Nærhedsprincip og universalitet i forbindelse med sociale offentlige tjenesteydelser i EU (forhandling) 
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for genoptaget.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel til Kommissionen (Β7-0218/2010) af Jan Olbrycht og Lambert van Nistelrooij for PPE-Gruppen, Heide Rühle for Verts/ALE-Gruppen, Oldřich Vlasák for ECR-Gruppen, Peter Simon, Françoise Castex, Evelyne Gebhardt og Proinsias De Rossa for S&D-Gruppen samt Ramona Nicole Mănescu og Olle Schmidt for ALDE-Gruppen om nærhedsprincippet og princippet om universel adgang til offentlige sociale tjenesteydelser i EU.
Jan Olbrycht
Fru formand! Jeg vil gerne påpege, at den mundtlige forespørgsel, der her er blevet fremsat, er affødt af Kommissionens beslutning om at kortlægge, hvilke grupper der kan få gavn af socialt boligbyggeri i Nederlandene. Denne beslutning gav anledning til betydelig diskussion og interesse blandt medlemmerne af Parlamentet, fordi den har vigtige konsekvenser. Det er en kendsgerning, at der i de forskellige EU-medlemsstater anvendes forskellige definitioner af socialt boligbyggeri, der betragtes som en offentlig tjenesteydelse. Disse definitioner hænger også sammen med, at vi har forskellige kriterier for brugen af socialt boligbyggeri, og at vi har forskellige fordelinger af ansvaret. Ansvaret ligger hos de offentlige myndigheder, men kontrahenterne kan være både offentlige og ikkeoffentlige.
Interessen for socialt boligbyggeri skyldes til dels bestemmelser om offentlig støtte, men også den definition, der bruges ved kortlægning af omkostninger, som er berettigede til støtte fra strukturfondene. I den forbindelse ville det som supplement til forespørgslen være interessant at vide, om Kommissionen mener, at der kan indføres én definition for hele EU. Bør de samme principper finde anvendelse i forbindelse med offentlig støtte til socialt boligbyggeri? Agter Kommissionen i hvert enkelt tilfælde at fastlægge det tilladte indtægtsniveau som i Nederlandenes tilfælde? Er foranstaltninger af denne type i streng overensstemmelse med nærhedsprincippet, som finder anvendelse i EU?
Heide Rühle
Fru formand! Jeg vil gerne henvise til en pressemeddelelse, som Kommissionen selv udsendte den 19. december sidste år i forbindelse med statsstøttebeslutningen om Nederlandenes system vedrørende socialt boligbyggeri.
I meddelelsen anføres det, at Kommissionens beslutning bekræfter dens traditionelle politik, hvor de nationale myndigheder har vide skønsbeføjelser med hensyn til at definere kriterierne og betingelserne for socialt boligbyggeri og andre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.
Jeg spørger derfor, hvordan denne meddelelse fra Kommissionen rent faktisk stemmer overens med den kendsgerning, at Kommissionen via denne beslutning har fastlagt indtægtsgrænser for socialt boligbyggeri i Nederlandene? Falder det inden for Kommissionens kompetenceområde, og hvordan hænger det sammen med nærhed og proportionalitet?
Jeg vil endvidere spørge Kommissionen, hvordan beslutningen om formelt at anerkende nødvendigheden af et socialt miks og samtidig argumentere mod social segregation kan være forenelig med den kendsgerning, at der er fastlagt en fast andel på 10 % over grænsen på 30 000 EUR, når Kommissionen også anfører, at der skal kompenseres for det i andre områder i Nederlandene, hvis denne grænse på 10 % over 30 000 EUR overskrides for socialt boligbyggeri? Dette er efter min mening en meget fastlåst og stiv ordning, når vi taler om social blanding.
Hvordan stemmer dette overens med nærhedsprincippet og - som De selv sagde i Deres pressemeddelelse - de vide skønsbeføjelser med hensyn til at definere kriterierne og betingelserne for socialt boligbyggeri og andre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse?
Françoise Castex
Fru formand! Jeg vil også gerne henvende mig til Kommissionen om denne meddelelse om statsstøtte til socialt boligbyggeri i Nederlandene, hvor Kommissionen har svaret, at ordningen skal bringes i overensstemmelse med konkurrencereglerne. Den har derfor anbefalet en radikal reform af systemet vedrørende socialt boligbyggeri og tjenester af almen interesse og har dermed efter min mening udviklet en restriktiv definition af sociale tjenesteydelser af almen interesse.
Kommissionen anerkender rent faktisk den sociale karakter af denne offentlige tjenesteydelse, men understreger, at den skal defineres i direkte forbindelse med dårligt stillede socialgrupper, og at udbuddet af socialt boligbyggeri i Nederlandene derfor overstiger de individuelle behov blandt de dårligt stillede socialgrupper. Forslaget til en reform af systemet vedrørende socialt boligbyggeri, som den nederlandske regering følgelig har fremsat, begrænser mængden af socialt boligbyggeri, der kan tildeles andre socialgrupper, til 10 %, dog altid i henhold til sociale kriterier eller efter prioritering.
Med denne begrænsning undermineres en anden målsætning for offentlige tjenesteydelser, som opfyldes af det sociale boligbyggeri, nemlig målsætningen om social og bymæssig diversitet, som de nederlandske lovgivere har defineret for det sociale boligbyggeri. Mit spørgsmål til kommissæren og medlemmerne af Kommissionen er derfor, hvilket retsgrundlag i traktaten Kommissionen påberåber sig, når den drager den universelle karakter af sociale tjenesteydelser i tvivl og tvinger en medlemsstat til at omdefinere målsætningerne i forbindelse med en af disse sociale tjenesteydelser?
László Andor
Fru formand! Forespørgslen fra medlemmerne består af tre punkter. Det første er, om Kommissionen mener, at der udelukkende skal være én gyldig definition af socialt boligbyggeri i EU. Det andet er spørgsmålet vedrørende nærhedsprincippet og princippet om universel adgang. Det tredje er et spørgsmål om indtægtsgrænserne for adgang til socialt boligbyggeri. Inden jeg besvarer disse spørgsmål, vil jeg gerne understrege, at Kommissionen tillægger socialt boligbyggeri stor betydning. Socialt boligbyggeri er et centralt redskab i EU's aktive sociale og økonomiske integrationspolitikker.
Jeg vil udtrykke mig meget klart i besvarelsen af spørgsmål 1 og 2. Kommissionen pålægger ikke én fælles definition af socialt boligbyggeri på EU-plan og respekterer nærhedsprincippet fuldt ud. Medlemmerne henviser med rette til Kommissionens statsstøttebeslutning fra 2005 vedrørende tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Denne beslutning skaber retlig sikkerhed omkring leveringen af tjenesteydelser og mindsker den administrative byrde for de offentlige myndigheder, der finansierer dem.
I henhold til denne beslutning gives der præferencebehandling til statsstøtte til socialt boligbyggeri, som opfylder de betingelser, der fastsættes ved beslutningen, da det er fritaget fra meddelelse - uanset de involverede beløb. I henhold til denne beslutning gælder denne undtagelse, når socialt boligbyggeri betegnes som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse af den berørte medlemsstat. Det er op til den enkelte medlemsstat at definere omfanget af socialt boligbyggeri i overensstemmelse med medlemsstatens traditioner, kultur og niveau af statslige indgriben.
Jeg vil også henvise til Kommissionens meddelelser fra 2006 og 2007, som klart fremhævede medlemsstaternes ansvar og vide skønsbeføjelser med hensyn til sociale tjenesteydelser af almen interesse. Dette punkt blev endvidere senest understreget i protokollen om tjenesteydelser af almen interesse. Som termen "socialt boligbyggeri" antyder, taler vi her ikke om boligbyggeri generelt, men om boligbyggeri, der stilles til rådighed ud fra sociale kriterier.
Derfor henvises der i betragtningerne i beslutningen fra 2005 til mindrebemidlede eller vanskeligt stillede samfundsgrupper, der af økonomiske grunde er ude af stand til at skaffe sig en bolig på markedsvilkår. Medlemsstaterne skal derfor definere en målgruppe for socialt boligbyggeri med henblik på at sikre, at socialt boligbyggeri kan fordeles på en gennemsigtig måde, og forhindre, at de mest trængende udelukkes.
Medlemsstaterne har vide skønsbeføjelser med hensyn til størrelsen af målgruppen og ved anvendelse af systemerne vedrørende socialt boligbyggeri. Kommissionens opgave er derfor begrænset til at sikre, at der ikke er åbenlyse fejl i definitionen.
Denne tilgang bekræftes i den beslutning, som Kommissionen vedtog i december 2009 om socialt boligbyggeri i Nederlandene. Denne tilgang er også i fuld overensstemmelse med artikel 34 i chartret om grundlæggende rettigheder, som omhandler social bistand og boligstøtte til alle, der ikke har tilstrækkelige midler.
En klar definition af socialt boligbyggeri sikrer også, at statsstøtte ikke kan kanaliseres til finansiering af kommercielle aktiviteter, som ikke vedrører tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.
I spørgsmål 2 henvises der også til en universel adgang til boliger. Som jeg allerede har sagt, er boliger generelt ikke det samme som socialt boligbyggeri. Tydelige, gennemsigtige kriterier for berettigelse til og fordeling af socialt boligbyggeri er i modtagernes interesse og sikrer korrekt anvendelse af offentlige midler.
I mit svar på spørgsmål 3, hvor medlemmerne spørger, hvorfor adgang til socialt boligbyggeri er begrænset til familier med en indtægt på mindre end 33 000 EUR, vil jeg igen være meget klar. Der er ikke fastlagt en indtægtsgrænse for adgang til socialt boligbyggeri på EU-niveau.
Dette beløb vedrører én medlemsstat - Nederlandene. Det var en del af de ændringer, de nederlandske myndigheder indførte for at bringe det nationale system vedrørende socialt boligbyggeri i overensstemmelse med de europæiske statsstøtteregler. De nederlandske myndigheder fastsatte denne grænse for at identificere målgruppen for socialt boligbyggeri i Nederlandene. Kommissionen fandt ingen fejl i denne definition af socialt boligbyggeri og godkendt derfor den nederlandske statsstøtteordning. Jeg vil tilføje, at den målgruppe, de nederlandske myndigheder har defineret, er meget bred og dækker 43 % af den nederlandske befolkning.
Lambert van Nistelrooij
Fru formand! I tider med krise og debat om, hvordan vi kan bevare et bæredygtigt samfund og vores konkurrencedygtighed, drøfter vi en åbenlys detalje, som dog efter min lige netop indrammer mange menneskers bekymringer.
Spørgsmålet er, hvem der skal have tildelt boliger? Navnlig nu hvor bankerne er meget mere forbeholdne end dengang, da debatten begyndte - som i Nederlandene var i 2005, hvor situationen var en helt anden - er det klart, at nogle mennesker virkelig kommer i vanskeligheder. Grænsen er nu fastsat til 33 000 EUR. Disse forslag skal stadig forelægges medlemmerne af det nederlandske parlaments underhus til godkendelse, og de vil straks fortælle os, at denne grænse faktisk bør være i overensstemmelse med grænsen for Nederlandenes sygesikringsordning, som er ca. 40 000 EUR.
Debatten kører derfor stadig for fuldt blus i Nederlandene. Det er ikke et spørgsmål, hvor alle er enige. Der er efter min mening ikke nok plads til fleksibilitet, til skræddersyede løsninger. Medlemsstaterne skal kunne tilpasse sig omstændighederne. Andelen på 10 % er meget lille. Da jeg var færdig med min uddannelse, var min indtægt også over grænsen, men jeg kunne beholde min lejebolig i en del år, inden jeg én gang for alle valgte at købe en bolig og bo et andet sted.
Vi taler om fleksibilitet. Der er ikke nok albuerum. Det får mig til at konkludere, at nærhedsprincippet - landenes mulighed for selv at tilrettelægge tingene inden for et meget bredere område - ikke respekteres i tilstrækkelig grad. Efter dagens forhandling skal vi undersøge, om vi skal vende tilbage igen med en beslutning. Generelt mener jeg, at Kommissionen gør et godt stykke arbejde her, men medlemsstaternes albuerum begrænses dog unødigt til skade for de mennesker, der har brug for boliger.
Evelyne Gebhardt
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Under denne forhandling har jeg bemærket, at der faktisk er stor usikkerhed med hensyn til, hvordan loven anvendes inden for disse områder. Kommissæren sagde netop, at der ikke er en europæisk forordning, som fastlægger 33 000 EUR som en fast grænse. De nederlandske lovgivere har dog fastlagt denne grænse af egen fri vilje - sandsynligvis fordi de ellers frygtede, at Kommissionen på et tidspunkt ville kræve, at de indførte klare kriterier.
Denne usikkerhed skaber mange vanskeligheder i medlemsstaterne, når de skal træffe beslutninger, navnlig med hensyn til udformning af disse beslutninger, så de reelt imødekommer behovene blandt mennesker, herunder navnlig behovene for socialt boligbyggeri, da det drejer sig om mennesker, som ikke har midlerne til frit at flytte.
Det er derfor særdeles vigtigt, at vi skaber en retlig ramme og retlig sikkerhed, som også omhandler alle mulighederne. Tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse skal naturligvis beskyttes. De leveres på lokalt plan i medlemsstaterne, og de er universelle. Vi skal sikre, at de reelt tilbydes til alle.
Vi skal derfor overveje - og jeg ved, at det overvejes i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender - at kræve, at Kommissionen udformer en retlig ramme for beskyttelsen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, og en sådan ramme ville efter min mening være en fordel, hvis den fastlægges.
Isabelle Durant
Fru formand, hr. kommissær! Vi taler her om et retligt grundlag, der naturligvis er meget vigtigt. Bag dette retlige grundlag vil jeg dog understrege, at boliger, herunder navnlig socialt boligbyggeri, ikke er et marked som noget andet eller en kommerciel aktivitet som nogen anden. Socialt boligbyggeri er desuden meget mere end boliger, der er forbeholdt mennesker med lave indtægter eller i nød.
Der er spørgsmål om social diversitet, som vi har talt om, men der er også integrationen af disse boliger og af de mennesker, der bor i dem, i deres kvarter og deres by - nogle gange i bycentre og nogle gange i udkanten. Der ydes en stor indsats med lejerne for at hjælpe dem med at blive integreret og skabe solidaritet, herunder mellem de forskellige generationer, som bor i disse kvarterer og boliger, og i den henseende taler vi derfor efter min mening om et helt andet emne.
I denne lovgivning skal vi endvidere arbejde med tjenesteydelser af almen interesse. Vi udsender efter min mening det forkerte signal, når vi her understreger problemer med støtte eller begrænset adgang til socialt boligbyggeri. Hvad angår indtægtsgrænsen, som andre medlemmer ud over mig har nævnt, og som er fastsat til 33 000 EUR, er den et problem, fordi vi taler om meget forskellige familier: familier med én forsøger, familier, der omfatter ældre, familier, der omfatter medlemmer fra tidligere og nuværende forhold, og separerede familier. Hvordan kan vi beregne deres indtægt? Alt dette får mig til - ligesom andre - at kræve mere fleksibilitet og nærhed, hvis vi skal kunne skabe virkelig sociale projekter i sådanne boligområder.
Patrick Le Hyaric
Fru formand, hr. kommissær! De sagde netop, at Kommissionen tillægger socialt boligbyggeri stor betydning. Vi taler faktisk om en grundlæggende rettighed, der ikke respekteres i medlemsstaterne. Dette er desuden endnu en plet på vores nuværende model for europæisk integration.
Hvad angår resten af Deres svar, citerede De Kommissionens sædvanlige bønnebog, men erfaringerne viser, at Kommissionen, Deres Kommission, og EU-Domstolen dømmer på grundlag af de europæiske traktater ud fra et fatalt princip, dvs. fri og uhindret konkurrence, og derfor giver ulovlig adgang til opførelse af boliger og selve boligerne. Endnu værre er det, at Kommissionen i 2005 definerede socialt boligbyggeri som boliger, der var forbeholdt - jeg citerer - "mindrebemidlede eller vanskeligt stillede samfundsgrupper". Kommissionen opfordrer dermed til dannelsen af ghettoer, som er forbeholdt de fattige, til skade for den sociale diversitet.
Ligesom mange andre medlemmer støtter jeg idéen om et nyt rammedirektiv, som er positivt og progressivt, men jeg er bange for, at det er selve princippet om konkurrence i traktaterne, der bør ændres.
På den anden side er jeg bange for, at formand Barrosos erklæringer, som i dag blev bekræftet af Økofin-Rådet, og som i princippet anbefaler kontrol med budgetterne, vil føre til en reduktion i de midler, der tildeles lavomkostningsboliger og navnlig socialt boligbyggeri. Jeg mener, at Europa skal starte fra bunden igen.
Frank Engel
- (FR) Fru formand! Jeg vil på en måde gentage fru Durant, som korrekt bekræftede, at socialt boligbyggeri ikke er en kommerciel sektor eller en sektor, der er underlagt konkurrence som andre. Jeg tror, vi er helt enige her, hr. kommissær!
Der sås tvivl om statsstøtte her. Det undrer mig, at vi på et område som socialt boligbyggeri netop ikke arbejder med statsstøtte. Vi taler ganske vist om statsstøtte til gavn for socialt boligbyggeri og ikke for virksomheder. I sidste ende tildeles statsstøtte, fordi det vurderes at være nødvendigt. Det handler ikke så meget om eventuelle konkurrenceproblemer.
Jeg kan konstatere - og her jeg taler bestemt kun ud fra mine egne erfaringer nationalt - at socialt boligbyggeri hænger sammen med så forskellige betingelser, at vi skal være virkelig glade for, at Kommissionen, de europæiske institutioner, Europa og Bruxelles ikke, hvilket det virker som, er ansvarlige for at give os en præcis definition af støtte eller for at fortælle os, hvilken borger der kan få hvilken støtte og under hvilke omstændigheder.
Jeg vil understrege, at vi her taler om konkrete lokale betingelser og ændringer i familieforholdene for hver enkelt af os. Hvordan kan en person, der har haft en familie, men hvis familiestatus så ændres, en person, hvis indtægt ændrer sig på et tidspunkt, som hr. van Nistelrooij sagde, den ene dag have ret til at bo i socialt boligbyggeri ud fra visse kriterier og næste dag få denne ret trukket tilbage? Det er urimeligt, og jeg mener ikke, at Kommissionen under disse omstændigheder igen bør overskride sine kompetencer og foreslå og i sidste ende pålægge os regler, der mangler fleksibilitet og sandsynligvis også menneskelighed, når alt kommer til alt.
Proinsias De Rossa
- (EN) Fru formand! Jeg deltager i denne forhandling, som ordfører for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender vedrørende fremtiden for sociale tjenesteydelser af almen interesse. Denne mundtlige forespørgsel forsøger at få Kommissionen til at erklære, hvilke forslag den har til løsning af et alvorligt problem i forbindelse med sikringen af socialt boligbyggeri til borgerne.
Jeg beklager, at kommissæren ikke fremsatte sådanne forslag og i stedet forsøgte at begrunde det eksisterende system. Kommissionen afviser hårdnakket at acceptere behovet for at skabe retlig sikkerhed og fleksibilitet for medlemsstaterne, både når det gælder leveringen af eksisterende offentlige tjenesteydelser - og navnlig sociale tjenesteydelser - og når det gælder opfyldelsen af nye sociale behov. Vi skal ikke kun give borgerne et sikkerhedsnet, når de er i nød. Vi skal også skabe en robust social ramme, der tjener alle borgere. Sundhed, boliger og uddannelse er tjenesteydelser, som naturligvis skal ydes til alle - ikke kun efter markedets forgodtbefindende. Det er indlysende, at markedet ikke kan give universel adgang på grundlag af lighed og lige kvalitet på disse områder.
Disse er alle tjenesteydelser, der går ud over ønsket om overskud og leverer social værdi, som ikke kan opgøres på en statusbalance. De er faktisk også nødvendige for at skabe et solidt grundlag for en moderne økonomi. Vi kan ikke tillade, at den nuværende retlige usikkerhed med hensyn til, hvad regeringer på både nationalt og lokalt plan kan gøre, når de leverer tjenesteydelser, der betegnes som grundlæggende for samfundets velfærd, fortsætter ret meget længere.
Sophie Auconie
- (FR) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil først og fremmest slå én ting fast. Fællesskabet har ingen kompetence på området for boligpolitik generelt og socialt boligbyggeri i særdeleshed.
I den beslutning, som vi nævner i denne mundtlige forespørgsel, giver Kommissionen alligevel en definition af socialt boligbyggeri. Som det er blevet sagt flere gange er problemet med socialt boligbyggeri og adgang til boliger et alvorligt problem i dag, hvor vi har en krise. Lad os få lidt menneskelighed tilbage i vores tekniske, retlige og endda teknokratiske forhandlinger.
Boliger, socialt boligbyggeri, er i sig selv først og fremmest grundlaget for reel integration, for reel social integration af dem, der nyder godt af det. Den definition, der blev givet under Kommissionens revision af statsstøtte, er særdeles kontroversiel. Descartes, den store franske filosof, som blev født i min region, Loiredalen, sagde: "Den almene interesse er en cirkel, hvor vi kender centrum, men ikke omkredsen".
Jeg har derfor to spørgsmål til kommissæren. Det første er simpelt: Hvilken retlig status har denne definition? Skal den anvendes i alle medlemsstater?
Det andet spørgsmål er meget mere generelt. Hvor begynder og slutter Fællesskabets kompetence med hensyn til tilrettelæggelse af offentlige tjenesteydelser efter Kommissionens mening? Dette spørgsmål er trods alt vigtigt. Det drejer sig om universel adgang til og tilgængelighed af offentlige tjenesteydelser.
Peter Simon
(DE) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! I hele Europa kæmper vores byer og samfund med problematiske områder. I hele Europa forsøger vi at løse problemet ved at bringe disse dårligt stillede områder og de mennesker, der bor i dem, op på det niveau, der er almindeligt i de øvrige dele af vores byer.
Hvis vi nu fastlægger kriterier på området for socialt boligbyggeri, som Kommissionen nu gør her, hvis vi fastlægger kriterier, der udtrykkeligt - som nogle medlemmer allerede har sagt - udelukker en blanding af befolkningen i disse områder, så vil det underminere den indsats, som de kompetente parter har ydet i disse områder gennem årtier. Det vil også underminere de udviklingsprojekter, som EU har støttet via fællesskabsinitiativerne Urban og Urban II.
Hvis vi her begrænser kriterierne for støtte til socialt boligbyggeri på en sådan måde, så kun de fattigste af de fattige og de dårligst stillede af de dårligt stillede kan få støtte og kan hjælpes inden for rammerne af socialt boligbyggeri, vil vi faktisk indføre hindringer for, at denne del af befolkningen kan blive blandet i dårligt stillede områder, hvilket faktisk bør ske omgående. Dette vil resultere i øget social udstødelse af netop disse befolkningsgrupper og vil kun øge problemerne i vores byer. På den baggrund er en bred definition og fortolkning af nærhedsprincippet på sin plads, og det ville glæde mig, hvis Kommissionen i korte vendinger kunne tilslutte sig dette.
Joachim Zeller
- (DE) Fru formand! Vi taler her snarere om et globalt spørgsmål, nemlig spørgsmålet om nærhedsprincippet og universel adgang til offentlige tjenesteydelser i EU som helhed. Socialt boligbyggeri er dog blevet fremhævet i denne forhandling om Nederlandenes eksempel. Dette er ikke et enkeltstående tilfælde - lejerorganisationer og repræsentanter for lejere har i årevis haft mistanke om, at Europas fokus på konkurrence som minimum begrænser det sociale boligbyggeri i Europa, hvis det ikke ligefrem forsøger at gøre det fuldstændig umuligt.
Næstefter behovet for mad og tøj er behovet for en bolig trods alt et grundlæggende behov for mennesker, og derfor er boliger en af de sociale offentlige goder, og forebyggelse af hjemløshed er en social udfordring.
Dette ses af den kendsgerning, at lande, som har fokus på borgernes velfærd, yder støtte til socialt boligbyggeri eller yder individuel støtte baseret på borgernes indtægt. Vi har naturligvis et særligt tilfælde nu i EU efter tiltrædelsen af en række lande fra Øst-, Central- og Sydøsteuropa. Som følge af forskellene mellem opbygningen af boligudbuddet i de tidligere vestlige og østlige dele af Europa skal vi nu, navnlig efter de seneste udvidelser af EU, sammenligne strukturerne for boligtilskud og udbuddet af boliger i medlemsstaterne.
Som følge af metoden til privatisering af boliger i mange øst-, central- og østeuropæiske medlemsstater umiddelbart efter de politiske omvæltninger og navnlig som følge af den betydelige boligmangel i disse lande reagerede Parlamentet ved at give disse lande adgang til strukturfondene.
På trods af dette er boligpolitik fortsat en reaktion på de nationale, regionale og navnlig lokale forhold i hvert enkelt tilfælde. Det er med andre ord et klassisk eksempel på et politisk område, hvor nærhedsprincippet finder anvendelse, hvor der ikke er behov for overnational lovgivning, og hvor der ikke findes sådan lovgivning. For boliger som et offentligt socialt gode kan markedslove kun have et meget begrænset anvendelsesområde inden for rammerne af offentlige tjenesteydelser.
Evelyn Regner
(DE) Fru formand, hr. kommissær! Offentlige tjenesteydelser og sociale tjenesteydelser udsættes for enorm økonomisk og politisk omvæltning, især som følge af nationale nedskæringer. I EU oplever vi stigende indtægtsforskelle. Navnlig i tider præget af usikkerhed, økonomisk krise og frygt for fremtiden er social stabilisering vigtigere end nogensinde før.
I min hjemby, Wien, bruger man generelt socialt boligbyggeri til at tilbyde boliger til overkommelige priser til brede dele af befolkningen og begrænser ikke boligerne - som defineret af Kommissionen - til mindrebemidlede eller vanskeligt stillede samfundsgrupper. Det ville resultere i ghettodannelse. Jeg agter derfor ikke at skifte holdning i den henseende. De lokale selvstyrer skal have ret til at definere de sociale tjenesteydelser, herunder socialt boligbyggeri, på lokalt plan og udelukke sociale tjenesteydelser fra anvendelsesområdet for konkurrence- og statsstøttelovgivningen.
Under alle omstændigheder har vi brug for retssikkerhed i EU og en retsakt på EU-plan, der omhandler og definerer sociale tjenesteydelser i overensstemmelse hermed.
Seán Kelly
- (EN) Fru formand! Jeg vil først takke kommissæren for at have præciseret nogle af de punkter, der var omhandlet i spørgsmålene. Det skal siges, at adgangen til en bolig er en absolut nødvendighed for alle, navnlig i den moderne velfærdsstat. At have tag over hovedet er absolut afgørende. Det er en ret og noget, som i henhold til alle skal sikres enten ved egne midler eller via offentlige myndigheder osv.
Når det er sagt, skal vi drøfte, hvor meget regeringen i et land skal kunne gribe ind i udbuddet af boliger. I mit land blev ejendomsboblen skabt af skatteincitamenter - som var for generøse og ikke tilstrækkelig gennemtænkte - til udviklere, så de kunne bygge og tilbyde boliger efter planlægningstilladelse - nogle gange endda på flodsletter, som siden er blevet oversvømmet - og inddragelse af jord, der ikke burde have været inddraget. Bankerne bidrog naturligvis med rundhåndede lån til udviklerne, som de ikke kunne betale tilbage, og til enkeltpersoner til køb af huse, som de ikke kunne betale tilbage.
Derfor har vi den krise, vi har i dag. Der er mange spørgsmål om, hvor involveret staten bør være på området for ejendomsudvikling som helhed.
I forbindelse med udbuddet af socialt boligbyggeri er det efter min mening for præskriptivt, hvis det baseres på indtægt, og giver ingen mening af de grunde, som mange medlemmer har nævnt. Kommissionen bør efter min mening spille en rolle i bredere forstand, måske i forbindelse med udformningen af retningslinjer, men det giver ingen mening at være for præskriptiv, når det drejer sig om indtægt osv. Det vil ikke fungere, og det bør ikke forsøges.
Silvia-Adriana Ţicău
- (RO) Fru formand! Socialt boligbyggeri hører bestemt ind under tjenesteydelser af almen interesse. På nuværende tidspunkt er arbejdsløshedsprocenten for unge desværre nået op på 20 % i EU.
I henhold til de europæiske bestemmelser kan alle medlemsstater bruge en andel på 4 % af bevillingen fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling til at finansiere byggeriet af socialt boligbyggeri og forbedre energieffektiviteten i bygninger. Som følge af den økonomiske krise bliver de europæiske familiers økonomiske situation stadig vanskeligere, og arbejdsløshedsprocenten, som er ekstrem høj blandt unge, giver anledning til bekymring. Det er netop grunden til, at jeg opfordrer Kommissionen til at støtte vores forslag om øge denne andel til 15 % i den kommende finansielle programmeringsperiode til byggeri af socialt boligbyggeri og forbedring af energieffektiviteten i bygninger.
I de fleste medlemsstater forvaltes sundhedspleje, uddannelse, sociale tjenesteydelser, børnepasning og ældrepleje af staten. Disse offentlige tjenesteydelser spiller en afgørende rolle i indsatsen for at beskytte og inddrage alle borgere i samfundet, såfremt de er tilgængelige for alle borgere. For at sikre, at dette gælder i hele EU, opfordrer vi Kommissionen til at udforme et rammedirektiv for offentlige tjenesteydelser, der indfører minimumskrav på området, garanterer universel adgang for alle europæiske borgere og sikrer gennemsigtige tjenesteydelser af god kvalitet.
António Fernando Correia de Campos
- (PT) Fru formand, hr. kommissær! Socialt boligbyggeri er en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, som spiller en vigtig rolle på markedet og skaber positive resultater til gavn for hele samfundet. I henhold til protokol 26, bilag til Lissabontraktaten, er de nationale, regionale og lokale myndigheder ansvarlige for at gennemføre og tilrettelægge tjenesteydelser af denne type. Det er derfor vanskeligt at forstå denne begrænsning af målgruppen til familier med en indtægt på mindre end 33 000 EUR. Dette er et mål for fattigdom, som gennemføres ud fra vilkår, der er absolutte og fuldstændig finansielle, og som ikke tager de 27 medlemsstaters forskellighed i betragtning. Den bagvedliggende argumentation kan opsummeres til simpel økonomi.
Socialt boligbyggeri opfylder kulturelle og sociale behov, behov for nærhed til arbejdspladsen, behov for at omdefinere kvindernes rolle på markedet og behov for at styrke arbejdstagernes mobilitet inden for det europæiske område. Den kamp, som EU udkæmper for at komme ud af den aktuelle krise, kræver økonomisk vækst. Det fører til indvandring og etniske, økonomiske og kulturelle minoriteter og et behov for, at de integreres, selv med de risici for ghettodannelse, der er knyttet hertil, og som vi skal bekæmpe med en fair balance. Trænger Kommissionen ikke ind på medlemsstaterne kompetenceområder?
Zigmantas Balčytis
- (EN) Fru formand! Lissabontraktaten anerkender betydningen af tilgængeligheden af og adgangen til sociale tjenesteydelser og den rolle, som de lokale og regionale myndigheder spiller i indsatsen for at tilbyde dem. Spørgsmålene vedrørende socialt boligbyggeri er overordentlig vigtige for borgere med lave indtægter, og det er en kendsgerning, at krisen har resulteret i mange arbejdsløse, som nu har brug for socialt boligbyggeri.
Medlemsstaterne anvender i dag forskellige standarder, når de fastlægger kriterierne for socialt boligbyggeri. Det er forståeligt, at den økonomiske og sociale situation varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat. For at gennemføre retten til adgang til universelle tjenesteydelser bør der efter min mening defineres generelle principper og fastlægges en anbefalet øvre indtægtsgrænse på EU-niveau. Vi skal dog give medlemsstaterne vide skønsbeføjelser med hensyn til at sænke denne grænse på grundlag af økonomiske og social forskelle.
Rareş-Lucian Niculescu
- (RO) Fru formand! Jeg vil takke kommissæren for hans afklaringer i denne forbindelse. Jeg mener heller ikke, at der bør indføres én definition af socialt boligbyggeri. Det ville være vanskeligt at bruge en sådan definition i en situation, hvor der er store forskelle med hensyn til levestandarden. Spørgsmålet om nærhedsprincippet er relevant i denne forhandling. Jeg vil om forlov gå lidt bort fra selve emnet i forespørgslen.
Der bør efter min mening indføres et sæt klarere standarder, men i en anden henseende, f.eks. i situationer, som involverer anvendelsen af de nye bestemmelser om marginaliserede gruppers adgang til boliger. Dette er bestemmelser, som Parlamentet vedtog i februar, som også blev nævnt af fru Ţicău. Jeg vil benytte lejligheden til at sige, at vi bør øge de midler, der stilles til rådighed via disse bestemmelser.
Frédéric Daerden
- (FR) Fru formand, hr. kommissær! Jeg ønskede denne forhandling, fordi jeg, ligesom andre medlemmer, er bekymret.
Flere regioner i Europa, herunder min egen, gennemfører i øjeblikket en vurdering med henblik på at reformere deres politik for udbuddet af socialt boligbyggeri med henblik på at undgå ghettodannelse og gruppering af socialt dårligt stillede grupper i samme bygninger og kvarterer. Deres beslutning går imod denne politik om genskabelse af den sociale balance og den nødvendige sociale diversitet.
Det kan ikke accepteres, at Kommissionen forhindrer medlemsstaterne i at føre politikker om social diversitet. Adgang til sociale tjenesteydelser af almen interesse i forbindelse med boliger kunne selvfølgelig på den ene side begrænses til visse kategorier af mennesker, men der bør på den anden side være en vis fleksibilitet, så de er tilgængelige for mennesker med andre indkomster, så den sociale diversitet i boligområderne forbedres.
Under alle omstændigheder skal balancen mellem disse to aspekter defineres af eller med medlemsstaterne og regionerne og ikke af Kommissionen.
Ilda Figueiredo
- (PT) Fru formand! Vi ved alle, at retten til en bolig er en grundlæggende rettighed. EU's medlemsstater er derfor forpligtede til at garantere socialt boligbyggeri til alle, der har brug for det. På et tidspunkt med dyb social krise og med flere og flere mennesker og familier, der har stor gæld og problemer med at tilbagebetale de lån, de brugte til at købe deres boliger, eller som har en høj husleje, er det så meget desto vigtigere at yde fuld støtte til mennesker og familier, som ikke har råd til passende boliger med tilstrækkelige faciliteter og tilstrækkelig forsyning.
Det er derfor afgørende, at medlemsstaterne kan bruge EU-midler og nationale midler til at bygge socialt boligbyggeri og garantere de grundlæggende rettigheder, som borgerne har ret til, så der sættes en stopper for sociale uligheder, og den sociale integration styrkes. Kommissionen skal omgående iværksætte foranstaltninger på dette område, uden at den bringer nærhedsprincippet i fare, men støtter den universelle adgang til sociale offentlige tjenesteydelser.
Anna Záborská
- (SK) Fru formand! Europæisk centralisering ledsages nogle gange af fanfarer, som vi så det ved vedtagelsen af Lissabontraktaten. Andre gange sniges den ind. Oprettelsen af forskellige EU-støttefonde, som ofte forvrænger markedsmiljøet, har gjort det nødvendigt at indføre tvungen meddelelse om statsstøtte.
Behovet for fritagelse for denne forpligtelse i forbindelse med socialt boligbyggeri blev derefter indlysende. Pludselig har vi en europæisk definition. Hvis vi definerer forpligtelser på dette niveau og derefter beordrer alle på lavere niveau til at indføre dem, er der ingen nærhed.
Ansvaret for socialt boligbyggeri ligger alene hos de nationale, regionale og lokale myndigheder. Lad os ikke drage de nationale samfunds og lokale samfunds evne til selv at løse deres problemer i tvivl. De er dem, der har bedst kendskab til disse problemer. De kender også mulighederne for at løse dem.
Wojciech Michał Olejniczak
- (PL) Fru formand! Det er klart, at vi taler om et problem, som er forskelligt i forskellige medlemsstater.
I de nye lande, herunder Polen, har vi mange regioner, hvor rigtig mange mennesker ikke har en bolig, fordi de har en meget, meget lav indtægt. Det er primært de lokale myndigheder, som drager omsorg for disse mennesker. Det er de lokale myndigheder og regionale institutioner, som er ansvarlige for at hjælpe mennesker så hurtigt som muligt. Hvis de lokale myndigheder ikke har adgang til yderligere finansiering eller offentlig støtte, er det umuligt at hjælpe mennesker, der er i den værst tænkelige situation. Samtidig skal vi også overveje, hvordan vi i fremtiden via en fælles politik og en fælles definition på området kan fremskaffe yderligere midler, som kan bruges af de regionale myndigheder. De ville bruge pengene og udvikle socialt boligbyggeri, som kun findes i meget begrænset omfang i mange europæiske lande.
László Andor
Fru formand! Jeg er helt enig i, at vi skal se på dette spørgsmål i en bredere sammenhæng - i dette tilfælde i sammenhæng med den finansielle og økonomiske krise. Inden for de sidste to år har vi oplevet, at dette var en test af konkurrencepolitikkerne, uanset om det vedrørte den finansielle sektor, bilsektoren eller som i dette tilfælde boligsektoren, og det var også en test af vores socialpolitikker, uanset om det vedrørte børn, ældre eller hjemløse.
I dette sæt af spørgsmål, som jeg har modtaget, overlapper disse to forhold - konkurrence- og socialpolitik. Derfor er det endnu mere komplekst, end det ville være uden for sammenhæng med krisen.
Krisen afslørede et enormt svigt på markedet, ikke kun i den finansielle sektor, men også i boligsektoren, og det blev tydeligt, at markedskræfterne alene ikke kan løse disse problemer, hverken for de meget fattige eller for større grupper af samfundet. Derfor er jeg stærk modstander af ethvert princip, der begrænser socialt boligbyggeri til de fattigste grupper i samfundet alene, især med hensyn til diversiteten af de europæiske lande og nærhedsprincippet. Jeg vil bestemt insistere på, at vi overlader definitionerne i denne forbindelse til medlemsstaterne, som jeg allerede sagde i mit indledende indlæg.
For at komme tilbage til det nederlandske tilfælde, som har været omdrejningspunktet i forhandlingen, vil jeg gentage, at Kommissionen ikke pålægger noget andet land de kriterier, der er fastlagt for Nederlandene. I fuld overensstemmelse med nærhedsprincippet er det medlemsstaterne, der afgør de konkrete betingelser for socialt boligbyggeri.
Dette bekræftes af beslutningen vedrørende den nederlandske statsstøtteordning, og jeg vil minde om, at de grænser, de nederlandske myndigheder har fastlagt - som kun gælder i Nederlandene - dækker 43 % af den nederlandske befolkning, hvilket jo rækker langt ud over de fattigste grupper. Den nederlandske beslutning har endvidere bekræftet, at social blanding og social samhørighed er legale målsætninger for den offentlige politik, der kan ydes statsstøtte til - og ikke kun til dem, der lever i ekstrem fattigdom eller er truet af fattigdom.
De seneste års sociale nød har efter min mening destabiliseret samfundet i langt højere grad, og derfor skal vi være meget lydhøre i denne forbindelse. Jeg vil også tilføje, at Kommissionen kun kontrollerer støtte, der ydes til boligselskaber. Enhver støtte, der ydes direkte til borgere, er ikke underlagt statsstøttereglerne.
Forhandlingen vedrørte også en bredere kontekst, nemlig sociale tjenesteydelser af almen interesse. Derfor vil jeg også tage fat om det, idet jeg understreger, at ud over boliger er der andre tjenesteydelser af almen interesse og navnlig sociale tjenesteydelser, som spiller en forebyggende rolle og skaber social samhørighed, og som er målrettet mod hele befolkningen - uanset velstand eller indkomst. Kommissionen præciserede dette i sin meddelelse fra 2007, da den fremhævede de sociale tjenesteydelsers målsætninger og principper.
Kommissionen ønsker at forbedre kvaliteten af de sociale tjenesteydelser. Vi støtter f.eks. udviklingen af en kvalitetsramme for sociale tjenesteydelser af almen interesse i Udvalget for Social Beskyttelse.
Et par sidste overvejelser som afslutning på mit svar. Da nogle af spørgsmålene vedrørte et længere tidsrum, som rækker ind i det næste finansielle perspektiv, er jeg i enig i, at boliger i mange sammenhænge vil blive berørt. Istandsættelse med henblik på energieffektivisering - hvilket efter vores mening falder ind under kategorien grønne job - vil bestemt være et område, hvor vi vil se aktivitet, naturligvis uden at vi forsøger at indføre en fælles europæisk boligpolitik.
Der vil være andre emner, f.eks. boliger til de mest udsatte grupper i samfundet, såsom romaerne, hvor arbejdet allerede er begyndt, og strukturfondene vil angiveligt fortsat støtte tiltag på boligområdet for navnlig de mest udsatte og marginaliserede grupper i forskellige medlemsstater. Dette fremhæver også betydningen af et meget forskelligartet perspektiv, fordi landene er forskellige med hensyn til sociale behov. Visse beslutninger og løsninger, der anvendes i højindkomstlande, skal bestemt ikke nødvendigvis følges i - og bestemt ikke pålægges - andre medlemsstater.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
