Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hallam
Hr. formand, vi har haft nogle problemer med afstemningerne under denne mødeperiode. I protokollen står der om punkt 39 i beslutningsforslaget om revisionen af traktaterne, at jeg stemte for dette punkt. Jeg ved ikke, om det var mine fingre eller maskinen, der var noget galt med; men det var min mening at stemme imod punktet.

Formanden
Hr. Hallam, De skal ikke være bekymret, vi giver maskinen skylden for fejlen, og det vil komme til at stå i protokollen, at De stemte, som De rent faktisk ønskede at stemme.

Hory
Hr. formand, jeg står ikke på tilstedeværelseslisten i protokollen fra i går. Jeg har måske glemt at underskrive tilstedeværelseslisten, men jeg var til stede, hvilket også bekræftes af min deltagelse i flere afstemninger ved navneopråb.
På forhånd tak, hvis De vil sørge for, at protokollen ændres på dette punkt.

Formanden
Hr. Hory, protokollen vil blive rettet i overensstemmelse hermed; Deres ord står til troende, og protokollen vil blive rettet på grundlag heraf.

Bourlanges
Hr. formand, jeg er i samme situation som hr. Hory. Jeg ved ikke om mine ord har samme vægt som hans, men ligesom han deltog jeg i flere afstemninger ved navneopråb, hvilket beviser min tilstedeværelse, men jeg glemte at skrive mig på.

Formanden
Hr. Bourlanges, med Deres brede kulturelle orientering kender De måske det spanske udtryk: «Tanto monta, monta tanto, Isabel como Fernando«, der udtrykker ligeværdighed, og Deres ord står da også til troende i lige så høj grad som hr. Horys.

Kerr
Hr. formand, jeg vil bede Dem sige dette videre til formanden for Parlamentet. Vi har netop modtaget en indbydelse, afsendt i går, hvori vi inviteres til at fejre valget af Parlamentets formand ved en musikaften søndag aften, hvor de fleste medlemmer imidlertid ikke vil være i Bruxelles. Vi ville alle gerne være kommet, og i egenskab af formand for Foreningen af Musikkens Venner i Parlamentet vil jeg sige, at vi gerne ville have været underrettet noget før. Vil De overbringe formanden min undskyldning og beklagelse på vegne af de medlemmer, der ikke kan deltage?

Formanden
Hr. Kerr, De kan være forvisset om, at jeg vil viderebringe Deres beklagelse til Parlamentets formand, og at jeg beklager situationen lige så meget som De, men desværre må jeg også med beklagelse meddele, at jeg heller ikke selv kan deltage i den planlagte musikaften.

Tomlinson
Hr. formand, jeg har en kommentar til det samme emne. På vores indbydelse står, at det er en »eksklusiv koncert«. Der er ingen tvivl om, at den bliver eksklusiv, når man har inviteret medlemmerne til et tidspunkt, hvor de ikke er til stede.
Mit spørgsmål er imidlertid lidt mere principielt end hr. Kerrs. Indbydelsen til at deltage i festlighederne i forbindelse med indsættelsen af den nye formand for Europa-Parlamentet er undertegnet af Luigi Mormino, formand for SELART-komiteen. Jeg ved, at hr. Mormino har mange kvaliteter, men jeg har aldrig forbundet ham med noget særligt kunstnerisk talent.
Jeg kunne godt tænke mig at vide, om dette store ansvar som formand for SEL-ART-komiteen er blevet tildelt ham via en form for administrativt d'Hondt-system gældende for embedsmændene.
I denne uge har vi skullet beslutte, hvordan vi fordeler de talenter, medlemmerne besidder. Måske kunne vi få at vide, hvordan hr. Mormino har fået sit ærefulde hverv, og hvordan det bemyndiger ham til at lægge koncerten til ære for formanden på et tidspunkt, hvor medlemmerne ikke kan være til stede, og gøre dette i samarbejde med et privat foretagende. Det vil formanden måske gerne se lidt nærmere på.

Formanden
Af parlamentarisk høflighed ville jeg ikke afbryde hverken hr. Kerr eller hr. Tomlinson, men jeg erindrer om, at vi endnu ikke er færdige med godkendelsen af protokollen. De rejste problemer må derfor behandles efter dette punkt. Under alle omstændigheder har jeg nøje noteret mig hr. Kerrs og hr. Tomlinsons udtalelser. De nødvendige undersøgelser vedrørende det musikalske talent hos den, der har fået pålagt den omtalte opgave, vil blive foretaget. Såfremt der ikke er flere spørgsmål til protokollen, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Díez de Rivera Icaza
Der kan ikke herske tvivl om vigtigheden af at videreføre Fællesskabets aktioner til beskyttelse af skovene mod luftforurening og mod brande, hvilket jeg også påpegede under den debat, der førtes herom for nogle år siden. I dag skal jeg blot understrege, at en af årsagerne til, at det er så vanskeligt at gøre begrebet bæredygtig udvikling gældende i landdistrikterne i den sydlige del af Unionen, er de alvorlige følger af de skovbrande, der hver sommer hærger dette område.
På denne baggrund er det, som det anføres i et af ændringsforslagene, absolut nødvendigt at øge bevillingerne til disse aktioner fra 70 til 100 mio ECU med henblik på en passende bevarelse og rehabilitering af Unionens skove. Jeg vil derfor stemme for.
Jeg vil slutte med atter en gang at understrege nødvendigheden af at indføre en fælles skovbrugspolitik for Unionen som helhed. Hermed vil man desuden efterleve det femte handlingsprogram for miljøet og Rioerklæringen om samme emne.
Betænkning af Cornelissen (A4-0381/96)
Donnay
Jeg vil gerne gratulere hr. Pam Cornelissen, ordfører for betænkningen om »styring af lufttrafikken«, med den høje kvalitet, der kendetegner hans arbejde; indholdet er meget tilfredsstillende. Derfor stemte jeg naturligvis for.
Jeg vil gerne have lov til især at fremhæve to vigtige aspekter. Det første vedrører den økonomiske effektivitet af flykontrollen. Hvis man skal optimere den på legitim vis, må man ikke undlade at tage hensyn til de krav, der hænger sammen med opretholdelsen af en offentlig tjeneste inden for flykontrollen, således at man sikrer tjenestens kvalitet på hele det dækkede område.
Det andet aspekt, som jeg vil understrege, vedrører sikkerheden. Man må i første række arbejde i retning af en harmonisering af flyveledernes arbejdsmetoder, og her tænker jeg navnlig på den anvendte terminologi.
Disse to punkter har været genstand for ændringsforslag, som blev vedtaget med stort flertal i Udvalget om Transport og Turisme. De udgør et nyttigt supplement til en god betænkning, og det glæder jeg mig over.

Lindqvist
Der er behov for øget sikkerhed og bedre operative systemer i takt med, at flytrafikken vokser og ifølge beregningerne fordobles frem til år 2000. Det er ikke givet, at det er EU, der skal forhandle om og regulere disse spørgsmål. Det bør medlemsstaterne klare inden for en international, mellemstatslig procedure, hvor så mange lande som muligt kan deltage. En samordnet europæisk »luftfartsmyndighed« bør naturligvis omfatte alle Europas lande og skal derfor indføres på et bredere niveau end EU-niveau.

Titley
Jeg har stemt for denne betænkning i dag, fordi jeg deler ordførerens bekymring over, at der ikke gøres nok ved den frustration og spild af tid, der skyldes forsinkelser af lufttrafikken.
De frustrationer, som de rejsende oplever på grund af sådanne forsinkelser, er helt uacceptable. Folk med forretningsaftaler burde kunne stole på, at det europæiske trafikkontrolsystem kan bringe dem frem i tide. Det samme gælder for de utallige turister, der mister noget af deres velfortjente ferie på grund af flyforsinkelser.
Manchester lufthavn ligger i nærheden af min valgkreds, og jeg ved derfor, at lufthavnen, flyselskaberne og personalet ville få gavn af al den tid og alle de penge, som et bedre trafikkontrolsystem kunne spare. Jeg glæder mig over gårsdagens beslutning om en ny startbane til Manchester, men uden en bedre trafikkontrol kan fremtiden komme til at betyde kaos for de rejsende.
Sammen med branchen og de millioner af passagerer, der er berørt, forventer jeg af vore regeringer og af Kommissionen, at de forbedrer de europæiske lufttrafiksystemer. Når det kommer til stykket er den fri bevægelighed i Europa af central betydning for vor økonomiske fremtid.
Betænkning af Castricum (A4-0419/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Denne betænkning er generelt set udmærket, og vi vil derfor følge Den Socialdemokratiske Gruppes linje og stemme for betænkningen. I forbindelse med to punkter har vi dog store forbehold. Det gælder dels artikel 13, hvor det hedder, at det bedste for den offentlige transport er, at den lægges ud i (privat) entreprise, dels artikel 24, hvor det hedder, at driften af den offentlige transport »i videst muligt omfang bør finansieres via billetprisen«.
Artikel 13 er direkte diskriminerende over for offentlige virksomheder. Der eksisterer rent faktisk intet som helst bevis i det land vi kommer fra, Sverige, for, at offentlig kollektiv trafik er mindre effektiv end den private. Med hensyn til artikel 24 foretages der en generalisering, som ikke altid gælder. Det kan undertiden (måske endda ofte) af samfundsøkonomiske grunde være rigtigt med en kraftig subventionering af den offentlige transports driftsudgifter. Ind imellem kan det endda være rigtigt med nulskat. For Sveriges vedkommende ville en dækning af omkostningerne (til driften) over billetindtægterne medføre, at den offentlige transport helt ville forsvinde fra så godt som alle tyndtbebyggede områder. Denne udvikling er helt uacceptabel.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
For mange mennesker spiller den offentlige transport en afgørende rolle, hvis de skal kunne leve et normalt liv. Ud fra et miljøsynspunkt er den en vigtig del af et bæredygtigt samfund.
Den offentlige transport skal naturligvis drives på en så omkostningseffektiv måde som muligt, men under hensyntagen til dens afgørende rolle og samfundets overordnede ansvar for at tilgodese alle borgeres behov kan omkostningseffektivitet ikke være den eneste ledestjerne for driften af den offentlige transport.
For at den offentlige transport skal kunne fungere effektivt, må ansvaret ligge på lokalt, regionalt eller nationalt plan, og de samme myndigheder skal have mulighed for at beslutte, hvordan den økonomiske støtte skal udbetales. Derfor stemmer vi mod betænkningen.

Gahrton, Holm og Schörling
I denne initiativbetænkning findes der mange punkter, som vi uden at tvivle støtter og arbejder hårdt for at give større plads i medlemsstaterne, f.eks. at politikken har til formål at mindske brugen af biler og forbedre den offentlige transport, samt at den kollektive transport er miljøvenlig. Derfor mener vi også, at den offentlige transport skal støttes og opmuntres på flere forskellige måder.
Derimod har vi ingen forståelse for, at Europa-Parlamentet ønsker, at spørgsmålet om offentlige tjenester skal drøftes under regeringskonferencen. Vi mener heller ikke, at Unionen skal blande sig i, hvordan medlemsstaterne yder støtte til den offentlige transport. Det skal være op til de enkelte medlemsstater at afgøre dette under hensyntagen til de forskellige forudsætninger. Medlemsstaterne er forskellige bl.a. hvad angår befolkningstæthed. Sådan ser det ud i Sverige, hvor den offentlige transport kræver et større offentligt engagement med tanke på den lave befolkningstæthed i mange områder, ikke mindst i landets nordlige del. Det ville derfor være ønskværdigt, at EU fastlægger retningslinjer og kriterier for, hvordan der kan ydes offentlig støtte til den offentlige transport.

Lindqvist
Den offentlige transport er et nationalt og regionalt anliggende. Der findes derfor ingen mulighed for at regulere den offentlige trafik i EU-traktaten. De forskellige støtte- og finansieringsformer, som findes, er ligeledes henholdsvis nationale og regionale anliggender. Også den fri konkurrence bør undersøges ud fra et nationalt perspektiv og ikke gennem EU-påbud.
Betænkning af Menrad (A4-0411/96)
Malone
Det europæiske erhvervsliv har måttet lide under, at man ikke har været i stand til at nå til enighed om statutten for det europæiske selskab og de tilhørende foranstaltninger. Det koster ekstra og påvirker derfor også beskæftigelsen, når man er nødt til at tage hensyn til 15 forskellige landes selskabslovgivning.
Jeg bifalder Kommissionens forsøg på at få disse foranstaltninger ført igennem; men hvis de vedtages, bør de ledsages af tilsvarende bestemmelser om arbejdstagernes medbestemmelsesret. Hvis ikke, er der virksomheder, der vil ignorere nogle medlemsstaters gældende lovgivning om information og høring.
At arbejdstagere får reel part i deres virksomheder kan kun være en positiv udvikling både for dem og for deres firma. Den nationale konsensus, der har hersket i Irland de sidste 10 år, hvad angår lønninger og arbejdsforhold, har været en medvirkende faktor til, at den irske økonomi er så sund, som den er, og har derfor også opbakning fra arbejdsgiverforeningen, IBEC.
Jeg er ikke enig i, at det vil koste for meget at udvide informations- og høringsprocedurerne til flere virksomheder. Derfor tilslutter jeg mig Kommissionens forsigtige tiltag, især oprettelsen af en gruppe af højtstående eksperter med repræsentanter for arbejdsmarkedets parter, der skal undersøge dette emne til bunds, ligesom jeg bifalder den vægt, der lægges på respekten for de nationale modeller.

EU-strategi for forbindelserne med de
transkaukasiske republikker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0279/96) af Carrère d'Encausse for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse »Henimod en EU-strategi for forbindelserne med de transkaukasiske republikker« (KOM(95)0205 - C4-0242/96).

Carrère d'Encausse
Hr. formand, kære kolleger, Transkaukasien, som omfatter tre lande mellem Sortehavet og Det Kaspiske Hav - Georgien, Armenien og Aserbajdsjan - er et af de mest komplekse og tragiske områder i verden, og Den Europæiske Union kan ikke være ligeglad med udviklingen her.
For det første må man ikke glemme, at alle de store invasioner er gået gennem Transkaukasien. Tættere på os er de tre store lande, som tidligere var tre store kejserdømmer - Rusland, Iran og Tyrkiet - som støder op til Transkaukasien, stødt sammen her og gør det stadig, og deres ambitioner i området er et permanent historisk faktum.
I denne region er mangfoldigheden et gennemgående træk. Mange forskellige etniske grupper - der er mere end hundrede. Mange forskellige sprog, de er lige så talrige. Mange forskellige religioner, for ud over de tre store monoteistiske religioner - kristendom, islam og jødedom - er mange heterodokse former af disse religioner repræsenteret her og komplicerer yderligere forholdet mellem menneskene, menneskenes forhold til magthaverne og nabostaterne. Aserbajdsjanerne er således overvejende chiiter og dermed tæt på Iran, men deres sprog er af tyrkisk oprindelse, hvilket bringer dem nærmere Ankara, og de nærer en stærk solidaritetsfølelse over for deres brødre i det iranske Aserbajdsjan. Man kan ligeledes nævne forbindelserne mellem de kristne ossetere i Georgien, de muslimske ossetere i Rusland, kurderne i Aserbajdsjan eller Armenien og kurderne i Tyrkiet og Irak osv. I den sammenhæng betyder grænserne ingenting, og alligevel har de tre stater i området en identitet og en stålsat vilje til uafhængighed.
I disse lande har konfrontationerne ført til tragedier, som fortsat varer ved. Freden vendte tilbage til Georgien efter en borgerkrig på tre år, men Abkhasien nægter fortsat at anerkende Tblisis autoritet. I Aserbajdsjan tav våbnene i 1994, men det kan ikke skjule problemets omfang. I Nagorno-Karabakh, som er befolket af armenere, drømmer man om uafhængighed, og i mellemtiden har disse krigere erobret en stor del af Aserbajdsan og holder den fortsat besat.
Mere end en million azeri-flygtninge, mere end 400.000 armenske flygtninge, tusindvis af dræbte, det er prisen for denne konflikt mellem Aserbajdsjan og de armenere, der lever på dette lands område.
Så må man også nævne striden mellem Armenien, som er solidarisk med sine brødre i Karabakh, og Aserbajdsjan. Blokaden mod Armenien, som er så meget desto mere katastrofal, fordi landet ikke har adgang til havet, er en konsekvens af dette. Disse konflikter er ofte produktet af det spirende sovjetiske imperiums politik, som skabte problemerne i 1922 for at hindre en transkaukasisk føderation, der var modstander af bolsjevikkernes indlemmelse af de unge, uafhængige stater i området. Mens sovjetmagten skjulte de blodige konfrontationer, har USSR's endeligt bragt dem for dagens lys gennem de sidste fem år.
Sandheden er, at det er to grundprincipper i folkeretten, der står over for hinanden her: folkenes ønske om uafhængighed, armenierne i Karabakh, abkhaserne og osseterne i Georgien, og respekten for staternes territoriale integritet, Georgien og Aserbajdsjan. I en så kompleks region, hvor forvirringen af folkeslag på et begrænset område er absolut, hvordan kan man så træffe en afgørelse mellem disse to retmæssige krav? Det er ganske vist let at sige, at flygtningene skal rejse hjem. Det er let at sige, at de besatte områder skal gives tilbage til Aserbajdsjan. Det er let at sige, at blokaden, der lammer Armenien, skal hæves. Men ikke desto mindre er det ikke let at løse modsætningsforholdet mellem mindretallenes rettigheder og staternes ret til at bevare deres integritet.
Her kan Den Europæiske Unions rolle måske være afgørende, for Transkaukasien befinder sig på Europas dørtrin, eftersom Europa, Iran, Tyrkiet og længere væk Mellemøsten mødes her; for i Aserbajdsjans rige undergrund og længere væk i Kasakhstan findes de olieressourcer, som Europa har brug for. Europa er en aktiv deltager i denne region. Sortehavet, hvor alle de tre transkaukasiske stater opfatter sig selv som privilegerede, knytter denne region sammen med Europa og viser, hvor tæt interesserne hænger sammen.
Den Europæiske Union har besluttet at engagere sig i Transkaukasien. Unionen kan bidrage til at genetablere freden og konsolidere de demokratiske forhåbninger, men det vil kun ske, hvis der tages hensyn til regionens utrolige kompleksitet, og dette gøres til et centralt element i strategien. Med henblik herpå bør man kontakte hvert enkelt land, hjælpe det med at styrke dets truede uafhængighed, som er den naturlige ramme for den demokratiske proces. Samtidig bør Unionen bistå ved udviklingen af den fælles regional ramme, det vil sige Transkaukasien.
Det er inden for disse fælles rammer, hvor Unionen kan tjene som forbillede, at befolkningernes uafhængighedstendenser og de blodige etniske konfrontationer lidt efter lidt vil ebbe ud. Udviklingen af dette tilhørsforhold til et regionalt fællesskab vil beskytte de transkaukasiske stater mod nabolandenes frieri. Disse rammer vil være de mest gunstige for økonomiske fremskridt for alle folk i regionen og kan sikre, at demokratiet slår rod.
Udfordringen for Den Europæiske Union er åbenlys. Vores ansvar er enormt. Det er op til os at hjælpe disse folk, disse ældgamle civilisationer, som en strammende geografi og en tragisk historie har maltrakteret, med at genfinde deres plads blandt de demokratiske og udviklede nationer.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, hr. Dimitrakopoulos, kan desværre ikke selv fremsætte den i dag, da han med kort varsel måtte tage til et vigtigt, uventet møde andetsteds. Jeg vil derfor i hans sted takke fru Carrère d'Encausse for hendes udmærkede og dybdeborende betænkning og endvidere gøre opmærksom på, at hun har medtaget samtlige forslag fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser i betænkningen, hvilket naturligvis glæder os meget.
Også Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser støtter ønsket om et øget regionalt samarbejde mellem Armenien, Georgien og Aserbajdsjan, der går som en rød tråd gennem hele betænkningen. Uden dette samarbejde er en udvikling af økonomi og velstand næppe mulig i disse tre lande. De bilaterale partnerskabsaftaler mellem EU og de tre transkaukasiske republikker bygger på denne nødvendighed. Det drejer sig om hverken mere eller mindre end et globalt politisk tiltag, som samler de økonomiske, politiske og finansielle aspekter og også omfatter den humanitære bistand. Med henblik på en udvikling af disse landes økonomiske ressourcer, skal infrastrukturen inden for energi- og transportsektoren moderniseres på tværs af grænserne og forbedres afgørende. Gennem et øget samarbejde mellem Aserbajdsjan og Georgien, men tillige Armenien kan de umådelige olieressourcer i Det Kaspiske Hav - de er større end Saudiarabiens - udnyttes til eksport til Europa og den øvrige verden og tillige til forarbejdning på stedet. Det regionale samarbejde kan samtidig bidrage til at fjerne de politiske spændinger i regionen.
Med denne stræben efter tilslutning til de transeuropæiske net og verdens øvrige trafikstrømme åbnes først døren for et intensivt samarbejde med Europa. Politisk drejer det sig om at stabilisere tre republikker, der er blevet uafhængige af den tidligere Sovjetunion, hvilket medfører dybtgående omstillinger af økonomien og i samfundet. Europa kan som fredelig partner gøre en del sammen med Tyrkiet og Rusland. Vi skal derfor gennem en passende koordinering af også de bilaterale rapporter sikre, at de transkaukasiske partnere tager vort ønske om samarbejde alvorligt; fælles endnu mere vidtgående forslag i de bilaterale rapporter om Aserbajdsjan, Armenien og Georgien kan tages med i de videre forhandlinger som impulser.
Som ordfører for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser vil jeg gerne tage nogle perspektiver for Aserbajdsjan op, som måske er af betydning for forståelsen af problemerne i Transkaukasus. Aserbajdsjan er et potentielt rigt land. Dets olieforekomster i Det Kaspiske Hav er - som allerede nævnt - større end Saudiarabiens. Også dets industri, dets landbrug og dets tertiære sektor frembyder gode muligheder for udvikling. Men lige nu er det et fattigt land, der har hårdt brug for økonomisk udvikling. Den byrde, som den tabte krig mod Armenien er, tynger hårdt. Det ligger lige uden for Den Europæiske Unions dør, når Unionen udvides mod øst, og vil om nogle år måske kun være adskilt fra den af Sortehavet og Kaukasus. Europæiske investorer er særdeles velkomne i landet, de efterspørges især i olieindustrien og det dertil hørende udstyr, på transportområdet og i byggeindustrien, der er under opbygning. Landet giver dem allerede nu de nødvendige rammebetingelser for investeringer. De afgørende forudsætninger for, at den økonomiske krise overvindes, er planlægning og udbygning af transportvejene via Georgien for olie og deraf afledte produkter. Alle mulige veje og net bør i den forbindelse undersøges med henblik på rentabilitet og miljøvenlighed og indgå i vore fremtidige overvejelser.

Jöns
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne gratulere fru Carrère d'Encausse med hendes betænkning. Betænkningen er efter vor mening endnu et virkelig vigtigt bidrag til at finde den strategi, Den Europæiske Union skal følge i sine forbindelser med de transkaukasiske republikker. Betænkningen bestræber sig navnlig også på at tage hensyn til de enkelte transkaukasiske republikkers uafhængighed og støtte dem i deres udvikling.
Europa har brug for en fælles politik over for Transkaukasus. En fælles politik, som omfattende og fuldstændigt tager hensyn til disse landes vanskelige politiske situation. Vi ved naturligvis, at det ikke er nogen nem opgave, navnlig på grund af nedarvede problemer, som i dag stadig er en trussel for deres grænser og deres demokratiske udvikling.
Vi er endvidere bekymrede over de krænkelser af menneskerettighederne, der stadig finder sted. Det samme gælder for det fortsat uløste flygtningeproblem i denne region. Et øget engagement fra Den Europæiske Unions side vil imidlertid bidrage til at gøre demokratiseringsprocessens lange og vanskelige vej nemmere. De krigeriske opgør, som truer de transkaukasiske republikkers grænser og har bragt frygtelige lidelser over civilbefolkningen, kan kun løses i overensstemmelse med de internationale aftaler og ved hjælp af internationale bestræbelser. Alle involverede kræfter opfordres til at yde deres bidrag. I den sammenhæng hilser vi den ansvarsbevidste del af OSCE velkommen.
Kære kolleger, siden den 22.april 1996 har vi nu haft partnerskabsaftalerne med Georgien, Aserbajdsjan og Armenien, og vi håber, at disse aftaler snart kan træde i kraft, for de er yderligere et vigtigt skridt hen imod en uddybning af vore forbindelser med disse lande.
Men aftalerne alene er ikke nok. Vi har snarere brug for et multilateralt samarbejde, som indebærer en samlet strategi og som ud over et forbedret samarbejde mellem Den Europæiske Union og de tre republikker først og fremmest forbedrer forholdet mellem disse republikker indbyrdes. Vi skal gøre alt, hvad der står i vor magt for at fremme, at forcere det interregionale samarbejde mellem disse lande.
Derudover skal vi ikke kun fortsat støtte en miljøvenlig energipolitik, men også kræve en sådan. En økologisk katastrofe i Transkaukasus ville også ramme os. Vi bliver derfor nødt til i vor samlede strategi at tillægge udviklingen og udbygningen af miljøvenlige energiformer særlig betydning. Atomkraftværket Medzamor skal lukkes. Endvidere kræver vi udtrykkeligt, at eksisterende økonomiske blokader ophæves og at varer og tjenesteydelser får fri bevægelighed gennem og i Transkaukasus. Med udviklingen af en samlet strategi for Transkaukasus bidrager Den Europæiske Union aktivt til at hjælpe landene i denne region og støtte dem i stabiliseringen af deres politiske strukturer. Den Europæiske Union skal sende et klart signal om, hvor vigtig denne region er også for os. Men på samme måde skal de transkaukasiske republikker aktivt gå ind for yderligere fremskridt i forbindelse med opbygningen af demokratiet og overholdelsen af menneskerettighederne. Kun i fællesskab kan vi komme videre her.
I den henseende støtter min gruppe fru Carrère d'Encausses betænkning og beslutningsforslag samt ændringsforslag 2 og 3.

Tindemans
Hr. formand, ærede kolleger, i et kort indlæg ønsker jeg at fremsætte fem punkter. For det første ønsker jeg at hylde ordføreren, fru Carrère d'Encausse. Ikke nok med, at hendes betænkning er teknisk fremragende; ved læsning føler man, at hun med hele sin personlighed står bag de forslag, hun forsvarer i denne betænkning. Det ønsker jeg at gratulere hende med.
For det andet har hun med rette udtalt, at det er et tragisk område. Nuvel, jeg ønsker at påpege, at man, når man sætter sig ind i disse tre unge republikkers historie, bliver klar over, at disse tre lande er af uvurderlig geopolitisk og geostrategisk betydning, og at Europas opgave med hensyn til disse lande altså først og fremmest er en politisk opgave. Disse lande var uafhængige i 1917, de blev efterfølgende indlemmet i Sovjetunionen og er nu atter uafhængige. Vi kan bidrage meget til en endelig konsolidering af disse staters uafhængighed, til en udbyggelse af det endnu meget spæde demokrati, til tilvejebringelse af en retsstat, til respekt for menneskerettighederne og til muliggørelse af et civilt samfund.
For det tredje ønsker jeg at udtale mig om hver af de tre republikker, der alle tre slås med store problemer. Først Georgien, hvor vi må gøre alt, hvad der står i vores magt, for at freden håndhæves der, for at der tilvejebringes en varig løsning på spændingerne i dette land.
Med hensyn til Armenien og til konflikten i Karabakh må vi gøre alt, hvad der står i vores magt for at de forhandlinger, der har fundet sted med den såkaldte Minsk-gruppe, krones med held. Den 16. december har Sikkerhedsrådet udtalt, at de to formænd i Minsk-gruppen må fortsætte deres forsøg, deres forhandlinger for at få en aftale i hus. Lad os derfor i dag ikke indtage en negativ, men en positiv holdning over for disse forhandlinger og gøre, hvad der står i vores magt, for at disse drøftelser krones med held. Med hensyn til Aserbajdsjan må vi gøre alt, hvad der står i vores magt for at Det Kaspiske Hav endelig får en alment anerkendt juridisk statut, da oliespørgsmålet i denne region ellers i fremtiden vil blive en alvorlig kilde til spændinger.
For det fjerde ønsker jeg ved denne lejlighed alligevel at påpege, at vor opgave dernede kan være stor og storslået. Hr. Schwaiger har allerede været inde på de økonomiske aspekter. Jeg vil gerne bringe i erindring, at transport og trafik er overordentlig vigtige med hensyn til at gøre disse områder tilgængelige. Det europæiske vejnet burde tilsluttes den mulige udvikling der. Som sådan kan de gå ind i Fællesskabets økonomi. Olien og pipelines er overordentlig vigtige, og lad os håbe, at dette spørgsmål løses på en økonomisk logisk måde. Et moderne bankvæsen med velfungerende centralbanker kan fremme de økonomiske forbindelser væsentligt.
Mit femte punkt, hr. formand, er, at Europa-Parlamentet skal vedtage fru Carrères forslag med stort flertal. De er fremragende, og vi kan på denne måde bidrage til at åbne for denne vej mellem Asien, Mellemøsten og Europa.

Kaklamanis
Hr. formand, mine damer og herrer, når jeg har bedt om ordet, er det ikke for at kommentere fr. Carrère d'Encausses betænkning, men for at rose hende for det fremragende arbejde, hun har gjort. Det transkaukasiske område er et område med mange problemer; politiske, økonomiske, sociale og miljømæssige problemer, og frem for alt er der problemer med stabilitet, fred og demokrati i området.
Fr. Carrère d'Encausses betænkning behandler alle disse problemer med stor forståelse, med politisk følsomhed, men også med realisme. Den giver svar og foreslår løsninger, som Den Europæiske Union som helhed - først Europa-Parlamentet, dernæst Kommissionen og Rådet - må vedtage, men især også gennemføre, og hvor man bl.a. må udnytte, at et EU-land - Grækenland - spiller en vigtig og meget nyttig rolle i området.
Den Europæiske Union bør sammen med Rusland og Tyrkiet forsøge at hjælpe de tre lande i området på forskellige måder. Men landene selv bør også samarbejde med Den Europæiske Union og selv foreslå løsninger, navnlig vedrørende demokrati internt i landene og menneskerettigheder. Den Europæiske Union må dog under ingen omstændigheder tøve. Den bør omsætte alle de smukke ting, som indgår i betænkningen, og som alle talere i dag har været inde på, i praksis - og om nødvendigt gøre det alene, hvis Rusland og Tyrkiet nægter at samarbejde med os om at yde egentlig bistand til de tre lande i området.
Til sidst vil jeg endnu en gang rose fr. Carrère d'Encausse for hendes fremragende arbejde, hvis kvalitet sandsynligvis ikke kommer bag på nogen, eftersom det ærede medlem er en kvinde med stor erfaring og viden, når det gælder dette konkrete område. Og jeg tror, De deler mit håb om, at de smukke ord og ønsker, der er kommet til udtryk her i salen i dag, ikke forbliver ord og ønsker, men omsættes i praksis, så vi får reelle resultater i form af en egentlig bistand til befolkningerne i de tre transkaukasiske lande.

Bertens
Hr. formand, endnu en gang kan vi nyde godt af Hélène Carrère d'Encausses sagkundskab. Både i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og i Europa-Parlamentets plenarforsamling har vi hver gang med fornøjelse kunnet nyde godt af hendes sagkundskab inden for det tidligere Sovjetunionens område.
Transkaukasus er en krudtønde, der fortjener, og også får, Europas opmærksomhed. Vi hilser med glæde Europa-Kommissionens initiativ gennem en meddelelse om at udvikle mulighederne for en fælles europæisk politik og den betænkning, vi drøfter nu, er en værdig reaktion fra Parlamentet på det. Jeg håber, at Kommissionen fremover udsender en meddelelse om de fremtidige forbindelser med en region, forud for at der indledes forhandlinger om nye aftaler. Således vil forhandlingsmandatet til indgåelse af aftaler med tredjelande kunne afstemmes med de pågældende landes behov og med den enighed, der er opnået mellem institutionerne med hensyn til, hvilken kurs der skal anlægges over for det pågældende tredjeland. Det øger mulighederne for at føre en sammenhængende politik.
For regionen Transkaukasus var Sovjetunionens sammenbrud starten på en vanskelig periode. Hidtil skjulte spændinger kom op til overfladen, hvilket anskueliggøres af blandt andet problemerne omkring NagornoKarabakh, Abkhazien, Ossetien, nabolandenes blokade af Armenien. Den rolle, der spilles af nabolandene, der synker ned i århundredgamle magtpolitiske reflekser, bidrager selvsagt ikke til stabiliteten. Unionen har en stor interesse i stabiliteten i SNG. Sydflanken, der ligger så tæt ved Mellemøsten, skal i den sammenhæng vægtes højt.
Unionens politik bør omfatte mere end TACIS-bistand. Det vil gå op for medlemsstaterne, at stabilitet på længere sigt er til større gavn end handel eller olieleverancer på kort sigt. Derfor bør Unionen udarbejde en global og sammenhængende strategi, der omfatter handel og økonomi, udenrigspolitik og bistand. Denne strategi bør være baseret på anerkendelse af diversiteten inden for regionen.
I udenrigspolitisk sammenhæng skal Unionen optræde i fællesskab med de specialiserede instanser som Europarådet og OSCE for at opnå varig fred i regionen. I denne sammenhæng lykønsker jeg også OSCE for dens indsats med hensyn til Nagorno-Karabakh, og jeg vil da også håbe, at Georgiens territoriale integritet kan genoprettes.
I øvrigt ville oprettelse af fællesskabsambassader for unionslandene yderligere kunne fremme effektiviteten af europæiske fællesaktioner.
På det økonomiske område skal vi bidrage til at styrke den økonomiske infrastruktur og fremme et indbyrdes økonomisk samarbejde. Det kræver selvfølgelig, at den blokade, som Tyrkiet og Aserbajdsjan har påført Armenien, øjeblikkelig ophæves. Europa-Parlamentet vil se velvilligt på partnerskabsaftaler. Denne velvilje fra Europa-Parlamentets side forudsætter dog selvfølgelig, at de pågældende landes har deres opmærksomhed rettet mod demokrati, civil society og respekt for menneskerettighederne. Uanset hvor vanskelig situationen i øjeblikket er i de pågældende lande, vil grove krænkelser af disse principper aldrig bringe stabilitet og fred nærmere.
Inden for bistand og samarbejde fremsætter ordføreren gode og frugtbare ideer.
I det store og hele konkluderer Den Liberale Gruppe, at en europæisk strategi for forbindelserne med Transkaukasus er ønskelig, og at ordførerens ideer fortjener Parlamentets fulde støtte.

Schroedter
Hr. formand, som det første kan jeg konstatere, at ordføreren i et omfangsrigt arbejde har resumeret Den Europæiske Unions ideer om en samarbejdsstrategi for denne region. Hendes betænkning afviger således kun lidt fra Kommissionens meddelelse. Transkaukasus er af betydning i flere henseender, det ved vi. Det er en geopolitisk drejeskive, men også mangfoldigheden af nationer og den omskiftelige historie og traditionen, der er bestemt af de mange konflikter, præger fortsat Kaukasus, og det kunne i og for sig overvindes i en moderne tid. På den anden side er det i besiddelse af uvurderlige råstofkilder som olieforekomsterne i Det Kaspiske Hav.
Det gælder om ikke i konkurrence med Rusland, men i fællesskab i en strategi inden for OSCE's rammer at finde en form, som bringer fred til regionen. Men i forbindelse med de mange egne interesser savner jeg Den Europæiske Unions ansvar for disse regioner. Fra Europa udgår der således først og fremmest økonomiske interesser, og de skøjter hen over problemer som varig fred og udvikling af et demokrati under overholdelse af menneskerettighederne.
Hverken i Armenien eller i Aserbajdsjan er demokratiet fast forankret endnu. Ganske vist nærer begge lande et ønske om en hurtig tilknytning til Europa, og formelt gør man sig også sine bestræbelser, men kravet og virkeligheden ligger langt fra hinanden. I ingen af de to lande er der nogen reel pressefrihed, og den politiske opposition befinder sig et sted mellem formynderi og forbud. Derudover er det politiske liv i Aserbajdsjan stadig præget af klanstrukturer. Det bedste eksempel er, at nøglestillinger i stat og erhvervsliv besættes af præsident Alievs fortrolige. Både i Armenien og i Aserbajdsjan forekommer arrestation af ikke-implicerede slægtninge stadig. I alle befolkningslag spores nationalistiske tendenser, og der træffes ingen foranstaltninger til at fjerne de traditionelle fjendebilleder.
I Georgien bestræber man sig på via den nye forfatning at opbygge en demokratisk struktur, men manglen falder i øjnene: en status til de to konfliktregioner Sydossetien og Abkhasien holdes udenfor. Følgerne af borgerkrigen er langtfra overvundet i lovgivningen. Ratificeringen af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne bør af disse grunde knyttes til en række krav om overholdelse af menneskerettighederne og de demokratiske principper, navnlig viljen til en tilnærmelse til Europarådets konvention.
I partnerskabs- og samarbejdsaftalerne står endvidere kapitel 17 om illegal indvandring til disposition. Jeg mener, det tager fejl af den virkelige situation i disse lande. Vi har i disse lande, som gennem den automatiske undertegnelse erklæres at være sikre tredjestater, fortsat krigslignende tilstande. Der er fortsat krig mellem Aserbajdsjan og Armenien. Det, vi har, er ikke andet end en våbenstilstand. Der er slet ingen tvivl om, at der i denne tid, hvor tortur stadig forekommer jævnligt, naturligvis vil være flygtninge og at denne klausul om tredjestater så er en katastrofe. Statsborgerrettighederne for millioner af flygtninge er stadig ikke klarlagt, og man kan ikke på nogen måde sige, at den standard, der kræves i kraft af disse bestemmelser om tredjestater, kan opfyldes således, som foreskrevet i aftalerne.
Fredsforhandlingerne kommer ikke ud af stedet, det så vi på det sidste topmøde i OSCE. Om OSCE's mission får succes på længere sigt, afhænger af, hvorledes den bakkes op internationalt; ganske vist er mæglernes anseelse stor på stedet, men tillige afhængig af denne opbakning. På stedet er en opbakning fra Den Europæiske Unions side ikke til at få øje på. Der mangler en kohærent strategi i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Derfor bør vi knytte ratificeringen af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne til en fredsløsning. Blokadeproblemet ville så løse sig af sig selv, for blokaden er direkte knyttet til krigstilstanden og den ville kunne ophæves med en fredsløsning. Derimod betyder de konfliktramte parters forsøg på at bevare status quo for millioner af flygtninge, at de i årevis skal bo i lejre. Hele generationer vokser op i lejre, og efter min mening er en hjælp, en forbedring, en gylden bro mellem ECHO og et TACIS-program allerede mulig dér, hvor fredsforhandlingerne nu er nået til.
På grund af tekniske problemer er første del af vort ændringsforslag meget konfus. Vi har omdelt en redaktionel ændring, og jeg anmoder om, at der stemmes om denne redaktionelle ændring. Den bygger i sin formulering i hovedsagen på udtalelsen fra chairman in office på OSCE-topmødet i Lissabon.

Formanden
Mange tak, fru Schroedter. Når tiden er inde - dvs. i forbindelse med afstemningstiden - vil vi behandle spørgsmålet vedrørende Deres ændringsforslag.

Lalumière
Hr. formand, i fru Carrère d'Encausses betænkning bifalder hun med rette den politik, som Kommissionen er i færd med at udvikle over for de tre transkaukasiske republikker fra det tidligere Sovjetunionen. Ingen kunne bedre end ordføreren, som er specialist i denne del af verden, forklare begrundelsen for denne politik på en tydeligere måde.
De tre lande ligger ganske vist fjernt fra Den Europæiske Union, men deres historie drager dem nærmere til os. Ydermere giver deres geografiske placering mellem Rusland, Tyrkiet og Iran dem stor geostrategisk betydning, som vi ikke må se bort fra.
På det økonomiske område bør disse lande udvikle sig og lidt efter lidt blive ikke ubetydelige handelspartnere for os, navnlig hvad angår olieforsyning.
I betænkningen glæder jeg mig især over, at der lægges vægt på nødvendigheden af en egentlig europæisk strategi, hvor de første elementer er ved at falde på plads i form af partnerskabsaftaler. Det betyder på den ene side, at Den Europæiske Union ikke må lade de enkelte medlemsstaters indgriben udvikle sig separat og uden sammenhæng. En virkelig fælles strategi for Den Europæiske Union ville gøre det muligt at undgå overbudspolitik mellem medlemsstaterne, hvilket kunne vise sig at være farligt i denne ultra-følsomme region. Udviklingen i Nagorno-Karabakh er et trist eksempel på dette, som forhåbentlig er på vej imod en løsning i øjeblikket.
På den anden side betyder en egentlig europæisk strategi, at man både tager hensyn til de fælles punkter for disse tre lande, men også deres særkender. Disse tre lande har rent faktisk nogle meget stærke særtræk, og konflikterne mellem landene har været næsten permanente. Den Europæiske Union bør gennem sin konstante tilstedeværelse, sine hjælpeprogrammer og en politisk dialog, som kan udvikle sig til et egentligt politisk samarbejde, spille en gunstig rolle for den økonomiske, demokratiske og politiske udvikling i denne region.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, fru Carrère d'Encausses betænkning er meget righoldig, spændende, jeg vil endda sige virtuos! Den tager udgangspunkt i en detaljeret historisk analyse, hvor jeg er enig i hovedlinjerne.
Ja, Transkaukasien er en region af strategisk betydning, der har nære og langvarige forbindelser til Europa, hvilket for eksempel også kan ses af en stor befolkningsgruppe af armensk oprindelse i mange europæiske lande, navnlig Frankrig. Landene i Transkaukasien har en rig historie og kultur, en stærk national identitet. Europa bør udvikle en aktiv tilstedeværelse der.
Hvis vores indsats skal være vellykket, kræver det imidlertid, at tre betingelser er opfyldt. Den første er, at vi skal respektere de nationer, vi henvender os til. Hvis Europa skal være en model for landene i Transkaukasien, skal det helt sikkert være nationernes Europa, bestemt ikke et føderalt Europa. Vi skal respektere de principielle valg, som disse lande har truffet, for eksempel at Armenien har valgt atomenergi, nu hvor sikkerheden på Mezzamorværket er i orden; de medlemmer af Transkaukasien-delegationen, der var på stedet, kunne konstatere dette.
Den anden betingelse er, at Europa står ved sit ansvar over for disse lande. Ved at erkende folkemordet i Armenien: denne erkendelse vil gøre det muligt for dette lands befolkning at leve med sin egen historie. Ved at yde den stærkest mulige støtte - for det forventer de pågældende lande - løsningen af konflikten i NagornoKarabakh. Det er klart, at som følge af de forhold, hvorunder Stalin dengang foretog grænsedragningen, bør princippet om grænsernes urørlighed vige for folkenes ret til at råde selv. Der er tale om at sikre den armenske befolknings sikkerhed i Nagorno-Karabakh, at bringe Tyrkiets og Aserbajdsjans blokade af Armenien til ophør. Som det er blevet understreget, må vi her overvåge de fremskridt, der gøres på menneskerettighedsområdet, navnlig i Aserbajdsjan.
Den tredje betingelse, hr. formand, er, at vi undgår fejltrin og blindgyder. Man kan ikke tale om Fællesskabets ambassader. Der findes delegationer, og deres rolle må præciseres: de kan ikke træde i stedet for medlemsstaternes ambassader. I Tblisi kalder Fællesskabets »ambassadør« sig virkelig for ambassadør. Han latterliggør sig selv ved at køre rundt i pansret bil med livvagt og kræver at komme foran medlemsstaters repræsentanter i protokollen. På den måde bidrager han ikke det gode forhold mellem Europa og Transkaukasien. Vi må ikke tilskynde til den slags udskejelser.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning er meget interessant, men titlen afslører måske, at man bevidst anlægger en lidt for global synsvinkel. Historien viser, at alle kunstige forsøg på at gøre Transkaukasien til en politisk og kulturel enhed er dømt til fiasko. I det mindste har Aserbajdsjan ikke samme kulturelle identitet som Armenien og Georgien. De nationale politikker kan derfor ikke erstattes på dette område, idet de er langt mere nuancerede end en fælles europæisk politik. Man må for eksempel ikke glemme de særlige forbindelser mellem Frankrig og Armenien.
En anden globalisering, en anden fejlagtig sammensmeltning, findes i punkt 12, som er unødvendigt uforpligtende både for Rusland og Tyrkiet. Under alle omstændigheder er det Tyrkiet og ikke Rusland, der har indført en blokade af Armenien. Det må man erkende. I punkt 17 erkender man da også dette faktum, idet man med rette kræver, at blokaden mod Armenien ophæves.
På trods af disse forbehold er det udmærket, at Den Europæiske Union har et godt forhold til disse tre meget forskellige nationer, der har indlysende fælles interesser med Europa. Derfor stemmer vi for denne betænkning.

Van Bladel
Hr. formand, for ti år siden arbejdede jeg på en avisredaktion, og ingen havde på daværende tidspunkt hørt om Nagorno-Karabakh, Ingusjetien eller Daghestan. I indeværende uge, så mange år senere, omtaler den franske avis Le Figaro Aserbajdsjan som Kaukasus' Kuwait. Tiderne kan skifte. Hvorfor skulle jeg som nederlandsk parlamentsmedlem interessere mig for dette område? Fordi jeg er klar over, at der under jordoverfladen i Kaukasus ligger et produkt, hele verden er involveret i, et produkt, der er vigtigt for stabiliteten.
At læse fru Carrère d'Encausses betænkning er som at læse en historisk roman. Én ting fremgår klart. Problemerne er særdeles omfattende, og sådan vil løsningerne også være. Europa kan spille en stor rolle heri ved allerførst at kortlægge de økonomiske behov i denne region og frem for alt ved gennem sin aktive tilstedeværelse at forsøge at stå som politisk garant for disse staters uafhængighed, demokratiets fremme og mindretallenes rettigheder. Det kan eksempelvis OSCE spille en meget vigtig rolle i.
Der er etableret et Økonomisk Samarbejdsområde ved Sortehavet. Det er en interessant indfaldsvej til dette område, der via Donau og Rhinen ender i Nordsøen. Grækenland er medlem af Det Økonomiske Samarbejdsområde, og Østrig og Italien har observatørstatus. Det er meget vigtigt, at disse lande inddrages i den aktive tilstedeværelse i denne region.
Fru Carrère d'Encausse har afstukket rammerne. Nu kan Kommissionen og Rådet gå i gang. Jeg går helhjertet ind for denne betænkning.

Feret
Hr. formand, først vil jeg gerne fremhæve den høje kvalitet af den magisterforelæsning, som fru Carrère d'Encausse endnu en gang har givet os.
Jeg er i øvrigt helt overbevist af argumenterne til fordel for et tæt samarbejde mellem Den Europæiske Union og de tre transkaukasiske republikker. Olierigdommen i Aserbajdsjans undergrund er naturligvis et vægtigt argument.
Spørgsmålet er, om nødvendigheden af, at Europa ikke overlader banen til amerikanske selskaber, som allerede er til stede i Baku, skal veje tungere end risikoen for at drille den russiske bjørn lige ved dens egen grænse. Jeg vil svare ja på det spørgsmål. Derimod mener jeg ikke, at vi skal imødekomme de transkaukasiske befolkningers ønske om at blive integreret i de europæiske strukturer. De transkaukasiske republikker er ikke mere europæiske end Tyrkiet, Marokko eller Sydkorea. Argumentet om en tilbagevenden til Europa, en af deres kulturs kilder, er ikke relevant, med mindre vi accepterer også at integrere det gamle Mesopotamien, Iran og Irak i Den Europæiske Union, og hvorfor så ikke gøre Bagdad til hovedstad i det nye Stor-Europa.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, først vil jeg gerne sige mange tak til ordføreren, fru Carrère d'Encausse, for hendes udførlige og udmærkede betænkning om strategien for de transkaukasiske republikker.
Jeg vil imidlertid også gerne fremsætte en særlig tak for det historiske tilbageblik, som hun her har udarbejdet; det er efter min mening meget værdifuldt, fordi det er et udmærket eksempel på, at man kun kan forstå mange problemer fra mange områder og dermed også kun finde forslag til løsninger, når man ser dem i deres historiske kontekst og tillige i deres religiøse kontekst.
Dog vil jeg lige bemærke, at jeg fornemmer en vis politisk farvning i dette historiske tilbageblik, især når jeg læser beskrivelsen af den russiske marionet Sjevardnadze, som efter min mening igen og igen stilles i et for positivt lys.
Men jeg vil gerne benytte min korte taletid til at endnu en gang gøre opmærksom på betydningen af Transkaukasus - navnlig i forholdet til dets naboer, specielt Tyrkiet - samt for så vidt angår vor energiforsyning fremover. Vi skal sætte alt ind på i den transkaukasiske befolknings interesse, men også i vor egen europæiske interesse at sørge for stabilitet i denne region.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg beklager dybt, at vi på grund af den ubønhørlige tidsbegrænsning ikke har kunnet få en endnu længere præsentation af fru Carrère d'Encausses betænkning. Hun er ubestrideligt en autoritet på dette område, og jeg vil gerne takke hende for den perspektivrige og udtømmende betænkning, hvori hun understreger de transkaukasiske staters strategiske betydning og Den Europæiske Unions interesse i en aktiv tilstedeværelse i dette område. Vores primære interesse er at hjælpe disse lande. At hjælpe dem med at udvikle sig hen imod uafhængige demokratier, etablere tættere forbindelser til Europa og bringe de eksisterende konflikter til ophør.
Selv om det nu er længe siden, at Kommissionen udarbejdede sin meddelelse om en mulig EU-strategi for forbindelserne med de transkaukasiske republikker, er der desværre ikke sket væsentlige ændringer i området. Og der kan da heller ikke opnås et varigt resultat, hvis de tre omhandlede lande ikke finder frem til en modus vivendi med hinanden indbyrdes og med nabolandene, og i så fald vil hele den investering, vi har foretaget i form af humanitær bistand og fødevarehjælp, teknisk bistand og lån, som beløber sig til 800 mio ECU siden uafhængigheden, være frugtesløs. Kommissionen håber på at kunne udnytte situationen som største donor i regionen til at støtte de internationale bestræbelser på at løse konflikterne, navnlig i Nagorno-Karabakh.
Selv om Rådet ikke er nået frem til at fastlægge en fælles holdning som foreslået af Kommissionen, har det dog vedtaget nogle konklusioner, som har gjort det muligt at fremme det regionale samarbejde i Kaukasus, såvel gennem samarbejds- og partnerskabsaftalerne som gennem TACIS-programmet, navnlig på energi- og transportområdet. Vi kan således også fremover regne med midler til at fortsætte det økonomiske samarbejde med den enkelte republik i forhold til vore politiske mål. Det giver os desuden de fornødne rammer til at udbygge Europas økonomiske tilstedeværelse og på denne måde afbalancere de sikkerhedsproblemer, som dominerer politikken, især i Armenien og Aserbajdsjan.
Af alle disse årsager finder jeg det afgørende med en snarlig ratificering af de tre aftaler, der er udformet på en måde, så de ligner hinanden mest muligt. Hvis Den Europæiske Union satser på at øge sin rolle i området, må der rettes særlig opmærksomhed mod vore forbindelser med hvert af de tre lande, og i øjeblikket opfattes Kommissionen ikke alene som en stor donor, men respekteres også for sin upartiskhed - som det er blevet understreget i nogle af indlæggene i dag. Det er vigtigt, at vi fortsat viser forståelse for de forskellige parters problemer. Og når der i betænkningen tales om nødvendigheden af at åbne grænserne mellem Tyrkiet, Aserbajdsjan og Armenien, må vi huske på, at Armeniens problem er blokaden, medens Aserbajdsjans største problem er at få besættelsen af dets territorier bragt til ophør, herunder også dem, der ligger uden for NagornoKarabakh, samt en million flygtninges tilbagevenden med garantier.
Med hensyn til den demokratiske udvikling i området vil Kommissionen nøje følge situationen og lægge pres på myndighederne med henblik på yderligere fremskridt. Og OSCE's rapport om præsidentvalget i Armenien viser, at det ikke kun er Aserbajdsjan, der har problemer med demokratiet. Det vigtigste er, at de to lande forstår, at der må ske forbedringer, og til det formål kan vore programmer tekniske bistandsprogrammer anvendes som støttemiddel, og det skal understreges, at jo stærkere vore bilaterale forbindelser er, jo flere muligheder vil vi have for at bidrage til virkelige fremskridt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, jeg bliver desværre nødt til endnu en gang at henlede Deres opmærksomhed på Gruppen De Grønnes holdning. Vi kunne ikke stemme for betænkningen, således som den nu er kommet igennem med ændringsforslagene, fordi den tegner et billede af en meget ensidig strategi, som først og fremmest er præget af de enkelte europæiske staters vilje til relativt hurtigt at nå frem til olieforekomsterne i Det Kaspiske Hav og ikke lade de andre konkurrenter få forspring. Den, der har været der og set disse stærkt forurenede oliefelter, kan se, at der findes et helt andet ansvar for denne region end det at nå frem til olieforekomsterne så hurtigt som muligt. Der findes et ansvar for at skabe fred i regionen. Her kan jeg ikke få øje på nogen virkelig effektiv strategi. Med en hurtig vedtagelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, som ikke er bundet til en fredsløsning, og et generelt krav om ophævelse af blokaden bliver det klart, at der for det første i Europa er manglende forståelse for denne region og for det andet at netop dét ikke fremmer en løsning af konflikten.
Når partnerskabs- og samarbejdsaftalerne vedtages og er trådt i kraft, betyder det, at en stor del af befolkningen, som slet ikke har hjemme dér mere - og det er flere millioner - slet ikke kommer til at nyde godt af støtten. Det betyder, at Nagorno-Karabakh ikke kan deltage. Eller vil De måske støtte Nagorno-Karabakh via Latchinkorridoren, hvilket ville være i modstrid med folkeretten? Det går ikke at sætte partnerskabs- og samarbejdsaftalerne i kraft, uden at de er tilknyttet en fredsløsning. Det betyder jo ikke, at vi ikke sætter alle vore penge og kræfter ind på at hjælpe dér, hvor det er nødvendigt. Men intet flytter sig i Den Europæiske Union. Intet flytter sig, når det drejer sig om at udvide ECHO-mandatet for dér at bygge den gyldne bro. Intet flytter sig, når det drejer sig om at ændre TACIS for at tage fat på sagen med sociale foranstaltninger, og intet flytter sig i den reelle støtte til en fredsløsning. Der er mange gode ord, men der er ingen forståelse for regionens virkelige problemer. Vi kan ikke stemme for en sådan strategi, der ganske vist er velment, men tager helt fejl af kendsgerningerne.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne forklare grunden til, at jeg i modsætning til det, jeg sagde lige før, stemte mod betænkningen, der blev præsenteret for os i sin endelige udgave, hvilket i øvrigt gjorde mig til det eneste medlem, der stemte imod.
Jeg er enig i betænkningens indhold på nær et ord, som er et ord af principiel betydning for mig, når det hedder, at vi opfordrer Kommissionen og Rådet til at oprette fællesskabsambassader. Fællesskabet kan ikke have nogen ambassade i et land. At ville lave det, og det på trods af realiteterne, er at gøre Den Europæiske Union en bjørnetjeneste.
I modsætning til det, talerne sagde for et øjeblik siden, findes der i øjeblikket ambassader i forskellige lande. Der findes fire eller fem i hver af de tre transkaukasiske stater. I modsætning til det, der er blevet sagt, sker der en egentlig koordinering mellem ambassadørerne; der er endda tale om et formandskab, som varetages af ambassadørerne, selv om det land, der har unionsformandskabet, ikke er et af de lande, der er repræsenteret med en ambassade. Fællesskabets delegation skal derimod være en delegation og ikke en ambassade. Jeg har kunnet konstatere på stedet i Georgien, hvor farligt det kan være at kalde noget for en ambassade, når det skal forblive en delegation. Det er grunden til, at jeg har stemt imod betænkningen, men jeg vil gerne præcisere, at jeg i alt væsentligt er enig i dens indhold.

Eriksson og Sjöstedt
Vi har stemt for betænkningen, vi mener, at det er vigtigt, at EU's medlemsstater udvikler relationer, bistand, handel og samarbejde med de transkaukasiske republikker. Eftersom vi modsætter os EU's bestræbelser på at udvikle en fælles udenrigspolitik, vender vi os mod betænkningens fremhævelse af FUSP, navnlig tankerne om at oprette særlige EU-ambassader.

Lindqvist
EU bør efter min opfattelse ikke oprette egne ambassader, men opretholde relationer med omverdenen på andre måder.

Wibe
Jeg er fuldstændig enig i betænkningens formuleringer om, at det er vigtigt at hjælpe de transkaukasiske republikker. Jeg har dog forbehold med hensyn til punkt 1 og 36, hvor der tales om Unionens behov for at oprette særlige, fælles ambassader. Jeg mener ikke, at EU er en juridisk person, som kan oprette ambassader. Dette bør være forbeholdt de enkelte lande.

Beskyttelse af geografiske betegnelser
og oprindelsesbetegnelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0412/96) af Fantuzzi for Udvalget om Landbrug og udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (KOM(96)0266 - C4-0439/96-96/0159(CNS)).

Fantuzzi
Hr. formand, jeg ved ikke, om alle mine kolleger har læst begrundelsen for denne betænkning. Jeg finder, at den giver udtryk for en vis betænkelighed og tillige en smule bitterhed over, hvorledes man forvalter forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler. Og vi kan sige, at også dagens forslag indgår i en strid mellem EuropaParlamentet, Kommissionen og Rådet om en efter min mening meget ømtålelig sag.
Forhistorien er velkendt. På grundlag af beslutningen om fetaosten, der er blevet registreret som et typisk produkt af europæisk oprindelse fra juni 1996, har Kommissionen fremsat dagens forslag, dvs. forslaget om at fastsætte den overgangsperiode, i hvilken man kan godkende et produkt, der tilegner sig, minder om eller efterligner et registreret produkts virkelige oprindelse - som nu er på fem år fra datoen for offentliggørelsen af forordningen og gælder alle - til fem år regnet fra registreringsdatoen for det enkelte produkt, det vil i praksis sige fra i dag og fremefter.
Man kunne sige, at der er tale om en enkel og mindre ændring af teknisk karakter, der simpelt hen er begrundet i den objektive forsinkelse, der har været med hensyn til gennemførelsen af forordningen. Det mener jeg ikke, og derfor giver jeg udtryk for betænkelighed. Og også Parlamentets Landbrugsudvalg erkender vi - lad os forstå hinanden ret - at der har været tale om en forsinkelse. Dette har vi klaget over mange gange, idet vi har sagt, at der også har været tale om efterladenhed. Jeg husker, at der den 26. oktober 1995 blev rejst en mundtlig forespørgsel her i salen, og at Kommissionen blev opfordret til at bringe forsinkelsen til ophør, idet denne medførte alvorlige konsekvenser for producenterne og forbrugerne.
Jeg finder, at man har undervurderet dette spørgsmål og tillige gået ind for en uretmæssig brug af den forenklede procedure. Jeg må sige, at vi først i midten af 1996 fik de to første pakker om registrerede produkter. Dersom forsinkelsen følgelig er den virkelige og objektive grund til disse ændringer af teknisk karakter, finder jeg, at Kommissionen og Rådet ville gøre vel i at acceptere de ideer, der indeholdes i min betænkning, dvs. at forlænge det tidsrum på fem år, der er omhandlet i forordning nr. 2081/92, og som regnes fra datoen for forordningens offentliggørelse, til syv år og fastsætte en yderligere mulighed for forlængelse for så vidt angår bestemte produkter efter den procedure, der er omhandlet artikel 15, dog stadig i overensstemmelse med ånden i og tankegangen bag forordning nr. 2081/92.
Jeg frygter derimod, at dette forslag, således som det er udformet, snarere end af den virkelige grund udspringer af forsinkelsen for at skabe et alibi for denne og opmuntre modstanderne af denne, og vi ved, hvor mange der har været og stadig er. Ved helt at nulstille overgangsperioden finder jeg, at man giver et godt politisk signal, også fordi en af fordelene ved den nye Verdenshandelsorganisation er trips-aftalen om den intellektuelle ejendomsret, hvis artikel 22 netop omhandler muligheden for på verdensmarkederne at beskytte produkter fremstillet af landbrugsvarer med geografisk oprindelsesbetegnelse. Og hvordan skal vi med disse ændringer kunne fremstå som troværdige over for vore partnere uden for Europa, når vi kræver denne respekt fra deres side?
Jeg finder, at vi herefter giver afkald på at udnytte en række etablerede kvalitetsprodukter. Når vi efter krisen om de gale køer har erkendt, at der er bristet et bånd, som uden videre bestod mellem forbrugernes tillid og landbrugsvarers gode kvalitet, så lad os dog beholde de tråde, som endnu består. Og jeg mener, at denne tanke om typiske produkter er en tanke, som endnu har objektiv gennemslagskraft over for forbrugerne.
Jeg mener ikke, at de typiske produkter skal være et stempel, der alene skal benyttes i overenskomster, men at de skal betegne en stor fond af erfaringer og professionalitet inden for hele det europæiske landbrug. At opgive dette er efter min mening det samme som at give amerikanerne en stor gave.
Endelig mener jeg, at Kommissionen bør sige os, hvornår den vil få færdiggjort de lister, der er omtalt i forbindelse med gennemførelsen af de nye pakker, der - håber jeg - endeligt fuldt vil udvikle den forenklede procedure, der er omhandlet i artikel 17 i forordning nr. 2081/92. Dette svar er efter min mening af stor betydning, fordi vi skal igennem en ny gennemførelsesfase for forordningerne, dvs. iværksætte den almindelige procedure, der skal gøre en ende på denne forvaltning, som har givet anledning til mange problemer og forsinkelser, og som snart skal ophøre.

Wilson
Hr. formand, dette drejer sig om forslaget til Rådets forordning om ændring af en forordning. Der er altid en god grund til at tillade undtagelser, sådan som vi har set det i den oprindelige forordning; men vi bør ikke tillade, at undtagelserne gøres til reglen. Det bør kun ske under helt ekstraordinære omstændigheder.
Det, der skiller os ad, er to år. Kommissionen går ind for 1996 plus fem år. Ordføreren foreslår det oprindelige tidspunkt 1992 plus syv år. Vi siger 1999, de siger 2001. Beskyttelse af geografiske betegnelser er en god ide. Det kan øge værdien af produkter fra fattigere landområder. Det kan sikre kvalitet. Det kan bruges af små virksomheder som modvægt til de magtfulde internationale virksomhedsinteresser. Men hvis vi slækker på fristerne, hvis vi ikke holder os til dagsordenen, hvis vi er for træge, vil man tro, at vi enten ikke er seriøse eller ikke er effektive. Kommissionen gør ret i at ville forbedre situationen; men hr. Fantuzzis ændringer er bedre, og jeg vil opfordre til, at man støtter hans forslag.

Schierhuber
Hr. formand, kære kolleger, landbruget er uden tvivl inde i en omstillingsfase. Liberaliseringen gennem WTO, stadig nye og forbedrede produktionsmetoder og til slut også den internationale konkurrence har i de sidste år ført til store forandringer. Det er klart, at man ikke kritikløst skal skære alt over én kam, men jeg tror nu, at BSE på en eller anden måde passer ind i dette billede. Vi skal passe på, at landbruget ikke udvikler sig i en uønsket menneskefjern retning. De kommende år vil jo nok bringe en del reformer. Der skal i den forbindelse lægges særlig vægt på forbrugernes ønsker. Det er vel også klart, at forbrugerne i stort antal ønsker naturlige og sunde produkter og at grundlaget for landdistrikterne styrkes gennem en produktionsmetode, der er i pagt med naturen, og gennem et landbrug baseret på bønder.
Et af de vigtigste aspekter i denne omstilling skal nok være, at landbrugsproduktets oprindelse og indhold kan fastslås entydigt. Med i denne samlede plan hører oprindelsesbetegnelserne, som det fremgår af forordning 2081/92, som vi drøfter her, og mærkningen af okser og oksekød, der omsider skal indføres som en følge af BSEkatastrofen. Kun således kan forbrugeren omsider igen få tillid til produkterne, og kun således kan en fair konkurrence mellem producenten og det frie marked foregå. I den forbindelse skal der naturligvis tages passende hensyn til de europæiske regioners traditioner og kulturelle forskelle.
Jeg mener at kunne hævde, at alle regioner i Den Europæiske Union har deres helt specifikke særegenheder og - dét er jeg sikker på - tillige fordele. Enhver situation, sagde en klog mand hos os engang, er en gunstig situation. Det gælder blot om at vide for hvad. Så har også vi mulighed for, at vore produkter nyder godt af det gode omdømme og beskyttes mod uønsket efterligning. Men det er også klart, at de naturlige grænser er flydende i dette spørgsmål.
Mange produkter, som oprindelig kommer fra en ganske bestemt egn, er ofte i årtier som en selvfølge blevet produceret i andre regioner. Derfor vil jeg gerne opfordre til, at de negative konsekvenser mildnes for de berørte producenter med passende overgangsfrister. Netop set ud fra mit hjemland Østrigs synsvinkel anmoder jeg her virkelig om passende hensyntagen, da vi har en meget stor produktion inden for områder, hvor der kan opstå problemer.
Fantuzzi-betænkningen lever med muligheden for en forlængelse af overgangsfristen også op til dette krav. Jeg mener, at den vej, der er valgt, er den rigtige.

Santini
Hr. formand, dette forslag til forordning har følgelig en vis karakter af lapperi, et noget sent svar på et problem af vital betydning for tillidsforholdet mellem producent og forbruger.
Hvad man i dag kan håbe, efter at så meget tid er gået tabt, er, at bureaukratiet vil sætte farten op og gøre procedurerne fuldkomne på kortere tid end den, det har taget at nå frem til den forberedende fase.
I artikel 13 tales der om en overgangsperiode på højst fem år fra datoen for forordningens offentliggørelse for at gøre det muligt for medlemsstaterne at opretholde nationale regler, der tillader brug af de betegnelser, der figurerer i stk. 1, litra b), men kun på bestemte betingelser, nemlig at produkterne lovligt er blevet bragt i omsætning under disse betegnelser mindst fem år før datoen for forordningens offentliggørelse, og for det andet at produkternes virkelige oprindelse fremgår af etiketterne.
Jeg kan tiltræde ordførerens forslag om at fastsætte overgangsperioden til syv år med mulighed for at kræve en yderligere forlængelse i tilfælde af bevislige vanskeligheder. Men syv år fra 1992, altså datoen for denne forordnings tilblivelse vil - når vi regner efter - føre os frem til 1999, hvilket Kommissionen ikke ønsker at foreslå. Fem år, men fra hvornår? Fra datoen for forordningens offentliggørelse, og følgelig fra i år - håber vi da i det mindste - og dette vil føre os frem til år 2002 med den bestående besværlige situation. Dette vil betyde, at danskerne vil fortsætte med at fremstille den berømte græske »feta« - og således forvirre forbrugerne - og at også d'herrer tyskere fortsat vil fremstille den typiske italienske »grana« under et tysk mærke.
Dette, hr. formand, er ikke et udslag af frihed, men af en vulgær kommerciel plagiering. Sådan er Europa ikke! Jeg har i går læst et interview med en sociolog, der sagde: «Jeg tager afstand fra tanken om en europæisk integration, der bygger på en identitetsudjævning, jeg forkaster tanken om øl, der er det samme fra Hamburg til Palermo og tanken om en vin med samme organoleptiske egenskaber fra Grækenland til Bretagne«. Jeg tror ikke, at dette er et problem, der vedrører Europas enhed, der er blot tale om en forvirring inden for produktionen.
Vel, de geografiske angivelser og betegnelser, der beskyttes, kan være et troværdigt bevis for bevaringen af produkternes identitet, uden at man bringer de frie varebevægelser i fare på et marked, der - naturligvis - skal bevare sit europæiske særpræg. Også for landbrugs- og industrivarer er godkendelsen følgelig alene politisk, således som det gælder for borgernes vedkommende, at de fødes som og fortsat vil være tyskere, portugisere og italienere, men leve som europæiske borgere. Dette skal også ske med hensyn til jordens frembringelser.

Olsson
Hr. formand, Europa er jo egentlig en fantastisk verdensdel, og EU er også et fantastisk område med sin mangesprogethed og sin mangfoldige kultur. Man kan endda sige, at vi er »polygastronomiske«; vi har mange madkulturer i Unionens forskellige egne. Det betyder også, at vi ofte har forskellige betegnelser for den samme ting, hvilket er naturligt, eftersom vi bruger forskellige sprog. På den anden side sker det også ind imellem, at vi kalder forskellige ting det samme, hvilket derimod ikke er helt rigtigt.
Alt dette er en meget kompliceret situation, som det er vigtigt, at vi forsøger at rede ud. Samtidig er det vigtigt at bemærke, at det, der er ved at ske i den europæiske integration og i erhvervslivet, er, at vi i stadig højere grad koncentrer virksomheder til store, centrale enheder. Det er ikke selvindlysende, at fødevareforbrugerne betragter dette som noget specielt godt. Måske forholder det sig sådan, at fødevareforbrugerne ønsker at få det lokale særpræg, måske vil fødevareforbrugerne have en fornemmelse af at vide, hvordan og hvor en bestemt fødevare er blevet produceret. I den forbindelse er både oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser vigtige, så længe de ikke misbruges.
Jeg har erfaringer fra de svenske forhandlinger om medlemskab og ved, at dette spørgsmål var genstand for omfattende diskussion. Man kan sige, at de navne og benævnelser, som vi bruger for produkter, måske var uhensigtsmæssige i EU-sammenhæng, men vi ønskede alligevel at beholde dem. Derfor tror jeg, at det er vigtigt at få skabt orden her, så vi ikke står med vildledende oplysninger på længere sigt. Samtidig må der være fleksibilitet, så vi kan acceptere, at et land får lov til at beholde en bestemt, traditionel benævnelse inden for landets grænser indtil videre, eller indtil spørgsmålet er blevet løst på anden vis. Derfor lægger jeg vægt på at der findes en vis tidsfrist, og jeg mener, at Kommissionens tidsfrist i bund og grund er at foretrække. Jeg ville også gerne have, at der blev mulighed for at forlænge tidsfristen i tilfælde af problemer med et bestemt produkt. Jeg vil gerne undgå indskrænkninger af denne mulighed for forlængelse.
Hr. formand, dermed tror jeg, at vi kan gå videre til afstemningen om denne betænkning, og jeg håber, at vi i store træk kan blive enige. Jeg er i det store hele enig med hr. Fantuzzi, bare vi erkender, at der findes en del problemer, måske især i de nye medlemsstater.

Barthet-Mayer
Hr. formand, lokale og regionale kvalitetslandbrugsprodukter kræver et stærkt europæisk beskyttelsessystem inden for rammerne af det indre marked. Oprettelsen af BGB og DOP går i samme retning. Kommissionen har ikke været lydhør over for visse medlemsstaters ønske om en nationale beskyttelsesordning i overgangsperioden, indtil den endelige fællesskabsregistrering af disse nye betegnelser er på plads.
Oprindelig gav forordningen mulighed for, at medlemsstaterne kunne bevare deres nationale betegnelser i fem år efter forordningens offentliggørelse, altså frem til 1997. Kommissionen har foreslået en ændring af overgangsperiodens ikrafttrædelsesdato ved at erstatte datoen for forordningens ikrafttrædelse med registreringsdatoen for de enkelte produkter. De kan hurtigt forestille Dem, at dette bliver vanskeligt at kontrollere.
Vores kollega hr. Fantuzzi mener med rette, at Kommissionens sagsbehandling har været for langsom, hvorved de lokale producenter og forædlingsvirksomheder straffes, idet de helt legitimt siden det indre markeds indførelse har ventet på at få beskyttet deres betegnelser på hele Fællesskabets område. Ordførerens forslag er meget enkelt: at forlænge overgangsperioden til syv år regnet fra datoen for forordningens ikrafttræden. Det er et udmærket forslag, som har den fordel, at det letter kontrollen.
Mere generelt skal der stadig gøres store fremskridt inden for området beskyttelse og markedsføring af landbrugsprodukter og lokale produkter inden for Fællesskabet, inden vi får det Europa, vi ønsker. Jeg drøftede for nylig problemet med producenter fra Alsace. Hver eneste dag støder landbrugere eller vinbønder samt forædlingsvirksomheder på håndværksbasis på juridiske, skatte- og afgiftsmæssige og administrative forhindringer i visse medlemsstater, hvilket den dag i dag er en skjult form for protektionisme, hverken mere eller mindre. Hvad angår de lokale produkter ser det således ud til, at det store fælles marked ikke har bidraget med noget som helst nyt.
Kære kolleger, vore udvalg må undersøge disse fejl og mangler, således at vore fremragende kvalitetsprodukter endelig kan cirkulere frit i hele Unionen med fælles regler til gavn for gennemsigtigheden og til tilfredshed for forbrugerne og de europæiske borgere.

Baldarelli
Hr. formand, jeg er enig i ordførerens forslag, fordi det er i overensstemmelse med en opfattelse, der nu er grundfæstet hos landbrugets producenter og særlig angår de muligheder, der i øjeblikket findes markedet.
Fra mere end en side tilskynder man os til at tænke på markedet som et grundlæggende referencepunkt for tilrettelæggelsen af produktionen såvel som en sikker indkomstkilde. Man skal vide, at oprindelsesbetegnelser for produkter og ligeledes geografiske oprindelsesbetegnelser kan være et vigtigt middel til opretholdelse af indkomster med henblik på at motivere landbruget og ligeledes komme en subsidiepolitik til livs, der indtil i dag også er blevet opretholdt på grund af de åbenlyse vanskeligheder ved at skabe indkomster i mange landbosamfund i Den Europæiske Union.
Fra dette synspunkt må vi følgelig sørge for, at Kommissionens virke bliver mere målrettet og mere præcist, og yderligere undtagelse kan ikke accepteres. Naturligvis skal dette reguleringsmæssige referencepunkt ikke være det eneste, idet markedet tillige kan styres ved et præcist og målrettet virke fra producentorganisationernes side og tillige gennem sammenslutningerne for kvalitetsbeskyttelse, der ligeledes har foregrebet den retlige regulering og har fået Den Europæiske Union til at tage til efterretning, at der findes et virke på markedet og en rolle for produktet, som skal beskyttes.
Fra dette synspunkt finder vi følgelig, at dette virke i producentorganisationerne bør stimuleres yderlige, og at det naturligvis er nødvendigt tillige at forebygge den lange, alt for indviklede og bureaukratiske sagsbehandling, der i øjeblikket tynger producenterne ved registreringen af BOB og BGB.

Funk
Hr. formand, jeg er i det store og hele selvfølgelig indforstået med Fantuzzi-betænkningen, selv om jeg naturligvis må sige, at vi har brug for overgangsfristerne, for i virksomhederne drejer det sig jo også om arbejdspladser. Det bliver man nødt også at tage hensyn til. Når en virksomhed skal omstruktureres, bliver man nødt til at indse, at der her kan forekomme særlig vanskelige tilfælde, og dem bør man kunne mildne. Generelt går jeg ind for, at vi i langt højere grad rykker vore europæiske specialiteter i forgrunden. Hvor jeg end kommer, i alle lande findes der allerede McDonald's, Burger King og Coca Cola, også når man rejser uden for Europa. Det er ret beset en falliterklæring for vor levnedsmiddelindustri, at det ikke er lykkedes for os at opbygge lignende distributionscentraler med masseekspedtion; vi er her gået glip af store markedsandele. Derfor bør vi i Europa pleje vore egne specialiteter, som har en lang tradition og som befolkningen godt kan lide, bedre og gå videre ad den vej.
Under undersøgelsen er jeg ganske vist stødt på de mærkværdigste ting. Vi har nu i lang tid beskæftiget os med BSE, og alle har sagt, at de ville have en mærkning for at kunne være sikre på ikke at blive syge. Dernæst måtte schweizerne overholde et eksportforbud, og vi konstaterede pludselig, at schweizerne fremstiller deres verdensberømte Bündner-kød af argentisk kød. Dette kød stammer slet ikke fra den schweiziske ko! Jeg må ærlig tilstå, at hvis vi laver disse betegnelser så nøjagtige, som hr. Baldarelli sagde, må vi konstatere, at der i Italien, som jeg konstaterede under mit besøg, med stor succes fremstilles parmesanost af mælk fra Bayern og BadenWürttemberg. Vi bør ikke skyde hinanden noget i skoene, som i grunden slet ikke er således, for osten smager udmærket; den kommer for øvrigt bagefter tilbage til Tyskland igen. Jeg kan også godt lide parmesanost, kan jeg ved denne lejlighed betro Dem, og dertil drikker jeg vin fra Württemberg. Det er slet ikke dårligt, for den er nemlig også god.
Vi bør derfor prioritere beskyttelsen højt, men jeg er enig i kommissionsforslaget om, at vi fra datoen for offentliggørelsen lægger fem år oveni, så at vi har tid nok til at gennemføre omstruktureringen. Bortset fra det er jeg enig med Dem i det, De sagde. Vi bør bestræbe os på at rykke vore europæiske specialiteter mere i forgrunden og dermed give forbrugerne en kvalitetsbevidsthed, som de kan stole på. Vi har jo nu på grund af ulovlig anvendelse af hormoner, BSE etc. for køds vedkommende mistet så meget af vort image, at vi med disse specialiteter absolut bør benytte chancen til igen at forbedre tillidsforholdet. Til det formål har vi brug for en vis overgangstid. Stemmes der for den, er vi helt og fuldt indforstået med Fantuzzi-betænkningen.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissær, der findes i hvert enkelt europæisk land en historisk realitet, som bør beskyttes. Det er hævet over enhver tvivl, at der må sættes en stopper for den fremherskende tendens til at ensartetgøre og globalisere alle nuværende og efterfølgende Duponts i Europas historie. Der må i det mindste være noget, som ikke er Dupont. Og det, som ikke er Dupont , er naturligvis det oprindelige produkt, den geografiske oprindelsesbetegnelse, det er den »Porto«, som rent faktisk er en »Porto«, den »Madeira«, som har sin oprindelse på Madeira og ikke er fremstillet i hverken Californien eller Australien.
Hvis Europa reelt ønsker at beskytte en del af sin historie, noget af sin individualitet og ikke blive ligesom hele resten af verden - ikke fordi vi er de andre overlegne, vi er blot forskellige fra dem - må det beskytte sine produkter, det må beskytte sine oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser. Og i den forbindelse er det nødvendigt, at Kommissionen opgiver sit fodslæbende tempo og ikke sidder og venter på, at der bliver indgivet nye ansøgninger om beskyttelse af nye produkter i stedet for at beskytte dem, der allerede er registreret. Det er nødvendigt, at den respekterer de etablerede værdier, hvilket den ikke har gjort i dette tilfælde, og det er det, jeg kritiserer.

Hardstaff
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren, hr. Fantuzzi, for den store indsats, han har gjort med denne betænkning, der analyserer og reviderer lovgivningen om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler.
Dette er et meget vigtigt spørgsmål af betydning for både producenter og forbrugere. De, der producerer regionale specialiteter af høj kvalitet, må have garanti for, at deres produkter ikke kopieres og derefter markedsføres enten til overpris eller til nedsat pris som den ægte vare. Og forbrugerne må vide nøjagtigt, hvad det er, de køber, om det er ægte champagne og Wensleydale ost eller efterligninger, som måske er lige så gode, men stammer fra et andet område.
Som hr. Fantuzzi har gjort opmærksom på, var Kommissionen bekymret for, at den femårige overgangsperiode ikke var lang nok til at registrere alle de produkter, der søger om beskyttelse af geografiske betegnelser for levnedsmidler. Den har foreslået en ny femårig overgangsperiode fra 1996 for de produkter, der endnu ikke er registreret, hvor perioden starter fra ansøgningstidspunktet i stedet for den oprindeligt aftalte dato.
Som ordføreren også gør opmærksom på, kan vi risikere, at hele processen trækker ud i mange år, hvorved situationen bliver kaotisk og lovgivningen undermineres og bliver ineffektiv. Hans forslag om at udvide overgangsperioden med et fast tidsrum, nemlig fra fire til syv år - otte under ganske særlige omstændigheder - fra den oprindelige referencedato, bør kunne give både producenterne mulighed for at koncentrere sig om at lave ansøgninger og embedsmændene mulighed for at behandle disse ansøgninger, så fristerne kan overholdes.
Han foreslår også, at man giver nationale foranstaltninger mulighed for at beskytte disse produkter, indtil en EUbeslutning er truffet. Dette er helt fornuftige forslag fra hr. Fantuzzis side, der skal give større gennemsigtighed og klarhed i implementeringen af de forordninger, som vil være til gavn for både producent og forbruger. Jeg opfordrer Dem til at støtte disse.

Filippi
Hr. formand, jeg er helt enig i det af ordføreren, hr. Fantuzzi, anførte og i de argumenter, hr. Santini har fremført, hvorfor jeg ikke skal gentage dem her. Jeg vil benytte den tid, jeg har til rådighed, til at vende tilbage til og understrege betydningen af forhandlingen i dag, som kan synes speciel, men som erindrer os om nogle tanker om og holdninger til det europæiske landbrugs problemer.
Men førend jeg gør dette, vil jeg forsikre min kollega og kære ven, hr. Funk, at den parmesanske reggiano - «grana parmigiano reggiano« - umuligt kan fremstilles af mælk fra Bayern, og at de kriterier, der gælder for kontrollen af parmigiano reggiano, kan tjene til eksempel netop for kvaliteten af andre produkter. Jeg er søn af mælkeproducenter, der altid har fremstillet reggiano parmigiano, og jeg ved, hvad vi taler om.
Jeg har netop nævnt forskellige tanker. Vi taler alle om kvalitet, men - tilgiv mig den skematiske form - der findes to holdninger til kvalitet, som altid kommer frem, og de har efter min opfattelse vist sig under forhandlingen her i formiddag. Der er dem blandt os, der, når der tales om kvalitet, tænker på de små og mellemstore producenter og behovet for at belønne dem, når de fremstiller kvalitetsprodukter, men der også dem, der samtidig tænker på forbrugeren, som har ret til nøjagtige oplysninger om, hvad han køber, og hvad han fortærer, og endelig er der folk, der vel taler om forbrugerne, men altid i tankerne har de store virksomheder, der producerer ekstensivt inden for landbruget og industrien, dvs. de store multinationale distributionsselskaber, og som benytter kvalitetsbegrebet i et forsøg på at bøje og strække det efter interesser, der ikke har noget at gøre med de små og mellemstore producenters og forbrugernes interesser.
Vel, der må bringes en vis klarhed ind i dette. Jeg finder, at vi skal træffe foranstaltninger, der gør det muligt at overvinde de begrænsninger, som endnu findes inden for reglerne, som for deres vedkommende skal være klare og endelige regler og tjene til gennemførelsen af forordning nr. 2081/92, og ikke en ændring af denne. Vi må have mindre bureaukrati og større gennemsigtighed i kompetencefordelingen mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne.
For at opnå disse resultater finder jeg, at ændringsforslagene 4, 9, 10, 11 og 12 bør forkastes. Jeg opfordrer derfor samtlige kolleger her i Parlamentet til forkaste disse ændringsforslag, nemlig 4, 9, 10, 11 og 12 - idet vi ellers blot snakker godt, men roder slemt i det.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil til en indledning takke Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og dets ordfører, hr. Fantuzzi, for den konstruktive håndtering af dette spørgsmål, der var genstand for en animeret debat i Europa-Parlamentet i oktober sidste år.
Forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser forbyder anvendelsen - ud over den i forordningen fastsatte overgangsperiode - af registrerede og beskyttede betegnelser, også selv om der anvendes mere indirekte udtryk vedrørende oprindelsen. Formålet med Kommissionens forslag er at gøre det muligt for de producenter, som ikke længere kan anvende de registrerede navne, at tilpasse sig denne retssituation. Derfor må overgangsperioden være tilstrækkelig lang, således at producenterne kan træffe de nødvendige foranstaltninger vedrørende markedsføring, etikettering, osv.
I betragtning af at det første forslag om registrering af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser, der fremsattes i overensstemmelse med den forenklede procedure, først blev forelagt i marts 1996, og at den nugældende overgangsperiode udløber den 25. juli 1997, må der træffes foranstaltninger til, at dennes gyldighedsperiode forlænges, således at den regnes fra den dato, hvorpå betegnelserne for de enkelte berørte produkter registreredes, og ikke fra datoen for forordningens ikrafttræden.
Derfor er formålet med forslaget til ændring af artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2081/92 følgende: at udgangspunktet for beregningen af ovennævnte overgangsperiode ændres, således at de fem år regnes fra den dato, hvorpå betegnelserne for de enkelte berørte produkter registreredes. Dette vedrører dog kun de betegnelser, der er registreret i henhold til den forenklede procedure i artikel 17, og ikke de nye, der er registreret i henhold til den normale procedure i artikel 5, 6 og 7.
For det andet foreslås det, at overgangsperioden skal gælde både litra a) og litra b) i stk. 1 i artikel 13. Formålet med denne bestemmelse er at gøre det muligt, at f.eks. udtrykket »feta« kan anvendes som sådant i overgangsperioden, medens det ifølge de eksisterende regler - i en overgangsperiode - kun er tilladt at anvende udtryk som »fetastil«, «fetatype«, «fetametode«, osv.
For det tredje: eftersom de eksisterende beskyttede betegnelser, der altså anvendes i medlemsstaterne, er de betegnelser, der er anmeldt i overensstemmelse med artikel 17 - den forenklede procedure -, bør overgangsperioden kun gælde for de betegnelser, der er registreret i medfør af denne bestemmelse, for at undgå at skade producenterne ved at lade en sådan tilpasningsperiode gælde for de nye betegnelser.
For så vidt angår ændringsforslagene, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 1 og 5, da disse forslag efter Kommissionens mening ikke er tilstrækkelige til at gøre det muligt for de berørte producenter at tilpasse sig den nye retssituation, dvs. forbuddet mod at anvende de registrerede betegnelser. Ændringsforslag nr. 2 og 8 kan ikke accepteres, fordi Kommissionen i henhold til artikel 17, stk. 3, skal træffe en positiv eller negativ afgørelse vedrørende hver enkelt betegnelse, der indgives til registrering. Dog kan forslaget i ændringsforslag nr. 4 og ændringsforslag nr. 11, første del, være nyttige, og de vil blive nærmere undersøgt.
Kommissionen satser på at finde den mest egnede formulering på dette område. Ændringsforslag nr. 7 forekommer overflødigt, eftersom Kommissionens forslag omhandler en 5-årig periode, og formålet med ændringsforslag nr. 6 allerede er udtrykt i teksten, hvorfor Kommissionen ikke finder ændringsforslag nr. 7 nødvendigt.
Ændringsforslag nr. 11, anden del, kan ikke accepteres, fordi en medlemsstat ikke kan fastsætte en overgangsperiode. Og ændringsforslag nr. 12 er ikke hensigtsmæssigt, da det er mere restriktivt end Kommissionens forslag. Derimod kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 3 og nr. 9.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går over til afstemningen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 11.20)

