedan reste en tjänsteman från kommissionen till Tjetjenien för att göra en bedömning av den nuvarande situationen på plats och den ansvarige för unionens trojka planerar nu ett ytterligare besök i regionen.
Avslutningsvis, när det gäller åtal av de personer som begick brott mot mänskligheten, erinrar Europeiska unionen om att Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter i Haag redan intresserar sig för flera olika ärenden. Domstolen kommer under de närmaste månaderna att fastställa datum för att undersöka tillåtligheten av några av dessa ärenden. Naturligtvis kommer Europeiska unionen att följa dessa händelser på nära håll.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar rådsordföranden för det mycket utförliga svaret, och jag är glad över att han själv säger att situationen i Tjetjenien fortfarande är dramatisk.
Jag noterar rådets förklaring om att rådet kommer att fortsätta att diskutera tillståndet i Tjetjenien vid alla möten med de ryska myndigheterna. Jag tackar även rådsordföranden uttryckligen för det fördömande han har uttalat i fråga om alla kränkningar av de mänskliga rättigheterna och för att han insisterar på och fortsätter att insistera på förändring. Jag tackar även rådsordföranden för att han på nytt bekräftar ståndpunkten att det enbart är en politisk lösning som kan få slut på den tjetjenska konflikten. Han säger även att Europeiska unionen skall ta vara på varje möjlighet att nå denna politiska lösning, och han hänvisar, med rätta anser jag, till kontakterna mellan den ryska statsmakten och den tjetjenska presidenten Maschadovs regering. Det är tydligt att dessa samtal förtjänar en knuff i ryggen, men herr rådsordförande, ni gör mig lite besviken med ert mycket diplomatiska språkbruk. Det är tydligt att kontakterna med den ryska statsmakten kommer att trissas upp de kommande veckorna. Den ryska premiärministern kommer till Bryssel, det är ett EU-toppmöte i slutet av maj; jag skulle vilja fråga er vilka konkreta initiativ ni kommer att ta för att också förverkliga den vackra programförklaring som ni har avgett i dag? Det är min konkreta, kompletterande fråga. Jag tackar er för ert svar.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Rådet och kommissionen samarbetar aktivt med att förbereda toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland, vilket kommer att äga rum i Moskva den 28 maj. Under denna bilaterala dialog kommer vi att ta upp alla frågor som har med situationen i Tjetjenien att göra.

Dupuis (NI).
Herr rådsordförande! Det är nu 30 månader sedan det andra kriget i Tjetjenien inleddes. Kommissionär Poul Nielsen har ännu inte begett sig till Tjetjenien. Min fråga är således - i en brådskande fråga som den humanitära frågan - hur länge rådet anser att Poul Nielsen maximalt kan vänta innan han beger sig till Tjetjenien. Rör det sig om tre år, fyra år eller fem år? Min andra fråga är följande: President Putin har utsett en förhandlare, president Maschadov har utsett en förhandlare. Är rådets ordförandeskap, berett att ta emot de båda förhandlarna, som har erkänts av bägge parterna och som således är fullvärdiga förhandlare? Skulle rådet kunna träffa dem?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag kan inte svara på den frågan.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Enligt tysk press tycks läget i Tjetjenien skärpas. Det förekommer mycket omfattande rapporter i våra tidningar om att den ryska militären skall ha dödsskvadroner i Tjetjenien och att en by skall ha vänt sig till FN efter att 33 gånger ha blivit uppsökt för så kallade rensningar. Jag vill be er se till att en EU-delegation på ort och ställe får undersöka Tjetjenien och det verkliga läget, för journalister får inte längre resa dit utan att beledsagas av officerare. Europarådet är närvarande i Tjetjenien, men så icke EU. Därför undrar jag: Skulle ni kunna tänka er att sända en EU-delegation till Tjetjenien?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Om man eventuellt kommer att sända en delegation är en fråga som hur som helst måste tas upp med Ryssland, som är en suverän stat. Unionen har ingen rätt att blanda sig i de interna frågorna i en suverän stat som den Ryska federationen. Om vi skulle nå en överenskommelse med Ryssland om att sända en delegation, skulle vi mycket gärna vilja vara där och samarbeta, men för närvarande är detta enbart en uppgift för de multilaterala organisationerna, det vill säga Europarådet och OSSE.

Talmannen. -
Herr Dupuis har ordet för en ordningsfråga. Herr Dupuis, rådets tjänstgörande ordförande har rätt att svara er på det viset. Ni är inte nöjd med svaret, men vi kommer inte att gå in på en debatt nu. Var vänlig att så kort som möjligt förklara vad er ordningsfråga handlar om.

Dupuis (NI).
Jag anser att Ramón de Miguel kan säga att han skall rapportera till rådet och senare ge ett mer ingående svar, som han inte kan ge för stunden. Men att bara säga att han inte kan ge ett svar anser jag inte ingår i spelets regler. Jag anser att han kan framföra de frågor han har fått till ordförandeskapet, till rådet, och han kan säga att han inte är i stånd att besvara vissa av dem nu. Men enligt min mening är det i allmänhet rådets uppgift att besvara alla frågor.

De Miguel
. (ES) Ja, herr talman, den frågan kan jag svara på. Enligt definition och på grund av den respekt som rådet har för kammarens ledamöter, är varje fråga som ställs här i denna parlamentariska kammare och under en frågestund, en fråga till rådet, inte till rådets ordförandeskap. Av principskäl vidarebefordrar följaktligen ordförandeskapet frågan till rådet. Det är därför jag har sagt att jag inte kan ge er något svar, eftersom jag inte har rådfrågat rådet ännu, men detta va de soi, och jag hoppas att herr Dupuis förstår detta på sitt eget språk.

Talmannen. -
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna 2 och 3 att besvaras tillsammans. Fråga nr 2 från Alexandros Alavanos (H-0063/02):

Angående: Det spanska ordförandeskapets åtgärder mot antiglobaliseringsrörelser
Enligt uppgift organiserar den spanska regeringen särskilda utryckningsstyrkor inom polisen som skall hindra antiglobaliseringsrörelser från att ordna de demonstrationer som planeras i olika städer runtom i Spanien under det spanska ordförandeskapet. Samtidigt samlas personuppgifter in om alla de demonstranter som deltagit i liknande manifestationer i andra europeiska städer. De här uppgifterna samlas in i samarbete med polisen i flera av Europeiska unionens medlemsstater, samtidigt som den spanska polisen redan i flera månaders tid har övervakat nätplatser för alla organisationer som verkar på antiglobaliseringsområdet.
Kan rådet bekräfta ovanstående uppgifter? Kan rådet garantera att EU-medborgarnas personuppgifter skyddas och att man inte kommer att hindra yttrandefriheten vad politiska åsikter beträffar i Europeiska unionen?  Fråga nr 3 från Mihail Papayannakis (H-0108/02):

Angående: Spanska ordförandeskapets inställning till demonstrationer
I en skrivelse av den 29.1.2002 från det spanska ordförandeskapet till rådets arbetsgrupp för terrorism föreslås det att man, baserat på ett rådsbeslut, skall ta fram ett standardformulär för information om terroristhandlingar under EU-toppmöten eller andra arrangemang som ordnas av gemenskapsorganisationer eller andra internationella organisationer. De som ligger bakom sådana händelser är organisationer som, trots att de är lagliga, enligt författarna till skrivelsen begår handlingar som ligger utanför deras egentliga aktiviteter och på så sätt indirekt hjälper terroristorganisationer att uppnå sina mål. Den här typen av ?manipulation? av organisationer är ett allvarligt hot och något som kan komma att öka inom en snar framtid. Enligt skrivelsen är ordförandeskapets förslag ett användbart verktyg för att förebygga och, där så bedöms nödvändigt, förhindra våldsam ?ungdomsradikalism?. Sådana ?analyser? och förslag är minst sagt tveksamma och strider helt och hållet mot den grundläggande rätten till yttrandefrihet och demonstrationsrätten. Kan rådet därför klargöra sin officiella ståndpunkt i denna fråga?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Rådet hänvisar till sitt svar på den muntliga frågan 0967/01, i vilket rådet erinrar om artikel 33 i Fördraget om Europeiska unionen, där det står: ?Denna avdelning (Avdelning VI, Bestämmelser om polissamarbete och straffrättsligt samarbete) skall inte påverka medlemsstaternas ansvar för att upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten?.
Nära det gäller skydd av personuppgifter har Europarådets konvention från år 1981 om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter ratificerats av alla unionens medlemsstater.
I de slutsatser som antogs av rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar den 13 juli 2001 om säkerhetsåtgärder under Europeiska rådets möten och andra arrangemang som kan ha jämförbar verkan, erinrade man om målet för Europeiska unionen, att bevara och utveckla unionen till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Inom detta område skall medborgarna fritt kunna utöva rätten till åsiktsfrihet och rätten till frihet att delta i fredliga sammankomster, vilket förutses i den europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna, och att kunna göra detta utan hot mot sin egen säkerhet, andra personers säkerhet eller mot egendom.
I samma slutsatser understryks vikten av att föra en konstruktiv dialog mellan de personer som organiserar offentliga demonstrationer och myndigheterna i det land där demonstrationen anordnas samt vikten av att upprätthålla nära internationella kontakter, särskilt mellan polis- och tullmyndigheterna, för att se till att ingen utnyttjar eller missbrukar lagliga demonstrationer för att begå kollektiva eller individuella våldshandlingar.
Till herr Papayannakis vill jag säga att de förberedande instanser som granskar er fråga sammanträdde i januari och februari och de arbetade i enlighet med kraven i fördraget, det vill säga med respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det tillkommer det spanska ordförandeskapet att svara på bästa möjliga sätt.

Alavanos (GUE/NGL). -
Jag tackar för svaret. Jag skulle vilja tala om att vår kollega Papayannakis är på delegationsordförandenas konferens och därför inte kan vara här nu. Jag märkte från rådsordförandens sida ett försök att ge ett mycket allmänt svar, med ett antal principer t.ex. om skyddandet av den bestående ordningen, som har ett visst intresse.
Jag skulle vilja fråga om det spanska ordförandeskapet förbereder sig på att följa, inte Berlusconis linje, som ställde till med väldigt många problem, den kränkte de grundläggande rättigheter som Europeiska unionens medborgare har, den förbjöd fredsälskande grekiska medborgare och medborgare från andra länder att beträda italiensk mark, eller om man tänker följa vad man skulle kunna kalla Porto Alegre-linjen, dvs. en strävan att ge demonstranterna en laglig möjlighet att på ett fredligt sätt uttrycka sina krav och önskemål.

De Miguel
. (ES) Herr talman! För det första förkastar jag alla jämförelser som den ledamot som just talade kan göra mellan herr Berlusconis och herr Aznars regeringar.
Varje regering utövar det ansvar som tillkommer den och jag kan försäkra er om att den spanska regeringen kommer att utöva det ansvar som härrör från ordförandeskapet för unionens råd med fullständig respekt för området med frihet, säkerhet och rättvisa och de skyldigheter det innebär att inneha ordförandeskapet.
Hur som helst kan jag garantera er att vi inte har någon som helst avsikt att inskränka någon av fördragets grundläggande friheter (medborgarnas rätt till rörelsefrihet), men jag förvarnar er om att den spanska regeringen är beredd att vidta alla nödvändiga åtgärder för att förhindra att de personer som har för avsikt att utnyttja fredliga demonstrationer för att förvandla dessa till ett slagfält, med våld, förstörelse av egendom och aggressioner mot personer och saker, uppnår sina mål i Barcelona.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Vi alla vet att störningar i sådana församlingar främst beror på luckor i insatthet. Därför har Europaparlamentet tagit initiativ till en parlamentarisk församling i Världshandelsorganisationen där diskussioner framgent skall föras med icke-statliga organisationer och intresserade grupper. Därmed skall kommunikationen med medborgarnas stärkas på parlamentarisk nivå. Nu herr rådsordförande vill jag fråga: Vilka initiativ planerar det spanska rådsordförandeskapet för att så snabbt som möjligt genomföra detta?

De Miguel
. (ES) Jag vill säga den ärade ledamoten att de problem som togs upp inte beror på bristande dialog.
Unionens råd har vid flera tillfällen sagt att det är berett att föra en dialog. Den spanska regeringen för just nu dialoger med alla de organisationer som fredligt vill uttrycka sina åsikter i Barcelona och alla dem som demonstrerar fredligt har rätt till att bli hörda och att demonstrera, eftersom detta är en oförytterlig rättighet för alla europeiska medborgare.
Jag tror förstås inte att det är de personer som vill demonstrera fredligt som har behov av dialogforum, dessa forum finns ju redan. Hur som helst är det bra att ni kommer med initiativ, ärade ledamot. Om det skulle finnas en parlamentarisk församling, om man erbjöd en ny möjlighet till dialog, skulle kanske detta kunna bidra till att det skulle skapas fler forum, men jag tror inte att det är genom att skapa fler forum som man kan lösa det allvarligaste problemet med offentliga demonstrationer av det här slaget, vilka används som ett redskap och utnyttjas av våldsamma grupper och små radikala grupper som inte har någon som helst avsikt att föra dialoger, det enda de vill är att utnyttja tillfället för att så förvirring och våld.

Talmannen. -
Fråga nr 4 från Camilo Nogueira Román (H-0066/02):

Angående: Spanska ordförandeskapets presumtiva åsikt om inrättandet av en unionssenat på grundval av Regionkommittén
Ministern vid den spanska premiärministerns kansli, Juan José Lucas, anser att olika nationaliteter och regioner inte skall vara företrädda inom ministerrådet, såsom är fallet i Belgien, Förenade kungariket, Tyskland och Österrike. Han konstaterade nyligen att dessa skall företrädas inom Regionkommittén och föreslog att denna rådgivande institution skulle omförvandlas till en senat för Europeiska unionen.
Kan rådets ordförandeskap förklara innehållet i minister Lucas förslag?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Rådet erinrar den ärade ledamoten att det inte är rådets uppgift att kommentera de ståndpunkter som har uttryckts av en av dess medlemmar. Dessutom understryker rådet att det inte är behörigt att besvara den fråga som lagts fram, det tillkommer regeringskonferensen, som för närvarande förbereder det konvent som inrättades vid Europeiska rådet i Laeken den 14-15 december 2001.
Slutligen hänvisar rådet ledamoten till det svar som Rosa Miguélez Ramos fick vid frågestunden under februari månads plenarsession om hur medlemsstaterna skall vara företrädda i rådet.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, rådets ordförande! Spaniens regeringschef avfärdar på ett kategoriskt sätt som går emot historiens gång att olika inhemska nationaliteter och lokala regioner skall få vara företrädda i unionen, särskilt inom ministerrådet, och bortser då från det faktum att så är fallet i Tyskland, Belgien, Förenade kungariket och Österrike. Han försöker för detta stödja sig på ett begrepp om absolutistiskt suveränitet som är motsatsen till den gemensamma suveränitet som ju är Europeiska unionens fundamentala princip.
I sin orubblighet försöker de - som ordförandeskapets minister Lucas gjorde, en minister som står mycket nära regeringschefen - begränsa de inhemska författningsenliga gruppernas roll till en rådgivande sådan i en politiskt meningslös kommitté som Regionkommittén och, samtidigt som de bortser från unionens verkliga förhållanden, förvandla detta organ till en senat, vilket också strider mot Tysklands rikskansler Gerhard Schröder förslag, som förbehåller själva rådet denna senatsfunktion. Det kunde inte ha gjort det sämre. Det är därför jag frågar rådets ordförandeskap varför spanska regeringen insisterar på att bevara ett så anakronistiskt begrepp om suveränitet inom unionen?

De Miguel
. (ES) Jag anser att jag redan har besvarat frågan.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr vice minister! Ni hänvisade till det svar ni gav Miguélez Ramos under plenum. Jag, som även gjorde ett inlägg vid det tillfället om denna fråga, har inte fått samma svar. Jag vill för det första fråga er om ni kan sända mig en kopia av det svar ni gav Miguélez Ramos.
För det andra vill jag att ni talar om för mig om det är sant eller inte att det står i Fördraget om Europeiska unionen att ministrar i regionala regeringar kan delta i de europeiska ministerråden.

De Miguel
. (ES) Herr talman! När det gäller det svar jag gav Miguélez Ramos, hänvisar jag herr ledamoten till parlamentets sammanträdesprotokoll, vilket är offentligt, och han har säkert större möjligheter att konsultera det än jag har.
När det gäller den andra fråga kan jag säga er att det i fördraget ger medlemsstaterna rätt att själva bestämma hur den skall företrädas i rådet. Det är en intern fråga, varje land bestämmer vad det vill göra och vem det vill sända.

Talmannen. -
Ni ställer ordningsfrågor. Jag måste påminna er om att vi inte kommer att gå in på en djupgående dialog om frågan här och nu och att ni måste ställa en fråga som verkligen är en ordningsfråga. I vilken ordning vill ni att jag ger er ordet för en ordningsfråga? Jag börjar med herr Ortuondo, ni har ordet för en ordningsfråga.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill bara framhålla att vid det tillfälle som fru Ramos menade, ställde jag en fråga och jag har inte fått något svar på den. Jag behöver alltså inte se efter i sammanträdesprotokollet, jag anser att jag har rätt till att få ett svar, eftersom det var jag som ställde frågan.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill fråga om jag också har rätt att få svar från rådet, så som skedde vid en tidigare fråga, om jag får ställa den med samma ordalydelse som tidigare och sedan få ett adekvat svar?

Talmannen. -
Som talman för sammanträdet anser jag att rådets tjänstgörande ordförande har erinrat om det svar som han gav vid det tillfället, för några veckor sedan, eller kanske för över en månad sedan, på samma frågor: och det är den tjänstgörande ordföranden som bestämmer vad han vill svara, sedan kan ni bedöma det som det passar er.

De Miguel
. (ES) Herr talman, fru ledamot! I er fråga hänvisar ni till två faktorer: handlingsplanen och den globala fonden.
När det gäller handlingsplanen, erinrar rådet den ärade ledamoten om att rådet lade fram de åtgärder som det anser vara grundläggande för att kämpa mot dessa tre sjukdomar i den resolution som det antog den 14 maj 2001 om ett handlingsprogram för påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen (dokument 8495/01).
De viktigaste åtgärden är att förbättra tillgången till läkemedel till rimliga priser, och särskilt viktig är en flexibel tillämpning av TRIPS-avtalet när det gäller immateriella rättigheter, vilket gör det möjligt att ta itu med folkhälsoproblemen, bland annat genom frivilliga befogenheter att utfärda obligatoriska licenser under vissa exceptionella omständigheter, till exempel när det gäller skyddande av folkhälsan.
För det andra handlar det om att förstärka och öka det ekonomiska stödet inom forskning och utveckling. Det är särskilt viktigt att förstärka utvecklingsländernas kapacitet och att driva på utvecklingen av specifika globala allmänna produkter, som nya behandlingsmetoder och vacciner.
En annan åtgärd är att delta i världsorganisationerna. Målet är att förstärka samarbetsavtalen mellan medlemsstaterna och WHO, FN (hiv/aids), Världsbanken och andra internationella aktörer inom såväl den statliga sektorn som den privata, till exempel Globala alliansen för vaccination (GAVI).
Rådet understryker att denna resolution lades fram vid Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session 26, vilken ägde rum i New York den 25-27 juni 2001, och Europeiska unionen deltog aktivt i utformandet av den slutliga förklaringen.
För det andra, när det gäller den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria påminner rådet den ärade ledamoten om Europaparlamentets och rådets beslut som antogs den 6 december om gemenskapens bidrag till den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria. I enlighet med detta beslut skall gemenskapen via kommissionen bidra med 60 miljoner euro för år 2001. Bidraget till den globala fonden kommer att ges genom en finansieringsöverenskommelse som skall ingås mellan kommissionen och förvaltaren av den globala fonden. Enligt beslutet skall kommissionen överlämna en första rapport under år 2002 till Europaparlamentet och rådet om den globala fondens styrelse och arbetsmetoder.
När det gäller framtida bidrag väntar rådet på att kommissionen skall lägga fram ändringsförslag om de befintliga förordningarna. Detta gäller särskilt förordningen av den 24 mars 1997 om åtgärder mot hiv/aids i utvecklingsländerna, där deltagande inom området för genetisk hälsa bör inbegripas, inom det så kallade ?Reproductive health?, samt även förordningen av den 22 juli 1997 om stöd till befolkningspolitik och befolkningsprogram i utvecklingsländer.
När det gäller de åtgärder som fonden hittills har genomfört, kan rådet upplysa ledamoten om att den administrativa styrelsen under sitt sammanträde i Genève den 29 januari antog sin fösta utlysning för att lägga fram finansieringsförslag för organisationer i de länder som drabbats hårt av epidemierna. De första stöden, som kommer att beviljas i april, blir de första stöd som fonden beviljar. Fondens andra styrelsesammanträde kommer att hållas i New York i slutet på april.
Rådet uppmanar ledamoten att vända sig direkt till kommissionen, som är företrädd i den globala fondens administrativa styrelse, för mer detaljerade upplysningar om fondens verksamhet.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för den uttömmande information han gett mig här i kväll. Vad parlamentet och närmare bestämt utskottet för utveckling och samarbete ville få reda på hur situationen ser ut -med anledning av hur den nuvarande situationen på den afrikanska kontinenten, framför allt i den centrala delen (Uganda, Burundi, Rwanda, och så vidare) när det gäller hiv/aidssmitta- och vilken kontroll rådet och naturligtvis kommissionen kommer att ha över det stöd på 120 miljoner som vi godkände i parlamentet. Som ni nämnde har unionen redan bidragit med 60 miljoner och den första rapporten kommer nu i april. Vi kommer att vara uppmärksamma på hur stödet kontrolleras från april.

Talmannen. -
Fråga nr 7 från Josu Ortuondo Larrea (H-0076/02):

Angående: Språk som används av det spanska ordförandeskapet
Vid ingången av år 2002 tog Konungariket Spanien över det roterande ordförandeskapet för Europeiska unionen. Halvåret innan var Belgien ordförandeland, och såväl på det belgiska ordförandeskapets webbplats som vid de olika framträdandena inför Europaparlamentet har vi kunnat observera att den belgiska regeringen ofta uttryckt sig på alla de språk som är officiella i landets olika regioner.
Mot denna bakgrund ställs följande fråga till rådets ordförandeskap: När det gäller framträdanden inför parlamentet vet vi att tolkar saknas, men av vilken orsak används varken katalanska, galiciska eller baskiska, i motsats till de belgiska språken, ens på det spanska ordförandeskapets webbplats, trots att dessa språk, vid sidan av spanskan, definieras som officiella språk i de olika autonomiernas författningar, som grundar sig på Konungariket Spaniens statsförfattning?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Rådets ordförandeskap vill erinra den ärade ledamoten om att rådet i enlighet med artikel 290 i EG-fördraget enhälligt skall fatta beslut för att fastställa reglerna i fråga om språk för gemenskapens institutioner.
Rådets ståndpunkt om den här frågan är vad som står i rådets förordning EG nr 1 från 1958, som successivt har ändrats med anledning av att nya medlemsstater har anslutit sig till unionen, där det fastställs att Europeiska unionen för närvarande har elva officiella arbetsspråk.
När det gäller de språk som enligt den spanska författningen förklaras vara officiella på det spanska ordförandeskapets webbplats har unionens råd inte med den saken att göra.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr vice minister! Jag anser att detta är en fråga som är av demokratiskt och kulturellt intresse. Det finns över 100 folk i Europa och över 100 olika språk. År 2001 förklarades som det internationella språkåret inom Europeiska unionen.
Jag säger att det är en intressefråga eftersom vi i den spanska staten försökte se till att det under år 2001 skulle genomföras kulturella evenemang i syfte att skydda och främja de naturliga språk som finns inom den spanska staten, och som inte bara är spanska, där finns till exempel språket bable (i Asturien), katalanska, galiciska, baskiska ... och många andra språk som har en naturlig rätt att fortsätta existera.
Den spanska statens regering tillät inte främjande, skyddande och impulser för dessa språk. Jag skulle vilja ställa följande fråga: vad är anledningen till denna trångsynta och antidemokratiska attityd när det gäller något som är av grundläggande vikt för att berika den europeiska kulturella mångfalden och även för den spanska staten?

De Miguel
. (ES) Ärade ledamot! Jag är rädd att ni har tagit fel på forum. Er parlamentariska grupp skulle i stället göra klokt i att lägga fram den här frågan inför det spanska parlamentets plenum. Jag upprepar att unionens råd absolut inte ingriper i den här frågan. Eftersom jag framträder inför Europaparlamentet i egenskap av företrädare för Europeiska unionens råd och inte som företrädare för den spanska regeringen, kan jag inte svara er på den frågan.

Talmannen. -
Vi kommer att gå över till nästa fråga. Ni vet redan att flera ledamöter, till och med jag själv, gärna skulle vilja delta i dessa debatter, men eftersom jag är talman för sammanträdet kan jag inte göra detta, även om språket bable togs upp, vilket är ett språk som kommer från den del av landet där jag är född.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Europeiska unionen har systematiskt prioriterat frågan om mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter i sina förbindelser med de kandidatländer som vill ansluta sig till unionen.
Denna fråga är av grundläggande vikt i föranslutningsstrategin för vart och ett av dessa länder i enlighet med de politiska kriterier för anslutningen som Europeiska rådet fastställde vid sitt möte i Köpenhamn år 1993.
När det gäller föranslutningsstrategin för Rumänien ingår frågan om barnomsorg i denna. I sina återkommande rapporter 2000 om kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning uttryckte kommissionen sin oro när det gäller lagstiftningen och adoptionsförfaranden mellan olika länder, vilka gör det möjligt att på olika sätt se till att den viktigaste faktorn, barnens välbefinnande, inverkar i adoptionsbeslut. Till följd av detta och på grund av andra orosyttringar, beslutade Rumäniens regering att inställa internationella adoptioner. I det omarbetade associeringsavtalet för Rumäniens anslutning, vilket rådet antog den 28 januari 2002, är en av prioriteringarna och målen på medellång sikt att Rumänien bör behålla moratoriet för internationella adoptioner till dess att landet antar en ny lagstiftning som är förenlig med barnens välbefinnande och med Rumäniens internationella skyldigheter och att landet kan garantera att det har nödvändig administrativ kapacitet för att tillämpa den nya lagstiftningen. Samtidigt som det allmänna moratoriet behölls antog Rumäniens regering åtgärder i december 2001 för att göra det möjligt att slutföra de adoptionsförfaranden som redan var inför domstol vid den tidpunkt som de internationella adoptionerna inställdes. Rådets ordförandeskap anser att adoptionerna av de barn vars adoptionsförfaranden redan har påbörjats i medlemsstaterna med fullständiga juridiska garantier, bör slutföras inom en rimlig tidpunkt.
Ärade ledamot! Europeiska unionen kommer att mycket nära följa situationen i Rumänien när det gäller den här frågan, särskilt de organ som har inrättats inom ramen för det europeiska avtalet, som associeringsrådet och associeringskommittén.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförandeskap, inte bara för det detaljerade svaret, utan även för vad man har gjort, såväl under det belgiska ordförandeskapet som under det spanska, för att dessa två problem skall lösas ?inom en rimlig tidsfrist? - jag använder hans egna ord: frågan om hur problemet med det rumänska adoptionssystemet skall lösas för att göra det förenligt med de internationella konventionerna och hur dessa familjers problem skall lösas, som, när förfarandena i enlighet med den dåvarande rumänska lagstiftningen redan inletts, har sett hur frågan blockerats.
Jag vill ställa en följdfråga: är rådet berett att fortsätta utöva sitt inflytande - jag vill inte använda ett starkare ord - över de rumänska myndigheterna för att de skall skynda på den här frågan, vilket de inte har gjort hittills trots alla löften när det gäller dessa två frågor, det vill säga, att börja tillämpa den nya lagstiftningen och för att lösa problemet med dessa adoptionsansökningar?

De Miguel
. (ES) Mitt svar är ja, ärade ledamot. I går ägde associeringsrådet Europeiska unionen - Rumänien rum och den spanske utrikesministern och tjänstgörande ordföranden för rådet tog upp den här frågan direkt med den rumänska utrikesministern, Geoana. Vi fick garantier för att de kommer att fortsätta göra allt de kan för att lösa problemet med dessa adoptionsförfaranden som, vilket ni nämnde, inleddes när den gamla lagstiftningen var i kraft och som nu har blockerats.
Det handlar om att häva spärrarna för de förfaranden som redan har inletts, att tillfredsställa förväntningar hos många familjer, vilka redan hade inlett förfarandena och som sedan förstås fick börja om igen med ett nytt system och en ny lagstiftning. Detta påpekades för den rumänska delegationen i går och vi fick garantier för att de kommer att fortsätta arbeta för att tillfredsställa Europeiska unionens önskningar i den här frågan.

Talmannen. -
Jag måste meddela ledamöterna, särskilt herr Ortuondo, som har bett om ordet, att i enlighet med bilaga II, ?Genomförande av frågestunden i artikel 43?, punkt 4 som handlar om följdfrågor, har ?varje ledamot rätt att till varje fråga ställa en följdfråga. Ledamoten får endast ställa en följdfråga till rådet och två följdfrågor till kommissionen?. Eftersom vi i dag genomför frågestunden med frågor till rådet, har ni redan gjort bruk av rättighet att ställa en följdfråga, herr Ortuondo. Om det däremot handlar om en ordningsfråga, vill jag naturligtvis inte hindra er från att tala. Om det är en ordningsfråga ni vill ställa har ni ordet, men ni kan inte ställa fler följdfrågor i dag.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Nåväl, jag kommer att ställa frågan som en ordningsfråga. Om jag inte har missförstått er sade ni just att alla ledamöter får ställa en följdfråga till varje fråga.

Talmannen. -
Nej. Ni har missförstått mig, eller så har jag uttryckt mig oklart, men jag har läst upp arbetsordningen för er.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Jag har nog missförstått er, och då insisterar jag inte mer.
Tack så mycket, herr talman.

Talmannen. -
Under frågestunden med frågor till kommissionen har varje ledamot rätt att ställa två följdfrågor förutom sin fråga och under frågestunden med frågor till rådet har ledamöterna rätt att ställa en följdfråga. Jag inser att ledamöterna inte läser arbetsordningen så noga, detta tycker jag är upprörande, men jag finns här för att påminna er om reglerna.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Med all respekt som ledamöterna Carnero och Cerdeira förtjänar, vill jag säga att rådet inte har möjlighet att besvara deras frågor av två anledningar: för det första har inte rådet för vana att kommentera tidningsartiklar i pressen och för det andra faller denna fråga inte under rådets befogenheter.

Cerdeira Morterero (PSE).
Herr talman! Kan jag av herr Miguels svar sluta mig till att rådet anser att det inte hör till dess befogenheter att föreslå initiativ mot diskriminerande handlingar som de europeiska medborgarna utsätts för med anledning av sin sexuella läggning och att rådet följaktligen anser att det inte är dess befogenhet att se till att artikel 13 i Amsterdamfördraget, artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och rådets beslut av den 27 november 2000 om inrättande av gemenskapens handlingsprogram mot diskriminering följs?
Jag erinrar er om att det tyvärr är många europeiska medborgare som dagligen vänder sig till parlamentet och påtalar att de utsätts för diskriminering enbart på grund av sin sexuella läggning och att detta är något som jag som parlamentsledamot naturligtvis oroar mig över. Jag trodde att detta var rådets befogenhet, inte bara när det gäller de konkreta omständigheterna i det fall vi tar upp i dag.

De Miguel
. (ES) Tack så mycket, fru Cerdeira. Vad jag säger är att den särskilda fråga ni tar upp faller inom den katolska kyrkans befogenheter och inte rådets. Den person som frågan handlar utsätts inte för någon form av diskriminering, förutom de disciplinära åtgärder som den katolska kyrkan kan vilja vidta mot en präst som har valt en viss riktning.
Detta är således en fråga som enbart hör till den katolska religionens område, och rådet vill inte uttala sig om detta.

Carnero González (PSE).
Herr rådsordförande! I ett demokratiskt system som det som karakteriserar Europeiska unionen och som är själva grunden för denna, står ingen konfessionell eller icke-konfessionell institution över de grundläggande normer och värden som garanterar medborgarnas dagliga samlevnad.
Jag anser därför att det hör till rådets befogenheter att tala om för oss vilka åtgärder man avser att vida och vilka åtgärder man vidtar för närvarande för att undvika att tusentals medborgare i Europeiska unionen diskrimineras eller stämplas som sjuka på grund av att de utövar sin oförytterliga rättighet att själva välja sexuell läggning. Jag anser tvärtom att rådet har befogenhet för att genom lämpliga kanaler påpeka att alla institutioner måste uppfylla de föreskrifter som finns, vilket min kollega Cerdeira sade, i fördraget och i den stadga om grundläggande rättigheter som helt nyligen har utarbetats och proklamerats av rådet.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Naturligtvis är det så att alla organ i det europeiska samhället är skyldiga att följa de grundläggande principerna för respekt för individen och icke-diskriminering av alla skäl. Men jag anser att det ärende ni tar upp är ett internt disciplinärende för den katolska kyrkan, och jag upprepar att rådet inte vill blanda sig i sådana frågor, eftersom det inte har befogenhet för att göra detta.

Cashman (PSE).
Herr talman! För det första verkar rådet hävda att den inte har någon behörighet på området för mänskliga rättigheter. Är rådet därför obehörigt? Jag vill ha ett svar.
Kommer dessutom ordförandeskapet att godta att medlemsstaterna har en plikt att fördöma sådan diskriminering, eftersom de har undertecknat ramdirektivet om sysselsättning genom vilket man förbjuder diskriminering, bl.a. på grundval av sexualitet, och som måste ha införlivats senast 2003?
Till sist: Kommer ordförandeskapet att se detta som en principsak och fördöma sådan diskriminering rent allmänt - diskriminering som fördärvar själarna hos dem som utövar den, såväl som hos dem som tolererar den, antingen genom sin tystnad eller sin passivitet?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Nej. Rådet har inte för avsikt att vidta några åtgärder i det här ärendet.

Talmannen. -
Fråga nr 11 från María Izquierdo Rojo (H-0084/02):

Angående: Det spanska ordförandeskapet och förbindelserna med Marocko
På vilket sätt kommer det spanska ordförandeskapet att bidra till förbindelserna med Marocko?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Det spanska ordförandeskapet välkomnar den positiva nivån i Europeiska unionens förbindelser med Marocko och är fast beslutet att utveckla det på flera plan: för det första att genomföra associeringsavtalet, vilket trädde i kraft den 1 mars och som föreskriver ett nära samarbete på en rad områden, skapande av ett frihandelsområde och upprättande av en politisk dialog, faktorer som är av särskild vikt för de övergripande förbindelserna med Marocko.
Man har nått framsteg inom många kapitel i avtalet och särskilda arbetsgrupper har inrättats.
Associeringsrådets andra sammanträde, vilket kommer att äga rum i Rabat idag, den 13 mars 2002, blir ett utmärkt tillfälle för att analysera arbetet med att genomföra avtalet och fastställa riktlinjer för det framtida arbetet. Ordförandeskapet kommer även att upp flera politiska frågor, som till exempel de mänskliga rättigheterna i Marocko och Västsahara. Mötet ger även möjlighet att analysera metoder och medel för att intensifiera förbindelserna mellan Europeiska unionen och Marocko i syfte att förbereda ett tredje möte för associeringsrådet Europeiska unionen - Marocko, som bör genomföras under det andra halvåret 2002 då Danmark har ordförandeskapet, eftersom det senaste mötet ägde rum i oktober 2001.
Målet med de jordbruksförhandlingar som kommissionen för med Marocko och som inleddes i januari i år är att i större utsträckning avreglera handeln med jordbruksprodukter med Marocko. I enlighet med associeringsavtalet kommer förhandlingarna att återupptas parallellt med Associeringskommittén den 14 mars och enligt planerna kommer de senast att slutföras i slutet av år 2002.
Ordförandeskapet fortsätter att stödja Marockos ansträngningar i det regionala och subregionala samarbetet samt även unionen av arabiska Maghreb-länder och Agadirprocessen. I denna process förutses skapandet av ett frihandelsområde, inledningsvis mellan Marocko, Egypten, Jordanien och Tunisien, även om andra länder i regionen som har ingått ett associeringsavtal med Europeiska unionen kommer att kunna delta.
Slutligen fortsätter ordförandeskapet dialogen och samarbetet med Marocko när det gäller invandringspolitik, däribland frågan om olaglig invandring, i syfte att bland annat tillsammans med landet genomföra handlingsplanen för Marocko, som antogs av rådet i oktober 1999. I denna plan föreskrivs socioekonomisk utveckling, integrering av de nationaliserade marockaner som är lagligt bosatta i medlemsstaterna, hantering av migrationsflöden och respekten för asylrätt. Några projekt om gemensamt samarbete på det socioekonomiska planet när det gäller de marockanska medborgarnas levnads- och arbetsvillkor i Europeiska unionen är under genomförande, förvaltning av gränskontroller och även stöd till kampen mot olaglig invandring.
I går sammanträdde gruppen för sociala frågor och invandring i Rabat, under detta halvår kommer överläggningar att hållas inför förhandlingarna om ett nytt samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Marocko.
När det gäller fisket mer konkret, är rådet medvetet om hur viktiga förbindelserna mellan Konungariket Marocko och Europeiska unionen alltid har varit på det här området. Ordförandeskapet kommer inte att spara på ansträngningarna för att dessa nära förbindelser skall kunna bevaras inom ramen för ett fördelaktigt samarbete för båda parter.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Detta svar är egentligen en uppläsning av en sammanträdeskalender, men jag anser dock inte att det har något politiskt intresse och jag är mycket besviken, eftersom frågan handlade om vilket sätt det spanska ordförandeskapet kommer att bidra till förbindelserna med Marocko på. Herr ordförande, ni har inte sagt något av vikt. Denna kopia av en sammanträdeskalender skulle kunna stämma in på många länder.
Svara mig inte med en möteskalender är ni snäll. Tala om för mig vilka ordförandeskapets mål och prioriteringar för Marocko är. Något som vi kan se som ett mål eller en prioritering och inte en sammanträdeskalender som dessutom inte går längre än det vanliga struntpratet.

De Miguel
. (ES) Jag tycker det är tråkigt att fru ledamoten endast har lagt sammanträdesdagarna på minnet och inte innehållet, men jag kommer att upprepa det för henne. I går, den 12 mars, i dag den 13 mars och i morgon den 14 mars kommer tre möten som planerats av ordförandeskapet att hållas som handlar om de tre viktigaste prioriteringarna för Marockos förbindelser med Europeiska unionen.
I går sammanträdde Invandringskommittén för att tala om den viktigaste frågan, nämligen invandringen från Marocko till Europeiska unionen och situationen för de marockanska invandrarna i Europa. Syftet var även att försöka hjälpa Marocko med det mycket allvarliga emigrationsproblem som landet dras med.
I dag sammanträder Associeringskommittén för att behandla alla politiska frågor inom alla områden där vi samarbetar med Marocko, inte bara ekonomiska frågor, utan även politiska samt alla förslag som finns inom ramen för och associerings- och samarbetsavtalet, vilket är det grundläggande instrumentet för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Marocko.
I morgon i Bryssel sammanträder den kommitté som granskar all jordbruksexport från Marocko till unionen, vilket är Marockos främsta prioritering, att kunna exportera sina jordbruksprodukter till Europeiska unionen.
Om ni anser att detta är lite, fru ledamot, har jag inget mer att säga, herr talman.

Talmannen. -
Fråga nr 12 från Jonas Sjöstedt (H-0085/02):

Angående: Europeiska unionens exportsubventioner på jordbruksprodukter
Europeiska unionen spenderar årligen uppemot fem miljarder euro på subventioner av export av egna jordbruksprodukter. Dessa subventioner skadar allvarligt andra länders, inte minst utvecklingsländers, möjligheter att hävda sig på marknaden för jordbruksvaror. Revisionsrätten har också uppmärksammat att utgifterna inte kontrolleras på ett tillfredsställande sätt. I WTO har Europeiska unionens subventioner fått häftig kritik och en målsättning att se över subventionerna ingår i slutsatserna från WTO-mötet i Qatar. Hur ser Europeiska unionens planer ut för att successivt minska/avskaffa subventionerna de kommande åren?

De Miguel
. (ES) Herr talman! När det gäller handelsförbindelser med utvecklingsländer vill rådet fästa ledamotens uppmärksamhet på att man måste komma ihåg att Europeiska unionen är den näst största exportören och den största importören i världen av jordbruksprodukter i synnerhet, och att unionen är den ojämförligt största importören av jordbruksprodukter från utvecklingsländer.
Europeiska unionen importerar ensam mer jordbruksprodukter från utvecklingsländer än Förenta staterna, Kanada, Japan, Australien och Nya Zeeland tillsammans. År 1997-1999 importerade Europeiska unionen jordbruksprodukter från utvecklingsländer till ett värde av över 35 000 miljoner euro årligen, i de flesta fall utan att lägga på tullavgifter eller med en mycket låg tullavgift vid lätt räknade tillfällen.
Europeiska unionen för alltså en mycket aktiv politik till fördel för dessa länder och särskilt genom de två största programmen, vilka är avsedda att främja export till unionen från utvecklingsländer. Det ena är det allmänna preferenssystemet och det andra det välkända initiativet, det så kallade EBA (everything but arms).
Rådet erinrar även om att man ingick en överenskommelse i Världshandelsorganisationen, -vilken är sammansatt av 144 medlemsstater, de flesta utvecklingsländer,-, om jordbruksfrågor i enlighet med Marakeshavtalen från 1994, vars mål bland annat är att minska de subventioner som orsakar snedvridningar av konkurrensen på världsmarknaden.
För en kort tid sedan, i november 2001, fastställde utvecklingsrundan som påbörjades med Dohaförklaringen målet att minska dessa snedvridningar av handeln ännu mer, och samtidigt hjälpa utvecklingsländerna att kunna utnyttja världshandelsutbytena på ett mer rättvist sätt.
Inom ramen för dessa nya multilaterala handelsförhandlingar har unionen åtagit sig att bidra till att ett balanserat multilateralt avtal sluts innan den 1 januari 2005, ett avtal som kommer att bli fördelaktigt för alla parter. Gemenskapens ståndpunkt går ut på att fastställa ytterligare minskningar av exportsubventionerna, som till exempel exportkrediter, statliga handelsföretag eller andra slags exportmonopol som utnyttjar en marknad för att subventionera en annan, eller till och med vissa livsmedelsförfaranden, vars verkliga mål är att uppnå överskott, öppna marknader eller undanröja konkurrensen på marknaderna.
Rådet har inte fått några förslag från kommissionen ännu och som ni vet, ärade ledamöter, är det kommissionen som har exklusiv befogenhet för den gemensamma handelspolitiken, men när kommissionen lägger fram förslag kommer rådet att granska dem inom ramen för de riktlinjer som kommissionen för övrigt delar. Följaktligen finns det inga risker för att det skulle uppstå problem mellan rådet och kommissionen för att uppnå målet att ge utvecklingsländerna större fördelar för att kunna exportera till unionens marknader.

Sjöstedt (GUE/NGL). -
Jag tackar rådsordföranden för det fylliga svaret. Jag menar att dessa stora exportsubventioner i grunden är osolidariska och slår sönder jordbruksmarknaden i stora delar av tredje världen. En rättvis handelspolitik kan uppnås först när subventionerna avskaffats.
Jag har två följdfrågor: Den första gäller det omfattande fusk med exportsubventionerna som bl.a. revisionsrätten har påpekat. Vilka åtgärder finns det för att komma åt fusket?
Den andra gäller huruvida jag utifrån ordförandeskapets redogörelse kan utgå från att det spanska ordförandeskapet, när kommissionen har lagt fram sitt förslag, kommer att stödja kraftiga reduktioner i exportsubventionerna?

De Miguel
. (ES) Jag anser att Europeiska unionen - såväl kommissionen och OLAF som Europaparlamentet - har kontroll över alla unionens utgifter och har tillräckliga instrument för att kontrollera bedrägerierna och jag antar att de kommer att behandlas lika allvarligt och strängt i framtiden som man har behandlat dem tidigare.
När det gäller frågan om att avskaffa exportsubventionerna kan jag inte svara er i egenskap av tjänstgörande ordförande för rådet, eftersom det innebär att rådet svarar på frågan. Jag kan dock säga er att Spanien motsätter sig importsubventioner, men rådets ordförandeskap måste naturligtvis fundera på vilken ståndpunkt rådet som helhet skall inta och jag kan inte ge er mer information för närvarande, eftersom vi fortfarande inte har fått några förslag från kommissionen och medlemsstaterna ännu inte har uttalat sig i den här frågan.

Patakis (GUE/NGL). -
Man försöker naturligtvis ändra på det system med subventioner som hittills har getts inom ramen för GATT-avtalen, och om man ändrar på systemet, kommer det att bli till nackdel för jordbruksprodukterna och för de mindre förmögna jordbrukarnas inkomster. Här måste jag påpeka något som man måste ta hänsyn till, nämligen att 80 procent av subventionerna betalas ut till 20 procent av jordbruksföretagen, och med stöd av MacSharrys rapport hävdar jag att det sedan länge varit nödvändigt att öka subventionerna till jordbrukarna, i synnerhet i södra Europa, för att jordbruksprodukterna skall täcka Europeiska unionens behov. Unionen har ju brist på jordbruksprodukter och importerar över 70 procent av produkter som bomull, tobak, frukt och grönsaker mm. För det andra, dessa produkter håller en utomordentligt hög kvalitet, vilket gagnar Europeiska unionens konsumenter.
Eftersom rådet inte har gett något entydigt svar och, enligt vad man säger, ännu inte har någon ståndpunkt, frågar jag nu: kommer rådet under alla omständigheter, med stöd av slutsatserna från toppmötet i Qatar, att acceptera att subventionerna avskaffas, och om det gör det, tar det då hänsyn till att man kommer att överge jordbruket i länder som Grekland och andra länder i Sydeuropa, med alla de följder detta skulle få, såsom utslagning av de små och medelstora jordbruksföretagen, stigande arbetslöshet och negativa effekter för miljön?

De Miguel
. (ES) För rådets tjänstgörande ordförande är det mycket svårt att i förväg tala om vilka frågor som kommer att tas upp i debatten (en debatt som för övrigt är en av de hetaste debatterna som unionen kommer att föra under de kommande månaderna) om, varken mer eller mindre, reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom jordbrukssubventionerna är en central fråga i reformen.
Jag ber ledamoten att ha tålamod att vänta till juli månad, då kommissionen kommer att lägga fram sitt förslag om översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken på medellång sikt i enlighet med budgetplanen och överenskommelserna från Berlin år 2000. Kommissionen kommer således att komma med ett förslag då, debatten kommer att inledas i rådet och jag är fullständigt övertygad om att Europaparlamentet mycket snabbt kommer att uppmärksamma alla problem i den här frågan och att det kommer att engagera sig i denna övergripande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Följaktligen kommer det nuvarande ordförandeskapet eller det kommande få många tillfällen att besvara frågor om det här området.
För närvarande kan jag tyvärr inte ge er ytterligare upplysningar, eftersom det inte har lagts fram några förslag än.

Talmannen. -
Jag erinrar de ärade ledamöterna om att frågestunden är till för konkreta frågor, inte för allmänna debatter. Dessa får vi föra vid andra tillfällen, under andra former och med mycket mer tid till vårt förfogande. I frågestunden har man bara en minut på sig att ställa sin fråga och en minut för att svara. Jag talar inte om någon särskild ledamot, ingen behöver känna sig utpekad, det är en allmän påminnelse till samtliga ledamöter.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag kommer att besvara frågan. Den 12 februari 2002 granskade Ekofinrådet de aktualiserade stabilitetsprogram som lagts fram av Tyskland och Portugal. Rådet granskade även kommissionens rekommendationer vars mål var att preliminärt varna - det vill säga, den berömda metoden med tidig varning - dessa medlemsstater så att de skulle kunna undvika ett för stort statligt underskott.
Inför den oro som kommissionen ger uttryck för i sina rekommendationer när det gäller försämringen av underskotten åtog sig både den tyska och den portugisiska regeringen att försöka se till att underskottet inte överstiger referensvärdet på tre procent av BNP för det statliga underskottet under år 2002. Regeringarna åtog sig även att mycket noggrant övervaka budgetutvecklingen och att undvika alla åtgärder som skulle kunna förvärra budgetunderskottet samt naturligtvis att göra alla nödvändiga ansträngningar för att senast år 2004 åter nå en budgetsituation som ligger nära jämvikt i Tysklands fall, och budgetjämvikt i Portugals fall.
Rådet och kommissionen anser att dessa åtaganden från den tyska och den portugisiska regeringen till fullo motsvarar den oro som kommissionen ger uttryck för i sina rekommendationer och medlemsstaterna kommer omgående att meddelas detta. Rådet har följaktligen avslagit kommissionens rekommendationer och har valt att avsluta förfarandet. Rådets skäl för att göra detta uttrycks i två förklaringar om budgetsituationen i dessa två medlemsstater, vilka offentliggjordes.

Sacrédeus (PPE-DE).
Tack till det spanska ordförandeskapet för svaret! Några följdfrågor:
Anser ordförandeskapet att det är positivt att kommissionen och rådet har kommit fram till olika slutsatser vad gäller Portugals och Tysklands budgetunderskott? Är det något förtjänstfullt att man har gjort olika bedömningar?
Hur ser det spanska ordförandeskapet på den varning som för något år sedan riktades mot Irland med anledning av skattesänkningar i landet för att infria konkreta vallöften från landets regering? Var det en rättmätig varning mot bakgrund av hur Portugal och Tyskland behandlas?
Hur ser ni på stabilitetspaktens trovärdighet i ljuset av att euron försvagats som världsvaluta, inte minst gentemot dollarn där den fallit från 1,30 till 0,90?
Anser ni slutligen, herr rådsordförande, att detta beslut är prejudicerande?

De Miguel
. (ES) Herr talman! För det första är det beslut som rådet har fattat naturligtvis inte prejudicerande. Rådet har inte rätt att fatta sådana beslut på egen hand. Detta är otänkbart. Rådet fattar endast beslut som det anser vara till fördel för unionen och för medlemsstaterna.
När det gäller de förmodade meningsskiljaktigheterna mellan kommissionen och rådet vill jag bara säga er att kommissionen fullständigt uppfyllde de skyldigheter som den tilldelats enligt fördragen om att övervaka stabilitetspakten och föreslå rådet att mekanismen tidig varning skall aktiveras och rådet utövade det ansvar som tillkommer det när det med anledning av kommissionens varning fattade sitt enhälliga beslut, eftersom man fått klara garantier från de berörda medlemsstaterna.
Ni ber mig göra en jämförelse mellan det beslut som fattades när det gäller Irland och beslutet om Tyskland och Irland. I Irlands fall fattade rådet det beslut det ansåg vara lämpligt -och jag antar att man beaktade de särskilda omständigheterna,- och när det gäller Portugal och Tyskland har rådet fattat ett annorlunda beslut, eftersom man bedömde att det var det rätta. Det vill säga, rådet har suverän rätt att fastställa sina bedömningsmarginaler för att komma med rekommendationer till de länder som riskerar att inte uppfylla stabilitetspakten. Rådet fattar beslut i enlighet med de rådande omständigheterna i varje fall och fallet med Irland var naturligtvis annorlunda än det portugisiska eller det tyska fallet. I Portugals och Tysklands fall har vi fått garantier, vilka har bedömts enhälligt av alla medlemmar i rådet och rådet fattade därför ett suveränt beslut i enlighet med de befogenheter och ansvar som rådet har.

Talmannen. -
Jag måste säga er att flera ledamöter har begärt att få ställa följdfrågor, men jag kan bara ge ordet till två ledamöter, i den ordning de har begärt ordet. Först ger jag ordet till herr Tannock och sedan till herr Fatuzzo.

Tannock (PPE-DE).
Penningpolitiken som är avsedd att passa alla och den gemensamma valutan, kommer oundvikligen att leda till direktinvesteringar läggs i medlemsstater med de lägsta inkomst- och bolagsskatterna. Hur länge kommer det att dröja innan man kräver en genomgripande skatteharmonisering i euroområdet? Och hur länge kommer det att dröja innan den nuvarande EU-budgeten - som har ett tak på 1,27 procent av medlemsstaternas BNP - bedöms vara otillräcklig för att stabilisera ett område med en gemensam valuta, i synnerhet efter det nära förestående utvidgningsprogrammet, som förmodas inledas senast 2004, och särskilt om en medlemsstat drabbas av en asymmetrisk chock, som kommer att kräva stöd från någon form av central EU-fond?

Talmannen. -
Ni vet redan att ni måste ställa frågorna så konkret som möjligt och att de måste vara följdfrågor. De frågor ni ställer har naturligtvis med ämnet att göra, men det är rådets tjänstgörande ordförande som avgör om han vill ge ett allmänt svar på frågorna.

De Miguel
. (ES) Det är självklart att skatteharmoniseringen, inte i euroområdet, utan i hela unionen - eftersom detta även gäller ert hemland - är en av unionens mål , men jag är övertygad om att ni vet att detta är en fråga som måste beslutas enhälligt och att den går långsamt framåt, men vi gör framsteg, och Ekofinrådet har följaktligen för avsikt att fortsätta arbeta med skatteharmoniseringsfrågan. Jag hyser förhoppningar om att vi skall kunna genomföra denna harmonisering till fördel för hela unionen, inte bara för euroområdet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Känner ordföranden i rådet till om det stämmer som den italienske premiärministern Berlusconi och finansministern Tremonti har sagt, att de 2001 när de tog över regeringsmakten efter de tidigare center/vänsterregeringarna upptäckte ett hål i budgeten på 8 550 miljoner euro, som de föregående regeringarna skall ha dolt och som kom fram i ljuset till följd av kontroller som den nuvarande regeringen gjort? Stämmer det? Vet ni någonting om detta?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Denna fråga hör inte till rådets ordförandeskaps befogenheter och jag kommer följaktligen inte besvara den.

Talmannen. -
Vi kommer nu att ställa den sista frågan till rådets tjänstgörande ordförande, eftersom han absolut måste gå klockan 19.00, annars missar han sin flyganslutning.

Talmannen. -
Fråga nr 14 från Raimon Obiols i Germà (H-0090/02):

Angående: Framtidsutsikterna för Barcelonaprocessen
Den 24 januari 2002 uttalade rådets tjänstgörande ordförande inför utskottet för utrikesfrågor farhågor beträffande de ekonomiska och politiska framsteg som gjorts inom ramen för Barcelonaprocessen.
Under de senaste dagarna har även Frankrikes utrikesminister Hubert Védrines uttalat sig vid den årliga konferensen EuroMeSCo den 31 januari 2002. Han ansåg då att Barcelonaprocessen stod inför mycket stora sociopolitiska motsättningar, och att den kanske hade grundats på en ganska utopisk och alltför global vision.
Anser rådets ordförandeskap att det är nödvändigt att skruva ned förväntningarna och dämpa den politiska viljan när det gäller Barcelonaprocessen, eller skall EU-Medelhavspartnerskapet tvärtom få högsta möjliga prioritet efter händelserna den 11 september?
Kan ordförandeskapet redogöra för några av de konkreta förslag som kommer att läggas fram på den kommande EU-Medelhavskonferensen i Valencia?
Vilka institutionella mekanismer måste enligt ordförandeskapets uppfattning förstärkas eller inrättas för att en gemensam beslutsprocess mellan Medelhavsparterna skall komma igång?
Vad anser ordförandeskapet om förslaget att skynda på Europa-Medelhavsprocessen genom att tillgripa ett förstärkt samarbete?

De Miguel
. Herr talman! Ordförandeskapet har ända sedan Barcelonaprocessen skapades stött ansträngningarna för att utveckla denna. Under de nya internationella förhållandena efter händelserna den 11 september ansåg Europeiska rådet i Gent den 19-20 oktober förra året att det är absolut nödvändigt att uppmuntra till en jämlik dialog mellan vår civilisation och den arabiska och muslimska civilisationen i synnerhet, inom ramen för Barcelonaprocessen. Följaktligen ägnas särskild uppmärksamhet åt denna fråga.
Med anledning av detta är intensifieringen av åtgärderna i Barcelonaprocessen en prioriterad fråga för det spanska ordförandeskapet. Ordförandeskapet har för avsikt att se till att EU-Medelhavskonferensen för utrikesministrarna, som kommer att äga rum i Valencia den 22-23 april, blir en framgång. I syfte att förbereda denna konferens kommer en delegation resa till Maghreb-länderna den 18-22 februari och för närvarande har förberedelserna för att behandla alla viktiga politiska, ekonomiska och sociokulturella frågor praktiskt taget avslutats. Avsikten med detta är att vi skall vara väl förberedda för att kunna nå konkreta överenskommelser vid ministermötet i Valencia. Jag vill även säga er att vi hittills har fått praktiskt taget enhälliga svar från alla länder som ingår i Barcelonaprocessen, vilket garanterar deras närvaro vid mötet i Valencia.
Med tanke på de svåra omständigheter som råder i fredsprocessen i Mellanöstern för närvarande anser jag att det faktum att alla delegationer har meddelat att de är villiga att delta i Valencia visar på en samarbetsanda och en önskan att använda rådet i Barcelona som en ram, oavsett de svårigheter som de arabiska parterna och Israel står inför i fredsprocessen i Mellanöstern.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Jag vill inte bli skyldig till att den tjänstgörande rådsordföranden missar sitt plan. Därför vill jag med anledning av det svar jag har fått omformulera min fråga i två mycket konkreta frågor. Den första handlar om det tjänstgörande ordförandeskapets förslag om en utvecklingsbank för Medelhavet och Europa. Kan det tjänstgörande ordförandeskapet garantera att detta förslag går igenom eller måste vi nöja oss med en rad facilities eller ett löfte om att optimera Meda-programmen?
Den andra frågan, som även den är mycket konkret, handlar om utrikesministrarna från unionens medlemsstater och deras närvaro i Valencia, alltså inte de tredjeländerna i Medelhavsområdet. Kan ni, herr tjänstgörande rådsordförande, garantera att skandalen vid den senaste EU-Medelhavskonferensen inte kommer att upprepas, där endast fyra utrikesministrar från de femton medlemsstaterna deltog?

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag ber om ursäkt, men jag måste verkligen hinna med mitt plan. I enlighet med arbetsordningen avslutas dock frågestunden med frågor till rådet exakt kl. 19.00, och jag skulle mycket gärna vilja överskrida tiden men jag kan inte göra det nu. Hur som helst vill jag säga att ordförandeskapet i enlighet med arbetsordningen kommer att vara här tills tiden som är avsatt för frågestunden är slut.
Jag svarar dock mycket gärna på ledamot Obiols fråga, eftersom jag anser att det är viktiga frågor, särskilt den andra frågan, eftersom detta är pinsamt för oss.
Vi insisterar på att ministrarna från de associerade Medelhavsländerna, arabländerna och Israel deltar, och ledamoten har påmint oss om förra årets pinsamma händelse, när endast fyra av unionens femton utrikesministrar deltog.
Herr Obiols kan säkert föreställa sig hur oroande Spanien fann detta då, eftersom Spanien var en av de medlemsstater som var där och som var företrätt på ministernivå och hur oroande Spaniens ordförandeskap finner denna fråga. Vi har därför tagit upp detta med alla utrikesministrarna vid upprepade tillfällen och vi har sagt att det är absolut nödvändigt att unionens utrikesministrar infinner sig personligen vid ett ministermöte som detta som är av stor vikt för översynen av Barcelonaprocessen.
Vi har fått garantier från samtliga ministrar från Europeiska unionens medlemsstater att de kommer till Valencia. När jag själv eller utrikesminister Piqué informerar om resultaten från detta möte, vilket kommer att ske under den session som kommer att äga rum omedelbart efter mötet eller vid kommande session, hoppas jag att vi kan säga att deltagandet har varit stort. Om inte, skulle detta bli en anledning till självrannsakan för oss. I så fall måste Europaparlamentet verkligen påkalla Europeiska unionens regeringars uppmärksamhet på det här problemet.
När det gäller utvecklingsbanken för Medelhavet och Europa har jag för närvarande inte möjlighet att informera er om den slutgiltiga utformningen av banken. Vad jag däremot kan tala om för er är att unionens ordförandeskap mycket aktivt har behandlat denna fråga under den senaste tiden, särskilt ordföranden för Europeiska rådet, Aznar, som på allra högsta nivå har avslutat den kapitalrunda vi har genomfört och som arbetar för att finna en tillfredsställande lösning.
Allt tyder på att vi kommer att kunna anta en överenskommelse i Barcelona om en metod som, vilket har sagts ända från början, består i att inrätta en filial till Europeiska investeringsbanken (EIB). Filialen kommer dock att vara oberoende och kommer dessutom att utvecklas med tiden, det vill säga, den kommer att vara utformad på ett sätt och ha vissa befogenheter från början som sedan kommer att utökas med tiden, den kommer alltså att utvecklas för att till slut bli ett organ som har en mer ambitiös inriktning än man kanske trodde från början. Jag tror ärligt talat att det är mycket möjligt att vi kan lösa den här frågan i Barcelona, eftersom vi mycket gärna skulle vilja lägga fram en sådan lösning vid det ministermöte som kommer att äga rum om Barcelonaprocessen.

Talmannen. -
Herr tjänstgörande rådsordföranden har alltid uppfyllt sina skyldigheter och i dag informerade han mig i förväg att han inte kunde vara kvar längre än till kl. 19.00 av tvingande skäl. Flera talare har avstått från att göra inlägg, men vi har en ordningsfråga. Ordföranden kan lugnt lämna sammanträdet. Jag tar ansvar för ordningsfrågan.
Herr MacCormick har ordet för en ordningsfråga.

MacCormick (Verts/ALE).
Mycket kortfattat: Frågan som jag hade på föredragningslistan i dag, har behandlats av de Miguel i ett oerhört vänligt, hjälpsamt och trevligt brev till mig, som jag fick i eftermiddags. Jag vill tacka honom väldigt mycket för det, och säga att även min väljare kommer att uppskatta detta.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag hade fått en skriftlig fråga från herr MacCormick, som jag hade för avsikt att besvara, men eftersom även jag fick ett brev från honom skyndade jag på saken genom att besvara frågan skriftligen i dag. Naturligtvis är mitt skriftliga svar mycket mer omfattande än det muntliga svar jag kunde ha gett honom här. Jag tackar herr MacCormick för att han uppskattar och tackar mig för det.

Talmannen. -
Jag gratulerar den tjänstgörande rådsordföranden och herr MacCormick till de utmärkta och smidiga förbindelser ni har. Jag förväntade mig inte att ordningsfrågan skulle vara så konstruktiv.
Trevlig resa, herr tjänstgörande rådsordförande.
Herr Ripoll ville även uttala sig i den här frågan, men jag antar att han avstår med tanke på vad klockan är. Vill ni göra ett inlägg?

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill bara tacka för att MacCormick har fått ett svar, men jag anser att det skulle ha varit mer produktivt om vi hade fått möjlighet att ställa en fråga innan man ställde en fråga av det här slaget, med tanke på hur dessa opassande uttalanden skadar Balearerna, som är en viktig turistort i Europa. Jag anser nämligen att det enda den person som MacCormick företräder vill är att få skadestånd och eftersom det brittiska företag som ansvarade för resan inte betalade personen vill han eller hon nu att den spanska staten skall betala för vissa imageskador som jag anser vara ovidkommande.

Talmannen. -
Som ni säkert förstår kan vi av tidsskäl inte gå vidare med den här frågan, men ni kommer säkert att förklara detta mycket väl för den allmänna opinionen på Balearerna.
Jag beklagar att vi inte har mer tid, men det är omöjligt att fortsätta tala om den här frågan.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna 15-33 att besvaras skriftligen

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om tre betänkanden från utskottet för ekonomi och valutafrågor:
A5-0060/2002 av Lipietz om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat (KOM(2001) 213 - C5-0159/2001 - 2001/0095(COD)).
A5-0069/2002 av Goebbels om insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan (KOM(2001) 281 - C5-0262/2001 - 2001/0118(COD)).
A5-0072/2002 av Huhne om spridning av prospekt som skall offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel på en reglerad marknad (KOM(2001) 280 - C5-0263/2001 - 2001/0117(COD)).

Della Vedova (NI). -
Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! De betänkanden vi diskuterar i dag visar att det heliga målet att skapa insyn och en hög grad av offentlighet på de finansiella marknaderna kan komma i konflikt med andra lika viktiga krav, som till exempel att inte överbelasta småföretagen med överdrivna byråkratiska pålagor.
Jag tycker att föredragandena och utskottet för ekonomi och valutafrågor har arbetat bra och kommit fram till en lämplig jämvikt mellan de olika krav som finns. Därför tycker jag att parlamentet bör bifalla förslagen, som antogs med stor majoritet i utskottet.
Jag vill ta upp två frågor: när det gäller den första, som är brådskande, det vill säga införandet av det så kallade EU-passet i syfte att underlätta kapitalanskaffningen inom Europeiska unionen och göra den mindre kostsam, anser jag att man helt kan instämma i föredragande Huhnes inställning, som utskottet biföll. När det gäller den andra, det vill säga den möjlighet som föredragande Huhne föreslår för staterna att undanta de företag som har lägre eget kapital än tröskelvärdet på 350 miljoner euro från de skyldigheter som följer av direktivet, anser jag att den verkar i riktning mot att mildra kraven på insyn och information för att värna mindre små företag.
Avslutningsvis tycker jag att också argumenten för att emittenterna skall välja behörig myndighet, som föredragande Huhne föreslår, är övertygande. Det är en mekanism som kan ge upphov till positiva jämförelser av de rutiner myndigheterna i medlemsstaterna följer. I dessa fall målas som alltid skräckbilden om ett race to the bottom upp, det vill säga en försämrad kvalitet. Jag tror att vi i stället måste ha större tilltro till marknadernas förmåga att välja och premiera bästa praxis.

Mann, Thomas (PPE-DE)
Fru talman! De allt mer komplexa finansiella instrumenten och den sekundsnabba dataöverföringen via Internet gör det inte lätt att skilja mellan fackmässigt utnyttjande och missbruk av insiderinformation. I Tyskland har det till exempel endast väckts tio åtal på tjugo år, eftersom definitionen inte har varit otvetydig nog för att dra i gång lika tidskrävande som ekonomiskt påfrestande processer. I likhet med Lamfalussyrapporten och det parlamentariska svaret, dvs. Wogaubetänkandet, uttalar sig utskottet för ekonomi och valutafrågor samstämmigt för en reglering av kommittésystemet.
Vi har varit mycket måna om att få en ny definition av insiderinformation. Detta är information som inte är tillgänglig för alla och som direkt eller indirekt rör emittenter av finansiella instrument. Om denna blir offentligt känd via traditionella eller elektroniska medier skulle detta kännbart kunna påverka kurser och priser. Otillbörlig marknadspåverkan är när medvetet felaktig eller vilseledande information ges om viktiga sakförhållanden och direkt eller indirekt ger fördelar eller vinst åt tredje part. En särskild reglering för journalister har vi för övrigt kunnat förhindra. Dessa skall inte behandlas annorlunda än de som gör sig skyldiga till otillbörlig marknadspåverkan. Vi kan dock garantera att pressfriheten skall respekteras.
Vi har antagit en riktlinje för medlemsstaterna om sanktioner och andra åtgärder. Vi har för kommissionen lagt fram förslag till genomförandebefogenheter. Vi har upprättat en lista över finansiella instrument som skall säkerställa att nya produkter ryms inom direktivets giltighetsområde. Och vi har understrukit betydelsen av så kallade Chinese walls i förebyggande syfte i kampen mot marknadsmissbruk men kräver att dessa skall kontrolleras mycket noggrant på respektive företag.
Vi har enats om att en central myndighet skall bildas eller byggas ut i varje medlemsstat för att utöva effektiv tillsyn. Myndigheten skall samla de nationella enheternas olika kompetenser och nära samarbeta med myndigheter med liknande struktur i andra länder. Jag ser enigheten mellan parlamentet, kommissionen och rådet i huvuddelen av förslagen som en stor framgång. Detta inte minst tack vare föredragande Goebbels. Som medföredragande i Europeiska folkpartiets grupp gratulerar jag honom till förmågan att hitta bra kompromisser där väldigt många av våra förslag har kunnat rymmas.
Den bearbetning som har gjorts av direktivet och som har siktet inställt på en ny utveckling torde leda till ökad samstämmighet på de europeiska finansmarknaderna och i slutändan till ökat förtroende bland investerarna: goda framtidsutsikter för ett särskilt känsligt område i vår globaliserade ekonomi!

Ettl (PSE)
Fru talman, herr föredragande! Att utskottet för ekonomi och valutafrågor röstar igenom ert betänkande - jag talar om Huhnebetänkandet - betyder verkligen inte att vi principiellt är införstådda med innehållet. Vår samarbetsvilja skall heller inte utmanas alltför starkt. Jag vill upprepa våra målsättningar, min partigrupps målsättningar, som är marknadsorienterade och tillämpliga. Det kommande direktivet om värdepapper måste skapa överblick över marknaden och insyn i produkterna. Detta är vi helt eniga om. Och investerarna behöver seriös information. Fall liknande Enron och Maxwell får inte förekomma.
Det är uppenbart att direktivet inte kan förhindra bedräglig information om värdepapper, men direktivet och alla tillhörande mekanismer som vi redan har behandlat och som står till vårt förfogande skall bidra till att det i framtiden huvudsakligen finns plats för seriösa produkter.
Min kritik mot betänkandet gäller främst att ni, herr föredragande, enbart eller främst ser till de stora investerarna. Marknaden frodas dock på det privata området, på de små investerarnas område, och de små och medelstora företagen har en helt annan uppsättning frågor. Bland annat behöver de små och medelstora företagen givetvis en attraktiv kapitalmarknad, billigare kapitalupplåning och ökad säkerhet. Och bättre kvalitet för köparen av värdepapper måste vara vårt främsta mål. På ett utvidgat giltighetsområde är skyldigheten att tillhandahålla prospekt för Europamarknaden också helt nödvändig för insynen på marknaden, och detta saknar jag fortfarande i första behandlingen.
Tyvärr har vi i för det första i fråga om kapitalisering på börsen endast kunnat enas om 350 miljoner euro. Jag hoppas att paketet skall innehålla större flexibilitet. Annars riskerar detta gränsvärde att helt eller delvis lyfta ut frågan om de små och medelstora företagen och att starkt begränsa direktivets giltighetsområde.
Herr föredragande, min grupp vill även fortsättningsvis delta konstruktivt i uppbyggnaden av direktivet, och det menar jag givetvis på allvar. Detta förutsätter dock ännu större flexibilitet från er sida. Vårt agerande i omröstningen kommer att styras av denna fråga, och jag hoppas att jag skall kunna rösta ja.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, kolleger! I morgon röstar vi om ett direktivutkast om europeiska prospekt, ett direktiv som för emittenten skulle möjliggöra bruket av ett gemensamt prospekt inom hela Europeiska unionen. Kommissionens förslag är i många avseenden ett betydelsefullt steg framåt. Vid en närmare granskning och efter kontakter från marknadspartnerna har det emellertid blivit uppenbart att det ursprungliga förslaget innehåller ett antal problematiska punkter som måste ändras. Inom tidsgränsen för mitt inlägg kan jag blott nämna vårt utskotts viktigaste ändringar.
Emittenterna bör ges full beslutsfrihet om i vilken fondbörs eller inom vilken marknad de önskar bli upptagna. Det finns en mängd olika värdepapperstyper som inte har en marknad i varje medlemsstat. Inom vissa marknader finns en betydligt större erfarenhet av dessa värdepapperstyper. För de emittenter som fungerar inom EU vore det följaktligen bättre om de i enlighet med gällande kutym även i fortsättningen kunde låta sitt prospekt granskas av den verkställande myndigheten i den medlemsstat där värdepappersemissionen för allmänheten äger rum eller där den konkreta handeln skall inledas, alltså inte i den medlemsstat där emittenten är registrerad.
Företag som önskar bli kvar i hemlandet kommer naturligtvis inte att dra nytta av dessa gemensamma marknader och behöver alltså inte detta gemensamma prospekt. Följaktligen stöder jag förslaget om att medlemsländerna kan bevilja rätt till undantag åt företag som underskrider en viss gräns om de erbjuder värdepapper åt fondbörslistan i endast en medlemsstat. Detta skulle underlätta speciellt små och medelstora företags verksamhet men också naturligtvis ge dem möjlighet att, om de så vill, skaffa ett sådant här prospekt för den gemensamma marknaden och på det viset dra nytta av den gemensamma marknaden.
Översättningskostnaderna har utgjort ett kännbart problem, och för att underlätta företagens strävanden att antas på fondbörslistan i andra medlemsstater måste de sänkas. Prospekt om värdepapper är oftast ytterst långa, detaljerade texter. Det är fullt tillräckligt att ett prospekt med grundläggande information utformas på ett språk som är i allmänt bruk inom finansbranschen och att bara en resumé översätts till avnämarlandets språk. Den här ändringen är tydligare än kommissionens ursprungliga förslag och både emittenten och investerarna drar större nytta av den.
Systemet för godkännande av grunduppgifterna som årligen bör upprepas, det så kallade self-registration-systemet utgör ett problem. Tack vare detta system kan företag som återvänder till marknaderna upprepade gånger i ett flertal länder skaffa sig kapital utan att uppdatera hela sitt prospekt. Det här är naturligtvis positivt. Men i de allra flesta fallen söker man finansiering bara en gång eller med flera års mellanrum och då är det här tillvägagångssättet inte ändamålsenligt.
Jag vill speciellt tacka betänkandets föredragande Huhne samt mina övriga kolleger i utskottet för ekonomi och valutafrågor för ett gott och konstruktivt samarbete. Vi nådde ett omfattande och balanserat samförstånd om de ändringar som var nödvändiga. Jag hoppas att vi i omröstningen i morgon kan stå fast vid vad vi överenskommit; ett avvikande från den kompromisslinje vi nått i utskottet skulle försvåra skapandet av en finansieringsmarknad i Europeiska unionen.

Berès (PSE).
Fru talman! Jag vill först gratulera kommissionen till det förslag till program som den från början översände till oss. Jag anser att vi kan förbättra texten, men är rädd att parlamentet misshandlar den om det följer utskottet för ekonomi och valutafrågor, och hoppas att omröstningen i morgon gör det möjligt att rätta in siktet.
Vi är alla positiva till ett enande av de finansiella marknaderna. Det är ett viktigt mål om vi vill nå de mål som vi fastställde i Lissabon. Men vi får ändå inte glömma vad som har hänt på andra sidan Atlanten. Hur kan man låta bli att tänka på en affär som det trots allt talas en del om just nu - Enron-affären - och inte se att avsaknaden av öppenhet och tilltro till den finansiella informationen också är en orsak till den här situationen?
Hur kan man inte heller komma ihåg de många nystartade företag som går i graven varje dag, även om ungefär lika många ser dagens ljus varje dag? Vi behöver en öppen finansmarknad som är tillgänglig för alla, en mogen, öppen, säker och sund marknad utan konkurrenssnedvridningar och med ett skydd för alla, dvs. att alla företag skall kunna ha tillgång till finansiella tjänster till rimliga priser, men också att alla sparare har ett skydd - alla sparare, även småspararna.
Och för det ändamålet finns det två väsentliga principer, som vi måste återinföra i den text som kommit till oss från utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Först och främst behöver vi en mycket enkel regel för den myndighet som skall ansvara för programmet, dvs. en regel för det land där emittenten har sitt säte. Det är en grundregel för hela arbetet med att bygga upp den inre marknaden. Låt oss därför behålla den, vi behöver den. Vi har behov av en behörig myndighet vars roll är tydligt definierad och som inte kan delegera uppgifter. Detta är tre centrala faktorer som gäller tillsynsmyndigheten.
När det gäller direktivets tillämpningsområde uppkommer frågan om de små och medelstora företagen. Vi behöver lika mycket information om dessa företag som om stora företag. Skall det finnas en möjlighet till flexibilitet bör den avse årlig information om just dessa företag. Men i övrigt är det inte frågan om att utesluta små och medelstora företag från direktivets tillämpningsområde, för då skulle inte det europeiska passet innebära alla fördelar som det skall ha.

Villiers (PPE-DE).
Fru talman! När det gäller konglomerat, vill jag stödja en rad av ändringsförslagen som antogs i utskottet. Kommissionens förslag behöver en omfattande översyn. Särskilt bestämmelserna om innehav är onödigt hårda, och skulle på ett otillbörligt sätt hindra banker och försäkringsbolag från att investera i en mängd olika värdepapper. Detta är särskilt viktigt när det gäller försäkringsbolag som investerar medel från sina pensionsfonder. Denna kammare har på ett mycket tydligt sätt klargjort att den vill att investerare skall få tillgång till en stor mängd olika värdepapper. I sin nuvarande lydelse skulle dessa bestämmelser göra det nästan omöjligt för ett försäkringsbolag eller en bank att investera medel från sina pensionsfonder i andra finansinstitut, p.g.a. de hårda avdragsvillkoren. Jag hoppas därför att de kompromisser som föreslås till ändringsförslagen 44, 46 och 48 kommer att antas. Jag är inte säker på att vi ännu har fått exakt rätt svar, men det är uppenbart att bestämmelserna om innehav måste ändras.
När det rör artikel 14, hoppas jag att rådet och kommissionen kommer att fortsätta diskussionerna. Jag vet att de måste förenkla det administrativa förfarandet som har att göra med konglomerat med moderföretaget i tredjeland.
När det gäller prospekt bör parlamentet följa det exempel som angetts av utskottet. I kommissionens förslag tillämpas en ram med ?en lösning för alla?, utformad för stora emissioner på den mångskiftande marknad som de europeiska finansiella marknaderna utgör. Parlamentet bör ändra förslaget så att det återspeglar dessa marknaders mångskiftande karaktär. Registrering bör vara frivillig och inte obligatorisk. Bara därför att man använder metoden i det amerikanska tillsynssystemet, innebär inte detta att vi bör använda den här. Det amerikanska systemet fungerar inte alltid bra, som händelser under den senaste tiden har visat med all önskvärd tydlighet.
Vi bör undanta mindre företag från delar av förslagen, som utskottet har föreslagit, och det är särskilt viktigt att vi inser att det finns särskilda frågor som är kopplade till mindre företag, särskilt till dem som bara anskaffar kapital och har verksamhet i en del av Europeiska unionen. Vi bör tillämpa det nuvarande regelverket på de yrkesmässiga obligationsmarknaderna. När det finns mycket sofistikerade marknader - förvisso en av de marknader som har integrerats på ett av de mest framgångsrika sätten i Europeiska unionen - finns det ingen anledning att tillämpa skydd som har utformats för icke-institutionella värdepappersinvesterare. Emittenterna måste kunna få välja, annars kommer vi att få samma problem som vi fick med det befintliga prospektdirektivet. Detta är nödvändigt om vi verkligen skall kunna integrera marknaden för kapitalanskaffning.
När det gäller marknadsmissbruk, uppvisar kommissionens förslag svåra problem. Jag gratulerar Goebbels som har tagit itu med en rad av dessa. Jag har fortfarande vissa frågor rörande direktivet. Det finns betydande problem med ett direktiv som straffar ett helt oavsiktligt beteende, och jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att godta de undantag som lagts fram av Goebbels i samband med kompromisserna, som grundas på ett undantag för godtagbar marknadspraxis. Detta är särskilt viktigt när det gäller derivatinstrument, eftersom räckvidden av definitionen av insiderinformation skulle göra det mycket svårt att ringa in vanliga värdepapper, som t.ex. har att göra med en störning av tillgången eller ny forskning som avslöjar detaljer om möjliga nya tillgångskällor. Om sådan information direkt betraktas som ?insiderinformation?, skulle det omöjliggöra hedging, och derivatmarknaden skulle sluta att fungera. Jag uppmanar också kommissionen, rådet och parlamentet att noga granska de ändringsförslag vi har lagt fram i sammanhanget.
Det är mycket viktigt att erkänna informationsspärrar när förslaget växlas från en lag som bara kan tillämpas på enskilda individer, till en lag som kan tillämpas på företag. Det är mycket viktigt att vi uppmuntrar företagen att vidta åtgärder för att minska flödet av insiderinformation, om detta är möjligt, och jag är mycket glad att föredraganden har tagit hänsyn till de farhågor som jag har uttryckt i detta sammanhang. Informationsspärrar kan vara användbara om de tas i bruk på ett lämpligt sätt. Vi bör uppmuntra företagen att använda dem, och ta dem i bruk på ett lämpligt sätt.
Till sist: Det är mycket viktigt att vi får till stånd ett lämpligt skydd för åsiktsfriheten och för journalister. Man behöver därför göra vissa genomgripande ändringar i förslaget på de ställen det handlar om journalister som rapporterar om ekonomisk information.

Van den Burg (PSE).
Vi har hört mycket frustration när det gäller bristen på tempo runt toppmötet i Barcelona. Jag tror att vi visar i dag i Europaparlamentet att vi har satt fart, och jag tror att kommissionären kommer att vara nöjd med det. Jag skall framför allt gå in på Lipietz betänkande. Jag skulle också vilja gratulera honom till hans betänkande om finansiella konglomerat. Det har vi stor erfarenhet av i Nederländerna.
Men jag skulle framför allt vilja framföra ett par allmänna påpekanden. Vi kämpar alltså sedan länge i Nederländerna med problemet med tillsyn av dynamisk utveckling på marknaden som är gränsöverskridande men även sektoröverskridande. Och problemet är hur man skall anpassa denna tillsyn till den dynamiska utvecklingen. I handlingsplanen för finansiella tjänster har man tills vidare valt en strategi för att rationalisera bestämmelserna i medlemsstaterna i så hög grad som möjligt genom olika tillsynsmyndigheter, och sedan arbetar man utifrån detta för ett level playing field för marknaderna. Vid detta pragmatiska tillvägagångssätt är det lämpligt att överlåta valet av tillsynsstruktur till medlemsstaterna. Jag ser detta uttryckligen som en tillfällig lösning, som även har vissa nackdelar. Men jag tror att det är viktigt att vi även riktar in oss på den framtida lösningen, på en framtida tillsyn, som då måste ske på Europanivå. Och denna struktur kommer att behöva vara mer effektiv, tydligare och mindre decentraliserad för att verkligen kunna vara effektiv. Man kan inte fastlägga allt i detaljerade bestämmelser. I Nederländerna har vi stor erfarenhet av ett tillvägagångssätt där den myndighet som ansvarar för tillsynen har ganska många godtyckliga befogenheter, men det skapar problem om man även vill godkänna detta gränsöverskridande för andra medlemsstater, för den stora mängd myndigheter som finns. Jag tror alltså att vi ändå måste föra en debatt om en stark europeisk tillsynsmyndighet och sedan även måste ställa frågan hur vi skall fördela detta, om vi verkligen skall göra det efter sektorer. Jag tycker att detta är fullkomligt förlegat, men vi kan ställa oss frågan om vi möjligen måste göra åtskillnad i funktionellt avseende mellan beteendetillsyn och sedvanlig tillsyn. Jag tror att även Europeiska centralbankens roll måste diskuteras i detta sammanhang. Jag förstår att man numera även i de kretsarna funderar lite mer när det gäller en möjlig roll inom tillsynen. Och jag skulle sammanfattningsvis gärna vilja föreslå att både kommissionen och Europaparlamentet tar initiativ till en sådan långtgående diskussion.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Fru talman! När det gäller regleringen av värdepappersmarknaden bör man försöka kombinera två mål: i första hand att ge de europeiska företagen fler möjligheter att få tag på billigare pengar och i andra hand skydd för investeraren. Jag anser att man lyckats kombinera dessa mål i betänkandet om otillbörlig marknadspåverkan. Tack vare några kompromissändringar till direktivet har man även lyckats reglera beskattningen och kontrollen över finansiella konglomerat.
Tyvärr tycker jag att jag kan utläsa tre attacker mot principen om rättsligt skydd i Huhnes betänkande: definitionen av värdepapper som utbjuds till allmänheten, valfrihet när det gäller tillsynsmyndighet för prospekten och slutligen avskaffandet av skyldigheten att informera de små och medelstora företagen.
Jag tar det i omgångar. När det gäller definitionen av offentligt utbud föreslår föredraganden att denna information skall tillhandahållas investeraren i den sista fasen, precis innan avtalet sluts. Enligt min åsikt bör denna information ställas till förfogande och offentliggöras från det ögonblick när man begär betalning från investeraren och det är uppenbart att mitt förslag, som sammanfaller med kommissionens, inte utesluter att man på så vis kan undersöka de yrkesmässiga investerarnas investeringsmöjligheter.
För det andra: när det gäller förslaget om fritt val av tillsynsmyndighet, anser jag, som i en tidigare reinkarnation har varit finansinspektör, inte att det är en bra idé att skattebetalare skall kunna välja inspektör från skatteverket eller att finansinstitut skall kunna välja slutlig tillsynsmyndighet. Jag anser att den metod som har föreslagits av kommissionen är mer sammanhängande och att de föregående direktiven respekteras i högre grad i kommissionens förslag, detta är sunt förnuft - det är den nationella myndigheten som bäst känner till vilken nationell lagstiftning som är tillämplig, vilken myndigheten måste informera investeraren om - och framför allt finns det mindre risker med den här metoden, eftersom valfrihet enligt min åsikt ger upphov till konkurrens, till en kapplöpning mellan tillsynsmyndigheterna för att sänka ribban och dra till sig investerare, vilket skulle skada den rättsliga säkerheten.
När det gäller den sista punkten, de små och medelstora företagen, håller jag inte med föredraganden om att dessa företag skall undantas, särskilt inte med tanke på att små och medelstora företag är företag som har ett kapital på 350 miljoner pesetas, vilket skulle innebära att man undantar 80 procent av de börsnoterade företagen.
Jag beklagar att jag inte kan avsluta mitt inlägg, jag kommer att avsluta dialogen med herr Huhne skriftligen och jag hoppas att vi kan ta det muntligen vid ett senare tillfälle.

Bolkestein
. (EN) Fru talman! Detta är en gemensam debatt om tre ämnen. Jag vill börja med betänkandet som utarbetats av Lipietz. Jag börjar med att berömma honom för detta utmärkta betänkande. Han har bemästrat ett förslag som både är tekniskt komplicerat och viktigt i ekonomiskt hänseende.
Jag kan därför utan reservationer godta ändringsförslagen 2, 3, 7-10; ändringsförslag 9 i dess lydelse genom ändringsförslag 50; ändringsförslagen 18-30, 35, 36, 40 och 42. Dessa är välkomna förbättringar och faktiska förtydliganden av förslaget.
På samma sätt finns det en rad ändringsförslag som jag kan stödja andemeningen i. De når långt i rätt riktning, men behöver omformuleras något för att undvika förvirring eller möjlig oförenlighet med texten. Ändringsförslag 6 skulle kunna förbättras genom att man kombinerar delarna i ändringsförslag 9, för att få en bra uppsättning med makroekonomiska kriterier för att bestämma vilken grupp som omfattas av direktivet. Genom ändringsförslag 17 klargörs hur man skall omfatta särskilda gruppstrukturer. Detta är också ett välkommet klargörande, men ordalydelsen skulle gå att strama upp. I ändringsförslag 31 uppmanas kommissionen att samråda med branschorganen. Jag instämmer. Men vi anser att ändringsförslaget är för begränsat. Det begränsar samrådet till en handfull organ i Bryssel. Kommissionen stöder ett så brett och representativt samråd som möjligt. Jag tror att även parlamentet anser detta vara nödvändigt.
Genom ändringsförslagen 32-34, 44, 46 och 48 försöker man att ändra det som skall dras av från kapitalet, för att förhindra s.k. dubbelräkning av det egna kapitalet och att man på ett konstgjort sätt ökar ett företags kapitalbas. Jag stöder andemeningen i dessa ändringsförslag. Den 20-procentiga tröskeln för försäkringsavdrag verkar vara en bra kompromiss. Den föreslagna ordalydelsen behöver bara förbättras något, för att säkra textens övergripande sammanhang. Men ändringsförslagen 43, 45 och 47, som är fullständigt oförenliga med ändringsförslagen 44, 46 och 48, är sålunda inte godtagbara.
Det finns bara ett fåtal ändringsförslag som jag tyvärr inte kan godta. För det första ändringsförslag som på ett betydande sätt begränsar direktivets räckvidd, nämligen ändringsförslagen 4, 5, 11, 12 och 49. De kommer att begränsa åtgärderna till att endast omfatta grupper där företagen är moder- och dotterföretag. Detta återspeglar inte de förhållanden som faktiskt råder. Det finns grupper som är organiserade på ett annat sätt, och som sålunda skulle undvika tillsyn, t.ex. övergripande kooperativ eller ömsesidiga grupper som t.ex. Rabo Bank i Nederländerna eller DG Bank i Tyskland. Dessa ändringsförslag utesluter också alla med nära band till ett konglomerat. Efter det spanska Banestofallet, vet vi alla hur viktigt det är att ta med sådana fall i vår tillsyn, särskilt när det gäller transaktioner inom gruppen.
En andra grupp av ändringsförslag som jag tyvärr inte kan stödja, har att göra med bedömningen av kapitalkrav. Dessa är ändringsförslagen 15, 16, 37 och 39. Jag kan godta att flytta innehållet från bilagan till artiklarna i direktivet, men jag kan inte stödja de återstående betydande ändringarna av definitionen av kapital. Dessa skulle på ett grundläggande sätt undergräva kapitalstandarderna för branschen. För det första ändras ett ord i det ursprungliga förslaget genom den engelska versionen av ändringsförslag 16, och öppnar följaktligen dörren till godkännande av alla typer av kapital för att täcka risker, oaktat kvaliteten på detta kapital. Jag förstår att detta är ett skrivfel - ibland gör man sådana - men jag skulle vilja få bekräftat att de franska och tyska texterna, som lämnar den ursprungliga texten oförändrad, är de korrekta texterna. För det andra kan jag inte godta att minoritetsintressen inkluderas i kapitalet - dvs. den sista meningen i ändringsförslag 15 - om alla risker i gruppen inte täcks samtidigt.
Den tredje gruppen av ändringsförslag som jag inte kan stödja är dem som ger våra finansiella grupper frihet att välja sätt på vilket de bedömer sitt kapitalkrav. Det handlar om ändringsförslagen 1, 13, 14, 38 och 51. Denna roll och detta ansvar ligger på våra offentliga myndigheter. De kan inte överlämna uppgiften till finansbranschen, så att denna skall sköta saken genom självreglering, men jag håller med om att myndigheterna bör diskutera och komma överens med respektive grupp hur dess kapitalkrav bör bedömas. Jag är säker på att vi kan komma fram till en godtagbar kompromiss, men jag ber om er förståelse om jag säger att dessa ändringsförslag är för långtgående.
Sammanfattningsvis är detta ett mycket välkommet och stödjande betänkande. Jag vill understryka detta. Med några få undantag som jag har nämnt, bidrar det verkligen till att ett avtal snabbt kommer till stånd, och jag är säker på att det går att få fram godtagbara kompromisser om följande ändringsförslag: 1, 4, 5, 11-16, 37-39, 49 och 51. Man gör framsteg i rådet och samförstånd mellan institutionerna verkar ganska nära förestående.
I samband med den andra punkten, dvs. Goebbels betänkande, vill jag börja med att säga att man har gjort mycket goda framsteg i detta sammanhang. För det första vill jag tacka föredragande Goebbels väldigt mycket för allt det arbete han har utfört under hård press, som vi alla gör ibland. Det är ett mycket komplicerat och känsligt ämne, och jag vill applådera det faktum att föredraganden på ett bestämt sätt har försvarat syftet med detta direktiv, dvs. att avsevärt förstärka de europeiska finansiella marknadernas integritet. Jag vill också tacka medföredraganden och ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor för deras beredvillighet att behandla ärendet så snabbt som möjligt.
Jag vet att vi alla inte vill att finansmarknaden i Europeiska unionen skall hålla på med giriga och skumma affärer. Vi vill ha stabila, öppna, integrerade och effektiva europeiska marknader för alla konsumenter och investerare. Detta direktiv måste bidra till ett ökat skydd för investerarna, och se till att göra de europeiska finansmarknaderna säkrare och attraktivare i framtiden. Det måste skingra den internationella oro som funnits under de senaste åren när det rör insideraffärer och otillbörlig marknadspåverkan på de europeiska marknaderna.
Jag är säker på att alla ledamöter anser att den senaste tidens händelser har visat hur pass viktiga dessa frågor är. Det är inte bara angreppen den 11 september som har pekat på nödvändigheten av ett starkt marknadsskydd. Skandaler, som t.ex. Enron-affären, som man hänvisat till vid ett flertal tillfällen i kväll, visar tydligt på behovet av bestämmelser som gör marknaderna säkrare och som ser till att de hålls fria från missbruk och bedrägerier. Att finansmarknaderna fungerar friktionsfritt och att allmänheten känner förtroende för dem, är de villkor som gäller för att vi skall få en hållbar ekonomisk tillväxt och välstånd. Marknadsmissbruk ökar kostnaderna för finansiella företag, skadar marknadens integritet och avskräcker investerare. Vi måste göra allt vi kan för att förhindra detta. I och med detta direktiv säkrar vi en hög marknadsintegritet, och upprättar gemensamma standarder mot marknadsmissbruk i hela Europeiska unionen, och gör därmed de europeiska finansmarknaderna attraktivare i framtiden.
Kommissionen kan godta alla ändringsförslag som Goebbels har lagt fram i sitt betänkande, förutom de ytterligare ändringsförslag som lagts fram av Echerer, dvs. ändringsförslagen 75 och 76, ändringsförslagen 88 och 89 av Lehne, och ändringsförslag 87 av Herzog.
Kommissionen hyser emellertid fortfarande tvivel om ändringsförslag 2, som tar upp kommittéförfarandet. Detta ändringsförslag är, först och främst, inte nödvändigt, eftersom kommissionen redan har godtagit ändringsförslag 1, i vilket man gör en tydlig hänvisning till ordförande Prodis förklaring vid parlamentets senaste sammanträdesperiod den 5 februari, och till min skrivelse från den 2 oktober 2001 till ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, Randzio-Plath. Under debatten om lord Inglewoods betänkande om internationella redovisningsstandarder i måndags, betonade jag dessutom återigen vårt fullständiga stöd till denna viktiga förklaring rörande genomförandet av lagstiftningen om finansiella tjänster.
För det andra återspeglar inte ändringsförslagen alla delar som våra institutioner har kommit överens om, och det finns vissa skillnader i ordalydelsen i ordförande Prodis förklaring och ordalydelsen i ändringsförslag 2, som kan skapa missförstånd. Dessutom - och detta är viktigt - vill jag säga till Goebbels att jag inte är säker på att rådet kan godta de olika ordalydelserna. Jag kan inte uttala mig på rådets vägnar, men detta kan mycket väl innebära svårigheter som vi bör undvika. Kommissionen föredrar därför att hålla fast vid det som tidigare har överenskommits.
Låt mig uppriktigt säga att kommissionen helt och fullt kommer att följa - till punkt och pricka - de åtaganden den har gjort i sin förklaring i plenum, såväl som i min egen skrivelse till Randzio-Plath. Om kammaren antar ändringsförslagen som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor, tillsammans med de ytterligare ändringsförslag som föreslagits till dagens sammanträde, hoppas jag verkligen att rådet också kan godta denna text, så att vi bara får en behandling. Detta skulle vara ett viktigt resultat i samband med integrationen av de europeiska finansmarknaderna senast 2005, som vi alla strävar efter, och ett tecken på förtroende för Europeiska rådet i Barcelona. Jag hoppas att alla ledamöter som är närvarande och de ledamöter som röstar i morgon håller med och antar direktivet.
Slutligen tar vi upp betänkandet av Huhne om direktivet om spridning av prospekt. Låt mig börja med att tacka Huhne för hans betänkande. Det har lagts fram många ändringsförslag, och de resulterar i ett förtydligande av vårt förslag. Man har gjort ett bra arbete för att förbättra ordalydelsen om euroobligationer, som vi i stort sett stöder. Vi kan godta 46 ändringsförslag, dvs. ändringsförslagen 1, 3, 4, 7-9, 13, 18, 19, 22-26, 29, 30, 38, 39, 41, 43, 44-56, 58-61, 63, 64, 66-72 och 75, men vi kanske måste omformulera en del av dem, för att säkra textens övergripande överensstämmelse.
Jag är emellertid bekymrad över vissa punkter som parlamentet kanske antar. För det första är jag orolig att parlamentet i efterdyningarna av Enron-affären ytterligare försvagar grunderna i den befintliga gemenskapslagstiftningen, dvs. den lagstiftning som nu gäller, nämligen att företag som vill anskaffa kapital från allmänheten, måste ge information i ett prospekt som godkänts av tillsynsmyndigheten. Ändringsförslag 35 handlar om detta. Är parlamentet verkligen berett att stödja ett ändringsförslag som resulterar i att mer än 75 procent av alla noterade företag i Europeiska unionen kan anskaffa kapital utan att utarbeta ett prospekt? Berès tog upp samma sak för en liten stund sedan. Detta innebär att alla företag utom ett eller två stycken undantas på vissa marknader i EU. Hur förklarar vi detta för de europeiska investerarna?
När det gäller kommissionen, har prospektförslaget två syften: Att underlätta kapitalanskaffning för europeiska emittenter och säkra en lämplig investerarskyddsnivå. Båda dessa mål är lika viktiga. Investerarskyddet har försummats alltför ofta under denna diskussion.
Det andra orosmomentet är att vissa ändringsförslag kommer att resultera i mer fragmentering, inte mindre. Vi måste nå ett samförstånd om vad som är bra för hela EU, och vi vill inte se någon inblandning i de nationella systemen. Låt mig vara tydlig i detta avseende, och låt mig tala klarspråk till kammaren, att mina kolleger och jag kommer att göra allt för att nå en överenskommelse med parlamentet om denna viktiga text för en gemensam kapitalmarknad, men vi måste lösa dessa problem.
Låt mig nu helt kort ta upp möjliga lösningar för vissa av de viktigaste politiska frågorna. När det gäller små och medelstora företag är kommissionen emot ett fullständigt undantag av dessa från förslaget, men den är villig att hitta en kostnadseffektiv lösning som skulle se till att små och medelstora företag får tillgång till kapitalmarknaderna till rätt pris och enligt de rätta tillsynsnivåerna, med nödvändigt investerarskydd. Vi har alltid förespråkat ett anpassande av informationsbestämmelserna till de små och medelstora företagens särskilda karaktär, och vi är beredda att överväga ett undantag för små och medelstora företag från skyldigheten att årligen uppdatera prospektet, som förslagits i ändringsförslag 71.
När det gäller euroobligationer stöder vi föredragandens idé att undanta euroobligationer med höga minimivalörer, men vi bedömer att den föreslagna nivån - 50 000 euro - är för låg. Vi stöder därför ändringsförslagen 66 och 67, eftersom kommissionen anser att man har gjort ett bra arbete i detta sammanhang.
När det gäller den årliga uppdateringen av prospektet, kan vi tänka oss ett undantag för små och medelstora företag, men vi kommer förvisso att hålla fast vid vår linje för stora företag, inte minst därför att 300 av våra största företag som är noterade i Förenta staterna redan följer denna skyldighet. Våra investerare bör få samma information som investerare i Förenta staterna. Jag är säker på att vi alla håller med om att våra investerare inte är underlägsna de amerikanska investerarna.
Slutligen, när det gäller tillsynsmyndigheten, står vi fast vid vår ståndpunkt med en förvaltningsmyndighet per medlemsstat. Vi är beredda att meddela att det är möjligt att delegera befogenheter, under förutsättning att det slutliga ansvaret ligger hos den enskilda tillsynsmyndigheten. Vi stöder inte ett fritt val av tillsynsmyndighet, som kan leda till det berömda ?race to the bottom?, dvs. att medlemsstaterna sänker sina krav för att locka till sig investeringar, men vi är beredda att överväga en viss flexibilitet för skuldebrevsemittenter och för dem som arbetar från tredjeländer.
För att sammanfatta: Kommissionen förkastar 29 ändringsförslag, dvs. ändringsförslagen 2, 5, 6, 10-12, 14-17, 20, 21, 27, 28, 31-37, 40, 42, 57, 62, 65, 73, 74 och 76. När det rör ändringsförslag 10, godtar vi ändringarna i samband med kommittéförfarandet, eftersom dessa återspeglar vår överenskommelse i sammanhanget, men vi anser att ändringsförslag 10 är överflödigt. Situationen är densamma som för ändringsförslag 2, rörande Goebbels betänkande, så jag behöver inte upprepa hela argumentet. Vi anser att ändringsförslag 10 är överflödigt, med tanke på ändringsförslag 1, i vilket man hänvisar till parlamentets resolution och min skrivelse till Randzio-Plath.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Bolkestein.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om två betänkanden från utskottet för ekonomi och valutafrågor:
A5-0061/2002 av Pérez Royo om en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar i gemenskapen (KOM(2001) 400 - C5-0402/2001 - 2001/0164(CNS)).
A5-0048/2002 av Della Vedova om skattepolitiken i Europeiska unionen - Prioriteringar för de kommande åren (KOM(2001) 260 - C5-0597/2001 - 2001/2248(COS)).

Pérez Royo (PSE)
. (ES) Fru talman! I syfte att klargöra hur viktig denna debatt är, vill jag börja med att påminna om detta betänkandes avlägsna ursprung. Betänkandet härrör från år 1988, från direktivet om avreglering av kapitalrörelser av den 24 juni 1988. Författarna till detta direktiv var medvetna om de möjligheter till skatteflykt som öppnades via avregleringen av de nationella kapitalräntorna genom att investerarna kunde placera investeringar i ett annat land än där investeraren är bosatt. Kort sagt kan vi säga att risken låg på, och så är det fortfarande, respektive medlemsstat, varje land som var integrerat i den gemensamma marknad som man var i färd med att skapa och som vi nu har, fungerade som ett skatteparadis för de övriga medlemsstaterna.
Som jag sade varnade författarna till direktivet om avreglering av kapitalrörelser om denna risk, i vilket kommissionen och rådet uppmanades att inom loppet av ett år, det vill säga år 1989, lägga fram förslag till lagstiftning om skatteaspekterna i avregleringen av kapitalrörelser. Kommissionen lade fram sitt förslag i tid, - vid den tidpunkten var kommissionären fru Scrivener - men rådet var inte enigt med detta förslag, vilket huvudsakligen bestod av införande av en källskatt, witholding tax, för utbetalningar till personer som hade sin hemvist i en annan medlemsstat. Rådet avslog följaktligen förslaget och det förvandlades praktiskt taget till ett slags lagstiftningsmisslyckande. År 1997, inom ramen för det så kallade Montipaketet, lade kommissionen fram ett nytt förslag som grundades på den modell för samexisterande som parlamentet hann utarbeta ett betänkande om, men som inte nådde enhällighet i rådet. Nästa steg var överenskommelsen från Santa María de Feira, i vilken Europeiska rådet, - det vill säga stats- och regeringscheferna - godkände ett förslag från Ekofinrådet, som blev början till en politisk överenskommelse om grundvalen för de punkter som jag nu kommer att ta upp.
För det första skall medlemsstaterna åta sig att inrätta ett system för informationsutbyte när det gäller utbetalning av ränta till personer med hemvist i en annan medlemsstat, vilket innebär att banksekretessen avskaffas.
För det andra kommer vissa medlemsstater, närmare bestämt Belgien, Österrike och Luxemburg att under en övergångsperiod och som ett undantagsfall ta ut en källskatt stället för att överlämna information, det vill säga i stället för att avskaffa banksekretessen.
Slutligen underordnades genomförandet av hela lagstiftningen, och det är fortfarande så, förhandlingar med tredjeländer (Schweiz, Förenta staterna, Andorra och andra) för att genomföra likvärdiga åtgärder och för att samma åtgärder skulle genomföras av medlemsstaterna i de territorier som lyder under dessa medlemsstater (Kanalöarna och andra).
Vår bedömning av förslaget till direktiv, genom vilket riktlinjerna från Feira omsätts i handling är enbart positivt. Vi anser i stora drag att det står i samklang med den inställning som OECD vidhåller, som är det mest aktiva forumet i diskussionen på det här området just nu.
Det grundläggande problemet, och jag avslutar med detta, fru talman, med hela det här systemet är - och detta undgår nog ingen - förhandlingarna med tredjeländer. För att uttrycka det kort, är problemet hur vi skall lyckas få den schweiziska federationen att gå med på att avskaffa banksekretessen. Men även om jag riskerar att tas för en naiv optimist, vill jag dock varna om att allt häri livet är förgängligt och att inte ens den schweiziska banksekretessen är vad den en gång var. Jag vill närmare bestämt fästa er uppmärksamhet på följande faktum: Förenta staterna har genom en intern lagstiftning infört en reglerande bestämmelse, det så kallade Qualified Intermediary Agreement, enligt vilket de schweiziska bankerna är skyldiga att meddela Internal Revenue Service om den avkastning som ges till amerikanska kunder, - de så kallade US persons - som härrör från amerikanska tillgångar, att avskaffa banksekretessen när det gäller dessa betalningar eller att tillämpa ett avdrag på 30 procent. Denna lagstiftning kan naturligtvis endast åberopas om personen investerar i en bank som inte är amerikansk. Detta kan naturligtvis inte jämföras med kampen mot terrorismen, men även här ser vi gränserna för den ensidiga inställningen i bekämpningen av orätta förfaranden (i det här fallet skatteflykt på internationell nivå).
Därför måste det understrykas hur mycket vi har att vinna på att Europeiska unionen och Förenta staterna samordnar sitt agerande på det här området. Vi anser att det är den vägen vi skall följa i förhandlingarna med Förenta staterna och med andra länder. Vi hyser förtroende, och med detta avslutar jag, fru talman, för kommissionens förmåga att framgångsrikt kunna slutföra förhandlingarna för att lösa detta problem med beskattning från sparande, ett problem som vi sanningen att säga borde ha löst för länge sedan.

Della Vedova (NI)
. (IT) Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag skulle vilja börja med att först och främst tacka kollegerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor som särskilt under diskussionen och sedan med en mängd ändringsförslag har bidragit till att förbättra detta betänkande och till att ta fram en text som jag tror både kommissionen och kammaren kan vara nöjda med.
I betänkandet ger vi ett på det hela taget positivt omdöme om två meddelanden från kommissionen: meddelandet om skattepolitiska strategier och meddelandet om en strategi för en konsoliderad skattebas för de paneuropeiska företagen. Vi är positiva både till de generella målen och till de instrument som skall användas för att uppnå dem.
I inledningen till betänkandet understryker vi att det ständigt ökande skattetrycket under de senaste tjugo åren - en ökning som endast har avmattats något, men inte upphört under de allra senaste åren - riskerar att bli ett av skälen till den dåliga tillväxten i Europeiska unionen.
Kommissionen betonar i sina meddelanden att ett visst mått av skattekonkurrens kan vara oundvikligt och bidra till att sänka skattetrycket och tillerkänner den med all rätt en positiv roll inom ramen för regler som motverkar olämpligt uppträdande. I betänkandet tar vi återigen upp principen om skattekonkurrens och betonar den. Vi påminner om att den, som erfarenheterna från de senaste åren visar, är förenlig med en ständig samordning av skattereglerna i syfte att undanröja hindren för genomförandet av den inre marknaden. Skattekonkurrens är förenlig med genomförandet av den inre marknaden, som inte innebär att konkurrensvillkoren skall vara helt likställda, och konkurrensen på skatteområdet är bara en av de många variabler som ingår i den allmänna konkurrenssituationen i varje land och mellan länderna.
Såsom Nobelpristagaren Mundell, en av den gemensamma valutans fäder, hävdade är skattekonkurrens inte heller någonting som är oförenligt med införandet av euron. Fortfarande a propå skattekonkurrens skall man dessutom slå fast att det ?race to the bottom?, denna tävlan att sänka skatterna som många ofta fruktar eftersom de är rädda att de resurser staterna behöver kommer att saknas, inte kan beläggas i verkligheten. Vi har sett att skatterna i verkligheten har fortsatt att stiga i Europeiska unionen under de senaste decennierna, under rådande skattekonkurrens.
Vi har oroat oss för det skattetryck som belastar arbetet - och det tar vi upp i betänkandet - men det är inte bevisat eller rationellt att tänka sig att detta skulle vara en konsekvens av det minskade skattetrycket på kapital: detta styrks inte av de uppgifter vi har framför oss.
Herr talman, herr kommissionär! Jag skall nu övergå till andra punkter. När det gäller momsen slår vi i betänkandet fast behovet att skapa ett system där man helt tillämpar principen om ursprungsland - en prioriterad fråga för det slutgiltiga systemet - vilket kommissionen i sina dokument fortfarande behandlar undanglidande enligt oss. Man ställer upp detta mål, men man fastställer ingen tidsplan och inga metoder för att införa ett system med ursprungsland. I betänkandet applåderar vi somliga åtgärder för att förbättra dagens system, men vi begär att man inför ett slutgiltigt system.
När det gäller punktskatterna, särskilt på alkohol och tobak, påminner vi i betänkandet om vad parlamentet sade i Katiforis betänkande. Avseende miljöskyddet sedan bekänner vi oss inte bara till principen ?den som förorenar betalar? utan inser också att denna princip inte bara kan tillämpas på skattemässiga instrument. Vad beträffar energibeskattningen betonar vi att dagens snedvridning av konkurrensen och asymmetrier på energimarknaderna i realiteten gör det mindre lägligt att föreslå en skatteharmonisering för energi.
När det gäller indirekta skatter, herr kommissionär, hoppas vi i betänkandet att vi snarast möjligt kan komma fram till en punkt där åtgärderna i skattepaketet är helt genomförda och speciellt att de regler som genom att skilja på folkbokförda och inte folkbokförda ger utrymme för bedrägerier och inte är förenliga med den inre marknaden avskaffas.
Gällande strategin för att införa en konsoliderad skattebas för den företagsverksamhet som har europeiska dimensioner är vi i betänkandet positiva till kommissionens förslag och föreslår att principen om Home State Taxation skall antas, åtminstone tills vidare, i avvaktan på den konsoliderade basen. Vi slår fast att det skall överlåtas till de enskilda länderna att fastställa nivåer, skattesatser.
Sammanfattningsvis en applåd för ansträngningarna att införa soft legislation-instrument och därmed självreglering från medlemsstaternas sida. Slutligen vill jag understryka principen om medbeslutande för parlamentet på skatteområdet och övergången till kvalificerad majoritet för administrativa frågor, men inte för att fastställa skattesatser och skattebas. I egenskap av föredragande meddelar jag att jag är positiv till de två ändringsförslagen.

Andria (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Pérez Royos betänkande är värt uppskattning för den balans och den tekniska finess som kännetecknar det. Ett sådant ämne som beskattningen av sparande måste verkligen behandlas på detta sätt, eftersom det är så känsligt. 
Kommissionen och rådet har övervägt hela tre hypotetiska handlingslinjer under resans gång och har ofta ändrat mening och strategi. Dessa är: källskatt, informationsutbyte och en kombination av dessa metoder. Till slut valde man informationsutbytet och efter en hård batalj i utskottet för ekonomi och valutafrågor begränsades detta till fysiska personer. Jag som medföredragande har slagits för att juridiska personer inte skulle omfattas av direktivet, eftersom ett företag oavsett företagsform är skyldigt att upprätta och anta ett årsbokslut: när detta visar placeringar i olika sparandeinstrument måste man följaktligen ta upp avkastningen av dessa i resultaträkningen. Därför skulle en rapporteringsplikt som omfattar också juridiska personer inte bara vara överflödig utan också säkerligen kontraproduktiv, eftersom den skulle tynga informationsflödet i onödan.
Sedan måste vi ta itu med frågan om tredjeländer. Om de inte ansluter sig undermineras hela direktivet, för om det vid införandet inte föreligger enhetliga villkor för medlemsstater och tredjeländer blir det lätt att i realtid överföra betydande sparmedel. I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Feira slogs det otvetydigt fast att vi måste få tillräckliga garantier från tredjeländer om vi skall kunna genomföra dessa och liknande åtgärder, i syfte att fatta ett enhälligt beslut om att anta och genomföra direktivet senast 31 december 2002.
En annan relevant fråga är de medlemsstater som under sju år inte skall omfattas av meddelandeplikten: Belgien, Österrike och Luxemburg. Trots detta skall dessa stater enligt ändringsförslag 14 till artikel 10, stycke 1, efter övergångsperioden delta i det automatiska informationsutbytet fullt ut. Under loppet av utformningen av direktivet har också alla försök att skydda anonymiteten stävjats. Vi måste göra systemet smidigt och friktionsfritt samtidigt som vi håller ett vakande öga på penningtvätten. Utan möjligheter att genomföra denna penningtvätt skulle den nationella och internationella terrorismen ha små möjligheter att överleva.
Vad detta anbelangar syftar mitt ändringsförslag 6 till artikel 3, punkt 2, led b) till att lyfta fram att också alla de avtalsförbindelser som har upprättats innan direktivet skall kompletteras med detaljerade personuppgifter så fort en förändring sker. Det vore önskvärt med ett europeiskt befolkningsregister för att kunna kontrollera alla större penningrörelser som kan ha förbindelse med den internationella terrorismen - eller som bara misstänks ha det.

Randzio-Plath (PSE)
Fru talman! Först av allt vill jag tacka föredragande Pérez Royo för betänkandet som tydligt visar vilka framsteg som behövs på området. Jag vill också tacka Della Vedova för det balanserade förslaget. Vi alla vet vilken svår uppgift samordningen av skatterna i EU är. Praktiskt taget ingen talar längre om harmonisering av skatter. Nu vet vi också att en kapplöpning med skatterna kan få mycket skadliga effekter på de europeiska nationella ekonomierna och på den lokala utvecklingen inom EU.
Jag vill uttryckligen tacka föredragande Della Vedova för att han ännu en gång har satt fokus på frågan om Europaparlamentets medbeslutande, jag menar nämligen att vi i samband med reformerna av fördragen och debatten om en europeisk författning även måste fundera över var gränserna går för den nationella suveräniteten i skattepolitiken. Vi måste således även slå in på nya vägar för att definiera de skattepolitiska hörnpelarna i vårt gemensamma intresse. Därför menar jag att konventet skulle göra klokt i att ta upp även denna fråga och kräva fördragsreformer som lämnar enhällighetsprincipen till förmån för majoritetsprincipen i EU:s skattepolitik.
När vi i dag behandlar kommissionens verkligen utmärkta, mycket praktiskt orienterade och därmed mycket riktiga dokument står vi givetvis långt från ett sådant mål. Det stämmer att kommissionens balansräkning tar oss ned på jorden när det handlar om samordningen. Visst är det en besvikelse på momsområdet att vi fortfarande står långt från att tillämpa principen om ursprungsland. Därför bör kommissionens alla praktiskt orienterade infallsvinklar stödjas, även om vi aldrig får förlora målet ur sikte.
Diverse andra områden för skattesamordning saknar dock framtidsperspektiv. Jag menar att företagsbeskattningen inte på långa vägar förverkligar syftet med Montipaketet. Hur som helst måste vi torka ut skatteoaserna och få bukt med de konkurrenssnedvridande skattelättnaderna för juridiska eller fysiska personer som inte är bosatta inom området. Detta måste vara vårt mål, precis som minimikravet på enhetliga skatterättsliga definitioner av allt från basbelopp till vinster. Jag skulle vara mycket tacksam om Europaparlamentet kunde enas om ett enhetligt språk för dessa bestämmelser. Alldeles säkert skulle det även få regeringarna att satsa framåt.

De Clercq (ELDR).
Jag skall under den talartid på en minut jag har till förfogande begränsa mig till Pérez Royo-betänkandet om beskattning av sparande. Jag gläder mig åt att föredraganden har övertagit det ändringsförslag som jag har lagt fram i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Ändringsförslaget föreskriver att detta direktiv skall vara beroende av ett avtal som Europeiska unionen skall sluta med ett antal tredjeländer som då måste uppfylla samma skyldighet att lämna upplysningar. Europeiska rådet uttalade sig ju i den riktningen i sina slutsatser från Feira. Sådana förhandlingar är för övrigt redan på gång. Det är alltså bra att detta villkor också tas upp tydligt i direktivets text, vilket hittills inte har varit fallet, egendomligt nog. Ett sådant avtal med ett antal tredjeländer och med de så kallade beroende territorierna är enligt mig mycket viktigt för att garantera en likadan behandling av sparande såväl inom som utom Europeiska unionen, utesluta skattesmitning och förebygga avsevärd kapitalflykt. Vidare beklagar jag att inga ändringsförslag togs under övervägande i fråga om tillämpning av direktivet på juridiska personer. Detta skulle verkligen utesluta att viktiga sparkapital som tillhör fysiska personer placeras på ett konto som tillhör ett företag för att på det sättet falla utanför tillämpningsområdet för detta direktiv, och det går ju inte för sig.

Lulling (PPE-DE).
Fru talman! Jag kommer endast att tala om betänkandet av Pérez Royo, och säga att jag är långt ifrån förtjust över den kompromiss som man nådde fram till i Feira angående beskattning av ränteinkomster. Det förslag till direktiv som kommissionen har lagt fram till oss är avsett att föras in i en lagstiftningstext. Resultatet blir komprometterat. Förslaget är således inte längre frukten av den initiativrätt som har förbehållits kommissionen. Om kommissionen går med på att förvandla sig till en anställd vid rådet som författar skrivelser hade den åtminstone kunnat ge oss en version som stämmer bättre överens med den juridiska stringens som man har rätt att vänta sig av en lagstiftningstext.
Därför är jag tacksam gentemot utskottet för ekonomi och valutafrågor, som antog flertalet av mina ändringsförslag, som jag hade lagt fram med omsorg om ett minimum av rättssäkerhet. Vår socialistiska föredragande hade försökt radikalisera förslaget till direktiv genom att avvika från Feira-kompromissen. Han ville bland annat utvidga tillämpningsområdet till att omfatta juridiska personer och föreslå en urskillningslös beskattning av alla investeringsfonder. Lyckligtvis följde man inte honom. Jag beklagar självklart att man övergav samexistensmodellen i Feira. Jag är fortfarande övertygad om att ett automatiskt utbyte av information mellan medlemsstaterna angående räntebetalningar är ett sätt, och inte ett nödvändigt villkor, för att försäkra sig om att gränsöverskridande räntebetalningar verkligen beskattas. En källskatt är för mig en lika bra lösning. Det är dessutom en modell som tredjeländer skulle kunna anamma, de länder som är våra konkurrenter och som vi måste förhandla med för att nå ett avtal som innebär att de verkligen vidtar motsvarande åtgärder i sina länder, innan direktivet börjar tillämpas i Europeiska unionen. I klartext betyder det att om exempelvis Schweiz vägrar att utbyta information med hänvisning till landets legitima angelägenhet om banksekretessen, får det inte råda någon tvekan om att till exempel mitt land, som tydligt har uttalat sig för ett sådant utbyte, får använda sig av denna metod.
Jag är övertygad om att informationsutbyte inte kommer att bli den lösning som slutligen antas. Den mest effektiva och minst byråkratiska lösningen skulle vara en laglig källskatt, som till och med skulle kunna bli - med en rimlig sats - ett eget medel för Europeiska unionen.

Thyssen (PPE-DE).
Fru talman! I motsats till min kollega Lulling anser jag att detta förslag är försvarbart. Det är ju så att den som vill utöva ett ändamålsenligt styre inte bara måste skapa de rätta lagarna, utan även måste se till att dessa lagar följs. Och om vi konstaterar att medlemsstaterna inte klarar det på egen hand, då måste vi hjälpa dem med det vi kan. I Belgien vet vi för övrigt mycket väl vad det är vi talar om här. Vi har sedan flera år tillbaka en monetär union med Luxemburg, vilket har främjat gränsöverskridande transaktioner på ett effektivt sätt med målsättningen att undvika beskattning av lös egendom. Medborgarna glömmer alltför gärna att de måste ange de rörliga inkomsterna från ett annat land för skatteförvaltningen i sitt eget land. Och det kan ju inte skada att också ge dem en hjälpande hand. I slutändan kan detta motverka skatteurholkning, och det bidrar även till att skapa en inre marknad som fungerar på ett mer naturligt sätt.
Fru talman! Jag har alltid tyckt att det verkar mycket meningsfullt att få ordning på saker och ting på det här området, i första hand på den inre marknaden, och att inte nödvändigtvis göra detta beroende av avtal med tredjeländer. Om jag har läst slutsatserna från Feira ordentligt vill rådet ha dessa villkor. När jag läser kommissionens förslag, då står detta inte heller i den text som normalt sett skall vara en återspegling av avtalet från Feira. Därför vill jag gärna än en gång fråga kommissionären vad som nu enligt honom är för- och nackdelarna med att ställa villkor, och jag skulle även vilja fråga honom om han än en gång kan informera oss om sakförhållandena i de pågående förhandlingarna med tredjeländer. Det är intressant för parlamentet att veta om de är hoppingivande, när de eventuellt kommer att kunna avslutas och hur vi skall koppla tidpunkten för förslagets ikraftträdande till resultaten av dessa förhandlingar.

Bolkestein
. (EN) Fru talman! Jag vill också tacka Della Vedova för hans betänkande om kommissionens meddelanden, om vår allmänna skattepolitik och om företagsbeskattningen på den inre marknaden. Jag vill också tacka Pérez Royo för hans betänkande om förslaget till direktiv om beskattning av inkomster från sparande.
Jag vill börja med Della Vedovas betänkande, som jag välkomnar i hög grad. Det kan vara till hjälp om jag helt kort upprepar kommissionens motivering för utarbetandet av dessa två meddelanden. De enskilda medlemsstaterna har, helt riktigt, ansvaret för många delar av den nationella skattepolitiken. Men det finns ett rådande krav på en EU-skattepolitik inom många områden. En viktigt fråga är: vilken harmoniseringsgrad är lämplig? Kommissionen anser att det är nödvändigt med en hög grad av harmonisering när det rör indirekta skatter. Sådana skatter kan skapa ett direkt hinder för den fria rörligheten för varor och den fria tillgången på tjänster på den inre marknaden. Det är förvisso så att det redan har skett en viss grad av harmonisering inom detta område. Jag är mycket medveten om att parlamentet har haft andra åsikter än kommissionen om frågan om punktskattesatser för tobak och alkohol - en fråga som ligger Lulling varmt om hjärtat.
Det är emellertid tydligt att de befintliga stora skillnaderna i skattesatserna mellan medlemsstaterna utgör ett starkt incitament för både bedrägliga transaktioner och laglig gränshandel, som leder till både en snedvridning av konkurrensen och en avledning av handeln. Jag är därför av den åsikten att den permanenta lösningen på dessa problem kräver en större tillnärmning av skattesatserna till en nivå där de ovannämnda effekterna inte längre uppstår, eller där de återgår till en hållbar nivå.
Å andra sidan finns det inget behov att harmonisera inkomstskatterna, såvida de inte för med sig diskriminering eller dubbelbeskattning. Men det finns ett mellanliggande område med direkt beskattning av rörliga skattebaser - särskilt företags- och kapitalbeskattningen - där situationen är mindre tydlig, och som kan få direkta effekter på den inre marknaden. Genom det så kallade skattepaketet, av vilket direktivet om beskattning av inkomster från sparande är en viktig del, försöker man att ta itu med den potentiella urgröpningen av skatteintäkter och eliminera skadlig skattekonkurrens. Men för att kunna nå en balans i den europeiska skattepolitiken, bör man också uppmärksamma skattebetalarnas intressen, både när det gäller enskilda individer och företag. Detta innebär att man måste ta itu med hinder som hindrar utövandet av grundläggande friheter som garanteras genom fördraget. Det är här vårt meddelande rörande företagsbeskattning kommer in i bilden. I detta meddelande granskar vi de skattehinder som drabbar företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet i Europeiska unionen. Vi har fastställt ett betydande antal av dessa hinder, som vi alla måste hålla med om är överraskande många, med tanke på att det nästan är tio år sedan inrättandet av den inre marknaden. Vi har också tagit fram möjliga lösningar på problemet.
Vi har undersökt en rad lösningar på detta problem i form av både riktade och heltäckande förhållningssätt. Det senare skulle, på längre sikt, ge företagen en konsoliderad företagsskattebas för deras verksamhet i EU. Jag är naturligtvis oerhört tacksam för det stöd som Della Vedova gett denna princip i sitt betänkande.
För att kunna uppnå de olika mål som jag just har redovisat i förhållande till beskattning på EU-nivå, måste kommissionen använda sig av olika metoder, däribland mekanismer som inte är lagstiftning. Jag är, som sagt, mycket tacksam för det oreserverade stödet för denna politik i Della Vedovas betänkande.
Jag tar nu upp förslaget till direktiv om beskattning av inkomster från sparande. Jag är för det första glad att kunna notera att ett avsevärt antal av ändringsförslagen är förenliga med ändringarna som Ekofinrådet kommit överens om i förslaget till direktiv som godkändes den 13 december 2001, som skall användas under förhandlingar med tredjeländer. Den höga graden av samförstånd mellan rådet och parlamentet om förslaget, kan bara vara till nytta för gemenskapens förhandlingsposition vid diskussionerna med tredjeländer.
Kommissionen anser att de ändringar som rådet kom överens om den 13 december förbättrar och förtydligar de rättsliga texterna, men de ändrar inte innehållet i förslaget till direktiv. Kommissionen bedömer därför att dessa ändringar inte berättigar ett framläggande av ett reviderat förslag till direktiv, med hänsyn till den specifika tidsram vi har till vårt förfogande.
En rad av ändringsförslagen från utskottet för ekonomi och valutafrågor har att göra med förhandlingarna med tredjeländer och de territorier som lyder under och är associerade med medlemsstaterna, och mer specifikt med parlamentets roll i dessa diskussioner. Parlamentsledamöterna kan vara säkra på att jag avser att hålla parlamentet fullständigt underrättat om dessa förhandlingar, och att jag inte har någon som helst avsikt att undergräva parlamentets privilegier. Jag delar helt och fullt Pérez Royos åsikt att detta förslag har en viktig internationell dimension.
Just detta är anledningen till att kommissionen bad rådet om - som den också fick - ett bemyndigande att inleda förhandlingar med de sex tredjeländer som nämns i slutdokumentet från Europeiska rådet i Faro. Dessa är: Förenta staterna, Schweiz, Andorra, Liechtenstein, Monaco och San Marino. Målet med dessa förhandlingar är att säkra antagandet av åtgärder som är förenliga med det system som tillämpas i gemenskapen.
Samtidigt har medlemsstaterna åtagit sig att verka för att de territorier som lyder under dem och som är associerade med dem också vidtar samma åtgärder. Diskussionerna med tredjeländerna och de nämnda territorierna bör förhoppningsvis vara avklarade före sommaren.
Jag måste betona att Faroavtalet innebär att dessa förhandlingar med tredjeländerna och territorierna bör föregå antagandet av direktivet. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag som skulle göra tillämpningen av direktivet, när det väl har antagits, beroende av resultatet av sådana förhandlingar. Det finns en risk att sådana ändringsförslag kan undergräva vår förhandlingsposition gentemot de tredjeländer som på ett förståeligt sätt vill vara säkra på att medlemsstaterna kommer att genomföra direktivet om de går med på att tillämpa motsvarande bestämmelser.
När det gäller den specifika fråga som togs upp av Thyssen, bör diskussionerna med tredjeländerna föregå direktivets antagande. Dessa överenskommelser är ett politiskt villkor för direktivets antagande. Vi måste därför leva med det.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka parlamentet för dess stöd för det föreslagna direktivet om beskattning av inkomster från sparande. Jag försäkrar parlamentet att jag skall göra allt jag kan för att hålla det informerat om utvecklingen.

Talmannen
Tack, herr kommissionär Bolkestein.
Lulling har ordet i en ordningsfråga.
Lulling (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill begära ordet för en personlig sak. Jag kan inte annat än bli förvånad över Thyssens uttalanden om min person och mitt land. Thyssen är inte ledamot av utskottet för ekonomi och valutafrågor och har inte deltagit i min grupps diskussioner om beskattning av ränteinkomster. Jag skulle därför vilja att man noterar att hennes uttalanden i frågan ?inte har med saken att göra?.
Thyssen (PPE-DE).
Jag tror att Lulling missförstod mig. Jag talade enbart om människorna från mitt eget land. Jag har inte alls attackerat eller behandlat någon från Luxemburg orättfärdigt, tror jag? Och jag är naturligtvis inte längre ledamot av utskottet för ekonomi och valutafrågor, men jag har varit det under 10 års tid. I en tidigare runda av denna debatt - om kommissionens andra förslag i ärendet - var jag medföredragande för min grupp; jag har alltså följt ärendet till viss del, fru Lulling. Men jag menade absolut inte att förolämpa någon från Luxemburg eller vad det nu gäller. Jag tror inte heller att jag har gjort det; om jag skulle ha gjort det ber jag om ursäkt för det, men jag tror att Lulling skulle behöva läsa min text ordentligt, och då kommer hon att kunna konstatera att det inte är något som helst problem.

Talmannen
Tack, fru Thyssen. Jag tror det är bra om de ärade ledamöterna talar med varandra efteråt.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0409/2001) av Carnero Gonzàles, för utskottet för konstitutionella frågor, om Europeiska unionen som juridisk person (2001/2021(INI)).

Carnero González (PSE)
. (ES) Fru talman! När vi har kommit så här långt i debatten kan vem som helst missta sig. Om ett opinionsundersökningsföretag skulle fråga människor om Europeiska unionen har en egen identitet tror jag att svaret för det mesta skulle bli ja. Emellertid är medborgarnas svar fel, klart felaktigt, men det visar på minst tre saker: för det första att Europeiska unionens nuvarande institutionella uppbyggnad är otydlig, för det andra att regeringarna inte informerar medborgarna om de frågor vi arbetar med i unionen och för det tredje, det viktigaste skälet, att de beslut som hittills fattats under regeringskonferenserna inte lever upp till verkligheten. Medborgarna tror att Europeiska unionen är en juridisk person, men regeringarna har dock inte velat göra unionen till en juridisk person under regeringskonferenserna.
Europeiska unionen har funnits till sedan Maastrichtavtalet - och det är många år nu - men varken då eller senare har man velat fatta det uttryckliga beslutet att unionen skall vara en juridisk person, det senaste exemplet är Nicefördraget. Frågan ligger på bordet, Varför har regeringarna hittills vägrat göra det?
I detta sammanhang är unionen fortfarande minderårig och lyder under sina föräldrars rättsliga auktoritet: Europeiska gemenskaperna.
Den fråga jag ställer är: kan vi tillåta denna motsägelsefulla och svårförståeliga situation längre? Svaret på den frågan är enkelt, nej, eftersom den nuvarande situationen skapar juridisk, politisk, internationell och intern förvirring och framför allt, vilket jag sade i inledningen av mitt inlägg, skapar den förvirring bland medborgarna.
Låt mig ge er tre exempel på det internationella planet: man kan resa till ett land som Guinea och där är kommissionens delegation Europeiska gemenskapernas och inte Europeiska unionens, man kan lyssna till vår företrädare i Förenta nationerna och konstatera att personen är företrädare för Europeiska gemenskaperna och inte för unionen, eller så kan man med tillfredsställelse konstatera att ett enigt Europa har gjort ett åtagande för att inom mycket kort ansluta sig till Kyotoprotokollet och inse att det inte är Europeiska unionen utan Europeiska gemenskaperna som skall skriva på.
Detta betänkande läggs dessutom fram samtidigt med inledandet av konventet om Europas framtid, och parlamentet vill att det skall vara konstitutionellt. Det kommer därför att bli vårt första bidrag till konventet efter att man inledde arbetet. Det är logiskt att även denna fråga upptar samma tematiska plats.
Vi vill att man i konventet, och senare vid regeringskonferensen, tolkar de öppna frågorna från Laeken korrekt, att man tar upp frågan om att tilldela unionen status som juridisk person. Detta skulle medföra odiskutabla fördelar: rättslig klarhet är den främsta fördelen, för det andra medför detta att unionens uppfattningsförmåga och agerande på internationell nivå förbättras, för det tredje är det en absolut nödvändig faktor för att genomföra ett system för att skydda de grundläggande rättigheterna inom unionen, för det fjärde kan man på så vis bidra till att den politiska unionen blir synlig och att det blir lättare för medborgarna att identifiera sig med unionen och för det femte bidrar vi till att rätta till de funktionsstörningar som har uppstått på grund av pelarsystemet.
Dessutom anser vi att det är nödvändigt att unionen tilldelas status som juridisk person för att slutföra den politiska unionen och för att ?konstitutionalisera? unionen. Det handlar alltså om ett nödvändigt villkor för att nå dessa mål på ett sammanhängande sätt.
Vilka skulle målen vara för den framtida författningsprocessen om man inte fattar detta beslut? Vem skulle vara huvudperson i en europeisk författning, unionen, gemenskapen - en av dessa är måste vi välja bort nästa sommar. Därför begär vi att unionen tilldelas status som juridisk person i den framtida europeiska författningen.
Vi begär detta i betänkandet från utskottet för konstitutionella frågor, vilket jag har äran att vara föredragande för, och vår åsikt får även medhåll i yttrandena från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter och försvarspolitik och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilka har bidragit till betänkandet på ett mycket positivt sätt.
Dessutom har även de två senaste ordförandeskapen drivit frågan om att unionen skall tilldelas status som juridisk person, vilket såväl Belgien som Spanien har förklarat.
Detta, fru talman, är inte en fråga för experter i rättsfrågor, utan en mycket förståelig punkt för alla medborgare: att veta att man är medborgare i en union som har egen identitet, som kan och bör styras demokratiskt, öppet och att kräva att den uppfyller sitt ansvar.

Laschet (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Föredraganden har beskrivit situationen i de tre gemenskaperna och i Europeiska unionen. På det utrikespolitiska planet är frågan särskilt komplex. Exempelvis har vi genom en av gemenskaperna fullt medlemskap i internationella organisationer, nämligen i FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) samt mandat och rösträtt i FN-organ, något som vi inte har i hela det utrikespolitiska området som sådant. Detta blir tydligt inte minst genom de globala förändringar som har gjorts de senaste tre åren - starten för Solanas arbete 1999, dvs. en politisk situation i den europeiska utrikespolitiken, införandet av euron den 1 januari 1999 och en gemensam utrikes- och försvarspolitik till 2003 som målsättning. Detta är ambitiösa mål som dock saknar koppling till de rättsliga underlag som beskrivs i fördragen.
Vi har i dag avtalsrätt i enlighet med artiklarna 24 och 38, som skjuter över ansvaret på en av gemenskaperna respektive medlemsstaterna som sådana. Och i dag sluts avtal - detta måste parlamentet känna till - utan att parlamentet kan ge sitt godkännande på förhand. Det ges budgetlöften i internationella avtal, vilka på grund av vår speciella situation sedan skall infrias av parlamentet. Därför menar jag att frågan om juridisk person återigen måste upp på konventets föredragningslista. Vi behöver status som juridisk person inte minst för att Europeiska unionen skall kunna bidra starkare även i FN rörande situationen efter den 11 september. Detta kan göras parallellt med medlemsstaterna, det ersätter inte de enskilda staternas medlemskap i FN men det skulle profilera vår utrikespolitik, skapa handlingskraft och framför allt insyn för medborgarna. Detta är den målsättning som utskottet för utrikesfrågor gärna vill infoga i samråden med konventet.

Bodrato (PPE-DE).
Herr talman! Resolutionen om Europeiska unionen som juridisk person är ett av parlamentets bidrag till konventet som skall upprätta den europeiska konstitutionen. I Carnero González betänkande betonas det att den juridiska personen utgör ett oundgängligt steg mot en konstitutionalisering av fördragen och ökar samstämmigheten mellan de olika delarna i den europeiska politiken.
Unionens fiender talar om en överstat, om ett Europa som har fallit i händerna på en statslös byråkrati. I verkligheten är inte Europa något hot mot de nationella identiteterna och de nationella identiteterna är inget hot mot Europa. Politisk enhet är enda sättet att undvika att enskilda länder dras med i en vildvuxen globalisering och att svårigheterna lockar fram nationalistspökena igen. Vi börjar emellertid inte från noll. Europeiska gemenskaperna har tidigare getts formen juridisk person genom fördragen, men i och med att unionen tillkom finns det ett rättsligt tomrum att fylla. Detta har rådet ägnat sig åt flera gånger tidigare, utan att komma fram till några klara slutsatser.
Allmänna opinionen och alla länder som har förbindelser med Europa är övertygade om att deras motpart är en självständig och enhetlig struktur. Europeiska rådet kan dessutom inom ramen för utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiken fatta beslut om förfaranden som innebär fröet till en juridisk person. Vi måste inse fördelarna för de europeiska medborgarna och för synen på unionen internationellt.
Det är inte sant att vi börjar med taket när vi bygger vårt gemensamma hus. Pelarkonstruktionen framhäver vissa problem, som Carneros förslag löser genom att återuppta tråden från en parlamentsresolution från 1997 om internationell rätt, gemenskapsrätt och de enskilda medlemsstaternas konstitutioner. I denna resolution pekade man uttryckligen, redan då, på behovet av att göra unionen till juridisk person.
Naturligtvis kan vi inte föregripa konventet, men denna resolution ger ordentlig skjuts åt en konstitutionsprocess som vi anser är framtiden för det demokratiska Europa.

Napolitano (PSE).
Herr talman! Carnero González tar i sitt betänkande, vid rätt tidpunkt, upp en grundläggande fråga som problemet med unionen som juridisk person utgör en viktig aspekt av.
Vilket detta problem är går snabbt att förklara: behovet att äntligen ge Europeiska unionen ett ansikte, en tydlig profil. Också nyligen har man ju sagt: se upp! Det europeiska bygget fortgår bakom en mask, utan att avslöja sina drag och sina avsikter och utnyttjar tvetydigheter som är uträknade i syfte att reducera motståndet och undvika kraftigare opposition. Och så har man under decennier sett en rad dellösningar, en verklig solidaritet för att använda ett uttryck som låg Jean Monnet varmt om hjärtat och som ingår i Schumanförklaringen från 9 maj 1950. Så har man fortsatt, utan att definiera det politiska och institutionella subjekt som växte fram allt för mycket, utan större krav på konsekvens när det europeiska bygget utvecklades.
Då är vårt svar: det är dags för tydlighet, det är dags för en övergång till en uttrycklig karakteristik av den övernationella enhet som har tagit form litet i taget tills den nu till och med har en gemensam valuta. Konventet skall säga vad vi är och vad vi vill. Det faktum att gemenskapens Europa har varit ett nyskapande bygge utan historiska förebilder och färdiga modeller får inte betyda att det skall förbli någonting som inte går att beskriva eller definiera, och verkligen inte att det skall förbli ofullbordat.
Vi måste svara på medborgarnas legitima frågor och uppträda som en union som har en form, som skapar klara jämviktsförhållanden mellan institutionerna, som identifierar sig i en konstitution, som vill spela en stor internationell roll och som således väljer att bli en juridisk person. Häri bottnar den välgrundade och övertygande motiveringen för Carlos Carnero González förslag, som utskottet för konstitutionella frågor till fullo instämde i.

Duff (ELDR).
Herr talman! De flesta skulle säga att de nu vill att Europeiska unionen skall spela en viktigare roll i världsfrågorna, men de verkar ibland osäkra på hur och med vilka medel. I kväll, i det utmärkta Carnero González-betänkandet, har vi fått delar av svaret. Unionen skulle få ett kraftfullt instrument att ta till, om det blev en internationell juridisk person. För det första skulle det stärka dess internationella profil. För det andra: Genom att ge unionen större aktningsvärdhet, skulle det uppmuntra oss att handla på ett mer ansvarsfullt sätt. Det kommer att öppna upp för en mer offensiv roll för unionen inom ramen för Förenta nationerna, IMF och Världsbanken. Det kommer att stärka vår roll och kommissionens funktion inom handel och miljö.
Man kan dock inte ensidigt besluta att man skall anta formen internationell juridisk person. Den måste förtjänas om den skall vinna erkännande i enlighet med internationell rätt. Ett stöd för oss i strävan att vinna detta erkännande, skulle vara om unionen själv blev kontraktsslutande part till Europarådets konvention - en åtgärd som skulle komplettera utvecklingen av vårt eget system för grundläggande rättigheter som grundas på stadgan.
Detta betänkande gör oss som deltar i konventet beredda att gå i bräschen. Vi tackar föredraganden för hans genuina arbete.

Berthu (NI).
Herr talman! Att ge Europeiska unionen status som juridisk person, vid sidan av att Europeiska gemenskaperna redan har en sådan status, skulle verkligen inte tillföra mycket, åtminstone om man ser isolerat på denna ändring. För att denna ändring skall förändra institutionerna i grunden krävs det i själva verket - vilket framhålls ett flertal gånger i betänkandet av Carnero González - att den kombineras med flera andra och mycket viktigare reformer: en sammanslagning av pelarna, befogenhet att sluta fördrag på egen hand, en allmän överföring av beslutsfattandet till gemenskapens behörighetsområde och en överstatlig författning.
Därför är det rätt som sägs i betänkandet att denna reform i sig inte skulle innebära att befogenheter överfördes till unionens fördel. Det stämmer att en sammanslutning av stater som fattar beslut enhälligt skulle kunna ha status som juridisk person. Men det är däremot inte sant att denna status i sig skulle ge den samstämmighet, den enhetliga representation och den överskådlighet som betänkandet tillskriver denna status. Med andra ord är den här reformen ingenting, eller också är den någonting på villkoret att den åtföljs av en sammanslagning av pelarna, en överföring av befogenheter till gemenskapens behörighetsområde och en konstitutionalisering, dvs. utmärkande drag - som man kan kalla vad man vill - för en överstat eller något som starkt påminner om en överstat.
Därför har jag författat en minoritetsståndpunkt, som finns i en bilaga till betänkandet. Och därför har jag föreslagit Carnero González en överenskommelse. Jag går gärna med på att unionen får status som juridisk person om ni, herr Carnero González, går med på att säga att en eventuell europeisk författning - om den blir verklighet - i första hand utgör ett erkännande av de nationella grundlagarna, medlemsstaternas fria val på världsarenan och det faktum att besluten inom den tredje pelaren skall fattas enhälligt eller enligt principen om variabel geometri.
Om ni går med på att säga allt detta, herr Carnero González, skulle jag kanske rösta för ert betänkande. Men det kommer ni inte att göra, eftersom ert betänkande i själva verket döljer något annat än vad den utger sig för att handla om.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! De brittiska konservativa ledamöterna avstår att rösta om detta betänkande. Det finns djupgående meningsskiljaktigheter inom delegationen. Vissa anser att det som föreslås är ett steg i riktning mot en europeisk superstat. Vissa - efter mycket funderande - vet varken ut eller in; och vissa anser att detta förslag kommer att skapa en befäst mur som skyddar unionen från att bli en superstat, och därför borde förordas.
Dessa åsikter har en djup och ärlig personlig grund, i likhet med mina personliga och privata åsikter. Att under dessa omständigheter försöka förmå sina kolleger att rösta emot sina åsikter i denna fråga, är inte bara knappast troligt att lyckas, det kommer inte heller att ändra deras åsikter. Det orsakar bara problem.
Samtidigt som ämnet för många resolutioner som inte är av lagstiftningskaraktär från utskottet för konstitutionella frågor är mycket viktigt, tillhör parlamentet resolutioner i sig själva, i den realpolitiska världen, några av de minst viktiga punkter vi röstar om; jag tycker därför att det är dåraktigt och att det visar på en brist på omdöme, att starta ett inbördeskrig om saker som inte spelar så väldigt stor roll. Vi närmar oss därför detta och andra liknande ämnen här inom ramen för ett tolerant synsätt, vilket har en avgörande fördel, eftersom det är förnuftigt - vilket jag inte är säker på att man kan säga om något av de andra möjligheter som finns tillgängliga för oss under dessa omständigheter.

Leinen (PSE)
Herr talman! Carlos Carneros betänkande är verkligen ett av de viktigaste betänkandena i parlamentet, och om kravet på EU som juridisk person infrias har vi tagit ett kvalitativt steg framåt i den enhet som Europa är för medborgarna i våra medlemsstater och givetvis även för alla EU:s partner ute i världen. Ingen förstår skillnaden mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och Europeiska unionen å den andra. Detta är komplicerat och förvirrande och innebär många nackdelar.
Berthu har helt rätt i att kravet bäddas in i den stora reform som vi eftersträvar. Att komma ifrån de tre pelarna och att förenkla beslutsstrukturerna är saker som vi redan har fattat beslut om i Leinen/Méndez de Vigo-betänkandet med flera betänkanden. Det är just hörnpelaren juridisk person som saknas för helheten. Det är detta som har saknats, och nu rättar vi till detta genom Carlos Carneros betänkande.
Jag kan bara hålla med. Konventet är ett ypperligt tillfälle för att lösa uppgiften. Vi behöver ett Europa som talar med en röst i världen. Laschet och andra har gett prov på det absurda: Det finns till exempel företrädare för gemenskapen men inte för unionen - detta är således mycket komplicerat. Men även för de rättsliga och inrikes frågorna är detta av vikt. Jag har just meddelat vårt beslut att ställa 5 miljoner euro till förfogande för Europol. Gott så, eftersom vi ju vill att Europol skall göra sitt arbete, men medlen kan inte tas emot, eftersom Europol inte har rätt att ta emot medel ur gemenskapens budget utan endast medel från medlemsstaterna. Här blir absurditeten i situationen tydlig, och jag hoppas att en status som juridisk person skall ge våra företrädare och andra personer i konventet möjlighet att ta ett steg framåt och därmed att äntligen ge medborgarnas rättigheter rättslig status genom att ge dem möjlighet att dra unionen inför rätta. Alltså, lycka till och ett stort tack till Carlos Carnero!

Nielson
. (EN) Herr talman! Med er tillåtelse anser jag att jag måste påpeka att det fortfarande finns en person på åhörarläktaren som lyssnar på debatten. Detta förtjänar hela vår uppmärksamhet, med tanke på hur mycket klockan är.
Kommissionen stöder fullständigt resolutionsförslaget. Det kommer vid rätt tidpunkt, eftersom konventet som skall förbereda nästa regeringskonferens precis har inlett sitt arbete. Det är mycket viktigt att de som kommer att delta i konventet och nästa regeringskonferens är medvetna om denna frågas betydelse för unionens effektivitet och trovärdighet, och om behovet av att hitta en lämplig lösning.
Vi känner till svagheterna i det nuvarande systemet och hur svårt det är för utomstående att förstå det - precis som de andra lösningarna som kommissionen tidigare har motsatt sig, som t.ex. tillägget av ytterligare en juridisk person till det nuvarande systemet. Vi måste övertyga folk att det är nödvändigt att man når ett samförstånd om användningen av en enda, fullständig och komplett juridisk person i förhållande till unionen. För att nå detta mål, är det naturligtvis nödvändigt att få Europaparlamentets aktiva stöd, tillsammans med det samförstånd som man nu kan se i flera betänkanden från parlamentet, t.ex. i Carnero González och Lamassoures betänkanden, och i yttrandena från olika parlamentariska underutskott som har rådfrågats.
Europaparlamentet kan räkna med kommissionens stöd för detta betänkande under den kommande diskussionen.

Talmannen. -
Herr kommissionär! För vår enda men uppmärksamma åskådare vill jag rikta ett oändligt stort tack till er.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0050/2002) av Carlotti för utskottet för utveckling och samarbete om den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingens arbete under 2001 (2001/2012(INI)).

Carlotti (PSE)
. (FR) Herr talman! Varje år lägger Europaparlamentet fram en rapport om verksamheten i den gemensamma AVS-EU-församlingen. Men sedan 2000 har Cotonouavtalet medfört en ny realitet som i grunden förändrar karaktären på denna rapport. Med Cotonouavtalet infördes en genomgripande förändring av syftena med samarbetet, eftersom den nya ambitionen är ett förnyat, mer balanserat och effektivare partnerskap. Detta innebär en förändring av den gemensamma parlamentariska församlingens spelregler. Men det är inte bara spelreglerna som förändras - det medför också en verklig kulturell förändring.
Hur långt har processen kommit? Den gemensamma parlamentariska församlingen befinner sig mitt i en övergång. Efter år 2000, då stora förhoppningar väcktes om början på en ny era för förbindelserna mellan EU och AVS-staterna, infriades inte löftena under år 2001. Arbetsgruppen inledde visserligen en omfattande process för att anpassa arbetsmetoderna, men många blockeringar och ett stort motstånd har hindrat denna utveckling framåt.
Tre exempel: för det första, de europeiska staternas tröga ratificeringsprocess. Endast tre länder har ratificerat: Danmark, Sverige, Förenade kungariket, och så vi här, Europeiska unionen. Och även om vi vet att förfarandena är långdragna i många europeiska länder ser AVS-länderna ett politiskt budskap och ett negativt tecken i detta. Alla européer bör ha ratificerat före 2002 års slut.
Det andra exemplet är den olämpliga användningen av omröstning i åtskilda kollegier inom församlingen. Detta inverkar negativt på den parlamentariska karaktären. Jag föreslår en begränsad användning, men framför allt att européerna kommer överens om ett moratorium för att inte använda sig av den metoden. Rösträttsfrågan är grundläggande; debatten kring artikel 2 i förordningen har lett till omfattande polemik. Principen att endast parlamentsledamöter får företrädas måste hävdas med kraft, och arbetsgruppens kompromiss, som anger ett begränsat antal fall som tillåter företrädare som inte är parlamentsledamöter att rösta, är den sista ståndpunkt som vi kan godta här.
Vi måste ta oss ur det här besvärliga läget. I betänkandet föreslås ett antal alternativ. Jag skall bara ta upp några av dem, som ett konkret instrument i demokratins tjänst: en belöning för demokrati, ett finansiellt eller materiellt stöd som är avsett att förbättra de demokratiskt valda parlamentens funktion och en bättre representation för oppositionen. På AVS-sidan gäller principen ett land, en röst. Varje land har bara en röst. Det är faktiskt omöjligt för de AVS-parlamentariker som är i opposition att göra sina röster hörda. För att råda bot på detta måste vi föra en öppen diskussion om röstviktning, utan några tabun. Och för stunden har vi ett förslag som går i rätt riktning, vilket utarbetades av min kollega Martinez förra året.
Då infinner sig omedelbart frågan om finansiering. Efter kommissionens rigorösa finansiella diagnos kommer en särskild fond att inrättas för AVS-parlamentarikernas deltagande i sessionerna och för organisationen av dessa sessioner. Mer allmänt sett är den gemensamma parlamentariska församlingen den enda församling som inte har någon budget. Den måste förses med en ny befogenhet som ger den möjlighet att utöva en finansiell och politisk kontroll över samarbetets finansiering.
Den sista punkten slutligen: Europaparlamentet bör ägna särskild uppmärksamhet åt AVS-staternas verksamhet med en omfattande debatt om samarbetets olika aspekter åtminstone en gång per år, här i Europaparlamentets församling.

Knolle (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka kollegan Carlotti för ett mycket bra betänkande. Fru Carlotti, ert betänkande syftar till att ge en viss politisk orienteringshjälp på vägen mot en äkta parlamentarisk och demokratisk församling. Betänkandet innehåller många effektiva förslag till förändring. Därför är det bra att beslut fattas före plenarsammanträdet i Kapstaden och infogas i de överläggningar som där skall äga rum.
Kollegan Carlotti har redan gått in på många av rekommendationerna i betänkandet. Som skuggföredragande vill jag helt kort yttra mig om några punkter. Cotonouavtalet har lett till en grundläggande omformulering av målet för samarbetet mellan EU och AVS-länderna. Många innehållsligt och politiskt viktiga förbättringar i avtalet kan ledas tillbaka till förslag från Europaparlamentet. Kollegan Corrie har i detta avseende gjort ett mycket gott arbete som vice ordförande de senaste åren. Resultatet är ett ambitiöst avtal som öppnar nya möjligheter i samarbetet. Nu måste detta bara fyllas med liv rent konkret. Den gemensamma parlamentariska församlingens arbetssätt och metoder måste effektiviseras och svara mot en sann parlamentarisk, gemensam och demokratisk församling.
Processen inleddes redan i fjol och måste drivas vidare. Församlingen bör genom nya maktbefogenheter ges möjlighet till ökad finansiell kontroll av hur EU:s utvecklingsbidrag betalas ut. Kombinerat med regelbundna kontakter mellan medlemmarna i församlingen och ledamöterna från de stödmottagande länderna, är ökad tillsyn och ökad budgetkontroll en garanti för att EU:s medel används korrekt på ett sätt som också motsvarar de faktiska behoven i AVS-länderna.
Betänkandet vill också stärka samarbetet med det civila samhället och de icke-statliga organisationerna. Med tanke på den politiska dimensionen i Cotonouavtalet vore det önskvärt att få till stånd en dialog mellan medlemmar och politiker i AVS-länderna och EU-staterna.
Allt som hindrar den gemensamma parlamentariska församlingen från att verkligen bli en parlamentarisk och gemensam församling skall undanröjas snarast möjligt. Det är mycket beklagligt att ratificeringen av avtalet går så långsamt i medlemsstaterna. Risken att detta ger en felaktig signal till de tröskelländer som EU har starka historiska, politiska och kulturella band med bör inte underskattas.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Det utmärkta betänkandet från Marie-Arlette Carlotti är både en optimistisk förtroendeyttring för de möjligheter som Cotonouavtalet innebär och en uppmaning att alla skall ta sitt ansvar för att dessa möjligheter utnyttjas så att detta inte blir ännu ett förlorat tillfälle och för att Cotonouavtalet förverkligas, även de mest ambitiösa målen.
I betänkandet understryks det att Cotonou är ett ytterst viktigt steg mot den process som utformades för några årtionden sedan för Europeiska unionens samarbete med ett ökande antal stater i Afrika, Västindien och Stilla havsområdet i syfte att främja dessa staters utveckling.
I betänkandet erinras vi om att processen nu får sin slutgiltiga utformning och att den anpassas till nutiden. Europa har inte beviljat våra samtalspartner detta avtal, det är ett resultat av långa och seriösa förhandlingar. Vi sluter alltså detta associeringsavtal med samarbetspartner som är jämbördiga i respekt, erkännande och rättigheter.
Förutom de ekonomiska och handelsmässiga komponenterna införs en nyskapande politisk dimension i och med avtalet, som bör möjliggöra att ett samfund som består av AVS-länderna och Europeiska unionen gör intåg på den internationella arenan, ett samfund som enas runt de proklamerade demokratiska värdena och som kan komma att få mycket stort inflytande i en värld med rättvisa, jämvikt och frihet, där rättsstatsprincipen är rådande och med ett välstånd som delas av alla och som fördelas på ett skäligt sätt. Den tillförsikt som uttrycks i betänkandet kombineras samtidigt med ett villkor, alla måste utnyttja möjligheterna med avtalet på ett ansvarsfullt sätt.
Därför uppmanar föredraganden i första hand unionens medlemsstater, som inte ser ratificeringen av Cotonouavtalet som en prioriterad fråga, att ratificera avtalet. Föredraganden uppmanar även Europaparlamentet att ägna vederbörlig uppmärksamhet åt Cotonouavtalet och se till att det följs. De ledamöter som deltar som företrädare för parlamentet i den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen uppmanas att ta sitt ansvar. Vi uppmanas att anstränga oss för att denna församling verkligen skall vara parlamentarisk och gemensam och att unionen gör ett åtagande att agera på sitt område på ett solidariskt och fullständigt demokratiskt sätt.
I betänkandet framförs även ett krav att de AVS-länder som är associerade till oss skall ta sitt ansvar och uppfylla bestämmelserna i avtalet så att arbetet med den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen kan inledas. De uppmanas även ta sitt ansvar och anpassa sina system till demokratiska normer, respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen som garanti för ländernas utveckling och för att effektivt bidra till den stabila och fredliga värld som är målet med Cotonouavtalet.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Även jag vill börja med att lyckönska fru Carlotti till hennes betänkande. Det är ett utmärkt arbete och det är perfekt att det hinner bli klart före nästa möte med AVS-EU:s gemensamma parlamentariska församling i nästa vecka. Det är ett viktigt betänkande och Carlotti har också framfört en rad principiella uppfattningar. Jag kommer att gå närmare in på en del av dessa, men först vill jag bara understryka att det inte hjälper så mycket att stå här och tala om Cotonouavtalet, om vi inte kan få det ratificerat. Vi måste ännu en gång uppmana medlemsstaterna att skapa möjligheter för detta. Under loppet av de senaste månaderna tror jag bara att det har tillkommit ett land. Även om många planerar en ratificering, så saknar vi de slutliga underskrifterna. Förhållandet är lite bättre när det gäller AVS-länderna, men det totala antalet är ju ännu under inga omständigheter stort nog.
Det man annars kan säga är att ett sådant avtal inte heller är så särskilt mycket värt om vi inte får ett ordentligt bistånd. Här har vi ju också ett dilemma och jag hoppas att kommissionären - eller hans medhjälpare - lyckas sätta igång en process innan det formella utrikesministermötet i morgon. Det blir sannolikt inte med sikte på det mål som jag gärna hade sett, nämligen 0,7 procent, men jag får erkänna att detta mål är omöjligt att uppnå just nu. Men bara det att vi får igång en förpliktande process kommer att ha en helt avgörande betydelse.
Jag skulle också vilja ta upp två punkter i Carlottis betänkande. Den ena är frågan om våra egna arbetsmetoder. Här tycker jag definitivt inte att vi har kommit tillräckligt långt. Jag tycker att det är för många beslut och för få samtal. Den andra punkten är sammansättningen av AVS-EU-delegationen, som inte är särskilt ändamålsenlig. Det finns endast en person med från AVS-länderna, vilket innebär en obalans demokratiskt sett, och därför tycker jag också att vi bör titta på detta igen. Skall vi till exempel hellre ha dubbelt så många med från båda sidor och i stället hålla möte endast en gång om året för att få en större representation - eller kan vi hitta några andra lösningar?

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill varmt välkomna detta betänkande av Carlotti och gratulera henne till ett mycket grundligt och långtgående arbete. Det slår mig särskilt hur starkt ämnet verkligt partnerskap lyser igenom; det sätt på vilket den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen utgör ett unikt förhållande i det moderna politiska livet och - i all sin ofullständighet - hur den kan stå modell för nya och innovativa förbindelser mellan Nord och Syd, som i dag kanske behövs i ännu högre grad än tidigare för att skapa en fredlig och hållbar värld. Detta innebär inte att det inte finns utrymme att förbättra dessa förbindelsers funktionssätt. Jag vill kritisera Carlottis förslag i detta sammanhang. Jag vill härmed utveckla denna kritik.
För det första: Om ett partnerskap skall bli verkligt, måste det också vara konsekvent och sammanhållet; ett som inte bara visar sig i EU:s utvecklingspolitik, utan också i EU:s handels- och ekonomiska politik; inte bara ett partnerskap inom ramen för den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen, utan ett partnerskap som sträcker sig till andra internationella institutioner, som t.ex. WTO, Världsbanken och FN.
I synnerhet vid WTO finns det ett enormt utrymme för ett närmare samarbete mellan EU och AVS-staterna. När det gäller handeln finns det en del väldiga politiska utmaningar framöver, inte minst förhandlingen om de regionala ekonomiska partnerskapsavtalen. Dessa kan få skadliga effekter på vissa av de fattigaste AVS-staterna, som helt enkelt inte är redo att öppna sina marknader för EU och som inte har den förhandlingsförmåga som krävs för att ta itu med inte bara denna process och WTO-processen, utan också med processen i samband med sina egna regionala samarbetsavtal. Det är därför nödvändigt att den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen spelar en aktiv roll när det gäller utformningen och övervakningen av denna process. Det är också viktigt att det civila samhället engagerar sig. Jag uppskattar förslagen i betänkandet som skulle göra det möjligt för de icke-statliga organisationernas åsikter att komma fram på ett betydligt mer systematiskt sätt vid den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingens förhandlingar.
Till sist: Ett partnerskap måste vara ett partnerskap mellan jämlika parter. Vi måste snabbt få fram medel och resurser för att finansiera det, ta itu med den grundläggande obalansen i representationen från EU-sidan, och återspegla parlamentets politiska struktur och de olika politiska synsätten, och ett representationssystem för AVS-staterna som grundas på ett land, en röst, som ser till att olika politiska åsikter kan komma till uttryck.
Den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen är ett unikt instrument för samarbete och solidaritet mellan Nord och Syd. Vi måste utvärdera det, förbättra det, och bygga på det som en modell för samarbetet mellan Nord och Syd.

Junker (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Carlottis betänkande, som är ett mycket viktigt dokument om AVS-samarbetet, har fått en ny kvalitet genom att det beskriver även de nya möjligheter som har dykt upp efter Cotonouavtalet. AVS-samarbetet har fått en ny demokratisk dimension, och därför måste vi infoga en ny demokratisk dimension även i utformningen av samarbetet. Således är betoningen på den parlamentariska karaktären, såsom den beskrivs i betänkandet, särskilt betydelsefull och behöver lyftas fram. Därför är det så viktigt att parlamentet fattar beslut om betänkandet före sammanträdet i Kapstaden så att vi har argument för att reformera samarbetet.
Vi behöver medvind för att stärka den parlamentariska dimensionen och nå det som vi har föresatt oss. Vi har ju fått prov på att arbetet med en ny arbetsordning inte förlöper helt friktionsfritt. Därför är det mycket viktigt att vi med stöd av betänkandet leder förhandlingarna i Kapstaden till ett gott slut. Med all säkerhet kommer vi att kunna enas kring en struktur för de ständiga kommittéerna som därmed ger ny karaktär åt samarbetet i den parlamentariska församlingen. Dessa gör det möjligt att kontinuerligt arbeta med problemställningen, medan vi hittills endast har haft möjlighet att dela upp oss i tillfälliga arbetsgrupper. Jag förväntar mig att samarbetet skall leda till en intensivare behandling av frågorna och ett närmare samarbete med kollegerna i AVS-länderna.
Vi kommer att få ny tyngd även gentemot regionalförsamlingarna. Detta kommer även att kunna ge en röst åt andra parter inom AVS-samarbetet som hittills inte har haft möjlighet att göra sig hörda.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! År 2001 var för AVS-länderna ett år präglat av att Cotonouavtalet trädde i kraft. Europaparlamentets ratificering i januari i år kommer att uppmuntra medlemsstaterna att följa dess exempel, vilket gör finansieringsdelen möjlig.
Den gemensamma parlamentariska församlingen har anpassat sin verksamhet efter sin nya roll, framför allt rollen att främja demokratiska processer. Som en plats där folkens vilja och demokratiska värderingar kommer till uttryck har församlingen faktiskt en central funktion att fylla. Dess befogenheter är dock begränsade. Församlingen är fortfarande endast en politisk plattform som saknar beslutande och verkställande befogenheter. Den måste därför förses med nya befogenheter, såväl politiska som finansiella och operativa, och de logistiska resurser som därmed behövs. Därför bör man tillsätta en arbetsgrupp med uppdraget att följa upp utvärderingen av det civila samhällets deltagande i partnerskapet. Parlamentsledamöterna bör också delta i de kommande förhandlingarna om AVS-EU:s framtida handelsordning. Vi kommer därför att rösta för betänkandet av Carlotti med övertygelse. Hon har lagt fram utmärkta förslag på andra punkter, som hon själv räknade upp för en stund sedan, genom att påminna om att en demokratisering av AVS-länderna förutsätter en demokratisering av gemensamma institutioner och av utvecklingssamarbetet i allmänhet.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera fru Marie-Arlette Carlotti till detta betänkande som återspeglar hennes outtröttliga engagemang i förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna.
De associeringsförbindelser som vi har med de 77 länderna från Afrika, Västindien och Stilla havsområdet måste åtminstone väcka samma förväntningar som Europeiska unionens förbindelser med Förenta staterna och med kandidatländerna till utvidgningen, som vi har diskuterat mycket entusiastiskt under de senaste dagarna.
Om Europeiska unionens medlemsstater inte visar så stort intresse för dessa förbindelser, vilket de få ratificeringarna av Cotonouavtalet, endast fyra stycken, visar på, måste parlamentet, som det har sagts här i dag, å sin sida engagera sig i den här frågan, särskilt med tanke på att förbindelserna med dessa länder enligt det nya avtalet grundas på politisk dialog, och den parlamentariska församlingen utgör en grundpelare i denna.
Å den socialistiska gruppens vägnar tar jag tillfället i akt för att begära att medlemsstaterna, -och särskilt min medlemsstat, Spanien, som skryter med att inneha ordförandeskapet för rådet - påskyndar ratificeringsförfarandena.
Den gemensamma parlamentariska församlingens arbetsordning reformeras liksom parlamentets, i syfte att genomföra en verklig demokratisering av förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Våra ansträngningar riktas i första hand mot att förbättra församlingens funktionssätt och se till att den verkligen blir en gemensam och parlamentarisk församling. För närvarande är den inte gemensam, eftersom Europa företräds av Europaparlamentet med dess olika ideologier och politiska inriktningar, medan AVS-länderna endast har en röst per land, en röst som självklart återspeglar myndigheternas åsikter. Församlingen är inte heller gemensam när det gäller könsfördelning. Den är inte heller parlamentarisk, eftersom AVS-ländernas företrädare till största delen inte är parlamentsledamöter.
Trovärdigheten i vårt samarbete med AVS-länderna, som kvantitativt sett inte är föraktligt, ifrågasätts om den institution som nominellt sett är den mest representativa för associeringen, det vill säga den gemensamma parlamentariska församlingen, inte reformeras och förstärks.
Under ett seminarium förra veckan sade vi att ?det inte kan finnas demokrati utan utveckling?, och detta är ett prioriterat mål för det internationella samfundet och för Europeiska unionen. Jag begär även av kommissionen och rådet att de skall ställa resurser till förfogande för AVS-länderna så de skall kunna förbättra sin institutionella kapacitet, särskilt när det gäller de representativa institutionerna, och att de skall främja organisering av det civila samhället och i högre grad medverka i planeringen av samarbetet.
Jag anser att detta är ett bra betänkande och att vi måste genomföra det.

Nielson
. (EN) Herr talman! Låt mig först tacka föredragande Carlotti för det utmärkta arbete som hon har utfört i samband med detta betänkande, och låt mig även tacka dem som har bidragit till diskussionen i kväll.
Jag noterar att Carlotti i sitt betänkande betonar vikten av att den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen har en parlamentarisk karaktär, och den roll den bör spela när det gäller att uppfylla målen som angetts i Cotonouavtalet. Jag stöder detta helt och fullt, och kan bara uppmuntra församlingen att stärka sin egen legitimitet och demokratiska karaktär, t.ex. genom att se till att den bara består av parlamentariker.
Jag har tagit till mig det som ett antal personer har sagt om behovet av att bredda deltagandet, för att möjliggöra ett mer representativt återspeglande av åsikter. Detta kan faktiskt ge anledning till någon form av diskussion, eftersom sådana frågor tas upp i Cotonouavtalet, men jag stöder försöket att ge utrymme för oppositionspartier att uttrycka sina åsikter inom ramen för den parlamentariska församlingens arbete.
Ytterligare en viktig punkt har att göra med översynen av bestämmelserna om finansiering, för att säkra ett fullgott deltagande från AVS-parlamentarikernas sida under församlingens sessioner och andra sammanträden. Kommissionen vill naturligtvis att AVS-parlamentarikerna spelar sin fullständiga roll, jämbördiga med sina europeiska motparter, för att säkra jämställdhet mellan ledamöter från AVS-staterna och Europeiska unionen. Vi är beredda att undersöka om det behövs en översyn av avtalet som styr vårt bidrag till finansieringen för AVS-ledamöternas deltagande. Jag hoppas att vi snart får de ekonomiska prognoser som vi behöver från AVS-kansliet, och som gör det möjligt för oss att göra detta.
Carlotti , föreslår att man bör inrätta en särskild fond för att finansiera församlingen. Om jag har förstått saken rätt, finns det redan en sådan fond, som omnämns i förklaringen för de gemensamma institutionerna, bilaga till Cotonouavtalet och som enligt uppgift uppgår till omkring 4 000 000 euro. Denna fond täcker finansieringen av det gemensamma rådet och den gemensamma parlamentariska församlingen, och förvaltas av AVS-kansliet. Gemenskapens bidrag till denna fond kan inte ökas, men med litet planering bör det inte bli några problem när det gäller det tillgängliga beloppet för att täcka AVS-deltagande. Vi måste se praktiskt på saken. På det hela taget, med tanke på det ganska stora, strategiska initiativet för att stärka det civila samhället och direktfinansiera icke-statliga organisationer inom det civila samhället i våra AVS-partnerländer, skulle det verka orättvist att på sätt och vis försvaga parlamentarikernas arbete, samtidigt som man stärker det politiska arbetet inom de icke-folkvalda organen i våra partnerländer. Därav min sympati och förståelse när det gäller behovet av att se till att detta faktiskt kan fungera på ett friktionsfritt sätt.
Carlotti föreslår också att församlingen skall delta mer aktivt i granskningen av förvaltningen av Europeiska utvecklingsfondens medel. Jag stöder andemeningen i hennes argumentation, och man bör göra allt för att se till att församlingen uppfyller den rådgivande roll den har fått genom Cotonouavtalet. Jag är dock säker på att ni förstår att detta inte bör leda till ett upprättande av nya komplicerade förfaranden som kommer att späda på de problem som vi redan har när det gäller att få systemet att fungera. Jag kan lova att vi kommer att tillhandahålla information om Europeiska utvecklingsfondens tillämpning och funktionssätt, och vi välkomnar naturligtvis en diskussion om detta ämne i den gemensamma församlingen. Detta gäller i ännu högre grad, eftersom vi genom sjösättandet av Cotonouavtalet och det förberedande arbetet med länderstrategidokumenten för verksamhet inom ramen för den nionde Europeiska utvecklingsfonden, har nått och omfattat parlament och allmänhet i våra AVS-partnerskapsländer på ett sätt som avsiktligt ökar förväntningarna. Av detta skäl är det t.o.m. mer relevant och naturligt att parlamentarikerna deltar i ingående diskussioner om hur samarbetet skall fungera.
Till sist, herr talman, är det visserligen så - som åtskilliga ledamöter har påpekat - att vi ligger efter i ratificeringsprocessen. Fyra eller fem medlemsstater har slutfört ratificeringen. Dessa är Danmark, Finland, Sverige och Förenade kungariket - och jag tror att det även gäller Frankrike. Hittills har detta rent tekniskt inte resulterat i några verkliga problem, men kommer att göra det om vi inte har slutfört processen före sommaruppehållet. Jag vill inte se en situation där vi får en avmattning i de faktiska utbetalningarna och den faktiska planeringsverksamheten, p.g.a. att en eller flera medlemsstater inte lyckas med att ratificera. Det skulle helt enkelt vara för pinsamt. Jag uppskattar verkligen det som har sagts i kväll, och uppmanar ledamöterna av Europaparlamentet att främja slutförandet av denna process i sina hemländer.

Talmannen. -
Oändligt stort tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0049/2002) av Carrilho för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förlängning av giltighetstiden för och ändring av förordning (EG) 1659/98 om decentraliserat samarbete (KOM(2001) 576 - C5-0509/2001 - 2001/0243(COD)).

Carrilho (PSE)
Herr talman! Jag tycker att det har blivit allt mer uppenbart att samarbets- och utvecklingsfrågorna i dag står i den internationella politikens centrum. Det är mycket viktigt att få effektivare samarbetsrutiner och låta målen om hållbar utveckling bli framgångsrikare på många olika platser på vår jord som ett grundläggande villkor för en tryggare och fredligare framtid. Det är på denna strategi som Europeiska unionen bör slösa sin utrikespolitiska förmåga, därför att det är den enda med vilken Europa kan segra utan att därför lämna förlorare efter sig. Det decentraliserade samarbetet skulle kunna vara bland de idéer som på ett diskret sätt passar ihop med ett tanke- och handlingssätt som sammanfaller med det som jag just nämnde. Som begrepp har det ännu inte blivit riktigt preciserat. Därför är det lämpligt att ge uttryck för det inom ramen för kommissionens meddelande om det civila samhället och utvecklingen som kommissionär Poul Nielson har lovat oss till i höst.
Europaparlamentet har å sin sida alltid ansett att det decentraliserade samarbetet som utvecklingsmetod förtjänar allt stöd. Samtidigt understryks i Cotonouavtalet hur viktigt det civila samhällets bidrag är under en utvecklingsprocess och föreslår att: ?Gemenskapens och icke statliga organisationers roll förstärks på alla samarbetsområden.? De initiativ och handlingsprogram som täcks av de olika stöd som denna förordning hänvisar till syftar till att främja en mer delaktig utveckling och en större variation och ansträngning från det civila samhällets sida, samt från olika strukturer på lokal administrativ nivå, för att bygga upp en demokrati. Dessa är med andra ord några av de viktigaste kraven för att uppnå en effektiv minskning av fattigdomen.
Nu pekar kommissionen på en ny fas då ?det handlar om att gå från en försöksfas till en annan fas för att konsolidera begreppet på bred front inom det officiella samarbetet?. Vi stöder detta mål helt och hållet. Det stämmer att ämnet förtjänar en mer fördjupad debatt bland oss, det handlar förvisso om ett medbeslutandeförfarande, men kommissionen har skickat oss sitt förslag när förordningens snart upphör att gälla. Faktum är att om det inte godkänns vid den första behandlingen kommer det att uppstå ett rättsligt tomrum som just precis skulle skada dem som vi vill stödja. Med hänsyn till detta problem har ett intensivt arbete bedrivits, som skett i en ömsesidig samarbetsanda som har engagerat deltagare från olika icke statliga organisationer, företrädare från kommissionen, rådet och det spanska ordförandeskapet. Europaparlamentets bidrag har varit inriktat på att göra förordningen mer samstämmig och sammanhållande. Några ändringsförslag har introducerats, och under motiveringen har jag redogjort för arbetet med att s.a.s. söka efter det decentraliserade samarbetets egen identitet.
Så om våra förslag skulle bli antagna kommer vi att få en förordning rörande ett decentraliserat samarbete som garanterar oss följande: För det första ett instrument som gäller fram till och med 2003 med en finansiell ram på 24 miljoner euro. För det andra en ansträngning för att konsolidera det decentraliserade samarbetet, som riktmärke för samarbetspolitiken, som ger de lokala aktörerna en mer aktiv roll och främjar deras ansvarstagande under utvecklingsprocessen i deras egna samhällen där de lever och i förhållande till Europas samarbetspartners. För det tredje och sista en kompromiss när det gäller det decentraliserade samarbetets egna framtida existens som ett sätt att stärka de mål som kommissionen själv fastställt för att ?de samarbetande länderna skall göra sina utvecklingsstrategier till sina egna genom att låta alla segment i samhället delta mer aktivt?.
Martens (PPE-DE).
Först och främst vill jag ge föredraganden en komplimang och även tacka för hennes ansträngningar i denna fråga. Jag vet att förhandlingarna med kommissionen och rådet inte har varit enkla och framför allt att den tid som stod till förfogande också var mycket knapp. Det leder mig till en första punkt. Jag har nämligen känslan av att det finns en tendens hos kommissionen och rådet, i synnerhet sedan Europaparlamentet fick medbeslutanderätt i Amsterdam på utvecklingssamarbetsområdet, att försöka att snabbt driva igenom förslag på detta område hos parlamentet. Och på grund av de mycket korta tidsfristerna finns det egentligen för lite tid för oss att gå in på frågorna djupt och grundligt. Och om man frågar sig vem det är som kommer att få skulden för hur pengarna kommer till användning, då är det inte rådet och inte heller kommissionen utan vi, parlamentarikerna. Och då är det beklagligt att det finns så lite tid.
Nu vad gäller betänkandet om decentraliserat samarbete. Som bekant är lokala organisationer mer än ett tomt begrepp för oss kristdemokrater. Och vi är glada för att även andra partier sakta men säkert börjar förstå vikten av detta. Det är naturligtvis av stor vikt att icke-statliga organisationer och samhällsorganisationer involveras vid tillhandahållandet av bistånd i utvecklingsländer. Det är ett viktigt steg på väg mot större självständighet och en högre grad av självförsörjande för befolkningen i de drabbade områdena. Vad vi måste tänka på - och flera icke-statliga organisationer som jag har haft kontakt med angående betänkandet har också påpekat det för mig - är vikten av en tydligt definierad ram för decentraliserat bistånd för att förebygga splittring av detta bistånd. Det leder mig in på de ändringsförslag som jag har lagt fram för vår grupps räkning. För att ge riktat, decentraliserat bistånd är det viktigt att kommissionen snabbt tillställer oss det utlovade meddelandet om lokala organisationer. Carrilho hänvisade också till detta. Organisationerna på området, de berörda aktörerna i de aktuella länderna, vill gärna veta vad som kommer att ske. Och löftet var att kommissionen skulle ha detta meddelande färdigt under det belgiska ordförandeskapet.
I Cotonouavtalet betonas de lokala organisationernas roll. Men det är även viktigt för icke AVS-länder att en debatt om detta äger rum dessförinnan så att decentraliserat samarbete kan placeras i en mer strategisk ram. Då kan vi uppnå större klarhet i fråga om framtiden för denna förordning, det vill säga om vad som kommer att ske efter 2003. Detta är orsaken till att jag ville att kommissionen uttryckligen skulle bli påmind om detta löfte i betänkandet.
Herr talman! Vi ser alla med oblida ögon på vad som sker i Zimbabwe i dessa dagar. Vi ser hur ett land som till stor del stöder sig på hjälp från EU skymfar alla uppmaningar från samma EU angående rättvisa och demokratiska val och till och med driver oss till att kalla tillbaka vår observatörsdelegation. Är det inte det främsta beviset för att den klassiska modellen för utvecklingssamarbete har misslyckats? Personligen är jag övertygad om att utveckling som börjar nedifrån, varvid man vänder sig direkt till små medborgargrupper, har en mycket mer positiv verkan med tanke på det rättvisa, demokratiska och självförsörjande samhälle vi strävar efter.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Det var Europaparlamentet som låg bakom inrättandet av en budgetpost för decentraliserat samarbete under 1990-talet. Lomékonventionen 4b införlivade också denna idé, och avvek således från principen om samarbete stater emellan. I dag har begreppet, enligt kommissionens ord, gett framgång och visat att det är välgrundat och effektivt.
Kommissionen föreslår således att tillämpningen skall förlängas med två år. Vi kan bara ge vårt stöd till det förslaget, dock med en reservation i fråga om formen. Förutom att förordningen bara gäller under en övergångsperiod är den fortfarande luddig. Här kan man hitta lite av varje: decentraliserat samarbete, civila samhällen, icke-statliga organisationer. Har kommissionen ingen strategi på det här området? På samma sätt befäster Cotonouavtalet det faktum att AVS-ländernas civila samhällen skall få delta i partnerskapet, till nackdel för det decentraliserade samarbetet, som tycks ha försvunnit.
I meddelandet om det civila samhället i utvecklingsländerna, som kommissionen har utlovat i flera månader, bör man klargöra dessa begrepp och utveckla Europeiska unionens samordnade strategi i den här frågan, men vi har fortfarande inte sett detta meddelande.
De två frågorna ?stöd till decentraliserat samarbete? och ?stöd till det civila samhället? går faktiskt hand i hand. I båda fallen är målet att stödja den lokala dynamiken genom att undvika nationella program, som är tungrodda och ofta stängda för insyn.
Kommissionen tycks ha förstått att det, eftersom den planerar att slå ihop de båda budgetposterna. Men de punktvisa omorganisationer som görs - utan att Europaparlamentet rådfrågas - räcker inte. Att överföra medel från en budgetpost till en annan visar att det saknas en helhetssyn och vittnar om ett litet hänsynstagande till budgetmyndigheten.
Vi är självklart för direkta stöd till projekt ute på fältet. Men vi är något irriterade över insatser som görs i sista minuten. Denna omstöpning av budgeten är bara möjlig om man verkligen omstrukturerar begreppet decentraliserat samarbete och förbindelserna med icke-statliga organisationer i nord och syd. Dessa två ytterligare år bör därför ägnas åt en genomgripande diskussion om Europeiska unionens samarbete med lokala aktörer i utvecklingsländerna och deras bidrag till en hållbar utveckling.
Man måste fundera över definitioner: vad är decentraliserat samarbete, samarbete mellan intranationella enheter i nord och i syd, och vad är ett stöd till lokala och regionala myndigheter i ett utvecklingsland? Vad är det civila samhället? Den här frågan har blivit alltmer påträngande med Cotonouavtalets genomförande. I realiteten är det den mer allmänna frågan om styrning och demokrati som ställs. Utvecklingen av länderna i syd fordrar med nödvändighet att de demokratiseras, vilket innebär att medborgarna tar del i landets inriktning.
Medborgarna kan delta på flera sätt: genom att rösta för lokala, regionala och nationella regeringar. I det sammanhanget är det mycket viktigt att stödja val och förstärka den institutionella kapaciteten på olika besluts- och administrationsnivåer. Och även att använda sig av de ekonomiska och sociala aktörernas roll i företagen och föreningsvärlden. Ett direkt stöd till icke-statliga organisationer och små och medelstora företag är också viktigt.
Dessa två aspekter är inte motstridande, utan kompletterande. Kommissionen måste fullfölja debatten, den måste fortsätta att driva på debatten, för det är hög tid att ge lokalbefolkningarna medel för deras utveckling.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att uppriktigt tacka föredragande Carrilho för hennes arbete i samband med detta förslag, och särskilt för de ansträngningar hon har gjort för att slutföra lagstiftningsförfarandet vid den första behandlingen.
Syftet med vårt förslag var helt enkelt att utvidga den rättsliga grunden för budgetposten för decentraliserat samarbete till att omfatta en period på ytterligare två år. Detta kommer att säkra budgetpostens kontinuitet och ge tid för en grundlig diskussion med alla berörda partner om vilken roll budgetposten bör spela när det gäller att stärka de lokala aktörerna på södra halvklotet. I sitt tal antydde Rod att vi inte hade haft ett lämpligt samråd, men faktum är att vi - genom att göra det vi gör - faktiskt ser till att det sker samråd. Resultatet av denna diskussion skall sedan utgöra grund för en översyn av de strategiska riktlinjerna för det decentraliserade samarbetsinstrumentet.
Jag förstår parlamentets intresse av att de olika instrumenten för att stärka lokala aktörer bör integreras i en sammanhållen strategi för det civila samhället i sydliga länder och dess deltagande i utvecklingssamarbete. Jag håller med om att det finns ett behov av att ha en diskussion om detta. Ett meddelande om en strategi för att stödja det civila samhället i utvecklingsländer, planeras till senare hälften av året. Som nämnt har vi tidigare gett löfte om detta meddelande, men vi hade för litet material från början, som inte gav ett övergripande perspektiv. Och vi har, som sagt, system som skiljer sig ganska mycket åt i AVS-staterna och resten av våra partnerländer. Vi förväntar oss att diskussionen om det civila samhällets deltagande införlivas i diskussionen om det fortsatta främjandet av decentraliserat samarbete och en särskild budgetposts framtid på detta område. Jag vill göra ytterligare en kommentar om detta: Det stöd som vi framöver kan ge till icke-statliga organisationer och icke-statliga aktörer i AVS-staterna, är mycket mer långtgående än de befogenheter och möjligheter som inryms i denna budgetpost. För länder utanför AVS-området är situationen annorlunda och mycket mer beroende av den enskilda strategi som vi avtalar med respektive land. Detta utesluter inte att det kan bli liknande åtgärder, om detta avtalas med partnerlandet.
Det finns dessutom ett brett samförstånd om nyttan med att uppmana europeiska icke-statliga organisationer att samarbeta inom ramen för partnerskap i de sydliga länderna. Detta var förvisso huvudidén bakom denna särskilda samfinansierade budgetpost. På sätt och vis kan man säga att budgetposten blivit en fenomenal framgång, därför att vi har införlivat den i AVS-filosofin, och vi uppmanar nu också icke-statliga organisationer i allmänhet att ha ett direkt engagemang med partner i de sydliga länderna. Det är mot denna bakgrund vi anser att det är bättre att ha en bredare och öppnare diskussion om egenskaperna för en specifik budgetpost för denna punkt, men min egen uppfattning är att vi behöver en bred, öppen diskussion och avsätta tillräckligt med tid för att göra det möjligt för alla att delta i diskussionen. Just detta möjliggörs genom betänkandet som vi nu diskuterar.
Ändringsförslagens huvudsakliga syfte är att se till att det råder överensstämmelse med de senaste kommittéförfarandena och förenlighet med andra förordningar som antagits under den senaste tiden inom området för utvecklingssamarbete. De klargör också om vissa aktörer i det civila samhället har rätt att delta.
Kommissionen är glad att kunna godta alla ändringsförslagen. De återspeglar på ett bra sätt de fruktbara diskussionerna mellan föredraganden, rådets arbetsgrupp och kommissionens tjänsteenheter.
Jag hoppas också att rådet kommer att godta parlamentets alla ändringsförslag, och att förordningen sålunda kan antas så snart som möjligt, på ett sätt som återspeglar denna första behandling.

Talmannen. -
Oändligt stort tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (B5-0009/2002) till kommissionen från Berès m.fl. för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna om föräldraansvar.

Gebhardt (PSE)
Herr talman, ärade herr kommissionär, kära kolleger! Låt mig denna sena timme särskilt vända mig till tolkarna. Låt oss tacka dem. De är alltid närvarande och hjälper oss européer att bättre förstå varandra. På så sätt får vi lättare att komma överens.
Det är just detta som frågan om föräldraansvar handlar om. Det är inte vår uppgift som lagstiftare att lägga oss i hur människor utformar sina liv. Men vi skall ge dem bra vägar att vandra på genom livet. Vi måste skapa förutsättningarna för bra vägval. Detta är var EU har förbundit sig till genom fördragen och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Sedan drygt 50 år tillbaka kommer vi mycket bra överens med varandra i medlemsstaterna. Mellan de helt olika samhällena råder fred, men på familjeområdet råkar man ofta i krig när ett förhållande som går över gränserna tar slut. Offren är för det mesta de små barnen. Vi läser i tidningarna om barn som kidnappas av de egna föräldrarna eller som står under press och hindras från att utvecklas på egen hand. Detta får vi inte blunda för utan vi måste inse att den skenbart familjära konflikten mellan enstaka personer signalerar problem av europeisk dimension. Det finns stötestenar i det mellanstatliga rättsliga området som i slutändan krossar familjer och barn. Det måste bli ett slut på detta. Därför har vi i frågan till kommissionen infogat upplysningar som vi har fått i samtal med berörda personer.
Vi har även förberett förslag som kan lösa de rättsliga problemen och underlätta samarbetet för barnens väl. Herr kommissionär, jag skall inte dra detaljerna här och nu, ni har ju läst detta och det skulle glädja mig om ni kunde godkänna punkt för punkt. Ni skulle därmed göra många människor en tjänst och samtidigt klargöra för långt fler medborgare att Europa är mer än bara det juridiskt definierade området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Låt oss i kommissionen och Europaparlamentet tillsammans förklara att Europa är ett område där människor kan känna sig trygga över gränserna även om bråk har uppstått mellan två partner. För detta behöver vi de tre saker som frågan handlar om, nämligen en tydlig och omfattande lagstiftning, motiverade jurister som i människornas tjänst tillämpar lagstiftningen i gemensam anda och ömsesidig förståelse och sist men inte minst goda gemensamma värderingar. Jag hoppas på svar som är tillfredsställande även för oss.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag kommer naturligtvis att göra mitt bästa. Europeiska rådet i Tammerfors fastställde att besöksrätten var en prioriterad fråga i samband med skapandet av ett gemensamt rättsligt område där besluten kan cirkulera fritt från en medlemsstat till en annan. Denna prioritering är ett svar på folks sociala verklighet, eftersom de i allt högre grad flyttar mellan medlemsstaterna i och med att familjer splittras och omformas.
Som ledamoten har sagt, arbetar kommissionen nu på ett nytt förslag som för samman kommissionens förslag om föräldraansvar från september 2001, det franska initiativet om umgängesrätt från juli 2000 och Bryssel II-förordningen. Vi hoppas kunna lägga fram detta förslag i april 2002.
I likhet med kommissionens förslag och det franska initiativet, är syftet att forma lösningar som bygger på det ömsesidiga förtroende som är inneboende i ett gemensamt rättsligt område, för att skydda barnet på bästa sätt. Detta innebär att vi går längre än den balans som man kommit fram till i Haagkonventionen, samtidigt som vi erkänner deras värde genom att ta itu med internationella situationer. För att nå detta mål lade kommissionen i november 2001 fram ett förslag om undertecknande av Haagkonventionen från 1996.
Kommissionen delar fullständigt ert intresse om att gå snabbt fram. Detta verkar nu vara möjligt, särskilt mot bakgrund av erkännandet av behovet av en gemenskapsspecifik lösning under justitie- och inrikesministrarnas informella sammanträde i Santiago de Compostela i februari 2002, som utgjorde sista ordet när det gäller bortförande av barn till den medlemsstat där barnet är bosatt, och då medlemsstaten till vilken barnet har bortförts endast kan vidta tillfälliga åtgärder. Vi hoppas att detta arbete även i fortsättningen skall främjas genom Europaparlamentets stöd.
Ledamöterna har helt rätt när de påpekar betydelsen av att det finns ett ömsesidigt förtroende mellan de nationella domarna när det gäller verkställande av beslut som fattats i en annan medlemsstat. Under åtskilliga år har kommissionen, genom Grotius-programmet och gemenskapsprogrammet Grotius civilrätt, kontinuerligt stött projekt som syftar till att föra samman domare från olika länder för att förbättra den ömsesidiga förståelsen för rättssystemen i medlemsstaterna. Ett betydande antal av dessa projekt har inriktats på familjerätt.
Stöd för sådana projekt kommer fortsättningsvis att finnas tillgängligt genom det nya ramprogrammet för rättsligt samarbete i civilfrågor, som kommer att antas i slutet av mars. Det nya programmet, som gäller mellan 2002 och 2006, kommer att tilldelas större budgetmedel än de tidigare programmen. Ni kanske vill veta att, när det gäller genomförandet av det nya programmet under 2002 överväger kommissionen att prioritera fortbildning för rättstillämpare om gemenskapsinstrument inom området för rättsligt samarbete i civilfrågor, däribland, t.ex., Bryssel II-förordningen.
Det nya programmet kommer dessutom också att ge möjlighet för kommissionen att vidta direkta åtgärder, för att se till att gemenskapslagstiftningen tillämpas och genomförs på ett lämpligt sätt. Sådana åtgärder kommer naturligtvis också att omfatta instrument på familjerättens område.
Jag bör nämna det europeiska rättsliga nätverket i civilfrågor, som kommer att vara operativt mot slutet av året. Nätverket kommer också att underlätta en ömsesidig förståelse av rättssystemen i medlemsstaterna, och ge medel för att identifiera och lösa problem som har att göra med rättsligt samarbete i civilfrågor.
Följaktligen bedömer kommissionen att de nödvändiga instrumenten - när det rör rättsligt samarbete i civilfrågor, däribland familjerätten - redan finns för att man skall kunna uppfylla de mål som ledamoten nämner.
Genom att bygga på FN:s konvention om barnets rättigheter och stadgan om de grundläggande fri- och rättigheterna, ser Europeiska unionen till att barnets bästa sätts i främsta rummet i samband med alla åtgärder som påverkar honom eller henne. Som har påpekats, är ?barnets bästa? ett flytande begrepp som är öppet för olika tolkningar och som i sista hand är upp till domaren - som har alla uppgifter i målet - att fastställa. Ett områdesövergripande projekt som kastar ljus över de olika begreppen rörande ?barnets bästa?, skulle vara ett bra komplement till vårt arbete, genom att främja en ömsesidig förståelse av rättssystemen och sålunda stärka villkoret ömsesidigt förtroende för den fria cirkulationen av beslut. Ett sådant projekt skulle kunna få finansiering enligt det ovannämnda nya ramprogrammet för rättsligt samarbete i civilfrågor.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Herr kommissionär, ni har nämnt många mycket hedervärda projekt. Som föredragande hoppas jag verkligen att jag kommer att få ta emot det uppfräschade förslaget, som skall antas i april. Det har också nämnts i frågan. Problemet är att det finns en hel del allvarliga praktiska problem som vi måste ta itu med. Gebhardt och Berès, t.ex., sitter i en särskild kommitté i Frankrike som behandlar dessa frågor. Jag har förstått att det för ögonblicket finns omkring 50 pågående mål. Det största problemet - att döma av den stora mängd mål jag har fått ta del av - verkar ha att göra med föräldrar som förvägras sin umgängesrätt av den förälder som har vårdnaden.
Jag vill nämna - för kammarens skull - de pågående mål som jag arbetar med för ögonblicket. Eric Comet, vars barn finns i Finland, fick vårdnaden genom beslut av de finska domstolarna. Han har aldrig kunnat utöva denna vårdnad. Hans barn vill inte längre träffa honom. I Sverige har vi två mål där fäderna har ansökt om umgängesrätt: Philippe Paquay och Kevin Willoughby. I Tyskland - som av de flesta som arbetar inom detta område betraktas som det land där de flesta problemen finns - har vi Guy Foster och Chris McMullen; och förmodligen det mest kända målet av alla, Lady Catherine Meyer, hustru till den brittiske ambassadören i Washington, som har träffat sina två söner under exakt 24 timmar de senaste sex åren.
I Nederländerna har vi Morales-Gouvenne och i Österrike har vi Noël Dumont. Problemet är att - i synnerhet i Tyskland, enligt tysk lag - socialarbetarna verkar kunna fatta beslut om umgängesrätt och vårdnad som, i vissa fall, inte tar hänsyn till beslut som fattats av domstolar i andra länder. I väldigt många fall har kanske de berörda domarna bara ett sådant fall under hela sin yrkeskarriär, och känner därför inte till vad Haagkonventionen, och nu förhoppningsvis, denna nya förordning innebär.
Vi ser fortfarande - och tyvärr är detta en kärnpunkt i många av dessa fall - föräldrar som använder sina olyckliga barn som vapen i kriget mellan könen.
Herr kommissionär! Ni nämnde Haagkonventionen från 1996 som, tack och lov, erkändes i november i fjol. Den har emellertid inte undertecknats av någon medlemsstat, och inte heller av gemenskapen. Detta orsakar allvarliga problem, därför att en central punkt i denna lagstiftning är erkännandet av alla barns rätt att få lära känna och umgås med båda sina föräldrar.

Berès (PSE).
Herr talman! Jag hoppas att ni kan säga till kommissionär Vitorino hur mobiliserade parlamentsledamöterna är i den här frågan och att vi vill göra den till en tung politisk fråga, eftersom barn inte har förmåga att göra lika mycket oväsen som bomber, men att de också har behov av att exekvaturförfarandena avskaffas. De har ett behov av att politikerna mobiliserar sig. Om kommissionen verkligen vill göra européernas rörlighet till en av sina prioriteringar för att harmonisera och främja den europeiska arbetsmarknaden, då måste den också böja sig för följande fakta: vi kommer också att behöva en europeisk familjerätt inom det europeiska rättsliga området.
Experter har i flera år arbetat med att utveckla dessa texter och misströstar om politikernas mobilisering. Vi måste, vi här, verkligen ta tag i den här uppgiften. Jag tror att denna muntliga fråga kan medverka till det.
Vilken europeisk rätt bör utvecklas? Vi har Haag-mekanismerna. Det finns utan tvekan ett särskilt område för en gemenskapsrätt, en rätt för Europeiska unionens medlemmar. Ur den synvinkeln vill jag uppmärksamma er på några svårigheter. Den första är att vi med den europeiska rätten inte får ifrågasätta principen om behörigheten för domaren på bosättningsorten. Det är en okränkbar rätt, om vi vill möta verkligheten och lösa konflikter på ett harmoniskt sätt. Det finns en möjlighet att utveckla förtroendenät. Detta är avgörande, för annars kommer det som bör vara den normala rätten i Europeiska unionen, ett automatiskt återvändande, aldrig att förverkligas. Ni nämnde program för att utveckla sådana förtroendeåtgärder. Använd dem. Vi behöver dem för att främja utbyten, så att när en fransk domare yttrar sig om en vårdare för ett barn, om ett återvändande efter en kidnappning, inte lockas att följa sin nationalistiska reflex. Den franska domaren, liksom den engelska, irländska, tyska och finländska domaren. Och sedan finns det också ett hopp som kom från rådets informella möte i Saint-Jacques de Compostelle, en positiv signal. Men eftersom djävulen finns i detaljerna är det mycket viktigt att villkoren för barns återvändande verkligen respekteras. Vare sig det är efter en kidnappning eller efter det att besöksrätten eller vistelserätten har utövats måste ett återvändande garanteras i enlighet med rätten i bosättningslandet.
Till sist ett par ord för att be er om ett klargörande om den tredje aspekten på vår fråga: vad anser ni om idén att kommissionen skulle kunna tillsätta en arbetsgrupp för att vi européer skall diskutera ett bedrägligt begrepp, ett begrepp som förstör så många omdömen, nämligen barnets intresse, som vi har tagit med i stadgan om de grundläggande rättigheterna?

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för att han är närvarande, trots den sena timmen.
Vi har hört en hänvisning till bortförande, men naturligtvis visar sig bortförandet på många olika sätt, och det kan vara svårt att slå fast om det har ägt rum. Banotti har tagit upp frågan som rör en av mina väljare, dvs. Guy Foster; och låt mig sammanfatta målet, eftersom det handlar om riktiga människoliv.
Foster har förvägrats umgänge med sitt barn, ända sedan hans tyska fru återvände till Tyskland med barnet efter deras skilsmässa. De hade kommit överens om att sonen skulle bo hos modern och att Foster skulle ha fullständig umgängesrätt. När han kom till Tyskland vägrade emellertid modern att låta honom träffa barnet, och fick under en viss tid psykiatrisk vård, och barnet fick sedan bo hos mormodern.
Trots Fosters ihärdiga försök att kontakta sin son, har han alltsedan dess inte fått träffa honom och inte fått tala med honom, därför att modern och morföräldrarna inte lämnat tillräckligt med information. En domstol meddelade ett utslag i målet, men han fick information om att domstolsförhandlingar skulle hållas efter det aktuella datumet. Handlingar tillhandahölls på ett främmande språk. Överlämnandet av vårdnaden till mormodern skedde därför utan att Foster fick möjlighet att uttrycka sina åsikter. Jag anser att han har förvägrats och fortfarande förvägras den grundläggande rättigheten att få träffa sitt barn, och att han har förvägrats rätten att få tillgång till domstol. Detta måste väl betraktas som fel av oss som anser att vi alltid skall se till barnets bästa på lång sikt.
Gebhardt hänvisade till två nyckelord: hjälp och rätt. Vi är 15 olika medlemsstater med olika språk och olika kulturer, men vi får aldrig använda språket som ett medel att utestänga folk från diskussionen eller förvägra dem deras rättigheter. Jag uppmanar därför kommissionen att vidta åtgärder, att vara uppfinningsrik på gemenskapsnivå och på medlemsstatsnivå, för att säkra ett ömsesidigt erkännande och ett rättsligt samarbete, och hitta en lösning på dessa tragiska, mänskliga fall, som får konsekvenser bortom vår egen levnadstid.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Gebhardt inledde med att säga att Europa är ett område inom vilket folk känner sig säkra. Det är förvisso så att säkerhet var raison d'être för det som i dag har blivit Europeiska unionen. Pionjärerna försökte att skapa ett fredligt Europa, och de lyckades, som vi alla vet. I dag lever vi i fred och folk förväntar sig att få känna sig trygga, men alltför ofta anklagas Europeiska unionen för att syssla med saker som inte är viktiga, och alltför mycket av det som Europaparlamentet verkar göra är irrelevant för de vanliga medborgarnas liv och leverne. Ibland upptäcker vi ett faktiskt område som behöver lagstiftning, och ändå har vi inga befogenheter att handla. Som Banotti och Cashman har påpekat, är detta ett område som behöver lagstiftning och där, tror jag, gemenskapsåtgärder skulle mottas på ett positivt sätt.
De umgängesrättsmål som vi har fått beskrivna för oss - där föräldrarna förvägras umgänge med sina barn - är mycket upprörande. Dessa gör att en hemsk separation blir ännu värre. Att vara åtskild i tid och rum, genom hundratals kilometer och dyrbara flygresor, är smärtsamt och sorgligt för både föräldrar och barn.
Herr talman, herr kommissionär! Under årens lopp har parlamentet, rådet och kommissionen arbetat för att säkra en gemensam marknad för varor och kapital, rättvis handel och frihandel för dem som har pengar. Nu måste vi se till att vi får en rättvis marknad och frihandel för medborgarna, så att familjer och barn kan arbeta och flytta runt med bestämmelser som är rättvisa, bestämmelser som fungerar och europeiska institutioner som tillämpar dem.
Cashman sade att Europeiska unionen är 15 länder. Han har rätt, men med tillägget att det finns tio, tolv ytterligare länder i väntrummet, bävar jag inför det som kan hända inom detta område om vi inte handlar och inte lyckas få fungerande lagstiftning - lagstiftning som kommer att göra Europeiska unionen trygg och säker för alla medborgare, som också omfattar barn och föräldrar.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag behöver bara göra ett par kommentarer. Banotti frågade om det förslag som kommissionen har sagt att man skall lägga fram i april kommer att bli tillgängligt. Det kommer det. Något annat skulle definitivt inte ligga i kommissionens intresse, så vi ser fram emot att få lägga fram och diskutera det. Vi skall göra på detta sätt.
Berès frågade om jag hade glömt bort den tredje delen av frågan om barnets bästa. Jag upprepar slutorden i mitt första inlägg, dvs.: Ett områdesövergripande projekt som kastar ljus över de olika begreppen rörande ?barnets bästa?, skulle vara ett bra komplement till vårt arbete, genom att främja en ömsesidig förståelse av rättssystemen och sålunda stärka villkoret ömsesidigt förtroende för den fria cirkulationen av beslut. Ett sådant projekt skulle kunna få finansiering enligt det nya ramprogrammet för rättsligt samarbete i civilfrågor. Vi betraktar detta som ett sätt att utveckla frågan. Jag har med stor uppmärksamhet och stort intresse tagit del av de olika bidragen i denna diskussion, och vi har fört frågan framåt ytterligare ett steg i kväll.

Talmannen. -
För alla närvarande parlamentsledamöter tackar jag er, herr kommissionär, för detta svar.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.05.)

Zrihen (PSE)
. (FR) Min och mina kollegers röst om betänkandet av Rapkay och Turmes har följande förklaring:
1. Jag ställer mig mycket skeptisk till kommissionär de Palacios syn på begreppet liberalisering som en oreglerad avreglering. Det förmedlar inte det intresse, den vaksamhet och den sociala infallsvinkel vi har när det gäller avregleringen av sektorerna för gas och el.
2. I motsats till vad man skulle kunna tro är detta betänkande inte enbart tekniskt. Det påverkar vardagen för miljoner européer, som inte kan vara säkra på att de i framtiden blir försörjda med gas och elektricitet, tjänster som räknas till de allmänna tillgångar som varje stat, och nu EU, måste garantera.
3. Vi måste garantera att dessa tjänster och priset för hushållskunderna bibehålls, att nätet görs säkrare och att privata producenter och distributörer får investeringsskyldigheter som fastställs genom avtal.
4. Vilken bild kommer vi att ge av Europa, där man lovordar öppna marknader och lägre priser för konsumenterna, när en stor del av befolkningen kanske inte kommer att få tillgång till tjänsterna i fråga?
5. Kommissionens motstånd till enhetliga priser oavsett bostadsort och innebörden av denna omröstning väcker en rädsla för avregleringens negativa sidoeffekter.
6. Detta betyder också att vi kräver och fortsätter att vara uppmärksamma på att det införs en garanti för allas rätt till energi och för ett skydd av de offentliga tjänsterna för medborgarna.

