Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från senaste sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Kerr
Fru ordförande! Jag vill be om ursäkt för min frånvaro i går. Denna berodde på att Air France meddelade min resebyrå att min flygning från London City var inställd. I själva verket avgick flygningen men vid det laget var jag ombokad till Basel och anlände slutligen här klockan 19.30 i stället för klockan 17.00, då plenarsammanträdet inleddes. Jag undrar om era tjänstemän kan lämna ett meddelande till Air France om att detta inte får upprepas.
Emellertid kan jag meddela att jag lyckades ta mig hit i tid för föreställningen av Don Giovanni vid Strasbourgs opera. Jag tackar Strasbourgs stad för att man lät mig och flera andra ledamöter se en strålande föreställning.

Guinebertière
Fru ordförande! Mitt namn finns inte med i protokollet. Jag skulle vilja att det skrivs dit, eftersom jag faktiskt var här i går.

Herman
Jag vill göra exakt samma kommentar, fru ordförande. Jag ser inte mitt namn i protokollet och mina bänkgrannar kan intyga att jag åtminstone var fysiskt närvarande.

Poisson
Fru ordförande! Inte heller mitt namn finns med i protokollet och jag var också närvarande i går. Jag ber er lägga till mitt namn i protokollet.

Ordföranden
Vi skall rätta till detta.
(Protokollet justerades.)

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Jag vill meddela er att jag har ett förslag, här som har lämnats in av 5 grupper, nämligen av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, Gruppen De gröna i Europaparlamentet, Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster och Gruppen De oberoende för nationernas Europa. De kräver att det hålls en viktig debatt i aktuellt ärende enligt artikel 47 om häktningen av general Pinochet i Förenade kungariket, nämligen på torsdag mellan klockan 15.00 och 16.00.
Nu vill jag först informera er om sammanhangen, ty vi beslutade ju redan i går om föredragningslistan. Det handlar alltså nu om en ändring av föredragningslistan. Om detta förslag från grupperna antas, måste hela förfarandet i artikel 47 tillämpas. Det betyder att ordförandekonferensen måste kallas in under förmiddagen. Resultatet av detta sammanträde måste meddelas parlamentet vid återupptagandet av sammanträdet under eftermiddagen. Till klockan 20.00 i kväll kan invändningar göras, och i morgon bitti kommer det eventuellt att röstas om det. Tidsfristerna kommer sedan att fastställas som följer: Resolutionsförslagen måste inlämnas före klockan 16.00 i dag, och de gemensamma resolutionsförslagen och ändringsförslagen före onsdag klockan 16.00.

Green
Fru ordförande! En preliminär diskussion om detta fördes i går. Efter det att gruppernas ordföranden sammanträdde i går kväll slöts ett avtal mellan flera av grupperna om att vi denna vecka bör utnyttja möjligheten till omedelbara politiska diskussioner i detta parlament. En brådskande debatt är helt klart mest ändamålsenlig, eftersom detta inte är en fråga i vilken vi behöver ett uttalande från vare sig rådet eller kommissionen. Samtliga av oss kände att detta bör läggas fram inför parlamentet. Jag beklagar att det måste ske via ett så byråkratiskt förfarande som ni just har beskrivit. Om detta är det enda sättet som våra regler tillåter, så måste det vara hänt. Min grupp ställer sig positiv till detta.

Galeote Quecedo
Fru ordförande! Jag vill tala emot, dock inte utan att ge en förklaring till mina kolleger i denna kammare. Jag vill säga att de senaste timmarna har det, i mitt land, fattats betydelsefulla beslut ur en rättslig synvinkel, i frågor som rör denna debatt.
Undersökningsdomaren har, å ena sidan, modifierat häktningsordern. Å andra sidan har åklagarmyndigheten överklagat ordern med motivet att domaren, enligt myndigheten, saknar behörighet. Och slutligen har domaren gett en frist för att de inblandade parterna - de anklagade och åklagaren - skall yttra sig om en eventuell asylrätt. Följaktligen anser jag att vi skall låta rätten arbeta, och först efter det att rättsmyndigheterna har yttrat sig, göra våra politiska tolkningar.
Därför anser jag att det för närvarande är olämpligt att vi blandar oss i rättsväsendets arbete, och jag ber kollegerna i kammaren att vi förenar begäran om oberoende för den dömande makten, med just de politiska initiativ som, om de sker i fel tid, inte leder till annat än att utöva tryck på den dömande maktens oberoende.

Medina Ortega
Fru ordförande! Detta parlament har länge krävt att general Pinochet skall åtalas. Normalt sett borde detta ske i hans land, Chile, men som en konsekvens av diktaturens upprätthållande har det uppenbarligen inte varit möjligt i Chile. Nu har vi ett europeiskt rättsområde, vilket förutsägs i gemenskapsfördragen, och det handlar alltså om att tillämpa och verkställa detta rättsområde. Parlamentet kommer inte att blanda sig i rättsprocesserna, men bör ta detta tillfälle i akt för att framhålla enigheten bland alla våra folk och regeringar, i kampen mot den internationella terrorism som Pinochet, med diktatur, folkmord och grymhet, har visat sin befolkning och europeiska medborgare - det är, enligt de senaste uppskattningarna, nästan 100 europeiska medborgare som mördats av general Pinochets regering. Alltså måste parlamentet omedelbart yttra sig i frågan.

Ordföranden
Efter det att vi har hört en talare för och en talare mot skall vi nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Beslut om brådskande förfarande
Ordföranden
Vi är nu framme vid omröstningen om anmodanden om brådskande förfarande beträffande förslag till rådets förordning om ändring av rådets direktiv 94/4/EG och om förlängning av det tillfälliga undantaget för Tyskland och Österrike.

von Wogau
Fru ordförande! Det förslag till direktiv som vi har framför oss har att göra med ett undantag i dutyfree-bestämmelserna för Österrike och Tyskland. Här har vi sedan 1997 haft en lucka i lagen, ty bestämmelserna gällde fram till december 1997. Därför är vi något överraskade över att förslaget lades fram först i september. Vi hade praktiskt taget ingen tid att diskutera det, men vi är ändå av den uppfattningen att det gäller en viktig fråga. Därför föreslår jag att vi avslår det brådskande förfarandet. Vi skall försöka lägga fram ett betänkande till november eller senast till decembersammanträdet.
(Parlamentet avslår det brådskande förfarandet.)

Budgeten 1999 - EKSG-fördragets utgång - EKSG: s budget 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0360/98 av Dührkop Dührkop för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999, -A4-0361/98 av Viola för budgetutskottet om förslaget till Europeiska gemenskapens allmänna budget för budgetåret 1999 (C4-0300/98), -A4-0330/98 av Giansily för budgetutskottet om meddelande från kommissionen till rådet om EKSG-fördragets utgång - finansiell verksamhet (KOM(97)0506 - C4-0573/97), -A4-0363/98 av Giansily för budgetutskottet om förslag till EKSG: s driftsbudget för 1999 (SEK(98)0966 - C4-0394/98).
Lulling
Fru ordförande! I går protesterade jag för att mitt yttrande från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik inte hade återgivits i sin helhet i Giansilys betänkande. Ordföranden sade att det skulle rättas till. Men nu har jag varit och tittat vid distributionen, och Giansilys betänkande finns där, men det innehåller inte längre något yttrande från något utskott. Det här är ju otroligt, fru ordförande! Jag ber er se till att dokumentet trycks korrekt.

Ordföranden
Fru Lulling, er begäran skall granskas.

Dührkop Dührkop
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Innan jag går in i denna budgetdebatt skulle jag vilja tacka alla tjänstemän och tjänstemännen på budgetutskottets sekretariat, inte bara för deras enorma yrkeskompetens i förberedandet av denna budget, utan också för deras mänskliga talang som i varje ögonblick har utgjort ett stort stöd för mig. Jag skulle också vilja tacka mina kolleger föredragandena i de behöriga utskotten för deras nära samarbete med mig.
Europeiska unionens budget för 1999, som vi skall debattera i dag och som blir den första i euro, skriver in sig i ett unikt sammanhang jämfört med de tidigare budgetåren. Budgeten för år 1999 är den sista gällande budgetplanen och följaktligen sluter den en period. Men samtidigt borde den utgöra startpunkten för ett nytt interinstitutionellt avtal för de nya budgetplaner som skall uppfylla bestämmelserna i artikel F.3 i EU-fördraget, om att se till att medel, och den bör även - vilket vi har åtagit oss i dag - ställa finansiering till förfogande till föranslutningen, för att underlätta den framtida utvidgningen av unionen österut, och också svara på den monetära unionens utmaningar.
Därför uttalade sig parlamentet, i sina riktlinjer för budgetförfarandet, vilka röstades igenom i början av april, för att 1999 års budget skulle bli en övergångsbudget och utgöra en bro och inte en skiss och en ny beräkning. Parlamentet ville då skicka en tydlig signal till rådet för att påtala att förhandlingarna om den nya budgetplanen och budgeten för 1999 inte är två skilda saker, utan är direkt förenade såväl i tid som i innehåll, och att, om man inte kommer fram till ett interinstitutionellt avtal kommer 1999 års budget att tjäna som grund för ett preliminärt budgetförslag för 2000 vid tillämpningen av artikel 203.
I de antagna riktlinjerna för budgeten läggs det också fram de villkor som parlamentet betraktar som sine qua non för att uppnå ett avtal och för att uppfylla löftet att anta en budget som är mer eller mindre anpassad till den genomsnittliga betalningsökningen i medlemsstaterna.
Kommissionen uppvisar i sitt preliminära budgetförslag en ökning av åtagandena i förhållande till 1998 med 6, 4 procent. Det handlar alltså om ett preliminärt förslag som mer eller mindre innebär en balans mellan parlamentets prioriteringar, medlemsstaternas krav och de egna behoven och som kräver 1, 11 procent av medlemsstaternas BNP för att finansieras.
För att finansiera rådets budgetförslag behövs emellertid 1, 09 procent av BNP - 0, 18 procent under det fastställda taket på 1, 27 procent - men man måste vara medveten om att de obligatoriska utgifterna, enligt rådets uppskattningar, trots detta har ökat med 11, 5 procent i åtagandebemyndiganden. Rådets uppenbara stränghet angående det allmänna beloppet beror emellertid på uppfyllandet av de ensidiga besluten av Europeiska rådet i Edinburgh och Cannes, vars finansiering rådet uppfyller till punkt och pricka utan att överväga utgifternas effektivitet, medan annan politik genomgår betydande, och uppenbarligen godtyckliga, nedskärningar.
Jag tillåter mig ett mer än tydligt exempel: I motiveringen i sin första behandling av budgeten erkänner rådet Leonardo da Vinci-programmets otvetydiga framgångar, för att i nästa ögonblick gå över till att skära ned programmet med den måttliga summan av 100 miljoner euro. Rådets oändliga logik blir ännu tydligare om man besvärar sig med att läsa slutsatserna från Cardiff den 16 juni och jämföra dem med rådets första behandling. Det är uppenbart att rådet sysslar med ren bokföring: Det som står under slutlinjen är det viktiga, oberoende av politiska inriktningar. Inför denna situation, som i grunden inte skiljer sig från tidigare budgetår, åligger det parlamentet att göra en politisk budget i överensstämmelse med dess prioriteringar, vilka också uttrycks i riktlinjerna.
Med detta går jag nu över till budgetrubrik 1 - jordbruksbudgeten - och konstaterar att, för första gången under ett budgetår är utgifterna under budgetrubrik 1 och 2 nästan i balans. Detta beror, å ena sidan, på uppfyllandet av budgetplanen det senaste året, och, å andra sidan, väsentligen på utvecklingen av ad hoc-förfarandet, vilket har gjort det möjligt att minska jordbruksutgifterna under de senaste budgetåren och som är ett klart bevis på att kommissionen tidigare har undervärderat budgetbehoven. Man bör påpeka att en konsekvens av detta är att jordbruksbudgeten för närvarande ligger mycket lägre än enligt riktlinjerna, som har förvandlats till ett tak som ligger högt ovanför de verkliga behoven, och inte till en metod att begränsa de ökade jordbruksutgifterna.
I sin resolution om ad hoc-förfarandet i de interinstitutionella avtalen av den 29 oktober 1993 betonar Europaparlamentet en rad gamla frågor som, enligt dess mening, borde inbegripas i förfarandet. Men som föredragande uttrycker jag verkligen min besvikelse över utvecklingen av ad hoc-förfarandet för 1999 års budget. Jag anser att vi, i stället för att gå framåt, har tagit ett steg bakåt på grund av bristande vilja hos rådet att undersöka de grundläggande inslagen i parlamentets förslag - det vill säga, klassificering, skapande av en reserv och rättslig grund i denna process - och att hålla en seriös debatt innan den första behandlingen. Genom detta skjuter rådet upp de avgörande frågorna i debatten fram till dess att kommissionen lägger fram sin ändringsskrivelse efter den första behandlingen i parlamentet. Rådets ståndpunkt kommer inte att underlätta förhandlingarna inför den andra behandlingen, där föredragningslistan redan är lång. Det bör dock stå klart att parlamentet bekräftar sitt åtagande med ad hoc-förfarandet - genom undantaget i artikel 14 i budgetförordningen - i vilket hänsyn borde tas till parlamentets krav, oberoende av utgiftsklassificeringen. Parlamentet är alltså tvunget att i den första behandlingen upprepa sina krav, vilka lagts fram vid förlikningsförfarandet i rådets första behandling.
Beträffande budgetrubrik 2 - strukturfonderna - skulle jag också först vilja ta upp parlamentets riktlinjer, vilka innehåller en absolut respekt för budgetplanen och det interinstitutionella avtalet, men begär att man överväger möjligheten att utvidga programplaneringsperioden för att underlätta samfinansieringen. Därför inges ett ändringsförslag till den första behandlingen som för över 1, 5 miljarder euro i åtagandebemyndiganden och 250 miljoner i betalningsbemyndiganden till en särskild reserv, öronmärkt enbart för de medlemsstater som har en utnyttjandegrad under genomsnittet, och på villkor att dessa anslag, om de inte utnyttjas, får föras över till nästa budgetår för samma mottagare. Samma ändringsförslag minskar betalningsbemyndigandena till fonderna med 500 miljoner, i beaktande av att detta beslut är förenligt med behovs prognosen, och framför allt med ändringsskrivelse nr 2/98 till tilläggs- och ändringsbudgeten och till Notenboom-förfarandet, vilka ökar betalningsbemyndigandena med 871 miljoner euro. Men innan någon stat gnuggar händerna, måste det stå klart att ändringsförslaget sätter upp några uttryckliga villkor. För att göra det ännu klarare, är det kanske lämpligt att påminna om att budgetrubrik 2 är icke -obligatoriska utgifter.
Parlamentet åtar sig, inom denna rubrik, att finansiera Peace-programmet på Irland, medvetet om att Stormontavtalet innebär ett stort historiskt steg. Det accepterar kommissionens förslag i denna riktning, men omprogrammerar det enligt parlamentets beslut angående gemenskapsprogrammen Rechar och Resider och gemenskapsinitiativet Regis II.
I sina riktlinjer säger parlamentet att det vill anta en budget som tar hänsyn till dess prioriteringar, och som är en medborgarnas budget. Denna mänskliga dimension är mest påtaglig i budgetrubrik 3 om unionens inre politik. Men i sin första behandling var rådet verkligen negativ till denna rubrik och skar ner den till nivåer under 1998 års budget. Budgetutskottet anser dock att även i ett stramt system bör den ekonomiska verksamheten visa medborgarna den betydelse parlamentet lägger vid sina prioriteringar: sysselsättning och andra sociala åtgärder, utbildning och fortbildning, miljöskyddet i enlighet med Kyoto-åtagandena, konsumentinformation och slutligen transportsäkerhet. Därför beslutar det att öka finansieringen av åtgärder där man tydligt urskiljer den europeiska dimensionen, såsom i skapandet av pilotprojekt och förberedandet av åtgärder inom utbildnings-, innovations- och fortbildningsområdena, mot ett kunskapens Europa, åtgärder för att förbättra den mångkulturella integrationen och åtgärder för att bekämpa kvinnovåldet.
Jag vill inte låta mitt inlägg om budgetrubrik 3 bli en lång uppräkning, utan vill bara framhålla två punkter. För det första: att uppmana rådet att snabbt komma fram till ett avtal med parlamentet om finansieringen av det femte ramprogrammet om forskning, och för att göra en exakt tilldelning av anslag till programmet under 1999 års budgetförfarande. Parlamentet väljer vid den första behandlingen att tilldela det av kommissionen föreslagna beloppet i sitt preliminära budgetförslag. För det andra: parlamentet inrättar under budgetrubrik 3, med hänsyn till det förestående Amsterdamfördragets ikraftträdande, och speciellt artikel 73 K, en europeisk flyktingfond, med beaktande av de gemensamma intressen som medlemsstaterna har av Europeiska unionens asylpolitik.
Om parlamentet vill bevaka unionens inre politik, bryr det sig också om unionens utrikespolitik. Parlamentet är bundet till Cannesavtalet - även om det aldrig accepterade det - förutsatt att inte Cannesavtalet uppfylls på bekostnad av unionens övriga externa skyldigheter. Rådet gör i sitt förslag kännbara nedskärningar i budgetrubrik 4, utan någon trovärdig eller sannolik förklaring. Om föredraganden hyste misstroende, skulle jag säga att nedskärningarna helt enkelt berodde på behovet av att få bokföringen att gå ihop, när nu en gång Phare-programmet har fått 150 extra miljoner.
Det är något märkligt att rådet glömmer den strama budgeten, när det ökar anslagen till ett program som har allvarliga svårigheter i fråga om sin absorptionsförmåga, med genomförandesiffror långt under det tilldelade beloppet. Parlamentet föreslår att 200 miljoner euro av anslagen till Phare för 1999 skall omfördelas till alla budgetkapitel för externa åtgärder.
I linje med tidigare budgetår, och med tanke på svårigheterna att korrekt genomföra de externa programmen, för parlamentet 30 miljoner euro till reserven för budgetpost B7-541 - återuppbyggnad av det forna Jugoslavien -, tills kommissionen lägger fram ett nytt förslag till förordning för denna åtgärd, och föreslår också att föra en betydande del av Tacis-anslagen till reserven i väntan på att kommissionen förelägger parlamentet en övergripande strategi för hur man skall hantera den akuta finans- och regeringskrisen i Ryssland.
Och när vi närmar oss slutet vill jag koncentrera mig på två grundläggande punkter i budgetrubrik 5.
Den första punkten skulle kunna kallas " the BAT-story" - vilket inte har något att göra med Batman - då det handlar om ett ämne som det redan har skrivits många kapitel om, eftersom det inleddes när det, inför den ständiga ökningen av de så kallade minibudgetarna, beslutades om omvandling av dessa anslag till tjänster - omkring 2 000 - genom att överföra utgifter i del B till del A i budgeten, en omvandling som kommer att avslutas under 1998. Vi måste dock konstatera att kommissionen har fortsatt att använda extern personal via kontoren för tekniskt bistånd, finansierade av del B, det vill säga, med de operativa utgifterna. Detta har i sin tur inneburit att programmen har fått sina allmänna operativa belopp betydligt reducerade. Exempelvis har 14 miljoner av de operativa utgifterna i Sokrates-programmet gått till administrativa utgifter. Parlamentet står fast vid sitt åtagande att uppfylla budgetförordningen, vilken skiljer på utgifter mellan del B och del A, och inger ett ändringsförslag om detta, men åtar sig samtidigt en radikal revidering av budgeten till förmån för en mer målorienterad. I detta syfte kräver parlamentet att kommissionen skall presentera uppgifter om den nya utformningen av tabellerna i bilaga till kapitlen 11 och 70.
Föredraganden anser att den andra punkten under budgetrubrik 5, som handlar om finansieringen av tjänstemännens pensioner, är en skam för medlemsstaterna. Medlemsstaterna hade fram till 1997 betalat endast en del av, och före 1982 ingenting alls av, arbetsgivarens andel av premien för de anställdas pensionsplan, med resultatet att den planerade budgeten för pensioner lider av ett underskott redan 1998. Och frågan dyker upp: Vad skulle hända en arbetsgivare som inte uppfyllde sina skyldigheter gentemot socialförsäkringssystemet i varje medlemsstat?
Parlamentet föreslår alltså en budgetstruktur för en adekvat pensionsfond för personalen i unionens institution och organ, och begär att kommissionen före den 31 mars 1999 skall lägga fram ett förslag om en pensionsfond. Kommissionen måste så snart som möjligt lägga fram ett förslag till förbättringar av bestämmelserna för tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna, en " tjänsteföreskrift" som kan bli nödvändig för att en sådan fond skall kunna inrättas. Och det kan påpekas att redan det engelska ordförandeskapet erkände, i sin första trepartsdialog med parlamentet, det nödvändiga i att så snart som möjligt komma fram till en lösning i frågan. Därför begär parlamentet att denna fråga tas med i förhandlingarna om det nya interinstitutionella avtalet.
Med allt detta jag har lagt fram vill jag hävda att parlamentet kommer att anta en omfördelande budget, vilken motsvarar skyldigheterna gentemot de europeiska medborgarna.
Slutligen, och speciellt för rådet, som tålmodigt har lyssnat på denna utläggning om allt det redan känner till, har vi här " slutsmällaren" som kräver att jag går tillbaka till inledningen av mitt anförande, och påminner om kopplingen mellan 1999 års " brobudget" och förhandlingarna om den nya budgetplanen och det interinstitutionella avtalet. Parlamentet ser det nödvändiga i att få rådet att förstå att tiden är knapp, och att vi bör komma fram till ett avtal före valen till Europaparlamentet i juni 1999. Samtidigt är det uppenbart att rådet inte har visat mycket intresse för att på allvar påbörja dialogen.
Av detta skäl inger parlamentet några ändringsförslag för att öka 1999 års budget till omkring 1, 17 procent av BNP. Vi måste därför förstå att dessa ändringsförslag om reserver har som syfte att helt enkelt skydda parlamentets rättigheter, i fall det inte blir något avtal om budgetplanen. Men eftersom jag tidigare använde pyroteknisk terminologi, måste jag göra klart att dessa ändringsförslag dock inte motsvarar några fyrverkerier från parlamentet. De rättigheter som parlamentet vill skydda i det interinstitutionella avtalet, före Amsterdamfördragets ikraftträdande, är upptagna i det mandat som parlamentet har gett Joan Colom, som står som undertecknare av ändringsförslagen om reserver tillsammans med föredraganden. Han kommer, som föredragande för budgetplanen, att tala i denna debatt.
Här slutar jag, fru ordförande, men ber om ytterligare ett par sekunder: jag vill be rådet att gå med på parlamentets ståndpunkt. Jag skulle vilja göra en kort räkenskapsövning tillsammans med rådet. Den lilla besparing som rådet gör i sina räkenskaper i första behandlingen motsvarar mer eller mindre 40 000 pesetas per år för en spansk medborgare. Dessa 40 000 pesetas skulle betyda att rådet och föredraganden kunde ta sig ett par hundra öl, om varje öl kostar 200 pesetas, nästa år. Jag anser uppriktigt sagt inte att detta är sättet att svara på unionens utmaningar.

Viola
Fru ordförande, kära kolleger! Totalbeloppet under budgetrubrik 5 " administrativa utgifter" har bestämts till 4, 7 miljarder euro, en ökning på 4 procent jämfört med 1998 på motsvarande 182 miljoner euro. Av det beloppet utgör 1 miljard och 579, 5 miljoner euro budgeten för samtliga " övriga institutioner" , vilket innebär en ökning på nästan 1, 55 procent jämfört med 1998. Denna ökning är helt klart begränsad, ett tecken på den stränghet som samtliga " övriga institutioner" har ålagt sig i det egna budgetarbetet, en stränghet som framför allt vårt eget parlament har gett uttryck för, vårt parlament som är mottagare av nästan tre femtedelar av beloppet. Trots optionen att köpa IPE 4 i Strasbourg har vårt parlament hållit igen på den egna utgiftsökningen, som slutat på bara 1, 70 procent. Detta tycker jag man bör påpeka eftersom det är ett tecken på den extrema återhållsamhet som visats av parlamentets olika förvaltningsorgan och av budgetutskottet, institutioner som har hörsammat signalerna om strikt återhållsamhet.
Detta är en budget som uppvisar ett antal speciella egenskaper, såväl vad gäller parlamentet som samtliga " övriga institutioner" . Det är den första budgeten i euro, det är den budget som kommer att gälla under övergången till år 2000, med alla de informationstekniska konsekvenser som detta medför, det är den budget som åtföljer Amsterdamfördragets ikraftträdande och som kommer att gälla under valet för att förnya Europaparlamentet, med de utgifter som detta medför för såväl medlemsstaterna som informationssektorn.
Låt oss så övergå till att analysera de enskilda delbudgetarna, och låt oss börja med vår egen. Parlamentets budget motsvarar 923 779 000 euro, med en outnyttjad reserv på närmare 21 miljoner, vilket bekräftar att vi alltid har betraktat denna marginal, inte som ett mål, utan som ett utgiftstak. De viktigaste besluten har varit införandet av ett nytt kapitel och en ny paragraf - 390, med en passande nomenklatur - till vilken kommer att föras de nya tjänsteföreskrifterna för parlamentets assistenter, som för närvarande utarbetas av det behöriga utskottet och av rådet. I går kväll, i budgetutskottet, efter presidiets sammanträde, beslöt utskottet att godkänna ett ändringsförslag, efter att ha sett besluten från ordförandekonferensen, som i kraft av sin behörighet...

Ordföranden
Ursäkta, herr föredragande, det skulle jag vilja rätta till. Det var inte ordförandekonferensen, utan det var parlamentets presidium. Jag befarar att det fortfarande finns en del oklarheter här i kammaren om det.

Viola
Ni har helt rätt, det var ett misstag . Det jag menade var Europaparlamentets presidium. Efter att ha beaktat besluten från presidiet, godkände vårt utskott inom ramen för sin behörighet ett ändringsförslag som, å ena sidan, innebar att reseersättningen för ledamöternas resor skall betalas med utgångspunkt från deras verkliga omkostnader som preciserades i detalj, samtidigt som man, å andra sidan, knöt genomförandet av detta beslut till de tjänsteföreskrifter för ledamöterna som parlamentet skall föreslå före den 15 december.
Jag tycker att det beslut som fattades i utskottet var balanserat, eftersom det tar upp det centrala i denna fråga: om det fattas tjänsteföreskrifter för parlamentsledamöterna leder detta till olika behandling, ojämlikhet och orättvisor. Det verkligt centrala är att fokuseringen på reseersättningar är ren och skär demagogi! Men vi har ändå tagit upp denna knäckfråga genom att godkänna ändringsförslaget, och vi hoppas tack vare det att rådet tillsammans med det behöriga utskottet i parlamentet så snart som möjligt kommer fram till en sådan lösning som parlamentet sedan länge har velat se, och som också bekräftades vid det senaste toppmötet.
När det gäller det kommande valet, så kommer det att belasta budgeten med motsvarande 17 miljoner euro, vilket ligger helt i linje med tidigare år. När det gäller personalen har vi begränsat oss till, vilket även det visar en stor återhållsamhet, att enbart föreslå tio nya tillfälliga tjänster, varav enbart fem är i klass A, som stöd till de parlamentariska organ som är engagerade i utvidgningsprocessen.
Stora framsteg har gjorts inom informationssektorn, även om det fortfarande finns en del att göra - framför allt när det gäller användningen av e-post på intra- och interinstitutionell nivå - och effekterna av 2000-skiftet måste bättre beskrivas. Därför har vi beslutat att avsätta 5 miljoner euro som placerats i en reserv genom ett ändringsförslag som skrivits under av ordförandena för de två största grupperna och av mig själv, och detta kommer att debatteras i morgon.
När det gäller de fasta tillgångarna har beslut fattats om att köpa IPE IV och att finansiera köpet över tio år. Detta bekräftar parallelliteten med D3 i Bryssel och medför naturligtvis en stor utgiftspost i budgeten, motsvarande 10, 8 miljoner euro. Å andra sidan kan vi notera en besparing på 8, 3 miljoner euro som en följd av ett nytt årligt hyresavtal för D3 som är mer förmånligt än planerat. Detta är resultatet av en politik som i sin helhet medför en betydande minskning av hyreskostnaderna. Detta märks redan under 1999 och det kommer utan tvekan att fortsätta under följande år.
När det gäller ombudsmannen har vi noterat hans ökande arbetsbelastning och vi har, tillsammans med rådet, godkänt en ökning med sex nya tjänster, varav tre i reserv, i avvaktan på en omstruktureringsplan för ombudsmannens sekretariat, en omstrukturering som även kommer att omfatta behovet av att göra om många av de tillfälliga tjänsterna till permanenta. I det sammanhanget vill jag bara understryka att från och med nu bör ombudsmannens budget utgöra en egen sektion. Detta ingår i de ändringar av finansieringsbestämmelserna som diskuterats i budgetutskottet, och jag anser att det är ett objektivt behov.
När det gäller domstolen, som hade begärt en omfattande ökning av antalet översättare i enlighet med vad som godkänts av rådet, så har vi tilldelat tio nya tjänster som översättare-lingvister LA för översättningsavdelningen och fyra nya tjänster B5 som korrekturläsare.
När det gäller revisionsrätten så har budgeten ökats med 11, 69 procent som en följd av beslutet att tillåta en utbyggnad av revisionsrättens fastighet, vars skick krävde ett sådant åtagande, varför man avsatt en femårig finansiering till ett totalt belopp av 25 miljoner euro. Vi har avsatt de första fem miljonerna för 1999 i en reserv i avvaktan på att man utarbetar det institutionella avtal där denna kostnad ingår i finansieringsöversikterna, åtminstone i kommissionens förslag, och även i avvaktan på att rätten presenterar alternativa lösningar vad gäller plenisalen, vilket väcker en viss förvåning med tanke på det överflöd av plenisalar som finns i fastigheterna i Luxemburg.
Om vi sedan ser till kommittéerna - Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - så måste vi stryka under att den senare har fått sina arbetsuppgifter betydligt utvidgade i Amsterdamfördraget, vilket är skälet till att vi anser att man bör öka utgifterna för sammanträden jämfört med budgeten för 1998.
När det sedan gäller den gemensamma organisationsstrukturen, så vet vi att den skall upphöra enligt vad som sägs i protokoll 16. Detta protokoll bör tillämpas omedelbart då fördraget träder i kraft och vi har begärt att de två kommittéerna skall utarbeta en plan för hur detta kan genomföras. Vi hoppas att detta sker med tanke på nödvändigheten av att undvika för stora kostnader och att få till stånd en homogen personalpolitik som en bekräftelse på det interinstitutionella samarbetet.
När det slutligen gäller lokalpolitiken för de båda kommittéerna har vi med tillfredsställelse noterat den beredvillighet de även formellt har visat när det gäller att, i enlighet med vad parlamentet förslog, utnyttja byggnaderna Belliard I och II, som behöver renoveras och byggas om. Vi har avsatt belopp för en sådan ombyggnad och vi upprepar att detta är det alternativ som de båda kommittéerna snarast bör välja genom att så snart som möjligt flytta in i de båda byggnaderna och enbart i de fall där dessa inte räcker till bör man ta i anspråk lokalerna i Atrium-byggnaden.
Detta är de viktigaste punkterna i " övriga institutioners" budgetar. Jag tycker att vi på det hela taget har gjort ett gott arbete. Av den anledningen vill jag tacka mina kolleger i budgetutskottet, och jag hoppas att kammaren kan bekräfta de beslut som utskottet har fattat.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Viola!
En sak vill jag särskilt påpeka här: För första gången kommer vår budget att redovisas i euro, som efter tjugo år avlöser ecun.

Giansily
Fru ordförande, kära kolleger! EKSG: s budget som, liksom tidigare år, är föremål för ett betänkande och som jag har äran att lägga fram för er, åtföljs denna gång av ett annat betänkande om kommissionens meddelande till rådet avseende fördragets utgång. Enligt min mening hör dessa två betänkanden ihop, eftersom de är beroende av flera händelser som jag vill betona, och som jag inte tycker går i riktning mot en bättre gemenskapspolitik och större solidaritet mellan Europas nationer.
Till att börja med måste man komma ihåg att vid samma tidpunkt förra året uttalade sig kammaren, sånär som på några röster och emot föredragandens yttrande, dvs. mitt, för att den obligatoriska avgiften som baseras på omsättningen i kol- och stålindustrin skulle avskaffas. Utöver den symboliska innebörden, dvs. att avskaffa det enda i egentlig mening solidariska och ekonomiska bidraget som förband de europeiska kol- och stålindustrierna med varandra, tömde man fullständigt den källa av friskt kapital som till stor del försörjde EKSG: s budget, med tanke på att omstruktureringen av dessa industrier var praktiskt taget avslutad, och att avsättningarna var tillräckliga för att betala förvaltningsfonden fram till år 2002, avsättningarna för åtaganden fram till år 2007, garantifonden fram till år 2019, specialreserven fram till år 2021 och den tidigare pensionsfonden fram till år 2026. EKSG: s resurser uppgår faktiskt till 1, 2 miljarder euro, vilket är mer än tillräckligt för att klara de olika händelserna fram till år 2002, när fördraget löper ut, och för att betala den sista pensionären fram till år 2026.
Skall man då anta att denna sektor i dag är definitivt blomstrande? För det första måste man komma ihåg att den fortsätter att förlora arbetstillfällen. Sannolikt kommer 11 000 arbetstillfällen att försvinna inom sektorn mellan 1998 och 1999. Med tanke på den stora volymen anslag är det säkerligen möjligt att bevilja ytterligare anslag, i enlighet med det positiva yttrandet från budgetutskottet när det gäller att bevilja ytterligare 3 miljoner ecu till stöd för omställning, för att i enlighet med artikel 56 i EKSG-fördraget bidra till nya åtgärder som kan erbjuda den tillgängliga arbetskraften ny produktiv sysselsättning.
På samma sätt är det möjligt och önskvärt att respektera förslaget till meddelande av den 9 juni som gjorde det möjligt att överföra 60 miljoner euro från EKSG: s operativa budget till unionens allmänna budget för att förstärka gemenskapsinitiativen Rechar II och Resider II. Dessa två program kan fram till slutet av år 1999 tillägna sig dessa medel som är helt i linje med strävan efter att bibehålla sysselsättningen.
På initiativ av vår kollega Joan Colom I Naval slutligen ber man kommissionen, i punkt 12 i det förslag till resolution som överlämnats till er, att avsätta anslag inom Phare-programmet till åtgärder i anslutning till kol- och stålsektorn i kandidatländerna. Det räcker med att tänka på Polen och Rumänien för att förstå att denna begäran är välgrundad. Om vi accepterar att år 2002 avsluta det fantastiska verktyg som EKSG varit, dvs. just innan utvidgningen genomförs, stänger Europeiska unionen Östeuropas tillgång till ett instrument som gjorde det möjligt att inrätta unionen. Är det verkligen lämpligt? Hur det än är med den saken, är det uppenbart i dag att den inriktning som valts de senaste månaderna, bl.a. i Amsterdam, på vägen mot att efter år 2002 få överta EKSG: s tillgångar, innebär ett definitivt avgörande på flera punkter. Den första gäller förvissningen att EKSG verkligen kommer att avslutas den 23 juli 2002 och att det scenario som föreslås oss, enligt vilket EKSG: s tillgångar och förvaltningen av dem kan överlämnas till återstående gemenskaper, är den mest sannolika utgången för EKSG: s sista dagar. Den andra gäller de aspekter som är knutna till den ekonomiska politiken och industripolitiken. Budgetutskottet godkänner förbehållslöst kommissionens förslag, som syftar till att lämna hela avkastningen från tillgångarna till stöd till forskning inom kol- och stålsektorerna. Den tredje punkten, slutligen, som jag vill betona överensstämmer med vårt utskotts önskan att, när det gäller immaterialrätt, konstatera att spridningen av resultaten bland de små och medelstora företagen ingår i sektorns forskningsprogram.
När det gäller dessa två betänkanden måste jag avslutningsvis erkänna att de fått ett praktiskt taget enhälligt stöd från ledamöterna i budgetutskottet, i motsats till förra året, när problemet med avgiften splittrade kammaren. De två texterna om EKSG år 1999 är alltså till stor del samstämmiga och borde inte stöta på några större problem när de skall antas på torsdag. Jag vill för övrigt tacka föredragandena av yttrandena från de andra utskotten, Graenitz, Blak och Lulling som genom sitt deltagande och bidrag i dag berikat betänkandet från budgetutskottet. Jag vill betona för Lulling att hennes betänkande verkligen ingår i det slutgiltiga betänkandet, trots de tekniska svårigheter som tycks ha förekommit innan det kunde tryckas.
Jag skulle nu, om sammanträdets ansvariga tillåter, vilja delge er UPE-gruppens yttrande om förslaget till budget för budgetåret 1999. Den budget vi skall uttala oss om vid den första behandlingen blir en svår budget, på grund av det nuvarande stränga och ovissa sammanhanget. Svår också därför att även om det handlar om den sista budgeten inom 1994 års budgetplan och interinstitutionella avtal, är vår uppgift att förutse profilen för kommande budgetar och överbrygga ekonomiska svårigheter, med risk för att avstå från varje ambition.
När det gäller att förbereda budgeten för budgetåret 1999 skall man veta att alla scenarier är möjliga, men även om allt är möjligt kan å andra sidan inget garanteras. Kommer det interinstitutionella avtalet att förlängas 1999 och på vilka villkor? Kommer nästa budgetplan att vara tillräcklig för att garantera utgifternas utveckling? Och om omförhandlingarna misslyckas, kommer då återgången till artikel 203 i fördraget och tillämpningen av den högsta tillåtna tillväxttakten att genomföras på villkor som är acceptabla för parlamentet? Vad som är säkert i sammanhanget är att det krävs stramhet när det gäller lagstiftningen på budgetområdet. Europaparlamenet har för övrigt åtagit sig det genom att i sin resolution från mars om budgetriktlinjer för 1999 acceptera en budget vars tillväxttakt inte skulle överstiga de nationella budgetarnas. En påtvingad stramhet å ena sidan och en fritt överenskommen stramhet å andra sidan. Men det gäller också att komma överens om en korrekt tillämpning av stramheten när det gäller utgifterna. Rådets tolkning, i vilken det bara spekuleras kring nivån för bristande verkställande av utgifterna, särskilt när det gäller inre politik, är oacceptabel. Vad rådet faktiskt vill ha är en allmän sänkning av samtliga utgifter, och man lade därför fram en budget med trompe-l'oeil-effekt som förvisso bekräftade jordbruksavsnittet och anslagen till strukturfonderna, men som genom avsevärda minskningar blockerade alla framsteg inom budgetrubrik 3 och 4, bl.a. till förmån för forskning, dvs. inre politik och yttre åtgärder. Vi får inte ta miste här. Även om förslaget till budget totalt innebär en ökning av betalningsbemyndigandena på 2, 8 procent och åtagandebemyndigandena på 6, 1 procent, jämfört med föregående budgetår, bidrar rådet i praktiken till att budgetarna kvävs, genom att bibehålla budgeten på 1, 10 procent av BNP-taket medan en andel om 1, 27 procent skulle ha varit möjlig, och genom att begränsa de mest avgörande rubrikernas utgifter för utveckling av Europeiska unionen under kommande år till taken för de rubriker som fastställts genom det interinstitutionella avtalet. Den planerade stramheten begränsas till att göra offer i framtiden, vilket är oacceptabelt.
Stramheten bör förenas med framtidsutsikterna för utveckling, och budgeten för 1999 skall vara en förberedelse för morgondagens budgetar, dvs. göra det möjligt för gemenskapen att genomföra sina åtaganden, däribland utvidgningen. Vi stöder därför föredragandens åtgärd som syftar till att inrätta särskilda reserver för att kunna fastställa hållbara beräkningsgrunder för den kommande budgetplanen för perioden 2000-2006, i enlighet med bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet. Liksom föredraganden önskar vi ett avtal med rådet om dessa särskilda reserver, eftersom det är de kommande budgetarna som står på spel. Om det interinstitutionella avtalet förnyas bör det ske på tillräckliga grunder, så att det i den kommande budgetplanen säkerställs att gemenskapspolitiken utvecklas. Om omförhandlingen av det interinstitutionella avtalet misslyckas borde återgången till att tillämpa artikel 203 i fördraget inte döma Europeiska unionen till en planerad stagnation av utgifterna. Man har gjort ett val och vi accepterar det.
Vi vill ändå inte att bekräftelsen av parlamentets företrädesrätt leder till att parlamentet gör ett fult undantag för jordbruksutgifterna, genom att som målsättning fastställa en begränsning av anslagen som ligger långt under riktlinjernas tak och genom att faktiskt försöka minska de verkliga ekonomiska behoven inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Avsikten med budgeten skall varken vara att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken eller begränsa ökningen av jordbruksutgifterna, utan att planera för att de finansieras korrekt och rättar sig efter bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet och de särskilda förfarandena.
Jag vill lägga till en kommentar om det problem som tagits upp med att medlen avsedda för humanitärt stöd placerats i reserven, och där kammaren skall upphäva eller bekräfta budgetutskottets ståndpunkt, och, på sätt och vis, avgöra om Jacques Santers brev av den 9 oktober till kammarens ordförande är tillräckligt för att göra det möjligt för oss att förlåta ECHO: s förvaltare för deras lumpenhet, som framtvingat UCLAF: s rapport, som alla pratar om men som parlamentsledamöterna för närvarande inte har kännedom om. Enbart läsningen av kommissionens svar till parlamentsledamöterna om ämnen som berör budgeten inger ibland en ren revoltkänsla. Sedan tio månader kastar t.ex. Papoutsis och Liikanen tillbaka bollen, eftersom den förstnämnde inte kan få sina enheter att respektera en lagstiftningsbestämmelse som antogs enhälligt för ett år sedan av budgetutskottet, och senare av parlamentet, eftersom det stör den direktör som är ansvarig för enheten och han envist struntar i resultatet av parlamentets omröstning. Svaren i massiv politikerjargong, av sovjettyp, har numera ersatt de inledande eftergivna svaren. Tjänstemännens förakt för kammarens ledamöter kan bara få oss att stärka våra ståndpunkter. ECHO-skandalen bevisar en sak, nämligen att om vissa av kommissionens tjänstemän inte har några hämningar, beror det på att deras kommissionärer är alltför upptagna med att sköta om sin personliga image - jag tänker på ECHO - för att slösa tid på att styra tjänstemännen, och på att dåliga tillämpningar och dåliga vanor skapar en slags andra natur, där devisen " Man ej syndar alls, om blott man syndar tyst" råder, vilket undergräver kommissionens trovärdighet. I detta parlament, och åtminstone i vår grupp, är vi inte beredda att låta väljarna tro att vi leker " hela havet stormar" och vi förväntar oss därför att exakt få veta vad som hände kring ECHO innan vi tar ställning.
Mer allmänt är det rådet, kommissionen och tyvärr också parlamentet, som drabbas av Fontainebleau-syndromet och var och en leker nu i sitt hörn Margaret Thatcher i smått, och var och en anser att den stat han företräder på nytt skall delta, utan hänsyn till gemenskapens politik som grundades på solidaritet. Debatten om betänkandet om egna medel kommer att pågå länge, men jag skulle redan nu för min grupps räkning vilja förbereda några saker. Den gemensamma jordbrukspolitiken är orsaken till viss obalans, och genom att grunda sig på bl.a. Fontainebleau-avtalen planerar kommissionen i sina förslag att minska gemenskapens bidrag för direkt stöd till jordbrukarna och genomföra en tillämpning av samfinansiering av detta direkta stöd mellan nationella statskassor och Europeiska unionens budget. Återstoden av den gemensamma jordbrukspolitiken, såsom vi känner den, skulle då spädas ut i den diffusa anhopningen av en strukturpolitik av jordbrukstyp. Det är uppenbart att ett sådant förslag, hur lockande det än är vid första anblicken, skulle göra det möjligt för vissa stater att minska den andel de är skyldiga Europeiska unionen, på bekostnad av den gemensamma jordbrukspolitiken. Å ena sidan skulle det kräva att jordbrukspolitiken delvis återförs till nationerna, å andra sidan skulle det sätta stopp för en viss europeisk solidaritet vilket redan skedde förra året, när det tvärtemot mitt förslag som föredragande beslutades, och vilket jag också betonade i början av mitt anförande, att avskaffa EKSG-avgiften under institutionens fem sista budgetår.
I dyningarna efter att denna unika gemenskapsskatt överges föreslår nu kommissionen att vi skall fördärva Europeiska unionens enda integrerade politik. Har vi blivit alldeles tokiga? Skulle handlarnas Europa bli mattförsäljarnas Europa? Tror vi verkligen att, efter att ha misslyckats med regeringskonferensen, som man fuskade ifrån sig i Amsterdam och Luxemburg, vi nu skall gå mot att avskaffa den enda gemenskapspolitiken, för att de socialistiska regeringarna i Storbritannien och Tyskland bjuder över varandra på ett ultraliberalt sätt när det gäller skatterna? Det finns fortfarande tid att fundera på det, och allvarligt fråga sig vad teknokraterna som surfar på modevågen och tidens anda har i beredskap för oss.

Liikanen
Herr ordförande! Allt eftersom budgetförfarandet för 1999 fortskrider står det klart att de senaste årens breda samförstånd mellan institutionerna vad gäller gemenskapens allmänna budgetstabilitet fortsätter 1999. Samtliga institutioner är eniga om att stramheten måste bibehållas. Samtidigt måste gemenskapens skyldigheter respekteras avseende de beslut som fattats vid Europeiska rådet i Edinburgh. Diskussionerna fortsätter inom vissa områden. Vad gäller de obligatoriska utgifterna, har kommissionen en ändringsskrivelse på sin föredragningslista för den 28 oktober. Kommissionen kommer att så noggrant som möjligt undersöka områden där ytterligare utgifter troligen kommer att krävas.
Med ändringsskrivelsen för 1999 och den nyligen överlämnade ändringsskrivelsen för 1998 års tilläggs- och ändringsbudget är samtliga delar på plats. Detta bör göra det möjligt för den budgetansvariga myndigheten att uppnå ett övergripande avtal för 1998 och 1999 senast till rådet (budget) den 24 november. Men denna budgetexercis handlar inte bara om siffror. Den markerar också fortsatta viktiga förbättringar inom unionens finansiella förvaltning, och jag vill kortfattat nämna tre.
För det första bygger 1999 års budget på det nya interinstitutionella avtalet vad gäller den rättsliga grunden. Budgetförfarandet har redan visat att avtalet fungerar. Samtidigt kan nya och experimentella aktiviteter fortfarande komma i åtnjutande av inledande finansiering från gemenskapsbudgeten. Kommissionen och de berörda organisationerna kommer att gynnas av detta faktum, när det gäller genomförandet av budgeten. Detta var stora framgångar för parlamentet på budgetområdet.
För det andra görs betydande framsteg vad gäller gemenskapens subventioner. Det finns ett meddelande från kommissionen med klara minimiregler gällande publicitet och kollektivt beslutsfattande för alla subventioner. Detta är ett resultat av många initiativ i parlamentet. Både Brinkhorst och Tillich har lagt ner stort arbete på detta område, och jag noterar med intresse att Barbara Dührkop Dührkop driver samma linje.
De nya reglerna från kommissionen träder i kraft i och med verkställandet av 1999 års budget, och ansträngningar görs för att informera om och diskutera frågan med faktiska och potentiella bidragstagare.
En tredje fråga berör det möjliga användandet av driftsresurser för administrativa syften. I synnerhet byråerna för tekniskt bistånd eller " BAT" som den franska förkortningen lyder. Jag har förstått att Europaparlamentet vill ändra vissa rutiner omedelbart för att förbättra öppenheten och insynen och kontrollen. Dessa mål delas av kommissionen. Jag beklagar om det inte framgått med önskvärd tydlighet i dess meddelande nyligen om byråerna för tekniskt bistånd, men arbetet måste fortsätta för att säkerställa att de kortsiktiga besluten också är ett steg mot en lösning på medellång sikt. Kommissionen har lagt fram idéer i sitt meddelande och i sitt arbetsdokument om förnyelse av budgetförordningen. I båda strävas efter att upprätta en närmare koppling mellan besluten och de finansiella och de mänskliga resurser som krävs för varje gemenskapsåtgärd.
Slutligen förbereder parlamentet en omröstning om införandet av ytterligare viktiga krediter i 1999 års budget genom sitt ändringsförslag om överbryggande åtgärder. Jag förstår att detta är ett led i förhandlingsprocessen om nästa interinstitutionella avtal, men skulle ett sådant avtal och en inställning av de överbryggande krediterna inte uppnås i ett tillräckligt tidigt skede, måste kommissionen någon gång under 1999 begära in mera medel än vad som krävs från medlemsstaterna.
Låt mig sammanfatta genom att uttrycka min djupa respekt för det formidabla arbete som utförts av föredragandena, Dührkop Dührkop och Viola, liksom av ordföranden i budgetutskottet, Samland. Eftersom detta är en gemensam debatt som också behandlar Giansilys betänkanden om Europeiska kol- och stålgemenskapen, vill jag lägga till några ytterligare punkter om denna fråga. Vad gäller de finansiella konsekvenserna av att EKSG-fördraget löper ut noterar jag att lösningar dyker upp som har både rådets och parlamentets gillande i många avseenden. De befintliga sammanslutningarnas förvaltning av arvet från EKSG och finansieringen av de forskningsaktiviteter inom stål- och kolsektorn som genererats av detta tycks nu vara fastslagna.
Ytterligare diskussioner krävs om vem som har äganderätten till arvet, om frågor relaterade till framtida utvidgning av unionen och om distributionen av forskningsanslag mellan sektorerna. Kommissionen kommer att lämna ett ytterligare bidrag till dessa diskussioner före slutet av detta år. Vad gäller 1999 års driftsbudget instämmer kommissionen i Giansilys beklagande av att rådet inte tycks vara villigt att godkänna en överföring av medel till den allmänna budgeten för att förstärka gemenskapsinitiativen Resider och Rechar.
Jag noterar att i förslaget till yttrande förutses redan en alternativ lösning grundad på artikel 56 i EKSG-fördraget. Kommissionen kan mycket väl komma att luta åt detta håll även om möjligheterna till ett införlivande måste undersökas noggrant. Kommissionen kommer, såsom Giansily föreslår, att ännu en gång se över bidragen till stål- och kolforskning. Dessa bidrag bör gradvis minskas till en nivå som kan bibehållas på medellång sikt efter det att EKSG-fördraget löpt ut.
Låt mig ännu en gång tacka föredraganden, Giansily, för hans betydande arbete.

Lenz
Herr ordförande! På två minuter kan man inte säga mycket om vad utrikes- och säkerhetspolitiken inom EU representerar för Europaparlamentet. Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har icke desto mindre betonat vissa delar i budgeten. Att uppnå mänskliga rättigheter och demokrati och befrämja fredsprocesser skall vara en viktig punkt i alla program, i synnerhet med tanke på kandidatländernas inträde, likaså i Meda-programmen för Europa-Medelhavet och för Östeuropa. Tolkningen av EG-domstolens dom gällande de rättsliga grunderna för programmen för demokrati och mänskliga rättigheter har lett till stor upprördhet bland allmänheten, eftersom just dessa program genomförs av många icke-statliga organisationer och verkar i grunden. Lyckligtvis kunde detta korrigeras under juli månad genom samordning mellan råd, kommission och parlament.
Skapandet av en egen budgetpost för den s.k. Royaumont-processen skall tjäna ett liknande syfte, nämligen uppbyggnad respektive stärkande av det civila samhället; processen organiserar detta program i Central- och Sydeuropa och skall därvid nå ut till kandidater, associerade länder, medlemsstater och stater i f.d. Jugoslavien. Stödet till en master degree i mänskliga rättigheter tjänar samma syfte och är avsett för utbildning och kunskaper beträffande mänskliga rättigheter, och där deltar redan många universitet. För att stärka samarbetet med Latinamerika, Asien och Sydafrika finns det förslag från oss och också från andra utskott som befattar sig med det, antingen direkt eller via institut som är utrustade för det.
Händelseförloppet när det gäller den häktade chilenske ex-presidenten Pinochet visar hur prekära de demokratiska förhållandena i Latinamerika fortfarande är. Ett stöd till den i Haag och Rwanda verkande internationella domstolen mot krigsförbrytelser hör också till våra önskemål. Det analys- och utvärderingscentrum som befattar sig med att förhindra konflikter och med förberedelser för fred har påbörjat sitt arbete. Vi skall stödja det.
I går förekom en dispyt inom budgetutskottet om huruvida detta kapitel skall tjäna till utrikesförbindelser, utrikeserfarenheter eller vad det nu kan vara. Det vi önskar är att våra åtgärder inom utrikespolitiken skall vara till gagn för Europeiska unionen, och också bli kända på så vis.

Sonneveld
Herr ordförande! I det här skedet av budgetbehandlingen tas bara de icke-obligatoriska utgifterna för jordbrukssektorn upp. Jag ser det som min uppgift, som föredragande av yttrande om jordbruksbudgeten 1999, att se till att det goda förfarande som inleddes av kollegorna Tillich och Mulder i samband med budgeten 1998 även tillämpas för nästa budget och förtydligas ännu mer om det behövs.
Därför är det till exempel inte rätt att i vår resolution avseende budgeten 1999 redan nu uttala oss om en minskning eller åtminstone en stabilisering av jordbruksutgifterna. För att göra det måste vi ta hänsyn till den senaste uppskattningen av kommissionens utgifter som den inom kort kommer att lägga fram för rådet och parlamentet tillsammans med ändringsskrivelsen. Det står redan nu klart att det just nu förekommer kraftiga förändringar på de internationella marknaderna, vilket otvivelaktigt kommer att påverka godkännandet av jordbruksutgifterna. Det bevisar hur riktig vår nya budgetpolitik är. När budgeten skall godkännas utgår vi från de mest aktuella uppgifterna om marknads- och valutautvecklingen.
Förra året var en av de viktigaste frågorna om något skulle göras åt den då påstådda överkompensationen till exempelvis brittiska odlare av åkergrödor. Det är bara bra att det vakats över, bland annat tack vare jordbruksutskottet, att vår politik är hållbar och tillförlitlig eftersom världsmarknaden på nytt nått en bottennotering och att pundets värdeminskning även påverkat de brittiska bidragen för åkergrödor ordentligt.
I den här budgeten märks särskilt den kraftiga ökningen av utgifter för kompletterande åtgärder. Det är i sig en sund jordbrukspolitisk utveckling, åtminstone om utgifterna uppfyller målsättningen. Kommissionen måste ofrånkomligen överlämna den överenskomna utvärderingen om det till rådet och parlamentet, annars famlar vi i mörkret när det gäller den vidare utvecklingen.

Rübig
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ekonomin spelar en central roll i synnerhet när det gäller att skapa nya arbetstillfällen. Därför har vi arbetat mycket intensivt för strategiprogrammet för den inre marknaden, och här i synnerhet för the new approach . Det betyder att vi när det gäller normer måste uppnå att produkter som säljs i Europa och är godkända i ett land automatiskt godkänns också i ett annat land. Vi behöver ha dessa normförfaranden även när det gäller telekommunikationer. Just telekommunikationsområdet spelar en viktig roll när det gäller att skapa nya arbetstillfällen, och här vill vi framför allt främja den elektroniska handeln. Eftersom detta är nytt också i samband med utbildning, så är det nödvändigt att använda dessa telekommunikationsnät bättre. I synnerhet när det gäller IDA-programmet försöker vi att knyta ihop skolor, förvaltningar, små och medelstora företag och allmänna sjukhus med varandra, och förmedla detta nya vetande. Naturligtvis kan det också här bli fråga om skadliga effekter. Vi vet att vi har många problem på Internet. Därför engagerar sig Europaparlamentet för att utöka medlen på detta område.
Ytterligare en viktig punkt är uppbyggnaden av de transeuropeiska transportnäten. Jag tror att investeringar på detta område inte bara kortfristigt kommer att skapa nya arbetstillfällen när denna infrastruktur byggs, utan i synnerhet med hjälp av dess effekter öppna helt nya möjligheter.
Den sista och kanske viktigaste punkten är utbildning och vidareutbildning. Med programmet Leonardo har vi ett mycket viktigt program som även gör det möjligt för unga lärlingar att komma till andra länder och där arbeta i företag. Detta är grundvalen för framgången.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har ägnat sig mycket intensivt åt budgeten 1999. Det finns två anledningar till det. För det första: I fråga om energi gäller det att främja utvecklingen av de alternativa energikällor som vi arbetar för i Europa, för att tillfredsställa kraven från Kyoto. Den andra punkten är forskningspolitiken. Här står vi naturligtvis inför den stora uppgiften att genomföra det femte ramprogrammet för forskning i budgeten 1999. För båda ärendena fick vi majoritet i budgetutskottet, och det vill jag tacka i synnerhet föredraganden och kollegerna i budgetutskottet i allmänhet för. Att utöka medlen för Altener och Save, som det nu har beslutats, var absolut nödvändigt, och det uppnådde vi.
Besvärligare är situationen för det femte ramprogrammet för forskning. Det finns hittills inte något beslut, dvs. vi har inte heller i dag vid den första behandlingen någon rättslig grund. Jag vill här eftertryckligen uppmana rådet att göra allt för att vi vid nästa möte den 10 november skall kunna komma fram till en lösning, som också är giltig rättsligt. Jag skulle även helt klart vilja säga följande: Guillotine-klausulen är inte giltig rättsligt och inte förenlig med fördraget. Här förväntar vi oss bra förslag från rådets sida. Men - det är budgetutskottets stora förtjänst vid budgetförfarandet - vi uppnådde också ett spelrum för att genomföra parlamentets idéer i finansiellt hänseende. Jag anser att detta är ett stort framsteg och att det stärker parlamentets förhandlingsläge vid förlikningen. Fram till den andra behandlingen kommer vi i vart fall att ha avslutat förlikningsförfarandet på det ena eller andra viset, antingen så finner vi en lösning eller så gör vi inte det, men så att vi sedan har klarhet. Jag skulle också vilja be om att vi nästa år ägnar oss speciellt åt det gemensamma forskningscentret. Vi behandlade det i går än en gång i budgetutskottet, vi kommer att säga något om det i resolutionen, och här borde parlamentet absolut företräda en klar ståndpunkt.
Jag vill än en gång tacka för det goda samarbetet.

Schwaiger
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Mer än två tredjedelar av ändringsförslagen från utskottet för externa ekonomiska förbindelser har accepterats av budgetutskottet helt eller till väsentlig del. De inriktar sig med framgång på de erforderliga budgetmedlen för att stimulera till att öppna och slå igenom på marknaderna i tredje land med produkter och tjänster från Europeiska unionen: en klassisk fråga för utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Vi kunde få igenom våra idéer om att finansiell hjälp till länderna i Central- och Östeuropa och Medelhavsområdet visserligen är nödvändig och bör prioriteras, men bara är meningsfull om dessa länder kan använda den som hjälp till självhjälp. Rådet bör tillsammans med kommissionen i framtiden i sina budgetförslag göra en noggrannare avvägning av hur utvecklade de mottagande strukturerna är, framför allt i kandidatländerna. Den av Dührkop i detta sammanhang planerade reserven om ca 200 miljoner för de externa ekonomiska aktiviteterna går åt rätt håll och leder till en bättre fördelning av befintliga medel. De nu på nytt inlämnade ändringsförslagen från utskottet för externa ekonomiska förbindelser har tre syften: För det första att återinsätta tillräckliga medel för den humanitära hjälpen i Kosovo, för det andra med beteckningen " p.m." för Turkiet, programmen Sokrates, Leonardo, User Europe och den enastående finansiella hjälpen för Azerbajdzjan.
För det andra en nödvändig uttänjning av det ekonomiska samarbetet med Asien, Latinamerika, Sydafrika och även samarbetet med ekonomiska och sociala grupper, industri- och handelskammare, arbetsgivarförbund, fackföreningar, jordbrukare, små och medelstora företag, konsumenter och miljöorganisationer. Ett polycentriskt samarbete, om ni så vill, som även integrerar livskraften från näringsliv och samhälle. Det borde man också kommentera. Slutligen öppnandet av marknaden och budgetposter för att öppna den japanska marknaden. Jag vill i detta sammanhang tacka fru Dührkop för att hon varit lyhörd och för att hon gått med på våra förslag och för det utmärkta samarbetet, och även tacka ordföranden i budgetutskottet, Detlev Samland, för hans tålamod med min envishet. Slutligen är jag också tacksam mot rådgivarna från utskottet för externa ekonomiska förbindelser, Christian Augustin och Francisco Gomes Martes, i synnerhet för deras utmärkta samarbete.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Två centrala mål vägledde utskottet för regionalpolitik inför 1999 års budget: först av allt att garantera att de åtaganden som gjordes i Edinburgh respekterades fullständigt. Den antagna lösningen följer i grunden upp denna strävan. Utskottet för regionalpolitik uttryckte också tvivel angående betalningsnivåerna, och ingav ändringsförslag som syftade till att garantera en adekvat likviditet. Den antagna lösningen syftar till att garantera denna likviditet, om än på olika sätt. Vi hoppas att det kommer att bli så.
Det andra centrala målet för utskottet för regionalpolitik bestod i att återställa beloppen i gemenskapsinitiativen. För detta utskott, är det fortfarande tveksamt att rådet föreslår nedskärningar i lika mån för gemenskapsinitiativen, genom en argumentation om förseningar i respektive genomförande, vilka dock aldrig har karaktäriserats fullständigt eller var för sig.
För utskottet för regionalpolitik borde man ha övervägt gemenskapsinitiativen, med tanke på denna ofullständiga definiering, med de inledningsvis tilldelade beloppen, och Peace-initiativet, å sin sida, borde ha fått hundra extra miljoner, men inte till priset av nedskärningar i de övriga initiativen. Det är därför lämpligt att notera, och beklaga, att denna inriktning från utskottet för regionalpolitik inte har tillfredsställts helt, eftersom det förslag som vi i dag diskuterar inte tar upp ett fullt återställande av beloppen till gemenskapsinitiativen.

Eisma
Herr ordförande! Som föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd vill jag i första hand tacka Dührkop Dührkop så hjärtligt för det utmärkta samarbetet. Det framgår tydligt att hon är en förespråkare för en grön budget och att hon värnar om miljön. Det märks på att miljöbudgeten ökat med nästan 5 procent i jämförelse med rådets siffror. När det gäller det gröna i den totala budgeten så har vi nått långt, särskilt med avseende på strukturfonderna, eftersom nu även strukturfonderna kan användas till genomförandet av habitat- och fågeldirektivet - en stor framgång. Om övriga ledamöter i den här kammaren är beredda att stödja de ändringsförslag som budgetutskottet godkänt, så är vi självfallet mycket nöjda. Ändå har jag lagt fram ett par ändringsförslag för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Det rör sig om budgetposten " tropiska skogar" och även om samarbetsprogram med tredje land. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har föreslagit, och det har även antagits, att 10 procent av Meda anslås för miljön. Det skulle vara logiskt om det även gällde för Phare och Tacis. Det ändringsförslaget antogs inte i budgetutskottet och därför har vi lagt fram det för omröstning igen. Det kan bara bli mer enhetlighet i budgeten om vi kan låta den här posten omfatta Tacis och Phare också.
Slutligen, herr ordförande, anser jag att miljöaspekterna inte bara skall beräknas för alla politikområden i Europeiska unionen, utan även systematiskt integreras i de europeiska institutionernas dagliga inre verksamhet. Genom ett ändringsförslag avseende Violabetänkandet ber vi samtliga europeiska institutioner, inbegripet vårt eget Europaparlament, att utarbeta en handlingsplan för en mer miljövänlig inre förvaltning. Energi, rörlighet, återvinning är alla sådana aspekter som det måste tas hänsyn till i de europeiska institutionernas interna hushållning. Om vi på det sättet kan förbättra vårt eget beteende så kan våra institutioner bli en förebild för andra organisationer, inte bara i Europa utan i hela världen.

Morgan
Herr ordförande! Jag vill säga att kommissionens ursprungliga förslag var en smärre besvikelse för oss, speciellt inom kultursektorn där vi såg en nedskärning på 43 procent. Emellertid prioriterades sektorn högre av budgetutskottet, och i synnerhet av Dührkop Dührkop, som förstår betydelsen av en stark kultursektor inom EU. Utskottet är enormt tacksam för detta.
Kulturutskottet är uppdelat i tre delar: utbildning och ungdomsfrågor, kultur och audiovisuella medier samt information. Under processens gång har vi försökt bygga på principerna om öppenhet och insyn. Vår uppgift har varit att sätta upp kriterier och därefter tillåta fri konkurrens. Hela processen har givetvis i år kantats av motstridiga rapporter om tolkningen av EG-domstolens dom om den rättsliga grunden men, på ett eller annat sätt har vi lyckats ta oss igenom detta.
Ett nytt angreppssätt har anammats, för att skapa ett kunskapens Europa. Detta har tagit sig uttryck i en ny budgetpost kallad " connect " - ännu en idé av Barbara Dürkop Dührkop. Detta kommer att ge oss en möjlighet till samarbete mellan olika program. Det kommer att tillåta större flexibilitet och smidighet, speciellt mellan budgetposterna för kultur och utbildning.
Inom utbildningssektorn är vi glada över att kunna lösa problemen med mindre använda språk, och vi ser fram emot att en rättslig grund om detta föreslås av kommmissionen.
Budgetposterna för kultur innebar den största huvudbryn, och gör det fortfarande. Jag syftar förstås på Kaleidoscope- och Ariane-programmen. Problemet har handlat om samordning: dessa program skulle ha avslutats 1998 och det nya kulturprogrammet är förstås inte avsett att inledas förrän år 2000. Vad vi har här är alltså en fördröjning på ett år, och vi är mycket oroade över att förlora den drivkraft vi har uppnått genom dessa program.
Vi är nöjda över att se att kommissionen och rådet närmar sig vårt tankesätt och vi har avsatt pengar för ett avtal om detta; vi är än en gång tacksamma mot Barbara Dührkop Dührkop för att hon garanterat att pengar finns tillgängliga om och när detta avtal kommer till stånd.
Inom den audiovisuella sektorn är vi en smula besvikna över att inte mera pengar har ställts till förfogande för de experimentella åtgärderna för att utveckla en starkare, mera levande audiovisuell sektor i Europa.
Slutligen, gällande hela informationssektorn: Europas regeringar talar om att skapa ett mera människovänligt Europa. Jag tycker att de bör öppna sina ögon eftersom vi redan har ett människovänligt Europa. Problemet är att människor inte känner till det, vilket är anledningen till att vi behöver utveckla en bättre informationspolitik. Det är av yttersta vikt att detta görs, speciellt under införandet av den gemensamma valutan, och jag hoppas att ledamöterna kommer att ändra på det bisarra voteringen i budgetutskottet om att skära ner på pengarna till decentraliserade åtgärder. På det hela taget har kulturutskottet en hel del att glädjas åt, och vi tackar Barbara Dührkop Dührkop för hennes modiga stöd.

Cunningham
Herr ordförande! Först av allt vill också jag bringa en hyllning till huvudföredraganden, Dührkop Dührkop, med vilken jag haft ett mycket nära samarbete. Hon har visat en stor empati för arbetet inom utskottet för utveckling och samarbete.
Jag är emellertid fortfarande bekymrad över ett antal frågor, först och främst över ECHO. Jag instämmer helhjärtat - ingen kan påstå motsatsen - att vi måste utrota bedrägeriet och korrumptionen. Bedrägeri och korrumption är illa nog i sig och måste fördömas - men när de i själva verket rör livsmedelsbistånd till några av världens fattigaste folk, gör det saken ännu värre. Därför instämmer jag helhjärtat i att vi måste fördöma det. Men att hålla dessa världens fattigaste människor som gisslan, medan vi reder ut våra administrativa problem inom kommissionen är inte rättvist. Därför hoppas jag mycket att detta specifika problem får en lösning. Att vi kan börja uträtta det vi skall uträtta.
För det andra, vad gäller biståndet till AVS-ländernas bananproducenter, vet vi alla vilken desperat situation dessa odlare står inför som ett resultat av WTO: s dom. Vi önskar innerligt att se pengar placerade i denna budgetpost. Människor har sett de senaste veckorna vilken fasansfull förödelse orkanen nyligen orsakade i Västindien. Det är av denna anledning som bananer produceras i detta område - eftersom de har en tillväxtperiod på sex månader. Vi vet hur viktiga de är. Vi vill se pengar i budgetposten för att garantera att kompensation erbjuds.
Vi vill också inom utskottet för utveckling och samarbete se att budgetutskottet omprövar ett antal poster. För det första, gällande landminor, var vi alla mycket glada och nöjda när den fyrtionde nationen i världen ratificerade Ottawaöverenskommelsen. Vi vet att den 1 mars 1999 kommer förbudet mot landminor att bli ett juridiskt bindande FN-fördrag. Men det finns fortfarande omkring 110 miljoner av dessa landminor som dödar eller lemlästar någon var femtonde minut varje dag, varje vecka någonstans i världen. Därför vill vi se att denna specifika budgetpost återupprättas till vad den var förra året.
Gällande könsfrågor vill vi se en ökning av denna post till vad som var 5 miljoner ecu, eftersom vi inser betydelsen av könsfrågorna inom tredje världen. Om någon frågade mig vilken enskild åtgärd som skulle få störst effekt vad gäller tredje världen, skulle jag svara att det vore utbildning av flickor. Vi vet hur viktiga könsfrågorna är.
Jag vill sammanfatta genom att säga att vi i stort är relativt nöjda med resultatet hittills från budgetutskottet. Det finns en rad ökningar siom vi är nöjda med, i synnerhet budgetposten för Nigeria, som har ökats med 1 miljon ecu eftersom där fortfarande finns mycket arbete att utföra.
Ett stort tack, än en gång, till föredraganden, Dührkop Dührkop.

Deprez
Herr ordförande, kära kolleger! I min egenskap av föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor skulle jag först av allt vilja vända mig till vår huvudföredragande Dührkop Dührkop och säga att vi är mycket glada över att hon lyssnat så noga på våra bekymmer. Vi hade inom utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter fem prioriteringar som praktiskt taget alla tillfredsställts.
Den första prioriteringen - och jag skulle vilja instämma i tacket till föredraganden, vår kollega Brinkhorst, som varit en pionjär på området - är inrättandet av Europeiska fonden för flyktingar. Inrättandet av denna budgetfond är lovande för den fortsatta politiken inom detta strategiska område för Europeiska unionen, ett område som snart kommer att tillhöra den första pelaren och som är föremål för politiska diskussioner när det gäller att dela kostnaderna.
Vårt utskotts andra prioritering gäller fortsatta åtgärder för att bekämpa våld mot kvinnor och barn, sexturism och kriminellt utnyttjande av Internet. Fru föredragande, ni har beaktat vår begäran på detta mycket känsliga område och vi tackar er för det.
Vårt utskotts tredje prioritering gäller integration av invandrare och kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Dessa budgetposter befann sig i ett känsligt läge på grund av avsaknaden av rättslig grund, och ni föreslog en lösning som vi är nöjda med, såväl när det gäller lydelsen som beloppen.
Den fjärde prioriteringen handlar om att vi sedan flera år insisterar på att man skall acceptera att i budgeten ange en post för Europol, eftersom vi anser att en del av anslagen till Europol skall återfinnas i unionens budget, även om det är med beteckningen " p.m." och vi tackar er för att ha beaktat denna begäran.
Det återstår ett beklagande när det gäller samarbete inom rättsliga och inrikes frågor. Vi ville ha ett litet program för att hjälpa medlemsstaterna att komma överens om medlen för att bekämpa brottslighet i städerna, särskilt bland ungdomsgäng. Sannolikt var jag inte tillräckligt övertygande eftersom man förvägrat oss detta lilla program, och det är det enda jag beklagar.

Brinkhorst
Herr ordförande! Vår kommitté är inte en kommitté med stora utgifter. Men vi ser framtiden an vad gäller Amsterdamfördraget. Det är mot den bakgrunden som utskottet för institutionella frågor gladdes mycket åt att det var möjligt att orientera den nya budgeten mot dessa nya prioriteter. Vår kollega, Deprez, har just nämnt detta vad gäller medborgerliga fri- och rättigheter. Det är viktigt att vi tillhandahåller anpassningar gällande Europol och europeiska flyktingar, så att det står klart att vi verkligen kan uppnå detta när väl den tredje pelarens aspekter införlivats i den första pelaren.
Dessutom är det viktigt att det i Amsterdamfördraget tas hänsyn till de nya reglerna för kommittéförfarandet. Det är mot den bakgrunden som vi fullt ut stödde den inriktning som vi måste diskutera med kommissionen och rådet, nämligen att i fråga om kommittéförfarandet kommer ansvaret att delas mellan Europaparlamentet och rådet. Detta kommer att bli en av framtidens svåra frågor. En hierarki med europeiska gemenskapsnormer är kärnan i framtidens gemenskap. Det är i fråga om denna form av demokrati och ansvarsskyldighet som kommissionen bör inta en kraftfull ståndpunkt.

Tillich
Herr ordförande! Budgetkontrollutskottets förfarande har hittills sett ut på så vis att vi varje år i oktober i kammaren har röstat om en resolution för att genomföra budgeten för det löpande budgetåret. Detta har lett till att antingen skapa förvirring eller kollisioner med budgetdiskussionerna för det kommande budgetåret. Därför har vi i år i budgetkontrollutskottet och budgetutskottet beslutat om ett nytt förfarande, nämligen att vi skall avge ett mer omfattande yttrande inför diskussionen om den kommande budgeten, och vi ber föredraganden och budgetutskottet att ta hänsyn till detta yttrande i sina diskussioner. Jag vill tacka föredraganden fru Dührkop Dührkop för att hon har gjort detta.
Nu till en redogörelse både om budgetdiskussionen och om budgeten 1998. I somras antogs ett beslut om de rättsliga grunderna. Därigenom har klarhet skapats och osäkerheterna beträffande tidigare år har slutgiltigt undanröjts. Men samtidigt vill jag upprepa uppmaningen till kommissionen och rådet att arbeta aktivt i de frågor där de har försäkrat oss att det kommer att fastslås nödvändiga rättsliga grunder både för budgeten 1998, för år 1998 och även för 1999.
Vad gäller ad hoc-förfarandena skulle jag vilja stödja Sonneveld. Förra året införde vi ett ad hoc-förfarande, Tillich-Mulder-förfarandet. Vi ansåg att vi därigenom äntligen med hjälp av ändringsskrivelser från kommissionen under senhösten hade möjliggjort en realistisk kostnadsberäkning för jordbruksutgifterna, och att vi därigenom kan genomföra budgetdiskussionen på en verklig basis. Därför är det också möjligt - det föreskrivs i detta förfarande - att det om kommissionen i år kanske lägger fram en ändringsskrivelse även kan dyka upp ett större behov i kommissionens ändring, alltså både ett mindre och ett större behov. Det har vi tagit med i beräkningarna.
Vad gäller budgetrubrik 3 vill jag komma med en uppmaning till kommissionen. Under budgetförfarandet för 1998 beslutade vi om teknikmöjligheter för små och medelstora företag med förhoppningen att på så vis åstadkomma sysselsättningseffekter. Jag ber kommissionen att fortlöpande rapportera om genomförandet, eftersom den rättsliga grunden beslutades först i somras.
Ytterligare ett påpekande om budgetrubrik 4: Kommissionen hänvisar i interna dokument själv till att den har avsevärda problem när det gäller utnyttjandet av medlen för Meda och Phare. Här är det nödvändigt att kommissionen vidtar de nödvändiga åtgärderna för att åstadkomma några framsteg.

Baldarelli
Herr ordförande! Låt mig först gratulera föredraganden till ett gott arbete. För fiskeriutskottets räkning vill jag framhålla att vi är i stort sett nöjda med budgetarbetet. Vi instämmer i de allmänna tendenserna när det gäller internationella avtal. Vi är nöjda med att man bibehåller de speciella åtgärder som riktas till det småskaliga fisket och kustfisket. Vi är framför allt övertygade om att parlamentets åtgärder när det gäller det småskaliga fisket har gjort det möjligt att skapa projekt som påverkar sysselsättningen, speciellt ungdomsarbetslösheten och det markbundna stödet till fiskarna. Men vi är litet förvånade över vissa förslag som gäller övervakningen. Här hittar vi en minskning av finansieringen och budgetposten B2-901 är, enligt vår mening, otillräcklig. Vi har därför föreslagit en ändring - en ökning från 41 till 45 miljoner ecu - som just gäller avsättningarna till budgetposten B2-901 som avser övervakning.

Gröner
Herr ordförande, kolleger! Jag vill tacka fru Dührkop Dührkop som har fortsatt den under de senaste åren påbörjade processen med feminisering av budgeten och i budgetposterna redan skriftligen har fastställt the gender mainstreaming , dvs. förankringen av jämställdheten på alla politiska områden. Som framgår av flera arbetsdokument rörande budgeten 1998 och 1999 låter dock en konsekvent tillämpning av denna princip fortfarande vänta på sig, vilket jag kan belägga med hjälp av den omfångsrika korrespondensen med 15 kommissionärer när det gäller det ansvarsområde som utskottet för kvinnors rättigheter har.
En annan tyngdpunkt i vårt yttrande var det fjärde åtgärdsprogrammet om jämställdhet för män och kvinnor och bekämpning av våld. Man kommer under tiden att diskutera Daphne-programmet, men jag vill påminna om att vi i denna kammare, dvs. 350 kolleger, med stöd av förklaringen från i maj har stött kravet på ett europeiskt år och en kampanj mot våld mot kvinnor. Av för oss obegripliga orsaker antogs nu inte denna ändringskommentar från utskottet för kvinnors rättigheter i budgetutskottet. Ett nytt ändringsförslag föreligger, och jag hoppas att alla kolleger nu samstämmigt röstar för detta förslag.

Schmidbauer
Herr ordförande! I yttrandet från utskottet för framställningar har vi framhävt att den finansiella ramen för utskottets arbetsvillkor och för ombudsmannen måste överensstämma med de uppgifter som ålagts oss. I Maastrichtfördraget har det skriftligen fastslagits att varje medborgare har rätt att lämna in framställningar och vända sig till ombudsmannen med besvär över europeiska institutioner.
Genom Amsterdamfördraget erhåller unionens medborgare ett ännu mer bärkraftigt fundament. Den partiella överflyttningen av rättsliga och inrikes frågor från den tredje till den första pelaren kommer att få effekt på behörigheten för och omfånget av den verksamhet som ombudsmannen och utskottet för framställningar bedriver. Rätten att lämna in framställningar och besvär är ett viktigt instrument för ett demokratiskt Europa. Därför varnar vi för att man skjuter över målet när det gäller förslagen om rationalisering av strukturerna för utskotten och bara vill koncentrera sig på det lagstiftande arbetet och budgetuppgifterna. Politisk gestaltning kan och får inte utarmas på grund av sparplaner.
Utskottet för framställningar kräver att man i första hand tar hänsyn till ändringen av tjänsteförteckningen, och vi behöver medel för att bättre utnyttja informationstekniken för att förmedla och utbyta dokument med medborgarna. Vi stöder kraven från ombudsmannen och anser att de är sakligt berättigade. Den föreslagna lösningen på problemet, att ombudsmannens budget skall behandlas som ett separat avsnitt, möjliggör en insats med ytterligare tjänster. Vi tackar budgetutskottet och herr Viola för denna idé. Därigenom kan vi på nytt bygga upp och utveckla denna institution som är så viktig för demokratin.

Lulling
Herr ordförande, jag vill först så hjärtligt tacka herr Giansily, som föredrog betänkandet från budgetutskottet om händelseutvecklingen när det gällde EKSG-fördraget, för att han i sitt resolutionsutkast fullständigt tog med slutsatserna i mitt yttrande, som enhälligt antogs av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och som också antogs enhälligt av budgetutskottet.
Om alla kolleger uppskattar våra förnuftiga och rättvisa förslag, torde EKSG-pengarna, som ju i stor utsträckning skaffades fram av kol- och stålindustrierna själva med hjälp av den avgift de har betalt alltsedan 1952, efter år 2002 kunna användas för forskning som för framtiden kan vara till gagn för dessa industrier.
Jag har i mitt betänkande klargjort att exempelvis stålets potential endast utnyttjas till 20 procent, dvs. att stål kvantitativt sett har en bra framtid, men framför allt också kvalitativt. Stålindustrin är inte någon " industrie crepusculaire , och om stålindustrin klarar av att med hjälp av förstärkta forskningsansträngningar uppfylla kundernas anspråk på allt mer differentierade användningsändamål, då har den i själva verket en storartad framtid.
Eftersom Europeiska rådet i Amsterdam redan har beslutat att använda avkastningen av de reserver som står till buds efter den 23 juli 2002 till en forskningsfond, som kommer de sektorer till godo som har samband med kol- och stålindustrin, är det självklart för mig och det är även den enklaste och naturligaste lösningen att man överför äganderätten till EKSG-förmögenheten till de kvarvarande gemenskaperna.
EKSG-fördraget av 1952 är mer socialt präglat och konkurrenspolitiskt strängare, och det förfogar också över ett exemplariskt statistiskt system. Vi kräver därför att kommissionen lämnar förslag i god tid om integrering av dessa instrument i EU, vilka har hävdat sig på bästa sätt. Det vore i själva verket oansvarigt och sorgligt om dessa instrument från den första europeiska gemenskapen skulle gå förlorade.

Graenitz
Herr ordförande! Vid utgången av EKSG-fördraget stod vi inför en mycket svår uppgift, ty när man beslutade om detta fördrag valde man visserligen att begränsa löptiden, men man planerade inte hur det skulle avslutas. Jag kan ansluta mig till mycket som föregående talare sade. För utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi är det naturligtvis särskilt viktigt att medlen för forskning kommer att finnas kvar. Vi känner från analyser av stål- och kolforskningen till att denna, som är särskilt industrinära utformad, har speciellt stort inflytande på utvecklingen av den europeiska industrin och att den på många områden på ett utomordentligt sätt har stärkt denna europeiska industris konkurrenskraft gentemot USA: s industri och även gentemot den japanska industrin. Det vore skada om kommissionen nu inte skulle lägga fram lämpliga förslag så att denna forskning, å ena sidan kan bedrivas i fortsättningen, så att man kan fortsätta att utnyttja dessa instrument och denna know-how, och å andra sidan i händelse av en utvidgning ifrågavarande stater kan tas med i dessa specifika forskningsprogram, i synnerhet när det gäller kol.

Blak
Herr ordförande! Vi hör suset av historiens vingar i parlamentet i dag. Vi behandlar inte bara denna institutions och alla andra institutioners budgetar för nästa år, vi blickar också tillbaka till kol- och stålunionens start för att göra den årliga övningen i nedläggning av det gamla fördragets ekonomiska del. I det förslag som lagts fram är tanken att ränteintäkterna från EKSG: s förmögenhet skall användas till forskningsprogram inom kol- och stålsektorn. Men detta är inte ambitiöst nog. Det är kanske just denna sektor som har det svårast i Europa i dag. Om vi skall leva upp till målsättningarna i Amsterdamfördraget om tillväxt baserad på en hållbar utveckling och respekt för människan, måste man tänka i andra banor. Man måste väga in aspekterna rörande bostäder, forskning och sysselsättning. Detta är vad Europa har användning av, och det är också vad européerna har användning av.

Ruttenstorfer
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar ledamöter! Jag vill börja mina utläggningar med två glädjande noteringar. För det första vill jag i ordförandeskapets namn gratulera ledamoten John Hume, som tillsammans med David Trimble har tillerkänts Nobels fredspris år 1998.
(Applåder) Jag tror att parlamentet med all rätt kan vara stolt över att ha sådana ledamöter i sina led.
För det andra vill jag understryka att det gläder mig att budgeten 1999 för första gången redovisas i euro och det därigenom blir mycket tydligt att EMU kommer att bli en realitet och att Europa fortsätter att växa tillsammans. Från parlamentet hördes kritik i den riktningen att nedskärningen av de i det preliminära budgetförslaget planerade medlen inte alltid står i samklang med rådets politiska förklaringar på ifrågavarande områden, i synnerhet när det gäller budgetrubrikerna 3 och 4. Till detta skulle jag vilja erinra om att rådet den 17 juli fattade sina beslut angående budgetförslaget för 1999 enligt vissa principer, nämligen att för det första lägga fast klara prioriteringar inom den finansvolym som står till förfogande, för det andra att sätta in realistiska belopp i budgeten, som motsvarar vad som är möjligt att genomföra, utan att, anser vi, hindra gemenskapens viktiga politik, att ta hänsyn till de i det interinstitutionella avtalet av 29 oktober 1993 fastlagda kriterierna och EG-domstolens dom av den 12 maj 1998 beträffande de rättsliga grunderna, och vidare att ta hänsyn till utgifter av obetydlig omfattning och bibehålla meningsfulla spelrum inom de övre gränserna för rubrikerna i budgetplanen.
Rådet (budget) har därför inte fattat sina beslut uteslutande på grundval av de av rådet fastslagna prioriteringarna, utan också med hänsyn till de övriga budgetprinciper, som jag just har nämnt. Detta förklarar varför medlen drogs tillbaka i enlighet med den strama budgethållning som vi alltid bemödar oss om, även på vissa områden som rådet har prioriterat. Jag skulle dock vilja bekräfta att särskilda ansträngningar bör göras i rådets förfaranden för att även garantera den nödvändiga samordningen av de olika berörda intressena. Därför var det för mig särskilt viktigt att lyssna till parlamentets särskilda önskemål och naturligtvis också att förstå dem. Jag kommer givetvis att ta med dessa i rådets diskussioner. Som exempel kan nämnas ett enande beträffande det femte ramprogrammet för forskning eller fortsättningen på Kaleidoskop och Ariane, för att också faktiskt garantera en ordnad kulturpolitik inom unionens ram.
Det gläder mig också att ledamöterna här tagit upp frågan om de nyligen upptäckta påstådda oriktigheterna och bedrägerierna. Rådet är liksom Europaparlamentet oroat över dessa påstådda oriktigheter och de eventuella bedrägerier, som det ju utförligen rapporterats om för en kort tid sedan. Rådet anser att det är ytterst viktigt att de medel som ställs till förfogande för Europeiska gemenskapen skall betalas ut korrekt, och på ett sätt som inte ger anledning till några som helst misstankar. Som en del av den budgetansvariga myndigheten känner sig rådet i högsta grad ansvarig gentemot skattebetalaren för det sätt som de offentliga medlen används på. Dessutom är rådet som europeisk institution av den fasta övertygelsen att det europeiska idealet inte får förvanskas genom vanhedrande uppträdande. Rådet är därför synnerligen angeläget om att kommissionen skall fortsätta att granska dessa fall snabbt och intensivt och att alla nödvändiga slutsatser skall dras av de erfarenheter man får.
Den 23 november kommer rådet att i ljuset av revisionsrättens särskilda rapport nr 8/98 granska hur UCLAF: s effektivitet kan förbättras ytterligare efter de avsevärda framsteg man redan gjort. Rådet känner dessutom till de överläggningar, studier och betänkande, i synnerhet Bösch betänkande, som är i omlopp beträffande en eventuell reform av UCLAF: s status. Avslutningsvis skulle jag i denna fråga vilja framhäva att mottagarna av ECHO: s hjälp på inte sätt är ansvariga för eventuella brister i förvaltningen. Över hela världen är nödlidande människor hänvisade till de medel som avsatts för dem. Behoven hos denna befolkning kommer utan tvivel alla berörda parter att ta vederbörlig hänsyn till under budgetförfarandet.
Till sist vill jag försäkra att jag som redan nämnt kommer att ta upp era åsikter i rådets vidare diskussioner. Jag vill också ge uttryck för min tillförsikt att vi under fortsatta konstruktiva samtal med era representanter, men också med kommissionen, kommer att åstadkomma en bra budget för 1999, en budget som är bra för människorna i Europa.
(Applåder)
Wynn
Herr ordförande! Jag skall tala i generella termer om min grupps ståndpunkt. Flera talare efter mig kommer att gå in mera i detalj. Jag skall börja med att på sedvanligt sätt tacka de föredragande, Dührkop Dührkop, Viola och även Giansily. Hans betänkande stöds av vår grupp med några små ändringsförslag som framkom i utskottet. Mot bakgrund av yttrandet från rådets ordförande, om att vi inte är riktigt lika klara över saker och ting som rådet, måste jag säga att i juli tillkännagav rådet sitt beslut: ett av problemen i juli var att vi inte hade någon dialog om det preliminära budgetförslaget eftersom all tid i förlikningen ägnades åt den rättsliga grunden. Det är därför beklagligt att vi inte förde de diskussioner vi borde ha gjort. På samma sätt ägde inte det ad hoc-förfarande rum som borde ha ägt rum. Detta är ett sammanbrott i kommunikationen mellan våra två institutioner och den bör återupprättas nästa år.
Med detta sagt tackar jag rådets ordförande för det arbete han lagt ner på den rättsliga grunden. Det uppskattades. Det har hjälpt till för att upprätta nästa års budget, i synnerhet gällande budgetrubrikerna 3 och 4. Vi anser det vara en klok budget; vi anser det vara en förnuftig budget. Vi har försökt genomföra minskningar där vi anser det vara nödvändigt. Problemet för rådet är den strategiska reserven, den brobyggande budget som Dührkop Dührkop har talat om. Vi kommer inte att lämna några marginaler. Som ni känner till är detta vår försäkringsstrategi, som kommissionen uttryckt det. Det är vår garanti eftersom om vi inte uppnår ett interinstitutionellt avtal måste vi skaffa oss en ståndpunkt att falla tillbaka på.
Låt oss vara tydliga: Agenda 2000 är beroende av budgetplanen. Budgetplanen är beroende av ett interinstitutionellt avtal. Från vår sida av parlamentet vill vi se ett interinstitutionellt avtal men om vi inte kan uppnå en lösning på detta kommer vi, var så säkra, att gå tillbaka till artikel 203. Men för att gå tillbaka till artikel 203 behöver vi medel för kommande år. Såsom kommissionären sade, om vi tillämpar denna strategi kommer kommissionen att tvingas kräva egna resurser från medlemsstaterna tidigare under året. Det finns en väg runt detta som rådet bör diskutera. Det nämndes av Samland i en av våra diskussioner: vi behöver nämligen ett avtal mellan våra institutioner innan årets slut som säger, att om det inte finns något interinstitutionellt avtal, kommer grunden för artikel 203 i framtiden att vara de maximala utgifterna för år 1999. Om rådet kan ta detta i beaktande skulle många av medlemsstaternas problem kunna lösas. Jag vet att de har dessa problem, eftersom de kontaktar oss på denna sida av parlamentet. Vi har nu fler socialistiska regeringar än någonsin och de kontaktar oss för att säga att det inte är någon bra lösning. Vi måste förklara strategin för dem om och om igen.
Jag går nu över till de olika områdena. Dührkop Dührkop har täckt budgetrubrikerna 1 och 2. Jag skulle vilja tillägga den roll som det av Europeiska unionen finansierade fredsprogrammet har spelat i Nordirland. Parlamentet och rådet - och unionen generellt - har någonting att vara stolta över vad gäller den roll som dessa pengar har spelat. John Hume hade en avgörande betydelse i att varje år tillse att vi fyllde vår uppgift i detta avseende. Låt oss instämma i de gratulationer som rådets ordförande nyss framförde till John Hume.
I fråga om budgetrubrik 3, är en av orsakerna till att det varit så lätt, att den rättsliga grunden löste en stor del av våra problem. Föredragandens rekommendationer om pilotprogrammen och de förberedande åtgärderna har gjort att en stor del av debatten ebbat ut. Vi har inte argumenterat över småposter. Jag var mycket förvånad över hur lätt vi uppnådde ett beslut om dessa penningbelopp för pilotprogrammen etc. Den stora majoriteten av åtgärderna inom budgetposter som försvunnit har placerats inom andra poster. Så i det stora hela, mellan kommissionen, rådet och föredraganden, har ett förnuftigt arbete uträttats för att komma över problemet med den rättsliga grunden. Förhoppningsvis har detta nu lösts och vi kan gå vidare i framtiden med en bättre grund för budgeten.
I fråga om det femte ramprogrammet letar vi fortfarande efter en lösning. Medan budgetutskottet röstade om det preliminära budgetförslaget, kan det till slut visa sig vara alldeles för stort. Om vi får ett avtal i vilket det är mindre än det preliminära budgetförslaget - och om vi är realistiska, kommer den förmodligen att bli det - om, i den andra behandlingen, vi kan minska denna siffra kan en klyfta uppstå och detta påverkar vår strategi gällande en brobyggande budget. En sak som slår mig - och detta har inte diskuterats i vår grupp - är att vi kan komma att behöva ta ut kostnaden för det femte ramprogrammet i 1999 års budget för att garantera att marginalen bibehålls vid ett absolut minimum.
I fråga om budgetrubrik 4, vill jag först nämna Turkiet. Utskottets votering var rakt på sak. Det är ett symboliskt införande i budgetposten och 50 miljoner ecu i reserv. Men det finns ingen rättslig grund för denna post. Trots att vi röstade för detta i utskottet, eftersom vi anser att det vore ett politiskt ställningstagande snarare än en handling som bygger på sunt förnuft att rösta emot, röstade vi till förmån för det. Sedan dess har vår grupp diskuterat frågan och vår linje är att inte stödja denna budgetpost; att inte ens stödja de 50 miljonerna ecu i reserven, eftersom det inte finns någon rättslig grund. Vårt problem är hur det skall göras därför att det finns inga ändringsförslag om att skrota posten. Om vi kan få en delad omröstning, är detta vad vi på denna sidan av parlamentet kommer att göra vad gäller budgetposten för Turkiet.
Gällande ECHO, röstade vi i utskottet emot de pengar som ingick i reserven och vi står fast vid den ståndpunkten. Oavsett yttranden fällda på annat håll om de påtryckningar som görs på kommissionen, vill vi säga att det arbete som utförs av Liikanen och Gradin för att lösa detta problem har passerat förbi obemärkt inom många områden. Vi vill ge ett erkännande åt det arbete som de har uträttat. Vi ansåg att det vara fel att överföra pengarna avsedda för humanitär hjälp till reserven som ett hot inför nästa år - vi bestraffade de människor som behövde dessa resurser. Jag skulle förstå om vi överförde kostnaderna för de berörda kommissionärerna i reserven - eller t.o.m. lönerna för berörda personer - till reserven, men detta gjordes inte. Min grupp och jag anser att överföringen av faktiskt humanitärt bistånd i reserv är fel. Vi kommer därför att rösta emot detta ändringsförslag och om vi röstar emot det, kommer det inte att få 314 röster och följaktligen kommer pengarna att gå tillbaka in i budgetposten.
Också i budgetrubrik 4 finns två punkter vilka nämndes av Cunningham, och andra kommer att nämna, som har givit upphov till bekymmer: en är tropiska skogar och den andra är budgetposten för personminor. Jag vill förklarar varför vi röstade som vi gjorde. Gällande tropiska skogar har det handlat om 50 miljoner ecu de senaste två, om inte tre, åren. Varje år tar Nootenboomförfarandet pengar som är outnyttjade från denna post. I år tar Nootenboomförfarandet 11 miljoner ecu från budgetposten för tropiska skogar. Detta är anledningen till att vår grupp har röstat för de 40 miljonerna.
En liknande sak har skett med personminor. Vi gick med på de minskning som föreslagits av föredraganden, eftersom det finns många i andra poster som har möjligheter att minröja de områden som utgör risker för personal i dessa områden. Vi instämmer med föredraganden i om att vi bör få vissa konkreta uttalanden från kommissionen gällande dessa båda områden. Vilken är situationen gällande tropiska skogar? Behövs det 50 miljoner ecu eller behövs det 40 miljoner? Kommissionen skulle underlätta enormt om vi kunde få vissa klargöranden om detta.
Fortfarande gäller det budgetrubrik 4, där vi har ett problem med bananer. Vi har alltid haft problem med bananer. Romfördraget fördröjdes 24 timmar innan det kunde undertecknas på grund av bananer. Den sista GATT-rundan slutfördes inte innan EU hade slutfört sitt avtal om bananer. Vi har problem t.o.m. i vår egen grupp med detta. Verkligheten är sådan att majoriteten i vår grupp kommer att rösta mot det ändringsförslag enligt vilket det kommer att avsättas pengar i budgetposten. Detta är ett område där det finns mycket förvirring och än en gång skulle kommissionen kunna bidra genom att klargöra skillnaden mellan " utgifterna" i budgetrubrik 4 gällande detta, och " kostnaderna" i Europeiska Utvecklingsfonden och varför det måste göras i den ena och inte den andra.
I fråga om Violas betänkande kan det mesta godkännas på ett smidigt sätt. Det enda som inte kommer att godkänna på ett smidigt sätt på torsdag är ledamöternas arvoden och stadgarna. Vår grupp var oenig i voteringen i går kväll och jag är säker på att vår grupp kommer att vara splittrad vid voteringen på torsdag. Jag deklarerar här att den socialdemokratiska gruppen inte har en definitiv ståndpunkt. Eftersom vi diskuterade och voterade om det förra veckan, är jag säker på att denna ståndpunkt kommer att ändras på torsdag. Jag är säker på att ni kommer att se uppsträckta händer på flera olika håll i olika voteringar som äger rum nästa vecka.
Slutligen, herr ordförande, EG-domstolen. Vi röstade emot en ökning av dess personal eftersom vi är konsekventa. Samtliga politiska grupper har haft en policy om att inte öka sin personal i någon av institutionerna, och detta bör också gälla för EG-domstolen.

Elles
Herr ordförande! Denna budgetdebatt är den sista i denna specifika kammare innan valet nästa år och när vi kommer tillbaka för att diskutera år 2000, bör vi ha ett institutionellt avtal och en budgetplan som skiljer sig från det vi har i dag.
Innan jag går över till mina anmärkningar om de institutionella budgetarna och kommissionens budget, vill jag göra två generella anmärkningar gällande 1999 års budget som helhet. För det första, jag anser det vara ett tecken på parlamentets ansvarskänsla att den har lämnat stora marginaler orörda i budgeten. Det är sant att den övergripande strategin kommer att innebära öronmärkning av vissa medel i marginalen i reserven men vi har gjort det mycket klart från vår grupps sida att dessa inte är medel som kommer att avsättas för speciella ändamål - de är till för att förstärka parlamentets förhandlingsposition i fråga om budgetplanen och det interinstitutionella avtalet.
Vi har en budget som är mycket stram: den har över en sjuårsperiod visat hur de siffror som man nu voterar om skiljer sig mycket från den budgetplan som vi förhandlade fram 1992. Dessa är emellertid oväntade utvecklingar: GJP ligger inom riktlinjerna, som föredraganden av kommissionens budget nämnde, och en stor del av strukturfonderna har förblivit outnyttjade och oavsatta och återbördade till skattebetalarna.
Min andra anmärkning gällande budgeten som helhet är att det finns en verklig fara att vi går in i en period där den årliga budgeten inte har någon som helst relevans; där vi har mångåriga program där det har beslutats om siffrorna år för år, och en budgetplan där medlen har fördelats långt in i framtiden. Detta är anledningen till att när det gäller förhandlingar om framtida budgetplaner vill vi göra det absolut klart att det kommer att finnas en tillräcklig flexibilitet, både vad gäller fördelning av medel och budgetplanernas struktur. I annat fall bör vi återgå till 203 och till den årliga budgetprocess där parlamentet kan ha sin verkliga relevans. Men vi måste garantera att den årliga budgeten är en plats där vi kan diskutera siffrorna snarare än sakernas aktuella tillstånd. Jag har haft känslan att vi talar om småsummor snarare än om de större frågor som berör oss inom Europeiska unionen. Framför allt måste vi undvika vad jag skulle vilja kalla ett slags Sovjet-stilstelhet i det sätt på vilket vi fastställer våra budgetar i Europeiska unionen i det tjugoförsta seklet.
Låt mig nu kommentera några andra institutioner. Jag vill gratulera vår föredragande, herr Viola. Det är inte någon lätt uppgift att vara föredragande av budgeten när det finns verkligen känsliga frågor som parlamentet måste fatta beslut om. Men vi inom EPP-gruppen har inte intagit linjen att vi måste vara absolut stenhårda: när det är berättigat med extra personal, vilket EG-domstolen övertygat oss om, då har vi röstat för dessa krediter till 10 anställda vid språktjänsten. Vi vill också försäkra oss om att vi nästa år, då parlamentet återsamlas efter det europeiska valet, kan ha ett välorganiserat system för informationsteknik, vilket är anledningen till att vi kommer att rösta för ett beviljande av alla krediter ur reserven för informationsteknologi.
Den allra känsligaste frågan tycks vara resekostnader, där vi, som grupp, hittills har hållit ihop kring - och jag hoppas att detta kommer att vara ståndpunkten på torsdag - budgetutskottets övergripande kompromiss som kopplar frågan om resekostnader som belastar ledamöternas arvoden till den övergripande frågan om stadgan. En stor majoritet bland oss anser att det förnuftigaste vore att uppnå ett övergripande avtal kring detta, kopplat till vår underskrift på det interinstitutionella avtalet i slutet av mars nästa år, så att vi då kan få verkligen starka och tillfredsställande medel genom vilka ledamöterna kan få veta vilka deras rättigheter och skyldigheter är och vi får då veta hur vi skall betala våra resekostnader för nästa parlament. Det är nämligen en illusion att tro att ett övergångsbeslut - vilket presidiet föreslog igår kväll - är någonting vi kan leva med i ett framtida parlament och som löser alla våra problem. Vi önskar att frågan om stadgan slutförs och beslutas om så snabbt som möjligt på grundval av Rothleys betänkande.
Jag går över till kommissionens budget. Jag gratulerar föredraganden, fru Dührkop Dührkop, å min grupps vägnar. Jag vet alltför väl att det inte är lätt att navigera en fråga som denna genom parlamentet.
Det finns tre punkter här som avviker från vår ståndpunkt. För det första finns det fortfarande några smärre punkter som vi vill se införda, som inte har införts av budgetutskottet, avseende sådana saker såsom informationscentrer - jag kan försäkra Morgan om att vi kommer att rösta för detta på torsdag (B3-0301) -, om Alzheimers sjukdom, turism, och tropiska skogar: dessa är frågor som vi önskar se som delar i den budget som antas. Vi vet att villkoren för den rättsliga grunden inte har underlättat våra beslut i år vad gäller att avgöra vad som är pilotprojekt och vad som är förberedande åtgärder. Förmodligen kommer detta att bli lättare nu när vi går över till en annan process. Det första året är alltid det svåraste.
För det andra, i fråga om den externa budgeten, i går kväll röstade vi i budgetutskottet om ett förslag från min grupp om Ryssland. Vi vill garantera att krediter har avsatts, så att vi kan svara på den begäran på humanitär hjälp som Primakov har gjort till Europiska unionens institutioner. Vi vet inte hur det kommer att bli, men dessa krediter bör avsättas för att den budgetansvariga myndigheten skall kunna vidta specifika åtgärder, om behovet uppstår. Detta är syftet med ändringsförslaget.
Jag har slutligen kommit till ECHO. Detta är en fråga som har orsakat stora bekymmer, men frågan kom upp eftersom vi i EPP-gruppen beslöt att det inte är acceptabelt att vi, som parlamentariker, måste gå och leta efter en specifik rapport i kommissionens kontor, och att vi i själva verket som parlamentariker inte kunde få se detta specifika dokument inom parlamentets eget område. Detta var det villkor som vi angav för att häva blockaden mot medlen för humanitär hjälp. Avsiktligt eller inte är ovidkommande, men detta har förlorat alla proportioner hos många i detta parlament eftersom de inte röstade för detta. Det sades i ändringsförslaget att detta ankom på den andra behandlingen. Det var en taktisk reserv. Nu har Santer - och jag tackar kommissionens ordförande mycket för det brev han har sänt - uppfyllt dessa två villkor, och i kväll kommer jag att föreslå för min grupp att vi frigör reserven för denna budgetpost inför torsdagens votering. Enligt min åsikt, har detta varit en betydande seger för parlamentet vad gäller att göra kommissionen öppnare och mera ansvarsskyldig. Detta är vårt enda sätt att verkligen ge våra medborgare ett förtroende för den finansiella processen i framtiden.

Brinkhorst
Herr ordförande! Vi går in i denna budgetcykels sista år. I budgettermer kan sägas att parlamentet gjort stora framsteg, tillsammans med kommissionen och rådet. Vi har nu etablerat oss som en trovärdig institution. I år kommer betalningarna till budgeten att ligga ungefär i nivå med tillväxten i de nationella budgetarna. Vad gäller arrangemangen för den rättsliga grunden, har vi nu åstadkommit exakt det vi utlovade.
Tyvärr kan inte det samma sägas om rådet. Jag uppskattar det arbete som utförs av detta ordförandeskap, såsom jag alltid har uppskattat varje ordförandeskap, men det finns ett strukturellt problem inom rådet. Det strukturella problemet består i att rådet (allmänna frågor), vilket ordförandeskapet själv medger, inte längre är ett råd för förlikning. Utrikesministrarna har förlorat den övergripande kontrollen över gemenskapens allmänna politik. Detta innebär att budgetutskottet, i detta speciella fall, förblir det bokförande organ det alltid har varit. Ett exempel har givits av Dührkop Dührkop, vår mycket kreativa föredragande för i år: Leonardo. Vi har sett liknande exempel inom de olika ståndpunkterna om jordbruket. Detta problem återstår fortfarande att lösa. Jag hoppas att ordförandeskapet kommer att ha större framgång i den andra behandlingen än i den första. Det är ett strukturellt problem och om vi inte uppnår framsteg på denna punkt, tror jag inte att budgeten i framtiden kan vara det politiska verktyg som verkligen gör de rätta prioriteringarna.
Den första prioriteringen, såsom Dührkop Dührkop framställer det i sitt generella angreppssätt, är att vi måste förbereda oss inför perioden 200-2006, förhoppningsvis med en budgetplan och ett fullt utarbetat interinstitutionellt avtal. Men för att uppnå detta måste parlamentet förbereda sig. Vi har därför följt den övergripande strategin som innebär upprättandet av en övergripande reserv - inte för finansiellt bruk, utan som en bas för den kommande perioden.
Det är mot denna bakgrund som jag också stödde ändringsförslaget - inte för att vi helt enkelt vill öka summan pengar utan för att vi vill sända en särskild signal. Om detta innebär att vi till slut måste minska summan för att få den att passa in i den övergripande strategin, hoppas jag att detta kan åstadkommas.
Jag vill peka på ytterligare en punkt gällande utrikesfrågor, avseende Turkiet. Vår kollega, Wynn, påpekade att det är mycket klart att rådet ännu en gång inte varit konsekvent vad gäller Turkiet. Turkiet bör vara en del av en övergripande struktur för Europiska unionen. Det är det ekonomiska samarbetet som fortfarande saknar en rättslig grund. Vi kommer att överlämna ett ändringsförslag gällande budgetresolutionen för att klargöra att vi förväntar oss att rådet åstadkommer detta. Om någon medlemsstat blockerar detta, hoppas jag att rådet slutligen kan hitta ett arrangemang för detta.
En budget måste återspegla prioriteringar. Det är mot denna bakgrund som vi var mycket glada över att parlamentet i en av vår tids nyckelfrågor - asylfrågor och flyktingar - har tagit ett initiativ som stöds av alla grupper i detta parlament. Det stöds därför att vi anser att upprättandet av en europeisk flyktingfond kan markera starten för en solidarisk politik. Jag vill rikta en särskild vädjan till ordförandeskapet. Vissa av punkterna på ordförandeskapets dokument om Genéve har måhända missförståtts. Men det är viktigt att inse att solidaritet måste börja med ekonomisk solidaritet. Om vi vill ha en politik som innebär en övergripande delning av bördan, måste Europeiska gemenskapen ha ett verktyg i sin hand. Detta var bakgrunden till dessa diskussioner i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Vissa av oss i parlamentet tog initiativet till att verkligen utveckla pilotprojekten. Jag hoppas att rådet nästa år skapar en rättslig grund. Den rättsliga grunden kommer då att bli grund för en asyl- och flyktingpolitik som slutligen kan ingå i den första pelaren och bli en verklig politik för Europeiska unionen.
Vad gäller ECHO, vill jag bara upprepa vad andra sagt före mig. Det är viktigt att vi har ett verkligt, substansiellt angreppssätt. Vi uppskattar mycket det arbete som utförts av kommissionärerna Liikanen och Gradin. Det finns dock fortfarande problem inom kommissionen som helhet. Det är mot denna bakgrund som frågan om ECHO måste tas upp. Som grupp är vi emot att placera UCLAF i ett separat fack. Jag tror kommissionären är medveten om detta. Men vi vill ge en signal. Den signal som mottogs från ordförande Santer är en signal som vi uppskattar mycket. Vi kommer också att rösta för ett hävande av blockaden mot det i reserven och för att det tas upp i budgetposten. Det är inte en fråga om att leka med humanitära frågor. Det handlar helt enkelt om att det är viktigt att ge en konkret signal i den första behandlingen.
Vad gäller resebidragen, är jag hjärtligt trött på hela frågan, såsom många av oss. Vår grupp har dock intagit en mycket specifik ståndpunkt - som delas av många, men inte alla - nämligen, ingen annan organisation tillåter resekostnader som är högre än de verkliga kostnaderna. Det är mot denna bakgrund som europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp sedan länge förespråkar reella kostnader. Givetvis inser vi att en stadga måste införas men denna stadga är först och främst rådets ansvar. Vi kan inte göra annat i detta skede än att inta en konkret ståndpunkt som slutligen kommer att vara en modig ståndpunkt och ge en signal om att detta parlament fungerar.

Kaklamanis
Värderade kolleger! Ni minns att 1996, för ungefär två år sedan när vi diskuterade budgeten för 1997, förekom uttalanden både från rådet och från kommissionen, som gick ut på att komma ifrån de invändningar som Europaparlamentet hade då.
Då sade de alltså till oss att den budgeten, dvs. budgeten för 1997, var den sista åtstramningsbudgeten. Denna förpliktelse har inte hållits, utan de följande budgetarna, liksom budgeten för 1999, har rättat sig efter tvivelaktiga EMU-diktat och fallit undan för beslut från bankvärlden. Den gemensamma jordbrukspolitiken har drabbats. Anslagen till det europeiska jordbruket har sänkts till 46 procent, och dessutom planerar man att återföra en del av jordbrukspolitiken till nationell nivå, och ledande inom denna strategi, som är så farlig för den politiska sammanhållningen i Europa, är nyliberalerna Schröders och Blairs påstått socialistiska regeringar.
Klyftan mellan södra och norra Europa kommer att vidgas ännu mer, och våra jordbrukare kommer att hamna i en ohållbar situation. Ännu en gång drabbas den sociala sammanhållningen och folkhälsan i Europa. Anslagen till fackförbundens vidareutbildning minskar, jämfört med 1998, från 8 miljoner ecu till 6 miljoner ecu. Anslagen till den sociala dialogen har höjts något, med knappt 50 000 ecu. Anslagen till solidaritet mellan generationerna skärs ned med nästan hälften, från 4 till 2, 4 miljoner ecu. Det blir en obetydlig höjning av anslagen för bekämpande av våld mot barn, ungdomar och kvinnor - budgetpost B3-4109 - från 2 miljoner ecu till 3 miljoner ecu.
Inom hälso- och sjukvårdsområdet minskar anslagen jämfört med föregående år både när det gäller utbildning och när det gäller kampen mot cancer och aids. Inom sysselsättningsområdet, budgetposterna B5-502, B5-512, höjs anslagen med knappt 1, 5 miljoner respektive 4, 7 miljoner ecu. Anslagen till insatser mot användning av personminor minskar med 1, 5 procent. Även tolkar och sammanträdestekniker drabbas av den nya budgeten. Anslagen till denna verksamhet har skurits ned med 1, 5 miljoner ecu.
Jag beklagar, men jag, som icke-socialist, kan inte rösta för en sådan budget. Jag gratulerar fru Dührkop Dührkop till hennes insats och det arbete hon har lagt ned, men min inställning är en annan än hennes och en annan än rådets och kommissionens

Miranda
Herr ordförande! Först av allt vill jag gratulera föredragandena, till det engagemang de har visat inför komplexiteten i föreliggande betänkanden. Den nuvarande budgetprocessen måste ses ur två olika men oskiljaktiga synvinklar: som normal prognos för inkomster och utgifter för nästa budgetår, och som referens för de nya ekonomiska ramar som kommer att inledas då detta budgetår är slut.
Det är i ljuset av detta dubbla perspektiv som vi konstaterar att kommissionen - och i ännu högre grad rådet - lägger fram en mycket stram budget, vilken procentuellt sett, i förhållande till BNP, ligger mycket lägre än budgeten 1998. Man försöker på så sätt fortsätta att stärka en strategi inriktad på att ge exempel i frågan om uppfyllande av konvergenskriterierna och stabilitetspakten, för att garantera en mycket lägre utgiftsnivå än den plafond av egna medel som fastställdes i Edinburgh, och fortsätta med den i nästa ekonomiska period, och för att garantera en betydande sparmarginal inför utvidgningsförberedelserna.
Det faktum att slutvärdet i denna budget - efter den första behandlingen och utan att ta hänsyn till de särskilda reserverna - hamnar under vad som sägs i Agenda 2000 för de nuvarande femton medlemsstaterna, och nästa ekonomiska ramar, binder ofrånkomligen Europaparlamentet till denna strategi och förhindrar det att tydligt formulera vad som borde vara dess prioriteringar.
Det är därför inte förvånande att vi för vår del i dag avlägsnar oss, liksom vi alltid gör, från en sådan strategi och dess konsekvenser för budgetnivån, och understryker nu att problemen inte är så stora med det vi skall rösta om på torsdag, utan mycket större med det vi har kvar att rösta om. Kampen mot arbetslösheten, för att ta ett exempel, har ännu inga riktiga svar att ge; å andra sidan fastställs denna nya budget utan att det på minsta sätt tas hänsyn till den globala ekonomiska krisen eller behoven av att vidta gemenskapsåtgärder på det inre området med extern inriktning, framför allt mot Ryssland och Latinamerika.
I detta syfte ger inte, vilket man kan sluta sig till, det i utskottet antagna förslaget som fastställer en särskild reserv på 500 miljoner ecu, någon fullständig lösning på problemet. För det handlar inte enbart om Ryssland och jag anser att den fråga som skall behandlas bör ligga utanför strategin om särskilda reserver. Vad gäller dessa, och mer generellt, vad gäller den strategi som de förkroppsligar i skapandet av en virtuell budget och referensbudget är det vår åsikt att, med tanke på det aktuella sammanhanget och för att förekomma den eventuella risken att det nya interinstitutionella avtalet inte skulle komma att undertecknas, är det faktiskt fördelaktigt att anta dem. Vi ansluter oss därför till föredraganden på detta viktiga område, också på grund av den restriktiva karaktär som föreslås för 1999 och som jag tidigare nämnt, och för att Europaparlamentet genom detta i någon form bryter uppställningen genom strategin på medellång sikt vilken jag nämnde tidigare.
En kommentar för att understryka vår otillfredsställelse inför tillbakagången i ad hoc-förfarandet. Det är faktiskt nödvändigt med ett nytt samarbete mellan Europaparlamentet och rådet.
Jag uppehåller mig fortfarande vid några centrala aspekter i denna budgetprocess, några ord om de rättsliga grunderna. Inom detta område är vi också i det väsentliga överens med Europaparlamentets antagna ståndpunkt, även om vi anser att budgetposter offras, vilka vi hade tryckt speciellt på, framför allt på det sociala området. Men vi anser ändå att det trepartsavtal som man har kommit fram till gör det möjligt att rädda något av vikt som, i annat fall, också skulle ha förlorats. För vår del beklagar vi att bl.a. de budgetposter som dem angående migrerande arbetstagare, turismen och det småskaliga kustnära fisket har stannat på vägen.
Låt mig ta upp några mer specifika frågor. Jag gratulerar först och främst till uppfyllandet i allmänhet av Edinburgh-avtalet vad gäller de strukturella åtgärderna. Beträffande överförandet till en reserv av vissa belopp från åtagandebemyndigandena och betalningsbemyndigandena i strukturfonderna, kan vi utan större svårigheter acceptera det, eftersom vi tar hänsyn till respektive förhandlingar om deras framtida utnyttjande, och för att detta också är bundet till de reella utnyttjarnivåerna för fonderna från de olika medlemsstaternas sida. Det är, enligt vår åsikt, riktigt att inte betala för dem som missbrukat dem.
Vad gäller nedskärningen av 500 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden hade vi föredragit, även om det går att förstå tekniskt, att de i första behandlingen summerades till de 250 miljoner ecu som förts till reserven.
Låt oss nu tala om två andra frågor som också gäller de omröstningar som skett i budgetutskottet, båda om samarbetet. Den första har att göra med humanitär hjälp och ecun. Vi anser att den väg som följts inte varit den lämpligaste. Med den antagna strategin, genom att välja en sådan rubrik och redan inledningsvis föra över hela beloppet av dessa stöd till reserven, och med krav från kommissionen om att uppfylla vissa villkor, har Europaparlamentet trätt in som ett lejon och kommit ut som en häst.
Inför ordförande Santers positiva svar, men med en begränsad omfattning, och inför en ytterlig situation med allting överfört till reserven, har Europaparlamentet, för att inte veckla in sig självt i svårigheter, till slut inte haft annat val än att anse svaret som tillfredsställande och på så sätt avstå från varje framtida påtryckningsinstrument i en så omfattande fråga. Situationen skulle vara en annan om denna reserv, vilket vi alltid förespråkar, var mer begränsad (om än betydande). Det uttalande som rådet nu har gjort, vilket vi applåderar, borde också få oss att göra någonting i budgetprocessen angående denna fråga.
Den andra frågan, också angående samarbetet: den gäller upphävandet av budgetposten för bananproduktion i AVS-länderna. Det är en särskilt ömtålig fråga, och naturligtvis kommer vi att rösta emot detta förslag, som kommissionen har godkänt. Det är en sista kommentar för att säga att vi anser att frågan om utgifter för medlemmarna i denna kammare är av största vikt. Men det är inte den viktigaste frågan för oss. De viktigaste frågorna är andra. För vår del, har vi, i flera instanser i kammaren, gett positiva bidrag till att lösa denna fråga som kräver enhällighet, och just därför, uttrycker vi vår beredvillighet att dela denna enhällighet på ett icke demagogiskt sätt.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är fullbordat, budgeten är klar! Därför till att börja med hjärtligt tack till de föredragande.
I denna brobudget, har Bárbara själv varit en bro för att kombinera kammarens många viljor och har utformat en mycket balanserad budget. Tack så hemskt mycket.
(DE) Mycket i detta förfarande var också smärtsamt, i synnerhet nyorienteringen av budgetposter i samband med den rättsliga grunden. Det har framför allt drabbat det sociala området. Å andra sidan har vi lyckats göra verkliga prioriteringar. Det beslut, som utskottet för utveckling och samarbete har antagit inom ramen för processen kring Agenda 21 för att satsa på främjande av förnybara energier, är en viktig signal. Att vi har lyckats med att i det femte ramprogrammet för forskning höja forskningsanslaget för förnybara energikällor med 33 procent är ett verkligt trendbrott. Detta kommer inte bara att få positiva effekter på miljöskyddet, utan också öka möjligheterna till sysselsättning inom framtidstekniker. Den ofta diskuterade reserven hos ECHO har medfört att kommissionen nu för tiden måste ställa UCLAF-rapporten och alla framtida UCLAF-rapporter till vårt förfogande. Försvunna är alla juridiska förbehåll, med vilka kommissionen hittills velat motarbeta parlamentets fulla rätt till information. Jag kan fortfarande erinra mig informella samtal med fyra kommissionärer och en generalsekreterare och även andra samtal inom kommissionen, där man ståndaktigt påpekade för mig att det fanns juridiska orsaker som talade mot att vi skulle få insyn i dokumentationen. Detta är nu ur världen. Parlamentet har uppnått att artikel 206 nu åter har ställts till rätta.
Men i och med brevet från Santer är ännu inte allt uppnått. Därför har min grupp lämnat in vårt ursprungliga förslag om inrättande av en 30-procentig reserv inom ECHO för Central- och Östeuropa, en uppsamlingspost så att säga, för att ge budgetkontrollutskottet tid att göra en omfattande bedömning av Santers skrivelse och granska UCLAF-rapporten ingående. För framtiden skulle det vara av intresse om kommissionen ville konkretisera de personalproblem som de alltid framhåller i detta sammanhang - väl vetande att det i fråga om ECHO inte var någon normal minimibudget - och diskutera dessa gemensamt med budgetutskottet med tanke på Liikanen-ordningar eller andra lösningar.
Nu till resekostnaderna. Fritt enligt devisen: " Har man väl förstört sitt rykte så kan man sen göra vad man vill" erbjöd oss den berörda enheten nya bestämmelser, som man skulle kunna beteckna som ett skämt om inte frågan vore så allvarlig. Omröstningen i går kväll resulterade i majoritet för förslaget från vår grupp, vilket sedan stöddes av Dankert, Brinkhorst och Fabre-Aubrespy. Det var en bra utgångspunkt. Tillägget, som måste införlivas med stadgan, undergräver visserligen den positiva utsagan och står i motsatsställning till den första delen. Därför kommer det på torsdag vid omröstningen i kammaren att bero av varje kollega. Här kommer det att visa sig om parlamentet kan organisera sig självt och reformera sig. De grönas grupp är tyvärr inte representerad i presidiet. Men diskussionen rörande vårt förslag i går kväll visade att det bara kommer att bli några nya bestämmelser för representationstilläggen och i detta specifika fall för resekostnaderna tillsammans med De grönas grupp.
I tre års tid har min grupp arbetat med frågan att säkra pensionerna för dem som är anställda vid de europeiska institutionerna. Det har uppstått en dramatisk lucka i tryggheten som kräver en nyorientering. Tack vare det goda samarbetet med Viola och Dührkop finns det nu ett gemensamt förslag från alla grupper att inrätta en pensionsfond för alla pensionsanspråk som uppstår från och med den 1 januari 1999. För första gången skapas en reserv för att rätta till denna brist. Detta är hållbar och förebyggande budgetpolitik, och man kan hoppas att vi tillsammans med rådet snart kan enas i denna fråga.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle i min tur först av allt vilja gratulera fru Dührkop Dührkop för det utmärkta arbete hon har utfört, under i år särskilt svåra förhållanden, avseende en budget som också är den sista under denna mandatperiod och därför har stor betydelse, särskilt om man tänker på det interinstitutionella avtalets utgång.
Ur den synvinkeln instämmer jag och vår grupp i en av de strategier vi föreslår i dokumentet och som består i att erinra rådet om villkoren för det politiska, moraliska och t.o.m. juridiska åtagande som är förbundet med att sluta ett nytt interinstitutionellt avtal. Vi skulle vilja att de åtgärder vi i egenskap av budgetutskott föreslår parlamentet kan antas på torsdag, för att visa att parlamentet inte låter sig behandlas hur som helst och att det är berett att utnyttja sina befogenheter, för att framhålla det som föreföll oss vara ett bra arbetsinstrument och visat sig vara effektivt.
Jag gläds också åt avtalet om rättsliga grunder. Jag tror att vi berett vägen för ett mer globalt avtal som för ett stort antal budgetposter och projekt, som är mycket viktiga för Europeiska unionens framtid, kommer att göra det möjligt att få en sundare bild av sakernas tillstånd. Jag hoppas att rådet å sin sida, i motsats till vad som hittills varit fallet, kommer att göra allt det kan för att förordningarna skall godkännas och att man inte skall kunna spekulera i parlamentets budgetbefogenheter, på bekostnad av dess lagstiftningsbefogenheter.
När det gäller själva budgeten är min grupp och jag själv verkligen bekymrade över att vissa försökt blanda ihop sakerna. Vi har en budgetroll och vi har en budgetkontrollroll. Jag tror att allt som hänför sig till kontrollen skall utövas så stramt som möjligt, om vi vill ha institutioner som är mer sunda, mer öppna och bättre kan motsvara medborgarnas förväntningar. Om det föreligger problem, antingen med bedrägeri eller med dåligt utnyttjande av gemenskapens medel, måste vi naturligtvis lösa dem med de instrument som står till vårt förfogande, men man får inte agera med ett känslomässigt infall, eller för att göra en mediakupp, för att det alltid ser bra ut att vara med i press och tidningar. Man får inte blanda ihop de olika sakerna och utnyttja granskningen av anslagen för 1999 för att ställa någon till svars för anslagen för 1993 och 1994.
Jag anser inte att det är rätt. Jag anser att utöver ändringsförslaget, som placerar ECHO: s anslag i reserven, finns det andra instrument och det är just dessa andra instrument som varit avgörande för att uppnå ett beslut som tycks mig präglat av stort förnuft. När det handlar om att skydda en samling intressen, inbegripet intressena för dem som antas vara skyldiga till ett antal saker, tror jag vi måste agera med viss respekt. Det var vad som skedde. Naturligtvis har vi bidragit till det och det är vår roll som ansvariga för budgetkontrollen, inte för budgeten, vilket borde ha framhävts. När jag i en budgetdebatt hör kritik som den från en av kammarens värderade ledamöter, Giansily, får jag lust att svara honom på samma sätt som general de Gaulle gjorde för trettio år sedan: " ja till reformer, men nej till kaos" .
Jag tror därför att man inte gör Europa en tjänst genom att blanda ihop sakerna och jag hoppas av hela mitt hjärta att vi reder ut det hela till på torsdag. Det är i vilket fall som helst vår grupps önskan, för att den utpressning skall upphöra, som utövas på bekostnad av ett av de mest grundläggande programmen, de viktigaste som Europeiska unionen lyckats utveckla på sex år. Herr Liikanen! När det gäller återstoden väntar vi naturligtvis på er. Men jag väntar också på mina kolleger för att bringa full klarhet i de övriga fallen. Det kan inte finnas fall som fyller tidningssidorna medan andra ignoreras fullständigt, litet beroende på vem de gäller. Låt oss därför lösa detta fall, om det finns ett, och dra nytta av det för att lösa dem alla.
Kära kolleger! Av hela mitt hjärta säger jag att ni skall rösta klokt och rösta på ett sätt som är värdigt detta parlament.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Såsom vår föredragande erinrade om är budgeten för 1999 speciell eftersom den är den sista i den nuvarande budgetplanen. Denna omständighet gör att budgetutskottet i dag föreslår inte en budget men väl ett förhandlingsdokument, för att sluta ett eventuellt framtida interinstitutionellt avtal med rådet.
Redan här blir det absurt: denna omständighet ledde till att kommissionen föreslog strukturåtgärder i samma storleksordning som budgetrubrikens tak, för att samtliga anslag som beslutades i Edinburgh verkligen skulle utnyttjas. Det är med rätta som rådet, sannolikt för att det är ensamt om att känna till pengarnas verkliga värde, förespråkat att strukturåtgärderna också skall omfattas av den allmänna stramheten. Parlamentet år sin sida kommer att fortsätta att ge strukturåtgärderna en privilegierad ställning: plus 16, 6 procent i ökade åtaganden, medan man inte betalar ut dessa anslag överallt.
Budgetutgifter utöver strukturåtgärder och inre politik har styrts strikt av kommissionen, som avsatt stora marginaler i förhållande till 1998. Rådet har ökat på denna stramhet. Jordbruksutgifterna, som är kammarens eviga syndabock, är de enda som noterar nolltillväxt i förhållande till 1998. I verkliga termer innebär dessa utgifter t.o.m. en sänkning jämfört med 1998, och de kommer detta år inte att motsvara mer än 42, 2 procent av de totala åtagandena.
Den inre politiken, som rådet inte hade undantagit från åtstramningarna, har ökats med över 300 miljoner ecu av budgetutskottet, till ett belopp på totalt 6, 15 miljarder ecu, dvs. över 7 procent. Vi är långt ifrån våra budgetriktlinjer från i våras, i vilka förespråkades en högsta tillåtna ökning på 2, 5 till 3 procent jämfört med förra året.
Inrättandet av fyra särskilda reserver, till ett totalbelopp av 1, 6 miljarder ecu i åtaganden och 4 miljarder ecu i betalningar, är oacceptabelt. Det är ett pokerdrag från budgetutskottet som vill utöva påtryckningar på rådet, eftersom kommissionen förkastar ett förslag till budget som fastställts till 1, 09 procent av BNP.
Jag vägrar ännu en gång att låta våra staters skattebetalare på detta sätt tas som gisslan av Europaparlamentet, inom ramen för en angreppsstrategi med rådet. Förslaget till budget har på konstgjord väg höjts till 1, 17 procent av BNP för att fungera som beräkningsgrund för perioden 2000-2006, men detta motsvaras av en ökning med 7 procent jämfört med 1998, eller 12, 5 procent om man enbart ser på de icke obligatoriska utgifterna.
Vi fördömer slutligen den skandalösa manöver som i utskottet avskaffade stödet till bananproducenterna i AVS-länderna, och det pseudoultimatum som lämnades till kommissionen genom att anslagen till humanitär hjälp placerades i reserven. Det är i samband med omröstningen om ansvarsfrihet som det blir lämpligt att bedöma ECHO-skandalen.
Några ord slutligen om Violas betänkande: vi gläds åt att vårt ändringsförslag om ersättning för resekostnader till den verkliga kostnaden äntligen har antagits. Men det skall framgå att det handlar om en åtgärd för öppenhet som inte skall vara förbunden med en eventuell ställning. Det tillkommer medlemsstaterna att i förekommande fall ändra ersättningen till Europaparlamentets ledamöter utifrån de olika folkvaldas respektive situation, och hur de bedömer deras roll och betydelse.

Le Gallou
Herr ordförande! Det som föreslås oss i dag är ingen budget, det är en övning i budgetöverdrift, det är en luftballong av anslag. Medan vi har kontroll över inflationen som är praktiskt taget obefintlig, och staterna underställs de tvingande reglerna knutna till införandet av euron, skjuter Europeiska unionens budget i höjden.
6 procents ökning av åtagandebemyndigandena, nära 3 procents ökning av betalningsbemyndigandena i förslaget till budget. Över 7 procent i åtaganden, nära 4 procent för den budget som skall röstas igenom av Europaparlamentet som, förvisso, alltid är redo när det gäller att göra av med pengar utan att räkna!
Detta har inget berättigande. Den stora mängden jordbruksutgifter kommer att minska i reella termer. I sitt dokument om reformering av gemenskapens finanser föreslår kommissionen att det direkta stödet till jordbruksinkomsterna skall minska inom ramen för EUGFJ-garantin, vilket i realiteten medför att Europeiska unionens åligganden överförs till staterna.
Hur skall man, under dessa förhållanden, kunna förklara den totala ökningen av budgeten? Till att börja med budgetens överdrift beträffande strukturfonderna: plus 18 procent i åtagandebemyndiganden, plus 9, 5 procent i betalningsbemyndiganden. Dessa siffror saknar varje form av realism eller stramhet. Europeiska unionen lättar på plånboken för den regionala klientilismen, utan att ta hänsyn till skattebetalarna, utan att rädas slöseriet som budgetens överflöd bara kan leda till.
Den överdrivna budgeten för inre politik innebär en ökning med 8 procent, trots att tillämpningen av subsidiaritetsprincipen bör innebära att staterna, regionerna eller de territoriella myndigheterna tar ansvar för detta.
Vidare har den överdrivna budgeten för yttre åtgärder höjts med 5 procent. Här finns också mycket att säga. Har Europeiska unionen anledning att vara stolt över dessa humanitära åtgärder, som ökar antalet fiktiva operationer och fiktiva arbetstillfällen? Det enda som inte är fiktivt, när det gäller humanitära åtgärder, är hur de som tar hand om detta lever, och den egna publiciteten för dem som leder åtgärderna.
Har Europeiska unionen någon större anledning att vara stolt över sina Tacis-projekt och sina åtgärder i f.d. Sovjetunionen då den tillsammans med Internationella valutafonden delar ansvaret för att ha gett Ryssland goda råd och bra chefer, vilket lett till landets ekonomiska och sociala sönderfall?
Vad skall man säga om livsmedelsstödet som nu föreslås av budgetutskottet, när livsmedelsstöd överallt där det genomförts har lett till sämre organisation av produktions- och distributionsnäten?
Den överdrivna budgeten är oberättigad för den inre politiken, skadlig för de yttre åtgärderna och en källa till slöseri för strukturfonderna och den kostar mycket för skattebetalarna: 95 miljarder francs enbart för de franska skattebetalarna, eller en tredjedel av inkomstskatten, med en årlig ökning på nära 4 procent, dvs. mer än de andra stora budgetavsnitten i den franska budgeten.
Under dessa förhållanden kommer Nationella frontens ledamöter att rösta emot detta förslag till budget, ett förslag till budget för Maastrichts och Amsterdams Europa, som går emot skattebetalarnas och medborgarnas intressen.

Samland
Herr ordförande! Jag vill gärna utnyttja tiden, dessutom har det den stora fördelen att kammaren nu blir fullsatt, och då kommer i dag några kolleger att få höra allt vad man nu kan säga om budgeten.
Budgeten 1999 är också en särskild budget för mig, eftersom det är den sista hela budgeten som jag kommer att vara med om som ordförande i budgetutskottet och även som ledamot av detta budgetutskott i Europaparlamentet, ty som ni vet har jag för avsikt att nästa år lämna dessa heliga boningar.
Avslutningsfesten får vi hålla senare.
När man i tio års tid har följt denna budget - och det har jag nu - och när man känner till ungefär alla budgetsiffror som denna budget tar upp - då förstår man mycket som kollegerna från specialutskotten här i dag har sagt. Det har klagats på att man inte har ställt 50 utan bara 40 miljoner till förfogande för regnskogarna. Dessa kolleger borde någon gång tala om varför vi skall sätta in pengarna där som i en sparkassa, ty under de senaste tre åren - 96, 97 och 98, vilket Tillichs betänkande uttryckligen påvisar - har vi haft utnyttjandekvoter som låg under 27 miljoner. Under många år var de ännu lägre. Om det 1998 återigen kommer att vara så, då är det ändå som en sparkassa om jag sätter in ytterligare 10 miljoner där. Men om det är så att kommissionen inte klarar av det, då måste vi själva finna svaren åt kommissionen och förvaltningen, men inte enbart sätta in pengarna där.
Jag känner igen dessa diskussioner. Därför vill jag i dag koncentrera mig på fem punkter: För det första strategin. Herr rådsordförande, det riktar sig speciellt till er, ty ni har ju varslat om att ni också vill förmedla det vidare till era kolleger. Det är ju bra. Som Wynn redan har sagt, har antalet socialdemokratiska regeringar blivit större, och därför har de bekymrade telefonsamtalen till oss också blivit fler. Det är klart och tydligt att ni har två alternativ som jag här än en gång tydligt vill förklara, eftersom de återger hela kammarens åsikt. Här vill jag använda mig av en liknelse. Var står vi som europeiskt parlament? Ni säger till oss: " Besluta om en rigorous budget , en budget på lägsta möjliga nivå, ty vi måste alla spara." Ni plockar alltså skjortan av oss, och säger att vi plockar skjortan av er, eftersom vi lovar att ni under kommande budgetplan från år 2000-2006 får behålla byxorna på. Men ni garanterar bara att vi förmodligen får behålla byxorna. Eftersom vi inte litar på er - erfarenheten har lärt oss att vi inte får göra det - har vi sagt att vi hellre använder svångrem till byxorna, och den bestämmer vi själva om. Det vi i dag diskuterar är svångremmen, när vi talar om de 3, 9 miljarder ecu som vi har satt in i det strategiska ändringsförslaget.
I denna kammare finns det inte någon som verkligen vill ge ut dessa pengar för budgeten 1999. Vi är beredda att gå denna väg med en sparbudget. Men ni måste förstå att om det inte sker något interinstitutionellt avtal, då måste grunden, beräkningsgrunden för artikel 203 för år 1999, som ju sedan kommer att bestämma utgifterna för de närmaste sju åren, att ligga på den nivå som förutsågs i det interinstitutionella avtalet från 1993. Det är det som är målet för detta strategiska instrument. Vi är gärna beredda att komma er till mötes, så att ni under månaderna januari, februari, mars, april och maj inte måste göra betalningar i nivå med den allmänna budgeten, om ni ger oss en försäkran att detta villkor även kan säkras gentemot oss. Detta ville jag säga än en gång, för att det inte skall uppstå några missförstånd. Med denna budget ligger vi på en nivå om 1, 13 procent av bruttonationalprodukten. Det betyder att vi ligger långt under det som hade anslagits under budgetåret 1992/93, då det nya interinstitutionella avtalet trädde i kraft, som började med 1, 20 procent av bruttonationalprodukten. Vi har en utveckling av utgiftspolitiken som går bakåt, vi ligger i dag med våra utgifter på samma nivå som under år 1988. Därför kan inte någon inom gemenskapen ställa sig upp och förklara att denna Europeiska union skulle vara en gryta, där pengarna bara rinner över på samma sätt som gröten gjorde i sagan. Nej, tvärtom: Denna del av de budgetansvariga myndigheterna, Europaparlamentet, har bedrivit en seriös budgetpolitik, som försöker att i någon mån uppfylla gemenskapens mål med hänsyn tagen till de restriktioner som finns inom hela Europeiska unionen.
För det andra: Vi har gjort en prestation i förväg, herr rådsordförande! Vi har nämligen i samband med Notenboom-förfarandet och tilläggs- och ändringsbudgeten nr 1 av 1998 röstat för en reducering i storleksordningen 500 miljoner ecu när det gäller betalningarna till strukturfonderna. Vi förväntar oss - det är ett förtroende vi visar - att ni infriar den. Även här har vi använt svångremmen. Vi förväntar oss att ni också kommer oss till mötes i samband med jordbruksutgifterna. Här skulle jag vilja säga till Kaklamanis: Det är inte liberalt, utan det är ursocialdemokratiskt, när vi funderar över att vid fördelningen av utgifterna för jordbrukspolitiken minska anslagen till dem som är stora, alltför stora leverantörer av produkter, som ingen i denna Europeiska union längre vill äta eller konsumera. Om vi tar bort pengar från dem som är ansvariga för lagerhållningen, och ger dem till de mest arbetsintensiva jordbruken i denna Europeiska union, då är det inte liberalt, utan det är helt och hållet socialdemokratiskt. Om det sedan dessutom är så att det inte bara är de mest arbetsintensiva jordbruken, utan också de som är arbetsintensiva på grund av att de bedriver ekologiskt jordbruk, då motsvarar detta till och med grunden för en ny regering i Förbundsrepubliken Tyskland! Det har ingenting med liberalism att göra.
Jag vill också säga något vad det gäller forskningen. Herr rådsordförande, detta är också viktigt. Ni sitter egentligen med vid bordet när man den 10 november under diskussionerna förhandlar om utgifterna för forskningspolitiken. Egentligen är det de 15 finansministrarna som sitter där, men de som sitter mitt emot oss under diskussionerna, måste ju alltid ringa er. Jag ber er vänligen att ni den 10 november stannar kvar länge på de ställen där man kan nå er på telefon, så att de herrar, som vi kommer att ha att göra med där, äntligen kan komma fram till beslut. Det är outhärdligt att arbeta med en budget, som svänger mellan å ena sidan totalutgifter om 14, 3 miljarder och å andra sidan 16, 3 miljarder. Vi rör oss ändå med summor i en storleksordning upp till 200 miljoner, som vi har eller inte har i budgeten, och det är en viktig punkt för budgetrubrik 3 bland utgifterna, och även för utvecklingen av dessa utgifter. Därför vill jag än en gång be er om att ni håller telefonluren i handen när herr Si-och-Så ringer till er, och säger till era andra kolleger, framför allt de brittiska, spanska och tyska, som fortfarande är mycket tveksamma i denna fråga, att de också måste ge ett svar så snart som möjligt, så att vi före er andra behandling i rådet kommer fram till en lösning inom ramen för diskussionerna om dessa utgifter. Det är nödvändigt och viktigt, för att vi skall få en klar uppfattning om storleken för utgifterna i budgetrubrik 3.
När det gäller utgifterna i budgetrubrik 4 vill jag än en gång gå in på frågan om ECHO. Herr kommissionär, där har jag en bön till er. Det är en viktig punkt. Ni som kommer in, sätt er ner och lyssna, detta angår också er, det är viktigt för er! Det handlar nämligen om följande problem. Det handlar om att två villkor var bundna till reserven för katastrofhjälpen.
I motsats till de andra kollegerna här i kammaren, som ju inte har sett det lika klart, har jag gett kommissionens ordförande, som jag ju inte valt, ett stort förtroende. Jag har sagt att det brev som kommit och som rör UCLAF-rapporten, räcker för mig, eftersom jag tror honom när han säger att man därigenom har säkrat förutsättningarna, så som vi kom överens om i ett samtal med kollegan Theato, ordföranden i Europaparlamentet, med er och med Santer.
Men, herr kommissionär, det fanns också ett andra villkor. Det andra villkoret rörde frågan hur de fall, som framgår ur UCLAF-rapporten, skall förmedlas till ansvariga domstolsmyndigheter på ifrågavarande orter.
Herr kommissionär, det skulle vara mycket lättare för oss - och jag tror att hela kammaren också mycket lättare skulle kunna avstå från denna reserv - om ni nu kunde meddela att ni beträffande detta andra villkor, som vi ställt upp skulle förklara er i budgetkontrollutskottet vid nästa tillfälle, in camera , utanför den allmänna diskussionen. En sådan förklaring skulle hjälpa oss mycket; om ni kunde vara beredd till det, vore det säkert ett steg till att förbättra förhållandet mellan de båda institutionerna.
Det sista gäller frågan om de andra institutionerna. Kära kolleger, jag kan ju förstå att de kolleger, som tidigare hörde till denna kammare och i dag sitter i domstolen eller i revisionsrätten, har bestämda intresseinriktningar. Som lobbyister är de välorganiserade, eftersom de utomordentligt väl känner till denna kammare.
Dessa människor utgör en bra lobby, och de har också återigen arbetat utmärkt när de försökt skapa ytterligare tjänster för gemenskapens olika institutioner: Regionkommittén, Ekonomiska och sociala kommittén, gemensam struktur, Revisionsrätten och domstolen.
Jag säger det här än en gång klart och tydligt: Vår utgångspunkt - och det säger jag också med tanke på diskussionen om ECHO, det står jag också personligen för - vår utgångspunkt är att man bara kan garantera möjligheten att ta på sig ytterligare uppgifter om man omfördelar uppgifterna, och inte genom att man ständigt tar in ny personal. Det, fru Schmidbauer, gäller både för själva kammaren, alltså för oss här, och för alla andra institutioner. Ty man kan inte säga till de andra institutionerna att de skall vara så vänliga och göra omfördelningar och avskaffa uppgifter som de inte längre behöver utföra, medan vi själva inte håller oss till det. Det går inte! Därför är det en riktig och förnuftig policy att man inte skall anställa någon mer personal. Under de många åren har jag lärt mig en sak: Den som försöker genomföra en ny personalpolitik, kan bara göra det under tider av striktaste budgetrestriktioner. Annars utökar man bara personalen, eftersom det är lättare att göra så. Man sprider ut det.
Hjärtligt tack, herr rådsordförande, för att ni har tagit upp dessa punkter! Jag hoppas att vi inom ramen för förfarandet kommer att ha en effektiv diskussion, åtminstone lika effektivt som det som rörde de rättsliga grunderna, men förhoppningsvis inte riktigt lika långt.
(Applåder)
Hyllning till mottagarna av Nobels fredspris
Ordföranden
Ärade ledamöter! Igår hade jag möjligheten att vid sammanträdets öppnande uttrycka parlamentet stora tillfredsställelse över att Nobels fredspris har gått till vår kollega, John Hume.
(Livliga och ihållande applåder) Många ledamöter uttryckte en önskan om att vår kollega skall få höra våra gratulationer direkt, så jag föreslår att en ledamot från varje grupp nu uttrycker sina gratulationer till vår kollega, i en minut. Efteråt kommer jag att överlämna ordet till honom. I dag kan vi göra det som var omöjligt i går.

Green
Herr ordförande! Det bereder mig stor glädje att, å den socialdemokratiska gruppens vägnar, kunna bringa en hyllning till vår kollega och kamrat, John Hume, som, vilket ni känner till, nu är en mottagare av Nobels fredspris.
John Humes bidrag till fredsprocessen i Nordirland är utan tvekan den grund på vilken fredsavtalet " Good Friday Agreement" , som jag hoppas kommer att leda till en lång och varaktig fred i Nordirland, byggdes. Vi hyllar John och det ofantliga arbete han gjort, de personliga prövningar som han och hans familj har genomgått under tre decennier i sin strävan efter en fredlig lösning i Nordirland. Med dessa ord, hyllar vi också David Trimble som delar Nobels fredspris i år med John, för det mod som han visat den senaste tiden för att föra fredsuppgörelsen framåt i Nordirland.
Men till John, vår käre John, som har varit medlem i vår grupp i flera år nu, vill vi säga hur stolta vi är över honom, hur svåra dessa år har varit, hur väl vi förstår att han själv har varit föremål för fysiska attacker men också för fräna personliga attacker som en följd av sina ansträngningar för att bana väg för fredsprocessen. Att detta har fått ett erkännande i John, i form av Nobels fredspris men än viktigare i fredsavtalet " Good Friday Agreement" som vi vet är ett vittnesmål om, och en hyllning till ditt arbete. Det är för oss en stor glädje att dela denna stund med dig; det är ett underbart ögonblick för oss. Vi tackar dig, vi gratulerar dig och vi önskar att detta stimulerar dig till i den fortsatta kampen för fred i Nordirland. Samtliga av oss är med dig i detta.
(Applåder)

Banotti
Herr ordförande! Å min grupps vägnar och som en mycket, mycket stolt irländska, vill jag hylla John Hume och uttrycka hur nöjda och förtjusta vi är över att han äntligen fick sin rättvisa belöning och sitt erkännande genom Nobelpriset, både till honom och David Trimble.
Efter en tid av stor vånda och smärta i vårt land, är detta de goda dagarna, John, och tacka Gud att du finns här för att njuta av dem och av hyllningarna från dina vänner och kolleger och dina landsmaninnor och landsmän i detta speciella skede av ditt liv.
Vi ser också den stora uthållighet du har visat prov på de senaste 30 åren i försöken att finna freden. Din väg av icke-våld har slutligen, tacka Gud, vunnit det slags fred vi alla har bett för i Nordirland i många år.
Våra varmaste gratulationer till dig. Nationen är stolt över dig. Världen är stolt över dig och speciellt, förstås, detta parlament i vilket du är en framstående ledamot.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Å ELDR-gruppens och mina egna vägnar vill jag varmt gratulera vår kollega, Hume.
Hume har visat prov på det mest konsekventa engagemang för det konstitutionella sättet att bedriva politik, under mycket svåra förhållanden under hela sitt vuxna liv. Han har också bidragit med en kraftfull personlig analys om politik i ett delat samhälle. Den grundar sig framför allt på en känsla av tolerans, pluralism och respekt - respekt för skilda och olika traditioner. Det är denna analys som har blivit grundstenen i fredsprocessen. Hume har också tagit stora personliga risker för freden. Han hade modet, att under hård kritik, föra in Gerry Adams och Sinn Fein i denna process. De är en lika viktig del i hur situationen utvecklas i Irland.
Det pris han fått denna vecka, ett pris som han så generöst väljer att se som ett tecken på respekt för själva den nya situationen i Nordirland, är mycket välförtjänt. Jag gratulerar honom och hans alltid stöttande fru, Pat, personligen för denna insats.
Jag vill, å min grupps vägnar, varmt gratulera och ge ett erkännande åt den roll som David Trimble spelat. Jag citerar senator George Mitchell i USA, som spelade en enorm roll i denna process. Han hävdade, enligt min mening helt riktigt, att utan John Hume skulle det inte blivit någon fredsprocess, och utan David Trimble skulle det inte ha blivit något fredsavtal. Det är därför rätt och riktigt att dessa två män, på sina respektive sätt, tack vare sina respektive politiska gärningar, nu och i det förgångna, bör hedras på detta storslagna sätt.
(Applåder)

Collins, Gerard
Herr ordförande! Det är en stor ära för mig, att å Gruppen Union för Europas vägnar, ge mina varmaste gratulationer till Hume för hans enastående insats som gett honom Nobels fredspris. Jag vill gratulera honom och även hans fru, som fick stå vid hans sida under en mycket ensam väntan under många långa år.
(Applåder) Jag har iakttagit Hume mycket noggrannt under de många år då han försökt främja en rättvis fred i Nordirland. Det fanns en tid, i synnerhet, då han hade mycket få vänner: han var mycket ovälkommen vid de flesta dörrar han knackade på för att plädera för människor som förtjänade det vi tar för självklart här idag. Jag iakttog John Hume som en mycket ung man med en liten krets av lojala och hängivna anhängare som försökte väcka samvetet hos många människor. Han fick ett stort genombrott, till att börja med, här i Europaparlamentet. Det var här som han lärde sig hur medlemsstaterna kunde samarbeta efter en mycket svår tid under första och andra världskriget. Han tog med sig sin erfarenhet hem till Irland och frågade människor varför, om tyskarna, fransmännen och andra kan åstadkomma det i Europa, kan inte vi göra det i Nordirland. Detta var en lektion från Europa som fungerade i Irland. Europa reagerade starkt då Hume bad om hjälp med att förverkliga detta.
Jag hoppas mycket att detta erkännande nyligen - mycket välförtjänt och mycket högt värderat - som Hume har förärats av Nobelpriskommittén kommer att tjäna som en ytterligare sporre för Trimble och alla andra som finns där ända fram till slutmålet, i vetskapen om att det har fullt stöd, inte bara från parlamentet, utan från hela världen.
Bra gjort, John. Vi önskar dig lycka på vägen i allt du försöker uppnå.
(Applåder)
Puerta
Herr ordförande! Jag vill också, för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, uttrycka den känsla vi fick när Nobels fredspris tilldelades vår uppskattade kollega. Vi ser John Hume som en fredens man, en toleransens man, en exemplarisk man som varit en utforskare av freden, han har alltid gått framför alla andra, flera år i förväg, alltid med risken för sitt liv, alltid engagerad, alltid övertygad. Och han har gett oss alla ett exempel. För Europa är den irländska situationen ett fruktansvärt sår i det allra innersta av dess politiska kropp. Och beslutet av män som John Hume har gjort det möjligt att se detta ljus, detta hopp. Några säger att " ännu är inte freden och den demokratiska normaliseringen helt uppnådd i Nordirland" , men han har gjort fredsmålet och den politiska normaliseringen oåterkalleliga.
Vi anser, liksom alla de parlamentariska grupperna, att detta pris mer än att hedra John Hume, hedrar själva Nobels fredspris. Nobelpriset får en större tyngd när människor som John Hume får priset från akademien.
Därför delar vi i dag, som europaledamöter, priset med John Hume. Hans talang, hans blygsamhet, hans kollegialitet gör att vi i dag känner oss mer som i en familj med honom, bortanför protokollen i en institution. Och vi är säkra på att han kan räkna med hela Europaparlamentet för att fortsätta arbetet med freden i alla hörn av Europa och världen. Tack så mycket John Hume.
(Applåder)

McKenna
Herr ordförande! Å den gröna gruppens vägnar och speciellt min kollega Nuala Ahem, vill jag ge Hume mina varma gratulationer till denna ära. Det är en ära inte bara för Hume personligen, det är också en stor ära för detta parlament att en av dess ledamöter har erhållit Nobels fredspris. Han följer nu andra stora fredens män, t.ex. Nelson Mandela, i fotspåren. Det är också en ära för alla andra människor som har arbetat för fred i Nordirland.
För mindre än fem år sedan, när jag kom till detta parlament var det fortfarande mycket svårt för John Hume, och det förekom mycket opposition från tongivande medier i vissa länder, inklusive mitt eget, mot de initiativ som han tagit. Det har visat sig att han hade rätt och att det han gjorde helt klart var rätt. Det har lett mot fred. Det finns en läxa att lära i detta, och det är att mycket modiga initiativ tagna av människor som står emot bitter och stark kritik riktad mot dem själva, deras familjer och deras anhängare, kan visa sig vara extremt viktiga för att uppnå fred när det slutligen visar sig att de haft rätt.
Såsom många människor har sagt, har vi fortfarande inte fred i Nordirland, men vi kommer att uppnå detta och jag hoppas att den uppväxande generationen i Nordirland, i synnerhet ungdomar, har rätt att få växa upp i en demilitariserad zon där vapen inte ses som norm utan som något ovanligt. John Hume kommer att ha bidragit till detta. Å den gröna gruppens vägnar ger jag honom mina varmaste gratulationer till vad han åstadkommit. Han har sänt ut en klar signal till andra människor i världen om att vi måste handla på ett modigt sätt. Det är den enda vägen framåt.

Lalumière
Herr ordförande! För Gruppen Europeiska radikala alliansens räkning, och för min egen, skulle jag med värme och övertygelse vilja uttrycka vår beundran och vår tacksamhet till John Hume.
Med klarsynthet, tålamod och mod har ni, herr Hume, lyckats behålla kursen och i dag uppnå målsättningen. Vi hoppas att fredsavtalet blir starkt och permanent. Ni har föregått med gott exempel och ni är och förblir en förebild för oss parlamentsledamöter. Vi är stolta över att ha en man som er bland oss. Ni har också personifierat ett budskap om hopp och tolerans. Tolerans borde förvisso vara regel överallt i Europa: den är en av de grundläggande värderingarna i vårt Europa. Tyvärr finns det fortfarande mycket mörka områden i Europa. Nordirland var ett av dessa områden. Tack vare er kan vi hoppas på nytt. Jag tackar er ur djupet av mitt hjärta.
(Applåder)

Nicholson
herr ordförande! Å mina egna och å min grupps vägnar, vill jag rikta mina varmaste gratulationer till en kollega, någon som jag har arbetat tillsammans med som ledamot i detta parlament i mer än nio år. Jag riktar mina tillgivna och varmaste gratulationer till det pris han har fått inte bara till John utan till hans fru, Pat, som jag känner mycket väl. I själva verket finns det tillfällen då, om jag vill få någonting gjort, det är Pat jag måste kontakta och inte John.
Jag vill också gratulera min egen ledare, David Trimble, som har visat en anmärkningsvärd själsstyrka och mod som ledare för Ulsters unionistparti. Jag känner bättre än någon till de risker han har tagit, och de risker som fortfarande ligger framför honom. Hans mod bör inte förbli obemärkt.
(Applåder) Jag vill också säga att, som någon som har deltagit i det politiska livet i Nordirland de senaste 25 eller 26 åren, känner jag till svårigheterna, riskerna och utmaningarna, och hur det är att ploga en lång, ensam fåra genom de senaste 30 åren i Nordirland. Jag måste återge min ledares ord: han hoppas att det inte är för tidigt. Vi alla hoppas och ber om att det inte är för tidigt och att vi är på en väg från vilken det inte finns någon återvändo till de senaste 30 åren som vi har upplevt. Vi har en utmaning framför oss. Jag tror att vi kommer att möta denna utmaning. Trots att det fortfarande är en lång väg att gå, tror jag verkligen att vi inte kommer att vända tillbaka eller blicka tillbaka.
Det måste sägas att John och jag själv, och även Paisley, genom vårt samarbete inom detta parlament har visat vad som kan åstadkommas, vad som är möjligt och hur vi kan uppnå det. Utmaningen finns där för oss att anta. Jag känner min partiledare och jag känner John, och jag vet att min partiledare och Seamus Mallon kommer att finnas i Bryssel vid plenarsammanträdet i början av november. Vi har en möjlighet i detta parlament att erkänna det arbete och den uppgift och de handlingar som ligger framför oss. Jag slutar med att åter gratulera John, och önska honom all framgång med priset.
Applåder
Hume
Herr ordförande! Jag är mycket rörd i dag, och jag tackar er alla för all värme i ert stöd. Givetvis känner jag mig mycket hedrad att få detta pris, men jag ser det inte bara som ett personligt pris. Jag vill uttrycka min djupa uppskattning till medlemmarna i min egen grupp och till ledamöterna i andra grupper som nominerade mig till detta pris. Som jag har sagt, ser jag inte detta som ett personligt pris: jag ser det som ett mycket kraftfullt uttryck för internationella goodwill och stöd för fred på våra gator. Jag tvivlar inte på att detta kommer att stärka vårt folks vilja att fortsätta det enorma uppgiften att få slut på en flera hundra år gamla träta och ge en varaktig fred till vårt folk.
Under denna fredsprocess var jag mycket tacksam för det enorma stöd som processen har fått från detta parlament och Europeiska unionens institutioner och, i synnerhet, programmet för fred och försoning som bifölls enhälligt av detta parlament och som åstadkommer så mycket arbete på gräsrotsnivå. Det är så positivt att det förtjänar att studeras av andra regioner i Europa.
Men, viktigast av allt, måste jag säga att vad enligt min mening har fredsprocessen i Nordirland fått stor inspiration från detta parlament. När jag kom hit 1979 - jag berättar ofta denna historia - tog jag en promenad över bron från Strasbourg till Kehl. Jag stannade och jag tänkte: om jag hade stått på denna bro för 30 år sedan och sagt: " Var lugn, trots att 25 miljoner människor har dött för andra gången på ett sekel, och dessa europeiska folk har slaktat varandra, är allt detta nu över och om 30 år kommer vi alla att vara tillsammans" skulle jag ha blivit skickad till en psykiater. Men det skedde. Låt oss inte glömma att Europeiska unionen är det bästa exemplet som vi har lärt oss, i världens konfliktlösningshistoria.
Den filosofi som skapade Europeiska unionen och freden i Europa är en filosofi - om man studerar den - som är själva kärnan i vårt avtal: respekt för olikhet och mångfald, skapandet av institutioner som respekterar dessa olikheter men som tillåter alla sektioner att samarbeta för sina gemensamma intressen och sin gemensamma ekonomi - i svett, inte i blod. På detta sätt kan den verkliga läkningsprocessen börja, som river de murar som byggts under sekler och tillåter ett nytt samhälle att växa fram. Detta är Europeiska unionens filosofi och det är filosofin för verklig fred och, vill jag tillägga, den filosofi som vi bör förmedla till världens konfliktområden. Vi bör inte sända arméer, vi bör sända en filosofi. Med den filosofi vi har i denna byggnad, det är en filosofi som kommer att lösa konflikter överallt eftersom alla konflikter i grund och botten handlar om samma sak: om att se olikheter som ett hot. Vad vi alla måste lära oss är vad Europas folk fått lära sig och vad vi lär i Nordirland: olikheter - i ras, religion eller nationalitet - är något medfött och ingenting vi bör råka i konflikt över, det är någonting som vi bör respektera.
Tack så mycket för ert stöd idag.
(Stående ovationer)

Omröstning
Pompidou
Herr ordförande! När det gäller den franska versionen behövs faktiskt en harmonisering.
Ena gången talar man om klokhetsprincipen, andra gången om försiktighetsprincipen. Man brukar tala om försiktighetsprincipen och punkt 7 måste därför ändras. Punkt 29 i den franska versionen uppmanar unionen att säkerställa en spermieräkning. Att räkna sperman i hela Europeiska unionen blir nog ganska problematiskt. Jag föreslår därför att man talar om att räkna spermaprover. Vi måste sannolikt även anpassa andra språkversioner i konsekvens därmed. Jag vet inte hur man säger. Slutligen i punkt 31, andra strecksatsen, borde termen " missbildningar av könsorganen" ersättas med " missbildningar av könet" .

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Jag kan lugna Pompidou med att jag är överens med honom när det gäller hans första två invändningar. Jag kan däremot inte bedöma den tredje invändningen, och därför vill jag säga att om det som Pompidou föreslår passar till den danska originaltexten, alltså är det samma som står i originaltexten, så kan jag också gå med på hans tredje muntliga ändring. Men om det finns någon skillnad så kan jag inte gå med på den.

Tannert
Herr ordförande! Jag vill göra er uppmärksam på att det i den tyska och engelska versionen i stycke B i ingressen talas om att Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa skall utveckla riktlinjer för hormontester. Denna organisation är säkert mycket betydelsefull, men den är inte ansvarig för hormoner. Åtminstone inte hittills.
Det måste heta OECD, åtminstone i dessa båda språkversioner. I alla andra också, antar jag.

Ordföranden
När jag ser hur hormoner kan påverka vissa människor, är EKSG den rätta organisationen. Vi skall emellertid se till att detta rättas till.
(Parlamentet godkände resolutionen.)

Blak, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna stöder tanken om att utvidga gemenskapsgarantin till att också gälla för lån till projekt i Bosnien-Hercegovina. Förslaget syftar till att låta Europeiska investeringsbanken låna ut 100 miljoner euro över en tvåårsperiod till projekt inom till exempel transport, energi och miljö. Vi är också glada för att de ändringsförslag som Freddy Blak, vice ordförande i budgetkontrollutskottet, lade fram nu har tagits med i förslaget. Det rör sig bland annat om uppfyllandet av de fem huvudsakliga målsättningarna i 1998 års återuppbyggnadsprogram:
Genomförande av politiska reformer, - Gemenskapsbistånd för att främja återförande av flyktingar och fördrivna personer, - Integration i arbetslivet och utveckling av den privata sektorn, - Återuppbyggande av systemen för utbildning och hälso- och sjukvård, - Förbättrande av infrastrukturen i hela landet.Menar vi något med de vackra orden om att Europa aldrig mer skall vara delat, så måste vi också vara beredda att ta vårt ansvar. Vi måste också samtidigt vara medvetna om att detta lånepaket kräver stränga villkor. Inte beroende på lånemottagaren, utan på lånegivaren. Man har fortfarande inte funnit någon lösning på det interna bedrägeriet i kommissionen - ett bedrägeri som bland annat omfattar biståndsmedel till Bosnien-Hercegovina. Detta är inte bra, och det kräver att Europaparlamentets och kommissionens eget kontor mot bedrägeri, UCLAF, inte hindras i att utföra det arbete som är nödvändigt i ett demokratiskt system.
Betänkande av Gahrton (A4-0245/98)

Bonde och Sandbæk
Det är med stor glädje vi röstar för detta betänkande, eftersom det är fråga om en förbättring av de nuvarande metoderna för bedömning av de miljömässiga förhållandena. Det väsentliga är att miljöbedömningen kommer in på en långt tidigare tidpunkt i processen, och därmed tas hänsyn till långt fler faktorer än vad tidigare bedömningar har gjort. Därför kan denna bedömning, utöver hänsynen till miljön, bl.a. också vara resursbesparande i ekonomiskt avseende, dvs. att detta förslag sammanlänkar miljö- och ekonomiska hänsyn i strävandena att uppnå en hållbar utveckling. Man måste i alla sammanhang sträva efter en bra miljö.

Lindqvist
Kommissionens förslag till direktiv om att bedöma planers, programs och projekts inverkan på miljön är ett steg i rätt riktning. Det är dock oklart på flera punkter samt otillräckligt. Föredragandens förslag täcker dessa brister och kan göra miljökonsekvensanalyser till det allomfattande instrument som belyser miljöeffekterna av projekt som gör ingrepp i naturen. Jag har dock ej stött ändringsförslagen 20, 36 och 39 om rättslig grund, undantag från direktivet och tidsfrister.
Betänkande av Koch (A4-0351/98)

Bonde och Sandbæk
Vi röstar emot Dieter-Lebrecht Koch-betänkandet om harmonisering av examineringskraven för säkerhetsrådgivare, eftersom det inte berör ett område som bör vara en angelägenhet för EU. Vi menar att det är de nationella parlamentens uppgift att utarbeta examineringskrav för utbildningar, och ett utfärdande av examensbevis är inte en EU-angelägenhet, utan bör även i fortsättningen ske genom de nationella utbildningsinstitutionerna. Vi menar också att det är just inom sådana politikområden som subsidiaritetsprincipen bör användas.

Caudron
Jag vill till att börja med gratulera vår kollega Kock till det viktiga och seriösa arbete han utfört.
Det handlar om en mycket allvarlig och viktig fråga om daglig säkerhet och dagligt liv för miljoner av våra landsmän, som bor nära vägar, järnvägar och vattenvägar, men också alla andra, med tanke på den potentiella utbredningen av de skador som orsakas av kemiska, bakteriologiska och kärnkraftsrelaterade katastrofer.
Vi har här än en gång bevis för Europas stora betydelse för dessa stora ärenden och Europaparlamentets framstående roll. Våra landsmän måste få bättre information om detta.
Konkret kräver vi säkerhetsrådgivare i varje företag, och med identisk utbildning.
Jag godkänner betänkandet utan förbehåll, särskilt som denna harmonisering, utöver säkerheten, kommer att minska snedvridningen av konkurrensen. Om vi i samma anda kunde uppnå en harmonisering av förarnas arbetsvillkor, skulle vi också här gå mot större säkerhet och mindre snedvridning av konkurrensen.
Måtte den rörelse fortsätta som inletts i och med betänkandet!

Van Dam
Det går tyvärr inte längre att tänka bort de farliga ämnena ur vårt samhälle. Eftersom de här ämnena används så måste de även transporteras. Med tanke på riskerna i samband med sådana transporter är det nödvändigt att organisera dem med den omsorg som behövs. För att möjliggöra detta så måste de personer som i egenskap av rådgivare är yrkesmässigt engagerade i det här ha tillräckliga sakkunskaper och färdigheter. Eftersom många transporter är internationella, så är det viktigt att det här tas upp på europeisk nivå.
Mot bakgrund av det har jag instämt med kommissionens förslag och de flesta av ändringsförslagen för en harmonisering av utbildningskraven för de här rådgivarna inom gemenskapen. Det är nödvändigt att kraven på alla rådgivare är höga för att säkerhetsnivån skall vara hög och konsekvent.
Jag beklagar att det slutliga förslaget utgår från minimikrav i stället för enhetliga normer. Det hotar att fördriva de länder som för en sträng examineringspolitik från marknaden. Om utbildningsbevisen är giltiga i hela gemenskapen så har många en benägenhet att välja den lättaste vägen, alltså den minst stränga examineringen.
Trots mina tvivel om den möjligen ojämlika svårighetsgraden i examineringarna tror jag att det här är ett förslag som innebär en förbättring jämfört med situationen i dag och därför stöder jag det här förslaget.

Titley
Liksom föredraganden av detta betänkande, välkomnar jag i stora drag idén om att kommissionen skall harmonisera examineringskraven för säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods på våra vägar.
Jag vill emellertid ta detta tillfälle i akt för att stöda kommissionär Kinnocks kampanj för ett mera effektivt utnyttjande av våra järnvägar, så länge också de har adekvata säkerhetsregler och inspektioner. Ett sätt att göra våra redan nu hårt trafikerade vägar säkrare är att uppmuntra transporten av mera gods via järnväg så långt på resan som möjligt.
Jag önskar också att kommissionen är fast och beslutsam i sina påtryckningar för en harmonisering av trafiksäkerhetsregler på en så hög nivå som möjligt, samtidigt som den tar till vara god nationell praxis snarare än strävar efter minsta gemensamma nämnare. En del av denna övergång till bättre trafiksäkerhet består i att garantera att våra säkerhetsinspektörer är utbildade för de mest fordrande standarder.
Vi välkomnar alla mera handel med varor mellan våra länder i EU: s inre marknad. Ett viktigt komplement till skapandet av välstånd är emellertid att se till att vinstintressena inte kör över människors nätverk för säkerhet på vägarna. Jag tillönskar kommissionen framgång i sin kampanj för hög standard vad gäller utbildning och upprätthållande av säkerhetsregler för gods som transporteras genom Europa.
Betänkande av McKenna (A4-0824/98)

Breyer
Herr ordförande, ärade kolleger! Naturligtvis stödde vi McKennas betänkande. Ty Europaparlamentet har i dag klargjort att brunnsförgiftarna inom jordbruket snabbt måste stoppas. Resolutionen sätter tryck på EU-kommissionen att man skall strama åt tyglarna när det gäller nitrater. Det är hårresande att gränsvärdena inom EU fortfarande kan ignoreras ostraffat sju år efter det att nitratdirektivet trädde i kraft. Förbundsrepubliken Tyskland ligger här på mittfältet, och vi hoppas att den nya tyska regeringen kommer att ändra på det.
Euroepiska kommissionen har försummat att genomföra åtgärdsprogrammen för att rena grundvattnen. Den sviktar inför jordbrukarorganisationernas lobby, som värderar kortfristig avkastning högre än en oförgiftad natur. Nitratkartan visar att EU är ett ekologiskt katastrofområde. På nästan 90 procent av de arealer, som används av jordbruket inom EU, överskrids riktvärdet för nitrathalten i grundvattnet. På nästan en fjärdedel av ytorna ligger den till och med klart över gränsvärdet. Till och med om djuruppfödningen skulle avta betydligt så skulle det dröja mer än 20 år innan grund- och ytvatten inom EU har hunnit bli ens halvvägs rena igen. Det är framför allt medlemsstaterna som är skyldiga till det, som i alltför hög utsträckning ger efter för trycket från jordbrukslobbyn och inte genomför föreskrifterna i direktivet, men även kommissionen, eftersom den vid åsynen av brunnsförgiftarna blundar med båda ögonen.
Europeiska kommissionen måste nu se till att de senfärdiga medlemsstaterna strikt iakttar de i direktivet anvisade maximimängderna för boskapsgödsel, och i nödfall - och detta är mycket viktigt - även lagsöker dem inför EG-domstolen. Dessutom får det inte lämnas några fler EU-bidrag till jordbrukare som inte iakttar nitratföreskrifterna. Det krävs också att man inför en kväveskatt för boskapsgödsel och konstgödsel så som redan påbörjats i somliga europeiska medlemsstater.
Vi måste se till att försiktighetsprincipen iakttas. Det måste också handla om att man skall garantera arternas mångfald och skydda hav och sjöar från att dö.

Caudron
Det är alltid svårt att behandla ett ämne där den nationella passionen ofta får företräde framför förnuftet. Och så snart man berör jordbruket rör man sig på " minerad" mark. Jag vill därför gratulera McKenna till kvaliteten i hennes betänkande.
Jag skulle emellertid vilja göra några kommentarer som går utanför ramen för jordbrukets förorening av vattnet. För det första är det nödvändigt att erinra om att den nuvarande vattensituationen är resultatet av en politik som bedrivits i många år: den som hade som grundprincip att subventionera intensiv produktion och därmed överdrivet utnyttjande av gödsel.
Jag anser uppriktigt att om vi fortsätter den gemensamma jordbrukspolitiken i nuvarande riktning, eller något annorlunda, kommer vi inte att förändra något för de ekologiska risker som såväl miljön som konsumenten utsätts för. För att uppnå påtagliga resultat måste vi ändra inriktning på den gemensamma jordbrukspolitiken. Det ligger i vårt jordbruks intresse och därmed jordbrukarnas.
Den franska regeringen har med Louis Le Pensec inlett denna förändring. Det är modigt när man vet hur vissa jordbrukare reagerar. Man måste emellertid notera att många av dem tycks ha vidtagit dessa åtgärder fullt medvetna om att man måste utvecklas på området, eftersom konsumenten-medborgaren kanske inte längre har lust att subventionera vissa överdrifter.
Det förefaller mig därför grundläggande att man, inom ramen för Agenda 2000, blir medveten om betydelsen av att främja ett kvalitetsjordbruk som respekterar miljön. Men även om jag erkänner att jag hyser viss oro över vissa ansvarigas beslutsamhet att gå i den riktningen, p.g.a. vissa särskilt aktiva lobbyister, anser jag att kampen är värd att föras. Det ligger i allas intresse.
Mina kära kolleger! Vår kammare har ofta hållit tal som är lite förskjutna i förhållande till de nationella politiskt ansvariga för jordbruket. Attityderna utvecklas. Det handlar om att gripa denna möjlighet och bekräfta vår vilja att reformera jordbruks- och landsbygdspolitiken i unionen, en permanent strävan efter att försvara och främja det europeiska jordbruket och samtidigt säkerställa den bästa servicen för konsumenterna.

Malone
Kommissionens betänkande belyser det näst intill totala misslyckandet för alla medlemsstater i att uppfylla 1991 års vattendirektiv.
För stora mängder nitrater i dricksvatten kan orsaka reaktioner i blodets förmåga att transportera syre i kroppen och kan vara cancerframkallande. Som en följd av okontrollerad algtillväxt, kan höga halter också slutligen " kväva" ekosystem.
Den irländske miljöministern, Noel Dempsey, måste följa direktivets villkor och publicera resultaten av regeringens färskaste studie av nitrathalterna i irländskt dricksvatten.
Den irländska regeringen säger att ett omfattande kontrollprogram genomfördes 1992-93 för att fastställa problemets omfattning i Irland och att resultaten av denna kontroll visade koncentrationer som var långt under de tillåtna halterna. Den tillägger att en uppföljningsstudie just nu genomförs.
Trots att problemet kanske inte är så allvarligt i Irland som i andra länder, har vi inte råd med självgodhet.
Irlands ekonomi har vuxit med nästan en halv gång sedan 1992. Vi vet nu att vi har ett problem med fosfor, men vet vi att vi inte har ett problem med nitrater? Ministern bör komplettera uppföljningsundersökningen så snart som möjligt och låta allmänheten få veta om nitrathalterna i irländskt dricksvatten fortfarande ligger under de rekommenderade nivåerna. Om detta är fallet, bör han genomföra 1991 års direktiv fullt ut.
Det är föga mening med att den irländska regeringen undertecknar europeisk lagstiftning om den inte gör några verkliga ansträngningar för att leva upp till dess förpliktelser.

Nicholson
Eftersom jag, liksom många ledamöter, har reservationer gällande den tid som ges i detta parlament för diskussioner om betänkanden som kommer till genom egna initiativ, rättfärdigar McKennas oro över det illa skötta genomförandet av nitratdirektivet verkligen användandet av detta förfarande.
Jag känner sympati för det fall som McKenna har beskrivit. Detta beror på mina egna erfarenheter nyligen av hur förödande ett illa skött genomförande av grundvattendirektivet kunde ha blivit för miljön i min egen valkrets. Lyckligt nog lyckades en offentlig undersökning avvärja faran, men detta skedde tack vare min egen regering. Jag är nöjd över att de rättsliga åtgärderna nu har inletts.
McKennas betänkande belyser den ibland häpnadsväckande historia som våra nationella regeringar uppvisar vad gäller genomförandet av åtgärder för miljöskydd. Jag instämmer med den åsikt kommissionär Kinnocks uttryckte, att den nuvarande situationen är djupt otillfredsställande. Jag instämmer dock inte med hans åsikt om att det är jordbrukarna och endast jordbrukarna som bör betala. Ett genomförande kräver mer än lagstiftningsåtgärder. Det är lätt för kommissionären att säga att världen måste bli renare och att bönderna skall betala för det. Om inte mera anslag görs tillgängliga kommer inte de fördelar som kan vinnas genom nitratdirektivet att uppnås.

des Places
Det är en ödets ironi att just när Europaparlamentet diskuterade åtgärder för att skydda vattnet, och särskilt vattnets förorening av nitrater från jordbruket, visade den franska televisionen en dokumentär om det dåliga utnyttjandet av protein.
Några tusen kilometer från Strasbourg, i Chimbote i Stilla havet, släpper fiskmjölsfabriker ut miljoner kubikmeter vatten förorenat av blod, fett etc. i havet. Ett fiskmjöl som Europas livsmedelsindustri köper till lågt pris för att upprätthålla sina laxodlingar, för att försörja sin intensiva uppfödning av svin, fågel och nöt som man sedan finner på disken i stormarknaderna till konkurrenskraftiga priser, till EU-kvalitet, med märkningen som bonus. Ett annat protein är genetiskt modifierad soja som är en s.k. " ersättningsprodukt" som importerats till Europa i enlighet med WTO-avtalen, för samma användning och samma avsikt som fiskmjölet.
Eftersom det inte saknas exempel, och utan att för den skull förringa nitratets negativa effekter, vore det lämpligt att behandla detta ärende i sin helhet och tillämpa gemenskapspreferensens åtgärder i allas intresse. Genom att minska denna proteinimport skulle Europa gynna en viss återbalans i produktionen, som bättre skulle bevara grundvattnet.
Slutligen, herr ordförande, skulle jag vilja påpeka att jag för min grupps räkning lämnat in ett antal ändringsförslag som påvisar förhållandet mellan miljöförstöring genom nitrat och uppfödningsmetoderna. Snarare än att fastställa en andel intensifiering, beräknad på grundval av förhållandet djur/yta, är det viktigt att genomföra en global analys. Alltför ofta har vissa regioner upplevt en intensifiering och en specialisering inom jordbruket som medfört en alltför stor förtätning av djurpopulationen som i sin tur, utöver nedsmutsning av vattnet med nitrater, kan medföra att allvarliga sjukdomar sprids bland djuren. Exemplet nyligen med svinpesten visar tydligt riskerna med en alltför stor specialisering och koncentration.
Betänkande av Jensen (A4-0281/98)

McKenna
Herr ordförande! Detta är ett extremt viktigt betänkande eftersom den handlar om hälsa. Jag är bestört över vissa av de ändringsförslag som antogs idag. I ändringsförslag 11 anges att " säkra vetenskapliga data behövs därför innan relevant lagstiftning kan utformas" angående införandet av gränsvärden. Det står helt klart att detta fullständigt går emot försiktighetsprincipen som kunde, för det första, garantera att åtgärder vidtas, även utan säkrare vetenskapliga data, för att garantera att människors hälsa och miljön skyddas. Vad gäller vissa andra ändringsförslag, såsom 6 och 8, är det tydligt varifrån de kommer och vilka särintressen som är inblandade: plastindustrin och Pompidou, som förmodligen stöder deras intressen. Det står klart att dessa ändringsförslag försvagar betänkandet eftersom industriernas forskningsavdelningar är inblandade i forskningen. Trots att industrierna själva har alla resurser för att anställa expertforskare, så krävs i ändringsförslag 11 att när det handlar om att skydda människors hälsa, måste säkrare vetenskapliga bevis vara tillgängliga först. Detta är totalt motsägelsefullt. Det är klart att försiktighetsprincipen måste komma i första hand.
Jag är överraskad över att vårt ändringsförslag 2 inte antogs eftersom det är extremt viktigt vad gäller giftiga kemiska ämnen som bevaras och lagras i organismer och som har allvarliga och obotliga effekter på hälsa och miljö. Vi bad om att dessa skulle börja avvecklas stegvis med omedelbar verkan, och vi kan inte se varför detta inte är acceptabelt. Vi anser också att märkning är en viktig förutsättning och bör införas omedelbart. Jag kan inte förstå varför parlamentet inte kan acceptera en sådan sak. För det första måste vi skydda människors hälsa och för det andra måste vi göra information tillgänglig för allmänheten, för att ge konsumenten möjlighet att avgöra om han skall köpa eller inte köpa en produkt som kan vara skadlig för hälsan. Det finns en mängd motsägelser här, av vika den största är motsägelsen mellan försiktighetsprincipen och tanken om att säkrare vetenskapliga bevis måste finnas tillgängliga först. Det står klart att industrin har tillräckligt säkra vetenskapliga bevis för att försöka motverka miljö- och hälsorörelserna. Parlamentet har en skyldighet gentemot konsumenterna hälsa och miljön, att först och främst skydda deras intressen.

Blak och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat emot två ändringsförslag från De gröna om ett omedelbart beslut om att stegvis avlägsna PVC och tre ftalater. Inte nödvändigtvis för att de gröna har fel, utan för att initiativbetänkandet redan innehåller en uppmaning till kommissionen om att lägga fram förslag till ett stegvis avlägsnande av hormonförstörande ämnen.

Blokland
I föredragandens betänkande framförs flera möjliga endokrina störningar orsakade av kemiska ämnen. Jag betonar " möjliga" eftersom det ännu inte bevisats om de här störningarna verkligen förekommer. Vetenskapen har ännu inte kommit så långt att den på ett klart och övertygande sätt kunnat påvisa ett direkt samband mellan de här kemiska ämnena och förändringar i människans endokrina system. Det betyder inte att jag inte följer det här ämnet med största uppmärksamhet. De möjliga effekterna av dessa ämnen är inte ringa. Om det verkligen är så att de här kemiska ämnena orsakar en ökning av vissa sorters cancer, får fruktbarheten att sjunka eller hotar det ofödda livet så måste det göras något åt det. Människans liv är värt att skyddas.
Jag gratulerar föredraganden till att hon inte låtit sig ledas av olika känsloargument när hon utarbetat sitt betänkande. I sitt förslag betonar hon hur viktig forskningen är. I många av Europeiska unionens medlemsstater förs en omfattande forskning kring effekterna av diverse kemiska ämnen. Vi måste ansluta oss till den. Innan vi har klarhet över de aktuella ämnenas exakta verkan, så är det svårt att fatta långtgående beslut om att förbjuda försäljning av vissa produkter. Därför stöder jag inte De grönas ändringsförslag om ftalater. När det gäller ändringsförslagen från Pompidou vill jag säga att dessa ämnen enligt min åsikt i tillräckligt hög grad tas upp i resolutionen. För att förhindra dubbla, omöjliga formuleringar har jag röstat mot hans ändringsförslag. Övriga ändringsförslag har fått mitt stöd.
Än en gång, det främsta skälet till att rösta för det här betänkandet och den här resolutionen är det allvarliga i de förändringar som de kemiska ämnena möjligtvis skulle kunna orsaka.

Bonde och Sandbæk
Det sker förändringar i miljön och fortplantningsförmågan. Det finns därför en tilltagande oro över den påverkan som kemiska ämnen med hormonliknande effekter har. Medborgarna är bekymrade. Det är förstasidesnyheter i tidningarna. Kommissionen tar det däremot lugnt, och lagstiftningen har kommit på efterkälken. En lagstiftning som det finns ett starkt behov av. Den borde nämligen följa konsumenternas intressen, dvs. att försiktighetsprincipen används, och att man stegvis avlägsnar ämnena, eller att man åtminstone säkerställer en lämplig märkning med en uppdelning i riskkategorier, om det skett en riskbedömning. Om ämnena inte har underkastats en riskbedömning, så måste man upplysa om detta. Vi konsumenter har faktiskt rätt till ett giftfritt liv!
Jag vill gärna gratulera Kirsten Jensen till hennes initiativbetänkande som understryker försiktighetsprincipen och innehåller en rad praktiska uppmaningar som skulle kunna vara en bra, men även nödvändig språngbräda för att komma vidare. Jag vill särskilt betona idéerna rörande märkningsbestämmelser, oberoende vetenskapliga undersökningar som inte styrs av industriintressen, ett stegvist borttagande av kemikalier, samt nya och bättre kontrollförfaranden. Men även kravet i punkt 19 om öppenhet och genomsynlighet i samband med lagstiftningen på miljöområdet kan jag starkt rekommendera. I denna punkt betonas en nyligen antagen konvention om allmänhetens tillgång till miljöinformation i samband med miljölagstiftning.
Jag hoppas att debatten i dag och Europaparlamentets hållning tydligt sänder ut en signal till kommissionen om ett stegvist borttagande och ändrad lagstiftning - det är vi skyldiga de europeiska konsumenterna! Man kan alltid be om bättre vetenskapliga bevis. Detta löser emellertid inte problemen, utan medför bara en försening, och främjar inte lagstiftningen eller det övergripande målet. Det är inte längre en fråga om mer eller mindre säkra uppgifter, utan en fråga om försiktighet i lagstiftningen som inte ens behöver innebära högre kostnader för industrin.
I Danmark känner vi till denna debatt alltför väl, särskilt när det rör sig om ftalater i leksaker. Den danska regeringen vill nämligen förbjuda användningen av ftalater från november i år, men avvaktar kanske på grund av en möjlig stämning om förbudet genomförs. Ritt Bjerregaard och Emma Bonino önskade annars tidigare i år ett snabbt ingripande för att förbjuda de ftalater som används för att göra plastprodukter mer böjliga. Men Bangemann och en rad industriintressen kallade det en överreaktion och ville ha ytterligare vetenskapliga bevis. Kommissionen väntade på en holländsk rapport. Rapporten kom, och i den friades ftalaterna. Problemet är bara det att vetenskapliga undersökningar, särskilt de som inte är oberoende, kan visa det man vill se. Resultatet är beroende av de förutsättningar man bygger undersökningen på. En liknande rapport från Österrike avråder från användning av ftalater. Varför tar inte kommissionen till sig denna rapport?
Vi har inte nytta av några fler fördröjningar, men däremot har vi nytta av lagstiftning där hänsyn tas till konsumenterna och försiktighetsprincipen.

Schleicher
Även om det inte röstas om motiveringen i ett betänkande, så ligger Jensens motivering synnerligen långt från några vetenskapliga bevis och ger det intrycket att det är motiveringen i betänkandet som är den grundval som vi i parlamentet skall rösta om. Därför röstar jag mot detta betänkande.

Wibe
Folkhälsa är ett viktigt ämne, och det finns nu också inskrivet i Amsterdamfördraget att EU skall arbeta med dessa frågor. Det måste emellertid sorteras ut vem som skall göra vad av Världshälsoorganisationen, EU och medlemsstaterna. Detta betänkande handlar om mycket detaljerade frågor, men det ligger utanför lagstiftande procedurer och är bara en resolution utan formell möjlighet för Europaparlamentet att påverka i frågan. Betänkandet är mycket bra och väldigt detaljerat, men vad det handlar om egentligen är om vi skall lägga ned så mycket arbete på saker som kanske kan skötas mycket bättre i samarbete mellan medlemsstaterna och Världshälsoorganisationen. Exempelvis i punkt 29 i förslaget till betänkande krävs det att EU skall säkerställa internationell spermieräkning och insamling av uppgifter om spermiekvalitet m.m.
Detta är utan tvekan en mycket viktig fråga, men detta arbetar man redan med i många stater och i Världshälsoorganisationen. Att EU skall blanda sig i detta är knappast nödvändigt. Visst finns det många problem och brister vad gäller folkhälsan, men EU är inte den bästa kraften att lösa dessa problem.
Betänkande av Sjöstedt (A4-0347/98)

Hyland
Jag har stått på talarlistan i detta parlament många gånger tidigare när det gällt frågor om biologisk mångfald. Bioteknik är en form av innovation som generellt sett måste välkomnas, men samtidigt måste kontrollerade mekanismer skapas för att vaka över allmänintresset och den offentliga politiken. Alla debatter som äger rum på unionsnivå gällande en förståelse av vilken typ av lagstiftning som måste genomföras i detta ämne, måste äga rum i en omgivning som är opartisk och balanserad.
Det problem jag ser med den pågående debatten om bioteknik är att parterna - vare sig de är för eller emot biotekniska uppfinningar - hänger sig åt sensationalism gällande fördelarna och nackdelarna med bioteknisk utveckling.
För bönderna som vårdar våra jordresurser och är ansvariga inför samhället vad gäller att garantera livsmedelssäkerheten och kvaliteten, är det av yttersta vikt att vetenskapens och forskningens fördelar görs tillgängliga och tillämpbara för sektorn. Det gynnar dem som förvaltar våra jordresurser, att de har gått i första ledet vad gäller tillämpningen av modern teknik som har bidragit till att höja livsmedelskvaliteten och -säkerheten.
Vi måste hålla i minnet att värdens produktiva jordresurser förblir konstanta och en stor del av dem kommer inte att påverkas av någon nyinrättad jordbrukssed. Det är endast genom fortsatt forskning, införandet av ny vetenskap inklusive säkra och beprövad bioteknik som resursens fulla potential kan utnyttjas.
Bioteknik är inte en ny upptäckt. Den har tillämpats i varierande grad sedan 1970-talet. Det finns nu en stor förståelse av dess möjligheter och dess nytta för mänskligheten. Det är en av det tjugoförsta århundradets nyckeltekniker och vi har en skyldighet att tillämpa den på ett försiktigt och genomtänkt sätt.
Som borde vara fallet med tillämpningen av all ny forskning, är öppenhet och insyn och vederbörlig information till konsumenterna viktigt. Jag stöder fullt ut behovet av märkning av allt genetiskt modifierade livsmedel, så att konsumenten slutligen kan besluta om han vill köpa genetiskt modifierade organismer eller inte.
Framtiden för våra jordbrukssystem och för själva jordbrukaryrket, våra medborgares hälsa, och hälsan hos dem som är anställda inom livsmedelssektorn beror på moderniseringen och utvecklingen av våra jordbruksstrukturer på ett balanserat och objektivt sätt.
Det påpekas i detta betänkande att det finns ett behov av att ta hänsyn till frågan om biologisk mångfald i reformen av den gemensamma jordbrukspolitik som aviseras i Agenda 2000-programmet. Strategin betonar också den ekologiska rollen hos landsbygdsområden och hängivenheten åt jordbruksmetoder som förespråkar biologisk mångfald. Jag stöder i princip dessa rekommendationer.
I fråga om genetiskt modifierade organismer (GMO) och deras möjliga effekter för den biologiska mångfalden, föreslås att frågan behandlas med hjälp av nationell lagstiftning enligt vilken medlemsstaterna uttryckligen tillåts införa strängare åtgärder än dem som gäller på unionsnivå. Jag instämmer inte helt med detta angreppssätt, eftersom jag anser att Europeiska unionen - via Europeiska kommissionen och Europaparlamentet - bör ha den nödvändiga framsyntheten för att lagstifta på ett tufft och rimligt sätt.
Jag anser att denna fråga bör behandlas på unionsnivå för att garantera enhetliga regler som gäller inom medlemsstaterna och hela EU: s territorium.

Titley
Jag är glad över att kunna ge mitt stöd till detta betänkande som uppmanar oss att vara mera fokuserade på att bevara den biologiska mångfalden i vår naturliga miljö.
Biologisk mångfald är förstås en vetenskaplig term - för mig betyder det den rika mångfalden av djur, fåglar och växter vi finner, eller i vissa fall brukade finna, på vår landsbygd. I mitt eget land erkänns nu att ett av den gångna EU-politikens misstag inom jordbrukssektorn, var uppmuntrandet av intensivodling på stora arealer.
Det mest synliga tecknet på detta i Storbritannien har varit förstörelsen av mil efter mil av uråldriga buskhäckar, som förr tjänade som hem och korridorer för otaliga arter av djur och växter.
Jag hoppas att avtal kan godkännas för att den framtida gemensamma jordbrukspolitiken skall gå från intensivt jordbruk till mer miljövänliga sätt att odla jorden och utveckla jordbruket - varför inte ett litet bidrag från överskottsproduktionen av spannmål för att återplantera brittiska buskhäckar?
När jag följer utvidgningen av EU till Central- och Östeuropa, kommer jag att stötta betänkandets idé om att ansökarländerna måste ha skyddet av den biologiska mångfalden som en nyckelbeståndsdel i sina medlemsskapsansökningar. Öst skall inte uppmuntras till att upprepa de misstag som gjordes i väst i vår GJP som utformades för 1950-talet då miljövänligt jordbruk knappast var på modet.
(Sammanträdet avbröts kl 13.15 och återupptogs kl 15.00.)

Budgeten 1999 - EKSG-fördragets utgång - EKSG: s budget 1999 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättning av debatten om EKSG: s budget 1999.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta upp ordet där föregående talare, socialisten och ordföranden i budgetutskottet, Samland, slutade, vilken argumenterade på ett tillräckligt klart sätt, för att lägga över den humanitära hjälpen i reserven, inför kommissionens vägran att ge parlamentet information om UCLAF och om den ekonomiska kontrollen av så kallade " allvarliga oegentligheter" i ECHO. Och tack vare trycket från detta ändringsförslag och parlamentsordförande Gil-Robles goda agerande, har vi lyckats få ett avtal av Santer i vilket man åtar sig att, genom en skrivelse, på vederbörligt sätt uppfylla och göra en bred tolkning av artikel 206.2 i fördraget. Och detta var skälet till att den gemensamma nämnaren i anföranden från alla medlemmar i Europeiska folkpartiets grupp, i budgetutskottet i går, var att häva reserven.
Då vi talar om Santers skrivelse, vill jag klargöra att när det säger att föredraganden för ECHO-betänkandet ännu inte har granskat handlingarna i ECHO beror det på att kommissionens generalsekreterare ännu inte har låtit mig studera dem tillsammans med en översättare och en tjänsteman från budgetkontrollutskottet. Säg till Santer att när han talar om att " ta bort de namngivna personerna i ECHO-dokumentet av konfidentiella skäl" säger han det och blundar för verkligheten, eftersom alla namn redan har kommit ut i den europeiska pressen, innan parlamentet har sett ett enda papper. Och var vänliga och påminn Santer om att det inte finns någon större lögn än en halvsanning, varför UCLAF-dokumenten och styrekonomens dokument bör överlämnas i sin helhet, det vill säga komplett, såväl till parlamentet som till domstolen.
Hur kan man förklara att UCLAF rekommenderar ett omedelbart skiljande från anställningen för en tjänsteman och att ordern inte verkställs förrän åtta månader senare?
Herr ordförande, jag kan inte avsluta utan att säga att detta är en allvarlig sak, vilket också revisionsrätten, antibedrägerienheten och kommissionens styrekonom har konstaterat. Det är ännu ett skäl att beklaga den demagogi som har använts, då man har sagt att Europeiska folkpartiets grupp och De gröna har tagit de svältande barnen kring de stora sjöarna, kvinnorna i Sudan och änkorna i Bosnien som gisslan. Jo, jo, man har sagt att vi har tagit dem som gisslan i vårt privata krig med kommissionen. Men detta är demagogi, för det enda vi vill, är att kidnappa och oskadliggöra bedrägeriet och korruptionen. För om vi inte får bedrägeriet och korruptionen att försvinna kommer ECHO och Med och Phare och Tacis och många andra att försvinna, och låt oss framför allt inte missta oss, vi kan inte söka bedrägeriet där hjälpen delas ut, vi måste söka den i programmens ursprung, eftersom det inte finns några lyxhotell kring de stora sjöarna och inga stora bilar av senaste modell med bosniska registreringsskyltar. Och den som vill njuta en trevlig helg åker till Haiti, inte till Sudan.
Herr ordförande, vem håller gisslan? Den som vill få slut på korruptionen eller den som försöker dölja sitt ansvar bakom misären bland de fattigaste? Vi gör unionens framtid en björntjänst om vi tror att det är en kamp mellan nordbor som ivrigt slåss för öppenhet mot de korrumperade i söder. Det är just vi i söder som måste göra slut på bedrägeriet och korruptionen, eftersom, när också den sista euron har nått sitt mål, kommer vi inte att anse att vi, när vi diskuterar den nya budgetplanen, måste diskutera nedskärningar i strukturfonderna och sammanhållningsfonden. Om nettobidragsgivarna vill betala mindre, så finns det saxar och pincetter för att skära ned och avskaffa bedrägeriet och korruptionen, eftersom det inte är nödvändigt att skära i program och politikområden med rättslig grund. Procentsatsen på 1, 27 procent räcker till så mycket mer.

Virrankoski
Herr ordförande! Europeiska unionens aktuella budget följer en mycket ansvarsfull och disciplinerad linje. För viktiga projekt har man dock anvisat tillräckliga anslag. Jag vill redan vid det här skedet tacka Dührkop-Dührkop, Viola och Giansily för ett väl genomfört arbete.
För parlamentets del är jag för det första glad över att Europeiska ombudsmannen får förstärkningar och att man på det sättet skapar möjligheter att utveckla denna nya och värdefulla institution. För det andra innehåller budgeten också en reform av ledamöternas reseersättningar. Ersättning skall endast betalas ut för faktiska kostnader. Jag anser att denna lösning är riktig. Det blir nu rådets sak att lösa frågan om ledamöternas status och jämställdhet. I detta sammanhang lär också frågan om så kallade dubbla mandat dyka upp. Kan en och samma person samtidigt på heltid vara ledamot av två parlament på två olika orter?
Kommissionens budget innehåller nu osedvanligt mycket reserver. Denna praxis ser ut att bli alltmer omfattande för varje år. Den största reserven på 1 500 miljoner euro gäller strukturfonderna. Problemet är strukturfondernas dåliga utnyttjande av anslagen och att medlen ackumuleras till slutet av programperioden. Det handlar inte om att det inte finns behov, vilket bevisas av Europas enorma arbetslöshet och regionala skillnader. Det handlar om anslagens byråkratiska, tunga och röriga förvaltning. Kommissionen och medlemsländerna förvaltar strukturfonderna med hjälp av en byråkrati som inte står i någon proportion till disponibla medel.
Den mest betydande politiska reserven är humanitär hjälp där hela beloppet på 330 miljoner euro har förts till reserven i väntan på kommissionens ytterligare utredningar och vidare åtgärder. Vore det fråga om någonting annat än humanitär hjälp skulle reserven vara förståelig. Men det är betänkligt att parlamentet tänker utöva påtryckningar på kommissionen med hjälp av lidande människors nöd. Förhoppningsvis löses situationen snabbt av Santers brev och kommissionens åtgärder.
En annan betydande reserv gäller Tacis-programmet. Villkoret för att reserven skall frigöras är att kommissionen förelägger parlamentet en övergripande strategi för att lösa Rysslands akuta finans- och regeringskris. Jag anser att kravet är omöjligt.
För trehundra år sedan lade fransmannen Montesquieu fram den tredelade maktfördelningsläran som fortfarande bildar grunden för den västerländska rättsstaten. Enligt den skall den lagstiftande, den verkställande och den dömande makten skiljas från varandra, i annat fall riskerar medborgarna att utsättas för godtycke. Kanske borde vi i fortsättningen resonera om maktens tredelning, det vill säga i vilken utsträckning Europaparlamentet är ett lagstiftande och kontrollerande organ och i vilken utsträckning det skall blanda sig i den operativa verkställigheten.

Gallagher
Herr ordförande! Till att börja med vill jag gratulera alla dem som har förberett olika betänkanden. I förra årets budget gick 40 miljarder ecu av cirka 83, 5 miljarder till den gemensamma jordbrukspolitiken, som är en av kärnområdena i den årliga budgeten.
Den gemensamma jordbrukspolitiken är en integrerad del av den Europeiska unionen och den är utformad för att hålla kvar bönderna på sina åkrar, skydda Europeiska unionens livsmedelsförsörjning och gynna landsbygdens utveckling. Politiken har funnits sedan 1962 och har i alla tider administrerats centralt av kommissionen. Så bör det förbli.
Jag hänvisar till frågan med anledning av kommissionens publicering nyligen av möjliga alternativ för det framtida användandet av unionens medel. Ett av de valmöjligheter som övervägs, och som bekymrar mig en aning är att 25 procent av de direkta inkomststöden till Europeiska unionens jordbrukare skall betalas direkt ur unionens medlemsstaters statskassor. Detta är ett farligt förslag av en rad orsaker. För det första skulle den endast passa de medlemsstater som inte är beroende av jordbruksnäringen, medan den skulle få förödande effekter för länder som har en stark jordbruksnäring. Jordbruket som näring är tre gånger så viktig för Irlands ekonomi som för många andra europeiska stater. Förra året erhöll Irland cirka 1500 miljoner IRL genom den gemensamma jordbrukspolitiken. Om det genomfördes, skulle detta förslag leda till åternationalisering av GJP. Det skulle få förskräckliga följder genom att olika regeringar inom EU skulle börja bjuda över varandra vad gäller de bidragssummor de skulle fördela bland de nationella jordbrukarna.
Låt oss vara mycket klara på en punkt: åternationaliseringen av GJP skulle leda till en fragmentering av själva GJP, vilket skulle trotsa unionens sociala och ekonomiska politiska mål.
Å andra sidan kan Europeiska unionen aldrig blomstra, trots sin ekonomiska framgång, om den fjärmar de mindre bemedlade och marginaliserade i ett samhälle, av vilka många är jordbrukare i mitt land.
Mera arbete måste göras åt de två onda tingen långtidsarbetslöshet och social misär. Beslutet att minska fördelningen till strukturfondsprogram 1999 är verkligen inte något att välkomna. Jag vill i synnerhet välkomna förslaget om att ge ytterligare 100 miljoner ecu till fred och försoning vilket nämndes så många gånger idag av vår Nobelpristagare, John Hume. Jag är förtjust över detta, men vi måste blicka mot framtiden - det finns inga bestämmelser för framtiden. Nu när grunden är lagd, ankommer det på oss alla att finna ytterligare medel för framtiden för att sträva efter fred i Nordirland genom fred och försoning som har varit en sådan framgång.

Seppänen
Herr ordförande! Dagens politiska fras i euroekonomin är disciplin. Den nyliberala disciplinen som tillhör ett enda alternativs politik gäller enbart människor, men inte kapital eller marknader. På den heliga marknaden är disciplin synonym med deflation och ingen tredje väg. I den globala och elektroniska kapitalismen har marknaden helgats utom räckhåll för politiken, dvs. disciplinen. Med hjälp av politiken kontrollerar man bara människor, inte marknader eller kapital. Därför kan människorna inte lita på en politik som inte skapar alternativ. Samtidigt som man i börsernas lotterier når rekordhöga resultat betalas priset för dem i form av massarbetslöshet. Penningpolitiken är Europeiska centralbankens monopol. Till dess övervakare måste vi få ett demokratiskt organ, ett finanspolitiskt sysselsättnings- och socialråd. Konsekvenserna av dollarns devalvering är inte bara penningpolitiska.
Jag fäster uppmärksamheten på en detalj i budgeten. Jag gör det inte i första hand på grund av själva sakfrågan utan på grund av det bakomliggande tänkesättet. Europaparlamentet ställer i budgeten villkor för Tacis-programmets hjälpsändningar till Ryssland. För att EU skulle fortsätta med hjälpsändningar, som haft större betydelse för västerländska konsulter än för Ryssland, kräver man att Ryssland skall fortsätta med den så kallade reformpolitiken. I Ryssland går reform och fattigdom hand i hand. Reform och fattigdom är synonymer. På samma sätt är reform och spekulation samt reform och korruption synonymer. Europaparlamentet vill alltså med sin resolution att fattigdom, spekulation och korruption skall fortsätta i Ryssland innan vi ger dit ny teknisk Tacis-hjälp. I praktiken lär detta innebära att vår hjälp till Ryssland kan upphöra. Det kan vara bra om alternativet är fortsättningen av reformer som vi kräver och vårt politiska stöd åt Jeltsins sjuka och korrumperade administration. Den bästa människorättspolitiken i Ryssland skulle vara om EU slutade att stödja Jeltsin. Jeltsin har i Ryssland och i Tjetjenien mycket fler offer än Pinochet i Chile.
När vi ställer villkor för hur andra skall uppföra sig skulle det någon gång vara nyttigt att titta i spegeln och börja med förnyelsen hos oss själva. Jag syftar på Europaparlamentets ledamöters löner och reseersättningar, vilkas grunder genast måste förnyas. Hos oss i Norden kan inte en politiker på ett offentligt uppdrag tjäna över 10 000 ecu i månaden efter skatt när alla kostnader är betalda, som till exempel jag i dag tjänar i det här parlamentet. Vi måste åstadkomma ett nytt kostnadsersättningssystem. Det måste göras under den här veckan här i Strasbourg. I den här frågan behövs ett enda politiskt alternativ, reseersättningarna skall motsvara verkliga kostnader. Man måste följa den väg som budgetutskottet stakat ut. Ett reglemente för ledamöterna behövs, men man kan inte stanna i avvaktan på det.

Wolf
Herr ordförande! Ett påpekande till det som Seppänen just sagt. Naturligtvis kan vi i grund och botten inte acceptera att resekostnaderna skall ingå som en del av lönen, och det bör vi också komma bort ifrån denna vecka. Men jag ville säga ett ord till den allmänna debatten: Vi är inte längre i det läget då man helt enkelt kunde säga att när man sparar så är det säkert bra, och när man avreglerar, är det prima, utan vi är i det läget - och det är egentligen mitt tema - där avslutningen på Europeiska kol- och stålgemenskapen visar att marknadsradikalismen under de senaste 15 åren har krävt onödiga offer. I stället för att vidareutveckla Europeiska kol- och stålgemenskapen till ett industripolitiskt decentraliserat organ, som verkligen kunde ta itu med problemet inom energi- och råmaterialsektorn på ett konstruktivt sätt, så upplöste man den helt enkelt och sade: Resten klarar marknaden av. Nu står man inför problemet vad man skall göra med de enorma reserver som samlats. Det korrekta vore att man lät dem komma sektorn till godo, och här måste man nu så småningom fundera över vilken politik man kan bedriva, för att på ett målinriktat och varaktigt sätt hjälpa denna sektor att överleva.

Bonde
Herr ordförande! Nästa år kan det användas nästan 100 miljarder ecu eller 750 miljarder kronor i EU. Den danska andelen kommer att ligga omkring 15 miljarder kronor vid ingången till det nya årtusendet. Danskarna kommer nu att betala mer till EU än det, jordbruket och andra i Danmark, tar emot från EU. En typisk familj med far, mor och två barn skall betala 11 000 kronor i årsavgift. Problemet är inte bara det att det är en dyr försäkring. Problemet är att många EU-medel inte förebygger, utan vållar skador. Konsumenterna och skattebetalarna betalar höga priser för produkter som främjar en användning av bekämpningsmedel och växtbefrämjare som leder fram till nya utgifter för lagring och destruering, utan att jordbrukarna får en ordentlig inkomst för sitt dagliga slit. Nettoeffekten blir förmodligen att vi betalar för att förstöra våra vattenresurser. Tänk om man stoppade allt stöd till destruering och lät vår del av avgifterna till EU hjälpa till med att ställa om till ekologisk drift, och skapa en hållbar utveckling i fattiga länder och regioner, eller tänk om budgeten och räkenskaperna gjordes så tillgängliga att de folkvalda kunde kontrollera varje bilaga, och medborgarna kunde se vad som beviljats till vem. Varför inte lägga ut alla EU: s räkenskaper på Internet, herr Liikanen, så att det blev svårare för bedragarna att leva av tillskott från EU? Och här i parlamentet kan vi på torsdag statuera ett gott exempel genom att röja upp i vår egen resebidragssvinstia och äntligen gå över till att bara ersätta faktiska utgifter. Jag uppmanar alla att rösta på våra ändringsförslag till Viola-betänkandet. Det är 38: e gången vi lägger fram dem, så jag hoppas att det också blir den sista gången.

Amadeo
Herr ordförande! Efter att ha läst budgeten, som uppfyller de stränga kriterier som de aktuella omständigheterna tvingar till, så uppkommer en spontan fråga: " Kommer de europeiska medborgarna ännu en gång att själva få betala unionens kostnader?" Efter Edinburgh, där man beslöt att EU: s budget för den sociala sammanhållningen skulle uppgå till 0, 46 procent av BNP, bevittnar vi nu hur man lägger fram en krisbudget som motiveras av behoven att förena medlemsstaternas krafter när det gäller övergången till euron, men också av att ge ett strukturellt stöd i samband med utvidgningen. Vi frågar oss hur man skall kunna överbrygga de svårigheter som de olika medlemsstaterna möter, när det gäller att gemensamt finansiera projekt i dessa kärva tider som för nästa år innebär en nedskärning med 500 miljoner ecu enbart när det gäller betalningskrediter, men framför allt hur man skall kunna övertyga gemenskapens medborgare om det rätta i gemenskapens solidaritet med de nya demokratierna i östra Europa, som står inför så massiva behov när det gäller utvecklingen av infrastrukturer, miljö, produktionsresurser och mänskliga resurser. Kommissionen har valt en radikal lösning som innebär att samtliga strukturfonder och sammanhållningsfonder underordnas behoven i samband med denna utvidgning som för oss inom Nationella alliansen naturligtvis är nödvändig och önskvärd, framför allt om vi betänker att länderna i Central- och Östeuropa för inte så länge sedan kastade av sig det kommunistiska oket, men en utvidgning som dessutom behöver stöd av en politisk union som, evigt försenad, skulle kunna bringa ordning och reda i politiska program och behov som många gånger går isär och som också behöver stöd av en institutionell reform som äntligen skulle kunna ge medborgarna en röst och placera Europaparlamentet i toppen av lagstiftnings- och beslutsprocessen.
De europeiska medborgarna har behov av starka signaler och av att veta att de får stöd av företrädare som bevakar deras intressen och behov. Verkligheten uppvisar tyvärr flera fall av dålig hantering av krediterna för program som Phare och Tacis, men även rena bedrägerier, som när det gäller ECHO.
Låt mig slutligen bryta en lans för den europeiska offentliga förvaltningen, som i dag får kläda skott på grund av en drastisk nedskärning av organisationen, frysning av utgifterna, omläggningar av socialförsäkrings- och pensionsförsäkringssystemen. Här måste vi se upp, för en omotiverad och demoraliserad offentlig förvaltning skulle kunna innebära risker när det gäller institutionernas effektivitet och självständighet!

Colom i Naval
Herr ordförande! Tillåt mig att, bortom den parlamentariska formalismen och artigheten, mycket uppriktigt gratulera föredraganden. Jag har redan deltagit i många budgetförfaranden, och kan säga att detta utan tvivel är en av de lugnaste vad beträffar konflikter och frustrationer mellan utskotten och grupperna, åtminstone när det gäller föredragandens ansvar.
Jag skulle också vilja påminna om, och understryka, att det handlar om den första huvudföredraganden för den socialistiska gruppen. Den första kvinnliga föredraganden. Likaså är hon den första spanska ledamot som innehar denna funktion.
När jag går in på ämnet gör jag det i två egenskaper: å ena sidan som föredragande för det interinstitutionella avtalet och budgetplanen och, å den andra, som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.
Min grupp har begärt att jag skall rikta in mig på kopplingen mellan det interinstitutionella avtalet, budgetplanen och den gällande budgeten, den vi diskuterar - en av de grundläggande tankarna hos föredraganden och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Även om statssekreteraren inte är närvarande, är jag övertygad om att rådets företrädare kommer att förmedla det till honom. Dessutom har jag på åhörarläktaren sett tillräckligt många ledamöter och tjänstemän i budgetutskottet för att vara säker på att det jag har att säga kommer fram till rådet.
Herr ordförande, ingen är mer övertygad än jag om den allmänna nyttan med ett interinstitutionellt budgetmässigt avtal, med ett medellångsiktigt perspektiv. Det finns de som saknar de ständiga konflikterna om budgetarna före 1988. Jag vill inte be herren bespara oss från att uppleva intressanta tidevarv, men jag föredrar att spara min upphetsning till andra tillfällen och orsaker, och så långt som möjligt bevara den budgetmässiga freden.
Jag menar att avtalen 1988 och 1993 innebar ett framsteg. Det var avtal om stora saker, vilka tillät en harmonisk utveckling av de viktigaste politikområdena inom Europeiska unionen att ske under fred och lugn vid några viktiga förändringsögonblick, så som målsättningarna om den inre marknaden, den gemensamma valutan etc. En fred och ett lugn som också krävs för att möte utmaningarna från de första åren under 2000-talet, med föranslutningen och kanske till och med anslutningen.
Jag har tidigare kritiserat - och jag tar inte tillbaka ett enda ord av det jag har sagt - bristen på förslag från kommissionen, och jag visade på det svaga i några av de hypoteser som kommissionen stöder sig på. Jag tänker inte insistera. Jag vill däremot peka på att den budgetplan som kommissionen lägger fram för oss har två negativa aspekter som är relevanta i dag: om man strikt tillämpar artikel 203 i fördraget och om tillväxten av bruttonatioalprodukten skulle ligga på 2, 5 procent om året, vilket kommissionen förutsätter, borde medlemsstaternas budgetar minska årligen med 1, 1 procent för att jämna ut de sifferförslag ni gör. En övre procentsats - till exempel, att minskningen bara skulle ligga på 10, 5 procent - eller vilken positiv procentsats som helst, skulle innebära att valet av artikel 203 skulle vara mer fördelaktig än kommissionens budgetplan.
Förslagen innebär, å andra sidan, att Europaparlamentet under denna period - 2000-2006 - kommer att besluta över omkring 20 miljarder euro mindre i icke-obligatoriska kostnader än vad artikel 203 tillåter, och dessutom skulle vi kunna göra det, och vi skulle göra det, i en ny hypotes utan några restriktioner utifrån artikel 203.
I utbyte mot vad skall vi vänta på att uppoffra parlamentets befogenheter? Svaret är enkelt, och vi har sagt det flera gånger: i utbyte mot politisk makt. Det finns två framkomliga vägar: å ena sidan lösningen av gamla tvister, som den om klassificering, som går tillbaka till 1982, men framför allt om flexibiliteten. Jag skulle vilja säga att flexibiliteten är nyckelordet, och inbegriper klausuler om revision och vissa möjligheter till överföring mellan budgetrubriker eller uppskov. Vi måste bestämma oss och vi är öppna för att studera alla formuleringar. Men herrarna i rådet skall veta, att utan flexibilitet kommer det inte att bli någon överenskommelse.
Rådet tycks inte förstå att för att underteckna ett interinstitutionellt avtal krävs det åtminstone två parter, normalt tre, men minst två, och en av dem är vi, parlamentet.
Detsamma gällde tidigare. Vi tog ett och ett halvt år på oss att utarbeta avtalet. Efter Edinburgh trodde det brittiska ordförandeskapet att förhandlingen var över, men överenskommelsen skrev det belgiska ordförandeskapet under ett år senare. Nästa belgiska ordförandeskap är år 2001. Jag hoppas att det undertecknas tidigare, men om flexibiliteten saknas, varnar jag för att det kan dröja till 2001.
Med tanke på avsaknad av dialog med rådet, och då vi misstror dess reaktionsförmåga, har vi ansett det vara nödvändigt att inge några ändringsförslag till huvudföredraganden - de vi kallar strategiska - vilka uttömmer taket i de olika rubrikerna. Deras mål, deras verkliga inriktning - det vet vi, vi har alltid gjort det klart - är givetvis inte att de skall förbrukas, utan bara att framkalla en chock hos generaldirektörerna för medlemsstaternas budgetar. Eller snarare är målet, utan att skämta, att parlamentet verkligen skall uppfylla sin plikt att överlämna till det nya Europaparlamentet, som väljs i juni 1999, såväl ett tillräckligt och flexibelt avtal, som en tillräcklig grund för icke-obligatoriska utgifter, för att det nya parlamentet skall kunna slå fast sina budgetprioriteringar med ett visst spelrum om det skall ske genom att använda artikel 203.
Kom nu inte med anklagelser om att vi slösar. Efter många överdrifter ökade förra året - eller budgetåret under 1998 - medlemsstaterna sina budgetar mer än vad Europaparlamentet ökade gemenskapsbudgeten. Kom alltså inte med det, kära herrar i rådet. Detta parlament har varit sparsamt och det vet ni. Vi har gjort av med 80 miljarder ecu mindre än vi hade gjort upp med er för perioden 1988-1999. Om vi hade satt in det på bank hade vi nu kunnat betala utvidgningen kontant, men vi lämnade tillbaka det till finansministrarna, kära herrar i rådet. Ni har dock inga garantier för att parlamentet som väljs i juni fortsätter på denna sparsamma väg. Tänk på det och notera det. Om vi kommer fram till en överenskommelse vet både ni och vi perfekt att det finns medel i fördraget och i budgetförordningen, för att få slut på de smärtsamma missförhållanden som dessa ändringsförslag kan innebära för medlemsstaternas statskassa.
I detta sammanhang kan ni förstå att jag motsätter mig det ändringsförslag som vill skapa en reserv på nästan 500 miljoner euro för nödhjälp till Ryssland och det forna Sovjetunionen. Dess syfte är utan tvivel lovvärt, men saknar varje rättslig grund, och bryter mot avtalet om rättsliga grunder som vi skrev under den 17 juni. Jag skulle vilja be mina kolleger som föreslog detta i går, att tänka över det. Vi kommer att förlora i trovärdighet om detta ändringsförslag godkänns i kammaren. Om det skulle godkännas, skulle det försvaga och underminera förhandlingsförmågan och trovärdigheten för denna institution i de pågående förhandlingarna om det interinstitutuionella avtalet. Därför ber jag er att tänka efter och inte stödja det i kammaren.
En anan punkt jag skulle vilja nämna är den berömda reserven på 100 procent av de operativa D-anslagen. Enligt min åsikt har man tagit en av de mest positiva externa åtgärderna i Europeiska unionen, vår humanitära nödhjälp, som gisslan för att lösa några oegentligheter som inte står i proportion till sanktionerna. Det har sagts att om man säger så är det demagogi. Jag håller givetvis inte med om det kriteriet Jag anser däremot att om man tar dessa anslag och sätter dem i reserven så är det demagogi. Det är ren demagogi. Man kan inte kräva att man skall agera i Kosovo och Ryssland, och samtidigt för över de nödvändiga anslagen i en reserv som påbörjas den 1 januari, och därmed förhindrar oss att agera i Kosovo och Ryssland den 1 januari. Den enda möjliga förklaringen, enligt min mening, är att det är lättare att offentligt rösta om denna reserv än att ta på sig de politiska konsekvenser som skulle åläggas godkännandeförfarandet av förvaltningen om man verkligen tror på vad man säger. Tvärtemot vad vissa säger här, är detta ett sätt att fly undan parlamentets politiska ansvar. Parlamentet har en väg vilken är godkännandet av förvaltningen, inte budgetförfarandet.
Två mycket personliga punkter till sist, ärade ledamöter: för det första vill jag stödja de förslag vi har lagt i budgetutskottet och dessutom genomföra dem fullt ut i det som handlar om program för minröjning, och samtidigt gratulera föredraganden för hennes formel för att lösa finansieringen för minoritetsspråken.
När jag nu har sagt detta, tillåt mig att väcka strävan hos rådets ordförandeskap för att, från och med nu och fram till december, finna lösningar som Europeiska unionens budget för dessa år kräver.

Tillich
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden fru Dührkop Dührkop. Som föredragande för budgetförfarandet 1998 vet jag vad som nu rör sig kring henne och vad som kommer att göra det under de närmaste veckorna, eftersom vi befinner oss i den avgörande fasen av budgetdiskussionen. Hon har bemödat sig om att lägga fram en balanserad budget för oss. Hon är konsekvent i sina bemödanden att skapa större insyn och effektivitet när det gäller utgifterna. Av den anledningen håller jag med Colom i Naval om att detta budgetförfarande 1999 är ett ganska normalt budgetförfarande.
Därför skulle jag vilja rikta uppmärksamheten på några egendomligheter i denna budget. Vi har under det senaste året kortat ned de undersökningar från kommissionens sida, som görs för varje enskild budgetpost. I år har föredraganden kommit med ett förslag som går längre, och som i sig är riktigt, nämligen att ta med dessa utgifter i samband med BUTS i A-delen av budgeten. Därigenom kommer från kommissionens egen sida kontrollen över utgifterna att förbättras, och förtroendet från vår sida för dessa utgifter kommer att växa.
Förra året fastslog vi kriterier för subventionerna i del A av budgeten. Kommissionen har å sin sida för 1998 års budget reagerat på detta och inlett åtgärder. Den har inte bara infört kriterier för subventionerna i del A i budgeten, utan även beslutat om och infört sådana för del B. Nu har vi ett problem som överskuggar hela budgetdiskussionen för 1999, nämligen utgifterna vad gäller ECHO eller Phare och Tacis, vad beträffar Liikanen-ordningen. Här finns det ett stort misstroende mellan kommissionen och parlamentet. Budgetutskottet beslutade under sin första behandling att sätta in en reserv för humanitär hjälp. Detta skedde i anslutning till utfrågningen av de tre kommissionärerna i budgetkontrollutskottet. Vi har hört kommissionärernas utläggningar och förklaringar, men budgetutskottet var av den åsikten att detta inte är tillräckligt. Därför skapades denna reserv. Majoriteten i budgetutskottet var för detta och ansåg att man med denna reserv skulle öka påtryckningarna på kommissionen för att få ytterligare information, dvs. UCLAF-rapporten.
Reserven riktar sig - och det understryker jag med tanke på att journalister och även besökare lyssnar till oss från läktaren - inte mot den humanitära hjälpen och dem som berörs av den. Det betyder alltså att det här inte handlar om att inställa den humanitära hjälpen eller förhindra den, utan det handlar om att få insyn i utgifterna för den humanitära hjälpen och säkra att den faktiskt också når dem som den är avsedd för. Men vad hände efter det att reserven skapats? Kommissionen reagerade. Kommissionens ordförande gjorde ett uttalande under den senaste plenarsessionen. Kommissionens ordförande har brevväxlat med parlamentets ordförande och även förklarat sig beredd att ställa den nödvändiga dokumentationen till parlamentets respektive budgetutskottets förfogande, för kännedom.
Med referens till vad Samland sade är jag inte införstådd med att Liikanen eller kommissionens ordförande skall informera budgetkontrollutskottet in camera om huruvida fullständig dokumentation nu även står till domstolarnas förfogande. Jag skulle önska att kommissionären i dag kunde yttra sig om det, ty frågan är ju i och för sig känd.
Jag ger Terry Wynn rätt såtillvida som budgeten 1999 inte får bli en gisslan för den humanitära hjälpen. Vi från Europeiska folkpartiets grupp inbjuder alla kolleger i denna kammare att tillsammans med oss principiellt kämpa för insynen när det gäller utgifterna. Ty vi beslutade - och det skulle jag som föredragande av yttrandet från budgetkontrollutskottet vilja påminna dem alla om, som i dag redan har glömt bort det - under bokstaven K om att det har skett en avsevärd höjning av betalningsbemyndigandena för humanitär hjälp med tanke på utvecklingen på detta område under de gångna åren, och att vi därför är för en höjning. Men kommissionen borde förmås att mellan den första och andra behandlingen av budgeten ge parlamentet fullständig information om UCLAF-undersökningen i samband med oriktigheter vid genomförandet av fördrag rörande humanitär hjälp genom en reserv.
I dag eller i går fanns artiklar i " Le Monde" och " Die Welt" om att det också finns oriktigheter när det gäller Altener, Thermie och den tekniska hjälpen i fråga om Tjernobyl. Därför kan denna fråga inte betraktas som avklarad, och vi måste ta på oss denna uppgift också. Det inbjuder jag er hjärtligt till.

Mulder
Herr ordförande! Jag värdesätter att föredraganden i sitt arbete fäst så stor vikt vid att det förfarande som vi valde förra året för att godkänna jordbruksbudgeten skall fortsätta att användas. Det tycker jag är väldigt viktigt eftersom jordbruksbudgeten måste kunna vila på de bästa uppskattningar som finns tillgängliga. För det andra ökar parlamentets inflytande och det är bra för demokratin.
Därför är det i det här skedet för tidigt att säga att jordbruksbudgeten borde ligga kvar på samma nivå eller till och med minskas något. Det som är viktigast för mig är att kommissionen och därmed Europeiska unionen måste hålla sig till avtalen. Om det då är så att utgifterna blir högre än vad som förutsetts så är det synd men om de blir lägre så är det automatiskt naturligtvis en fördel. Vi måste utgå från att göra budgeten så realistisk som möjligt och vi måste samtidigt hålla fast vid våra åtaganden.
Jag måste säga en sak till om jordbruksbudgeten. Förra året bad vi med eftertryck kommissionen att informera oss om en viktig budgetpost, nämligen de kompletterande åtgärderna. De är framför allt viktiga eftersom det i framtiden allt mer kommer att handla om cross compliance när det gäller kompensationsbidragen. Vi bad då kommissionen om en rapport angående de åtgärderna. Den fick vi också i sista stund, precis före de andra behandlingen. Det var dock en rapport som bara innehöll statistik. Det är litet för magert, tycker jag. Skulle det inte vara möjligt för kommissionen att på nytt undersöka vilka miljövänliga jordbruksmetoder som varit de mest framgångsrika i medlemsstaterna? Hur kommer det sig att endast fem av de femton länderna i Europeiska unionen utnyttjar budgetposterna för kompletterande åtgärder medan alla ändå talar om en bättre miljö och så vidare? Det är de grundläggande saker som vi, tror jag, måste veta för att förbereda oss för nästa omgång av Agenda 2000 och alla den typen av frågor. Jag skulle alltså gärna vilja ha ett löfte från kommissionen att den ändå ger omfattande information om budgetposten för kompletterande åtgärder.

Hyland
Herr ordförande! Jag välkomnar möjligheten att få tala helt kortfattat i denna debatt. Jag välkomnar i synnerhet förslag i budgetförslaget för en 8, 8-procentig höjning av anslagen, vilket skulle utgöra en adekvat finansiering för den nuvarande omgången strukturfonder. Jag anser att detta är viktigt. Jag behöver inte påminna parlamentet om vikten av strukturella program som ett verktyg för den ekonomiska och sociala utvecklingen i regionerna. Jag hoppas att dessa program fortsätter i framtiden.
Jag vill emellertid, göra en särskild markering när det gäller framtida EU-budgetar, speciellt vad gäller perioden 2000-2006, och avvisa förslag från kommissionen som innebär steg mot en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. De ansvariga för denna irrlära måste stoppas genast. Europeiska unionens ekonomiska och sociala filosofi finns klart formulerad i deras eget fördrag. Till dessa nya, självutnämnda arkitekter av europeisk rekonstruktion säger jag: ni gör en allvarlig otjänst mot idén om europeisk solidaritet och undergräver den grund som har fört oss till den punkt där vi står i dag inom Europeiska unionen.
Från ett jordbruksperspektiv är detta parlament inte medvetet om de allvarliga hot mot den europeiska jordbruksmodell som baseras på familjejordbruk. Vi är medvetna om jordbrukarnas roll som garanter för livsmedelssäkerhet och -kvalitet. Vi är medvetna om det allvarliga hotet mot det europeiska jordbrukets infrastruktur i form av landsbygdens avfolkning. Vi måste nu stå upp mot dem som vill neka oss livlinan att genomföra den politik som är nödvändig för att tackla dessa ofantliga europeiska problem.

Elmalan
Herr ordförande! Villkoren för införandet av den gemensamma valutan 1999 är en belastning för de nationella budgeterna och gemenskapens budget. Det är sektorerna utbildning, social trygghet och sysselsättning som är mest hotade inom ramen för dessa strama budgetar, även på gemenskapsnivå. Vi kan inte diskutera budgeten för 1999 och samtidigt bortse från Europeiska kommissionens dokument om framtida finansiering. Efter påtryckningar från Tyskland har kommissionen lagt fram flera möjligheter, med målsättningen att på nytt få de nationella bidragen till gemenskapens budget i jämvikt. Kommissionen försöker göra Tyskland till viljes, utan rädsla för att skada de grundläggande principerna för den europeiska integrationen, såsom ekonomisk solidaritet. Det gäller såväl utvidgningen till andra länder som lättnaden i det brittiska bidraget, som nationaliseringen på nytt av vissa avsnitt av stödet till jordbrukarna. Tyskland som initierat dessa projekt är verkligen inte i den positionen att landet kan kräva att betala mindre när man samtidigt utnyttjar de ekonomiska och handelsrelaterade fördelar som den gemensamma marknaden ger. Överskottet i handelsbalansen bör överstiga 500 miljarder francs under 1998, varav en stor del på den gemensamma marknaden. Det är verkligen rekord.
Jag instämmer i den blivande tyske utrikesministern Joka Fischers uppskattning nyligen. Tyskland får såväl materiellt som politiskt den största nettovinsten av den europeiska integrationsprocessen. Under dessa förhållanden finns det inget som berättigar att man ger Tyskland ännu mer.
Bortom budgetdiskussionerna mellan medlemsstater, med en ökad betydelse av principen om lämplig motprestation som parlamentet alltid kritiserat, är det en sorglig bild Europa ger folken i medlemsstaterna och i kandidatländerna, och denna princip är ett förnekande av Europeiska unionen. Jag föreslår något helt annat. Vi måste frångå butiksägarnas beräkningar, vars enda målsättning är att tillgodose finansvärldens aptit och vända på gemenskapsbudgetens logik, och i stället grunda oss på solidaritetsprincipen. Solidaritet med de sektorer som har de största svårigheterna och de fattigaste regionerna. Solidaritet med de europeiska folken, genom att uppfylla deras behov av sysselsättning, köpkraft och socialt skydd. Solidaritet med folken i kandidatländerna, genom att respektera deras kunskaper och behov, utan att påtvinga dem det gemensamma regelverkets diktat.
För att denna solidaritet skall kunna säkerställas måste gemenskapens anslag utnyttjas annorlunda, t.ex. genom att de koncentreras till sektorer i kris, de mest eftersatta regionerna, genom att sätta ett tak för stödet till jordbrukarna och genom att utveckla politiken för sysselsättning och utbildning. Men vi måste också finna nya inkomster, utan att det påverkar skattebetalarnas inkomster, t.ex. genom att söka resurser inom finansmarknaderna som till stor del dragit nytta av avregleringen för kapital. Varför inte en ny gemenskapsresurs grundad på beskattning av finansiella transaktioner?

Nicholson
Herr ordförande! Jag vill verkligen lämna ett litet bidrag till denna debatt. Jag gratulerar de föredragande och alla inblandade. Jag välkomnar det fortsatta stödet för det särskilda programmet för Nordirland. Jag vill tacka budgetutskottet för det sätt på vilket det har kontrollerat denna fråga vid detta tillfälle. Vi hade inte den hausse som vi haft de senaste två åren.
I Nordirland har freds- och försoningsprogrammet åstadkommit ett gott arbete. Det har skapat nya idéer och visat på nya vägar framåt. Strukturfondernas hela framtid måste emellertid också hållas i minnet och det kommer att bli en hård kamp i detta parlament de kommande sex eller nio månaderna när vi diskuterar Agenda 2000 och hela reformpaketet.
Medan vi fortsätter att ge ett massivt stöd för jordbruksnäringen, som över hela Europa blöder och är döende. I mitt eget område har jordbrukarna inte haft det så här dåligt ställt under hela sin livstid. Situationen är omöjlig. Vi satsar fortfarande alla dessa pengar, så vi måste ställa oss frågan: vart skall allt detta leda? Är det på väg åt rätt håll, eller vad gör vi för fel? Det måste vara tid att granska detta under de kommande sex eller nio månaderna. Jordbrukare kan inte fortsätta så här. Vi är på väg att förinta landsbygdssamhällets hela struktur om vi tillåter den nuvarande situationen att fortgå. Pengar i sig kommer inte att lösa detta problem. Vi behöver ta en ny titt på vart vi är på väg. Vi behöver ta en ny titt på våra marknader. Vi behöver inta en positiv hållning på vägen framåt. Jag vädjar till kommissionen om att innefatta denna punkt. Försvaret av våra små familjejordbruk och vår jordbruksstruktur måste upprätthållas.

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt mig ta upp ett par frågor som egentligen bara utgör en minimal del av budgeten, men som har stor betydelse för Europaparlamentet och dess relationer till de europeiska medborgarna. Jag syftar på socialpolitiken och utbildningspolitiken. I år var budgetarbetet ur dessa synpunkter särskilt svårt och även jag, i likhet med mina kolleger, är mycket nöjd med den överenskommelse som uppnåtts om de rättsliga grunderna.
Den överenskommelsen, även om den är av positiv betydelse för de interinstitutionella relationerna och äntligen skapar klarhet om de rättsliga möjligheterna och om budgetens öppenhet, har ställt föredraganden inför ett svårt dilemma. När det gäller de belopp som är tillgängliga för pilotprojekt och förberedande åtgärder har föredraganden gjort ett utmärkt arbete, därför att hon har lyckats tolka samtliga utskotts behov förutom förväntningarna från detta parlament och framför allt från medborgarna. Det som kallas " övriga sociala åtgärder" är alltid något av en Askunge inom budgeten trots att de utgör en möjlighet för medborgarna att känna igen sig i detta Europa och att hysa hopp om att deras problem verkligen tas på allvar.
I arbetet inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor och i budgetutskottet har vi i viss mån föregripit Amsterdamfördraget. Jag hade faktiskt hoppats att även rådet i sin första behandling skulle kunna göra en modig tolkning av samma typ. Det gjorde inte rådet, men det gjorde vi. Jag hoppas att rådets bedömning av parlamentets vägval i samband med den andra behandlingen inte kommer att bli den traditionella utan att de åtaganden som rådet gjorde i samband med att överenskommelsen om den rättsliga basen träffades verkligen respekteras. Framför allt tror jag att det skulle vara viktigt att ha försökt ge ett positivt svar till föreningar och frivilligorganisationer som i dessa dagar har gjort så mycket för att lösa de problem som varken gemenskapsbudgeten - men det är inte dess uppgift - eller medlemsstaterna har kunnat lösa.
En sista fråga som jag vill ta upp gäller utbildningen. Som föredraganden mycket riktigt påpekade i morse, så utgör utbildning och yrkesutbildning framtiden för våra ungdomar, det är det instrument som gör det möjligt för dem att finna sig till rätta i detta gränslösa Europa och att verkligen hoppas på en bättre framtid.
Låt mig slutligen ännu en gång tacka föredraganden som, när det gäller en så svår budget, har gjort vad som varit möjligt, ja faktiskt mer än vad som var möjligt, för att ge positiva svar till alla.

Bourlanges
Herr ordförande! Jag anser att vi måste välkomna denna budget och de anmärkningsvärda förbättringar som gjorts av huvudföredraganden. Jag skulle vilja begränsa mig till tre kommentarer.
Den första är att betona budgetens strukturella utveckling. När man tittar på balansen i utgifterna, märker man att det i stort sett uppnås en balans mellan utgifterna för jordbrukspolitiken och utgifterna för strukturåtgärder. Jag anser att det handlar om en avsevärd utveckling, som delvis, men bara delvis, kan dämpa oron hos dem som anser att budgeten traditionellt varit alltför inriktad på jordbruket, dvs. i verkligheten 3 procent av befolkningen. Faktum kvarstår att den interna icke-strukturpolitiken fortfarande är relativt otillräcklig, och att det finns anledning att ta fram gemensamma åtgärder på detta område, om man vill att unionens alla skattebetalare skall känna igen sig i budgeten.
Den andra kommentaren gäller det faktum att denna budget är en stram budget, att den bör vara det, men att den inte skall vara det i evighet. Jag tror att vi försökt hålla oss till en mycket begränsad utgiftsökning, även om ökningen av åtagandebemyndiganden på strukturområdet ger ett något annorlunda intryck och även om vi, av de strategiska skäl som lagts fram här, placerat ett antal anslag i reserven i avsikt att påverka de interinstitutionella förhandlingarna.
Trots dessa två beståndsdelar ser vi tydligt att vi håller kursen med stramhet och en ökning som kan jämföras med de nationella budgetarnas. Denna situation kommer inte att råda i evighet och jag skulle vilja att vi lösgör oss från tanken att vi i Europeiska unionen är dömda att ha en budget vars ökning skulle beräknas utifrån staternas budgetökning, trots att Europeiska unionen hela tiden utvidgas, och att Europeiska unionens befogenhet, den politik vi skall finansiera, också den ökar i avsevärda proportioner. Man kan inte bedöma Europeiska unionens budget, som utvidgas konstant såväl geografiskt som politiskt, på samma sätt som nationella budgetar som upprättas i ett stabilt sammanhang.
För framtiden tror jag att det är mycket viktigt att vi i de interinstitutionella förhandlingarna blir mer flexibla. Jag tror att det ligger i allas intresse, även rådets och kommissionens, att erkänna att större flexibilitet mellan budgetrubriker även innebär bättre förvaltning och en optimal fördelning av resurserna.
Parlamentet skall inte bortse från att större flexibilitet också betyder verkligt medbeslutande, och om vi i framtiden spelar en större roll när det gäller obligatoriska utgifter, måste man acceptera att vi också har ett verkligt medbeslutande över de icke obligatoriska utgifterna. Vi behöver uppnå jämvikt och jag hoppas att det interinstitutionella avtal vi försöker förhandla fram kommer att göra det möjligt att uppnå detta.
Slutligen skulle jag vilja betona kraven på en god förvaltning. Vi är aldrig tillräckligt uppmärksamma på personalfrågorna. Vi måste frigöra oss från idén, som ändå finns i våra resolutioner och våra texter, att man kommer att kunna fortsätta att förvalta en utvidgad europeisk union med oförändrade administrativa medel och oförändrat antal anställda. Även här måste vi bli djärvare!

Goerens
Herr ordförande! Ytterligare en stram budget, ytterligare en budget utarbetad mot en bakgrund av oenighet när det gäller den framtida finansieringen av Europeiska unionen, en övning som upprepas varje år och tyder på en viss rutin. Denna debatt borde emellertid inte få oss att glömma två viktiga aspekter. Den ena gäller vår vilja att föra unionen närmare medborgarnas oro, och i det sammanhanget skulle strävan efter närhet vara dömd att förbli verkningslös om de som ansvarar för att genomföra budgeten inte skulle ta lärdom av de missförhållanden som nyligen blivit allmänt kända. Det är onödigt att tillägga att varje problem på området gör medborgarna ännu mer misstänksamma, särskilt som vi predikar stramhet för dem.
Man kan inte, och det är min andra punkt, låtsas vara i fas med våra landsmäns oro om hela branscher från samarbete till utveckling, eller socialt engagemang, är förlamade p.g.a. otillräcklig rättslig grund eller avsaknad av en. Jag hoppas att det interinstitutionella avtalet kommer att sätta stopp för en situation som i föreningslivet blockerat de åtgärder som samhällets mest engagerade människor utför, och undanhållit dem stöd som bäst behövde det. Rutinen får inte heller göra att vi glömmer att bokslutet för det budgetår, vars budget vi i övermorgon skall rösta om, kommer att sammanfalla med övergången från 1900-talet till 2000-talet.
1999 är ett brytningsår som ytterligare kommer att beröra oss när det gäller våra samhällens framtid, och hur vi avser att bemöta de stora utmaningarna, och kommer bara att vara till verklig nytta om vi upprätthåller vår förmåga att förvalta vårt förflutna och särskilt 1900-talet.
Enligt samma tankegång kan jag bara glädjas åt att budgetutskottet accepterat vårt ändringsförslag avseende en nyutgåva av Nürnbergakterna på Europeiska unionens olika språk. Även om de summor som reserverats för detta kan förefalla ringa, visar de ändå på viljan att ersätta vår skyldighet att minnas med historiens skyldighet, eftersom minnet kan svika, och den historia som i stor utsträckning lärs ut och uppfattas är det bästa vaccinet mot den nedsmutsning revisionismen och förnekandet bedriver.

Eriksson
Herr ordförande! Jag vill använda denna korta tid till att kommentera två detaljer i budgeten. Detaljer kan som vi vet få väldigt stora konsekvenser. För drygt ett år sedan lade jag fram ett förslag här i kammaren om att en kampanj mot våld mot kvinnor skulle genomföras under 1999. Det bifölls med mycket stor majoritet här i kammaren, och utskottet för kvinnors rättigheter lade fram ett förslag på en mycket, mycket liten budget, fem miljoner ecu, till finansieringen av kampanjen på EU-nivå. Detta har då avvisats av en majoritet i utskottet. Jag hoppas därför nu verkligen att vi när vi röstar om budgeten skall kunna återinföra dessa fem miljoner ecu till detta ändamål, eftersom detta berör hundratusentals kvinnor runtom i våra medlemsländer som anser att detta är en oerhört viktig fråga, vilket ju också en majoritet här i kammaren anser.
Om man har funderingar över om detta skulle öka på budgeten, så kan jag tala om att man också lade på fem miljoner ecu extra för deltagande i en världsutställning i Hannover. Det är något som vi i så fall kan göra en omfördelning av som jag tror att Europas kvinnor skulle uppskatta i detta läge.
Jag vill också passa på tillfället och uttrycka min uppskattning över att man i går kväll bestämde sig för att resersättningarna skall utbetalas mot faktiska kostnader. Det finns naturligtvis ett problem med detta om man kopplar det till en stadga, eftersom det enligt min uppfattning är så att vi representerar våra väljare hemifrån, vi representerar inte EU-institutioner mot våra väljare.

Van Dam
Herr ordförande! Något om två viktiga teman, strax om den allmänna budgetstrategin men först något om ersättningen.
Det är hög tid att parlamentet gör något åt kostnadsersättningen. Redan vid beräkningen för 1998 antog det ett ändringsförslag om att grunda rese- och uppehållsersättningen på faktiska kostnader. Drygt ett år senare har det ännu inte reglerats. Det kan till stor del skyllas på presidiet som, åtminstone tills i går kväll, inte verkade kunna göra något alls åt ersättningarna.
Ledamöter i budgetutskottet tog själva mycket riktigt tag i det hela. Ändringsförslaget från Dankert och andra, som antogs av budgetutskottet i går, innehåller utmärkta ändringsförslag. Tyvärr bifogades på uppmaning av PPE att ersättningen kopplas till en ledamotsstadga. En dålig koppling eftersom det nämligen kan dröja väldigt länge tills rådet godkänner den stadgan. Jag uppmanar alla kolleger som inte längre tolererar att ersättningsreformen skjuts upp att förhindra den här kopplingen.
Sedan den allmänna strategin. Debatten om budgeten 1999 verkar fungera som en hävstång för förhandlingarna om budgetplanen 2000-2006. För att ge parlamentet maximalt spelrum så vill föredraganden ta upp marginalerna under utgiftstaket helt och hållet som reserver i budgeten för år 1999. Parlamentet skulle på det viset ge en fullständigt felaktig signal. Europeiska unionen får inte dra sig undan den budgetdiciplin som den begär av EMU-länderna. Förhandlingarna om ett interinstitutionellt avtal siktar på en tygling av utgifterna. Det är oacceptabelt att parlamentet väljer ett alternativ som leder till en maximering av utgifterna år 1999 och därefter.

Wilson
Herr ordförande! Jag skall särskilt tala om två ändringsförslag. För det första, B1-3800. Vi måste öka anslagen för att främja konsumtion av nötkött; vi måste minska på mängden nötkött i mycket kostsamma interventionslager. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lade fram dessa ändringsförslag och budgetutskottet avvisade dem. Sedan dess har vi fått bekräftelser på förlusten av vår ryska marknad. 400 000 ton europeiskt nötkött gick till Ryssland förra året. I år måste detta lagras till höga kostnader, förutom de 580 000 ton som redan finns där. Ett jättelikt berg av nötkött på tusen miljoner ton! Budgetutskottet avvisade ett förslag för att öka främjandet av nötkött för att minska på denna interventionslagring.
Om vi röstar för dess extra pengar, kan vi spara på interventionskostnader - förmodligen upp till 100 miljoner ecu. Låt oss spendera 20 miljoner för att spara 100 miljoner ecu - detta är ekonomiskt sunt förnuft.
För det andra hoppas jag att vi kommer att ge stöd åt budgetpost B2-518N som skulle hjälpa till att finansiera skapandet av framtida arbetstillfällen inom bearbetningen av fårull. Fårfarmare över hela Europa har allvarliga problem. Om vi bara kunde lägga till värdet på fårull, förutom köttet, skulle detta hjälpa våra landsbygdsområden.

Böge
Herr ordförande, kära kolleger! Detta kan i sin helhet bli en solid budget, och jag tackar föredraganden uttryckligen för hennes engagemang under detta budgetförfarande. Det är en budget i övergången till nästa budgetplan och det skall också bli en budget som skall hjälpa till att få till stånd den nödvändiga flexibiliteten i det kommande avtalet mellan institutionerna. Jag tror att också det sätt på vilket Europaparlamentet under de senaste åren har utformat en solid budget- och finanspolitik borde underlätta för rådet att pragmatiskt få till stånd de nödvändiga överenskommelserna med parlamentet under de närmaste veckorna.
Nu till budgetrubrik 1. Jag anser att det handlar om att vidareutveckla Tillich-Mulder-förfarandet, för att så exakt och noggrant som möjligt kunna precisera anslagen till jordbruket, men samtidigt också förankra de ingångna förpliktelserna i budgeten på lämpligt sätt. Vi har haft goda erfarenheter med dessa förfaranden. Men jag vill också tillägga att detta förfarande på sikt bara kan hävdas och finna stöd i denna kammare om den anpassning som görs å ena sidan tar hänsyn till budgetdisciplinen, men att beslutsprocessen å andra sidan förblir lite öppen både uppåt och nedåt, fram till dess att ett slutgiltigt beslut fattats. Tillich-Mulder-förfarandet - det vill jag säga helt bestämt - är inte något instrument för ensidig hantering av jordbruksutgifterna.
Fru föredragande, vi ändrade i går något på er ursprungliga resolutionstext i budgetutskottet. Det fanns några formuleringar som med nödvändighet skulle ha lett till att berörda parter inte skulle lita på sirenernas lockrop från Agenda 2000 och av den anledningen även skulle kunna betrakta Tillich-Mulder-förfarandet med en viss skepsis. Jag skulle vilja säga något beträffande två egendomligheter, som oroar oss i denna budget och som naturligtvis allmänheten ägnar ett särskilt intresse åt, ty budgetförfarandet i sig orsakar när allt kommer omkring mindre allmän oro än de följande anslagsutnyttjandena, med tanke på aktuella problem som har att göra med ECHO, Med och Tacis, för att nämna dessa tre som exempel. I budgetutskottet har vi fört anslagen för ECHO till reserven och satt två villkor för att de skall släppas fria. Under tiden har vi fått brevet från kommissionens ordförande Santer, vilket jag hälsar med tillfredsställelse. Men jag vill också tillfoga att detta är ett samtycke för framtiden. Vi känner ju till, även från andra utskott och undersökningskommittéer, att samtycken för framtiden görs för att i någon mån komma förbi aktuella svårigheter. Därför, kommissionär Liikanen, skulle jag gärna vilja ha ett uttalande från er i dag under kammarens debatt om hur kommissionen tänker hantera det andra villkoret, dvs. frågan om överlämnandet av dokumenten, som har att göra med de fiktiva avtalen, till respektive ansvariga rättsliga myndigheter. Har det redan skett? Kommer det att ske? Jag vill säga alla kolleger att det här inte handlar om att ta den humanitära hjälpen som gisslan. Vi har mycket tid på oss fram till den andra behandlingen. Men den som veknar redan i dag, medverkar i grund och botten till att det blir svårt med ansvarsfrihetsförfarandet i december. Därför är det klokt av oss att säga till kommissionen att det finns två villkor, och dessa måste uppfyllas. Annars kommer medlen att ligga kvar i reserven fram till den andra behandlingen. Vi kommer säkerligen att behöva klargöra detta ytterligare, även med tanke på resolutionen.
Ett sista ord om Violas betänkande och bestämmelserna rörande ersättningen till ledamöterna. Jag vill säga det helt tydligt: Om det inte finns några stadgar förblir det hela ett skal. För det andra så löser presidiets förslag inte problemet, utan är egentligen en ytterligare väg efter det absurda tillståndet som uppenbart gynnar bestämda grupperingar. Det blir så att säga en tvivelaktighet, som avlöser en gammal tvivelaktighet.
Därför är det förslag, som budgetutskottet antog i går, ett försök att bilda majoritet i denna kammare och agera för att gemensamt, utan ömsesidiga förebråelser, pragmatiskt åstadkomma en möjlig lösning inte bara på frågan om resekostnaderna utan om ersättningarna och tilläggen i sin helhet, och om den rättsliga statusen för de europeiska ledamöterna.

Theonas
Herr ordförande! Förslaget till budget för EU 1999 innebär en synnerligen sträng åtstramningsbudget, en budget helt i linje med den budgetdisciplin som framtvingats av stabilitetspakten och utvecklingen mot EMU.
Ännu en gång gör sig kommissionen och rådet till förespråkare för monetarismen på bekostnad av socialpolitiken och arbetstagarnas sociala rättigheter. Kommissionen och rådet har över huvud taget inte dragit lärdom av den globala finanskrisen, som fortsätter och redan är ett hot mot den reala ekonomin och mot utveckling och sysselsättning. De har över huvud taget inte dragit lärdom av åtstramningspolitikens dramatiska konsekvenser för Europas medborgare. Jordbrukarna, framför allt i södra Europa, de små och medelstora företagen, ungdomarna och pensionärerna har nått gränsen för vad de orkar med. De klarar inte av ytterligare åtstramningspolitik.
Herr ordförande, med sådana budgetar och med sådana budgetplaner kan det inte bli någon förbättring för unionens medborgare och för dess svagaste stater. Europaparlamentet, det enda folkvalda organet i unionen, måste någon gång fungera som ett verkligt språkrör för de europeiska medborgarna och framföra ett skarpt fördömande av denna politik. Parlamentet måste kräva en radikal ändring av budgetpolitiken genom att rösta mot denna antifolkliga åtstramningsbudget.

Desama
Herr ordförande, kära kolleger! Först av allt skulle jag vilja säga att den budget vi skall rösta om på torsdag förmiddag har den egenheten att den innehåller ett antal mycket höga belopp för forskning och utveckling, som naturligtvis bara är rent teoretiska siffror, eftersom det på sätt och vis handlar om ett internt spel i Europaparlamentet, nämligen en kompromiss mellan utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi och budgetutskottet, på grundval av den preliminära budgeten från kommissionen.
Förlikningen mellan parlamentet och rådet lyckades inte. Jag måste säga att situationen inte gör oss direkt optimistiska. Vi hade faktiskt alldeles innan omröstningen i budgetutskottet hoppats att ett avtal skulle kunna uppnås genom förlikning. Tyvärr står vi mycket långt ifrån det, så till den grad att jag inte kan garantera - och jag är personligen ganska pessimistisk - att vi får ett avtal före andrabehandlingsrekommendationen avseende budgeten, vilket kommer att försätta oss i en mycket svår situation. Hur skall vi kunna skapa en rättslig grund för forskningsutgifterna som vi måste betala från den 1 januari 1999, om det inte föreligger något avtal med rådet?
Min pessimism grundas på skillnaden mellan parlamentets och rådets ståndpunkter - 16, 3 miljarder för parlamentet och 14, 3 miljarder för rådet, det är inte illa - men också, och framför allt, på det klimat som förlikningen genomförs i. Man har egentligen ingen känsla av att ministerrådet strävar efter ett avtal på området. Rådet bromsas å ena sidan fullständigt av revideringen av budgetplanen. Rådet vill påtvinga parlamentet en klausul som strider mot de rättigheter som fördragen ger parlamentet. Å andra sidan får man trots allt intrycket av att rådet vill gå fram mycket försiktigt, som om det redan var övertygat om att budgetplanen skulle vara ännu mer ogynnsam än den nuvarande situationen när det gäller resurserna.
Vi befinner oss alltså i en återvändsgränd och jag utesluter inte att vi eventuellt försöker åstadkomma ett avtal med rådet grundat på endast ett år, i detta fall 1999, för att skjuta upp det globala avtalet om de fyra kommande åren av ramprogrammet till efter just denna revidering av budgetplanen.
Vi skall alltså hålla detta i minnet när vi på torsdag röstar om forskningsbudgetarna och se till att kommissionen, som är en viktig medlare - jag höll på att säga kopplare - mellan rådet och parlamentet, men även, framför allt, rådet utövar nödvändiga påtryckningar på forskningsministrarna. Slutligen vill jag fästa er uppmärksamhet på att EKSG: s phasing in i budgeten för ramprogrammet för forskning, fortfarande dras med ett stort underskott, eftersom vi inte är säkra på att ramprogrammet kommer att omfatta forskning om kol.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag skall inte gå in på detaljer i budgetens olika artiklar och kapitel - de har analyserats tillräckligt av mina kolleger - utan jag nöjer mig med att ge uttryck för några allmänna tankar om budgetens roll och om hur denna roll utvecklats.
Om man granskar Europeiska unionens budget i ett historiskt perspektiv, kan man konstatera att den faktiskt bidragit till insatser som påverkat unionens utveckling. Den har alltså i grund och botten varit ett verktyg för att bedriva politik, vilket bevisas av dess effekter på olika nivåer. Den gemensamma jordbrukspolitiken och dess utveckling, frågan om strukturfonderna och strävan efter konvergens, Europeiska unionens utrikespolitik och det sätt på vilket den tidvis finansierats, utan byråkratiska hinder, och följaktligen effektiv de få gånger den kommit till användning, allt detta visar att Europeiska unionens budget i grund och botten är ett politiskt verktyg.
Arbetet på att skapa EMU, som för att lyckas har krävt en sträng budgetpolitik i de olika medlemsländerna, har lett till tanken att unionens budget måste vara lika sträng. Härigenom har budgeten dragits in i ett kortsiktigt resonemang, som gradvis leder till en förändring av dess grundläggande funktion. Man undersöker möjligheten till besparingar på inkomstsidan eller, för att uttrycka det mera exakt, en minskning av medlemsstaternas nettobidrag till unionens budget. Omräknat i andelar av BNP ligger vi på samma nivå som 1988, vilket tidigare nämnts av andra kolleger.
Vad som är oroande är inte budgetens stramhet i sig, eftersom en stram budget säkert leder till att man undviker överdrifter och utnyttjar krediterna på ett rationellt sätt. Vad som är oroande är den tendens som kan skönjas, å ena sidan när det gäller tanken på nettobidrag till budgeten, vilket kan tolkas något godtyckligt, å andra sidan när det gäller principen om subsidiaritet, som definieras lika godtyckligt. Det finns en risk för att dessa båda faktorer hindrar budgeten från att spela en kraftfull roll inom EMU och att i tillräckligt stor utsträckning ge kompensation för olikheterna i fråga om regional utveckling mellan Europeiska unionens medlemsstater. Budgeten upphör alltså att spela en aktiv roll och övergår till att bli något helt och hållet passivt och bokföringstekniskt.
Europaparlamentet, som ju måste bevaka budgetpolitiken, vilket är dess roll, är naturligtvis medvetet om att budgeten måste utarbetas och dess beslut verkställas på ett sunt sätt. Det framgår av den nu löpande budgeten. Ett bevis för detta är det nyligen träffade avtalet om rättsliga grunder, vilket redan tillämpas i den budget vi nu diskuterar. Detta är ett mycket viktigt avtal, och dess resultat har redan börjat märkas. Det måste naturligtvis tillämpas på ett konsekvent sätt och inte leda till splittrande undantagslösningar, som är negativa för parlamentets trovärdighet. Detta avtal, herr ordförande, har nämligen lyckats få bort en hel del ärenden som inte varit helt i överensstämmelse med Europeiska unionens anda, där man utnyttjat rättsliga grunder godtyckligt utan att egentligen ha fått godkännande från något håll. Budgetens stramhet är alltså inget självändamål. Budgeten för 1999 är mycket betydelsefull, för den kan tjäna som utgångspunkt för den framtida budgetpolitiken. Vi måste därför vara ytterst noga med hur vi utformar budgeten.
Och dessutom måste vi i någon mån frigöra oss från den bokföringstekniska inställning som tyvärr tenderar att prägla rådet.
Tidigare, herr ordförande, när vi arbetade med budgeten, utgick vi från den politik som vi ville bedriva. Vi sade alltså, att detta är Europeiska unionens mål, denna politik vill unionen bedriva, och sedan fann vi resurserna. Nu har vi tyvärr gått rakt motsatt väg och vi säger: vi disponerar dessa resurser, vad skall vi göra med dem? Detta är inte till någon hjälp för Europeiska unionen, i synnerhet inte i den kritiska period vi nu befinner oss i, en period då allt förändras och det krävs verkligt positiva insatser från Europeiska unionen. Vi borde på något sätt reflektera över hur vi på nytt kan få Europeiska unionens budget att spela sin verkliga politiska roll.

Ojala
Herr ordförande! Redan tidigare i dag har man i den här salen konstaterat att Europeiska unionens budget är ett viktigt budskap till europeiska medborgare om vilka frågor som unionen anser är viktiga. Jag tycker att ett av de viktigaste budskapen som vi borde ge är att vi skall bära vårt ansvar även för de européer som på grund av arbetslöshet, fattigdom, handikapp, bostadslöshet eller andra problem riskerar att drivas ut ur samhället. I det aktuella budgetförslaget föreslås en ny punkt om förberedande åtgärder för att förebygga social utslagning. För förberedande åtgärder har man till nästa år anvisat tio miljoner euro. Eftersom Amsterdamfördraget gäller och förpliktigar unionen att vidta åtgärder även i den här frågan måste vi i framtiden vara beredda på mycket större belopp. Europarådet har startat en kampanj för global solidaritet. Jag hoppas att Europeiska unionen skall bära en del av detta ansvar och att även dess medlemsländer tar detta ansvar.
Till slut hälsningar till kommissionär Liikanen från intergroup s möte. Man förstod där skälet varför kommissionären inte kan närvara.

Dankert
Herr ordförande! Självfallet känner jag sedan budgeten år 1980 en viss nostalgi till artikel 203, men jag kan samtidigt inte förneka att budgetplanen i hög grad tillfört även de interinstitutionella förhållandena och Europa som sådant en budgetvila, en budgetjämvikt. Därför beklagar jag djupt att det just nu finns finansministrar som, nu när de ser att de inte klarar gränsen, tycker att budgeten måste hanteras med en nolltillväxt. De verkar ha träffats av en milleniumbug så att klockan måste vridas tillbaka till 1980 eller tidigare.
Det finns de som redan fört in en nolltillväxt i sina egna nationella budgetar. Det är naturligtvis alldeles otroligt. Det går inte och det behövs inte heller. Om jag ser hur budgeten utvecklat sig mellan parlamentet och rådet de senaste åren så ser jag att det varit en mycket behärskad utveckling av budgeten som legat mycket nära en nolltillväxt. Utvecklingen skulle till och med legat under en nolltillväxt om inte rådet hade beslutat, och det är alltså ett beslut av rådet, om den kraftiga höjning av strukturfonderna, vilket jag för övrigt välkomnar, som lett till den extra tillväxten.
Parlamentet har inte heller försyndat sig på vilda utgifter de senaste åren. Vi har också varit mycket behärskade i budgetprocessen. Det betyder dock inte att man nu kan säga att en nolltillväxt skall gälla för de kommande åren. Vi är för en utvidgning. Även om kommissionen redan gjort vissa beräkningar av kostnaderna i samband med en utvidgning så är det inte helt tydligt hur mycket det exakt kommer att kosta. Jag har en känsla av att kommissionen varit litet väl försiktiga i sin beräkning.
Till detta kommer att när det gäller jordbruksmarknaden - och köttfrågan togs nyss upp av min granne - så verkar jordbrukspolitiken ge färre positiva överraskningar än tidigare. Det finns betalningar i strukturfonderna som från och med år 2000 märks på räkningarna, men som inte tagits med i budgetplanerna.
Det går kort sagt inte att anta alla utmaningar som väntar oss om vi samtidigt hakar upp oss på den där nolltillväxten som just nu är så populär hos en minoritet i rådet. Jag tror att vi då hamnar i mycket allvarligare lägen än de som vi var med om i början av åttiotalet runt budgeten. Vi måste försöka att leda budgeten genom lugna vatten med behåll av den funktion som den budgetansvariga myndigheten har, och det är parlamentet och rådet, inte en minoritet i rådet.
Därför välkomnar jag att Dührkop föreslagit att inte sänka den finansiella grunden för förhandlingarna 2000-2006 till den nivå dit budgetplanen för 1999 för oss. Skillnaden är cirka fyra miljarder ecu, eller euro som det snart skall heta. Vi vill absolut inte, och det har redan sagts flera gånger, att det beloppet ges ut. Vi vill att det blir spelrum över för budgetpolitik, vilket annars riskerar att gå förlorat på grund av vissa finansministrars hållning. Budgeten måste kunna gå in i det 21: a århundradet med tillförsikt för att ge Europeiska unionen en chans under det 21: a århundradet.
Jag vill nu ge några kommentarer angående systemet för ledamöternas reseersättningar. Därvid måste jag även tilltala er eftersom jag i ärlighetens namn undrar vilket parlament det här presidiet egentligen tillhör. Parlamentet har gett presidiet i uppgift att lägga fram ett förslag till ersättning för faktiska resekostnader. Presidiet beslutar om ett system som på tre punkter förutom resekostnader även tillerkänner inkomster. Tidigare var det här dolt i reseersättningen men nu står det svart på vitt i förslaget. Herr ordförande! Om ni vill skapa svårigheter i några av medlemsstaterna, så är det här rätt sätt. Jag minns domstolens domslut angående en engelsk lord och den här reseersättningen. Om domarna måste gå igenom saken en gång till så är systemet utdömt på förhand. Presidiet har alltså inte hållit sig till sitt uppdrag. Böge sade alldeles nyss: jag har en mycket bättre lösning. Jag skjuter nämligen upp alla lösningar tills det blir sju torsdagar i en vecka. Jag beslutar om faktiska kostnader, men jag genomför det först när en stadga har åstadkommits. Det ser kristdemokraterna som en förhandlingsposition. Jag tycker det är en dålig förhandlingsposition. Jag tycker att det enda vi kan göra är att anta ett förslag på grundval av presidiets beslut, nämligen ersättning av faktiska kostnader för genomförda resor. Ändringsförslagen för detta har lagts fram. Budgetutskottet tog ett steg i går, men det upphävdes senare genom komplementet av Böge. Det är ingen kompromiss eftersom vi är i grunden oense. Det måste vara så att inget annat än faktiska resekostnader skall ersättas.
Slutligen, herr ordförande, det har redan tagits upp helt kort men för all politisk tydlighet än en gång: Turkiet. Den socialdemokratiska gruppen föreslår att stryka reserven i posten för ekonomiskt samarbete med Turkiet. Det är en direkt följd av domstolens beslut att kräva en rättslig grund för budgeten. Det kan inte förnekas: här finns det ingen rättslig grund och det har till följd att den reserven måste utgå. Jag tycker det är synd att vissa personer knyter samman politiska slutsatser med det här. Det kan inte vara meningen. Det är de järnhårda konsekvenserna av vad även rådet självt försökte genomföra i budgeten.

Pimenta
Herr ordförande, kära kolleger! Budgeten för 1999 är en budget som hör ihop med genomförandet av den aktuella europeiska politiken, så som den har fastställts i det interinstitutionella avtalet som förkroppsligade Delors II-paketet. Som sådant kan det i sin helhet betraktas som en bra budget. Jag vill här uttrycka ett uppriktigt ord av tacksamhet till vår föredraganden, Barbara Dührkop, som med intelligens och ihärdighet har genomfört ett utmärkt arbete.
Jag skulle dock vilja framhålla följande punkter: budgeten för 1999 respekterar fullständigt de fastställda beloppen för kapitel II om strukturfonderna, vars tillämpning i allmänhet har varit en framgång. Sammanhållningsländerna hör i dag till eurogruppen, eller är i Greklands fall på väg dithän. Det som har skett i mitt land, Portugal, visar tydligt på detta. För tio år sedan hade det varit otänkbart att Portugal skulle utgöra en del av den grupp som skapar den gemensamma valutan. Vår extraordinära tillväxtexplosion bevisar att den europeiska regionala utvecklingspolitiken, tillsammans med inledandet och skapandet av den stora europeiska inre marknaden, om den tillämpas korrekt, är ett oersättligt instrument för sammanhållning och harmonisk utveckling. När vi förhandlar om nästa interinstitutionella avtal och Agenda 2000 måste vi ha dessa resultat i åtanke, i annat fall kommer vi att bryta den europeiska utvecklingsmodell som vi har fullföljt sedan många år i denna del av Europa.
Jag vill också med glädje framhålla att parlamentets budgetförslag, i detta kapitel om strukturfonderna, förstärker anslagen till hjälp för de ytterst perifera regionerna, vilka i mitt land kommer att tillämpas på Azorerna och Madeira.
Vad gäller jordbruket, rättar inte politiken i denna budget till den aktuella obalansen mellan jordbruk och jordbrukare. Jag hoppas att den pågående diskussionen om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken gör slut på denna skandalösa orättvisa.
Beträffande den inre politiken förstärker Europaparlamentet, genom sitt förslag, åtgärdsprogrammen för miljöskydd, främjande av förnybara energikällor, konsumentskydd, utbyte mellan skolor, återupprättande av det historiska arvet, social integration av yrkesgrupper eller sociala grupper med specifika svårigheter, jämlikhet mellan kvinnor och män, icke-statliga organisationernas roll, främjande av sysselsättningen, stöd till små och medelstora företag, etc.
I grunden har parlamentet gjort det rådet vägrat att göra. Vi analyserade de program och politikområden som ger Europeiska unionen ett mänskligt ansikte, kontrollerade deras genomförandenivå, var krävande och antog de nödvändiga medlen för dess fortsättning. Ministerrådet, hade brutalt skurit ned dessa program, på ett osammanhängande sätt, vilket jag till och med skulle kunna kalla dumt och cyniskt, samtidigt som stats- och regeringscheferna lovordade dem i meddelanden från Europeiska rådet.
Vad gäller utrikespolitiken vill jag framhålla den roll Europaparlamentet och min politiska grupp har spelat, vilka har krävt ett klargörande av skandalerna och stölderna i ECHO-programmet. Kommissionen har försökt att dölja dessa mycket allvarliga förskingringar för att skydda, jag vet inte vem, och om det inte hade varit för parlamentets beslutsamma agerande i detta fall, skulle inte öppenheten eller det framtida inrättandet av ett oberoende organ med större befogenheter än det nuvarande UCLAF genomföras.
Två slutord: ett för att stödja det ändringsförslag som föreslagits angående budgetposten för regnskogar, för att återföra ett belopp av 50 miljoner euro. Det sista för att stödja den allmänna strategiska reserven som gör det möjligt att tilldela Agenda 2000 en rimlig bas om Europaparlamentet och rådet inte uppnår ett avtal om Agenda 2000.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med skulle jag vilja upprepa vad kollegan Böge sade i samband med ECHO. Kommissionär Liikanen, var snäll och ta denna fråga på allvar. Vi vet båda att när det gäller alla dessa förmodade bedrägerier under året har vi ännu inte hört slutet på historien, och det vore av vikt om ni här tydligt kunde förklara för oss hur allvarlig denna historia är för er.
Om några dagar kommer toppmötet om närheten till medborgarna i Europeiska unionen att äga rum i Österrike, och jag tror att man i detta sammanhang också får ställa frågan: Hur nära medborgarna ligger då den europeiska budgeten? Jag har nyss läst i Financial Times , och jag citerar det på engelska: Opening up the whole budget system to make it more simple, more fair and more transparent is a political nightmare, far easier to keep it complicated .
Jag välkomnar i detta sammanhang uttryckligen Europeiska kommissionens rapport om finansieringen av Europeiska unionen via systemet med egna medel. Jag sade redan i utskottet att kommissionen kanske skulle ha kunnat framhålla sin ståndpunkt i något mer tillspetsad form, men det är en mycket bra rapport. Den granskade de enskilda förslagen om finansiering av unionen också med avseende på hur synliga intäkterna och även lönsamheten och kontrollerbarheten är för medborgarna i unionen. Ett första steg i rätt riktning. Herr Liikanen, jag skulle önska att ni fortsätter konsekvent på denna väg.
Vad gäller de utgifter som vi slutligen skall besluta om på torsdag, skulle jag i samband med närheten till medborgarna framför allt på ett positivt sätt vilja framhäva lösningen på problemet med den rättsliga grunden under det österrikiska ordförandeskapet. Nu uppvisar alla budgetposter en rättslig grund, och medlen kan också betalas ut. Efter många år av skärmytslingar rörande de rättsliga grunderna kan nu Europas medborgare lita på att medel som tas upp i budgeten också utnyttjas och betalas ut. Jag tror att i detta sammanhang har även Europaparlamentet bevisat att vi är en tydlig och bra partner. Vi har ändå strukit 16 budgetposter utan rättslig grund, i storleksordningen 124 miljoner ecu. Vår föredragandes begäran var att vissa politiska områden och vissa krav från unionen skulle föras närmare varandra. Tänk på programmet Leonardo, som uppenbarligen prioriterades i Cardiff, och som skars ned med 100 miljoner ecu. Tänk på utrikespolitiken, där man i Phare satt in ytterligare medel, fastän vi vet att man inte kan utnyttja pengarna fullt ut. Jag tror att det är vår föredragandes förtjänst under budgetförfarandet 1999. Det vill jag gratulera henne riktigt hjärtligt till.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill först av allt tacka föredraganden för hennes förtjänstfulla arbete och gratulera den lilla gruppen sakkunniga i budgetutskottet som arbetar extremt hårt och lägger ner stor skicklighet och kunnande i hela detta ärende, och dessutom kommissionens utomordentliga personal som har stort tålamod. Ibland kan stämningen vid dessa möten vara mycket hetsig, ibland i onödan.
Icke desto mindre ser jag ofta hela apparaten som ett stort lokomotiv som drar en liten skottkärra, litet grann som barn som leker affär, eftersom det inte finns så mycket substans i det hela som människor gärna vill tro. Denna enda procent är allt vi har att handskas med. Som kontrast kontrollerar de nationella regeringarna, valda av färre människor och i många avseenden med mindre mandat än vi, 50 procent av de offentliga utgifterna över hela Europeiska unionen. Om man tittar i de stora tidningarna, ser man att ingen oroar sig över de effekter som något av våra beslut kan få på aktiemarknaden. Slå på " World Bussiness Today" och, såvida de inte har något slags skämt om oss, kommenterar de inte betydelsen av de beslut vi fattar här. Det är viktigt för oss att konstatera detta eftersom hela denna budget för Europeiska unionen är så liten att den har liten betydelse.
Det enda område där den har en verklig betydelse är inom jordbruket där mottagarna får reella pengar - sex miljoner jordbrukare över hela Europeiska unionen är mottagare av reella pengar. Om man å andra sidan jämför med strukturfonderna, så är utgifterna inom dessa mellan 200 och 300 ecu per capita inom dessa regioner, medan genomsnittet inom jordbruket är 5000 ecu per jordbrukshushåll i hela Europeiska unionen, om man antar att det finns sju miljoner jordbrukare, . Det är en relativt liten summa pengar. Icke desto mindre välkomnar vi det faktum att jordbruksbudgeten är så stor som den är.
Vad gäller jordbruket låt mig kort säga, vilken Nicholson nämnde, upplever alla jordbrukssektorer hårda tider, trots det faktum att verkliga pengar spenderas. Vi måste ta en ny titt på det, och säga att detta är mer en fråga om marknadsföring och förädling och våra handelsregler, eftersom problemet inte löses genom att ösa in pengar. Jordbrukssutgifterna har hållit sig på samma nivå de senaste tio åren, medan antalet jordbrukare har minskat från cirka 12 miljoner för 10 år sedan, till sex miljoner i dag. I reella termer har vi bibehållit kostnaderna utan att lösa deras problem. Vi bör tala om för jordbrukarna att vi har gjort verkliga ansträngningar och tillfört verkliga resurser.
Å andra sidan finns det en beklaglig tendens på nationell och europeisk nivå att säga att det måste finnas en balans mellan vad människor satsar och vad människor får tillbaka. Om den typen av kalkyler skall göras, måste vi göra det över ett bredare fält. För det första måste vi titta på de länder som lämnar de största bidragen. Det är dessa länder som tjänar mest på den inre marknaden och som har ett överskott i sin handelsbalans gentemot andra medlemmar i gemenskapen. Vi måste fästa uppmärksamheten på detta. Om vi utvidgar gemenskapen, är det de länder som för tillfället tjänar mest som förmodligen kommer att tjäna mest på utvidgningen. En viss politik passar vissa delar av gemenskapen, en annan passar för andra delar. Vi kommer inte att lösa problemet genom att minska storleken på budgeten och göra den mindre. Det kan lösas, som Christodoulou och Bourlanges sade, genom att utveckla en ny politik. Vi behöver en större budget för Europeiska unionen. Vi behöver detta därför att vi har ett annat kall än att bara finansiera jordbruket och driva in några shilling i skatter. Vi försöker skapa en verklig politisk union och om detta endast skall bli en union av förordningar, kommer det att fjärma de vanliga människorna. Man behöver bara titta på vilken betydelse 100 miljoner ecu fick i Nordirland. Två samhällen var antieuropeiska och båda dessa samhällen har till stor del försonats tack vare att små summor pengar satsades.

Ordföranden
Tack så mycket, herr McCartin. Jag beundrar ert engagemang.

Willockx
Herr ordförande, ärade kolleger! Det här är den här legislaturens sista budget. För mig var det en första legislatur i parlamentet och i budgetutskottet. Jag har beundrat den massiva sakkunskap som finns på det budgettekniska området och de insatser som kollegerna i budgetutskottet har gjort och jag måste direkt tillägga att den här sakkunskapen och de här insatserna enligt mig inte har haft tillräckligt politiskt inflytande på Europas stora politiska beslut. Vi har varit noggranna förvaltare av det europeiska hushållet. Vi har därmed utfört ett mycket viktigt uppdrag men det räcker inte som politisk myndighet. Det har mycket att göra med att det finns ett interinstitutionellt avtal. Piet Dankert har påmint om dess historia, om för- och nackdelarna: ett avtal som hur som helst innehåller en frivillig begränsning av våra budgetprivilegier. Under de närmaste månaderna gäller det för parlamentet att göra en grundlig avvägning mellan för- och nackdelarna med ett nytt interinstitutionellt avtal. Betänkandena av vår kollega Colom i Naval innehåller tillräckligt mycket för att kunna tjäna som grund för en prövning av ett eventuellt förhandlingsresultat. Jag håller med kollega Bourlanges om att begreppet flexibilitet mellan kapitlen måste stå centralt.
Herr ordförande, ärade kolleger! Budgeten 1999 gör oss väl förberedda för de slutliga förhandlingarna om de interinstitutionella avtalet. De extra reserver som byggts in ger oss något att falla tillbaka på om vi måste eller vill övergå till artikel 203. De närmaste sex månaderna är därför också avgörande, inte bara för parlamentets budget utan för Europeiska unionens framtid. Det interinstitutionella avtalet, budgetplaner, Agenda 2000 och diskussionens om egna medel är alla aktuella frågor som egentligen inte går att koppla loss från varandra. När det gäller diskussionen om de egna medlen får vi inte vika för några problem. Allt måste tas upp, både utgifterna, utgifter för jordbruksstrukturen och inkomsterna. Även de rebates som tidigare godkänts måste undersökas på nytt och prövas mot de orsaker som ligger till grunden för dessa rebates . De måste aktualiseras. Jag måste säga att jag inte var glad över den första debatt om det här som vi höll i vårt budgetutskott med anledning av budgeten. Man måste till varje pris undvika att Europaparlamentet medverkar till nynationaliseringen av den europeiska politiken. Vi måste som Europaparlament försöka ställa oss över de nationella intressena och på det sättet utöva påtryckningar mot Europeiska unionens råd för att försöka övervinna enhällighetsregeln och ändå lägga fram ett rejält nytt paket.
Slutligen, kolleger, har Europa tyvärr förlorat i trovärdighet. John Hume har här vittnat om vilket nobelt projekt Europa egentligen är. Om det finns en punkt där vi själva kan föregå med gott exempel när det gäller trovärdigheten så är det vår egen stadga. Låt oss arbeta igenom det här till hundra procent så att vi före årets slut kan åstadkomma en sanering av reseersättningen och helst också en ny stadga för ledamöterna. Så här kort före valet är vi skyldiga Europas medborgare det.

Garriga Polledo
Herr ordförande! Föredraganden har mycket briljant genomfört ett komplicerat budgetår. Komplicerat, då det sammanfaller i tiden med diskussionen om Agenda 2000, unionens ekonomiska reform samt förhandlingarna om det interinstitutionella avtalet, d.v.s. med många ingredienser som föredraganden måste kombinera på en och samma tallrik, tillaga allt tillsammans och se till att rätten slutligen är aptitlig för unionens medborgare. Jag anser att hon är inne på rätt väg och att vi kan få till en anrättning som är acceptabel för alla.
Föredraganden gör rätt i att förbereda parlamentet på ett tänkbart misslyckande i förhandlingarna om det interinstitutionella avtalet. Om dessa förhandlingar slutligen inte skulle bära frukt, skulle vi konfronteras med en artikel 203 under de sämsta förhållanden för oss. Därför är hennes överbryggande ändringsförslag, som utfäster de disponibla marginalerna i budgetrubrikerna, för det första en tänkt lösning för att stärka Europaparlamentets roll och ställa rådet inför dess egna osammanhängande agerande och, för det andra, en demonstration av att taket på 1, 27 procent för egna medel är löjlig och inte leder till att fördjupa gemenskapspolitiken. Jag tror att budgetutskottet i dag är mer medvetet om denna otillräcklighet tack vare Dührkops förslag.
Inom samma strategi skulle vi vilja överväga en minskning på 1, 5 miljarder euro i åtagandebemyndiganden och ytterligare 500 miljoner euro i betalningsbemyndiganden under budgetrubrik 2 i strukturfonderna. Emellertid är det otänkbart att denna minskning inte skulle leda till åtminstone en viss rädsla och tveksamhet. Föredraganden kallar denna mekanism " flag and amount" , och binder på så vis en reserv under budgetrubrik 2 till genomförandegraden av anslagen i varje medlemsstat. I teorin kommer detta att prioritera budgetansträngningarna och ett bra genomförande. Man får dock inte glömma att detta parlament för första gången kommer att acceptera en förändring av Edinburgh-avtalen, vilken i värsta fall kan leda till betalningsproblem i mål 2 under 1999. Från min budgetsynpunkt sett, hänger strategin klart ihop med de ofärdiga interinstitutionella förhandlingarna.
Men till slut kommer vi att vara beroende av variabler som vi inte kontrollerar, såsom godkännandet eller inte från rådet av en tilläggs- och ändringsbudget, eller mer enkelt om hur Notenboomsöverförandet utvecklas. Det vill säga, vi kommer att ge rådet en förhandlingstrumf utan att behålla någon trumf åt oss själva. Det är alltså riskabelt, och kanske borde vi utnyttja att kommissionär Liikanen befinner sig här hos oss för att få en större precisering från kommissionen om hur man förutsätter utvecklingen av betalningsbemyndigandena för 1999. Om det inte är så, om den förutsedda utvecklingen inte är tillräckligt bra, kanske den politiska verkligheten och budgeten fortsätter att gå olika vägar i denna fråga.
Slutligen vill jag uttrycka mitt uppriktiga erkännande av den öppna och medlande talang med vilken föredraganden har hanterat hela den parlamentariska proceduren.

Tappin
Herr ordförande! Jag vill koncentrera mina kommentarer till de två utomordentliga betänkanden som Giansily har lagt fram för detta parlaments överväganden. Som han sade i morse, olikt tidigare år har det funnits en enad ståndpunkt i budgettutskottet. För två år sedan sade en föredragande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om EKSG-budgeten: " Mest av allt måste vi veta att det inte finns några planer på överföring av EKSG-tillgångar från programmet och att alla överskottstillgångar kommer att behandlas som EKSG: s rättmätiga arv, grunden för dess framtida existens vilken form den än må ta.
Vi betraktar nu denna framtida existens. I en period då kol- och stålgemenskapen fortfarande står inför stora problem, låt oss ta en titt på förändringarna på de globala marknaderna, kollapsen för ekonomierna i Fjärran östern och flödet av stål in i Europa som undergräver vår egen stålindustri, effekterna av en utvidgning, av de fortsatta förlusterna av arbetstillfällen och vårt behov av att förnya tekniken. Jag är förtjust över att kommissionen har föreslagit att artikel 4 skall användas för att tillmötesgå parlamentets farhågor och att dessa pengar inte skall slukas av budgeten, eller bli föremål för några komplicerade och kostsamma förfaranden och att vi särskilt kan bibehålla öronmärkning vad gäller EKSG-medel.
Emellertid är jag mindre förtjust över att rådet inte visar samma samarbetsvilja. Genom att underlåta att godkänna överföringen av 30 miljoner ecu för att användas i tid för att kunna betala ut bidrag innan slutet av nästa års budget, underlåter rådet att stödja de mål som uttryckts av parlamentet för att bidra till skapandet av arbetstillfällen i områden som lider av konsekvenserna av sektoriella nedläggningar, principer som så tydligt uttrycks i Amsterdamfördraget.
Jag hoppas att kommissionen gör allt den kan i enlighet med artikel 49 och 56 i fördraget för att använda sin makt för att genomföra förslagen med andra medel. Den inverkan som dessa pengar kommer att ha för de sociala och forskningsprogrammen är betydande. Jag vill påminna detta parlament om att vi talar om en förväntad förlust av 17 000 arbeten inom kol- och stålsektorerna under 1999. För kandidatländerna är det tydligt att integreringen av deras lågtekniska, överbemannade kol- och järngruvor kommer att ha en stor inverkan på gemenskapen. Det står lika klart att den behövliga moderniseringen kommer att ha enorma sociala konsekvenser för de berörda regionerna, eftersom det existerar en massiv, geografisk koncentration av produktionen. Vi talar här om beroendet av en enda sektor.
Parlamentet har uttryckt sin medvetenhet om problemen och sin vilja att agera på ett positivt sätt. Jag hoppas att varken kommissionen eller rådet kommer att visa sig vara mindre engagerade i dessa problem, och att vi med början i denna budget kommer att får se de positiva, direkta och effektiva åtgärder som läggs fram här, förverkligas av kommissionen med stöd av rådet och med en fortsättning genom hela den förändringsprocess som åtföljer avvecklingen av EKSG. Vi vill försäkra oss om att EKSG-medel bidrar till omstruktureringen av de samhällen som kol- och stålindustrierna har tjänat. Trots allt är detta det arv som lämnas åt oss. Vi måste se till att människorna i dessa samhällen har en framtid.

Pronk
Herr ordförande! Jag skulle allra först vilja gratulera föredragandena Dührkop, Viola och Giansily till deras betänkanden. Man har lyckats utarbeta en budget som är sparsam och ändå uppfyller de rimligaste önskemålen från parlamentets ledamöter. Medan det är oroligt i Asien och i Ryssland och då även amerikanerna råkar i panik, så verkar det som om Europeiska unionen bland annat tack vare euron fortfarande är ett stabilt område. Det måste vara förbundet med en gedigen finanspolitik. Budgeten ökar i absoluta siffror men relativt sett sjunker den precis som den gjort de senaste åren. Det är annorlunda än några nationella budgetar. Jag tror att medlemsstaterna skulle kunna lära sig något av hur vår budget ser ut jämfört med deras egen, framför allt om de efter valet kommer fram till att de löften de gav före valet inte alls kan infrias.
Därmed visar vi också att vi kan vara en tillförlitlig och konstruktiv partner till andra europeiska instanser. Det finns ett visst ansvar. Trots budgetplanen som möjliggör ett utgiftstak på 1, 27 procent så ligger vi långt under det taket. Uppfattningen om ett slösande Europaparlament är då också en missuppfattning. Få parlament i Europa skulle med sådana budgetplaner vilja stanna under utgiftstaket och rådet och kommissionen borde också inse det, även om det inte alltid framgår så tydligt när det gäller rådet. Vi får hoppas att förhandlingarna om ett interinstitutionellt avtal påverkas positivt.
Jag vill också säga ett ord om de extra ändringsförslag som antagits. Dessa ändringsförslag är naturligtvis endast avsedda för förhandlingar. Det kan aldrig vara meningen ge ut ändringsförslagen på det sättet. Det är inte parlamentets avsikt. Det är ingens avsikt men det måste vara så att rådet är villigt att inleda förhandlingar. Hos en del regeringar har jag hittills inte alls kunnat märka någon sådan villighet. Posterna för sociala åtgärder och sysselsättning har stigit med 48, 3 miljoner respektive 14 miljoner jämfört med det preliminära förslaget. Utgifterna i år ligger dock kvar på samma nivå som förra året och det beror till stor del på diskussionen om rättslig grund, särskilt på det sociala området. Domstolens utslag har orsakat förvirring. Jag tror att parlamentet nu till största delen lyckats reda ut den förvirringen, men det har ändå starkt påverkat det här året.
Vi måste också ta resultaten från toppmötet i Luxemburg på allvar. Det är också viktigt att det nu görs en undersökning om de transeuropeiska nätens effektivitet och om de pengar som kommer att stoppas i dem. Det kommer att stoppas mycket pengar i budgetrubrik 3 och det hotar till och med att äventyra resten en aning. Jag tror alltså att vi måste undersöka det mycket noga så att vi inte har gjort av med alla de pengar vi har efter ett eller två projekt. Budgetutskottet har som tur är lyckats få inrikespolitikens olika delar att stämma överens med varandra. Därför är jag också mycket glad åt de extra 99 miljonerna till Leonardo-programmet. Även här ett råd som är väldigt oresonligt. Pengarna används på ett bra sätt, det är det mycket intresse för i medlemsstaterna. Det finns pengar i budgetplanen och ändå anser man att minskningar måste genomföras.
Herr ordförande! Slutligen bara en sak. Jag skulle vilja be er att ta en titt på ändringsförslaget avseende Viola-betänkandet som lagts fram av De gröna och som antagits av budgetutskottet. På två punkter duger texten absolut inte och stämmer enligt min uppfattning inte alls med det som avtalades i utskottet. Med tanke på den fortsatta debatten är det mycket viktig att det uppmärksammas.

Haug
Tack så mycket, herr ordförande! Jag ville bara säga några få meningar om Giansilys båda betänkanden om EKSG-fördraget, fastän man här naturligtvis frestas att genast ge den ena eller andra kollegan svar på hans inlägg. Men det är nu inte det jag vill göra.
EKSG-fördraget löper visserligen ut först om tre år, men parlamentet har redan under lång tid ägnat sig åt frågan: Vad skall egentligen hända sedan? EKSG politiska syfte har otvivelaktigt uppnåtts, nämligen syftet att säkra freden i Europa med hjälp av överstatlig kontroll av kol- och stålbranschen, vilket var avgörande för den ekonomiska återuppbyggnaden efter kriget.
Det har vi uppnått. Men även när det gäller den ekonomiska politiken skall dess förtjänster inte undervärderas. EKSG-fördraget har i sin helhet visat sig vara ett mycket flexibelt, effektivt och därigenom mycket användbart medel när det gällde att ekonomiskt och socialpolitiskt ledsaga och stödja den strukturella omvandlingen inom kol- och stålindustrin under de gångna årtiondena. På basis av detta utvecklades vissa specifika ekonomiska och socialpolitiska instrument, som var mycket tjänliga för kol- och stålindustrin och dess regioner under de svåra anpassningsprocesserna. Utan dessa skulle det ha varit mycket svårare att bemästra den dramatiska strukturomvandlingen i dessa båda branscher på ett socialt godtagbart sätt. Jag vet vad jag talar om, ty jag kommer från en sådan kol- och stålregion, och jag bor i en sådan.
Nu vet vi ju alla att omstruktureringen av kol- och stålindustrin ännu inte är avslutad och att det i dessa sektorer fortfarande försvinner arbetstillfällen, i framtiden möjligen rent av i ännu raskare takt. Dessutom kommer stål- och kolsektorn åter att öka i betydelse för Europeiska unionen i och med att vi tar in de första central- och östeuropeiska länderna.
Detta styrker oss i vår uppfattning att vi inte bara helt enkelt skall ta avsked från EKSG på så vis att vi stryker den helt utan att ersätta den. Den av kollegan Giansily formulerade och av budgetutskottet beslutade fasta avsikten är att bedriva phasing-in i budgeten, att använda de förväntade intäkterna och reserverna från EKSG som kapital för en framtida " Kol- och stål-stiftelse" för att främja forskningen, att göra allt detta på basis av insyn och enhetlighet i budgeten, och inte på något sätt lämna över Europeiska unionens ansvar till någon som helst multilateral organisation.
Helt konsekvent och med kännedom om dessa just nämnda aspekter har vi lagt fram vårt förslag för EKSG-budgeten 1999. Vi uppmanar rådet med eftertryck att lämna vägen öppen för finansiering av omställningsaktiviteter inom kol- och stålindustrin och dess regioner. Vi vill stödja skapandet och omvandlingen av arbetstillfällen genom utbildning och vidareutbildning av arbetstagarna i dessa regioner. Vi förväntar oss att rådet röstar för de 30 miljonerna euro för 1999 och överför de 30 miljonerna från 1998 med hjälp av ändrings- och tilläggsbudgeten. Vi vill därmed ge ytterligare impulser till sysselsättning. Kol- och stålregionerna är i särskilt behov av denna hjälp.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera föredragandena Viola och Dührkop till deras utmärkta arbete. Jag är medveten om svårigheterna med att förena politik och olika intressen, såsom behovet att utse prioriteringar i budgeten, eftersom detta definitivt är att utöva politik. Jag måste med glädje säga att våra föredraganden har lyckats göra detta, varför jag kommer att rösta för denna budget i sin helhet.
Vad skulle en europeisk medborgare säga om denna budget? För det första, att det är en budget som stärker sammanhållningspolitiken och den inre solidariteten i Europeiska unionen, vilken ökar märkbart i förhållande till förra året i uppfyllandet av Edinburgh-avtalet. Detta sker under ett nyckelår - 1999 - då budgetplanen och de viktigaste politikområdena kommer att beslutas för de kommande åren. Sammanhållningsprioriteringar som koncentreras på de minst gynnade områdena, de som kallas mål 1 med låga inkomster, men som också genomför ansträngningar i andra delar av unionen, vilka har drabbats av omvandlingsprocesser och återuppbygger sitt ekonomiska nät eller utbildar de mänskliga resurserna, alltså människorna, med inriktning på sysselsättning, eller i regioner som satsar på landsbygden, så att landsbygden blir en plats där befolkningen kan leva, utveckla en ekonomisk verksamhet och räkna med service och infrastruktur.
För att ta ett enda exempel, Baskien, det område som jag företräder, kommer att få 37 miljarder pesetas för dessa koncept - innefattade i mål 2, 3, 4 och 5 - för nästa år. En omvänd ansträngning som utan tvekan är ett samarbete för att utveckla vårt ekonomiska nät, med positiva resultat på grund av hela samhällets ansträngningar. En gemensam ansträngning som leder till en verklig överensstämmelse med gemenskapsinkomsten. Och för att ge ett exempel skall jag säga att det Baskien som jag representerar, har de senaste tolv åren gått från 79 procent till 91 procent av BNP i förhållande till gemenskapens genomsnitt.
Det är också en budget som stärker unionens inre politik inför de förutsedda nedskärningarna från rådet. I denna mening stärker budgetutskottets ändringsförslag kulturen och utbildningen, genom program som Leonardo, Sokrates och Ungdom för Europa, och som Delors sade, att stärka den typ av verksamhet som, i viss form, skapar den europeiska själen, tror jag är ett projekt som alla instämmer i, för att fortsätta att konstruera det Europa som respekterar mångfalden.
Jag vill ta upp en konkret kulturell aspekt: budgetposten för stöd till mindre utbredda språk, för om det finns en viktig aspekt i stödet till den kulturella mångfalden, är det den om dessa mindre utbredda språk, men för den sakens skull inte små, eftersom de talas av mer än tio procent av européerna. Budgetposten på fyra miljoner ecu är enligt alla mått otillräcklig, men dess bibehållande, tvärtemot rådets nedskärningsförsök, är ett steg, fram tills ett fast stödprogram till dessa språk konsolideras på europeisk nivå.
Jag vill personligen tacka föredraganden fru Dührkop för hennes arbete i denna fråga eftersom hon, som bask och engagerad i den kulturella mångfalden, har gjort en ansträngning på detta område.
En polemisk fråga i godkännandet av denna budget har varit överförandet till reserven av belopp ämnade kontoret för humanitärt bistånd, ECHO. En nödvändig åtgärd ur alla synvinklar, eftersom vår plikt som förvaltare av de offentliga pengarna är att bekämpa bedrägeri och korruption, och det fanns tillräckligt med uppgifter som indikerade att det fanns en klar förskingring. Vi har inte, genom att etablera denna reserv, tagit de svagaste som gisslan, de som är i behov av det humanitära biståndet, för det första, därför att reserven påverkar nästa års budget, varför vi i dag inte har förlamat några projekt, då vi befinner oss i den första behandlingen. För det andra, har fastställandet av denna reserv gett resultat, eftersom skrivelsen från Santer innehåller en tydlig signal om att detta parlament kommer att få nödvändig information av UCLAF i tid, om möjliga bedrägerier och korruptionsfall som kan inträffa i gemenskapsbudgeten.
Därför, herr ordförande, kan vi tack vare denna operation fortsätta att bevilja humanitärt bistånd, och förbättra vägarna för att detta bistånd effektivt skall nå de svagaste, och troligen kan vi bättre kontrollera korruptionen, som till en del tyvärr ofta åtföljer hjälpprogrammen.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Detta är förmodligen det viktigaste arbete som parlamentet utför under hela året. Därför var jag mycket ledsen i morse att få se Dührkop Dührkop, efter mer än ett års arbete bakom kulisserna, bli plågad av ordföranden under sin presentation i morse. Detta var olyckligt.
Jag vill ta upp de två omstridda punkterna i dagens budget. Den första är skandalen i ECHO, som handlar om humanitär hjälp. Vissa skulle säga - och vissa gjorde det igår kväll i budgetutskottet - att vi inte bör blanda ihop de uppgifter som budgetkontrollutskottet och budgetutskottet utför. Faktum är att fyra aktörer är inblandade på den europeiska scenen när det gäller att handskas med bedrägeri och oegentligheter: revisionsrätten, UCLAF; och parlamentet i form av budgetkontrollutskottet och budgetutskottet. Om inte budgetkontrollutskottet kan uppnå ett tillfredsställande resultat, ligger detta parlaments vapen i voteringen om budgeten.
Jag vill ge ett erkännande åt herr Fabra och fru Müller för deras arbete vad gäller ECHO. Det är beklagligt att frivilligorganisationerna, de människor som arbetar för oss och med dessa hjälpinsatser skall vara de som får lida. Men om man tittar på det sätt som en budget är uppbyggd, eftersom kommissionen vill se " paraplyposter" i budgeten, är det mycket svårt att inrikta sig på de områden som man vill inrikta sig på. Så de svaga lider med de starka.
Kommissionens ordförande måste ha varit aningen generad över att behöva skriva det brev som var adresserat till budgetutskottet. Han hänvisade till missförstånd. Faktum är att det inte rörde sig om missförstånd; det var fråga om principer. Detta är anledningen till att budgetkontrollutskottet och budgetutskottet intog en hård linje. Jag måste säga att UCLAF-rapporterna måste vara dynamit, om det är nödvändigt att gå in i bomsäkra skyddsrum för att läsa dem. Jag tycker synd om ordförande Santer. Detta parlament har makten att avskeda hela kommissionen. Detta har aldrig hänt. Jag anser att när vi tittar på fördraget i framtiden kanske vi bör lämna in ett ändringsförslag som ger kommissionens ordförande makten att avsätta en eller två av ledamöterna i hans kommission om han anser det lämpligt.
Jag går nu över till Europaparlamentets budget: utgifter för detta parlaments ledamöter. 1979 innebar rådets misslyckande, den agerade som ett toppmöte i det fallet, med att enas om ledamöternas löner, att vi fick en tillfällig lösning som verkställdes av parlamentets presidium. Detta tillfälliga arrangemang avsåg att kompensera de parlamentsledamöter som hade låga löner jämfört med andra, genom ett ganska generöst reseersättningssystem. Detta tillfälliga system har fungerat i 19 år. Det är mycket beklagligt att vi nu grälar om en ledamotsstadga. Vi införde i 1980 års budget ett symboliskt anslag för en ledamotsstadga. Vi väntar fortfarande på denna stadga. Jag inser att det nuvarande rådet inte har något att göra med uppkomsten av detta problem, men jag ber det och dess omedelbara efterträdare att göra en ledamotsstadga rättvis för ledamöterna i detta parlament.
Jag kan inte stödja några förslag om jag inte kan få en försäkran om att de sämst betalda ledamöterna i detta parlament inte får det sämre på grund av de förslag som läggs fram i parlamentet.

Liese
Herr ordförande! I mina utläggningar vill jag koncentrera mig på budgetrubrik 4, utrikespolitik. Vi är fortfarande påverkade av effekterna av besluten från Cannes, och jag är fortfarande av den åsikten att rådet inte fattade några kloka beslut i Cannes. Det beslutade att vi när det gäller utrikespolitiken framför allt skulle koncentrera oss på våra direkta grannar i Central- och Östeuropa och i Medelhavsområdet. Jag anser av två anledningar fortfarande att det är betänkligt. För det första tvivlar jag på att pengarna där verkligen är väl satsade överallt; i synnerhet när det gäller Meda ökar dessa tvivel snarare än de minskar. För det andra har detta en konsekvens, som rådet varje år med brutalitet åter genomdriver, och där stöds det också ofta av kommissionen. När det gäller den klassiska utvecklingspolitiken, dvs. för de fattigaste av de fattiga, görs det alltid nedskärningar. Jag är glad över att budgetutskottet och parlamentet i sin helhet inte sluter upp bakom denna politik och att vi även i fortsättningen betraktar solidariteten gentemot människorna i Asien, Latinamerika och Afrika som viktig.
Särskilt betydelsefull är ur min synpunkt budgetpost B 7-6000 - samfinansiering av åtgärder från icke-statliga organisationer. Här arbetar människor som med mycket stor idealism, med väldigt mycket egna medel alltid föreslår projekt, och enbart får stöd från oss. Detta säger ju ordet samfinansiering, och det är, tror jag, också en garanti för att dessa pengar satsas mycket effektivt. Vi har som alltid det problemet att den instans som bearbetar dessa förslag har alldeles för liten personal, och jag vill än en gång vädja till kommissionen att man genom intern omflyttning förbättrar personalsituationen i denna instans.
Ett par ord om ECHO ur utvecklingspolitisk synvinkel. Jag tror att det ligger i linje med utvecklingspolitiken om vi reder ut skandalen förbehållslöst. Ty vi har problem med att få förståelse hos befolkningen för att vi fortsätter att ställa medel till förfogande för utvecklingspolitiken när det där hemma också blir ont om pengar, och när vi inte kan bevisa att de satsas på ett bra sätt. Då kommer vi att få ännu större problem med acceptansen. Därför är jag mycket besviken på de förklaringar som kommissionär Marín och kommissionär Bonino har lämnat i denna fråga under de senaste dagarna och veckorna. Vad vi än gör kommer det dock att även i fortsättningen bli ont om utrymme i budgetrubrik 4, och vi måste överväga mycket noga var vi skall satsa de begränsade medlen. Därför är jag också emot att man här även skall finansiera områden som inte har någonting eller bara litet att göra med utvecklingspolitiken. Jag kan nämna bananfrågan. Här pågår en dispyt, som huvudsakligen har med jordbrukspolitiken att göra och som enligt min åsikt inte är tillfredsställande löst, och då tar man medel från budgetrubrik 4, dvs. medel som egentligen skulle komma de fattigaste till godo, och främjar därmed bananindustrin. Pengarna går nämligen inte till de små bönderna. Jag har därför lämnat in ett ändringsförslag om att man i den rättsliga grunden skall utesluta de multinationella koncernerna från denna budgetpost. Detta avslogs av kommissionen. Det går alltså pengar till de multinationella företagen.
Att ta pengar från de fattiga för att ge till de multinationella bananföretagen - jag bryr mig här inte om huruvida dessa har europeiska namn eller amerikanska - det är en oriktig politik. Därför anser jag att budgetutskottets förslag är riktigt, att inte ta medel från denna budgetpost, utan överväga om det kan överföras från budgetrubrik 1 eller från den europeiska utvecklingsfonden, där vi har överskott varje år.
En sista anmärkning när det gäller befolkningspolitiken, budgetpost B 7-631, ett viktigt område, som parlamentet alltid har stött. När det gällde den rättsliga grunden för denna fråga kämpade vi intensivt, och vi klargjorde att befolkningspolitik inte har att göra med abort, utan att man här bör välja andra metoder. Nu föreslår budgetutskottet att man skall ändra rubriken på dessa budgetposter. Jag har en fråga till kommissionär Liikanen: Hur ser kommissionen på ändringen av rubriken för en budgetpost, när vi redan har en rättslig grund? Får vi det då inte hett om öronen, om vi alltid i efterskott, efter att vi fått den rättsliga grunden, ändrar på rubriken, och hur ser de sakkunniga hos kommissionen på detta förslag? Det skulle glädja mig om kommissionären ville ta ställning till denna speciella fråga.

Pinel
Herr ordförande! Jag kommer inte att behöva tre minuter för att delge er min förvåning. Min kollega Le Gallou och jag själv har lagt fram nära hundra ändringsförslag till budgetutskottet, ändringar som motiveras av tre riktlinjer.
För det första respekten för gemenskapens befogenheter och subsidiaritetsprincipen, för det andra respekten för de moraliska värderingar som är cementen i alla civilisationer, och för det tredje respekten för öppenheten, dvs. ett rimligt, detaljerat och noggrant fastställt utnyttjande av offentliga medel, eftersom vi står till svars inför Europas alla skattebetalare.
Men man måste konstatera att det uppstått en majoritet som i samförstånd vägrar att ge exakta besked till européerna, samtidigt som nyheterna berättar att flera miljoner ecu förskingrats inom kommissionen och att medel stulits ur anslag som beviljats för internationellt samarbete.
Det är en underlig syn på samarbete, en underlig syn också på moral och folkhälsa, eftersom stödet till föreningar skall fördelas i totalt dunkel!
Vi ville undvika att de offentliga medlen kan komma alla och vad som helst tillgodo, bl.a. omstörtande verksamhet, såsom är fallet för vissa organisationer som tenderar att berättiga sådant som är olagligt, exempelvis olaglig invandring eller narkotikaanvändning.
Vi ville också säkerställa begreppet gemenskapspreferens, dvs. garantera att stödet till medlemsstaternas medborgare prioriteras, vilket är det minsta man kan begära. Det förvägrades oss. Yrkesutbildning kommer t.ex. inte att förbehållas arbetstagare och lärlingar inom gemenskapen. Ännu en gång skall vi betala för hela världen.
Vi ville ännu en gång förhindra att de offentliga medlen används för vissa kandidaters eller vissa partiers valkampanjer. Inte heller detta accepterades av våra kolleger, för övrigt under fullständig trofasthet. Federalisterna, eller snarare fusionisterna, kommer alltså att kunna fortsätta att dra nytta av en permanent kampanj till förmån för euron eller den framtvingade integrationen av stater i en enda överstatlig enhet, kallad Euroland. Euroland, det låter som ett nöjesfält, men det är inte alls lika roligt: det handlar faktiskt om ett fullständigt ifrågasättande av demokratin och subsidiaritetsprincipen, dvs. ett ifrågasättande av vår individuella frihet, våra regioner och våra nationers frihet.

Cornelissen
Herr ordförande! De som fortfarande lyssnar är alldeles möra av de många tiotals olika föredragen. Ändå vill jag helt kort fästa uppmärksamheten på en av de finaste sektorerna: turismen. Den här månaden kommer resultaten från den kommission med kloka män och kvinnor som fördjupat sig i ämnet turism och sysselsättning. Den förväntade tillväxten som i flera länder, och även i Europeiska unionen, justerats i nedåtgående riktning begär extra uppmärksamhet för sektorer som kan skapa nya arbetstillfällen. Turismen är en sådan sektor.
Samtidigt måste vi konstatera att konkurrensen för vår turistnäring kommer att bli ännu kraftigare på grund av devalveringen i ett antal länder i Sydostasien. Till det kommer nu även den svagare dollarn. Jag tänker i synnerhet på kongressturismen som är ytterst viktig för sysselsättningen i våra länder. Jag uppmanar kommissionen att reagera slagkraftigt på de kommande rekommendationerna från kommissionen med kloka män och kvinnor.
Rådets ordförande har sagt att vi kan lita på att de åtgärdsprogram för turism som kommer att läggas fram före årets slut också kommer att godkännas. Därmed uppstår den rättsliga grund som behövs. I det här läget skulle det vara en missad chans om vi inte tar med ett blygsamt belopp för det här målet i budgeten. Tyvärr har varken kommissionen eller rådet gjort något åt den här saken hittills.
Jag har en konkret fråga till kommissionen och rådets ordförande och det är om vi kan räkna med att de, oberoende av vad som nu blir av, med handlingsvilja föreslår en ändring i budgeten för att också göra något åt den här saken. Jag anser att de många, alldeles för många, människor i våra länder som är arbetslösa har rätt till det. Jag väntar med spänning på ett konkret svar på min fråga till kommissionen och till rådets ordförande.

Liikanen
Jag vill börja med att uttrycka min tillfredsställelse med det breda deltagandet i denna debatt: vi har varit här i mera än fem timmar. Många deltagare har andra åtaganden nu, så bara ett fåtal har kunnat motstå trycket att gå härifrån. Detta är varför jag endast skall svara på frågor ställada av ledamöter som finns här nu.
För det första, gällande frågan om turismen kan jag inte inta någon ståndpunkt om de slutsatser som kommissionen kommer att anta på basis av ett betänkande som ännu inte lagts fram. Vi kommer att studera detta noggrannt och sedan, det är jag säker på, kommer kommissionen att informera parlamentet om uppföljningen.
För det andra, om frågan om den rättsliga grunden och budgetpostens avdelning, har jag inte kunnat få den nödvändiga juridiska rådgivningen, men min inställning är att det är åtgärdens innehåll som har betydelse. Om åtgärden har en rättslig grund, är budgetpostens avdelning av sekundär betydelse. Alltså måste åtgärden ha en rättslig grund.
För det tredje, frågan som ställdes av Samland, ordföranden i budgetutskottet, och andra om det dokument som överförts till Luxemburgs myndigheter. Under denna debatt har jag konsulterat våra tjänstemän och jag kan läsa de fyra punkter jag har om den så kallade frågan om fiktiva kontrakt.
" För det första hänvisades de relevanta delarna i de fyra aktuella kontrakten, alltså de fiktiva kontrakten, till åklagaren, för det andra har åklagaren mottagit beståndsdelarna som gäller kopplingen mellan en tjänsteman och kontrakten ifråga, för det tredje har UCLAF: s rapport överlämnats i sin helhet och för det fjärde, och för att undvika all tvetydighet, har åklagaren tillgång till alla andra dokument som han bedömer vara till nytta för att utreda ärendet." Naturligtvis garanteras kommissionens samarbete fullständigt: åklagaren kommer att överlämna alla dokument han anser nödvändiga.

Böge
Herr ordförande! På grund av frågans betydelse skulle jag gärna vilja fråga herr Liikanen en sak till: Vad menade ni när ni just citerade " domstolen" , vilken domstol är det?

Cornelissen
Herr ordförande! Jag hade också ställt en fråga till rådet. Eftersom rådet är budgetansvarig myndighet tillsammans med parlamentet, så skulle jag uppskatta ett svar även från rådet. Om det inte går just nu, så tar jag gärna emot ett löfte om ett skriftligt svar.

Liikanen
Det förelåg uppenbarligen ett översättningsproblem. " Parquet" betyder här " Luxemburgs juridiska myndigheter" . Ingen annan domstol avses, endast Luxemburgs juridiska myndighet: " Le parquet Luxembourgeois" .

Ordföranden
Jag kan se på rådets företrädare att han eventuellt vill svara skriftligt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00.

Unionens framsteg 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0357/98) av Spaak för utskottet för institutionella frågor om Europeiska rådets rapport till Europaparlamentet om Europeiska unionens framsteg 1997 (i enlighet med artikel D i Fördraget om Europeiska unionen) (C4-0411/98).

Spaak
Herr ordförande, herr kommissionär, herr rådsrepresentant! Rapporten som upprättats av rådet för 1997, i enlighet med artikel D, innehåller, liksom tidigare år, en formell uppräkning av de lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder som genomförts detta år.
Utan att ta hänsyn till Europaparlamentets kritik gör den ingen utvärdering av genomförda framsteg eller de problem som uppstått, eller de underskott som fortfarande föreligger, trots att samma artikel D ger rådet i uppdrag att ge unionen de impulser som krävs för dess utveckling.
Det är beklagligt att de verkliga politiska impulserna måste ges av vissa stats- och regeringschefer, som exemplet med Chiracs och Kohls skrivelse inför Europeiska rådets möte i Cardiff visade. Utskottet för institutionella frågor valde därför att behålla de beståndsdelar som tycks kunna ge de impulser som krävs för att unionen skall utvecklas.
Jag stöder i det hänseendet Corbetts ändringsförslag som syftar till att ändra förfarandet genom att införa en debatt i Europaparlamentet om rådets årsrapport, så snart den lagts fram, utan återförvisning till behörigt utskott. Jag ber rådet - jag vet inte om det finns någon representant här och om han lyssnar - att yttra sig i ärendet.
Herr ordförande! Jag kommer nu till det andra avsnittet i mitt anförande. Med förverkligandet av den ekonomiska och monetära unionen och den framtida utvidgningen kan vi inte längre skjuta upp svaret på de frågor som vi så ofta hört under flera år: varför Europa, vilket Europa och vilka ambitioner har vi för detta Europa?
Förra veckan sade ordförande Ferrero Waldner, när hon deltog i arbetet i utskottet för institutionella frågor, att hon delade denna oro, och att den fanns med på föredragningslistan för toppmötet i Pörtschach. Denna övning har inte genomförts på flera år. Eftersom den skulle ha visat på avsaknaden av samförstånd, och för att undvika farliga sammandrabbningar, föredrog medlemsstaterna under tiotals år att på institutionell nivå använda sig av politiken med minsta gemensamma nämnare. Detta förfarande är i dag uttömt. Den allmänna opinionen har instämt i grundarnas politiska impuls, eftersom folken, efter två fruktansvärda krig som enade segrare och de besegrade i samma katastrof, ville ha fred och demokrati.
Två generationer har sedan förflutit under vilka Europeiska gemenskapen införde fri rörlighet, den gemensamma marknaden, den gemensamma valutan, ratificerade fördrag och gav sitt medgivande till att femton nya länder skulle bli medlemmar. Det är ett fantastiskt resultat, men under den tiden upplevde de europeiska medborgarna nedläggningar och omlokaliseringar av företag, villkoren i anslutning till konvergenskriterierna och åsåg maktlöst händelserna i Europa, i Bosnien, Albanien och Kosovo. Förbindelsen var bruten. Detta stora äventyrs " varför" undgick dem eftersom, som ordförande Delors sade, man inte blir förälskad i en valuta.
Målsättningen i dag - det måste påpekas lika starkt som tydligt - är att Europeiska unionen skall vara ett unikt politiskt projekt i världen, eftersom det grundas på fred, demokrati och värderingar: mänskliga rättigheter, solidaritet mellan folk och generationer, inrättande av en samhällsmodell som leder till största möjliga utveckling för de folk som ingår i unionen.
Ett magnifikt exempel på dessa värderingar gavs i förmiddags av John Hume, som sade att en av de saker som Europa och Europaparlamentet lärt honom var respekten för skillnader och olikheter. Det är utifrån denna målsättning, som erinras om och delas av alla, som diskussionen om vilken typ av institution vi behöver får sin mening. Jag vill tillägga att den kommande diskussionen om budgeten är lika brådskande och måste beakta samma avsiktskriterier för unionen.
Den mellanstatliga metoden gav inte förväntat resultat på det institutionella planet. Det är Amsterdamfördragets stora svaghet. Låt oss ta konsekvenserna av detta, genom att återgå till gemenskapsmetoden som var erkänt effektiv när det gällde att upprätta Romfördraget, Enhetsakten och Delorskommittén.
Den kommande institutionella reformen bör avslutas innan de första nya medlemmarna tas in, för att detta skall ske tydligt, och så att framgången inte försenas eller äventyras. Denna reforms målsättningar bör ingå i Enhetsakten. Detta, herr företrädare för rådet, herr kommissionär, är några av de utmaningar som väntar det österrikiska ordförandeskapet, som vi vill önska lycka till!

Ordföranden
Tack så mycket, fru Spaak. Vi får hoppas att rådet också hörde vad ni sade.

Maij-Weggen
Herr ordförande! I morgon kommer vi att få höra det årliga talet av kommissionens ordförande Santer om Europeiska kommissionens planer för 1999, State of the Union har det talet kommit att kallas. I dag debatterar vi om de framsteg som gjordes år 1997. Spaak har lagt fram ett utmärkt betänkande om det och jag skulle för övrigt hellre haft en kombination av debatten om det här betänkandet och debatten om State of the Union . Att se framåt blir bra mycket trovärdigare om du samtidigt kan göra en positiv tillbakablick.
På den punkten innehåller resolutionen och Spaaks betänkande några punkter med kraftig kritik. Spaak konstaterar till exempel att rådet inte visar upp särskilt mycket framtidsvision i sin rapport för år 1997 och egentligen bara räknar upp de beslut som togs det året. När det gäller Amsterdamfördraget så säger föredraganden att parlamentets inställning, att det behövs ett antal reformer före utvidgningen, erkänns i skrivelsen från Chirac och Kohl, att kommissionen under tiden inrättat en arbetsgrupp under ledning av f.d. kommissionären Frans Andriessen för att försöka hitta lösningar, men att rådet gjort mycket litet. Vad gör rådet på det här området? Vi väntar med intresse på vad det informella toppmötet i Österrike kan ge på den punkten.
En tredje punkt med kritik är att det egentligen inte gjorts några framsteg 1997 inom avgörande områden, till exempel utrikespolitik och den inre säkerheten. Förlamningen är lika stor som tidigare. Herr ordförande! Jag vill gå debatten i morgon i förväg och lägga fram mina prioriteter för det informella toppmötet. I första hand måste det komma till stånd en lösning för den fasta stagnationen i utrikespolitiken. Den enda metoden för det är att bryta igenom enhälligheten. För det behövs minst en bilaga till Amsterdamfördraget. Jag hoppas att det beslutet kommer att fattas.
En annan prioritet är det demokratiska tomrummet, som när det gäller parlamentets lagstiftande uppgifter delvis redan lösts. Enligt vår åsikt måste de sista hindren tas bort även där. De finns framför allt inom jordbruket. Även på den punkten måste fördraget förbättras. Den tredje prioriteten gäller området rättsliga frågor och inrikesfrågor och kampen mot den internationella brottsligheten. Även på den punkten måste fördraget skärpas och ett beslut måste fattas vid det informella toppmötet. Den fjärde prioriteten gäller de egna medlen. Det är en fråga som hotar att förlama alltihop inom en snar framtid. Vi tycker att det måste hittas en bättre och mer neutral nyckel för en rättvisare fördelning av avgifterna. Det måste man också behandla vid toppmötet i Österrike. Den femte prioriteten gäller problemet med flyktingar och asylsökande. Vi anser att de måste fördelas mer rättvist mellan medlemsstaterna och att ett beslut äntligen måste fattas i den saken. Det är också ett ämne som man borde ta upp vid det informella toppmötet i Österrike.
Slutligen måste naturligtvis, som Spaak sade, de institutionella problemen lösas. Särskilt problemet med röstförhållandet och problemet med enhälligheten. Nåväl, herr ordförande, det skulle ha varit bättre om det här hade kommit fram litet tydligare, även i rådets rapport om år 1997. Om man hade erkänt att man fortfarande var långt från målet, så skulle det vara en bättre grund att stå på för att kunna uppnå förbättringar och vi hoppas verkligen att det österrikiska ordförandeskapet får möjlighet att i det avseendet ta ett par ordentliga steg framåt.

Frischenschlager
Herr ordförande, herr kommissionär! Även jag vill kritisera att denna rapport från rådet innehåller för få politiska förklaringar om avsikter och syften. Jag får ibland det intrycket att rådet allt mer utvecklar sig till en församling med 15 regeringschefer, som uteslutande ställer sina staters enskilda intressen i centrum för sina politiska avsikter och målsättningar. Jag anser att det är en farlig utveckling, eftersom rådet är Europeiska unionens politiska centrum, och därifrån borde det politiska initiativet utgå i riktning mot större integration i Europa. Jag anser därför att det finns helt avgörande punkter där politiska avsikter och målinriktningar nu tydligt och klart måste fastläggas.
Det första är ett klart erkännande av att vi verkligen önskar en utvidgning av Europeiska unionen. Jag har ibland det intrycket att utvidgningen förfaller till ett högtidstal, och många när allt kommer omkring vore glada över om den till slut inte alls äger rum. Det är det första klara riktmärket, som Europeiska unionen, rådet och vi alla måste ta itu med.
Det andra är Agenda 2000. Jag hör att det finns allt fler röster, ända upp till ordföranden i parlamentet, som anser att den inte kommer att kunna godkännas i tid. Vi bör veta att Agenda 2000 är det direkta målet för att kunna fortsätta utvidgningen och också för att kunna upprätthålla beslutsmässigheten inom Europeiska unionen över huvud taget.
Den tredje punkten: Övergången till majoritetsbeslut. Det är förutsättningen för att Europeiska unionen i framtiden över huvud taget skall kunna vara beslutför. Dessa mål måste man ta itu med direkt, och jag hoppas att rådet kan finna vägen tillbaka till sin politiska kraft i riktning mot Europa och riktning mot större integration.

Cardona
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade medlemmar i rådet! När jag förberedde detta anförande gjorde jag en resa bakåt i tiden till 1997. Jag märkte under tiden att vi nästan har kommit till 1999. Nyttan med denna typ av betänkanden, frånsett dess kvalitet, till vilken jag tillåter mig att gratulera vår kollega Spaak, beror på den tid i då de godkänns. Jag röstar, och jag hoppas och är nästan säker på det, att det inte skall bli någon mer tidsresa i denna fråga.
Men låt oss gå in på innehållet. Punkt 11 i detta betänkande handlar om omformuleringen av det närmare samarbetet som införts genom Amsterdamfördraget. Om jag minns rätt, har kammaren redan godkänt betänkande Méndez de Vigo Tsatsos, och mer nyligen, betänkandet av vår kollega Frischenschlager, vars lösningar står i motsättning, eller tycks stå i motsättning, till de som föreslås här. Godkännandet av detta betänkande, så som det är, kan skapa en viss förvirring, framför allt för dess mottagare. Det vore bra att undvika motsägelser av denna karaktär.
I vilket fall som helst, måste jag säga att unionens fördjupandeprocess måste ske med respekt för ländernas vilja. Vi talar om ett medborgarnas Europa, om än med vissa befogenheter delegerade, och accepterade som så. Det närmare samarbetet kan utgöra en väg för att uppnå det europeiska integrationsmålet. Vi anser att den i fördraget förutsedda mekanismen bör bibehållas, eftersom den, enligt vår mening, inte är den främsta och grundläggande orsaken till ineffektivitet i den nya institutionen för närmare samarbete.
Beträffande den institutionella reformen, är också den upptagen i detta betänkande, och för det första, vill vi ta upp förslaget om återlansering av gemenskapsmetoden, framför allt vad gäller sätten att revidera fördragen. Vi beklagar att vi i betänkandet inte har funnit några substantiella hänvisningar till de nationella parlamentens roll, tvärtemot vad som uttryckligen står i Giovannis resolution, vilken utskottet för institutionella frågor har antagit och som vi kommer att rösta om i morgon. För oss går vägen mot en fördjupning och utvidgning via anslutningen av befolkningen i länderna, genom deras valda företrädare.
Vad gäller behandlingen i rådet, föreslås i detta betänkande en ökning av omröstning med kvalificerad majoritet. Det går inte att förneka att för en större effektivitet i institutionernas verksamhet i unionen skulle deras befogenhetsområden kunna utvidgas, och man skulle till och med kunna öka deras institutionella tyngd i respektive behandling. Emellertid finns det, enligt min åsikt, fortfarande områden, av vilka jag vill betona de av konstitutionell karaktär, som för vår del, bör fortsätta att beslutas med enhällighet. Denna regel kan, enligt vårt synsätt, stärka solidariteten och den politiska sammanhållningen mellan de länder som utgör unionen. Den institutionella balansen återställs utan tvivel genom en tillåten och accepterad delegering, vid överföringen av vissa av ländernas befogenheter till gemenskapsinstitutionerna.

Voggenhuber
Herr ordförande! Föredraganden riktar naturligtvis med all rätt vår blick inte mot framstegen inom unionen under 1997, utan mot de talrika olösta problem som ligger framför oss, och hon uttrycker detta parlaments otålighet och otillfredsställelse, som den redan återspeglar sig i dussintals resolutioner från denna kammare, dock utan nämnvärd framgång. Vi har inte lyckats att sätta verkligt tryck på rådet och kommissionen. Våra resolutioner riskerar allt mer att bli till en allmän jämmer. En blick på 1997 förklarar dock orsakerna till denna handlingssvaghet inom unionen: Det är dock misslyckandet i Amsterdam med att reformera institutionerna som bär ansvaret för det, och regeringskonferensen som i egenskap av instrument och procedur allt mer blivit till en basar för nationalistiska intressetvister. Det har här etablerats en sorts riksfursteråd i stället för ett europeiskt råd. Det krävs att detta parlament utövar mer politiska påtryckningar, och mer energiskt påverkar kommission och råd för att undanröja blockaden mot utvidgningen österut, blockaden mot utvecklingen av den politiska unionen och blockaden mot inrättande av en europeisk demokrati.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle vilja tacka föredragande Spaak för det betänkande hon utarbetat och för det sätt på vilket hon utarbetat det och, i den andan, betona hur besvikna vi är inom utskottet för institutionella frågor inför allt det som skulle ha kunnat göras och som inte gjorts, över alla de idéer som vi i morgon får tillfälle att återinföra i De Giovannis dokument, som enligt oss kvarstår på föredragningslistan, med tanke på utvecklingen av unionens situation under 1997, under 1998 och senare.
Jag tror att den kritik betänkandet innehåller kan stimulera till diskussion inom kommissionen, då kommissionär Oreja och parlamentet önskar samarbeta för att ett gemensamt projekt skall kunna genomföras, oavsett formen, och jag hoppas verkligen att rådet kommer att acceptera detta arbetssätt. Ett antal punkter i resolutionen vänder sig till de tre institutionerna. För egen del instämmer jag i hela texten. Jag vill fästa kollegernas och kommissionärens uppmärksamhet på en punkt som förefaller mig särskilt viktig, i sammanhanget med en utrikes- och säkerhetspolitik som är en av unionens svagaste länkar, vilket illustreras av att i Maryland å ena sidan och i Belgrad å den andra, undgår utrikespolitikens två stora teman fullständigt Europeiska unionen och alla dess medlemmar, vilket är precis som det brukar.
Jag vill alltså fästa er uppmärksamhet på en punkt i resolutionen som tar upp två åtgärder som skulle kunna vidtas, och som enligt vår mening just skulle kunna stärka unionens betydelse i världen. Den första åtgärden består i att inrätta en militär och civil kår, eller snarare militär skulle jag vilja säga, som kan ingripa inom Europeiska unionen som sådan, den andra är att ge unionen en gemensam diplomati som blir möjlig genom att gemensamma ambassader inrättas där färre än fyra länder är representerade.

Berthu
Herr ordförande! Europeiska rådets rapport om unionens framsteg innehåller en beskrivning av åtgärder som vidtagits under 1997, och är av den anledningen knappast av annat än historiskt intresse.
Vi erinras emellertid om att tiden går och att förslaget till fördrag, som antogs i juni 1997 av Europeiska rådet i Amsterdam, i Frankrike ännu inte varit föremål för den minsta debatt i parlamentet och ännu mindre bland folket. Det motsvarar verkligen inte något som helst krav från medborgarna, och ingen inom den franska politiska klassen förstår hur man skall kunna förklara avsikten för dem med att integrera detta fördrag. Men i och med att det franska författningsrådet ansåg det nödvändigt att revidera konstitutionen kunde vår regering inte längre fortsätta som i andra länder, där man tyvärr fullständigt har undvikit debatten.
Men om man ärligt visar medborgarna vad Amsterdamfördraget egentligen innebär är det mycket möjligt att de själva, eller deras parlamentsledamöter, förkastar fördraget på ett eller annat sätt. Då skulle för framtiden frågan uppstå om en annan metod för att förbereda de europeiska fördragen som kan garantera att de verkligen hädanefter motsvarar medborgarnas krav. Denna metod kommer säkerligen inte att bestå i att inrätta expertkommittéer, såsom föredraganden föreslår, eller att låta Europaparlamentet ingripa mer, utan snarare i att formellt knyta de nationella parlamenten till varje steg i förhandlingarna.

Hager
Herr ordförande! Då man i utskottet en gång skissade våra idéer om Europa, reagerade föredraganden på detta med orden: " Det är inte vårt Europa." Just dessa ord kom jag att tänka på när jag läste hennes betänkande, som i sig är helgjutet och ligger på en hög nivå. Men det bärs upp av en helt annan filosofi än vår. Vi avvisar en obromsad tvångsintegration. Vi anser att de magra resultaten från Amsterdam är ett tecken på att det saknas ytterligare integrationsberedskap hos medborgarna. Vi anser att innehållet i de årliga bedrägerirapporterna, misslyckandet med concours och de nästan dagligen tilltagande nyheterna om förskingring i samband med olika program visar på att unionen har nått gränsen för möjligheten att förvaltas.
Vi vet att majoriteten av medborgarna inte vill ha någon forcerad utvidgning av grannskapet. Därför skulle vi ha önskat oss att betänkandet hade befattat sig mer ingående med medborgarnas ställningstaganden, deras önskemål och oro, och med frågan om deras delaktighet. I den riktningen gick också mina ändringsförslag, som avslogs med majoritet i utskottet. Om vi nämligen vill att begreppen insyn och närheten till medborgarna inte skall bli till tomma ord, måste vi visa med konkreta exempel att vi tar hänsyn till medborgarnas önskemål och tar dem på allvar. Låt mig ge ett litet exempel på hur det står till med detta begrepp i praktiken. När min assistent för några dagar sedan begärde ut ett kommissionsdokument, som för övrigt var citerat i ett svar på en fråga, vägrade den ansvarige tjänstemannen att lämna ut dokumentet, eftersom ledamöterna i alla fall ändå gör dumheter med det, och eftersom det " gick honom på nerverna" . Om nu parlamentsledamöter behandlas på det viset, så kan ni föreställa er hur medborgarna bemöts. Detta kanske är ett enskilt fall, men jag är övertygad om att det är just med hjälp av detaljerna som man kan förbättra medborgarnas acceptans av unionen.

Rack
Herr ordförande, ärade kolleger! Till Spaaks betänkande, som på sätt och vis kommer att utgöra en förhandsdiskussion av morgondagens samtal med ordförande Santer och den österrikiske kanslern Klima, och till vilken vi kommer att anta de Giovannis resolution, vill jag göra tre påpekanden. Jag vill börja med att tacka fru Spaak så hjärtligt för hennes engagerade arbete på sitt Europa - och i detta sammanhang vill jag tillägga, eftersom det just har berörts, att jag tror att det också är vårt gemensamma Europa. Det finns visserligen fortfarande mycket att göra på detta gemensamma Europa. Det handlar om att fördjupa och utvidga Europa. Vi behöver, och det säger även detta betänkande, starka institutioner. Vi behöver en gemensam stark valuta. Vi behöver fler lösningar som är mer övertygande, framför allt också när det gäller den andra och tredje pelaren. Stickorden Kosovo, kampen mot narkotika och kampen mot barnmisshandel, för att här bara beröra några frågor, visar hur nödvändigt det är med ett sådant starkt gemensamt Europa.
För det andra vill jag göra ett kritiskt påpekande till detta betänkande av Spaak. Jag skulle vilja ha, och jag är nästan säker på att även kollegan Spaak själv och alla vi andra skulle vilja ha mer som rör de mänskliga rättigheterna. Tillräckliga grundvalar för Europeiska unionens politik beträffande de mänskliga rättigheterna krävs i ändringsförslag 8, som Lenz lämnade in i vårt namn. Jag skulle önska att vi i morgon får många ja-röster för detta ändringsförslag.
För några dagar sedan presenterade vi i Wien ett forskningsprojekt av Europeiska universitetsinstitutet i Florens: Mänskliga rättigheter för år 2000. Vi slog därvid fast, att Europa i fråga om de mänskliga rättigheterna har uppnått mycket under de senaste åren, men att det fortfarande återstår väldigt mycket att göra, innan vi européer också förverkligar det anspråket att vi verkligen sätter de mänskliga rättigheterna högt.
En tredje fråga och ett tredje påpekande har indirekt att göra med det som vi i dag och under dessa dagar har hört om och om igen. I själva verket handlar det om en helt central punkt i fråga om ett " Europa med närhet till medborgarna" . Därför försöker jag, på samma sätt som en gång Cato gjorde under antiken, att alltid upprepa detta caeterum censeo .
Vi behöver en fläckfri förvaltning av de europeiska pengarna. Vi får nu för tiden mycket post på temat " mänskliga rättigheter" om att de icke-statliga organisationernas pengar sätts in i reserven. Många av dessa icke-statliga organisationer, som har övertygande saker att säga om de mänskliga rättigheterna och gör mycket för dem, värjer sig med all rätt mot att pengarna för deras arbete eventuellt inte kommer att stå till förfogande. Men det handlar inte om att ta något från de icke-statliga organisationerna, tvärtom. Vi vill och vi måste se till att inte pengarna för dem som behöver hjälp förs över till dem som betjänar sig själva med hjälp av tvivelaktiga och bedrägliga metoder. Därför krävs det i punkt 8, andra strecksatsen i resolutionen i Spaaks betänkande, en ökad kontroll i detta gemensamma Europa.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill ta upp två frågor. En är frågan om de ekonomiska ramarna. Det står mycket klart att hela Europeiska unionens utveckling beror på ekonomin nästa århundrade, och kommissionen har nyligen lagt fram ett nytt budgetplan och en ny ekonomisk ansvarsfördelning mellan länderna i Europeiska gemenskapen.
I punkt 15 i resolutionen pekas mycket klart på att den nya finansieringen av Europeiska unionen måste vara sådan att en fortsatt solidaritet och sammanhållning fortsätter att vara nyckelorden. Genom att framlägga en rad valmöjligheter, har kommissionen givit en viss vision om framtiden. Det har varit modigt till exempel i frågan jorbruket. Det har också stått mycket klart att ett antal fortsatta angreppssätt - såsom att ha en återbäring av brittisk modell för fyra andra länder - inte kommer att fungera. Av denna anledning är det mycket viktigt att demonstrera att detta parlament vill avvisa frågan om " juste retour" För den framtida utvecklingen.
För det andra, Schengen: Punkterna 22 och 24 handlar om rätts- och inrikesfrågor. Vi bör vara mycket bekymrade över att uppdelningen av Schengen mellan första och tredje pelaren ännu inte ägt rum. Jag beklagar att ordförandeskapet inte finns här, eftersom om Amsterdamfördraget träder i kraft utan något avtal, kommer nettoresultatet att bli att allting kommer att förbli inom den tredje pelaren.
Jag vill fråga kommissionen hur den bedömer situationen: om detta händer, kan vi glömma den fria rörligheten av anställda, vi kan glömma den fria rörligheten för personer, vi kan glömma inledningen av en asyl- och gemensam migrationspolitik. Vad beror det på att femton månader efter undertecknandet av Amsterdamfördraget finns inte ett enda avtal i sikte för uppdelningen mellan första och tredje pelarna i fråga om Schengen? Detta är min allvarliga fråga till kommissionen.

Féret
Herr ordförande! Jag tror att de flesta av oss instämmer i det betänkande vi diskuterar. Föredraganden slår in öppna dörrar med den trädstam som gömmer skogen, för det är inte en tillväxtkris som Europeiska unionen i dag lider av, det är rena invaliditeten. Dagens Europa är bankirernas Europa, handlarnas, eurokraternas och tjugo miljoner arbetslösas Europa. I stället för detta pengarnas Europa föredrar de europeiska nationalisterna, som jag representerar här i kammaren, människornas Europa och den sociala solidaritetens Europa.
De som grundade Europa för nära ett halvsekel sedan har emellertid inte lurat oss. De hade varnat oss genom att kalla Europa med sex medlemsländer för den " gemensamma marknaden" . Men de har ändå inte arbetat förgäves. Genom att närma de europeiska folken till varandra har de fungerat som användbara idioter, för att citera Lenin, och inlett en oåterkallelig rörelse som startat ett tåg som inget larm i världen kan hejda. Det gäller bara att inte tåget spårar ur. Men för att citera den utmärkte franske författaren Guillaume Faye är det dags att låta förarna byta spår, så att tåget äntligen rullar för människorna och inte för pengarna.

Titley
Herr ordförande! Jag vill ägna mina kommentarer åt det avsnitt i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i betänkandet från Spaak.
När jag läser detta betänkande undrar jag om det är en produkt av politiker i utskottet för institutionella frågor eller av akademiker som lever i intellektuella elfenbenstorn. Det tycks mig inte som om det som står här nödvändigtvis har någonting att göra med vad jag ser i den verkliga världen.
I punkt 17 sägs det att unionen är frånvarande från den internationella politiska arenan. Självklart är detta nonsens. Givetvis är Europeiska unionen närvarande på den internationella arenan. Vi kan ifrågasätta närvarons omfattning men det är nonsens att unonen inte är närvarande. Att på samma gång påstå att detta dagligen skulle uppta tankarna hos allmänheten i Boltons pubar och klubbar är också att snarast överdriven saker och ting. Vad mina väljare talar om för mig är att de är bekymrade över är att Europeiska unionen borde spela en mycket fastare roll inom krisförebyggande och krishantering, och fredsbevarande och fredsskapande. Därför måste vi vara mera konkreta när det gäller vad våra medborgare vill ha.
I punkt 19 tycks antas att vi kunde ha löst krisen i Kosovo om vi hade haft bättre institutionella arrangemang. Jag förstår ärligt talat inte hur någon kan påstå något sådant. Kosovo var ett misslyckande - det var ett misslyckande - för den politiska viljan. Vilka institutionella arrangemang man har spelar inte någon som helst roll. Den fjärde strecksatsen i punkt 20 tycks antyda att utskottet för institutionella frågor anser att Europeiska unionen är medlem i Nato. Givetvis är Europeiska unionen inte medlem i Nato. Vissa medlemsstater i Europeiska unionen är medlemsstater i Nato. Därför förstår jag inte poängen med det som den utskottet för internationella frågor vill säga. Vad vi bör fokusera på är att garantera att kraven i Amsterdamfördraget och Berlindeklarationen om den europeiska försvarsidentiteten genomförs.
Slutligen kommer vi till punkt 21. Jag vet att detta har varit någonting som parlamentet godkänner i sina resolutioner, men tror vi verkligen att det finns ett behov hos allmänheten för en europeisk militär interventionskår? Vi har redan Nato; vi har redan en rad organisationer runt om i VEU - samarbetsprojekt, Eurocorps, Anglo-nederländska brigaden etc. Vad kan en europeisk interventionskår göra som de andra inte kan göra? Vi bör sluta ge oss in i dessa intellektuella återvändsgränder och ägna oss åt praktiska åtgärder som säkrar försvaret av Europeiska unionen och en större säkerhet för dess medborgare. Detta avsnitt i en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik åstadkommer ärligt talat inte detta.

Oreja
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill först gratulera Spaak till hennes arbete. Jag anser att andan i artikel D i fördraget om Europeiska unionen var att försöka distansera sig tillräckligt i förhållande till debatterna och vardagsproblemen för att kunna göra en reflektion av mer allmän karaktär om meningen med den europeiska verksamheten. Detta är vad jag har förstått att den rapport som Europeiska rådet genomför varje år borde vara, en rapport om unionens framsteg som svarar mot just den roll som är Europeiska rådets, som pådrivare och riktare av unionens allmänna politik.
Jag instämmer i den bedömning som Spaak gör angående rapporten, och jag måste säga att jag också delar hennes besvikelse. Jag anser att det inte är annat att göra, trots kritiken förra året och tidigare år från såväl parlamentet som kommissionen, än att än en gång erkänna att denna rapport från rådet i själva verket begränsar sig till att presentera ett resultat av aktiviteter av rent faktisk karaktär, och som många gånger saknar en politisk vid vilket den borde ha enligt fördragets anda. Kanske det vore att föredra att, i stället för att påminna om vad en politisk åtgärd innebär, erbjuda den helhetsvision som gör det möjligt för oss att fördjupa oss i de olika frågorna och se vilka impulser som Europeiska unionen är mottaglig för i ett framtidsperspektiv.
I denna mening delar jag också Spaaks analys om vikten av vissa målsättningar som uppnåtts under det gångna året i det europeiska bygget, och konkret i betydelsen av Amsterdamfördragets undertecknande, lanseringen av Agenda 2000 och förberedelserna inför den ekonomiska och monetära unionen. I verkligheten är de utmaningar vi har att möta, i vart och ett av dessa områden, välkända och ansvaret vi alla har är att se hur man kan placera medborgaren i centrum för vårt arbete, hur man kan återuppta så viktiga frågor som tillväxt och sysselsättning och hur man kan förbereda Europeiska unionen för utvidgningen, såväl i dess finansiella aspekter som i de institutionella.
Det är uppenbart att dessa debatter fortfarande äger stor aktualitet. Kommissionen avser att ge olika svar - konkreta svar - genom åtgärder som kommer ur just dessa målsättningar. Om jag nu exempelvis tar upp slutsatsen av Amsterdamfördraget, är det uppenbart att det långa förhandlingsförfarandet ledde fram till en text som har kritiserats vid många tillfällen - jag har själv gjort det. Jag kom till parlamentet - till utskottet för institutionella frågor, där Spaak fanns - direkt från Amsterdam, det vill säga, den 18 juni 1997 avslutade vi klockan halvfem på morgonen, och jag kom till parlamentet klockan tio på förmiddagen för att ge min reaktion. Jag uttryckte då en besvikelse, som troligen är mycket mer nyanserad i detta ögonblick efter det att tiden har gått, för det fanns en rad frågor och jag ansåg att om man hade bibehållit de förslag som låg på bordet en vecka tidigare, hade vi lyckats uppnå andra resultat än de som uppnåddes på grund av vissa förändringar som infördes de sista 72 timmarna.
Men, hur som helst, vill jag säga att samtidigt som jag känt denna besvikelse - vilken troligen var starkare i det första ögonblicket - har tidens gång fått mig att se sakerna litet lugnare, och se den mest positiva delen som finns i resultatet av fördraget. Jag har hört några röster som är mycket negativa mot det. Jag tror att om vi framhåller några positiva aspekter kan vi exempelvis understryka - som Spaak gör -, ett ämne som är mycket viktigt och som har bibehållits under hela den tid institutionerna och fördraget från 1958 har funnits, nämligen den institutionella balansen. Jag tycker mycket om Spaaks sätt att understryka frågan om den institutionella balansen. Jag minns hur en person som jag hade stor respekt för, Emile Noël, som var kommissionens generalsekreterare under många år, alltid talade om magin i balansen mellan institutionerna, och jag tror att det är en av de saker vi måste skydda, speciellt nu inför utvidgningen.
Utvidgningen får inte bidra till en obalans. Det fanns en balans med sex. Det finns en balans med femton. Det måste finnas en balans med tjugofem.
Jag tror också att vi måste komma ihåg de ansträngningar som har gjorts för att stärka de grundläggande rättigheternas roll, och deras konsekvenser för Europeiska unionens samhälle, utan att glömma de svar som medborgarna förväntar sig av unionen. Hela frågan om de grundläggande rättigheterna, vilka i viss mån stått utanför fördraget, har nu till en del inkluderats i fördraget i den reform som genomfördes i Amsterdam. Och detta anser jag är exempel på ett stort genombrott, liksom allt som handlar om sysselsättningen, vilken inte har funnits med men som nu har tagits upp, och inrättandet av ett stort säkerhets-och rättsområde, vilket till stor del kommer att bli en del av gemenskapen.
Brinkhorst - han är inte här nu - tog för en stund sedan upp denna fråga. Detta är kommissionens vilja, men jag tror och hoppas att det också är medlemsstaternas. Vilket är ett viktigt bidrag som har gjorts till fördraget? Schengen, som inte fanns med i fördraget, står nu med. Jag anser att detta är ett mycket viktigt bidrag. Det var inte möjligt att ta med det i fördraget tidigare, därför stod det utanför. Detta var något felaktigt, något extravagant. Nu finns Schengen med i fördraget. Vad är det vi uppenbarligen måste göra nu? Brinkhorsts otålighet, som jag delar, är att se om det skall höra till den första eller den tredje pelaren, för om vi inte gör någonting, hamnar den givetvis i den tredje pelaren, och det finns några saker som bör fortsätta att vara mellanstatliga, som till exempel frågor om straffsamarbete och polisfrågor, men det finns andra saker som bör höra till den första pelaren. Troligen skulle man, detta är en av de frågor som förändringarna i sista stund i Amsterdam förhindrade, på sikt - tre, fyra, fem år - kunna göra det till en gemenskapsangelägenhet helt enkelt genom ett majoritetsbeslut. Emellertid innebar förändringen som infördes i sista ögonblicket att detta beslut skulle fattas enhälligt, vilket betyder att, i fem år kan ett enda land blockera möjligheten att det blir en gemenskapsangelägenhet, och det var givetvis ett steg bakåt, däremot var det ett steg framåt att det som inte stod med i Maastricht - då det helt enkelt befann sig under Europeiska unionens hatt - finns med i fördraget, och nu skall vi se var det skall placeras.
Å andra sidan kommer instrumenten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken att göra det möjligt - det hoppas vi - för unionen att göra sig hörd på den internationella scenen, med en gemensam röst. Det sades nyss att det har gjorts framsteg i frågor om utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är uppenbart. Men det räcker troligen inte med enbart instrumenten. Instrumenten finns. Det som behövs är en politisk vilja att agera i utrikespolitiska frågor, och det är en annan sak.
Det som troligen är beklagligt är att resultaten, ur institutionell synvinkel - och Spaak påpekar detta -, har varit föga hoppingivande. Det är sant att parlamentet har uppnått en utvidgning av sina befogenheter utan tidigare motsvarighet, som medlagstiftare, men vissa viktiga problem är fortfarande olösta, vissa problem som har existerat länge, men som det inte fanns tid att lösa i Amsterdam, och det är skälet till att frågor som att öka antalet omröstningar med kvalificerad majoritet, röstvägningen i rådet eller antalet kommissionärer är olösta, och där finns således några ofullständiga ämnen. De är tydligt uppräknade i själva fördraget och alltså vet vi att detta kommer att kräva en ny regeringskonferens vilken dessutom bör genomföras snart.
Vi hoppas att Amsterdamfördraget snart träder i kraft. Men ännu har det inte gjort det, och därför är det kanske för tidigt att göra en utvärdering och skapa nya reformprojekt, men det är uppenbart att vi måste förbereda oss för att kunna svara, först och främst på de frågor som finns i fördraget, de saker som själva fördraget kräver att vi besvarar, det må gälla institutionella frågor - de jag nämnde nyss - eller säkerhetsfrågor, till exempel allt det som rör integrationen av Östeuropa i Europeiska unionen. Detta kommer också så småningom att kräva en regeringskonferens.
Det är också uppenbart att det behövs en sak till det, och det är att varje institution arbetar och genomför sin verksamhet i enlighet med fördraget, och strävar efter det som vi har upprepat så många gånger, det vill säga, effektiva och demokratiska framtidslösningar. I den meningen har kommissionen redan sagt, i Agenda 2000, att vi önskar att en ny regeringskonferens hålls omedelbart efter år 2000.
Å andra sidan är eurons införande, igångsättandet av utvidgningsförhandlingarna och Agenda 2000 också långsiktiga projekt som, även om de inleddes 1997, påverkar framtiden. I dessa frågor har vi arbetat i god harmoni mellan parlamentet och kommissionen.
Jag avslutar, herr ordförande. Det är uppenbart att dessa frågor klart går längre än ett kalenderårs och en mandatperiods ramar. Jag är säker på att dessa utmaningar - jag litar på det - kommer att finnas med i stats- och regeringschefernas reflektioner när de samlas i Pörtschach den 24 och 25, och vi hoppas att det under detta möte finns möjlighet att komma med en gemensam syn på Europeiska unionens uppgifter under 2000-talet.
Jag har inget mer att säga, bara ett ord - om ni tillåter. Hager nämnde tidigare ett dokument som han har begärt av kommissionen och som man inte har velat besvara. Jag ber er att ge mig er önskan så skall jag försöka ge ett omedelbart svar på denna fråga. Jag känner inte till vilka skäl som ligger bakom att man inte har tagit hänsyn till en begäran från en parlamentsledamot. Därför ställer jag mig till ert förfogande och skall med glädje försöka besvara frågan, eftersom det troligen har varit ett missförstånd till varför ni inte har fått något svar på er begäran. I vilket fall som helst är det enda jag kan säga att jag, eftersom jag har ordet just nu, även om jag kanske inte är den ansvariga kommissionären, med glädje erbjuder att försöka ge ett svar på den fråga som Hager har ställt.

Hager
Herr kommissionär! Jag tackar så hjärtligt för ert erbjudande. Men det handlar inte om att dokumentet inte lämnades ut, utan om det sätt på vilket det avslogs. Nämligen att man meddelar en ledamot att det regelbundet bedrivs ofog med kommissionens dokument och att den tjänsteman som handlägger ärendet anser att det som ledamöterna skulle göra med det " gick honom på nerverna" . Det var det jag protesterade mot, inte mot något annat. Men ni kan gärna få närmare upplysningar, jag vill bara inte gå in på det i här kammaren.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.15.

Multilateralt avtal för investeringar (MAI)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om det multilaterala avtalet för investeringar.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Asiens ekonomiska kris har påmint oss om att investeringar och andra finansiella flöden kan ha en dramatisk effekt på konkurrenskraftens tillväxt. Långsiktiga, högkvalitativa investeringar kan bidra till att förstärka ekonomier och är motsatsen till kortsiktiga spekulativa flöden. Sådana högkvalitativa investeringar är helt klart nödvändiga om utvecklingsländer skall gå framåt i en alltmer globaliserad värld. Investeringar har redan bidragit stort till världens ekonomiska tillväxt och fördelarna är oräkneliga. Europeiska gemenskapen är världens största utrikesinvesterare. Utvecklingsländerna emottar färskt kapital, teknik och kunnande, och investerarna själva får tillträde till nya marknader.
Investeringar kan föra med sig en höjning av lokala arbetarskydds- och miljöstandarder, snarare än en sänkning av dessa. Vi har också frågan om utrotningen av korrumption och oacceptabla affärsmetoder. Den öppenhet och insyn som varje form av generella ramar för regler skulle föra med sig inom detta område skulle vara till stor hjälp för att bekämpa korrumption, oacceptabla metoder och svågerpolitik generellt.
Trots att investeringsbeslut slutligen fattas av privata företag, spelar det politiska klimatet en stor roll. Förutsägbara och genomblickbara lagar och förordningar erbjuder utsikter till större investeringsflöden, lägre riskpremier och högre avkastning. För närvarande bestäms investeringsreglerna av ett komplicerat nätverk av bilaterala och regionala fördrag. Trots att dessa är viktiga, saknar de många av de egenskaper som krävs för att skapa genomblickbara, regelbaserade ramar. Dessutom är de långt ifrån heltäckande. Frågan är: hur bör man handskas med denna situation?
Jag har alltid ansett att WTO är det bästa forumet på lång sikt för arbete med att skapa förutsägbara ramar för investeringsregler. Det finns redan ett antal WTO-regler. I synnerhet Uruguay-rundans avtal om handelsrelaterade investeringsåtgärder, som påverkar investeringar. Ytterligare arbete skulle därför inte innebära en start från grunden för WTO, trots att det skulle ge möjligheter till utvidgning av de befintliga reglerna på ett sätt som direkt skulle gynna både Europeiska unionen och utvecklingsländer.
I detta sammanhang stödde jag starkt det beslut som togs i december 1996 vid WTO: s ministermöte i Singapore för att upprätta en arbetsgrupp för investeringar inom WTO för att undersöka relationerna mellan handel och investeringar. Jag anser det vara viktigt, när vi går mot WTO: s ministermöte nästa höst, att vi fortsätter att utöva påtryckningar för att frågan om investeringsregler skall tacklas på ett grundligt sätt inom WTO.
Under tiden har givetvis förhandlingar bedrivits om ett multilateralt avtal om investering, MAI, sedan 1995 inom ramen för OECD. EG och dess medlemsstater har deltagit i dessa förhandlingar på basen av en strategi antagen av rådet i april 1995 och godkänd av Europaparlamentet i dess resolution den 14 december 1995.
I mars svarade jag på betänkandet från Kreissl-Dörfler genom att redogöra för förhandlingsläget vid den tidpunkten. Sedan dess har OECD: s ministrar beslutat i april om en period av undersökningar och vidare samråd med det civila samhället, med tanke på bland annat ekonomiska frågor och politiska, sociala och kulturella effekter. Som en del av denna process har kommissionen och rådet samrått med europeisk industri, fackförbund och en rad frivilligorganisationer, inklusive dem med speciellt intresse för de miljömässiga, utvecklingsmässiga och kulturella aspekterna av MAI. Dessa möjliggjorde diskussioner om vissa nyckelaspekter av det aktuella förslaget. Vi kunde försäkra frivilligorganisationerna och andra om att, till exempel, det inte är är målet att låta MAI undergräva det nationella iakttagandet av internationellt överenskomna centrala standarder för arbetarskydd, såsom dessa fastställts av ILO-konventioner, eller att försvaga iakttagandet av internationellt överenskomna miljöstandarder. Vi kunde också försäkra frivilligorganisationerna om att vi gällande kulturella frågor beslutsamt skall försvara gemenskapens modeller för framtiden, inklusive resultatet av Uruguay-rundan om audiovisuella frågor.
Jag anser att denna dialog, och parallella dialoger som förts av medlemsstaterna med det civila samhällethar kommit en bit på väg för att försäkra de som inledningsvis ifrågasatte MAI: s effekter på arbetsmarknads-, miljö-, kulturella samt andra allmänpolitiska frågor.
Icke desto mindre fortsätter MAI-förhandlingarna förstås att skapa starka känslor i vissa läger och i vissa medlemsstater. I synnerhet förra onsdagen, 14 oktober, deklarerade Frankrikes premiärminister som svar på en parlamentsfråga att Frankrike skall dra sig ur förhandlingarna. Som ett resultat kommer OECD: s förhandlingsgrupp inte att sammanträda som planerat denna vecka. I stället kommer samråd att äga rum under OECD: s vice generalsekreterares ordförandeskap i Paris i dag med deltagande av kommissionen och medlemsstaterna. En samordning av EU: s gemensamma ståndpunkt avseende MAI-förhandlingarna är fortfarande under behandling. Vi noterar den franska regeringens ståndpunkt, om vilken den står i kontakt med kommissionen och samtliga medlemsstater, och förväntar oss att följderna kommer att diskuteras av rådet i sinom tid. Vi måste helt klart överväga, givet de mål som angivits i det enhälligt godkända mandatet från 1995, vad som nu är den bästa vägen framåt för det framtida arbetet gällande handel och investering, imklusive MAI.
Låt mig emellertid ge er mina egna synpunkter på denna fråga. Det tycks mig som om vi gjort konkreta och stora ansträngningar för att uppnå det slag av genomblickbara ramar inom OECD som skulle gynna både de europeiska ekonomierna såväl som de andra deltagarna i MAI. MAI-förhandlingarna har redan gjort mycket för att bana väg för investeringar och för att belysa de frågor som har en nyckelroll för EU, inklusive det civila samhället. Icke desto mindre har jag alltid ansett att WTO är det bästa forumet på lång sikt för detta arbete, för vilket MAI redan har tillhandahållit värdefulla vägvisare. Under rådande förhållanden ser chanserna till att slutföra de pågående MAI-förhandlingarna på ett framgångsrikt sätt ärligt talat inte särskilt lovande ut, för att uttrycka det milt.
Kommissionen och medlemsstaterna måste emellertid fortsätta att kollektivt diskutera resultaten av våra kontakter med det civila samhället, och väga dem mot målen i det ursprungliga förhandlingsmandat som godkändes av ministerrådet.
Jag kommer, givetvis, att hålla parlamentet och rådet nära underrättat om utvecklingen gällande dessa viktiga frågor.

Mann, Erika
Herr ordförande, Sir Leon Brittan! Ni har skildrat bakgrunden mot vilken vi än en gång debatterar om det multilaterala avtalet för investeringar, och ni har också skildrat de olika ståndpunkterna och intressena som till en del är mycket olika. Vidare har ni berört den ståndpunkt som Frankrike har formulerat, samt Kreissl-Dörflers betänkande.
Låt mig säga några få saker. De gäller alla en aspekt som ni har berört. Vilken strategi bör vi egentligen formulera för framtiden med hänsyn till denna situation? Det är den enda intressanta fråga, som praktiskt taget återstår. Liksom ni är jag för övrigt - och detta är min personliga åsikt; jag vill inte påstå att jag där delar majoritetens åsikt i min grupp - av den åsikten att vi behöver ett internationellt avtal om investeringar och att detta borde ha en hög skyddsnivå, och jag är för övrigt tacksam för hur kommissionen har formulerat och utarbetat Reijo-klausulen just i detta sammanhang - det var en framgång! Inte desto mindre har vi gjort fel, och dessa fel bör vi lära oss av, eftersom vi kommer att ha nya förhandlingsrundor - ni har nämnt det - förhoppningsvis inom ramen för WTO, och eftersom vi dessutom kommer att öppna nästa WTO-runda. Vad jag anar och befarar är att den stora osäkerheten och den omfattande kritiken som kommer - delvis med all rätt - har att göra med två aspekter.
Det första är följande: Det finns en tilltagande osäkerhet, och man får i ökande utsträckning den känslan att globaliseringen eller de internationella tendenser, de internationella institutioner som existerar, urholkar den nationella suveräniteten. Det ser vi på den amerikanska sidan, och en liknande trend ser vi hos oss. Vi följer ju ofta efter amerikanerna, och jag tycker det verkar som om vi här också skulle följa efter amerikanerna i stället för att bemöta dem, vilket - tror jag - skulle vara bättre ur europeisk synpunkt. Ni har rätt, ni sade att det egentligen måste ligga i vårt intresse att stärka Europas internationella ställning, och därför skulle detta vara ett sätt att göra det.
Men den andra svårigheten, som jag också ser, är att vi inte kan hantera ömtåliga frågor på rätt sätt. Vi har inte lärt oss att alltid ta upp känsliga frågor som kultur, miljö, jordbrukspolitik när vi deltar i internationella förhandlingar, utan vi diskuterar dem enbart på ett negativt sätt. Vi säger alltid enbart att vi inte vill att de skall tas upp, vilket också är riktigt, vi vill att acquis communautaire skall behållas, vilket också är riktigt, det är vår ståndpunkt. Men vi har en permanent farhåga för att internationella överenskommelser tjänar till att successivt urholka oss - eftersom de andra, våra motståndare så att säga, är smarta. Vi antar alltid att de är smartare än vi, Europeiska unionen. Jag tror att vi här måste lära oss att hantera detta med hjälp av en mycket öppen strategi och kanske också förmedla det intrycket att både Europeiska kommissionen och för övrigt också Europaparlamentet klarar av att formulera mycket bra och bestämda europeiska ståndpunkter.
En sista punkt - jag är också oroad för att om vi inte klarar av det här, så kommer de icke-statliga organisationerna att i ökande utsträckning ta över parlamentariska funktioner, och det är något som jag inte skulle vilja, eftersom jag fortfarande i själ och hjärta tror på en parlamentarisk demokrati.

Kittelmann
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tar först upp det principiella uttalandet från Mann, som gjorde ett personligt påpekande för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, nämligen att vi behöver ett internationellt avtal om investeringar. Vi borde inte bara prata om det, utan vi behöver det. Globalisering och mycket annat, som man hyser farhågor inför, betyder ju omvänt en trygghet mot att det blir en felaktig utveckling. Var och en som vill att det skall investeras i tredje världen, måste också se till att de som investerar och satsar sina pengar - just med tanke på den erfarenhet som vi t.ex. har gjort med asienkrisen - får ett skydd för investeringar. Vi måste också sluta med att göra en ideologi av det. Jag kan ju förstå det, även här i Europaparlamentet vänder och vrider man väldigt på problemen, och överallt ser man djävulen titta fram någonstans. Nej, det är nödvändigt med ett internationellt avtal om investeringar. Därför säger Europeiska folkpartiets grupp det helt klart: Vi behöver en multilateral överenskommelse.
För det andra måste det gälla att jämna ut en bestående obalans mellan rätter och plikter för investerarna. Europaparlamentet - och Sir Leon Brittan, ni uppskattar när man berömmer er, jag gör det också här - måste vara helt inkopplat i denna fråga, vad ni än gör. Jag vill dessutom förklara att vi klart och tydligt har sagt att det är nödvändigt att snart avsluta förhandlingarna i WTO. Parallellt med detta måste man tänka efter inom OECD. Ty det är ändå legitimt att vi i OECD tänker efter hur det kan se ut i WTO: 134 länder i WTO, när skall man då kunna uppnå någon framgång, om man inte är beredd att även utforma en ram.
Ett sista påpekande: Den franska regeringen är en suverän regering. Den må låta sig drivas in i hörnet av De gröna, hur den vill. Men när allt kommer omkring kan den som industrination alls inte komma ifrån att här lämna ett klart erkännande av det som vi gemensamt vill. Därför skulle det glädja mig om vi bland grupperna på ett något lugnare och mer lidelsefritt vis kan diskutera hur det skall kunna göras på bästa sätt.

De Clercq
Herr ordförande! Med det multilaterala avtalet vill man öka friheten för internationella investeringar, skydda dem och skapa en mekanism för tvister mellan regeringar och investerare. Allt sammantaget något positivt tycker jag, av olika skäl.
För det första blir det slut på de över 1 800 bilaterala avtalen angående utländska investeringar. De skulle alltså ersättas med ett stort och tydligt avtal. Det skall ge en mer rättssäker ram och alltså leda till en utökning av investeringskonceptet, vilket i det stora hela leder till mer ekonomisk tillväxt och välfärd.
För det andra tycker jag det verkar vara logiskt att ett multinationellt avtal avseende handel skulle kompletteras med ett multinationellt avtal avseende investeringar. Handel och investeringar är ju nära förbundna med varandra. Cui bono: vem tjänar på det? I första hand de multinationella företagen. Och varför inte? Har inte de rätt till en jämlik behandling precis som en vanlig medborgare? Alltså även rätt till skydd och skadestånd vid exproprieringar eller andra egendomsberövande åtgärder? Även utvecklingsländerna skulle tjäna på det här avtalet. Utländska investeringar skapar arbetstillfällen på platser där de annars inte skulle finnas. Dessutom skapar tillväxten i de nya genom utländska investeringar, bl.a. av multinationella företag, pådrivna exportsektorerna spill over -effekter för hela ekonomin. Det bekräftas för övrigt av fakta. Ett exempel bara, löneökningen i Taiwan och Sydkorea. Medan arbetarnas timlöner år 1975 i genomsnitt låg på 6 procent av lönerna i Förenta staterna, så hade de 1995 stigit till 34 respektive 43 procent. Den positiva utvecklingen är en direkt följd av investeringarna.
Det finns självfallet missförhållanden. Det har dock inget att göra med investeringsavtalet. Det finns naturligtvis länder som för att locka till sig investeringar inte alls bryr sig om sociala normer och miljönormer. De länderna behöver inte heller avtalet eftersom det oftast handlar om diktatoriska regimer. Det är alltså ingen lösning att urholka eller motverka det multilaterala avtalet, utan lösningen står snarare att finna i politisk demokratisering av de här regimerna. Vad som behövs förutom den ekonomiska liberaliseringen är med andra ord en politisk liberalisering eller förutom MAI så behövs det ett MAD, ett multilateralt avtal om demokrati.
Slutsatsen är att det mesta av kritiken är överdriven, ja orättfärdig, även om förslaget till avtal säkerligen har vissa brister. Utvecklingsländerna måste vara direkt engagerade i avtalsförhandlingarna. Det bör rekommenderas att förhandlingarna i fortsättningen förs inom ramen för Världshandelsorganisationen och att MAI görs rörligt i enlighet med Världshandelsorganisationens principer. Förfarandet vid tvister måste bli mer balanserat, så att även värdlandet får möjlighet att anklaga investerarna.
Ett sista ord. Vi tycker det är nödvändigt att demokratisera MAI och anpassa det nuvarande textförslaget på vissa punkter. För övrigt, så är jag fortfarande övertygad om att ett avtal om internationella investeringar måste komma så snart som möjligt.

Guinebertière
Herr ordförande! Under de senaste tio åren har tillväxten, när det gäller direkta investeringar, ökat dubbelt så mycket som världshandeln. Det gäller alla produkter och alla ekonomiska sektorer, och man har därför sedan 1990-talets början fört fram idén om ett multilateralt avtal om investeringar, eller MAI.
Men även om det är uppenbart att behovet av en multilateral ram blir allt större, vilket tidigare talare också sagt, måste man konstatera att Förenta staterna alltid förespråkat förhandlingar inom OECD, mellan industriländer, medan Europeiska unionen försöker föra upp dem till WTO: s nivå, en världsorganisation som innefattar samtliga länder som berörs av dessa investeringar, inbegripet utvecklingsländerna.
MAI består i att skydda investerarnas rättigheter och säkerställa deras regler för verksamheten. Men de framlagda förslagen respekterar inte det kulturella undantag som Europa kämpat för inom GATT. De respekterar inte den integrationsprocess som tillämpas av unionen, för att länderna i Central- och Östeuropa successivt skall bli medlemmar i den europeiska inre marknaden. De respekterar inte heller de sociala och miljömässiga normer som unionen ställer upp, och inte heller den suveräna rätten för Europeiska unionens stater att fastställa dem. Slutligen skulle man i avtalet vilja föra in ett erkännande av de amerikanska extraterritoriella lagarna, vilkas blinda tillämpning vi ifrågasätter.
Inom vilken ram bör man då fortsätta eller avbryta dessa förhandlingar? Inom OECD förhandlar varje stat i eget namn och Förenta staterna försöker på så sätt att splittra unionens stater. Om däremot unionen ger Sir Leon Brittan förhandlingsmandat i frågan inom ramen för WTO, och det är vår önskan, bör detta mandat inbegripa undantagsklausuler, bl.a. den om kulturellt undantag som genom stor kamp tvingades fram av regeringen Baladur 1994, samt de övriga klausuler vi inte vill ha. Hur kan man undgå att förstå att Förenta staterna via OECD försöker att med ena handen ta tillbaka det de med den andra handen givit till GATT, och att de försöker krossa våra sociala och miljömässiga regler, för att hela tiden närma sig en fullständig liberalism. UPE-gruppens ståndpunkt är att vi skall fortsätta inom Världshandelsorganisationen.

Moreau
Herr ordförande! Jag konstaterar att kommissionen envisas med att stödja MAI: s filosofi, som ger alla rättigheter till de privata investerarna och alla skyldigheter till staterna och placerar våra länder under Förenta staternas dominans. Jag vill påminna om att parlamentet den 11 mars förra året bad regeringarna att inte acceptera MAI i dess nuvarande form. Detta förslag till fördrag medförde en omfattande mobilisering av de framstegsvänliga krafterna och kreatörerna i våra länder som givit resultat. Efter det att förhandlingarna skjutits upp i sex månader ansåg den franska regeringen för sin del, genom sin premiärminister, att detta avtal inte var möjligt att förbättra och meddelade att Frankrike inte skulle återuppta förhandlingarna om MAI. Herr kommissionär! Jag skulle önska att ni tar tillbaka den nedsättande bedömning ni gjorde av den franska regeringen.
Detta viktiga beslut kan tjäna som förebild för alla regeringar som månar om sin suveränitet. Men att man lyckats får inte leda till att man släpper på vaksamheten. MAI skall inte ersättas av en ny variant som inspirerats av samma principer, såsom PET som förhandlades fram av er, Sir Leon Brittan, utan mandat, i London den 18 maj i år, vilket förefaller mig vara minst sagt missbruk av ställning. Frankrike hade redan angivit att vi inte var intresserade av denna förhandling. Jag ställer därför frågan, och jag skulle denna gång vilja få ett svar: vilket värde kan egentligen ett utlåtande ha som gjorts av en enda kommissionär utan mandat från medlemsstaterna?
Innehållet i MAI skall alltså ställas åt sidan. Alla nya förhandlingar bör genomföras utifrån en helt ny grund, inom en annan ram än OECD, som enbart innefattar de rikaste länderna. Man måste erkänna staternas suveränitet i deras val av utveckling samt social, kulturell och skattemässig politik. Det är inte de amerikanska eller japanska multinationella företagen som skall styra världen, utan regeringar som utsetts av folken. Invändningen mot liberalismen och viljan till förändring uttrycktes vid de senaste valen i Frankrike, Förenade kungariket, Sverige och Tyskland. Europeiska unionen och världsavtalen måste ta hänsyn till detta, annars kommer de att med kraft förkastas av folken. Slutligen bör nya förhandlingar, antingen inom FN eller WTO, genomföras öppet: folken, de folkvalda och föreningarna måste få kännedom om de stora frågorna som berör framtiden i deras länder.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Premiärminister Jospin har under den gångna veckan gjort det enda raka. Han tillkännagav att Frankrike drog sig ur OECD-förhandlingarna om MAI. Som föredragande av rätten rörande MAI gläder det mig utomordentligt, herr Kittelmann. I vår resolution från Europaparlamentet fastställdes i mars klart och tydligt att fördragsutkastet inte bara har tungt vägande brister, utan på många områden går det till och med åt alldeles fel håll, ty det prioriterar exempelvis investerarnas rätt över allt annat. Därför krävde vi att detta fördrag inte skulle undertecknas i det skick det var. Kommissionens svar på detta blev dock en otrolig besvikelse. Men, herr Rübig, Europaparlamentets resolution, den breda internationella mobiliseringen av hundratals, om inte tusentals grupper av intresserade medborgare, icke-statliga organisationer och fackföreningar i Europa och över hela världen, har haft sin verkan, likaså Lalumières väl underbyggda betänkande till den franska regeringen och även de viktiga signaler som utgick från de franska Gröna.
Sir Leon Brittan, ni har nu ett entydigt belägg för att europeiska politiker, europeiska regeringar och det europeiska civila samhället inte samtycker till er frihandelskurs! Av detta kan ni dra konsekvenserna och begrava MAI, dvs. lägga det till handlingarna. Jospin sade förra veckan mycket riktigt att detta MAI inte kan reformeras. Därför är det heller inte någon mening med att snarast överföra det till WTO. Ty WTO är allt annat än demokratiskt och behöver själv reformeras med det snaraste. Utvecklingsländerna skulle nu än en gång bli lurade på konfekten, med fatala följder för dem. Trots detta är en sak klar - pass upp nu, mina herrar - vi behöver en internationell fördragsmekanism för att reglera och kontrollera de språngartat växande investeringarna. De avgörande frågorna är dock: Vem deltar i förhandlingarna? Får svagare partier en jämlik medbestämmanderätt? Har alla berörda parlament inklusive Europaparlamentet en medbeslutanderätt, och vad innebär den i så fall? Detta är dock avgörande. Därför får denna överenskommelse inte riva ned miljöstandarder och sociala normer. Politisk ekonomisk styrning måste fastslås skriftligen och demokratisk kontroll måste göras till norm. Sir Leon, var vänlig och meddela det i Paris.
Eftersom ni alltid framhäver utvecklingsländerna: De var ju inte alls med vid förhandlingsbordet. Var snäll och läs texterna först!

Sainjon
Herr ordförande! MAI-avtalet såsom det utformades av OECD är dödsdömt. Låt oss inte leka med orden eller förlora tid på en text som inte längre är trovärdig. Frankrike förkastade, med rätta, definitivt detta MAI-avtal, till följd av det utmärkta betänkandet från Lalumière som visade i hur stor utsträckning detta pseudo-avtal försökte ge dödsstöten till de sociala, kulturella och miljömässiga erfarenheterna. Och ännu bättre, Frankrike sade högt vad ett antal europeiska regeringar, fackföreningar, icke-statliga organisationer och t.o.m. kommissionsledamöter tänker tyst.
Strålkastarna riktas sedan en tid tillbaka på MAI. Men hur många avtal av denna typ som utarbetats av OECD har inte visat sig omöjliga att tillämpa? Jag tänker t.ex. på varvsindustrin. De var omöjliga att tillämpa eftersom de förberetts i dunkel av människor som är totalt avskurna från verkligheten. Sannolikt mycket kompetenta människor, men kanske alltför säkra på sig själva, så till den grad att de tar över från de politiskt ansvariga och fattar de beslut som åligger politikerna. Det medför att denna typ av institution driver vind för våg och teknokratin vinner över politiken, och i slutändan över demokratin.
Det är anledningen till att jag personligen ifrågasätter OECD: s roll, och jag tror att man i dag inte längre får tveka att ställa frågan om dess fortsatta existens. Vet ni, herr ordförande, Châteu de la Muette i Paris som är säte för denna organisation har kanske i dag blivit vad Bastiljen var i slutet av 1700-talet, nämligen en symbol som förlorat all sin betydelse. Jag är personligen övertygad om att en upplösning av OECD absolut måste åtföljas av en förstärkning av WTO. Det är där och ingen annanstans som denna typ av debatt om investeringar skall föras. Men om vi vill vara så effektiva som möjligt - och här tänker jag särskilt på förhandlingarna inför det tjugonde århundradet - måste vi fundera över den demokratiska kontrollen av Världshandelsorganisationen.
Jag önskar därför att vårt parlament beslutar att inrätta ett kraftfullt utskott som är fullständigt delaktigt i uppföljningen av WTO: s arbete, på samma sätt som inom den amerikanska senaten. Om den franska regeringen givit dödsstöten till OECD: s uppfattning om MAI är det för att bättre kunna bygga upp en ny dialog, som denna gång omfattar aktörer, såväl stora som små, som deltar i ekonomins internationalisering. Ännu en gång, herr ordförande, detta bör ske inom WTO och ingen annanstans.

Souchet
Herr ordförande! Jag lyssnade uppmärksamt till kommissionär Brittan, men jag skulle vilja erinra om att vi var bland de första att varna opinionen för det fördärvliga i MAI-projektet som utarbetats av OECD, bl.a. därför att det ifrågasatte staternas nödvändiga reglerande roll, inrättade en ny juridisk hierarki bland de internationella aktörerna genom att gynna investerarna, och slutligen uteslöt utvecklingsländerna från förhandlingarna.
Jag skulle vilja välkomna alla initiativ inom och utom parlamentet, däribland Lannoyes, som jag instämmer i och som lyckats mobilisera en stor del av den europeiska politiska klassen, mot ett förslag till avtal som är orimligt och omöjligt att förbättra. Såsom det utarbetats skulle det i praktiken ha förbjudit oss att försvara stora europeiska intressen och särarter (kulturella undantag, höga sociala och miljömässiga normer, oförmåga att acceptera extraterritoriell lagstiftning). Jag tror att dessa initiativ bidrog till hur vissa medlemsstaters ståndpunkt utvecklades, däribland Frankrikes, och det gläder mig!
Fastställandet av en tydlig rättslig ram samt harmoniserade och kompletta spelregler skulle sannolikt vara mycket användbart, och vissa medlemsstater anser att förhandlingarna skall återupptas, men på helt nya grunder och inom en lämplig ram, dvs. där alla aktörer deltar. Det är inte alls några starka reaktioner, herr kommissionär!
Debatten måste därför förflyttas från OECD mot WTO. Men WTO: s regler, det får vi inte glömma, innefattar inte de sociala och miljömässiga frågor som våra folk fäster särskild stor betydelse vid. Vi måste därför på nytt visa prov på stor försiktighet: rådet måste vara mycket exakt i upprättandet av det nya mandatet till kommissionen och vi, Europaparlamentet och de nationella parlamenten, måste stå vid rådets sida för att noggrant kontrollera tillämpningen, så att investeringsflödena på lång sikt går åt ett håll som är till nytta för våra befolkningar.

Kronberger
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Först försökte man i flera år att bakom stängda dörrar utarbeta en internationell överenskommelse, som hade som syfte att uppnå en absolut dominans för finanskapitalet. Till att börja med misslyckades försöket på grund av en indiskretion i Kanada misslyckades försöket. Det var ett försök att koppla bort nationell och social lagstiftning respektive miljölagstiftning, som man hade kämpat till sig under flera års processer.
MAI-programmet har en struktur som har påvisat för alla demokrater hur snabbt demokratiska grundläggande rättigheter kan gå förlorade. Vi står över hela världen inför en gigantisk omfördelning. Multinationella koncerner gör i dag inte i första hand sina vinster med hjälp av produktion, utan upp till 70 procent genom penningspekulation. Det är ett system som med naturnödvändighet kommer att gå snett, och delvis redan går snett, och som leder till massarbetslöshet och masselände till gagn för några få.
MAI var ett instrument för att ta bort även den minimala risk som var förbunden med denna spekulation, och för att undergräva nationalstaternas sista suveränitet.
Ni är osäkra. Därför måste ni störa. Jag är säker på min sak. Därför behöver jag inte störa er!

Mutin
Herr ordförande! Man skulle kunna reducera MAI till en enkel formulering: alla rättigheter till de multinationella företagen, alla skyldigheter till staterna. Men i en tid när de multinationella företagen har större budgetar än vissa stater inom Europeiska unionen, är jag inte säker på att det är dessa företag som behöver skyddas, såsom De Clercq kräver.
Vårt parlament skall ha all heder av att ha diskuterat och sedan röstat för Kreissl-Dörflers betänkande, som gjorde det möjligt att varna våra stater genom att visa vilka faror som det multilaterala investeringsavtalet innebär för själva demokratin. Även om det i Frankrike var kulturens män och kvinnor som omedelbart reagerade för att bevara det kulturella undantaget, märkte man mycket snabbt att MAI ingrep inom alla områden och att när avtalet en gång var undertecknat kunde ett nationellt parlament inte längre i framtiden anta en text som inte överensstämmer med bestämmelserna i MAI.
Såsom premiärminister Lionel Jospin sade gäller stridigheterna kring avtalet inte sektoriella eller tekniska aspekter. De gäller själva uppfattningen av denna förhandling och de medför grundläggande problem avseende suveräniteten för staterna, som uppmanas att göra oåterkalleliga åtaganden. Oåterkalleliga! Vad tjänar det då till att byta regering, rösta eller ändra politik, om allt redan fastställs någon annanstans.
Det är en sak att godkänna delegationer för suveräniteten inom ramen för gemenskapen, i en process som kontrolleras av staterna, i ett historiskt äventyr, såsom vi uppfattar det, såsom vi formar det nu och som är mycket viktigt för oss. Det är något helt annat att tillåta att suveräniteten skall överges till förmån för privata intressen. För oss som bedrivit en kampanj mot MAI innebär Lionel Jospins beslut att lämna förhandlingsbordet också en stor tillfredsställelse, och det handlar inte om starka reaktioner, som Brittan säger. Det handlar om ett beslut efter moget övervägande, och som fattats efter det utmärkta arbete som utförts av vår kollega Lalumière.
Betyder det att vi är emot varje form av avtal? Nej. Men vi önskar starkt att inget av dem som syns vid horisonten, vare sig de kallas MAI, ny transatlantisk marknad, eller transatlantiskt ekonomiskt partnerskap, kokas ihop i hemlighet och innebär att folkens rättigheter överges, till förmån för privata finansiella intressen. Måtte de kommande debatterna ägnas åt t.ex. WTO där utvecklingsländerna kan uttrycka sig och där de inte längre ställs inför fullbordat faktum. Måtte helt enkelt demokratin få en mening och en framtid.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionär Leon Brittans uttalande. Kritiken av MAI bygger i mycket på felaktiga uppfattningar. Det är inte fråga om att skapa några privilegier för utländska investeringar, utan det handlar om att få garantier för lika behandling. Ett land kan exempelvis enligt ett investeringsskyddsavtal anta vilka miljöregler det vill, så länge dessa miljöregler inte utnyttjas för att diskriminera utländska investeringar. Till skillnad från vad vissa kritiker tycks tro innebär inte MAI att korta kapitalrörelser skulle underlättas. Syftet är i stället det omvända, nämligen att möjliggöra långsiktiga investeringar. Sådana investeringar är särskilt för underutvecklade länder ofta bättre än kortsiktig upplåning eller rena portföljinvesteringar från utlandet. Sådant kort kapital kan i ett osäkert ekonomiskt läge snabbt flytta iväg, som vi vet, och därmed utlösa svåra processer. Eftersom det vanligen är de bästa företagen som överhuvudtaget kan ägna sig åt utländska investeringar, är det också sannolikt att dessa företag erbjuder bättre sociala villkor. De ger vanligen överföring av know-how och teknik samt bättre stöd till långsiktig utveckling än t.ex. offentliga transfereringar gör.
Det finns mer än 1 600 bilaterala investeringsskyddsavtal. Ett MAI kan ersätta denna snårskog med något mer transparent. Länder som inte vill ansluta sig behöver inte heller göra det. I den mån kritiken av MAI leder till att denna förhandling läggs ned, drabbas inte minst långsiktiga investeringar i u-länderna. Så skulle det i än högre grad bli om ett omförhandlat MAI i stället för icke-diskriminering skulle innebära vad vissa kritiker synes önska, nämligen att utländska företag åläggs större krav än inhemska. Eftersom man inte kan tvinga fram privata investeringar, skulle flödet komma att strypas till allmän nackdel.
Eftersom många u-länder i dag är så angelägna om att locka till sig utländska investeringar att de erbjuder subventioner till utländska företag, skulle ett avtal som i stället innebär extra belastningar motverka u-ländernas strävanden att göra sig attraktiva. Själva syftet med att förhindra ett MAI från en del håll är för många kritiker i industriländerna kanske just att hindra internationella investeringar. Många tror exempelvis att om företagen inte kan investera utomlands, så kommer de i stället att investera hemma. Sådan protektionism kan emellertid få motsatt verkan. Företag som inte kan investera utomlands, t.ex. för att stödja marknadssatsningar, kan ha svårigheter att utvecklas överhuvudtaget även på hemmafronten. Kanske var det ett misstag från början att förlägga dessa förhandlingar till OECD, en organisation som utgör en begränsad medlemskrets med bara en handfull utvecklingsländer, vilket ju kan föda misstankar. Förhandlingarna kan sannolikt, som kommissionär Leon Brittan sade, bättre hanteras i Världshandelsorganisationen, även om det där framför allt gäller handel snarare än investeringar.

Sjöstedt
Herr ordförande! Den franska regeringens beslut att dra sig ur MAI-förhandlingarna inom OECD är verkligen ett modigt beslut och ett mycket glädjande beslut, bland annat eftersom det avtal som höll på att arbetas fram var helt oacceptabelt när det ensidigt gav rättigheter till transnationella företag på demokratins bekostnad, men också för att det franska beslutet visar att demokratin faktiskt fungerar, att folkviljan kan få genomslag. Det finns inget som säger att allt måste vara ultraliberalism och att allting måste gå de transnationella företagens väg. Därför är det franska beslutet så viktigt. Det konstiga är att det inte är fler länder inom EU med regeringar som kallar sig " vänsterregeringar" som har följt det franska exemplet, t.ex. den svenska regeringen. I stället har de accepterat den grundfilosofi som finns inom MAI-avtalet.
Nu är det dags att makulera det förslag som har funnits och börja om från början med andra och mer sociala och miljöriktiga utgångspunkter, att börja om inom ett forum som ger utrymme för tredje världens länder.

Lannoye
Herr ordförande! Jag tror att de besvärjande talen om liberalismens fördelar inte kan få ett uppenbarligen mycket sjukt förslag att tillfriskna.
Efter den franska regeringens beslut att lämna förhandlingarna förefaller det mig ganska klart att de politiska villkoren för att fortsätta förhandlingarna inte längre är uppfyllda. Jag vill fästa er uppmärksamhet på att den franska regeringen inte är ensam. Den belgiska regeringen är mycket vacklande efter det som hände i Paris, och den framtida tyska regeringen ifrågasätter också om det är relevant med ett projekt som har så många brister.
Man talar om att överföra förhandlingarna till WTO. För det första skulle jag vilja erinra om att WTO inte är demokratins tempel och att de små staterna, de sydliga staterna, knappast har något att säga till om inom WTO. Man måste därför säkerligen även, såsom Sainjon föreslog, se över hur WTO fungerar.
Att flytta debatten hjälper inte mycket om man inte ändrar det grundläggande förslaget. I det hänseendet är jag mycket oroad av att under sammanträdena höra kommissionär Brittan upprepa att han hyser tilltro till det nuvarande förslagets förtjänster. Det nuvarande förslaget skulle jag schematiskt vilja beskriva med en bild. Jag anser personligen att det är en dålig film. På franska kallar vi det för en " skräpfilm" . Att byta dekor för inspelningen, tillföra statister i de viktigaste scenerna gör det inte till en bra film, särskilt om scenariot är detsamma, om filmstjärnorna alltid är desamma och om de multinationella företagen står för regin.
Jag tror därför att det, om det i framtiden blir förhandlingar inom en ny ram, krävs att villkoren för dessa förhandlingar diskuteras demokratiskt bland oss, och att kommissionär Brittan och Europeiska kommissionen har ett tydligt, demokratiskt kontrollerat mandat, annars riskerar vi verkligen att missta oss fullständigt i denna debatt.

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande! Det krävs absolut ett avtal om investeringar, men inte vilket avtal som helst. Det nuvarande förslaget till MAI-avtal är rena karikatyren, och bär ultraliberalismens märke. Man säger oss att det handlar om att skydda icke nationella investeringar, som skulle ha mycket att frukta från staterna. De icke nationella investerarna skulle ha möjlighet att motsätta sig all politik och alla regeringsåtgärder som skulle minska deras beräknade vinst. De skulle ha rätt till fullständigt och konstant skydd, vilket innebär ett absolut förbud för staterna, inte bara när det gäller eventuella nationaliseringsåtgärder, utan också alla åtgärder med motsvarande effekt, och dessutom en spärrklausul som skulle göra alla avregleringsåtgärder oåterkalleliga som beslutas av en regering.
Hur har man lyckats förhandla fram ett sådant monster? Trodde man inom OECD att det är vetenskapen och pengarna som styr freden i världen? Nej, världsfreden är resultatet av avtalet mellan de demokratiska stater som organiserar den och skyddar den. Inom ramen för denna fred kan investerarna blomstra, så länge de inte förstör, struntar i eller kringgår de demokratiska avtalen. Detta insåg naturligtvis den allmänna opinionen. På några veckor reste den sig mot detta rikt utsmyckade förslag till avtal, eftersom det handlade om att garantera att allt i framtiden skulle vara fritt och utan möjlighet till diskriminering, bortsett från några undantag, bl.a. kulturella och audiovisuella, som man skulle tillåta de stater som inte vet att uppföra sig, under förutsättning att de gör en formell ansökan.
När man säger att allt skall bli fritt och utan diskriminering för de utländska investerarna gäller det då icke-demokratiska stater också? Naturligtvis inte. Vi vet att de mycket väl kan underteckna fördrag utan någon som helst avsikt att respektera dem, även om man för krig mot dem. Vi närmar oss då den verkliga anledningen till denna förhandling. Det handlar egentligen om att underlätta utländska investeringar i utvecklade demokratiska länder, vare sig investeringarna härrör direkt från de multinationella företagen, eller indirekt från de olika maffiorna eller diktaturerna i världen. Men bland de demokratiska länder som avses, är det naturligtvis de inom Europeiska unionen som åsyftas, vilka utgör en enorm marknad som är på väg att organisera sig socialt, för att bli en ojämförbar demokratisk kraft i världen, som kan göra de mänskliga rättigheterna till den viktigaste punkten. Det är bara det att demokratin tar tid och att vi ännu inte fastställt alla miljönormer, alla våra regler för konsumentskydd och inte ens våra lägsta godtagbara sociala normer. Inte heller har vi tillräckligt starka centrala politiska institutioner, som kan se till att våra val respekteras och som kan bedriva förhandlingar med en röst. Man förstår därför att vissa har bråttom att skapa de villkor som skulle förstöra denna demokratiska konstruktion, genom att införa andra lagar, såsom pengarnas eller Förenta staternas.
Det är alltså ett mycket dåligt förslag. Det har bedrivits utanför det demokratiska samhället, vilket Lalumières betänkande tydligt visar. Detta dåliga förslag måste därför överges, inte p.g.a. en stark reaktion - Sir Brittan - utan för att börja om senare, t.ex. inom ramen för WTO.

Rübig
Högt ärade herr ordförande! Jag vill först tacka Sir Leon Brittan för att han orubbligt bidrar till att göra debatten saklig. Jag tror att det är viktigast att gå in på vad denna överenskommelse över huvud taget gäller. Herr Kreissl-Dörfler vill jag tacka för att han entydigt slår fast att det behövs en överenskommelse. Jag tror att vi också kan fastslå att det ställs ökade krav på politiken. Det sägs också alltid att vi måste få grepp om globaliseringen. Kittelmann har i dag också sagt att spelreglerna för den ökande världshandeln måste bestämmas även av oss i Europaparlamentet. Därför skulle jag vid detta tillfälle vilja dra en lans för det multilaterala investeringsavtalet, och jag tror att hela projektet borde avmystifieras. Ty det handlar här inte om något annat än att se till att utländska investerare och investeringar inte hamnar i ett sämre läge än de inhemska. Detta är kärnbudskapet, och jag tror att detta måste vi också alla erkänna. Vi vill säkra krävande normer, en förnuftig liberalisering av investeringsbestämmelserna och effektiva förfaranden för att bilägga tvister.
Jag tror att det på detta område är nödvändigt att man bilägger konflikter på ett tillfredsställande sätt. De löpande förhandlingarna om MAI har lett till ett ökande behov av information bland allmänheten. Man har också insett frågans betydelse. Gränsöverskridande investeringar har under tiden blivit den viktigaste motorn i världens ekonomi. Imponerande siffror belägger detta uttalande. Det årliga investeringsflödet steg under de senaste 13 åren 17 gånger, från 25 miljarder till 424 miljarder US dollar. Enbart i mitt hemland, i Österrike, utgörs 8 procent av bruttonationalprodukten av investeringar från utlandet. Det säkrar många arbetstillfällen. För att sådana investeringar skall kunna genomföras finns det över hela världen inte mindre än 1 500 bilaterala gällande överenskommelser. Då är det dock självklart att behovet av att skapa adekvata rättsliga ramar har ökat massivt. En rättslig ram som för övrigt har funnits alltsedan 1947 för handeln med varor, GATT-överenskommelsen och sedan 1995 för gränsöverskridande handel med tjänster.
Föreliggande utkast garanterar nu lika behandling för infödda medborgare och även principen om mest gynnade nation. Det ger t.ex. den franske företagaren den säkerheten att medtävlare på marknaden inte kan dra några konkurrensfördelar på grund av diskriminerande lokaliseringsfaktorer.

Schörling
Herr ordförande! Ett avtal som MAI skulle ju få konsekvenser för hela världen. Det är också därför som nästan hela världen har reagerat mot detta avtal. 560 organisationer från 67 olika länder har gått samman och i ett gemensamt upprop krävt att man får insyn, större öppenhet, friare diskussioner och medverkan från det civila samhället.
Jag vill gratulera alla, inklusive mina kolleger i Europaparlamentet, som har varit involverade och som har visat MAI: s rätta ansikte. Vad har vi då lärt oss av detta? Vad har kommissionen, förhandlarna, bl.a. kommissionär Leon Brittan, och kanske också Burenstam Linder, lärt sig av denna diskussion? Jo, att så här kan man helt enkelt inte gå till väga. Ett investeringsavtal får inte begränsa möjligheterna, utan skall tvärtom underlätta genomförandet av de internationella miljöavtal som man redan har bestämt sig för. Därför måste ett avtal klart ta ställning till att miljömålen är de övergripande målen. Likaså måste överenskommelser och planer från de stora FN-konferenserna vara det som är övergripande för internationella avtal även på investeringsområdet. Vidare måste det också slås fast att i ett multilateralt investeringsavtal måste mänskliga rättigheter gå före företagens rättigheter. Först då tror jag att ni kan få gehör för ett sådant avtal.

Brittan, Sir Leon
Det finns ett bredare samförstånd i denna fråga än vad de inblandade vill medge. Faktum är att de flesta människor, men samtliga av dem har inte talat, ser fördelarna med ett internationellt avtal om investering, och de gör det helt riktigt.
De gör det helt riktigt, eftersom det är en absurd felbeskrivning att framställa ett sådant avtal, förutsatt att det är av det rätta slaget, såsom någonting som helt enkelt bara gynnar de multinationella bolagen. Inte alls. Om vi bekymrar oss över dem som lider av Asienkrisen, om vi bekymrar oss över att det i ett land som Indonesien finns bokstavligt talat miljoner människor som nu befinner sig under fattigdomsstrecket på grund av krisen, då måste vi vara intresserade av att locka investeringar till dessa länder, eftersom detta är ett av sätten att återhämta sig. Det kommer inte att locka investeringar dit om det inte finns riktiga ramar för att göra det möjligt för människor att investera på ett säkert sätt. Detta är verklighetens situation. Man kan inte tvinga fram investeringar. Man kan göra vad som helst. Man kan skrika och ropa slogans i himmelens sky, men människor investerar inte om de inte tror på att det finns möjligheter att göra vinster. Detta är anledningen till att det ligger i världens fattigaste människors intressen att det finns fungerande ramar för investeringar. Detta betyder inte att det behövs ett avtal, vilket som helst. Frågan är vilken typ av avtal som behövs, och vilket är rätt forum.
Jag måste säga, i synnerhet till fru Moureau, att vissa människor som har talat som svar på ett uttalande från kommissionen tycks ha beslutat sig för vad de skall säga innan de har hört vad uttalandet innebar, och tycks ha fällt yttranden som uttalandet rakt inte givit anledning till. I synnerhet, jag sade detta redan i inledningen, vad oss anbelangar, bör det huvudsakliga forumet för ett sådant avtal vara WTO. Det huvudsakliga forumet för ett sådant avtal bör vara WTO, eftersom det är där som utvecklingsländerna är personligen närvarande och där som deras angelägenheter kan behandlas på ett fullständigt sätt. Jag sade detta mycket tydligt och jag har sagt detta många gånger tidigare. Mot den bakgrunden måste man givetvis se vad som har hänt inom OECD. Jag fällde inga nedsättande kommentarer om den franska regeringen. Om den ärade ledamoten hörde något sådant, hörde hon något som inte sades. Hon bör ta tillbaka detta, eftersom ingenting av det slaget sades.
Faktum är att vi nu måste överväga, på ett sansat sätt, om vi nu bör vända oss till WTO - vilket är troligt och som jag alltid har förordat, i vilket fall som helst - är verkligen en av de läxor som vi bör lära av de förhandlingar som ägde rum i OECD. Jag avvisar inte dessa förhandlingar såsom varande ogiltiga eller olämpliga. Faktum är att dessa förhandlingar inleddes mot bakgrund av ett mandat som stöddes enhälligt av medlemsstaterna, av vilka samtliga är demokratiska regeringar, och efter debatter också i detta parlament - inte genom efter något oansvarigt klartecken eller maktmissbruk från kommissionens sida. Detta är nonsens. Förra året kommenterade ministerrådet de framsteg som har gjorts och bad om att ytterligare framsteg skulle göras. Så det är inget eget upptåg som vi har gett oss in på, utan en ansvarsfull förhandling på en ansvarsfull plats. Det var legitimt för medlemsstaterna - inklusive vart och ett av dem - att anta att förhandlingen inom OECD skulle kunna utgöra en plattform från vilken man kunde gå vidare till en förhandling inom WTO, och detta har givit läxor som man bör dra lärdom av. Allt detta är klart och tydligt.
Jag har gjort det mycket klart i detta parlament gång på gång - och senast i dag, för dem som är villiga att lyssna - att vi, å medlemsstaterna i Europeiska unionens vägnar, inte var beredda att slutföra en förhandling och sluta ett avtal som inte gav tillräckligt skydd för den oro som uttryckts vad gäller miljön, för den oro som har uttryckts om audiovisuella och andra kulturella frågor och för den oro som uttryckts för iakttagandet av ILO: s arbetsstandarder.
Vi slutförde inte förhandlingen och vi kommer inte att slutföra förhandlingen utan att överväga medlemsstaternas berättigade oro över dessa frågor, eftersom detta var vad mandatet innebar. Den enda frågan var om huruvida det fanns en rimlig chans att slutföra förhandlingarna med ett godtagbart avtal eller inte. Jag tror aldrig att vi får veta svaret på den frågan, eftersom förhandlingarna troligen inte kommer att slutföras på detta sätt. Jag vet inte vad svaret skulle bli, men vad jag vet är att det finns absolut ingen grund för att påstå att kommissionen skulle uppnå ett avtal, när vi uttryckligen har sagt att vi inte skulle göra detta utan att uppfylla de legitima och rimliga krav som har uttryckts!
Nu kan det mycket väl bli så att scenen skiftar till WTO. Jag har sagt att vi i alla händelser ser på detta som ett forum att föredra och som en plats där denna typ av förhandlingar huvudsakligen bör ske. För att uppnå detta måste vi övertyga samtliga om att det bör bli en ny millenniumrunda, och vi måste övertyga människor om att en förhandling om investeringar bör äga rum inom ramen för denna.
Vi kommer att kunna genomföra detta och vi kommer att vara ansvariga inför de demokratiskt valda regeringarna inom Europeiska unionen och, vilket så generöst har uttryckts av åtminstone en talare, kommissionen accepterar sitt ansvar också inför Europaparlamentet.
Jag måste nämna en sak, och en sak som har nämnts och som är farlig, är att det har förekommit mycket tal om suveränitet. Vad betyder det? Vad gäller suveränitet, så är samtliga internationella avtal på vilket område som helst ett accepterande av en begränsning av suveräniteten. Det avtal som upprättar Europeiska unionen är ett uttryck för begränsad suveränitet. Maastrichtavtalet begränsar suveräniteten, Amsterdamfördraget begränsar suveräniteten, men detta görs av demokratiskt valda regeringar med stöd av demokratiskt valda parlament, eftersom dessa anser att vi internationellt kan uppnå ett avtal som gynnar oss, och därigenom åstadkomma någonting som inte kan åstadkommas av enstaka regeringar som agerar på egen hand.
Om man tar detta argument om suveränitet eller au pied de la lettre på det sätt på vilket man argumenterat idag, kan man aldrig få till stånd ett internationellt avtal om någonting. Givetvis kan man vilja ha bestämmelser i avtal som tillåter ett utträde vid ett särskilt tillfälle eller under speciella villkor. Detta är rimligt och det kan vara lämpligt eller olämpligt i detta fall. Men argumentet om suveränitet vädjar till känslorna och motsäger allt som vi åstadkommit i Europeiska unionen under de 40 senaste åren, eftersom om detta argument skulle gälla, skulle EU aldrig ha kommit till stånd, och ingen av er skulle ha varit här idag.
Jag värdesätter er närvaro, jag hoppas att vi kan arbeta tillsammans för att uppnå rätt resultat på rätt plats men vi kommer endast att kunna göra detta om vi talar med ett klart huvud och lägger band på de känslor som på ett felaktigt sätt blandat sig in i en fråga som är viktig, men där det är nödvändigt med litet mer ljus och litet mindre hetta.

Moreau
Herr ordförande! Jag skulle vilja återkomma till vad jag tidigare sagt och som kommissionären ändrade. Jag hörde att den franska regeringen skulle ha reagerat starkt inför MAI. En stark reaktion betyder på franska en obetänkt reaktion. Det är anledningen till att jag anser att det är en nedsättande bedömning av min regering, som är demokratiskt vald såsom de andras. Flera kolleger övertog för övrigt uttrycket, och därför bad jag Brittan att ta bort det.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Jag beklagar att den ärade ledamoten har haft problem med översättningen, men av en händelse följde jag texten mycket noga och jag kommer att upprepa vad jag sade om den franska regeringen och det enda jag sade om den franska regeringen. Jag sade:
" Jag är, icke desto mindre, medveten om att MAI-förhandlingarna fortsätter att väcka starka känslor i vissa läger och i vissa medlemsstater. I synnerhet, förra onsdagen tillkännagav Frankrikes premiärminister som svar på en parlamentsfråga att Frankrike skulle dra sig ur förhandlingarna. Som en följd kommer OECD: s förhandlingsgrupp inte att sammanträda som planerat denna vecka. I stället kommer samråd att ske under ordförandeskap av OECD: s vice generalsekreterare i Paris idag med deltagande av kommissionen och medlemsstaterna" .
Detta är vad jag sade: Det är inte vad den ärade ledamoten hörde och jag är ledsen över att hon, antingen genom sin övertygelse eller på grund av översättningsproblem, trodde att hon hörde det hon inte hörde och vad som inte sades.

Ordföranden
När vi har kommit så här långt har jag inte för avsikt att återuppta debatten. Jag tänker bara helt kort ge ordet till två ledamöter.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Sir Leon Brittan, det är dock fullkomligt klart för var och en i kammaren att internationella fördrag liksom EU-fördraget inom vissa ramar inskränker suveräniteten. Det har vi inte heller någonting emot. Men det som Jospin har sagt och det som vi också säger är dock att just detta fördrag, detta MAI inskränker en stats suveränitet i mycket hög utsträckning, vilket inte alls har något att göra med det sätt på vilket exempelvis ett EU-fördrag inskränker suveräniteten. Här rör det sig i själva verket om förmåner på investeringsområdet, underbart. Men EU är dock mycket mer än bara en inre marknad. Det gäller dock ett totalprojekt för Europa. Det är ändå den avgörande skillnaden. För detta avstår vi gärna från suveräniteten, men inte för ett MAI i denna form. Jag hoppas att ni kan rösta för mitt betänkande. Då skulle vi nog komma ett stort steg på vägen.

Kittelmann
Herr ordförande! Jag vet inte om ni delar mina känslor. Delvis fick jag för ögonblicket det intrycket att vi hade hamnat i ett sammanträde med den franska nationalförsamlingen och inte med Europaparlamentet. Det uppskattade man nog där hemma. Sir Leon Brittan, jag vill stödja er i en fråga och vidarebefordra er övertygelse. Utan en multilateral investeringsöverenskommelse kommer det inte att bli några investeringar. Jag ber alla dem på vänsterkanten, som agiterar våldsamt här, att förklara detta för länderna i tredje världen, om det inte blir några investeringar. Om ni vill investera era egna pengar någonstans, era privata pengar, då kräver ni också en gardering. Överenskommelsen kommer att ändras, den kommer att omförhandlas. Men om då tredje världen inte främjas genom ytterligare investeringar, då har ni åstadkommit mer skada än att bara, av ideologiska orsaker, förhindra en överenskommelse.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Förorenande utsläpp från lastbilar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Lange (A4-0364/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv 88/77/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från dieselmotorer som används i fordon (KOM(97)0627 - C4-0194/98-97/0350(COD)).

Lange
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! För nästan exakt en månad sedan beslutade vi under den tredje behandlingen om lagstiftning för personbilar och lätta lastbilar. Därigenom har vi i Europa under de senaste 15 åren skärpt gränsvärdena för utsläpp från personbilar och lätta lastbilar med 95 procent. Nu diskuterar vi de tunga fordonen, lastbilarna och bussarna. Där kan man fastslå att det bara funnits en mycket tveksam lagstiftning, långt ifrån den som fanns beträffande personbilarna. Det leder till att för närvarande 50 procent av alla kväveoxidutsläpp och alla partikelutsläpp i Europa kommer från lastbilar och bussar och inte från de mångfaldigt fler personbilarna. Lastbilarna och bussarna utgör i siffror bara en bråkdel av det som färdas på vägarna i form av personbilar, nämligen cirka 200 miljoner. Då måste det stå illa till med något, och det gör det också, nämligen därför att det hittills inte krävts något avgasreningssystem för lastbilar och bussar. De lätta skärpningarna av gränsvärdena kunde tillverkarna hittills klara av genom att anpassa motortekniken något, ändra på insprutningsmunstycken, ändra på motorinställningen, alltså inte genom en avgasefterbehandling. Då frågar jag mig: Kan vi fortsätta att acceptera detta när vi fastslår stränga gränsvärden för avgaser från personbilar och lätta lastbilar, som gör det tvingande nödvändigt att koppla in en katalysator bakom motorn? Där säger jag nej. Vi behöver med nödvändighet även en efterbehandling av avgaserna från lastbilar.
Därför går förslaget från utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd så långt att vi utöver gränsvärdet för år 2000, som även i fortsättningen grundar sig på att man bara optimerar motorn, fastslår ett andra gränsvärde för år 2005, där det måste installeras ett avgasreningssystem, som i synnerhet a) reducerar kväveoxiden och b) reducerar rostpartiklarna. Det är inget luftslott, det är en tekniknivå. Det finns redan nu sådana fordon med katalysatorer, som reducerar kväveoxiden. Det finns hela testprogram, vilka för övrigt mycket starkt stöds av delstatsregeringen i Bayern och av TNO från Nederländerna, till och med Fiat Ivecco i Schweiz gör det tillsammans med miljöministeriet. Det finns en kombination av filter för kvävereducering och partikelfilter. I Paderborn har man redan gjort försök i ett halvt år, och resultaten visar tydligt att de gränsvärden som vi föreslår är realistiska och möjliga att uppnå. Det centrala syftet med detta andra gränsvärde för år 2005 är, än en gång, att vi vill att även tunga fordon och bussar skall tvingas bygga in avgasefterbehandlingssystem.
För övrigt, vad det gäller priset lönar det sig också, eftersom det naturligtvis blir billigare med masstillverkning - för närvarande räknar man med ungefär 3000 ecu. Men den avgörande effekten var ju, eftersom man hittills enbart försökt att klara av avgasgränsvärdena med hjälp av motorteknik, att förbrukningen har ökat, eftersom man bara har siktat på NO x-utsläpp och inte koldioxidutsläpp. Om vi nu bygger in en NO x-katalysator, alltså reducerar NO x-utsläppen med hjälp av en katalysator, så kan vi för lastbilar spara in uppskattningsvis 10 procent av förbrukningen. Jag tror att 10 procent mindre förbrukning vid ökande lastbilstrafik i Europa redan det är ett bidrag till reducering av koldioxiden i Europa. Vid sidan av effekten av avgasefterbehandlingen uppnår man alltså även en konsumtionsminskning.
Vidare föreslår vi naturligtvis att även kvaliteten och övervakningen ökas på samma sätt som för personbilar och för lätta lastbilar. Här, herr kommissionär, skulle jag vilja be er att visa litet mod och inte bara besluta om det som redan existerar. I september var det en stor lastbilsmässa. Där sade man: Lastbilstillverkare klara för euro III. Besökarna kunde övertyga sig om att lastbilstillverkarna uppfyller euro III-normerna redan två år innan lagstiftningen träder i kraft. Vi kan ju inte gå dit och säga att vi beslutar om den nivå som tekniken befann sig på redan för två år sedan. Nej, vi måste vara ambitiösa. Vi måste se till att de tunga fordonen, som vi behöver, också blir så miljövänliga som det över huvud taget är möjligt.

Pollack
Herr ordförande! Jag vill inte ta upp alltför mycket av parlamentets tid, men jag vill först mycket gärna gratulera herr Lange för hans fortsatta arbete med dessa mycket tekniska och viktiga frågor. Såsom föredragande om luftkvalitet, vill jag helt enkelt betona den betydelse som dessa frågor har för luftkvaliteten.
Detta betänkande måste förmodligen få priset för långa och svåra titlar, men det är en mycket viktig åtgärd i kampen för att förbättra luftkvaliteten och, som ett resultat, våra medborgares hälsa. De gränsvärden som fastställs i det första följddirektivet om luftförorening, vilket för närvarande befinner sig mellan sin första och andra behandling i detta parlament beror på hela det åtgärdspaket under fordons- och oljeprogrammet av vilken detta är en mycket väsentlig del. Direktiven om luftkvalitet har utsläppsgränser för 2005 och 2010. Så den text vi debatterar i kväll är en mycket nödvändig bit i detta pussel.
I Storbritannien transporteras cirka 80 procent av vårt gods per landsväg jämfört med järnvägar, vattenvägar och andra sätt. Tunga lastbilar har därför en stor påverkan på våra medborgares hälsa. Tunga lastbilar har oftast dieselmotorer och dessa står för en stor mängd föroreningar från partiklar och kväveoxider. De bidrar också till skapandet av ozon och smog. Vi känner till allt om dessa problem.
I flera av de ändringsförslag som stöds av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd hänvisas speciellt till partiklar och oxider från nitrater, och pekas på skillnaden mellan vilka föroreningar som släpps ut i städer och vilka som släpps ut från långdistanstransporter. Forskningsstudier som har genomförts gällande partiklar, eller svart rök, understryker nödvändigheten av att specificera 2005 inom detta förslag, exakt så att industrin måste skapa nödvändiga anordningar för utsläppsrening såsom partikelfällor, och ha tillräcklig övergångstid för att kunna åstadkomma detta. Vi har helt nyligen genomdrivit de lagstiftning som kräver lågsvavligt bränsle senast år 2005. Detta är den logiska andra sidan av denna fråga. Vi får inte lyssna på de röster som kräver en fördröjning.
Jag vill sammanfattningsvis helt enkelt betona, hur viktigt det är att bibehålla tuffast möjliga gränsvärden för utsläpp, såsom vi har krävt i andra delar av fordons- och oljeprogrammet. Att garantera våra kommande generationers hälsa är en av de mest konkreta delarna av det arbete vi utfört här i Europaparlamentet för att leva upp till våra medborgares behov och önskemål i alla händelser.
Jag stöder förbehållslöst Langes ändringsförslag och hans arbete inom detta mycket tekniska område.

Florenz
Herr ordförande, herr kommissionär! Det gläder mig att vi under de senaste månaderna diskuterat en mängd intressanta betänkanden i denna kammare och även kunnat anta dem, delvis under medbeslutandeförfarandet, på den grundvalen att den inre marknaden skall bli meningsfull även när det gäller transporterna och den fria rörligheten. Ty om vi är på det klara med att denna inre marknad är ett program för framgång, då kan vi utgå från att vi vill ha fri rörlighet. Jag vill gärna ha fri rörlighet och inte bara för personer, utan också för tjänster och varor. Det är ju också meningen med denna inre marknad. Det är svaret på den globala utmaningen, och därför behöver vi i Europa ha beräkningsbara värden för rörligheten och även för speditörerna, som i framtiden måste och även vill skaffa fram massor av pengar för att kunna köra avgasrenade fordon. Därför behöver vi tillförlitliga och beräkningsbara värden. Jag är inte helt säker på om kommissionen är särskilt tveksam, eller om det inte snarare är rådet som i grund och botten alltid tvekar och säger: Herre Gud, vi kan inte godkänna sådana stränga värden. Jag tror att de som tvekar nog sitter på båda bänkarna.
Jag vill tacka föredraganden för hans förslag. Vi skall gärna stödja dem. Jag vill än en gång hänvisa till att fordonsburen diagnosteknik är en viktig fråga för mig. Men det är lika viktigt för mig att detta system inte automatiskt leder till att motorhuven är elektroniskt låst, så att mina små och medelstora företag över huvud taget inte längre kommer åt dessa elektroniska styranordningar. Jag skulle vara mycket tacksam, herr kommissionär, för den händelse att ni får detta i uppdrag av oss, och om ni antar det - om ni då beträffande den fordonsburna diagnostekniken i framtiden fortsätter att arbeta på detta dokument, så att det också garanteras att de små och medelstora företagen skall kunna utföra service.
Allt som allt har vi väl kommit ett stycke vidare. Jag vill än en gång upprepa att fordons- och oljeprogrammet utgjorde genombrottet. Vi hade halsstarriga partner, och parlamentet visade bra tecken på att denna kammare har fått befogenheter. Dem åtog vi oss gärna, och vi delade dem också gärna med er.

Eisma
Herr ordförande! Helt enligt förväntningarna har kollega Lange återigen lagt fram ett utmärkt betänkande. Ändringsförslagen till kommissionens förslag som tagits med i betänkandet ligger helt i linje med de ändringsförslag som Europaparlamentet tidigare genomförde via förlikningsförfarandet, när vi behandlade den andra delen av fordons- och oljeprogrammet, nämligen personbilar och lätta lastbilar. Nu talar vi alltså om tunga fordon.
Det handlar om den obligatoriska fordonsburna diagnostekniken och hållbarheten i schemat för avgasrening och de obligatoriska normerna år 2005. När jag läser betänkandet av Lange så verkar förslagen, normerna för dieselbränsle år 2005, realistiska. Om vi dock utgår från best available -teknikerna så kan luftkvaliteten förbättras ännu mer. Förväntningarna är också att tunga fordon tack vare teknikens snabba utvecklingstakt skall kunna uppfylla normerna år 2005, till och med utan någon reningsteknik som till exempel katalysator. Därför tycker jag att kollega Hautalas ändringsförslag verkar vara ambitiösare. Vi har nyss behandlat det i den liberala gruppen och den allra största delen av min grupp anser att vi måste stödja kollega Hautalas ändringsförslag. Vi måste vara litet ambitiösa, lägga våra normer lite högre, för då har vi ett bra startläge inför förlikningsförfarandet med rådet.
Jag hoppas också att kommissionen, som under tiden lärt sig av erfarenheterna från fordons- och oljeprogrammet, kommer att stödja oss i de ambitiösa målen med avseende på dieselavgaser. Om vi kan uppnå det så har vi kommit en bit på vägen för att genomföra integrationen av miljön i transportsektorn.

Hautala
Herr ordförande! Kollegan Lange fortsätter med sitt mycket sakkunniga arbete, den här gången med tunga fordon. Det är säkert inte oklart för någon hur viktigt det är att rena bussarnas och lastbilarnas avgaser. Jag skulle ändå vilja föreslå att vi i ett avseende skulle ha litet högre ambitioner. Det gäller partikelutsläpp. Kollegan Eisma sade nyss att om vi inför begreppet bästa tillgängliga teknik, så skulle vi kunna föreslå ett litet mera långtgående gränsvärde för partikelutsläpp till år 2005. Ni som nu tvivlar på detta, ni kanske är intresserade av uppgiften att det ser ut att självaste bilindustrins intresseorganisation ACEA anser detta vara tekniskt möjligt. Jag har med egna ögon sett sådana papper. Sedan är det kanske en annan sak att de på ett visst sätt vill undvika bindande krav. Men vi har ju i parlamentet och i fordons- och oljeprogrammet konstaterat att vi vill ge bilindustrin en klar signal, och därför, som Lange föreslår, vill vi ha bindande gränsvärden.
Det handlar nu om att vi borde ta på allvar det som beslutats i fordons- och oljeprogrammet. Vi håller ju på att införa svavelfattiga, renare bränslen på marknaden. Det är just sådana den framstegsvänligare fordonstekniken behöver. Vi har givit en signal att vi vill ha den nya generationens katalysatorer. Vi vill ha partikelfällor som tar bort dessa hälsofarliga partiklar. I själva verket finns dessa tekniska lösningar redan på marknaden. Förenade kungarikets största supermarketkedja TESCO har till exempel beslutat att utrusta alla sina transportfordon med sådana här mycket bra partikelfällor, som verkligen gör det möjligt att minska partikelutsläppen när man dessutom använder svavelfattigt dieselbränsle.

Virgin
Herr ordförande, herr kommissionär! Bernd Lange har skrivit ett mycket bra betänkande om minskning av utsläppen från tyngre motorfordon. På de flesta punkter håller jag med honom och vill stödja hans förslag. På ett område tycker jag dock att han ställer krav som är för ambitiösa. Han har föreslagit att den absoluta gränsen för utsläpp av kväveoxider skall vara 2, 0; jag föreslår att den gränsen skall vara 3, 0.
Bilorganisationen ACEA har uttryckt sin uppfattning att det är möjligt att till år 2005 minska kväveutsläppen med 30 procent, räknat från nivån 5, 0 gram år 2000. Det skulle innebära 3, 5 gram per kilowattimme. Man får dock samtidigt en förhöjning av bränsleåtgången, vilket är problematiskt ur bland annat växthuseffektsynpunkt; det är ju en fråga som vi har debatterat mycket i denna kammare, och som är ett annat viktigt miljömål. Trots det har jag emellertid uppfattningen att man ändå kan gå något hårdare fram än vad som föreslås, och att man alltså skulle kunna gå ner till 3, 0 gram per kilowattimme.
När det gäller Auto/Oil-förslaget som jag tyckte var en stor framgång för parlamentet, i vilket föredraganden Lange och Hautala har gjort fina insatser. Däri togs det ändå fram utredningar som visade att vi stod på en väldigt fast grund när vi lade fram olika förslag, bland annat vad gäller bränslekvaliteten.
När det gäller dieselmotorer pågår ju fortfarande en omfattande försöksverksamhet på detta område. Jag tycker att man bör utvärdera denna försöksverksamhet och därefter lägga fram förslag som grundar sig på den.
Slutligen vill jag understödja de förslag som Lange har om ekonomiska incentives , dvs. möjligheten att använda ekonomiska styrmedel för att åstadkomma kanske ännu skarpare krav än de krav som han själv har ställt.

Bangemann
Herr ordförande! De meningsskiljaktigheter som jag då och då har med Lange, hindrar mig inte från att berömma honom för kvaliteten på hans betänkande. Även för oss är det intressant och stimulerande. Men som redan sagts i debatten utgår kommissionen - för övrigt även medlemsländerna - efter de första diskussionerna från ett annat principutkast. Vi har ju för personbilar och lätta lastbilar fått igenom att det föreslås en andra fas med riktvärden. Detta har ändrats. Men här tror vi att eftersom vi ännu inte har fått alla uppgifter från de nödvändiga provningarna, så vore det oklokt - framför allt med tanke på att man bör utnyttja de tekniska möjligheterna bättre - att redan nu med bindande verkan lägga fram värden för år 2005. Detta desto mer, herr Lange, som vi har förpliktat oss att före slutet av 1999 lägga fram värden för en andra fas. Det betyder att vi, respektive industrin, fortfarande har fem år på oss. Vi har fortfarande tid att ta upp erfarenheterna från fordons- och oljeprogrammet II. Vi kommer då att ha större underlag. Vi kommer framför allt, även internationellt, att ha en bättre samordning. Vi vill ju även få igenom dessa värden internationellt, och därför ber jag om att ni har förståelse för om kommissionen inte kan anta den principiella ändring av utformningen som ni föreslår. Jag antar också att det inte är någon profetia om jag säger att medlemsstaterna snarare kommer att vara för vår idé.
Därför skulle jag nu bara helt kort vilja gå in på de enskilda ändringsförslagen. Vi kan fullständigt godkänna två ändringsförslag, nämligen 11 och 12, vi kan godkänna fyra ändringsförslag principiellt - det vill säga man måste då alltid se till ordalydelsen, men det har vi ju fortfarande tid till - det är ändringsförslagen 6, 16, 17 och 24. Sedan kan vi acceptera fem ändringsförslag delvis, nämligen 3, 5, 7, 8 och 20. Det handlar om nödvändigheten av bränsle av hög kvalitet när de kommande utsläppsnormerna skall iakttas - det är ändringsförslag 3, andra delen - nödvändigheten att sammanfoga de kommande normerna med anordningar rörande livslängden, det är nummer 5. Vi vill ju hur som helst göra ett paket, dit naturligtvis också kraven på fordonsburen diagnosteknik hör - det säger jag med adress till herr Florenz. Det skall bli ett enhetligt paket, eftersom det ena elementet alltid understöder det andra. Eftersom vi strävar efter internationella bestämmelser, kan vi naturligtvis anta 7, andra delen av 8, och andra delen av 20; det är stödet till utkastet till en över hela värden harmoniserad provcykel. De andra förslagen vill vi inte anta på grund av de skäl som jag redan nämnt rent allmänt. Jag tror att eftersom vi ju här befinner oss i den första behandlingen är det inte nödvändigt att jag för varje ändringsförslag går in i detalj på varför vi inte gör det.
Detta är sakernas nuvarande tillstånd. Nu får vi se vad rådet kommer att besluta. Det är väl möjligt att det vid nästa sammanträde kommer att beslutas om en gemensam ståndpunkt, så att vi relativt snabbt kan fortsätta med diskussionen. Sedan kommer andra behandlingen. Då får vi se vad den följande brottningsmatchen ger för resultat. Kommissionen känner sig relativt lugn, eftersom vi tror att detta förslag i varje fall betyder en avsevärd förbättring. Här har Lange naturligtvis rätt. Vi har under lång tid helt enkelt blundat för denna fråga, det har för övrigt alla gjort. Jag kan inte erinra mig att parlamentet har satt press på oss här för att vi skall skynda oss. Nåväl, det skall inte vara någon ursäkt för oss. Nu skyndar vi oss. Jag tror att vi kanske rentav kommer fram snabbare. Om, som Lange ju redan antytt, tekniken utvecklas med motsvarande hastighet, är det antagligen rent av möjligt att vi under loppet av 1999 kommer med förslag som sedan med bindande verkan för år 2005 kommer ganska nära det som Lange nu föreslår. Men eftersom vi ju kommer att göra det först under 1999 - och det beror inte på någon som helst slapphet, utan just på det övervägandet att vi fortfarande har tid och bör utnyttja den - så behöver vi väl inte slåss så mycket om principen.

Lange
Herr ordförande! Herr kommissionär, tillåt ytterligare en förfrågan. Ni är ju nu en mycket erfaren kommissionär och så att säga invecklad i de europeiska institutionerna. Kan ni än en gång förklara för mig i hur många procent av fallen som kommissionen har lämnat in ett förslag på angiven tid? För det andra: Hur lång uppskattar ni att tiden för lagstiftningen blir med tanke på erfarenheterna av fordons- och oljeprogrammet I, där det ju tog över två år, om ni lägger fram ett förslag för gränsvärdet för år 2005 tidigast under hösten 1999, och detta med tanke på det faktum att utvecklingstiden för lastbilsmotorer är ungefär dubbelt så lång som för personbilsmotorer, alltså ca fem år?

Bangemann
Herr ordförande! Jag tror att vi egentligen iakttar våra tidsfrister ganska exakt. Jag har inte någon överblick, jag kan bara uttala mig när det gäller mitt område, eftersom jag där vet det exakt. Det kan hända att ett förslag som har utlovats kommer en - två månader senare, men hos mig iakttas dessa tidsfrister exakt. Eftersom jag är ansvarig för det, tack och lov, kommer jag att lämna fram förslaget före slutet av 1999. Sedan beror det på er, hur snabbt ni behandlar det. Jag vill naturligtvis inte klandra er, det tillkommer inte heller mig. I december 1997, om jag minns rätt, lade vi fram förslaget, och det behandlas nu här. Det är naturligtvis en ganska lång tid, men eftersom vi ju var tvungna att resonera om detaljfrågorna en god stund och detta inte kommer att vara nödvändigt för det nya förslaget - det hoppas jag åtminstone - kan jag föreställa mig att ärendet kan avslutas inom ett år. Eftersom industrin ju också följer debatterna, när vi kommer med ett förslag, och hör talas om vad som väntar dem, skulle man på ett ungefär kunna hålla de fem åren. Jag anser inte att det är någon avgörande punkt. Vi kommer säkert att klara av det, framför allt om vi får en standard som också har en mer omfattande internationell giltighet. Detta är naturligtvis av stor betydelse för industrin, som ju är mycket mer verksam över hela världen just på detta område än i fråga om andra områden. Jag tror nog att man kan försöka göra det. Men jag tar era ord, herr Lange, på nytt som en uppmaning till att vara så punktlig som det över huvud taget går.

Lange
Herr ordförande, en korrigering. I själva verket godkände kommissionen förslaget i december 1997, men inte förrän sex månader senare inkom förslaget till parlamentet. De 200 metrarna mellan kommission och parlament tog alltså sex månader.

Bangemann
Herr ordförande, jag måste då, för att detta inte skall stå oemotsagt, hänvisa till att vi som vanligt lämnar över dokumenten till rådet. Om rådet sedan behandlar ärendet snabbt eller inte, kan vi inte påverka. Rådet kan inte yttra sig nu, eftersom det inte är här, men så är det nu: Les absents ont toujours tort .

Ordföranden
Jag håller med herr Bangemann. Jag anser inte att detta är rätt tillfälle att lösa frågan om exakt vem som bär ansvaret för de 200 åtgärderna som tagit flera månader i anspråk.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon, kl 12.15.

Flyktiga organiska föreningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt med anledning av andrabehandlingsrekommendation av Cabrol (A4-0358/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumnetskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i vissa verksamheter och anläggningar (C4-0389/98-96/0276(SYN)).

Cabrol
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Detta förslag till direktiv syftar till att minska utsläppen av flyktiga organiska föreningar, som beror på användningen av lösningsmedel, som själva är flyktiga och organiska och som används inom en rad industrier. Det gäller att minska utsläppen med 67 procent, jämfört med 1990.
Förslaget till direktiv innehåller tre olika möjligheter. Den första innebär att respektera gränsvärden för utsläpp. Dessa omnämns i bilaga II A. För varje sektor inom industrin anges gränsvärden, och företagen måste rätta sig efter dem. Den andra möjligheten består i att medlemsstaterna kan inrätta nationella planer som för samtliga industrisektorer leder till samma resultat som tillämpningen av den första möjligheten. Den tredje möjligheten innebär scheman för minskade utsläpp, såsom de anges i bilaga II B, som ger alla företag tillstånd att använda lösningsmedel med lägre innehåll av flyktiga organiska föreningar, eller att byta processer eller behandlingsmaterial, eller kombinera dem båda för att uppnå samma resultat som vid tillämpning av den första möjligheten.
I den gemensamma ståndpunkten återfinns vissa ändringsförslag som motsvarar en av parlamentet önskad förbättring, men andra ändringsförslag accepterades inte och miljöutskottet föreslår att vi skall rösta för dessa ändringsförslag som inte accepterats, eller snarare rösta för dem igen. Det gäller följande ändringsförslag: i ändringsförslag 1 krävs, även om det är lite orealistiskt, att utsläppen helt avskaffas, i stället för att minska dem i den utsträckning det är tekniskt möjligt. I ändringsförslag 2 och 8 bekräftas vår strävan efter att skydda hälsan hos de personer som genom sitt arbete utsätts för organiska lösningsmedel. I ändringsförslag 3 krävs att bestämmelserna skall överensstämma med dem i direktiv 96/61 EG, och tillämpningen av bästa tillgängliga teknik. I ändringsförslag 4 krävs att lösningsmedel som används av målare och enskilda för hobbybruk skall omfattas, dessa motsvarar nämligen 30 procent av utsläppen. I ändringsförslag 5 föreslås att vi skall undersöka i vilken utsträckning företagen som ligger under gränsvärdena som fastställts i direktivet skulle kunna omfattas av kommande bestämmelser. Ändringsförslag 6 syftar till att låta vissa medlemsstater behålla striktare restriktioner. I ändringsförslag 7 krävs att tidsfristen för att uppfylla normerna förlängs med två år för vissa anläggningar i drift. Ändringsförslag 9 syftar till att tillåta mätning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar, med alla medel som motsvarar kontinuerlig mätning, vilket låter företagen välja, under förutsättning att resultatet blir detsamma oavsett metod. Ändringsförslag 10 syftar till att införliva kärror och släpvagnar under rubriken " fordonsreparationslackering" , en klausul som är lättare att tillämpa av yrkeslackerare och som är lika effektiv. I ändringsförslag 12 fastställs planen för hantering av lösningsmedel till tre år, vilket förefaller enklare att tillämpa och enklare att förstå än att begära en årlig plan för hantering. I ändringsförslag 13 slutligen, som av misstag bär mitt namn och som i verkligheten lämnats in av PPE, tas principen från ändringsförslag 3 upp på nytt om den bästa tillgängliga tekniken.
Även om vissa av dessa ändringsförslag accepterats inom miljöutskottet vill jag för min del erinra om, eftersom jag inte alltid varit delaktig, att jag personligen kommer att motsätta mig den andra delen av ändringsförslag 11 som, genom att begränsa gränsvärdet för inandning av lösningsmedel, skulle kunna medföra svårigheter för läderindustrin, samt ändringsförslag 14, som för övrigt redan förkastats av miljöutskottet och som på nytt föreslås av PPE, eftersom detta ändringsförslag strider mot de nationella planerna som är så användbara. Jag tror att ändringsförslag 15 har tagits tillbaka.
Sammanfattningsvis kan jag därför bara, herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger, erinra om att detta direktiv berör över 400 000 företag och 10 miljoner anställda, inom mycket olika industrisektorer. Det förtjänar därför att vi ger det all vår uppmärksamhet, och även betänker de problem med sysselsättningen det skulle kunna medföra för dessa företag, om vi tillämpar alltför stränga åtgärder eller åtgärder som inte tar hänsyn till verkligheten.

Bowe
Herr ordförande! Jag vill först tacka föredraganden för hans utomordentliga arbete. Hans första betänkande var vid den första behandlingen mycket balanserat och åstadkom en mycket hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön, medan den på samma gång erkände industrins behov och de svårigheter den har - i synnerhet små och medelstora företag - i uppfyllandet av vissa standarder som fastslås i detta förslag.
Vi anser att den gemensamma ståndpunkten i stora delar är godtagbar. Den har i de flesta avseenden infört ett stort antal av de ändringsförslag vi lade fram vid den första behandlingen. Men vi anser inte att den är perfekt. Föredraganden har helt korrekt tagit upp vissa av bristerna i den gemensamma ståndpunkten och den socialdemokratiska gruppen kommer verkligen att stödja de ändringsförslag som han har lagt fram. Vi hoppas att kommissionen kommer att göra detsamma. Jag och andra kolleger har kompletterat hans ändringsförslag med flera andra, i ett försök att täppa till de kryphål genom vilka några flyktiga organiska föreningar fortfarande skulle kunna komma undan den gemensamma ståndpunkten och orsaka problem för oss.
Slutligen anser jag att kommissionen måste stödja oss och utöva påtryckningar för dessa ändringsförslag gentemot rådet. De kommer utan tvekan att skapa en betydande förbättring av de tekniska förslagen inom direktivet, att fortsätta att förstärka skyddet av människors hälsa och miljön och att fullt ut skapa lika villkor i hela unionen, i synnerhet för små och medelstora företag, på ett sätt som gör det möjligt för dem att nå målen för dessa förslag och på samma gång förbli livskraftiga, effektiva och fungerande företag.
Jag vill uppmana kommissionen och rådet att acceptera dessa ändringsförslag och ge oss ett direktiv som vi i Europeiska unionen kan vara stolta över.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Med detta förslag till den gemensamma ståndpunkten har rådet väsentligt förbättrat kommissionens ursprungliga förslag. Enligt vår grupps uppfattning utgör den gemensamma ståndpunkten både ekologiskt och ekonomiskt balanserade bestämmelser för begränsningen av utsläpp av flyktiska organiska föreningar. Med de föreslagna åtgärderna kan målet uppnås fram till år 2010 att inom hela EU reducera utsläppet av flyktiga organiska föreningar vid användning av organiska lösningsmedel inom de viktigaste industri- och hantverksområdena med minst 50 procent i jämförelse med år 1990. Därmed blir detta direktiv en viktig åtgärd för att minska på föregångarna till det marknära ozonet och därigenom bekämpa sommarsmogen i Europa.
Som professor Cabrol redan har sagt har man uppnått praktiskt genomförbara bestämmelser för de ca 400 000 övervägande medelstora företagen i Europa när det gäller förfaranden beträffande tillstånd och registrering. Inte minst har de talrika ändringsförslagen från Europaparlamentet vid den första behandlingen också väsentligt bidragit till dessa förbättringar. En halv framgång för Europaparlamentet är begränsningen av de s.k. nationella programmen för att reducera värdena vid befintliga anläggningar. Tyvärr har den socialistiska gruppen dragit tillbaka sitt stöd för vårt förslag att fullständigt stryka de nationella programmen i den andra behandlingen. Nationella program är inte till någon nytta för det europeiska miljöskyddet. Rapporten från Europeiska kommissionen om genomförandet av nitratdirektivet är för mig ett belägg för hur verkningslösa nationella åtgärdsprogram och program för att minska värdena är.
Att Europeiska kommissionen trots alla dåliga erfarenheter håller fast vid de nationella programmen, är helt oförståeligt för mig. Vi kommer nog att under de närmaste åren få tillfälle att granska resultaten av dessa åtgärder. Föredraganden, professor Cabrol, har tacknämligt nog tagit upp somliga förslag, som varken rådet eller kommissionen tagit hänsyn till, men som var särskilt viktiga för oss, exempelvis kravet på tilläggsbestämmelser för saluförandet av produkter som innehåller lösningsmedel, så att vår grupp i allt väsentligt kan stödja föreliggande ändringsförslag.

Dybkjær
Herr ordförande! Denna sena tidpunkt står i skarp kontrast till betydelsen i det förslag som vi nu behandlar. Det är faktiskt fråga om ett bra eller dåligt liv, kanske t.o.m. död, för många människor som arbetar med eller utsätts för flyktiga organiska föreningar. Det finns därför goda skäl att tacka såväl kommissionen som rådet för att de inte vek sig för det massiva trycket från industrin, som har försökt att tona ned saken. Dessa ämnen är så att säga dubbelt farliga. Vid direkt exponering, dvs. för de personer som arbetar med ämnena, kan de orsaka cancer, hjärnskador och mycket annat. Det finns stora risker i en lång rad arbetsmiljöer. Dels kan de, om de släpps ut i naturen, genomgå fysiska eller kemiska förändringar och bl.a. skapa ett ozonskikt. Och lika bra och nödvändigt ett sådant är vid 10 km höjd, lika skadligt är det vid jordytan. Där kan både människor och djur skadas. De förhöjda ozonkoncentrationerna utgör en betydande hälsorisk. Åtskilliga undersökningar visar att höga ozonkoncentrationer har medfört allvarlig fysisk skada, som astma, ögonsjukdomar, konstant huvudvärk och vid extrema tillfällen dödsfall.
I och med direktivet och Cabrols betänkande har vi kommit ett steg på vägen i rätt riktning. ELDR kan inte stödja alla ändringsförslag, eftersom vi faktiskt inte tycker att alla är ett steg i rätt riktning. Men det finns ett ändringsförslag som jag särskilt vill betona, och det är ändringsförslag 1, för det är den enda lösningen på problemet. Vi kan inte skydda oss mot problemen med flyktiga organiska föreningar. Det tjänar ingenting till. Vi måste helt enkelt göra oss av med dem. Målet är enkelt: flyktiga organiska föreningar skall ersättas med en bättre produkt, och det är just det som rekommenderas i ändringsförslag 1 .

Breyer
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tycker att Dybkjær nyss än en gång mycket ingående visat på riskerna med dessa flyktiga organiska ämnen, och jag kan för min grupps del säga att vi inte är särskilt lyckliga över den kompromiss som man har kommit fram till. Vi anser att den är mer än slapp, och man kan här verkligen inte tala om något ambitiöst försök. När man betänker att man i den gemensamma ståndpunkten nu endast fastslagit att det som har varit gällande lag i Förbundsrepubliken Tyskland sedan 1987 skall genomföras i EU först under 2007, så är det närmast skrattretande, ty det skulle betyda att de värden som gäller i Tyskland skall införas först 20 år senare. Jag tror att detta tydliggör alla lögner om att vi skulle ha att göra med ett förslag här, som verkligen är vägledande.
Trots detta finner jag att parlamentet har tagit två initiativ som är synnerligen värda att stödjas. För det första ett direktiv för färger, ty vi vet att en tredjedel av alla färger bidrar till dessa flyktiga organiska ämnen. Det måste i framtiden gälla att utveckla och använda fler färger på vattenlöslig basis i stället för dem som har en basis av organiska ämnen. För det andra, och det ligger mig verkligen varmt om hjärtat, är det högst väsentligt att vi tar ett initiativ till förmån för de människor som har skadats av lösningsmedel. Dybkjær har nyss än en gång visat på problemet med dessa cancerogena ämnen, i synnerhet för människor som hanterar dem, som har att göra med dem på sin arbetsplats. Om man betänker att dessa människor ofta skadas för hela livet, då måste vi satsa allt på att dessa drabbade människor också verkligen får fler rättigheter, och vi måste arbeta bestämt för att skapa mer trygghet i synnerhet för arbetarna, så att vi verkligen kan drastiskt reducera det antal personer som skadas av lösningsmedel. I dag är det verkligen inte nödvändigt att vi vårdslöst utsätter människor för denna hälsorisk.

Graenitz
Herr ordförande! Föreliggande direktiv är ytterligare ett steg mot en strategi för ozonbekämpning, som är absolut nödvändig inom Europeiska unionen. Vi vet alla att unionens område ständigt är täckt av ett skikt troposfäriskt ozon, och att det behövs minimala tilldragelser för att förstärka detta ozonskikt, så att hälsovådliga episoder inträffar, eller så att det inträffar händelser i områden med ren luft som är till sådant men för växterna att det uppstår mycket stora skador inom jordbruket.
Att man hade kunnat vara strängare, har en rad medlemsstater visat. Det är därför inte underligt att parlamentet åter har lämnat in ett ändringsförslag, där det står att " medlemsstater, som har kommit längre än gemenskapen med att ersätta farliga organiska lösningsmedel skall tillåtas behålla striktare restriktioner" . Jag tror att det kommer att vara nödvändigt att fortsätta med denna strategi, eventuellt att granska om det inte kan gå fortare att komma ifrån användningen av flyktiga organiska föreningar - kanske redan före 2007 - framför allt inom färgindustrin, eftersom det redan existerar många alternativ, eller att inom företagen gå över till slutna system, så att inte så många skadliga ämnen kan läcka ut.
Jag tror också att det är mycket viktigt att man inte bara oroar sig för befolkningens hälsa i allmänhet, utan också riktar sin uppmärksamhet på de människor som arbetar i verkstäder och fabriker där man hanterar dylika ämnen. För dem borde det utvecklas särskilda program för att återställa deras hälsa respektive förhindra alltför stora skador.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Cabrol till ett nytt betänkande som är bra utarbetat men som trots allt saknar litet grand. Jag vill understryka det som Dybkjær sade alldeles i början: Det viktigaste med detta måste ändå vara att vi ersätter dessa ämnen fullständigt. Målet måste vara att ta bort de flyktiga organiska ämnena. De tillhör en förfluten tid. Vi måste hitta nya tekniska lösningar på dessa problem. Skall vi kunna göra det, så kan vi ju inte bara säga att det är de stora företagens problem att leva upp till detta direktiv. Det verkar ju märkligt, men de flesta företag som är i denna bransch är faktiskt små och medelstora företag, och dem ger vi en möjlighet till undantag nu. Det blir ju litet grand som att tala emot sig själv i detta direktiv, tycker jag.
Jag tycker också att det är beklagligt nu när vi har en praktisk möjlighet att visa ett exempel på hur vi förenar miljö och sysselsättning - vilket vi har talat om så många gånger förr - att vi inte gör det fullt ut i ett dokument som detta. Vi vet att det finns tekniska lösningar också på ersättningsmedel när det gäller de flyktiga organiska ämnena. Vi borde också kunna vara litet mer modiga när det gäller våra egna direktiv för framtiden. De lösningar som vi ger nu tillhör en förfluten tid och absolut inte framtiden, vilket jag beklagar. Det är ju ändå så att miljön inte känner gränser när det gäller små och medelstora företag. Det är ju inte så att miljön säger: " Jaha, nu ser jag att detta utsläpp kommer från ett litet företag, då är det väl inte så farligt" . Nej, det drabbar ju precis på samma sätt oavsett storleken på företaget. Så bara en önskan, en förhoppning om att vi i fortsättningen försöker visa litet större kreativitet när det kommer till lösningar för framtiden och tar bort dessa medel som borde tillhöra det förflutna.

Bangemann
Herr ordförande! Kommissionen vill tacka utskottet och särskilt föredraganden för den noggranna och detaljerade granskningen av den gemensamma ståndpunkt som rådet fastlagt. Vi anser att den gemensamma ståndpunkten förtydligar och bekräftar det ursprungliga förslaget, utan att de grundläggande målen och framför allt den tekniska ansatsen har förändrats. Man håller fast vid den höga skyddsnivån för miljön och hälsan och försöker därvid också att ta hänsyn till effekterna på industrin.
Därför kan jag kanske inskränka mig till att tala närmare om de 15 ändringsförslagen. Vi kan fullständigt acceptera ändringsförslag 8 och 9, ändringsförslag 10 och 13 principiellt och ändringsförslag 11 delvis. Alla dessa ändringsförslag medför antingen sakliga eller redaktionella förbättringar. Texter som kan missförstås har tagits bort, det har givits ytterligare information eller infogats ytterligare förnuftiga krav. Övriga ändringsförslag kan vi tyvärr inte anta. 14 och 15, som undergräver möjligheten till nationella planer, vill vi inte stödja. Jag vill säga till fru Schleicher, att vi i fråga om invändningarna som parlamentet kom med under den första behandlingen, har kunnat få rådet att begränsa spelrummet för att genomföra sådana nationella planer, och införa tilläggsvillkor under artikel 6. Jag tror att denna flexibla möjlighet är så tydligt avgränsad, att vi kan handskas med den.
Vad gäller ändringsförslag 3 och 7 skulle vi vilja undvika oförenligheter mellan den föreslagna rättsakten och direktiv 96/61. Ändringsförslag 7 skulle enligt vår åsikt leda till en olämplig diskrepans mellan definitionerna för en befintlig anläggning, medan ändringsförslag 3 skulle skapa förvirring med avseende på konceptet för bästa disponibla teknik. Ändringsförslag 12 avser att minska på frekvensen för genomförandet av planer för hantering av lösningsmedel. Det vill vi inte stödja, ty nyttan med sådana planer försvagas avsevärt om de måste genomföras med längre mellanrum.
Kommissionen delar helt och hållet de påpekanden som gjordes under debatten i fråga om hälsoriskerna och även de inträffade skadorna på hälsan, i synnerhet för personer som arbetar med sådana lösningsmedel. Men eftersom vi inte behandlar yrkesbetingade hälsorisker i samband med detta förslag, kan vi inte acceptera ändringsförslag 2. Inom ramen för ändringsförslag 8, som vi ju godkänner, kan vi dock genomföra ett informationsutbyte med parlamentet, som kommer att underlätta vidare steg för oss. I två nya ändringsförslag uppmanas kommissionen att ta ytterligare initiativ. Det första är nr 4 och det andra är nr 5. För det första har vi redan påbörjat arbetena. Vi vill dock inte nu förplikta oss att slutföra arbetena till en bestämd tidpunkt, eftersom vi ännu inte kan överblicka det. Vad gäller nr 5 vill vi inte göra något. Vi har inte för avsikt att nu vidta några nya lagstiftande åtgärder under tröskelvärdena.
Ändringsförslag 6 stöder vi inte eftersom de nödvändiga bestämmelserna, enligt vilka medlemsstaterna får fastslå strängare föreskrifter, togs upp redan i Romfördraget. Detta säger jag särskilt till fru Graenitz. Kommissionen tror alltså att det föreslagna direktivet tillsammans med de i dag av henne accepterade ändringsförslagen från parlamentet erbjuder en effektiv, genomförbar och balanserad grundval för bekämpandet av de troposfäriska ozonföroreningarna och kommer att bidra till en hög skyddsnivå för miljön och hälsan.
Ett påpekande i marginalen: Det gladde mig särskilt att Breyer hänvisade till de rättsförhållanden som gällt sedan 1987 i Förbundsrepubliken, eftersom det bevisar hur progressiv den förbundsregering var som regerade då!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 12.15.
(Sammanträdet avslutades kl 22.00.)

