

Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja meddela parlamentet att det inträffade en terroristattack några kilometer utanför Kabul i morse, i vilken en italiensk soldat dödades och två andra europeiska soldater – två italienska soldater – skadades allvarligt och fördes till Kabuls sjukhus.
Jag anser att det bara är rätt och riktigt att vi uttrycker vår solidaritet med de kvinnor och män som deltar i fredsuppdrag i Afghanistan, Irak och Libanon. 
Talmannen.
   – Herr Tajani! Jag är er mycket tacksam för detta. Vi ska framföra detta till talmannen, som kommer att se till att det som måste göras blir gjort; det är jag säker på. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0275/2006) av Bernhard Rapkay för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens vitbok om tjänster av allmänt intresse (2005/2101(INI)). 
Bernhard Rapkay (PSE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar, herr kommissionsordförande! Det är inte var dag som kommissionens ordförande närvarar vid en debatt om ett initiativbetänkande, för ett initiativbetänkande är inte direkt en enastående händelse, eftersom det som vi egentligen borde göra är att lagstifta – även om jag ska återkomma till detta strax. Er närvaro här visar att kommissionen tydligt inser hur viktig denna fråga är för allmänheten, och därmed också för medborgarnas företrädare här i kammaren.
Det är av denna anledning som jag skulle vilja hänvisa till en tidigare kommissionsordförande, och inte bara en före detta ordförande vilken som helst, utan Jacques Delors, som för några månader sedan, när han deltog i ett av Regionkommitténs sammanträden, försökte införa tjänster av allmänt intresse mot bakgrund av europeisk integration. Han berättade för Regionkommittén att man i arbetet med europeisk integration använde tre principer som ska utgöra referensramar: solidaritet, som förenar människor och grundar sig på målen för den sociala, ekonomiska och territoriella sammanhållningen, samarbete, som ska möjliggöra att de transnationella och europeiska strävandena i EU:s fördrag och program genomförs, samt konkurrens, som ska möjliggöra att den inre marknaden genomförs med bestämmelserna för den sociala marknadsekonomin som säker grundval och som regleras av en konkurrensrätt som utgör en demokratisk rättighet, och framför alltför för att undvika missbruk av ekonomisk makt samt garantera rättsligt skydd för konsumenterna.
Även om dessa tre principer refererar till tjänster av allmänt intresse och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, finns det alltid inneboende spänningar i förbindelserna mellan vinklarna i denna triangel, och när det gäller tjänster av allmänt intresse och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse är det uppenbart var dessa spänningar finns.
De offentliga tjänsterna spelar en grundläggande roll när det gäller den livskvalitet som enskilda medborgare åtnjuter. De spelar också en nyckelroll i Europeiska unionens Lissabonstrategi. Goda offentliga tjänster kan bidra till att övervinna ekonomisk stagnation, social utslagning och isolering, att stärka social och territoriell sammanhållning, att få den europeiska inre marknaden att fungera bättre, både internt och externt, och se till att den blir mer konkurrenskraftig. Trots detta måste jag ta itu med klagomål från lokala politiker och tillhandahållarna av tjänster av allmänt intresse varje gång som jag befinner mig i den region som jag kommer ifrån eller besöker andra regioner och sätter mig ned med dem för att diskutera dessa tjänster, klagomål som går ut på att vi blandar oss i deras befogenheter, gör deras arbete svårare och misslyckas med att klargöra enligt vilka villkor de kan verka. De hävdar att de i själva verket inte vet var de står när det gäller lagstiftning.
Det är av denna anledning som lämpliga rättsliga initiativ för att ge dem denna rättsliga klarhet skulle framstå som nödvändiga. Det kommer att finnas de som under denna debatt kommer att fråga vad vi egentligen vill ha – de kommer att säga att när allt kommer omkring, har vi inte kommissionen för att utfärda meddelanden och anta riktlinjer, och EG-domstolen för att utarbeta lagstiftning? – och till dem vill jag säga att detta uppenbarligen inte är tillräckligt; det bidrar i själva verket till den rådande rättsliga osäkerheten, för kommissionen med sina meddelanden och riktlinjer gör inte något för att skapa rättssäkerhet. Man kan mycket väl hävda att den gör det, men faktum är att ett meddelande inte den typ av skrivna lag som man kan lita på.
Vi måste verkligen ta initiativ när det gäller frågor om lagstiftning, och vi lägger också fram förslag om hur vi kan göra detta. Jag vill inte diskutera dem alla, men det som jag skulle vilja påpeka för er, herr kommissionsordförande, är att den initiativrätt som ni förfogar över också är en plikt att ta initiativ, och jag uppmanar er att använda er av den. Byggstenarna för dessa rättsliga initiativ återfinns i den resolution som vi kommer att rösta om i morgon, liksom de resolutioner som vi redan har antagit i och med exempelvis Langen- och Herzogbetänkandena. Vi föreskriver inte ett särskilt instrument; det är upp till er att göra. Vår uppgift är att ge vår egen bedömning – varje grupp enskilt – av kommissionens rättsliga åsikt, och vi kommer, efter ytterligare debatt, att ge vår egen bedömning av det förslag till ramdirektiv som vår grupp har lagt fram. Andra måste göra samma sak med sina egna förslag. Sedan måste vi, genom samarbete här i parlamentet, föra lagstiftningsprocessen framåt, och för detta krävs absolut medbeslutandeförfarandet. Det är inom detta förfarande som vi behöver rättsliga initiativ, för det är inte ni och era kolleger i kommissionen, tillsammans med kommissionens högt kvalificerade och välmotiverade personal, och inte heller de nationella regeringarna, utan vi, ledamöterna av Europaparlamentet, som åtnjuter den legitimitet som ett val förlänar. Det är vi som måste ta oss ned till gräsrötterna och diskutera dessa saker med lokala politiker som vi är ansvariga inför. Det är vi som bär ansvaret för det som blir gjort. Det är av denna anledning som medbeslutandeförfarandet måste tillämpas, och av denna anledning som kammaren måste utöva sina privilegier till fullo. 
José Manuel Barroso,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Tjänster av allmänt intresse är centrala för vår europeiska sociala modell. De täcker en lång rad verksamheter, som sträcker sig från större nätverkstjänster – energi, telekommunikationer, transport och posttjänster – till hälsovårdstjänster och sociala tjänster samt vatten- och avfallshanteringstjänster.
Det som vi kallar för nätverkstjänster, det vill säga transport, energi, telekommunikationer och post, står för omkring 7 procent av vår kollektiva BNP, och för 5 procent av den totala sysselsättningen inom Europeiska unionen. De utgör därför en viktig del av alla europeiska medborgares vardag och även för EU:s företag. Framgången med den europeiska tillväxten och sysselsättningsstrategin – Lissabonstrategin – som är avgörande för vår välfärd, beror också på dessa tjänsters kvalitet och effektivitet.
Sedan kommissionen offentliggjorde sin vitbok om tjänster av allmänt intresse har det uppstått en intensiv debatt om den roll som Europeiska unionen kan komma att spela i förhållande till dessa tjänster. Det gläder mig att denna debatt äger rum. Jag vill tacka Bernhard Rapkay, föredraganden, och hans kolleger i utskotten för att ha fört debatten framåt med detta utmärkta betänkande.
Verkligheten för tjänster av allmänt intresse är komplex. Dessutom förändras den ständigt. Tekniska framsteg, nya förväntningar från samhället och konsumenterna, ekonomiska påtryckningar och moderniseringen av offentlig förvaltning har alla grundligt omvandlat tillhandahållandet av dessa tjänster. I dessa tider av snabb ekonomisk och teknologisk förändring behövs det en användbar och effektiv rättslig ram för tjänster av allmänt intresse som gör det möjligt för tillhandahållarna av dessa tjänster att uppnå sina bestämda mål och fortsättningsvis anpassa sig till en omvärld i förändring.
Kommissionen är villig att samarbeta i skapandet av en sådan rättslig ram på grundval av fyra grundläggande principer. För det första måste ramen för tjänster av allmänt intresse som tillhandahålls nationellt, regionalt och lokalt förbli medlemsstaternas ansvar, så att vi kan upprätthålla den viktiga subsidiaritetsprincipen. Det finns helt enkelt inget alternativ. Jag är fast övertygad om att Europeiska unionen måste respektera den mångfald av villkor och praxis som förekommer bland medlemsstaterna. Denna mångfald återspeglar olika statliga ingripanden, historiskt och kulturellt sett. Jag ansluter mig till den åsikt som uttrycks i ert betänkande om att det skulle vara fullständigt olämpligt att anta enhetliga definitioner på gemenskapsnivå. Medlemsstaterna måste förbli fria att definiera sina tjänster av allmänt intresse på grundval av sina skiftande behov, strukturer och traditioner.
Den andra principen är denna: främjande och skydd av allmänt tillgängliga tjänster av allmänt intresse som innebär god valuta för pengarna är förenliga med öppna konkurrenskraftiga marknader. För att få bevis räcker det att vi observerar sektorer såsom telekommunikation eller flygtransport, där verksamhet inom offentliga tjänster har anförtrotts privata operatörer med framgång, samtidigt som konsumenternas intressen till fullo har säkerställts. Det bör dock betonas att i händelse av en oförenlig konflikt mellan reglerna på den inre marknaden eller konkurrensreglerna och en tjänst av allmänt intresse måste tjänsten av allmänt intresse ges förtur. Det är detta som föreskrivs i fördraget, och som domstolen har bekräftat. Kommissionen är villig att tillhandahålla alla eventuella råd eller uppgifter som kan krävas i detta ärende.
Den tredje principen är att alla EU:s ramar som kan tillämpas på tjänster av allmänt intresse måste vara mottagliga för avvikelser och bidra till modernisering. De måste grunda sig på målen för hög kvalitet, god valuta för pengarna och allmän tillgång. Det handlar i själva verket om att uppfylla folks och företags förväntningar, men också om att förebygga social och territoriell utslagning.
Om jag går vidare till den fjärde principen är det grundläggande med rättssäkerhet, som jag har sagt, inte bara för konsumenter och operatörer, utan också för de offentliga myndigheterna. Det ankommer på de offentliga myndigheterna på alla nivåer att tydligt fastställa regler som gäller för tjänster av allmänt intresse. På EU-nivå kvarstår att fastställa om ett enskilt rättsligt instrument eller en sektorsspecifik strategi skulle vara det bästa medlet för att nå det önskade resultatet, med tanke på mångfalden av situationer och sektorer. Jag noterade att ni ställde denna fråga i ert betänkande.
De fyra principer som jag just har räknat upp fungerar som vägledning för gemenskapsåtgärder. Sådana åtgärder är i grund och botten pragmatiska. Vi befinner oss i processen med att utarbeta sektorspolitik på EU-nivå för de sektorer där behovet av en sådan politik är klart påtagligt och där det kan tillföra faktiska ytterligare fördelar. Problem som påverkar mer än en sektor tar man itu med efterhand som de uppstår.
Kommissionen har varit mycket aktiv på detta område tillsammans med parlamentet och rådet, och jag tycker att man kan säga att vi har gjort goda framsteg på åtskilliga områden. Vi använde Altmarkpaketet för att förenkla och förtydliga de regler för statligt stöd som rör tjänster av allmänt intresse. För närvarande granskar vi tillämpningen av de nya reglerna för offentlig upphandling som trädde i kraft i januari. Vi har deltagit i oerhört omfattande samråd när det gäller frågan om offentlig-privata partnerskap, och vi har kungjort nya initiativ för 2007. Vi har kommit fram till ett avtal om kollektivtrafik. Vi har antagit ett meddelande om sociala tjänster, och nu inleder vi samrådet om hälsovårdstjänster. Vi har inlett ett brett samrådsförfarande när det gäller energisektorn, och vi kommer att lägga fram andra förslag – inbegripet lagstiftningsförslag, inte bara meddelanden, vilket jag vill betona. För närvarande granskar vi faktiskt den rättsliga ram som gäller elektronisk kommunikation, och vi kommer att förslå ett nytt direktiv om posttjänster före årets slut.
Dessa aktuella framsteg åskådliggör att Europeiska unionen visar initiativförmåga och framåtanda när det gäller tjänster av allmänt intresse. De åskådliggör också den viktiga roll som parlamentet och rådet spelar. Efter antagandet av Rapkaybetänkandet, som vi noggrant ska analysera, är kommissionen fast besluten att gå vidare. Vi ska lägga fram ett meddelande om denna fråga före årsslutet.
Mina damer och herrar! Det huvudbudskap som jag påträffade i ert betänkande var en tvåfaldig uppmaning till åtgärder: för det första skapandet av en större rättslig säkerhet när det gäller EU-regler som styr tjänster av allmänt intresse, och för det andra erkännandet av den breda mångfalden av sektorer och situationer inom hela EU. Jag anser att vår tid är mogen för att konsolidera den rättsliga ram som gäller tjänster av allmänt intresse inom Europeiska unionen. Det är detta som våra medborgare förväntar sig. Kommissionen kommer att ta fullständig hänsyn till ert betänkande när den granskar denna fråga från och med nu och fram till slutet av året. 
Gunnar Hökmark,
   . – Fru talman! Det är viktigt att förklara en sak i denna debatt: det finns inget bättre sätt att trygga hög kvalitet, tillgänglighet och lägre priser än en bred konkurrens och företagaranda inom den europeiska ekonomin. Vi har alla upplevt det som har åstadkommits och fullgjorts inom ett antal sektorer som för 10 eller 20 år sedan ansågs ha monopol på typiska tjänster av allmänt intresse. Vi har upplevt prestationer inom telekommunikation och flygindustrin, och vi kommer att få se prestationer på nya områden, eftersom vi talar om tjänster som till sin natur är dynamiska och konvergerande. De utgör en stor och viktig del av den framtida kunskapsekonomin. Vi måste öppna marknaden och samtidigt respektera de särskilda lösningar som varje medlemsstat behöver för det som den definierar som tjänster i allmänhetens intresse.
Jag skulle i denna debatt vilja understryka att det inte finns någon uppmaning i detta betänkande till ett ramdirektiv eller till en horisontell ram av något slag, utan att det läggs vikt vid klargöranden i rättsligt avseende grundat på ett sektorsvist tillvägagångssätt och en uppmaning till sektorsanpassande bestämmelser där så behövs.
Herr Barroso! Ni nämnde hälso- och sjukvård. Vi kan se tillbaka och se hur det sektorsvisa tillvägagångssättet har varit mycket lyckat under tidigare år. Vi uppmanar därför till klargöranden i rättsligt avseende, grundat på det sektorsvisa tillvägagångssättet, och vi ser fram emot kommande sektorsdirektiv. Vi understryker att det inte finns någon rättslig grund i fördragen för ett förslag som skulle kunna inkräkta på den inre marknaden, konkurrensregler eller offentliga upphandlingar. Vi understryker att detta är ett område där det måste råda respekt för medlemsstater och för subsidiaritetsprincipen.
Under de kommande årtiondena kommer vi att uppleva att det uppstår möjligheter för fler och mer gränsöverskridande åtgärder på nya områden. Jag tror att det kommer att finnas fantastiska möjligheter för patienter att få bättre hälso- och sjukvård i olika länder, och detta skulle också kunna skapa en vitalitet för den europeiska ekonomin. Men vi instämmer i behovet att respektera den inre marknaden, samtidigt som vi respekterar subsidiaritetsprincipen.
Herr Barroso! Jag hoppas att ni kommer att läsa detta betänkande och inse behovet att gå vidare med sektorsanpassade bestämmelser och det sektorsvisa tillvägagångssättet, för att skapa det rättsliga klargörande som också innebär respekt för subsidiaritetsprincipen. 
Martin Schulz
   , . – Fru talman, mina damer och herrar! Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har lagt min kollega Bernhard Rapkays betänkande, och frågan om tjänster av allmänt intresse, till grund för det som gruppen försöker åstadkomma under denna mandatperiod. Vi har varit djärva nog – och detta var en ovanlig insats från vår sida – att sammanställa ett eget förslag till direktiv, som inbegriper de väsentliga delarna i det som Bernhard Rapkay har lagt fram i sitt betänkande, och vilket jag lade fram för er, herr kommissionsordförande, och för den dåvarande rådsordföranden, Wolfgang Schüssel. Det som vi anser vara viktigt i tjänstedebatten – vissa grundläggande element som jag kortfattat ska ta upp – är att vår strategi syftar till att skapa en balans mellan efterfrågan på den inre marknaden, som vi socialdemokrater är medvetna om och erkänner, och behovet att skydda allmänheten genom att stärka lokala och regionala institutioner, vilka fortfarande är bäst anpassade för att bevara subsidiaritetsprincipen när det gäller att tillhandahålla tjänster.
Det viktigaste budskapet som denna debatt måste föra ut är ”flexibilitet där det krävs, skydd där det är möjligt”. Efter alla de möten med rådet som vi har haft – i Barcelona, Laeken, Nice – och efter alla de debatter som vi har fört, upplever vi att ni kommer hit i dag, herr kommissionsordförande, med anledning av att kommissionen understryker vikten av denna debatt, något som vi tackar er för. Detta är också anledningen till att jag, som ordförande för vår grupp, talar i denna debatt.
Det viktigaste som jag på vår grupps vägnar måste göra är att understryka det som Bernhard Rapkay, i egenskap av föredragande, har sagt om detta betänkande, men det finns två andra saker som jag också skulle vilja nämna. Jag lyssnade med stor uppmärksamhet på det som Gunnar Hökmark sa. Det är intressant när en övertygad liberal försöker att hänga med i svängarna i denna fråga. Vi är alla naturligtvis för den inre marknaden, och vi vill alla att den används så långt det är möjligt för att sparka i gång en ekonomisk dynamism; där är vi överens med er, men det blir svårare när det kommer till subsidiaritetsprincipen, som förespråkarna för en fri marknad annars insisterar på som en principsak, ändå blir den plötsligt ett hinder när den används för att garantera vissa nödvändiga sociala normer. Detta går inte ihop!
Jag vet inte om det är värt att sträva efter krav på att alla hälsovårdstjänster verkligen ska vara föremål för den fria marknaden, inte heller vet jag om vi ska luta oss tillbaka och se på fram till den dag då den sista kommunala kyrkogården drivs enligt kommersiella linjer. Jag anser inte att det är rimligt. Vi behöver sannerligen fortfarande stärkta lokala och regionala myndigheter som inom ramen för subsidiaritetsprincipen gör det möjligt för oss att tillhandahålla högkvalitativa tjänster som svarar direkt mot det som allmänheten behöver och kräver. Detta är kärnan i den socialdemokratiska politiken, och vi kommer inte att överge den, men vi vill också ge lokala och regionala myndigheter en möjlighet att förbättra kvaliteten genom större flexibilitet och genom att öppna den inre marknaden, för att myndigheterna därigenom med sitt eget fria val ska lyckas säkerställa flexibilitet när det gäller bestämmelser om bra tjänster som alla kan ha råd med, för det är möjligt att ha båda.
Herr ordförande! Vi lyssnade mycket uppmärksamt på er när ni sa att ni ville konsolidera den rättsliga ramen i dess helhet, för ert erkännande av behovet av en rättslig ram markerar ett stort framsteg, och att ni nu vill konsolidera den är ett tecken på er önskan om en bred snarare än en sektorsspecifik strategi. Om det är så ni önskar fortskrida kan jag tänka mig att vi gör gemensam sak mycket snart.
Jag skulle på min grupps vägnar vilja säga att vårt vågspel med att skriva ett eget förslag till direktiv, tillsammans med det som Bernhard Rapkay hade att framföra och med ordförandens anmärkningar, kommer att övertyga även er, fru vice talman, om att vi befinner oss på rätt spår.
Sophia in 't Veld,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja börja med att berömma föredraganden för ett storartat arbete. Även om vi inte alltid kom överens var han oerhört tålmodig och öppen för samarbete, något som jag är mycket tacksam för.
Det är mycket viktigt att vi klargör vår ståndpunkt en gång för alla. Det oroar mig att det betänkande som vi antog i utskotten har tolkats på så många olika sätt. Det har förekommit jublande pressmeddelanden där man har påstått att Europaparlamentet äntligen har uppmanat till ett ramdirektiv, medan andra har hävdat att Europaparlamentet äntligen har förkastat ramdirektivet en gång för alla. Vi måste undvika en situation med urvattnade kompromisser som kan tolkas på olika sätt.
Jag kan, på min grupps vägnar, meddela att vi inte vill ha ett ramdirektiv. Vi vill inte ha en lösning som ska passa för alla inom EU, just eftersom vi vill ha subsidiaritetsprincipen. Men vad är subsidiaritetsprincipen? Subsidiaritetsprincipen innebär att de nationella och lokala myndigheterna kan besluta om vilka tjänster som ryms inom ramen för begreppet ”tjänster i allmänhetens intresse” och hur dessa ska organiseras och finansieras. Subsidiaritetsprincipen innebär inte automatiskt ett undantag från marknadens regler. Vi talar därför om två typer av subsidiaritetsprincip här.
Jag lyssnade mycket uppmärksamt på det som José Manuel Barroso sa, och ännu en gång lämnade han utrymme för tolkningar. Jag skulle vilja tolka hans kommentarer som att han också vill ha målinriktade och konkreta lösningar för faktiska problem. För en annan rekommendation som jag skulle vilja ge denna kammare är följande: ”om det inte är trasigt, laga det inte”. I så fall är det inte lagstiftning som vi behöver, utan lösningar på faktiska problem. Jag har arbetat för en lokal myndighet, så jag vet vad faktiska problem innebär. De lokala myndigheternas oro är mycket befogad. Vi måste dock erkänna att det också finns en tendens mot protektionism. Vi måste finna den rätta balansen här.
Vi måste också komma ifrån den ideologiska debatten, eller åtminstone vara ärliga och medge att det finns en viss grad av ideologi inblandad. Vissa känner med all rätt att de offentliga myndigheterna också borde vara tillhandahållare av tjänster. Jag håller med min kollega, Gunnar Hökmark, om att marknaden kan tillhandahålla utmärkta tjänster. Vissa sektorer har avreglerats, och det innebar inte att fler människor uteslöts från tillgången till dessa tjänster, utan snarare det motsatta: många tjänster har kommit inom räckhåll för många fler människor, vilket är oerhört socialt.
En marknad är inte en djungel, den har regler, för om det inte finns regler kan inte marknaden existera. Alla marknader – även den enklaste marknad på ett torg – har regler, och det är precis det som vi menar med den sociala marknadsekonomi som vi har inom EU. Vi måste erkänna medlemsstaternas mångfald och tillåta dem att själva besluta om det som de kallar för ”tjänster i allmänhetens intresse”.
Slutligen borde vi inte försöka fastställa vad tjänster i allmänhetens intresse och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse är, eftersom ordet ”ekonomisk” inte ska tillämpas på tjänstens karaktär utan på det sätt som den tillhandahålls. Låt mig ta ett exempel: alla kommer att erkänna att vatten är av allmänt intresse, men det kan tillhandahållas på ett rent affärsmässigt sätt. Så vi får inte gå vilse i en meningslös debatt om skillnaderna mellan ”av allmänt intresse” och ”av allmänt ekonomiskt intresse”. Det enda intresse som borde behandlas här är våra medborgares och våra konsumenters intresse. 
Alain Lipietz,
   . Fru talman, herr ordförande, mina damer och herrar! Jag uppskattade i hög grad innehållet i José Manuel Barrosos tal. Jag uppskattade den avsikt som han tillkännagav om att lägga fram ett eller flera lagstiftningsförslag – jag ska återkomma till frågan om ett eller flera om ett ögonblick – som ska antas genom medbeslutande liksom de fyra principer som han åberopade. Jag anser att det var viktigt att upprepa dessa principer.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor förkastade vårt förslag på grund av en simpel hänvisning till innehållet i artikel 122 i konstitutionsfördraget och, vad värre är, för en simpel hänvisning till artikel 86 i det befintliga fördraget. I den sistnämnda artikeln klargörs det, som ni påpekade, att i händelse av konflikt mellan marknaden och krav på offentliga tjänster enligt lagen eller i praktiken, ska den offentliga tjänsten ges företräde. Jag anser att det är oerhört viktigt att parlamentets förslag återbekräftar det som vi antog vid tidpunkten för konstitutionsfördraget, nämligen texten i artikel 122, och bekräftar att vi åtminstone fortfarande tror på artikel 86 i det befintliga fördraget.
Det som vi skulle vilja göra är att gå mycket längre när det gäller att ge klara besked om de exakta konsekvenserna av vår kommande omröstning. Om det finns en punkt där jag instämmer med Sophia in ’t Veld är det att Bernhard Rapkays diplomatiska och mycket omdömesgillt kalkylerade yttrande om behovet av att lagstifta lika kan lätt tolkas i den ena eller den andra bemärkelsen. Vi kommer därför att be er, i enlighet med både Amsterdamfördraget och det interinstitutionella avtalet, att lägga fram ett förslag till direktiv för oss i kraft av den rätt till lagstiftningsinitiativ som parlamentet innehar. Vi instämmer också fullständigt i de fyra principer som ni i stora drag angav för oss.
I det fall som vi inte instämmer med Sophia in ’t Veld är det exakta tvistefröet subsidiaritetsprincipen. Jag anser att det är en allvarlig missbedömning att tala om en sträng subsidiaritetsprincip, när tjänstedirektivet faktiskt är det instrument som tillämpas i brist på ett särskilt direktiv om tjänster av allmänt intresse. Faktum är att vi har sett hur innehållet och räckvidden i tjänstedirektivet ständigt har förändrats dag för dag och vecka för vecka. Ett tag var subventionerat boende inbegripet. Sedan blev det nästan uteslutet, bara för att återinföras, även om det inte var till fullo. Vi behöver bara jämföra våra parlamentariska förslag med kommissionens och rådets förslag för att inse bristen på samstämmighet när det gäller offentliga tjänster som faller inom tjänstedirektivets räckvidd. Vi måste lagstifta i dag för att få en rätsida på dessa frågor. 
Francis Wurtz,
   . Fru talman, herr kommissionsordförande! Allmänhetens intresse, det allmännas nytta, allmänhetens bästa, offentliga tjänster: de är alla viktiga referenspunkter som ligger till grund för debatten om konceptet för den europeiska sociala modellen, som kommissionsordföranden sa.
Vi kommer här in på människors vardag, deras uppfattning om framtiden och vår föreställning om samhället. Grundläggande värderingar, som jämlikhet, solidaritet och demokrati, står på spel. Dessa frågor är alltför viktiga för oss för att behandlas med hjälp av luddiga förklaringar eller otillfredsställande kompromisser.
Min grupp önskar betona tre aspekter som kräver klargörande. Den första är förhållandet mellan offentliga tjänster och de regler som styr den inre marknaden, med andra ord bestämmelserna om konkurrens, offentlig upphandling och statligt stöd, för att inte nämna kommissionens och domstolens befogenhet att övervaka och vidta sanktioner mot misstänkta oegentligheter.
Enligt vår mening behöver vi en radikal, ny rättslig grund som gör det möjligt för offentliga tjänster att existera inom EU utanför marknadens logik. Det stämmer att fördraget ger företräde till tillhandahållandet av offentliga tjänster i de fall där sådant tillhandahållande står i strid med konkurrensreglerna, som José Manuel Barroso och Alain Lipietz har påmint oss om. I fördraget erkänner man också att nationella regeringar har rätt att ange vad allmänt intresse är, men det är kommissionen och, i den slutliga analysfasen, domstolen som avgör i vilken grad som undantag får göras. Således har ett land som inte anses vara antiliberalt, nämligen Nederländerna, ställts ansvarigt för att ha begått, och jag citerar, ”ett uppenbart misstag vad gäller offentliga tjänster, eftersom de subventionerade sociala bostadsrättsföreningarna hade hyresgäster som inte var socialt missgynnade”. Sanningen är att denna undantagsordning fullständigt tenderar att slösas bort på offentliga tjänster.
Detta leder mig till den andra punkten som jag vill ta upp, nämligen vår ambitionsnivå på området offentliga tjänster. Enligt vår mening borde dessa tjänster helt enkelt täcka de grundläggande rättigheter som alla har lika tillgång till under 2000-talet, närmare bestämt utbildning, hälsovård, bostäder och anständiga levnadsvillkor, barnomsorg, information, kultur, transport, telekommunikationer, posttjänster, energi- och vattenförsörjning, avloppsvatten- och avfallshantering samt andra behov som har blivit angelägna, som exempelvis möjligheten att få lån. Tjänster på dessa områden måste därför styras av det oavvisliga kravet på ett socialt effektivt tillhandahållande utan att utsättas för konkurrenspåtryckningar.
En tredje och sista aspekt måste belysas, och det är länken mellan subsidiaritetsprincipen och det europeiska integrationsprojektet. Som redan har nämnts varierar erfarenheterna av förvaltning av offentliga tjänster, ägarstrukturer och finansieringsmetoder mellan länderna. Det måste vara varje lands suveräna rätt att göra dessa val, med allt vad det innebär.
Så behöver vi ett ramdirektiv eller inte? Debatten om denna fråga inleddes i vår grupp, och jag, för min del, skulle vilja säga ”Låt oss prova!”. Låt kommissionen förbereda ett sådant instrument på grundval av de principer som jag just har upprepat. Vissa kanske invänder att denna linje är oförenlig med reglerna i fördraget. Det är faktiskt precis därför som vi vill ändra dessa regler.
Fru talman! Jag föreslår att vi sätter detta ärende överst på dagordningen för den stora debatt om Europas framtid som har tillkännagivits, så får vi se vad européerna verkligen anser om detta ärende. 
John Whittaker,
   . – Fru talman! Man kan förstå önskan att fastställa räckvidden för EU:s inblandning i tillhandahållandet av offentliga tjänster. Det är till hjälp att man känner till reglerna när man driver ett företag eller en offentlig förvaltning, men jag är bestört över att detta skulle betingas av att man fastställer skillnaden mellan tjänster av ekonomiskt allmänt intresse och tjänster av icke-ekonomiskt allmänt intresse. Alla tjänster är säkerligen ekonomiska i den bemärkelsen att de har ett ekonomiskt värde, annars skulle de förmodligen inte tillhandahållas. Jag är rädd att försök att göra liknande förklaringar enbart orsakar förvirring, mindre effektivitet och större utbredning av tvetydiga domar från Europeiska gemenskapernas domstol.
Roten till problemet är att nationella och lokala myndigheter måste ha suveränitet över förvaltningen av offentliga tjänster, eftersom de nationella regeringarna betalar för offentliga tjänster på sina väljares vägnar. Här försöker vi trots detta att få offentliga tjänster att lyda under en gemensam uppsättning EU-regler. Har någon upptäckt den inneboende motsägelsen? José Manuel Barroso har i stora drag fastställt ett ambitiöst arbetsprogram för kommissionen. Jag säger till honom: låt det bara vara. Var så vänlig och låt de nationella regeringarna göra det som de är bra på. 
Françoise Castex (PSE ),
   Fru talman, herr ordförande, mina damer och herrar! Herr ordförande! Ni har betonat att varje land i unionen har sin egen historia och sin egen föreställning om offentliga tjänster. Byggandet av EU borde verkligen genomföras med all respekt för denna mångfald, men det borde också grundas på en rad gemensamma värderingar som inriktas på social rättvisa, jämlikhet och solidaritet. Vi kan utarbeta en ram för en europeisk offentlig tjänst. En sådan tjänst kan inte definieras utifrån konkurrensperspektivet, för vi känner till att de fördelar som samhällen får från offentliga tjänster mäts i utbildning, hälsovård, säkerhet och sammanhållning mellan medlemsstaterna och mellan deras befolkningar.
Som redan har nämnts kommer vi inom kort att anta ett direktiv som syftar till att öppna tjänstemarknaden inom gemenskapen. Vi känner till de frågor som hör samman med tjänstemarknaden från Världshandelsorganisationens förhandlingar. Inom gemenskapen, liksom på global nivå, är det nödvändigt att vi har möjlighet att göra en rättslig skillnad mellan ekonomiska och icke-ekonomiska tjänster samt att fastställa rätten att tillhandahålla den förstnämnda och att reglera den senare. Är det riktigt att hälsovård, utbildning, socialt boende och till och med vattentillförsel bara borde vara föremål för lagen om lönsamhet? Naturligtvis inte! Det finns bara ett godtagbart krav – kravet på det allmänna intresset och på sociala framsteg för alla. Och den offentliga myndigheten, oavsett administrativ nivå, är den enda garanten för detta allmänna intresse.
Befolkningarna i våra länder oroar sig med rätta för att det europeiska projektet urholkas av liberalisering och globalisering. Vi måste tillfredsställa deras behov av kvalitet, tillgänglighet, socialt ansvar och respekt för miljön. Herr kommissionsordförande! Vilken bättre garanti kan vi erbjuda våra berörda medborgare än en europeisk rättslig ram för offentliga tjänster? 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   . – Fru talman! Jag skulle vilja tacka Bernhard Rapkay för den oerhörda mängd arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Jag välkomnar verkligen att ordförande José Manuel Barroso närvarar denna morgon när det gäller denna viktiga fråga. Det sänder ut ett budskap om den vikt som kommissionen fäster vid denna fråga.
Det finns en bred enighet i parlamentet om den roll som tjänster av allmänt, ekonomiskt och annat intresse spelar. Det finns i hög grad en indelning när det gäller strategifrågor, och i vissa fall taktikfrågor. Det finns ett engagemang här – också från kommissionens sida – att säkerställa att all lagstiftning och alla åtgärder inom detta område kommer att genomföras genom medbeslutande. Detta är oerhört viktigt för trovärdigheten för det som vi gör på området och för vår legitimitet gentemot våra medborgare för det som vi gör på detta område.
Jag är för ett ramdirektiv. Detta var ett av besluten av utskottet för sysselsättning och sociala frågor i dess yttrande över betänkandet. Men för två veckor sedan sa parlamentet ”nej” till ett ramdirektiv. Jag anser att skulle vara ett misstag att försöka driva igenom detta igen.
Vi måste finna ett pragmatiskt sätt att gå vidare och på så sätt se till att skapa tydlighet och få en försäkran om den princip som ni i stora drag har angivit här i dag: när det gäller en konflikt mellan medborgarnas rätt till offentliga tjänster och marknaden ska detta fastställas genom lagstiftning. Vi borde inte låta denna fråga till bli till ett domstolsbeslut som bedöms från fall till fall, för annars skulle vi i slutändan ha alla möjliga slags resultat som står i konflikt med varandra. Det är mot denna bakgrund som jag är för ett ramdirektiv. Detta kanske kan åstadkommas på ett annat sätt. Vi måste försöka hitta det.
Jag välkomnar ert engagemang när det gäller att vidta åtgärder för sociala tjänster och åtgärder på hälsoområdet. Detta är också en brådskande fråga. 
Werner Langen (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Jag vill hellre lägga fram utskottets resolution inför parlamentet än min egen åsikt, även om de två till stor del överlappar varandra.
Utskottet antog, med en bred majoritet på totalt 18 poäng, kärnan av det som har införlivats i Rapkaybetänkandet, och således har vi lyckats anta denna resolution med en stor majoritet, och vi har lyckats anta en gemensam strategi på grundval av det som kammaren har löst vid tidigare tillfällen.
Det gläder mig mycket att kommissionens ordförande har möjlighet att närvara här hos oss, men jag är långt ifrån nöjd med förespeglingen om ytterligare ett nytt meddelande mot slutet av året, eftersom vi från 2000 och framåt har tillryggalagt en omständlig väg från ett meddelande till ett annat, från tolkningar till dokument från toppmötet, utan att det klargörande om den rättsliga osäkerhet som vi behövde föreligger. Kommissionen måste verkligen få bukt med tävlingen ”Kommissionsledamotens antipati” – och ja, jag vet att detta kommer att bli en verklig bedrift – och en gång för alla reda ut ett antal saker som annars måste lämnas över till Europeiska gemenskapernas domstol.
Detta innebär inte att vi är för ett ramdirektiv, eftersom det inte finns en rättslig grund för detta, inte ens i förslaget till konstitution, och utskottet för industrifrågor, forskning och energi har gett uttryck för detta. Samtidigt som det är självklart att vi vill ha medbeslutande på så många områden som möjligt är det inte rätt att vi ska anta resolutioner som sträcker sig bortom vårt ansvarsområde.
Vi har fastställt flera principer som ligger i linje med det som kommissionsordföranden har sagt i dag, och samtidigt som subsidiaritetsprincipen innebär att varje administrativ nivå måste fatta sina egna beslut måste dessa nivåer också följa konkurrensreglerna, med genomblickbara subventioner, och kommissionen har i uppdrag att följa händelsernas gång och leta efter missbruk.
Inom dessa begränsningar kan vi i dag, på grundval av Rapkaybetänkandet, inta en god ståndpunkt med råd till kommissionen om hur den bör fortskrida. Allt detta krävs för att kommissionen ska kunna agera. 
József Szájer (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Martin Schulz har mycket god syn, eftersom han ser saker i denna resolution som inte finns där.
Jag skulle vilja tillkännage att utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd i stor utsträckning var överens om den vitbok som kommissionen lade fram inför parlamentet. I detta avseende var vi också överens på punkten att det inte behövs ett ramdirektiv på gemenskapsnivå. Samtidigt, med hänsyn till dessa frågor, finns det tre viktiga grundläggande principer, enligt min mening.
Den första och viktigaste principen är subsidiaritetsprincipen. Inom EU har vi en stor mångfald av system för att tillhandahålla offentliga tjänster. Denna mångfald kan inte reduceras till likformighet. Av detta följer att om inte EU vill ta över ansvaret för att tillhandahålla offentliga tjänster, så kan det inte göra dessa perspektiv likformiga. Detta innebär att dessa frågor måste förbli de lokala myndigheternas befogenhet.
Den andra principen är frågan om ett gradvist tillvägagångssätt. Europeiska unionen och Europeiska kommissionen rör sig i rätt riktning när det gäller att besluta till fördel för gradvis reglering, och detta leder fram till den tredje punkten, frågan om en sektorsspecifik strategi. Vi har redan rönt stora framgångar när det gäller att reglera olika sektorer, bland annat på området telekommunikation. Vi borde sträva efter att följa detta exempel och att ständigt övervaka det.
Jag instämmer, och det gjorde även vårt utskott, i att det naturligtvis är nödvändigt med större rättslig säkerhet. Och som företrädare för en ny medlemsstat skulle jag vilja säga att precis som när det gäller principen om lika tillgång för alla måste Europeiska unionen verkligen garantera en gemensam grund med hjälp av harmoniseringen och sammanhållningsfonder. I de nya medlemsstaterna är redskapen för att stärka konkurrensen och för konsumentskydd i många fall mycket kraftlösa. Det är nödvändigt att dessa stärks, just för att både lika tillgång och konkurrens ska kunna genomföras på dessa territorier.
Jag anser att betänkandet om tjänster av allmänt intresse är ett bra betänkande, och jag anser att Bernhard Rapkay och hans kolleger har utfört ett utomordentligt arbete. Men jag skulle vilja be alla att inte missförstå det eller se saker i detta betänkande som inte finns där. Detta innebär att vi i detta avseende inte kan tala om ett ramdirektiv eller ett meddelande om ett ramdirektiv.
Det är också mycket viktigt att frågan om ett allmänt tjänstedirektiv står i nära samband med denna fråga. Även här måste vi se saker klart. I direktivet om tjänster har man på många punkter fastställt den ram inom vilken vi kan arbeta för detta. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   – Herr Barroso, mina damer och herrar! Som föredragande för yttrandet från utskottet för transport och turism för vitboken om tjänster av allmänt intresse har min och utskottets ståndpunkt varit att förespråka det totala uteslutandet av tjänster av allmänt intresse från räckvidden i direktivet om tjänster på den inre marknaden, i enlighet med idén att varje medlemsstat har den exklusiva befogenheten att definiera, utvärdera och övervaka dessa tjänster, som parlamentet har bekräftat. Detta kommer att främja marknadens funktion, solidaritet med medborgarna och respekt för de nationella, regionala och lokala myndigheternas befogenheter.
För det andra anser vi att tjänster av allmänt intresse måste beskrivas och definieras, och att skillnaden mellan tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och tjänster av allmänt icke-ekonomiskt intresse måste klargöras när det gäller deras rättssäkerhet. För det tredje måste vi anta en ramlagstiftning, en allmän rättslig ram, för tjänster av allmänt intresse, av allmänt ekonomiskt intresse och av allmänt icke-ekonomiskt intresse eller ett ramdirektiv, enligt preferens, som José Manuel Barroso tidigare nämnde. Det måste fastställas minimikrav för att utföra denna verksamhet, tillsammans med allmänna kriterier för medlemsstaterna och de nationella, regionala och lokala myndigheterna för att genomföra, organisera, utvärdera och övervaka dem.
Det faktum att denna lagstiftning kommer att omfatta tjänster av allmänt ekonomiskt intresse utesluter inte möjligheten till särskild lagstiftning när det gäller enskilda sektorer som transport. Merparten av de idéer som vi lägger fram ingår i Rapkaybetänkandet, och därför stöder jag betänkandet, även om jag kanske ger mitt stöd till några nödvändiga ändringsförslag.
Fru talman! Jag skulle slutligen vilja uttrycka min besvikelse över att det inte har hänvisats till de yttersta randområdena, med tanke på att tjänster av allmänt intresse, som för närvarande inte finns, och kanske aldrig kommer att finnas, behövs i dessa regioner. Jag hoppas att kommissionen och dess ordförande inte bara inriktar sig på betänkandet, utan också på de punkter som jag har tagit upp. 
Markus Pieper (PPE-DE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vi håller alla med om att företeelser som kollektivtrafik, avfallshantering, sociala tjänster och vattentillförsel borde skötas regionalt, och detta är i stora drag den linje som intagits i Bernhard Rapkays betänkande, som jag välkomnar, och i vilket man har godtagit mycket av det som finns i yttrandet från utskottet för regional utveckling.
Samtidigt som vi kräver ett åtagande gentemot subsidiaritetsprincipen uppmanar vi också till större rättssäkerhet där tjänster av allmänt intresse står i strid med europeisk konkurrenslagstiftning, det vill säga när det gäller lagstiftning om bidrag, offentlig-privata partnerskap, och i synnerhet när det gäller fastställandet av villkor.
En fransman har till exempel en annan uppfattning om vad tjänster av allmänt intresse är jämfört med en polack, en svensk eller en tysk, och det är därför som det inte kan finnas bara ett europeiskt ramdirektiv om dessa tjänster av det slag som socialdemokraterna önskar. Vi vill inte att samma normer ska genomföras inom hela EU. Det är inte rimligt att föreskriva för Greklands eller Tjeckiens regioner hur de ska tolka tjänster av allmänt intresse. Det är beklagligt att vänstern i kammaren har lyckats införliva olika hänvisningar i betänkandets text som skulle kunna tas för ett utstakande av vägen mot ett sådant ramdirektiv, och jag undrar just vart de vill komma. Vill ni ha ett övergripande ramdirektiv som kommer att göra områdena för rättslig säkerhet mer komplicerade än de redan är, eller vill ni skapa ett lömskt bakhåll på innehållet i den europeiska konkurrenslagstiftningen som ett medel för att tvinga på era socialistiska idéer om offentliga tjänster på EU:s regioner? Oavsett vilket av de två alternativen som stämmer säger vi bestämt ”nej” till det. Där det finns rättslig osäkerhet måste den utrotas, fråga för fråga och sektor för sektor.
Detta innebär naturligtvis mycket mer arbete, men jag är i mitt stilla sinne säker på att endast en sektorsspecifik strategi kan göra rättvisa åt det europeiska idealet med subsidiaritetsprincipen på den inre marknad som vi alla delar. Detta är inte ett område där EU borde fastställa kriterier för kostnad eller kvalitet. Att definiera tjänster av allmänt intresse, finansiera dem och organisera dem, måste även i fortsättning vara regionernas ansvar, för det är de som har politiskt ansvar för dem. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Fru talman! Det som jag ville fråga var huruvida utskottet för regional utveckling helt befinner sig i Europeiska folkpartiets grepp, för det som vi hörde från Markus Pieper var ingenting annat än PPE-gruppens linje, och inte den ståndpunkt som utskottet för regional utveckling har intagit. 
Talmannen.
   – Jag är säker på att vi, alltmedan detta parlament är på väg mot den andra hälften av sin mandatperiod, åter måste fundera över behovet av föredragande för ansvariga utskott, och också föredragande för yttranden för andra, för att göra det som Werner Langen just hänvisade till. Oavsett vilken grupp de tillhör återspeglar de utskottets tänkesätt och omröstningsresultat. Jag är övertygad om att de alla har gjort det i dag, och den som hyser tvivel om detta kan läsa om betänkandena. Jag måste säga att jag, som utomstående och obekant med ämnet, faktiskt undrade lite när jag hörde några av anförandena, men detta är något som vi kommer att kunna återkomma till under loppet av nästa mandatperiod – kanske som en del av en reform av parlamentet.
Gabriele Stauner kommer nu att få tillfälle att bli den sista att lägga fram sitt utskotts ståndpunkt. 
Gabriele Stauner (PPE-DE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Även om subsidiaritetsprincipen har stått inskriven i Europeiska gemenskapernas fördrag ända sedan Maastricht för den ett skuggliv, och trots detta måste subsidiaritetsprincipen alltid tillämpas, förutom där befogenheten ligger enbart på EU-nivå.
Detta är obestridligen inte fallet när det gäller de tjänster som vi diskuterar i dag, så alla europeiska förordningar på detta område skulle vara ett uppenbart brott mot subsidiaritetsprincipen, och för övrigt mot principerna om nödvändighet och proportionalitet – en nödvändig del av rättsstatsprincipen – om det förekommer någon inblandning i de fungerade strukturer som medlemsstaterna har utvecklat under åren.
Men om EU inte har några befogenheter på detta område innebär detta också att det inte kan finnas en europatäckande definition av dessa tjänster, och att bara de som antar nationella eller regionala lagar kan definiera vad de är. Även om man bortser från detta visar sig försöket att definiera dem i vitboken – något som jag anser vara artificiellt och krångligt – vara opraktiskt och obegripligt för allmänheten.
Ingen strategi – vare sig den från Lissabon eller någon annan – kan ersätta en rättslig grund, oavsett om man har att göra med principer och mål som konkurrens, eller med ekonomiskt och socialt samarbete.
Det enda möjliga resultatet av denna debatt blir då en uppmaning om att inte alls lägga sig i en europeisk förordning om tjänster av allmänt intresse, helt enkelt för att det inte finns någon europeisk rättslig grund för denna. Jag ber er att stödja den ståndpunkt som intagits av utskottet för rättsliga frågor, som syftar till att skapa ett EU som står nära sina medborgare, är genomblickbart och begripligt. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande! Vi är medvetna om att vi här i parlamentet alltid hamnar i politiskt känsliga vatten om vi fattar beslut med avsikt att korrigera marknaden eller beslut som har den effekten. Mycket ofta kommer samma känslighetsgrad att spela in, och den ideologiska vinklingen är aldrig långt borta när vi vill tillämpa subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen i enskilda situationer. Trots detta har Bernard Rapkay lyckats sammanställa ett balanserat betänkande, och jag skulle vilja framföra mina uppriktigaste gratulationer till honom för det.
Det gläder mig att veta att betydelsen av tillgången till tjänster av allmänt intresse för det första betonas, och för det andra att den gemensamma ståndpunkten om tjänstedirektivet har bekräftats, det vill säga att det är upp till varje medlemsstat att fastställa vad tjänster av allmänt intresse är. För det tredje välkomnar jag att frågan om rättssäkerhet upptar en central plats.
Jag har inga problem med det som vissa här kallar för föredragandens tvetydiga ordalydelse. Jag skulle i stället vilja kalla det för en förståndig, om inte diplomatisk, strategi, men en som i alla händelser kan hjälpa oss vidare i denna jakt på lösningar. Ett ramdirektiv är inte vad vi uttryckligen vill ha. I detta betänkande erkänner man de sektoriella olikheterna. Om detta betänkande godkänns kommer vi att visa att vi bortom alla tvivel sätter större värde på innehållets andemening än på diskussionen om vilken utformning det bör få. Det är detta som det borde handla om för oss när allt kommer omkring.
Låt oss alltså hålla oss nära Bernhard Rapkays betänkande, eftersom kommissionen då kommer att veta var parlamentets breda majoritet ligger och var det fortfarande finns olikheter, och då kommer vi, i avvaktan på det som kommer fram ur kommissionens meddelande, att lyckas göra ytterligare framsteg mot det balanserade tillvägagångssätt som allmänheten kan förvänta sig från vår sida. 
Harlem Désir (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande! Jag anser att tiden är mogen för rättsligt och politiskt klargörande av denna fråga om tjänster av allmänt intresse.
Eftersom debatten om offentliga tjänster överskuggade resten av den europeiska debatten förgiftade den debatten om konstitutionsfördraget på den politiska fronten, och den skadades av det första förslaget till ett tjänstedirektiv för den inre marknaden, eftersom det förslaget inom sin räckvidd omfattade en lång rad sociala tjänster och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Den misstro som denna ovisshet skapade för offentliga tjänster genom kommissionens åtgärder eller Europeiska unionens ingripanden har en lång historia. Den är berättigad på många sätt, och en anledning till detta är misslyckandet med att skapa en rättvis balans mellan reglerna för den inre marknaden och bevarandet av allmänhetens intresse. En annan anledning är effekten av ett antal direktiv om enskilda sektorer, som inte har lett till att de utlovade eller förväntade resultaten har tillhandahållits. Jag syftar exempelvis på trenderna för energipriserna och viss oro som har bekräftats när det gäller posttjänster.
Det krävs också klargöranden på den rättsliga sidan. Herr kommissionsordförande! Ni betonade själv denna punkt alldeles nyss, när ni räknade upp de lagstiftningsinitiativ som kommissionen nyligen har tagit för att försöka stabilisera tolkningen av lagstiftningen och fördragen när det gäller offentlig finansiering och regleringen av statligt stöd, passagerartransport, finansiering och ersättning osv.
Jag anser därför att det är fel att ställa behovet av sektorsspecifika initiativ mot behovet av en allmän ram i dagens debatt. Det behövs initiativ för enskilda sektorer – ni hänvisade själv till några av dessa – på sådana områden som hälsovårdstjänster och sociala tjänster av allmänt intresse, och det behövs också övergripande initiativ. Varför? Därför att, som ni sa, en av de principer som vi måste grunda våra åtgärder på är respekt för varje medlemsstats och dess lokala myndigheters rätt att fortsättningsvis fastställa vad som är tjänster av allmänt intresse och vad som är tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för dem. Tolkningarna av dessa begrepp varierar i hög grad mellan medlemsstaterna. De sätt på vilka dessa tjänster organiseras och finansieras liksom gränslinjerna för och beskrivningen av offentliga tjänster är inte desamma i alla våra länder, och ibland varierar de till och med mellan regioner inom våra länder eller mellan lokala samhällen.
I brist på lagstiftning har det fallit på EG-domstolens, och ibland kommissionens, lott att tolka fördragen. Faktum är att dessa tolkningar har gett upphov till en inkonsekvent och varierande samling av rättspraxis, något som har skapat rättslig osäkerhet för lokala myndigheter, tillhandahållare av tjänster och användare. Det har också skapat oro för att bestämmelser om tjänster av allmänt intresse kommer att äventyras av en slags övervikt för krafterna på den inre marknaden, konkurrens och privata operatörer. Det är därför som vi har vidtagit denna för en grupp i Europaparlamentet ganska ovanliga åtgärd genom att föreslå, som en symbolisk gest, men också som en politisk åtgärd, ett initiativ till ett förslag till ett ramdirektiv utarbetat för att skydda tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Vi ville visa att det skulle gå att hitta en grund i fördragen och att ett direktiv skulle kunna utarbetas som svar på de frågor som vi nu står inför, förutsatt att den politiska viljan finns. Ur denna synvinkel skulle jag vilja säga följande till Sophia in ’t Veld: jag anser att detta är precis den rättsliga ram som vi behöver om vi ska lyckas skydda subsidiaritetsprincipen, och det är detta som vi måste visa med förslaget till ramdirektiv. Jag inbjuder Sophia in ’t Veld att bekanta sig med detta initiativ, som är avsett att fastställa och skydda offentliga tjänster samt tjänster av allmänt intresse och garantera dem en långsiktig framtid.
Jag anser att det är upp till den lagstiftande makten att fastställa regler i detta kritiska ögonblick. Det är normalt att Europaparlamentet, som företräder folket, och de nationella regeringarna, som företräder medlemsstaterna, på grundval av en offentlig debatt öppet borde kunna hävda hur artikel 86 i EG-fördraget ska tolkas och dra den gränslinje som skyddar allmänhetens intresse från den inre marknadens krafter och konkurrens. Herr kommissionsordförande! Offentliga tjänster är, som ni sa, kärnan i den europeiska sociala modellen. Folk är knutna till dem eftersom tjänsterna, förutom att förbättra deras livskvalitet, gör det möjligt för dem att åtnjuta sina grundläggande rättigheter. De bidrar till ekonomisk och social sammanhållning och gör även vår kontinent och dess territorier mer konkurrenskraftiga.
Det är därför absolut nödvändigt att både lagligt och politiskt visa att Europeiska unionen i dag inte är fientligt inställd mot offentliga tjänster, att den inte försöker undertrycka dem, utan att unionen tvärtom försöker att bevara, utveckla och uppmuntra till dem. 

Bernard Lehideux (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Under debatten om den sociala modellen påpekade jag att våra medborgare vill ha ett EU som är lyhört för deras allvarliga och faktiska oro. Ett av de stora problemen är att säkerställa existensens av och kvaliteten på tjänster av allmänt intresse. Dessa tjänsters rättsliga ställning är alldeles för svag inom dagens EU. Det är osunt att tjänster som är nödvändiga för den sociala sammanhållningen i vårt samhälle helt ska bero på EG-domstolens rättspraxis. Domarna får aldrig så här mycket makt om inte politikerna misslyckas att ta ansvar; det känner vi alla till. Det är därför vår plikt att utveckla en rättslig ram på gemenskapsnivå, där förfarandena och målen för organisationen av tjänster av allmänt intresse fastställs.
Herr Barroso! Om inte alla är övertygade hindrar det inte oss från att vara mer specifika, snarare tvärtom. Jag tillhör dem som ber kommissionen att föreslå ett ramdirektiv om tjänster av allmänt intresse så snart som möjligt. Tillåt mig att ärligt besvara dem som motsätter sig detta och försvara valmöjligheten till en sektorsspecifik strategi. Det är inte ett alternativ. Det är en fälla. Våra medborgare är inte blinda. De förstår fullständigt att en favör för denna strategi i verkligheten skulle innebära en försening av inrättandet av den rättssäkerhet som de så innerligt önskar för tjänster av allmänt intresse och i synnerhet för sociala tjänster av allmänt intresse.
Dessutom står det klart att en rättslig ram inte hindrar oss från att ta hänsyn till de särskilda företeelserna inom vissa sektorer, tvärtom. Att fastställa en ram innebär helt klart inte att standardisera. Herr talman, mina damer och herrar! Låt oss inte undvika vårt ansvar. Ett lagstiftningsprojekt väntar oss, och det kommer att visa att unionen är den bästa garanten för en hög solidaritetsnivå och social sammanhållning.
Pierre Jonckheer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Låt mig tala om hur nöjd jag är med att se er och tacka er för att ni deltar i denna debatt, herr Barroso.
Vi har nu diskuterat tvärsektoriell europeisk lagstiftning på området tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i många år. Europaparlamentet förklarade sig vara för en sådan lagstiftning 2001 och 2004, och Europeiska kommissionen – som vid det tillfället var Prodikommissionen – förde inte ärendet vidare, utan lade fram det rättsliga argumentet om bristen på rättslig grund och det politiska argumentet om bristen på den politiska majoritet i rådet som krävs för att göra framsteg. När det gäller denna sista punkt är hänvisningen till artikel 322 i konstitutionsfördraget belysande för att det åtminstone, otvivelaktigt, finns en politisk överenskommelse inom Europeiska rådet om att gå vidare.
I dag står vi inför ett förslag till ett direktiv om den inre marknaden för tjänster som delvis täcker tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, ett direktiv som enligt vad många experter förutsäger inte kommer att förhindra en mångfald överklaganden till Europeiska gemenskapernas domstol, och, vilket vi har anledning att frukta, som kommer att försvåra för oss när det gäller att nå målen för större rättssäkerhet på området den inre marknaden för tjänster.
I dag står vi också inför en resolution från Europaparlamentet, som andra ledamöter har påpekat, som kommer att gå till omröstning i morgon och som i själva verket inte sträcker sig så långt som resolutionerna från 2001 och 2004. Av denna anledning har vi införlivat ett antal ändringsförslag som syftar till att klargöra saker.
Jag anser dock att den verkliga politiska utvecklingen är att Europeiska fackliga samorganisationen också har sammanställt ett textförslag utöver det förslag till ramdirektiv som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har låtit juridiska experter utarbeta. Ett antal sammanslutningar – jag tänker i synnerhet på Europeiska kontaktkommittén för tjänster i allmänhetens intresse, som har djupgående kunskap om dessa frågor – har också utarbetat förslag av rättslig natur som är liktydiga med: ja, ett förslag till ramdirektiv är inte otänkbart, och dessutom måste det vara förenligt med de fyra principer som ni nämnde i ert inledningsanförande.
Herr Barroso! Av denna anledning ber vi er, på grundval av artikel 192 i det befintliga fördraget, att tydligt gå vidare och inte nöja er med att svara oss om några månader med ett nytt samrådsdokument eller en ny vitbok.
Jag skulle vilja avsluta med en mer politisk punkt. Jag anser att vi inte får underskatta den äkta eller inbillade oron hos vissa av våra medborgare, som upplever att det finns en påtaglig obalans mellan å ena sidan genomförandet av konkurrensrätten, som i sina allmänna bestämmelser är en horisontell lagstiftning, och å andra sidan skyddet av tjänster av allmänt intresse på EU-nivå. Herr talman! Betydelsen av ett ramdirektiv för rådet och Europaparlamentet omfattar också, som vissa ledamöter har sagt, den möjlighet som det ger dem att visa kommissionen, och i slutändan EG-domstolen, vilken typ av allmänna bestämmelser som de vill ha för europeiska tjänster av allmänt intresse. Jag anser att det i själva verket är detta som äventyras politiskt i hela denna debatt. Även om jag önskade att den politiska övervikten vore annorlunda, är den som den är för närvarande. 
Sahra Wagenknecht (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Oslipade och huvudlösa avregleringar har stått på dagordningen inom EU under ett årtionde nu, där grundläggande tjänster som energiförsörjning, stora delar av transportsektorn, för att inte nämna utbildning, hälsovård, bostäder och sjukhus, görs till föremål för marknadens regler och lönsamhet, delvis under beskydd av avreglerande lagstiftning från Bryssel, delvis under påtryckningar från EG-domstolen och delvis på initiativ av nyliberala regeringar, som hävdar att det kommer att ge fler arbetstillfällen med konkurrens som ger konsumenterna lägre priser och lockar privata investerare att flytta runt sina pengar mer effektivt. Förteckningen över avregleringar under det senaste årtiondet visar i sig hur falska dessa nyliberala påståenden är. Bara inom energi- och postsektorerna räknat har hundratusentals arbetstillfällen utplånats, och de som fortfarande har ett arbete upptäcker vanligtvis att de arbetar under sämre villkor. Ni kan glädjas åt detta och kalla det för ökad effektivitet, eller ni kan kalla det vid dess rätta namn – tvång och utnyttjande. Sällan har konsumenterna haft behållning av fallande kostnader. I Tyskland har elektriciteten till exempel aldrig varit så dyr som den är i dag.
Att socialdemokraten Bernhard Rapkays betänkande skulle förvandla detta resultat till en succé och uppmana till avreglering inom fler sektorer är ett bevis på okunnighet om tidigare erfarenheter och på en oansvarig attityd mot dem som måste utstå följderna.
De som uppmanar till att tjänster av allmänt intresse ska göras till föremål för reglerna på den inre marknaden försöker förvandla hälsovård, utbildning och rörlighet till säljbara varor som bara de förmögna har råd med, för kapitalistmarknader återgäldar dem som inte bara har krav utan också möjlighet att betala, snarare än att möta efterfrågan, eftersom det är det enda sättet att skapa vinst. Detta skulle kunna vara det slags EU som de rika och storföretagen drömmer om, men vänstern drömmer om andra saker, och vi, tillsammans med EU:s sociala rörelser, kommer inte att sluta göra motstånd mot denna typ av ohämmad kapitalism. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! I mitt barndomshem fanns det inga skolböcker. Min familj bestod av bönder och hantverkare. Det var kompetenta lärare i min statliga skola och fria boklån i ett välfyllt offentligt bibliotek som öppnade böckernas värld för mig. I detta betänkande hänvisar man till boklån, utbildning, omsorg, vård, vatten, säkerhet, sjukhusbehandling och välfärd som ”tjänster av allmänt intresse”, till skillnad från mer specifika ”tjänster av allmänt ekonomiskt intresse” som omfattar att gå till frisören eller köpa ett hus. Tandvård, glasögon och personlig omsorg faller någonstans däremellan. EG-domstolen har skapat en inre marknad för många tjänster genom talrika domar. Till grund för folkstyre ligger emellertid idén att man inte bara röstar med sin plånbok, som på en marknad, utan också väljer, med hjälp av sin röst, vilka bekvämligheter som samhället ska åtnjuta. Vill vi ha privata sjukhus och dyra medicinräkningar? Vill vi behöva betala för boklån? Borde priset på kollektivtrafik minskas? Borde mormödrar få sin dagliga dusch på vårdhemmet? Borde våra barn tas om hand av lågprisförskolor, eller borde de undervisas av utbildade lärare? Junirörelsen stöder den inre marknaden för varor och tjänster, och vi motsätter oss nationell diskriminering, men vi vill också tillåta väljare i alla medlemsstater att definiera gränserna mellan marknad och samhälle och att bestämma kvalitetsnivån och servicenivån samt konsumenträttigheterna.
Vi vill också skydda den danska ”avtalsmodellen”, där löner och arbetsvillkor avtalas genom avtal och sedan respekteras, och vår sociala modell, där vi betalar höga skatter för att tillhandahålla sociala civila rättigheter till alla. Detta är ett fall där folkstyret borde kunna kontrollera marknaden så att det också finns tjänster av allmänt intresse för dem som inte föds med silversked i mun. Vi vill i fortsättningen kunna sjunga med i Nikolaj Frederik Severin Grundtvigs ”Och således har vi nått långt när det gäller välståndet, då få har för mycket och färre för lite”. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Kommissionens vitbok om tjänster av allmänt intresse är verkligen en nödvändighet för att skapa en gemensam marknad. I framtiden borde dessa tjänster och det sätt som de tillhandahålls på definieras mer noggrant. Vi borde komma ihåg att för tillfället grundas tillhandahållandet av dessa tjänster i stor utsträckning på lösningar som utarbetas i enskilda stater och enligt nationell lagstiftning. Vi kan bara införa dessa tjänster i gemensamma europeiska förordningar först då vi förbättrar tjänstesystemet inom Europeiska unionen. Ytterligare åtgärder borde syfta till att specificera den rättsliga ställningen för tjänster av allmänt intresse och för åtgärder som skyddar konsumenternas intressen.
I Bernhard Rapkays betänkande, som jag skulle vilja tacka honom för, beskrivs den rådande rättsliga situationen och räckvidden för ytterligare åtgärder tydligt. Vi måste använda oss av detta betänkande. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Det är ett brett område som vi diskuterar i dag. Även om Martin Schulz valde att påminna oss om den kommunala kyrkogården kan kommunala organisationer också nå samma storlek som stora företag – så brett är detta spektrum, och det står oss fritt att ifrågasätta om sådana stora strukturer alltid kan rättfärdigas.
Varför diskuterar vi då egentligen detta? Anledningen är att vi väger marknadsreglerna mot subsidiaritetsprincipen. Detta kan verkligen vara en knivig fråga, och slutresultatet är inte alltid tydligt. Jag stöder i hög grad subsidiaritetsprincipen och lokalt utarbetade regler, men en standardiserad definition inom ett EU som mycket väl kan ha tjugosju medlemsstater i slutändan – för att föregripa dagens beslut – skulle bli en standardiserad röra, och detta motsätter jag mig. EU måste dock alltid fråga sig självt vilka mervärden som tillkommer från åtgärder på EU-nivå, och på vilket sätt som det gynnar allmänheten. Varför lägger vi då ned så mycket möda på att diskutera idén om ett ramdirektiv, när föredraganden själv säger att i hans betänkande uppmanar man inte till det på detta område? Det intryck som jag får från vissa talare är att de på sätt och vis försöker att använda denna debatt som ett medel för att skapa konkurrensfria områden som kommer att undantas från tjänstedirektivet. Bortsett från att vi avskaffar marknadsregler är risken att vi i slutändan får ett europeiskt standardkoncept för vad tjänster av allmänt intresse är, och EU är alltför heterogent för att detta ska vara vårt mål.
Det som allmänheten, samhällen och den lokala politiken emellertid behöver är rättssäkerhet. De vill veta vad som är möjligt och vad som inte är möjligt, och det är här som det råder stor förvirring. Ta München, min födelsestad, som exempel. Där slås för närvarande fyra stora sjukhus samman till ett företag, och ingen vet vad som måste och vad som inte behöver framläggas inför kommissionen. Det är på denna punkt som kommissionen måste samarbeta med parlamentet, för det som är mycket störande, inte minst i min egen grupp, är att kommissionen fortfarande håller kvar vid ett visst ”privilegium” i den mening att de alltid fattar beslut på grundval av det som den anser vara rätt och inte rådfrågar väljarna eller deras företrädare på det sätt som de har rätt till. Det som är avgörande när det gäller den sista punkten är att allmänheten måste förstå varför det som vi gör är för deras skull – och det är här som dessa debatter i kammaren i själva verket för länge sedan spelat ut sin roll. I synnerhet på detta område är det inte alltid tydligt för dem, och det som vi gör här uppfattas på ett helt annat sätt. Detta är ett område där man kanske kan uppnå något med kommunikationsstrategin. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I artikel 5 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen står det, och jag citerar: ”Gemenskapen skall inte vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i detta fördrag.” Detta är känt som subsidiaritetsprincipen, vars betydelse ordförande José Manuel Barroso just har belyst.
Ändå står det klart att det gemensamma målet med social sammanhållning i synnerhet kräver hållbara politiska åtgärder för att kvalitativa offentliga tjänster ska kunna erbjudas alla medborgare. Det är lokala råd, lokala myndigheter, som står medborgarna närmast. Det är lokala rådsmedlemmar som är bäst lämpade för att bedöma de tjänster som krävs för att deras medborgare ska må väl, och i synnerhet de svagaste bland medborgarna.
Av logiska skäl har inte unionen befattat sig med dessa offentliga tjänster. Men med genomförandet av den stora inre marknaden har allt fler rättsfall initierats av privata konkurrenter mot städer och lokala myndigheter. EG-domstolens domar har inte alltid varit tilltalande, och ibland har de till och med varit motsägande. Till domstolens försvar måste det sägas att begreppet offentliga tjänster inte är enkelt att definiera.
Det finns en betydande skillnad mellan nationell praxis i de 25 medlemsstaterna. Ordförande José Manuel Barroso har just betonat behovet att respektera nationell och regional mångfald samt olikheter som beror på lokala omständigheter. Det är av denna anledning som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet i flera år har kämpat för en tydlig rättslig ram som gör det möjligt för tjänster av allmänt intresse att blomstra.
Detta är det enda som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet önskar. Vi vill att alla tillhandahållare av allmänna offentliga tjänster ska åtnjuta största möjliga säkerhet. Domarna i Luxemburg får inte bli skiljedomare när det gäller kvaliteten på de offentliga tjänster som ska tillhandahållas. Enligt ordförande Barroso motsvarar dessa tjänster 7 procent av BNP inom EU och 5 procent av arbetstillfällena, något som bidrar till att belysa deras effektivitet. Det är upp till väljarna, medborgarna, att avgöra vilka allmänna tjänster som de vill ha. Före detta kommissionsledamot Lord Arthur Cockfield, som tillsammans med ordförande Jacques Delors var en av grundarna till den inre marknaden, brukade säga: 
”kommissionen måste hjälpa regeringarna att spara skattebetalarnas pengar.” 
– Han hade fel. Det är inte kommissionen som bör besluta hur offentliga pengar ska användas, utan skattebetalarna själva i slutändan. Det är upp till suveräna väljare att besluta huruvida deras lokala myndigheter eller region använder deras pengar riktigt eller inte. Det är detta som kallas demokrati.
De som tror på den otyglade fria marknaden kommer att argumentera att fördragen tvingar kommissionen att ta bort statligt stöd som snedvrider konkurrensen, men av artikel 87 i fördraget framgår det tydligt att detta stöd bara är förbjudet, och jag citerar: ”i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna”. Det är nu svårt att hävda att offentliga tjänster som tillhandahålls av lokala myndigheter snedvrider handeln mellan medlemsstaterna.
Herr ordförande! Ni har just tillkännagivit att vi kommer att motta ett meddelande före årsslutet. Jag delar den åsikt som min kollega från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Werner Langen, framförde om att vi har haft alltför många välskrivna texter som har saknat verklig politisk betydelse. Ordförande Barroso! Jag ber er, lägg fram ett lagstiftningsförslag inför kammaren, eller så många förslag som ni vill, men låt i slutändan parlamentet göra sitt arbete som medlagstiftare på ett område som ligger, med era egna ord, till grund för dem europeiska sociala modellen. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi den vitbok om tjänster av allmänt intresse som Europeiska kommissionen offentliggjorde för över två år sedan. Det är beklagligt att avregleringen av tjänstemarknaden hittills har varit riktigt bristfällig. I vitboken tillhandahålls bara en mycket teoretisk definition av tjänster av allmänt intresse och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Begreppet offentliga tjänster har inte alls definierats, och används därför inte i vitboken, som i stället hänvisar till ”skyldigheter att tillhandahålla offentliga tjänster” som omfattar flyg, järnväg, vägtransport och energisektorer, vilka också anges som tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Det är således svårt att begripa vad vi egentligen talar om, när det viktigaste resultatet som man förväntade sig av vitboken var att få ett förslag till en rättslig akt som reglerar och gör det möjligt att stärka en av de viktigaste friheterna på EU:s inre marknad, nämligen fri rörlighet för tjänster.
Situationen när det gäller tjänster av allmänt intresse är mycket likartad situationen för tjänstedirektivet, som ursprungligen var tänkt att täcka tjänster av ekonomiskt och gemensamt intresse, som för närvarande, med några undantag, utesluter transport- och posttjänster, och undantar elektricitets-, gas- och vattenförsörjning från ursprungsprincipen. De flesta tjänster inom EU kan knappast anses vara förenliga med principerna för den inre marknaden, konkurrenskraft, representation av konsumenternas intressen och den fria rörligheten för tjänster. Marknadsprotektionism kommer inte bara att minska ekonomins konkurrenskraft, utan hindrar den för närvarande och kommer även i fortsättningen att förhindra att konsumenter tillhandahålls tjänster av tillbörlig kvalitet vid rätt tidpunkt. Detta står klart när man reser igenom Europeiska unionens länder.
Precis som när det gäller tjänster av allmänt intresse är den viktigaste uppgiften att tydligt definiera dem, vilket ska förhindra ”fria tolkningar” i enskilda medlemsstater i syfte att skydda marknaderna. Det är nödvändigt att utarbeta en rättsakt som styr sådana tjänster, med beaktande av subsidiaritetsprincipen i vederbörlig ordning, och som syftar till att öppna tjänstemarknader för konkurrens till gagn för varje lands egen befolkning och för att förbättra EU:s konkurrenskraft. Jag erkänner att regionalt lokalt styre är en viktig faktor när det gäller tillhandahållandet av tjänster. Detta utnyttjas emellertid mycket ofta för att dölja marknadsprotektionism, medan tjänsterna i grunden är en ”stor affär”. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Tjänster av allmänt intresse ligger till grund för den europeiska sociala modellen. José Manuel Barroso kan mycket väl ha sagt detta i sin första mening, men han fortsatte i samma andetag att lovorda marknadens effektivitet – i stället för solidaritet, allmän tillgång eller grundläggande rättigheter – som det första motivet till dessa tjänster.
Det som allmänheten förväntar sig av Europeiska unionen är vissheten om att de tjänster som de behöver för att leva kommer att tillhandahållas som en garanterad och grundläggande rättighet, och allmänt, det vill säga utan hänsyn till deras sociala ställning eller bostadsort. Vi kan bara vinna folks förtroende om tjänsterna av allmänt intresse i sig själva skyddas mot marknadens intressen och håller dessa separerade. Jag måste tala om för José Manuel Barroso att om han försöker kombinera offentliga tjänster med marknadens effektivitet kommer han i slutändan att sönderdela kärnan i den europeiska sociala modellen. Herr Barroso! Ni kan mycket väl glädjas åt de krav som framförts i kammaren om en sektorsspecifik strategi som skulle ge er all den makt som ni behöver för att avreglera bastjänster, men det står mycket klart utifrån de senaste exemplen som ges i ert meddelande att man omdefinierar sociala grundläggande tjänster som ekonomisk verksamhet, så det som ni gör är en omtolkning av de definitioner som getts i EG-domstolens utslag.
Era förslag om hälsovårdstjänster, enligt vilka patientrörligheten ska behandlas som mer betydelsefull än grundläggande vård, har en egen historia att berätta. De visar hur bedräglig övertygelsen är att marknaden kan garantera grundläggande rättigheter. Det enda sättet att trygga dessa tjänster av allmänt intresse är med hjälp av ett uttryckligt ramdirektiv, ett som inte syftar till att införa europeiska konkurrensrättsregler för grundläggande tjänster, eftersom detta är den typ av tjänster som självfallet borde kunna motta statliga stöd, som finns till för att garantera grundläggande bekvämligheter och inte för att prioritera marknadens krav. De tjänster av allmänt intresse som är ekonomiska till sin natur kan också uppfylla grundläggande behov, och allmän tillgång till dessa måste ha företräde framför marknadens intressen.
Av detta följer att alla sådana ramdirektiv måste gå hand i hand med tjänstedirektivet, just för att garantera detta skydd. Detta är det enda sättet att finna en lösning, med tanke på hur situationen ser ut i dag, för till följd av tjänstedirektivet finns det redan tjänster på marknaden. Därför är detta en falsk debatt som högern har iscensatt, för de tror att man bara kan se bakåt, och att saken borde lösas antingen genom att anta en sektorsspecifik strategi eller genom att inte alls ha en europatäckande definition. 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi fick segervittring när tjänster av allmänt intresse uteslöts från det kontroversiella tjänstedirektivets räckvidd. Den offentliga sektorn var inställd på att gå säker från Frits Bolkestein, men det kan ha varit inget annat än en pyrrusseger. När allt kommer omkring är det först nu som tjänsterna av allmänt intresse definieras. När ett tjänstedirektiv av detta slag utformas är det nödvändigt att fastställa vad som tillhör marknadens domän och vad som inte gör det, liksom och framför allt frågan om vem som är bäst lämpad för att besluta om detta.
Vi kommer att kämpa med näbbar och klor för vår tolkning av allmänna tjänster mot avreglering och marknadskrafter på områden som utbildning, hälsovård och kultur: vi har erfarenhet av dem, och har fått nog av dem! När områden som noga räknat inte tillhör marknaden utan är en del av samhället avregleras kommer EU över till oss som en glupsk liten gris som, när tillfälle ges, kommer att gripa varje tillfälle med båda händerna.
Detta står redan klart i kommissionens nya attack mot omsorgen. Enligt vår mening blir detta direktiv i första hand ett instrument för medborgare, elever, patienter och konsumenter att trotsa en ständigt avreglerande unions lilla glupska gris. I direktivet måste det klart framgå att det är medlemsstaterna och deras medborgare som avgör vad tjänster av allmänt intresse är, för om de gör detta kommer att det att föra politiken närmare allmänheten igen, där den borde befinna sig. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Under 1800-talet tog regeringar över många uppgifter som ursprungligen inte låg på deras bord, som till exempel utbildning, tillgång till hälsovård och regleringen av arbetstiden. Detta var nödvändigt som svar på marknadens misslyckande, och är fortfarande nödvändigt när marknaden misslyckas.
Skillnaden mellan tjänster av allmänt intresse och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse är teoretisk. Att göra en åtskillnad har därför till syfte att skapa offentliga tjänster och för att inskränka regeringens inblandning. Det är ett berömligt mål att tygla regeringars ingripanden på områden där medborgare kan förväntas visa upp egenkapacitet och ansvar. Även om man gjorde denna skillnad skulle detta innebära att allmänhetens tillgång begränsades.
Jag skulle därför vilja uppmana till att göra tjänster av allmänt intresse öppna för marknaden. Samhället tjänas väl av en statsmakt som skapar rättvisa för den svage och garanterar tillgång till tjänster som är grundläggande för det dagliga livet. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag anser att vi i denna debatt inlåter oss i skuggboxning i alltför hög grad och inte visar tillräcklig respekt för lagen och allmänheten.
Låt oss ta våra egna lagar på allvar. I enlighet med konstitutionsfördraget är Europeiska unionen förenad i mångfalden, och ett uttryck för denna mångfald återfinns i de otaliga former som finns när det gäller tjänster av allmänt intresse. Vi står enade på den inre marknaden, så låt oss inte förorsaka att mångfald och den inre marknaden blir motsägelsefulla sinsemellan.
För det andra är vi för en social marknadsekonomi, i den bemärkelsen att vi inte ser marknaden som ett mål i sig. Marknaden förfogar över hållbarhet och sitt eget sociala ansvar. Exakt var dess gränser går är en fråga som ska avgöras av dem med politiskt ansvar. I sådana fall där marknaden inte kan göra allt det som det allmännas bästa kräver, eller garantera att det kommer att bli gjort, måste tjänster av allmänt intresse tillåtas att spela sin roll. Det står inte i strid med marknaden. Många organisationer för allmänt intresse tävlar med varandra och uppfyller marknadens kriterier.
För det tredje bekräftar vi vår tro på subsidiaritetsprincipen. Subsidiaritetsprincipen en grundläggande del av modellen för Europeiska unionen, inte något som strider mot den. Anledningen till att tjänster av allmänt intresse inte inbegrips i tjänstedirektivet är att definitionen av dem är delegerad till andra genom subsidiaritetsprincipen, och nu diskuterar vi om denna fråga bara går att lösa genom att säga ”ja” eller ”nej” till ett ramdirektiv. Vi är för social trygghet, försörjningstrygghet samt att allmänheten garanteras kvalitet till rimliga priser, och vi är för politiska beslutsfattare som tar ansvar för förhållandet mellan marknaden och den privata sfären, mellan vilka det krävs ett nytt partnerskap, som ska uttryckas i form av tjänster av allmänt intresse. 
Bernadette Vergnaud (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill ge mitt erkännande åt vår föredragandes, Bernhard Rapkays, arbete, som har bidragit till att ge nytt liv åt denna debatt om tjänster i allmänhetens intresse. Jag stöder helt och fullt hans förslag att öka rättssäkerheten för de sociala tjänsterna i allmänhetens intresse. Jag stöder också förslagen om tillhandahållande av högkvalitativa och prisvärda tjänster över hela EU, där social balans respekteras och en bestående försörjningstrygghet garanteras.
Jag är dock mycket mer skeptisk till att be kommissionen att tillhandahålla klargöranden när det gäller tillämpningen av bestämmelser om konkurrensen och den inre marknaden på offentliga tjänster. José Manuel Barroso, som jag vill tacka för hans deltagande i debatten, har precis bekräftat de fördelar som denna konkurrens ska innebära för konsumenterna.
Eftersom de offentliga tjänsterna saknar en tydlig rättslig ram är, som föredraganden påpekade, finansieringen och förvaltningen av dessa tjänster beroende av osäkra förhållanden som vi erbjuds av kommissionen och EG-domstolen, som tar på sig olika roller allteftersom det passar dem och agerar omväxlande som domare, lagstiftare och verkställande organ.
Parlamentet har under åtminstone 15 år uppmanat kommissionen att lagstifta. Vad har vi åstadkommit? Kommissionen föreslår ett val mellan ett enkelt meddelande för att stärka rättssäkerheten för dessa tjänster och en mängd sektorsdirektiv.
Personligen vill jag se ett ramdirektiv: en rättslig ram varigenom tjänster i allmänhetens intresse får en uttrycklig status och inte bara en undantagsstatus och som därmed måste respekteras i fråga om konkurrensreglerna på marknaden. Nyckelsektorer som utbildning, hälsa och vatten får inte avvecklas, och man måste godta varierande omständigheter där sociala, ekonomiska och miljömässiga frågor är sammanflätade.
Tjänster i allmänhetens intresse förstärker medborgarnas känsla av att tillhöra Europa. De utgör en grundläggande faktor för solidaritet och spelar en roll i arbetet för sociala rättigheter. Jag vill inte se ett Europa med en europeisk modell som enbart grundas på skattemässig och social konkurrens mellan stater. Med detta ramdirektiv vill jag föra Europa bortom den blotta marknaden och mot ett samhälle där alla offentliga tjänster garanteras som huvudfaktorer i den sociala och territoriella sammanhållningen. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Innan jag valdes in i parlamentet var jag ledare för en skotsk lokal myndighet, som var, om jag själv får säga det, mycket framgångsrik både när det gällde att få valuta för pengarna och att möta lokala önskningar om tillhandahållande av offentliga tjänster i grevskapet Angus.
Det stod då, och förblir så i dag, i den lokala myndighetens övervägande intresse att skydda sin rätt till lokalt självstyre. Det är därför av avgörande vikt att vi gör slut på denna osäkerhet i alla nya EU-initiativ. Låt oss inte nöja oss med luddiga formuleringar när det gäller viktiga offentliga tjänster. Låt oss inte på något sätt blanda oss i principen om lokalt självstyre. Låt oss tydligt skilja mellan privata företag, som är underställda EU:s konkurrensrätt, och offentliga tjänster: tjänster av lokal karaktär som tillhandahålls för det allmänna bästa, som har begränsad eller ingen gränsöverskridande effekt och som borde tillhandahållas utan inblandning av EU:s konkurrensregler.
Att fastställa normer för tjänster av allmänt intresse borde också vara föremål för lokala beslut. Vissa lokala myndigheter är skeptiska till behovet av ny EU-lagstiftning. Jag menar att om vi ska ha ett ramdirektiv, låt oss ha ett som ger vattentäta garantier om lokala myndigheters rättigheter att fastställa, organisera och finansiera offentliga tjänster på det sätt som de anser lämpligt.
Jag inser att betydande ekonomiska fördelar för företagen kommer att dyka upp när man undanröjer hindren för affärsmässigt tillhandahållande av tjänster, men låt oss inte ytterligare fjärma den allmänna opinionen genom att blanda oss i eller underminera tillhandahållandet av grundläggande lokala offentliga tjänster. 
Roberto Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Om det är något som visar på existensen av en europeisk social modell är det just tjänster, och dessa måste tryggas eftersom de representerar faktorer i ett medborgarskap. Vi har tillfrågats om det bör finnas tjänster i allmänhetens intresse som passar alla européer, och i så fall hur.
I kölvattnet efter Bolkesteindirektivet rådde en viss förvirring i fråga om skillnaden mellan kommersiella tjänster och allmänna tjänster. Därför måste vi klargöra vad som faller inom ramen för marknaden å ena sidan och rättigheter å andra sidan. För att göra detta har vi i ett flertal ändringsförslag accepterat förslag från Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), som syftar till att alla tjänster i allmänhetens intresse, inklusive ekonomiska sådana, dvs. tjänster för vilka européer betalar direkt eller indirekt – följaktligen nästan alla – även i fortsättningen ska tillhöra det offentliga, statliga området och karakteriseras av allmängiltighet, tillgänglighet, verkställbarhet och kvalitet. De ska med andra ord vara tjänster och inte varor; de ska alltså representera Europa och inte Nordamerika.
Vi uppmanar er alla att stödja dessa ändringsförslag som upprätthåller fackföreningarnas ställning. Vi ber er också att stödja dem för att klargöra syftet med ett eventuellt ramdirektiv, dvs. att förstå vad Europa anser om sin sociala modell och vad man erbjuder sina medlemsstater i fråga om tjänster i allmänhetens intresse, vare sig det rör sig om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse eller andra tjänster. 
Patrick Louis (IND/DEM ).
   – Ordförande Barroso, herr talman, mina damer och herrar! I detta betänkande hänvisas, med rätta, till subsidiaritetsprincipen som den rättsliga grunden för frågor beträffande tjänster i allmänhetens intresse. Den har bara definierats vagt. Vi har gått från en substitutionsprincip till en delegeringsprincip. Därför kan tjänster i allmänhetens intresse bara definieras på bekostnad av vissa omständigheter och nationella behov.
Vi måste återigen beklaga att den otvetydiga varning som sänts av de franska och nederländska medborgarna bemöts med en sådan ringaktning. Jag vill påminna er om att tjänster i allmänhetens intresse bara orsakar oro hos Europeiska unionen från en mycket tvivelaktig konkurrensmässig synpunkt. Medlemsstaternas rätt att själva besluta vilka tjänster de har för avsikt att inrymma under begreppet offentliga tjänster, i enlighet med deras medborgares önskemål, undergrävs på ett allvarligt sätt i det här fallet.
Nej, det är inte lämpligt att länder som historiskt sett inte har en kultur med offentliga tjänster hindrar dem som har en sådan kultur från att ha sådana tjänster där de anser att de är nödvändiga. Om ni respekterade subsidiaritetsprincipen i dess rätta mening skulle ni erkänna att de offentliga tjänsterna, som är av avgörande betydelse för våra samhällen, skulle definieras, organiseras och förvaltas så nära medborgarna som möjligt, på nationell nivå.
Vi anser att bara en stark, offentlig makt kan säkerställa en framtid som inte enbart betraktas i termer av kvartalsvis lönsamhet för aktier, utan över decennier på områden som utbildning, hälso- och sjukvård, transport, energi och miljö.
Den enda regel vi behöver är den beträffande suveränitet, som innebär att alla stater själva ska kunna besluta om sina offentliga tjänster och att skyldigheter att tillhandahålla offentliga tjänster ges företräde framför gemenskapens konkurrensrätt. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja föra tillbaka denna debatt till de människor som faktiskt betyder något i allt detta, som min kollega Othmar Karas sa: våra medborgare, som mottar offentliga tjänster. Vi känner till att dessa offentliga tjänster i många fall inte är tillräckligt bra, inte effektiva nog och att de tillhandahålls till alltför höga kostnader.
José Manuel Barroso, som vi är mycket glada att se här denna morgon, gjorde ett viktigt inlägg med sina principer för att främja tillhandahållande av offentliga tjänster av god kvalitet. Han nämnde den avgörande faktorn, att teknologi nu gör det möjligt att dessa tjänster omvandlas och att nya modeller för organisation och tillhandahållande bibehålls. Det är dessa saker som vi borde tala om. Vi borde fundera på den mångfald som upptar de bästa hjärnorna, den bästa teknologin, det bästa folket och de bästa ledarna som deltar i tillhandahållandet av dessa tjänster.
Men den debatt som vi har fört, särskilt från denna sida av kammaren, har huvudsakligen handlat om organisatoriska modeller och protektionism. Med det genomförda tjänstedirektivet, tack vara våra ansträngningar, kan fler av dessa hjärnor släppas loss när det gäller tillhandahållande av tjänster. Vi har en del arbete att göra när det gäller offentlig upphandling från tidigare utfrågningar i vårt utskott. Vi måste arbeta med konkurrensrätten. Om detta ingår i José Manuel Barrosos idé om konsolidering, så är det bra. Men vi vill inte ha ett direktiv av det slag som fastställs här, som är ett rent politiskt direktiv. De avslöjade alltihop i sina inlägg. Elisabeth Schroedter sa att det skulle skydda mot avreglering. Det är detta som allt handlar om, herr Barroso! Att inte blanda sig i det. Tala om för oss i dag att ni kommer att dra tillbaka det från er dagordning. Jag har frågat mitt utskott, men utan att få svar, vilka problem det är meningen att detta direktiv ska lösa för våra medborgare. När de på vänstersidan ger oss en heltäckande analys av dessa problem kan vi överväga det, men vi har mycket mer viktiga saker att göra i dag än att tala om deras politiska förklaring.
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Som samordnare för PSE-ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor bad jag om att få bli sista talare från PSE-gruppens sida, just för att undanröja några av fördomarna om och missförstånden i denna debatt. Så min förhoppning är att jag kan utplåna några av dessa missförstånd.
För det första skulle jag vilja tacka José Manuel Barroso för hans anförande och säga att vi i PSE-gruppen fullständigt förstår hans fyra principer och hans åsikt att det är nödvändigt att skapa mer rättslig säkerhet för tillhandahållarna av tjänster, oavsett om de är offentliga eller privata eller något mittemellan, för medlemsstaternas och de decentraliserade offentliga myndigheternas skull, och för medborgarna. Som Malcolm Harbour mycket riktigt påpekade är detta en avgörande del.
Jag anser att José Manuel Barroso har tolkat det betänkande som Bernhard Rapkay utarbetade för utskottet för ekonomi och valutafrågor, och som vi med en stor majoritet röstade för i utskottet, riktigt. Vi har inte uttryckt någon preferens när det gäller någon särskild form av rättsligt instrument, men vi har tydliggjort att rättsliga initiativ behövs, och att vi borde ha ett fullständigt politiskt beslutsförfarande i detta sammanhang, där parlamentet och rådet kan delta till fullo. Medbeslutande är det rätta sättet att ta itu med dessa politiska frågor. Detta är budskapet i betänkandet. I betänkandet säger man inte att det borde finnas endast ett övergripande eller sektorspecifikt instrument; man lämnar valet fritt och menar att de båda metoderna kan användas parallellt.
Det kommer att framgå klart av debatterna att preferenserna växlar, men också att det finns gott om fördomar när det gäller de val och de preferenser som vi främjar. I min politiska grupp var jag ordförande för en grupp av rättsliga experter som lade fram ett utkast. Tyvärr har jag intrycket att många personer inte läste denna text, för om Malcolm Harbour hade läst den skulle han ha sett att det inte var ett politiskt yttrande utan ett tydligt försök att förena reglerna för marknaden, för konkurrens och för subsidiaritetsprincipen som vi vill ska garantera kvalitetsaspekter och vikten av offentliga tjänster samt tjänster i allmänhetens intresse och ekonomiskt intresse för EU:s medborgare inför lokala myndigheter. Detta är inte ideologiskt; det är ett konkret försök att förena dessa. Förslaget är öppet för debatt, och vi hoppas att ni kommer att delta i diskussionen av det. Men det är upp till kommissionen att lägga fram verkliga förslag, och sedan kan vi börja arbeta med de rättsliga metoderna och formuleringarna.
Före omröstningen om detta betänkande ska jag ännu en gång meddela att vi har kommit överens om att inte instämma i frågan om vilka instrument som skulle vara att föredra. Det finns nu ändringsförslag från båda sidor, från ALDE-gruppen och från Verts/ALE-gruppen, om att ännu en gång försöka tvinga fram ett beslut om preferensen. Detta är enligt min uppfattning inte förnuftigt. Jag håller fullständigt med Marianne Thyssen om att det är förståndigare att vi håller oss till det avtal som vi hade och att lämna denna fråga öppen. Det är kommissionen som måste besluta, och om ett av dessa ändringsförslag antas kommer det enda resultatet bli att hela betänkandet förkastas. Detta skulle vara synd, eftersom Bernhard Rapkay och utskottet för ekonomi och valutafrågor har framställt ett bra betänkande, som alla har sagt. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
   – Jag vill tacka Bernhard Rapkay för hans betänkande. Jag måste säga att jag, efter att ha läst mycket detaljerat om det här ämnet och följt den långa debatten om frågan, starkt stöder idén om att upprätta ett ramdirektiv för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Jag välkomnar ett utarbetande av detta direktiv, som kommer att garantera att tjänster i allmänhetens intresse utgör en av grundpelarna i den europeiska sociala modellen. Direktivet bör också innebära rättssäkerhet genom en rättslig grund byggd på allmänna principer såsom lika tillgång, tjänster av hög kvalitet, överkomliga priser, allmängiltighet och trygghet. Vi måste finna en balans mellan marknaden å ena sidan och offentliga myndigheter ansvariga för offentliga tjänster å andra sidan. I betänkandet tas också nya frågor upp. Kommer vi verkligen att kunna garantera att ramdirektivets innehåll är tillräckligt för att upprätthålla de ovan nämnda principerna? Kommer direktivet verkligen att innebära ett skydd för tjänster i allmänhetens intresse? 
Karsten Friedrich Hoppenstedt (PPE-DE ).
   Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka föredraganden för det goda samarbetet inom utskottet för ekonomi och valutafrågor, vilket jag hoppas kommer att fortsätta under morgondagen. Jag har också anledning att vara tacksam för det sätt på vilket vikten av detta betänkande, som ett betänkande som är avgörande för de kommunala tjänsternas framtid – eller för att uttrycka det annorlunda, framtiden för tjänster i allmänhetens intresse – har framhållits. Denna vikt betonas också genom den tid som har avsatts till den här debatten.
De av oss som har spenderat många år inom lokalpolitiken och regionalpolitiken vet att politiken, när det gäller allmänheten, börjar utanför deras egen dörr, och subsidiaritetsprincipen kräver följaktligen att rätten att sköta sina egna frågor, och därmed de lokala myndigheternas makt, inte tummas på, trots de europeiska strukturernas komplexitet. Med detta följer att kommunerna måste spela en betydelsefull roll när det gäller att definiera och organisera tjänster i allmänhetens intresse, och det kommer, i huvudsak, att innebära att på alla sätt försöka erbjuda dessa tjänster till allmänheten till ett så överkomligt pris som möjligt. Det kommer naturligtvis också att innebära att privata och offentliga tjänsteleverantörer måste tas in tillsammans som partner.
Vi bör fortsätta uppmana alla berörda parter att inta den ståndpunkten att det inte bör krävas att en begränsad marknadsverksamhet inom de lokala myndigheternas ansvarsområde underställs alla EU:s regler och förordningar, så att de lokala myndigheterna inte hindras från att ingå offentliga/privata partnerskap som i själva verket gynnar allmänheten. Vad som behövs är den sortens rättssäkerhet som uppmuntrar kommunala myndigheter att vara kreativa när de tillhandahåller sina tjänster, som inte tynger ned dem med byråkrati och som möjliggör långsiktig planering. Kreativitet och en garanterad rätt till självstyre för kommuner som grundas på rättssäkerhet kan bli avgörande för underlättandet av lokalbaserade bidrag till Europas ekonomiska tillväxt. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ).
   – Herr talman! I resolutionstexten har man lyckats finna den rätta balansen i fråga om den frihet som medlemsstaterna bör få i framtiden när det gäller å ena sidan organiseringen och definitionen av sina offentliga funktioner och å andra sidan respekten för bestämmelser om den inre marknaden. EU:s fokus måste – och det råder ingen tvekan om detta i resolutionstexten – ligga på klargöranden av rättsliga aspekter och ett sektorsvist tillvägagångssätt där oklarheter kan skapa problem.
Vi kräver rättssäkerhet, förutsatt att den inte hindrar konkurrensen och protektionismen. Vi kräver också rättssäkerhet för att hjälpa lokala och regionala myndigheter, men vi bör vara mycket medvetna om att just dessa lokala myndigheter vill bevara sin valfrihet och inte vill bli påtvingade några ytterligare regler ovanifrån.
Vi måste framför allt ge utrymme åt variation, och låta bli att frysa denna variation i en övergripande rättslig ram. Om Europa ska stå redo för strid måste vi behålla vår dynamik. Ordförande Barroso! Jag uppskattar verkligen er personliga närvaro vid den här debatten. Vi kräver klarhet från er, men ni kan förvänta er samma sak från oss. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kommer därför att rösta mot socialdemokraternas ändringsförslag, i vilket man kräver en ramlagstiftning.
Ieke van den Burg nämnde de förutfattade meningar och missuppfattningar i förhållande till socialdemokratiska gruppens intentioner som råder i Europaparlamentet. Er gruppordförande, Martin Schulz, späder dock själv på dessa förutfattade meningar genom att säga att vi på europeisk nivå måste garantera sociala normer, kvalitetsnormer och kvalitet på tjänsterna. Det anser jag vara att gå för långt, och därför kommer jag att rösta mot en ramlagstiftning och, för den delen, en övergripande rättslig ram. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till ett utmärkt betänkande och tacka honom för hans stora villighet att förhandla och diskutera. Det är tack vare föredragandens tillvägagångssätt som detta betänkande har blivit en välbalanserad kompromiss mellan olika politiska alternativ. Betänkandet är ett mycket viktigt steg mot en definition av den rättsliga status som gäller för tjänster i allmänhetens intresse.
Det bör betonas att ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse är onödigt när det gäller Europeiska unionens lagstiftning. Dessa tjänster bör hanteras genom fokusering på specifika sektorer och inte på en allmän grund. Vi bör tillåta medlemsstaterna att bestämma vad de anser vara tjänster i allmänhetens intresse, i enlighet med de regionala särdragen. Medlemsstaterna får emellertid inte bruka denna rätt till att överträda bestämmelserna i fördraget, i synnerhet inte på områdena för fri konkurrens, statligt stöd och offentlig upphandling.
Medlemsstaterna bör alltså kunna definiera tjänster i allmänhetens intresse inom sina nationella områden, men de bör inte kunna missbruka denna rätt, som de ofta gör. Tjänster i allmänhetens intresse används ofta som ett argument för att skydda det allmänna intresset från principerna inom den inre marknaden. Enligt min uppfattning kommer ett ramdirektiv inte att innebära någon tillfredsställande lösning vare sig för den europeiska ekonomin eller för konsumenterna, nämligen de europeiska medborgarna. Problemet bör hanteras med hjälp av ett sektorsbaserat tillvägagångssätt. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – I och med globaliseringen ställs vi inför en större öppenhet på marknaden, en hårdare konkurrens och en ännu snabbare förnyelse, och allt detta kräver en ökad flexibilitet och anpassningsförmåga. Därför måste de offentliga tjänsterna, som utgör en del av den sociala modellen, oupphörligen anpassas till nya utvecklingar inom globaliseringen, till demokratiska förändringar och till framsteg inom vetenskapen.
Europaparlamentet godkände tjänstedirektivet vid första behandlingen, och fastställde dess räckvidd. Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse räknades in i tjänstedirektivet. Det godkända utkastet till direktiv gäller inte för tjänster i allmänhetens intresse, hälso- och sjukvårdstjänster samt transporttjänster. Tjänster i allmänhetens intresse har utvecklats i EU:s 25 medlemsstater på ett sätt som speglar skilda, regionala traditioner. Av den anledningen vill jag betona att det är absolut nödvändigt att iaktta subsidiaritetsprincipen. Enligt denna princip beslutar alla medlemsstater var och en för sig vilka tjänster som ska tillhandahållas genom offentliga institutioner och vilka sektorer som ska avvecklas.
I Slovakien har lokala och regionala myndigheter som valts och kontrollerats av allmänheten gjort ett bra arbete i fråga om tillhandahållande av tjänster för allmänhetens bästa, och de kan fortsätta att säkra rättigheter rörande medbeslutande, konsumentskydd och offentlig välfärd. De behöriga offentliga myndigheterna bör få tillgång till lämpliga verktyg så att de både kan främja konkurrensen och garantera konsumentskyddet. Det är viktigt att stärka medlemsstaternas befogenhet att övervaka det effektiva uppfyllandet av politiska mål, såsom överkomliga priser och höga kvalitetsnormer.
Med hänsyn till dessa faktorer är jag övertygad om att det inte är nödvändigt att ge Europeiska unionen ytterligare befogenheter på området för tjänster som tillhandahålls till nytta för allmänheten. Min ståndpunkt är klar – det finns ingen rättslig grund för ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse. Avslutningsvis vill jag tacka föredraganden, Bernhard Rapkay, för hans arbete. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill bara börja med att framföra ett varmt tack till de ledamöter vars bidrag har varit av avgörande betydelse under processen när vi arbetat oss igenom den här frågan, nämligen Joszef Szájer i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, Bernhard Rapkay som parlamentets huvudsakliga föredragande och vår skuggföredragande Gunnar Hökmark.
Det som ni, herr kommissionsordförande, sa i morse anser jag vara ett fullt tillfredsställande svar på de bekymmer som socialdemokraterna i parlamentet har gett uttryck för genom att komma med ett eget förslag till ramdirektiv. Även om vi är – och fortsätter att vara – av den uppfattningen att detta ramdirektiv inte behövs måste man säga att det berör tre områden där det råder konflikt mellan å ena sidan samhällenas gräsrotsintressen och å andra sidan intressena när det gäller en effektiv europeisk inre marknad. Oberoende av hur entydiga en del ledamöter i parlamentet skulle vilja att den inre marknadens riktmärken skulle vara måste man säga att det på vissa områden – vare sig det gäller anbud på och tilldelning av kontrakt eller inom konkurrenslagstiftningen eller bidrag till kommuner – inte är något genomgående dåligt. Men det behövs en större rättssäkerhet på dessa områden. Det återstår att se om det meddelande som ni har förannonserat är tillräckligt för detta ändamål, men jag anser i varje fall att det i fråga om effekt är lämpligare att hantera problemet med hjälp av ett meddelande än med ett ramdirektiv.
Faktum är att vi – liksom Alexander Radwan redan har sagt – måste betrakta dilemmat marknaden kontra subsidiaritetsprincipen mycket mer utifrån medborgarens synpunkt, och också den europeiska, sociala modellen – även om jag hela tiden frågar mig hur människor kan fortsätta att åberopa den utan att kunna säga någonting om vad den egentligen innefattar – syftar till att erbjuda medborgare och konsumenter bästa möjliga värde i fråga om tjänster var i Europa de än befinner sig. På den punkten gör Ian Hudghton definitivt rätt när han talar så väl om de skotska, lokala myndigheterna, som kan erbjuda sina tjänster till ett mycket överkomligt pris i linje med marknaden. Om de vill kunna fortsätta med det i framtiden behöver de en rättssäkerhet som gör detta möjligt, men det innebär inte att detta är ett område som marknaden bör utestängas från. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påpeka tre saker.
För det första anser jag att tjänstesektorn bör vara öppen för konkurrens. Det är därför som vi är här, och det är av den anledningen som vi har europeisk integration. Det står klart att medlemsstater inte kan upprätthålla sina välfärdssystem utan hjälp från den privata sektorn. Hela denna debatt handlar om att ha särskilda offentliga tjänster i allmänhetens intresse. Det har skett i ett land nära mitt eget, Finland, före detta Sovjetunionen. Det är absurt att tänka sig att tjänster i allmänhetens intresse endast kan tillhandahållas av den offentliga sektorn. Jag skulle därför vilja främja offentlig-privata partnerskap. Vi borde dra lärdom av några av lektionerna från den debatt som vi förde om tjänstedirektivet.
Min andra punkt är alltså: Det finns ingen grund för det. Jag vill inte att kommissionen ska komma fram till något, inte ens ett konsoliderande dokument. Det ligger inom medlemsstaternas behörighet. Det tillför inget som helst värde. Inse fakta: i kommissionens studie klargörs det att det finns enorma skillnader mellan det som vi i Finland till exempel anser vara tjänster i allmänhetens intresse, och vad som anses vara en tjänst i allmänhetens intresse i Frankrike. Denna debatt är en dimridå för monopol och för protektionism. Det är fullkomligt antieuropeiskt enligt min mening.
Slutligen skulle jag vilja instämma i det som min polska kollega Małgorzata Handzlik sa. Vilken är den rätta lösningen? Det står klart att vi måste ha ett sektorsanpassat tillvägagångssätt. Vi måste ta en sektor i taget, fokusera på samarbete och ha tydliga prioriteringar: hälso- och sjukvård, posttjänster, vatten- och gastjänster och så vidare, men utan ett direktiv. Låt oss hålla oss borta från det. 
Roselyne Bachelot-Narquin (PPE-DE ).
   – Herr talman, kära kolleger! Ni hänvisade med fördel, herr Barroso, till de fyra grundläggande principer som måste styra vår syn på tjänster i allmänhetens intresse. Paradoxalt nog skulle man kunna tro att ni har återupptagit debatten om behovet av endera ett ramdirektiv om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse eller sektoriella initiativ i förhållande till sociala tjänster och hälsovård.
Omröstningen om tjänstedirektivet ändrade parametrarna till fördel för den andra lösningen, eftersom den verkliga skiljelinjen inte går mellan tjänster av ekonomiskt och icke-ekonomiskt allmänt intresse utan – inom tjänster av allmänt ekonomiskt intresse – mellan sociala tjänster och hälsovård och andra tjänster. Denna utveckling förstärktes av det noggranna och rättsligt sett mödosamma arbete som utfördes av föredraganden, Bernhard Rapkay, och vår kollega, Gunnar Hökmark, som konstruerade en rättslig bro mellan tjänstedirektivet och de sektoriella instrumenten.
Ett ramdirektiv om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse innebär tre svårigheter. Först och främst erbjuder Europeiska unionens fördrag ingen rättslig grund, vilket har påpekats vid många tillfällen. Vidare skulle detta direktiv vara oförenligt med tjänstedirektivets räckvidd, som vi röstade om vid första behandlingen den 29 maj. Slutligen uppfyller det inte i några avseenden det uttalade behovet av rättssäkerhet från aktörernas sida, och det hotar samtidigt den subsidiaritetsprincip som krävts av medlemsstater och lokala myndigheter.
Vilka verktyg som än väljs och vilka ideologiska val som än ska bidra till att fastställa vårt val är dessa inte vad som är viktigast i slutändan. Arbetet med klargöranden av rättsliga aspekter måste fortsätta på området för sociala tjänster och hälsovård i allmänhetens intresse. Detta, herr Barroso, är det praktiska problem som aktörerna på ort och ställe står inför. 
Eoin Ryan (UEN ).
   Herr talman! Detta är en oerhört intressant debatt. Som ni känner till offentliggjorde kommissionen en vitbok i frågan, i vilken man rekommenderade att ett ramdirektiv borde införas för att täcka tjänster i allmänhetens intresse. Jag stöder dock inte denna linje. Jag anser att vi borde stödja förordningar som styr särskilda ekonomiska sektorer. Jag skulle verkligen kunna hålla med om idén i princip, men jag anser att ett övergripande direktiv skulle orsaka enorm förvirring i debatten, särskilt när det gäller debatten i medlemsstaterna. Det skulle kunna skapa hysteri om folk inte förstår exakt vad direktivet innebär. Det är därför som jag anser att vi måste vara mycket mer bestämda och se över direktivet en sektor i taget, samt de befintliga tillhandahållarna av tjänster. Det som vi försöker göra här är att förbättra tjänster för EU:s medborgare, så att de ska förstå exakt det som har föreslagits, så att konsumenter inte blir rädda för att ett direktiv som kommer från EU kan leda till privatisering eller urholkning av befintliga tjänster i deras land. Det är mycket viktigt att närma sig detta med klarhet så att folk kan förstå exakt vad som har föreslagits av både kommissionen och parlamentet.
EU har befogenheter när det gäller frågor som telekommunikation, transport och energi, men unionen har inte enligt EU:s fördrag befogenheter att lagstifta i någon större omfattning när det gäller frågor om förvaltning av sociala tjänster, hälso- och sjukvård eller utbildning inom de olika medlemsstaterna. Debatten handlar i korthet om EU-institutionernas befogenheter gentemot medlemsstaternas befogenheter. Vi måste vara mycket noggranna när det gäller denna fråga.
Det överraskar mig att vissa ledamöter är emot detta, medan de är mycket välvilligt inställda till skatteharmonisering mellan medlemsstater. Enligt min mening verkar detta motsäga det som de framför i denna debatt. Jag tror inte på skatteharmonisering. Jag anser att medlemsstaterna borde ha kontroll över sina egna skattesystem. Detta skulle främja konkurrens inom unionen. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman, herr Barroso, kära kolleger! Utbildning, hälsa, posttjänster, vatten och transport utgör hjärtat av livet i samhället. Vad som är nödvändigt för förvaltningen av offentliga tjänster som är utformade för att gynna allmänheten är ett offentligt rättssystem.
Det är i Europa som länder som Frankrike har uppfunnit denna samverkansmetod för förvaltning av de gemensamma aspekterna av vad som ägs av samhället som helhet. Vi befinner oss i just en sådan tid då denna intelligenta teknik för att göra tjänster allmänt tillgängliga, faktiskt tillgängliga överallt, skulle kunna inspirera till djärva lösningar på världsomfattande problem i fråga om vatten, basmediciner, utbildning och alla gemensamma aspekter av vad som tillhör världen som helhet, och ändå minskar kommissionen räckvidden för detta verktyg för vägledning av mänskliga samhällen, eller kanske till och med förstör det.
Denna oreda kommer ur förstörandet av något som har fungerat under ett århundrade, och där bakom finns tron att marknaden är allenarådande, att kunskap är dess profet och att alla tjänster måste privatiseras, vilket Världshandelsorganisationen vill se. Sådana tjänster omfattar dem som syftar till att stödja våra egna sammanträden – som organiserats av oss själva inom Europaparlamentet som en social ockupation, där 300 personer arbetar utan att ha sina papper i ordning.
Herr Barroso! Utöver de tekniska problem som beskrivits av våra kolleger, som t.ex. Harlem Désir som precis talade, är problemet ett kulturellt problem och ett problem med att välja. Endera styr vi mänskliga samhällen enligt marknadslagen, vilket innebär djungelns lag, eller så styr vi dem enligt förnuftets lag.
Herr Barroso! Tänker ni fortsätta detta slumpartade agerande, att ständigt hylla marknaden medan ni ena sekunden ställer er in hos Internationella valutafonden och andra sekunden hos WTO, eller tänker ni sätta er ned och hantera problemen som kan lösas med hjälp av förnuft på ett lugnt och förnuftigt sätt? 
José Manuel Barroso
   , . – Först vill jag säga till er, herr talman och ärade ledamöter, att jag värderar denna debatt högt. Jag tycker verkligen att den har varit intressant, och jag tror att den kommer att vara till stor nytta. Vi har inte slösat bort vår tid, och jag har kunnat skapa mig en mycket klarare uppfattning, både om er inställning i frågan och om de svårigheter som följer när det gäller att föra frågan vidare.
Faktum är att de tvetydigheter som fortfarande existerar, och som ett flertal av er har hänvisat till, har bekräftats av debatten. Rapkaybetänkandet är uppenbarligen ett förnuftigt och intelligent arbete som syftar till att finna en balans. Men det är också så att det finns ett antal frågor som inte behandlas fullt ut i betänkandet, och detta bör för övrigt ge er större förståelse för de svårigheter som kommissionen har haft under flera år med att definiera frågan och tillhandahålla mer precisa definitioner. Detta beror på att det är en komplex fråga. Låt oss erkänna det. Även om vi betraktar frågan inom en specifik ram för tid och rum är den invecklad, eftersom den omfattar förenande principer som ibland verkar oförenliga. Det är så det är när det gäller principerna för den inre marknaden och för konkurrens – principer som är av avgörande betydelse för gemenskapen, som står inskrivna i fördragen och som kommissionen är – detta måste betonas – absolut skyldig att respektera, liksom man är skyldig att respektera principerna om statens intervention och om allmänhetens intresse.
Men om frågan i sig själv är svår visar den sig bli ännu mer invecklad när den sätts inom utvecklingsramen för tid och rum. Faktum är, som ett flertal av er har betonat, att tiderna ständigt förändras, med strukturella förändringar på marknaderna, ökad press genom internationell konkurrens och stora tekniska förändringar. Situationen skiljer sig också i regionala avseenden från den ena medlemsstaten till den andra, och skillnaderna kan vara stora mellan nivåerna för ingripande på nationell, regional och till och med lokal nivå. Frågan är därför otroligt komplex, och det är anledningen till att det är så svårt, eller till och med omöjligt, att komma med ett standardsvar enligt principen ”en modell passar alla”.
Innebär det att det inte går att göra någonting på EU-nivå? Det tycker jag inte. Tvärtom. Men hur ska vi gå till väga? Låt oss först säga vad vi inte ska göra. Enligt min uppfattning finns det två extrema tillvägagångssätt som måste undvikas till varje pris. Det första består i att säga att tjänster i allmänhetens intresse helt faller utanför EU:s ansvarsområde. EU har inget med dessa att göra. Så är inte fallet. EU har faktiskt med tjänster i allmänhetens intresse att göra, eftersom de befinner sig i kärnan av vår sociala modell och vi vill skydda dem. Därför har EU någonting att säga till om i frågan.
Det andra radikala tillvägagångssättet består av att ge klarsignal och reglera saker och ting, då det gör det möjligt – och man har varit mycket uppriktig i fråga om detta – att motsätta sig det som fastställts i fördragen med motiveringen att fördragen snarare brukar fokusera på avreglering medan det nu är dags att ifrågasätta det perspektivet genom att utarbeta riktlinjer som står i motsats till bestämmelserna om den inre marknaden och konkurrensen. Detta är något som vi inte kan acceptera. Den inre marknaden är vår stora styrka och en av den europeiska integrationens stora framgångar.
Men om vi undviker dessa två extrema ståndpunkter – dvs. ett absolut minimum av ingripande från Europeiska unionens sida och en mycket hög grad av ingripande som kompensation för följderna på marknaden – vad kan vi då göra? Efter att ha följt debatten tror jag att de principer som jag fastslog i inledningen och som man dessutom hänvisar till i Rapkaybetänkandet är lösningen. Jag vill därför föreslå följande, mina damer och herrar. Varför fokuserar vi inte på innehållet, som majoriteten av parlamentet verkar vilja göra, i stället för att fokusera på en dunkel debatt om vad ett ramdirektiv skulle innebära, ett ramdirektiv som det uppenbarligen inte råder någon enighet om, vilket har framgått av debatten? Vad handlar avtalet om? Det handlar om understöd, en önskvärdhet som vi alla erkänner. Jag anser att de nationella och lokala nivåerna bör respekteras i den här frågan. Förenligheten mellan den inre marknaden och allmänhetens intresse måste alltid kunna garanteras där en uppenbar motsägelse är märkbar.
Så finns också frågan – och den är enligt min uppfattning kanske den allra viktigaste – om vad som mest präglar de offentliga tjänsterna. Vi vill alla att de ska hålla hög kvalitet, att förhållandet mellan kvalitet och pris ska vara bra och att de ska vara tillgängliga för alla. Behovet av att modernisera de offentliga tjänsterna kan därför accepteras som en principfråga, men utan att dessa avgörande faktorer glöms bort. Slutligen måste behovet av ökad rättssäkerhet nämnas.
Efter att ha träffat de olika grupperna och hört Bernhard Rapkays, Marianne Thyssens och många andras tal tror jag att jag kan säga att det finns en grundläggande enighet i den här frågan och möjlighet till en kompromiss, om vi kan enas om dessa fyra punkter. Jag tror att det går att föra denna fråga vidare och samtidigt hålla fast vid de principer som definierar den europeiska modellen: principerna om den inre marknaden, respekten för konkurrensreglerna och försvaret av allmänhetens intressen. Det meddelande som vi kommer att presentera följer denna linje, och jag tror att denna debatt och min närvaro i parlamentet i dag kommer att hjälpa oss att finjustera våra idéer. Vårt förslag kommer att demonstrera framsteg i vårt tänkande och, hoppas jag, i våra beslut beträffande ett så viktigt ämne som ingår i själva kärnan av det som är betydelsefullt för Europa och för våra medborgare.
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi alla mer eller mindre instämmer i det som José Manuel Barroso just sa. Han har lovat oss ett meddelande. Vi väntar otåligt på det. Men kan ordföranden tala om för oss om han kommer att be sina tjänsteenheter att också lägga fram lagtexter, så att parlamentet till sist kan få debattera dem som medlagstiftare? 
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman! Efter att jag har lyssnat till de olika synpunkterna kan jag i detta skede säga följande.
Vi kommer, som jag sa tidigare, att presentera ett meddelande vid årsslutet som kommer att vara en utveckling av tidigare tankesätt.
Vad gäller lagtexter har det enligt min uppfattning klargjorts under debatten att vi är långt ifrån en överenskommelse i fråga om ett ramdirektiv. Men det kommer naturligtvis att läggas fram rättsliga initiativ för olika sektorer. Jag tror dock att vi måste fundera på vad som kan göras på en mer allmän nivå. Det är vad jag och mina tjänsteenheter kommer att göra – kommissionen är trots allt inte bara en uppsättning tjänsteenheter; kollegiet och ordföranden har också idéer. Jag kan i detta skede inte säga något om vårt förslag men – och nu går jag händelserna i förväg utan att binda upp kommissionen, för detta är en fråga jag själv måste ställa till kollegiet – jag har fått uppfattningen under debatten att det skulle vara möjligt att anta en strategi där de principer som vi nämnt här kombineras och där vi beaktar det behov som många av er har talat om av att undvika en splittring av parlamentet och Europa i fråga om lämpligheten med reglering, i synnerhet där subsidiaritetsprincipen är inblandad.
Jag tror att det är möjligt, och jag skulle vilja avsluta med en kommentar av politisk natur. Jag talar till er som de övertygade européer ni är. Om vi vill göra framsteg i detta ärende måste vi undvika den polarisering som vi hade med tjänstedirektivet. Precis som parlamentet och institutionerna lyckades finna en positiv politisk balans i det direktivet måste vi finna en i den här frågan. Om vi splittras mellan två extrema ståndpunkter vad gäller om det ska antas någon övergripande förordning i frågan eller inte tror jag att vi kommer att gå mot en konfrontation som inte ligger i Europas generella intresse.
Låt oss därför koncentrera oss på innehållet. Det finns trots allt tillräckligt mycket i Rapkaybetänkandet som vi är överens om. Därefter finner vi en lösning i fråga om verktyg för beslutsfattande. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0300/2006) av Karin Jöns för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av ett gemenskapsprogram för sysselsättning och social solidaritet – PROGRESS (06282/3/2006 – C6-0272/2006 – 2004/0158(COD)). 
Karin Jöns (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den som väntar på något gott väntar aldrig för länge. I dag kommer vi att anta Europeiska unionens hittills mest omfattande handlingsprogram på området för sysselsättning och socialpolitik. Precis som namnet antyder står PROGRESS för utveckling och social solidaritet, och det är anledningen till att parlamentet ansåg att det var viktigt att det skulle introduceras i början av januari 2007, som planerat, och det är vad vi, i och med den här omröstningen, ska kunna göra, nu när rådet har gått våra önskemål till mötes.
Jag vill därför tacka alla som har hjälpt till att göra PROGRESS till vad det är nu, nämligen ett mycket heltäckande och, framför allt, välgrundat strategiskt verktyg som verkligen kan göra kampen mot arbetslöshet, fattigdom och social utslagning mer hållbar.
Jag måste dock också upprepa mitt tack till budgetspecialisterna från alla grupperna, som utkämpade en strid i trepartsförhandlingen som krävde vissa uppoffringar för att få finansieringen av PROGRESS höjd med nästan 20 procent, vilket är detsamma som att göra det omöjliga.
Det har tidigare beklagats upprepade gånger att de tidigare fleråriga programmen – som rörde arbetsmarknaden, social integration, anti-diskriminering och lika möjligheter – inte skulle räcka till för att verkligen få igenom vår sociala dagordning på det sätt vi hade planerat, dvs. att underlätta en verklig och snabb förändring av det politiska synsättet, de politiska koncepten och åtgärderna bland medlemsstaterna och förena dem i en utveckling av ytterligare indikatorer och effektivare åtgärder.
Man enades om att det snarare behövdes ett utbyte som organiserades på ett annat sätt, som var bättre strukturerat och där samarbetet var strängare, och det är just denna strategi som PROGRESS syftar till att införliva genom att inte bara förena de befintliga programmen utan också förbättra samarbetsstrukturen och involvera beslutsfattarna på alla nivåer. Härigenom innefattas exempelvis främjandet av inrättande av nätverk och ömsesidigt lärande, inte bara på EU-nivå utan också över gränserna och på nationell, regional och lokal nivå.
Det gläder mig mycket att vi till sist lyckades övertala kommissionen och rådet att fortsätta stödja delande av erfarenheter över gränserna, för hur ska vi annars få det europeiska mervärde som vi ständigt efterlyser? Men för att resultaten av undersökningar och analyser, erfarenheter och bästa metoder ska cirkulera snabbare kommer det i framtiden också att finnas ett forum med uppgiften att utvärdera och genomföra den socialpolitiska dagordningen, och som också kommer att vara involverat i den vidare utvecklingen av strategier och fastställandet av nya prioriteringar.
Jag anser också att det är av avgörande betydelse att vi lyckats ge arbetsmarknadens parter och icke-statliga organisationer en betydligt större roll än kommissionen förutsåg till en början, så att de nu är involverade i det konstruktiva övervakandet och den vidare utvecklingen av strategierna snarare än begränsade i rollen att bara arbeta för EU:s målsättningar.
Vi har också utökat parlamentets inflytande på så sätt att vi inte bara är fullt delaktiga i genomförandet utan också i utvärderingen, och för första gången skickas kommissionens rapporter om genomförande inte bara till programkommittén utan också till oss.
Avslutningsvis vill jag särskilt tacka kommissionsledamot Vladimír Špidla, vars stöd har varit nödvändigt för att införliva konceptet med integreringen av ett jämställdhetsperspektiv i alla språkversioner på ett så tillfredsställande sätt som vi nu har gjort. 
Vladimir Špidla
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Överenskommelsen i juni om budgetplanen ledde till ett ökat hopp om en snabb och framgångsrik avslutning på förhandlingarna om gemenskapsprogrammet för sysselsättning och social solidaritet – PROGRESS, som är det huvudsakliga politiska verktyget för stöd av genomförande av de ambitiösa mål som gemenskapen satte upp i Lissabonstrategin. Detta besannades. I dag förbereder ni tillkännagivandet av det beslut som detta program grundas på.
Jag vill passa på att tacka framför allt ledamöterna av utskottet för sysselsättning och sociala frågor för deras fantastiska arbete och för deras ansträngningar genom hela förhandlingsprocessen. Jag vill särskilt tacka Karin Jöns, parlamentets föredragande i denna fråga, varmt, samt alla skuggföredragande som har gjort detta positiva resultat möjligt.
I denna text används koncept som grundas på den överenskommelse som nåtts mellan institutionerna. De frågor som parlamentet tog upp 2005, då man granskade förslaget vid första behandlingen, har godkänts. Distributionen av budgeten mellan olika politiska områden som rör programmet uppfyller era förväntningar. Vi har visat oss känsliga för er önskan om en mer framträdande plats för området för jämställdhet mellan könen. Samma sak gäller för social integration och social trygghet. Parlamentet kommer att vara delaktigt varje år i omröstningen om de summor som behövs för att genomföra de åtgärder som detta program ger upphov till. Detta är en punkt där parlamentet och kommissionen har samma åsikt. Vi anser båda att detta måste ske på ett helt öppet sätt. Det gläder mig att rådet slutligen har godkänt denna strategi, vilket också banade väg för en snabb avslutning av förhandlingarna.
Avslutningsvis vill jag tacka parlamentets ledamöter, vars ansträngningar och beslutsamhet har bidragit till att få till stånd detta utmärkta resultat. 
Robert Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kan ni förklara eller ge en bra anledning till varför omröstningarna godtyckligt har senarelagts till klockan 11.40, när det tidigare hade kungjorts att de skulle genomföras klockan 11.30? Det fanns ingen anledning att inleda denna debatt vid den tidpunkt då den inleddes. Ändå sätter parlamentets administration ännu en gång presidiets bekvämlighet före ledamöternas intresse. Det duger inte. 
Talmannen.
   – Debatten fortsätter på grund av förseningar i omröstningsförfarandet. 
Jan Andersson,
   – Jag skall inte förlänga debatten särskilt mycket. Jag vill först och främst rikta ett särskilt tack till Karin Jöns som har arbetat med programmet Progress. Hon har gjort det på ett utmärkt sätt. Hennes arbete har möjliggjort att vi snabbt har kunnat nå en lösning och att det, till skillnad från förra gången, kan komma igång väldigt snabbt. Progress är ett viktigt program, ett samlat program för sysselsättningsfrågor, sociala frågor och jämställdhet och mot diskriminering. Vi har ställt oss bakom konceptet om ett samlat program. En av lösningarna var att vi i Europaparlamentet skall arbeta för att det inom ramen för långtidsbudgeten anslås mer pengar till programmet eftersom det handlar om det sociala Europa som vi pratar så ofta om. Överenskommelsen om mer pengar till programmet Progress underlättade också överenskommelsen om programmet i stort. Det fanns en del viss oenighet kring frågorna om jämställdhet och social integration, men de frågorna är nu lösta. Dessa delar av programmet har fått ökade resurser för att öka jämställdheten, den sociala integrationen och det sociala skyddet. Det har inte skett på bekostnad av andra delar, utan medel har istället tagits från reserven. Det här anser jag har blivit en väldigt bra lösning och jag tror att Progress kommer att spela en roll för byggandet av det framtida sociala Europa. Jag vill ännu en gång tacka Karin Jöns för ett mycket gott arbete! 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Christopher Beazley (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill göra ett mycket kort förtydligande av texten när det gäller punkt 1. Den sista satsen lyder: ”... to prepare them” – det vill säga skoleleverna – ”for their roles as future citizens and as members of the European Union” [för att förbereda sig … inför rollen som medborgare i Europa]. Jag föreslår att vi tar bort ordet ”future”, så att texten lyder enligt följande: ”... to prepare them for their roles as citizens and as members of the European Union”. 



Talmannen.
   – Fru president! Det gläder Europaparlamentet att få välkomna er till detta plenarsammanträde, och det är en ära för mig att få välkomna den första kvinnan att väljas till president i ett afrikanskt land, samt er delegation av ministrar och parlamentsledamöter.
Jag måste tala om för mina kolleger i Europaparlamentet att presidentens delegation omfattar fler parlamentariker än ministrar.
Jag vill påminna parlamentet om att ni också var den första kvinnan att bli finansminister i ert land 1979, för 27 år sedan.
Olyckligtvis råkade ert land ut för en statskupp året efter. År 1980 inleddes 25 års våldsamheter i Liberia, ett 14 år långt inbördeskrig, en systematisk plundring av landets tillgångar och brott i stor skala mot medborgarnas mänskliga rättigheter.
Detta fasansfulla och långa krig – lika långt som de gamla religiösa krigen i Europa – kunde inte ha fått mer tragiska resultat. 250 000 offer i ett land med tre miljoner invånare – nästan 10 procent av befolkningen. En miljon människor var tvungna att lämna sina hem – och några av dem återvänder nu – och det förekom massvåldtäkt av kvinnor – fler än 25 000 stycken. Under den här perioden ”levde” – om det kan kallas för att leva – tre fjärdedelar av befolkningen på mindre än en dollar per dag, och upp till 85 procent av befolkningen var arbetslös. Det fanns med andra ord ingen ekonomi i det utvecklade västerländska samhällets betydelse av ordet.
Fru president! Det kan inte vara någon lätt uppgift för någon politiker att ta på sig presidentämbetet för ett land under dessa omständigheter.
Europaparlamentet gläder sig mycket åt den roll som Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap (Ecowas) spelade under fredsförhandlingarna 2002, som ledde till det presidentval som ni vann i november förra året.
Europaparlamentet skickade observatörer till det valet, och ordföranden för delegationen, Margrietus van den Berg, klargjorde i sin rapport att valet, trots ett par mindre incidenter, hade skett i enlighet med gällande bestämmelser.
Vi tar därför emot er i dag som en symbol för rättsstatsprincipen, principen om fred, om demokrati, om kvinnors rättigheter och om kampen mot korruption och straffrihet.
Om ni läser Liberias presidents biografi kommer ni att få se hur många gånger hon har avsagt sig sina poster för att hon inte instämt i de sätt på vilka olika regeringar har hanterat problemet med korruption i hennes land.
Ni minns också att jag fick tillfälle att uttrycka min tillfredsställelse över arresteringen och utlämningen av Charles Taylor här i kammaren i april förra året, något som Europaparlamentet hade krävt i olika resolutioner och som till sist skedde på presidentens begäran. Detta representerar ett framsteg i kampen mot straffrihet för krigsförbrytare över hela världen. Detta är därför något som vi välkomnar, och jag ville säga det i dag, med er här.
Vi vill erbjuda er vårt stöd efter allt lidande.
Det är bra att vapnen har tystnat. Men så fort vapnen tystnar inleds uppgiften med att bygga upp landet – en uppgift som är av mindre intresse för tv-kamerorna – och faran är att den glöms bort nu när slagfältet är öde.
Detta skulle inte vara första gången som ett samhälle inte finner vägen till försoning efter fred och ekonomin inte finner vägen till utveckling. När ni vandrar den vägen, fru president, kommer ni att märka att Europa finns där för att hjälpa er att säkerställa att Liberia fortsätter att vara den symbol för frihet som landet var när det tillkom.
Vi hoppas och önskar att ni kommer att kunna bygga en framtid av hopp för alla människor i ert land, som kommer att tjäna som symbol för hela Afrika.
Jag överlämnar ordet till er, fru president.
Ellen Johnson Sirleaf,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Det är med stor tacksamhet som jag och min delegation i dag deltar med anledning av ert högtidliga möte. På den liberianska regeringens och dess folks vägnar vill jag framföra varma hälsningar och gratulationer till er, ärade ledamöter, och genom er till era respektive regeringar och folk. Det är en ära för mig att få tillfälle att få framföra några synpunkter.
Det har gått knappt åtta månader sedan det fulla ansvaret för att återuppbygga Liberia efter konflikten överlämnades till oss, till följd av vår seger i det demokratiska val som hölls 2005. Vi accepterade ansvaret fullt medvetna om omfattningen av de utmaningar som vårt land står inför efter 14 år av inbördeskrig och förstörelse. Skadan och de negativa effekterna har varit enorma på grund av den fattigdom som råder i hela landet. I dag uppgår BNP per capita till 163 US-dollar (2005), vilket är en 90-procentig minskning jämfört med nivåerna före kriget, och före 1980-talet, på grund av sanktioner och nedskärningar i verksamhet inom produktiva sektorer som jordbruk, skogsbruk och gruvindustri.
Exporten minskade på liknande sätt med mer än 95 procent under samma period. Vår enorma utlandsskuld som uppskattas till 3,7 miljarder US-dollar motsvarar 800 procent av BNP och 3 000 procent av exportinkomsterna, medan den inhemska skulden och resterande skulder, förutom löner, uppskattas till 700 miljoner US-dollar. Vår budget på 129 miljoner US-dollar, som nyligen antogs, utgör fortfarande mindre än 30 procent jämfört med för två årtionden sedan, även om den har ökat med över 50 procent jämfört med det föregående beskattningsåret.
När vi tillträdde fanns det varken elektricitet eller vatten. Skolor och sjukhus hade förfallit; vägarna var inte farbara. Förvaltningsinstitutioner hade fullkomligt kollapsat, och korruptionen var ohejdad. Antalet hiv/aids-fall hade ökat. Få barn gick i skolan, och många var döende i sjukdomar som går att bota. I dag lever drygt tre fjärdedelar av vårt folk under fattigdomsgränsen på 1 US-dollar per dag. En överväldigande majoritet av dessa människor, främst unga, är antingen arbetslösa eller anställda i den informella sektorn.
Det gläder mig ändå att kunna tala om för er att liberianerna är ett folk som har lätt för att återhämta sig. För även efter allt det som de har utstått tror Liberias folk på en ny början. De räknar med att jag och vår förvaltning ska skapa de villkor som kommer att garantera att deras drömmar blir verklighet.
Deras drömmar är inte komplicerade. De vill bara ha enkla saker som de flesta tar för givet: att få leva sina liv i fred, få en bra utbildning och kunna försörja sina familjer. Detta är inte för mycket att drömma om för liberianerna.
Men det brådskar. Som ni känner till är riskerna för en återgång till krig efter en konflikt hög i samhällen när regeringen och världssamfundet inte lyckas göra starka insatser vid avgörande tillfällen och bibehålla dem med tiden.
Liberia befinner sig i dag i ett av dessa avgörande ögonblick. Våra ansträngningar, tillsammans med våra partners ansträngningar under de närmaste månaderna, nästa år och därefter, kommer att avgöra vår nations framtida bana. Om vi väntar alltför länge med att införa de politiska förändringar och reformer som behövs, eller om våra internationella partner väntar alltför länge med att utöka sitt stöd, så kanske vi förlorar den bästa möjlighet som Liberia har haft på en generations tid när det gäller att få ett permanent slut på konflikten och lägga grunden till tillväxt och välstånd. Vi har inte råd att låta detta ske.
Vi måste snabbt konsolidera den potentiella utdelningen från Liberias svårvunna fred och hejda den ekonomiska och finansiella blödningen. Vi måste reagera på de djupa såren från inbördeskriget och förbättra det nationella styrelsesättet, samtidigt som vi snabbt vidtar åtgärder för strukturell reform. Vi måste grunda vår strategi på de centrala principerna demokrati, ansvarsskyldighet, oberoende företagande, god förvaltning, respekt för mänskliga rättigheter och jämlik fördelning av våra naturtillgångar.
Så när allt är sagt och gjort, vad måste vi göra först? Strategier för att utrota fattigdom ligger till grund för att både hindra en återgång till konflikt och för att upprätta grunderna för hållbar utveckling. Vi grundar vår strategi på fyra pelare av återuppbyggande och utveckling.
Den första pelaren ska förbättra säkerheten och befästa freden i vårt land. Utan fred och säkerhet kan det inte finnas utveckling och välstånd. Vi måste fördubbla våra ansträngningar när det gäller att träna våra styrkor, inte bara i säkerhetsfrågor utan också när det gäller att vara ansvarig inför folket. Våra säkerhetsstyrkor har under årens lopp varit mycket korrupta och i hög grad dysfunktionella. De har inte haft befolkningens förtroende och varit vana vid att terrorisera folk och att blanda sig i politiska processer utan respekt för vederbörliga förfaranden eller lagstiftning. Vi vill ändra på detta. Vi måste utveckla en tydlig nationell strategi, där ett gradvist tillbakadragande av FN:s fredsbevarande styrkor ingår i beräkningen.
Vi har redan inlett detta förfarande. Vi har slutfört oskadliggörandet av medlemmar av våra väpnade styrkor och är på god väg att rekrytera en ny armé som ska omfatta 2 000 soldater, som kommer att få lämplig utbildning och vara välutrustade. Med kraftfull hjälp från FN:s byråer och andra partner har vi sedan installationen underlättat återvändandet för 70 000 flyktingar och 50 000 internflyktingar. Vår polisstyrka och andra säkerhetsenheter omstruktureras och utbildas. Det är viktigt att vi finner resurser för att omlokalisera dem genom fruktbara ansträngningar.
För det andra måste vi återuppliva vår ekonomi. Vi måste fokusera starkt på jordbruk, både när det gäller livsmedel och avsalugrödor med tonvikt på återuppbyggnad av vår traditionella gummiindustri. Vi förväntar oss också tillväxt inom vårt skogsbruk, vår gruvindustri och annan industri som baseras på naturtillgångar, grundad på en politik som syftar till att skapa ett investeringsklimat som kommer att främja investeringar i åtgärder där Liberia kan konkurrera internationellt. Dessa åtgärder kommer att skapa arbetstillfällen som ska tackla den 80-procentiga arbetslöshet som vi står inför, särskilt bland våra ungdomar.
För att nå detta mål återkallade vi alla koncessionsavtal inom skogsbruk som inte efterlevs och håller precis på att upprätta nya koncessionsramar för våra naturresursprodukter för att säkerställa den starka tillväxten inom dessa sektorer. Vi har intagit en utmanande ståndpunkt när det gäller att samla in intäkter till regeringen, och intäkterna har redan stigit i höjden med över 20 procent. Vi har redan nått avtal med Internationella valutafonden när det gäller ett program för personalövervakning, och efter vad som sägs har vår insats hittills varit stark. Vi håller på att avsluta vår interimsstrategi för att utrota fattigdom, där vi fastställer prioriterade åtgärder under perioden juli 2006 till december 2007. Detta bygger på vår 150 dagars handlingsplan; inom ramen för denna uppnåddes 70 procent av de resultat vi önskade oss.
Den tredje delen i vår vision är att förbättra det demokratiska styrelsesättet. En alltför stor maktkoncentration och ett slutet politiskt system alstrade korruption, begränsade tillgången till beslutsprocesser och utrymmet för civilsamhällets deltagande i styrelseprocesserna, samt underblåste etniska och klassrelaterade strider och rivaliteter med tiden. Vi håller på att genomföra ändringar av skrivna lagar och politik för att ändra dessa begränsningar när det gäller demokrati och utveckling.
Vi är beslutna att bekämpa korruption, som har frätt bort stommen i vår nation och vårt samhälle. Vi har kommit en bra bit på väg mot att utveckla en stark antikorruptionsstrategi och ett stödjande rättsligt och reglerande ramverk. Vårt svaga rättsväsen reformeras och ska stärkas. Vi arbetar mot ett decentraliserat beslutsfattande och anslår lämpliga anslag till styrande organ på regional och lokal nivå för att stödja de program och projekt de själva beslutat om. Vi lägger vikt vid att ge medborgarna inflytande, särskilt de fattiga och sårbara, så att de tar del i utvecklingsprocessen.
Den fjärde och sista pelaren på vår dagordning syftar till att återuppliva vår sociala och fysiska infrastruktur. Det är centralt med utbildning för förnyelse och försoning. Vår vision om utbildning för alla – unga och gamla – kräver att vi genomdriver politiken om fullständig allmän grundläggande utbildning och inför läskunnighetsprogram i samhällen över hela landet som framför allt är inriktade på kvinnor som säljer på marknader och som har lätt för att komma igen.
Vi håller med om att ingen nation kan utvecklas under förhållanden med en analfabetism på 70 procent. Vi måste i synnerhet bemöta våra krigspåverkade ungdomar genom att ge dem möjligheter till program för skolundervisning och kompetenshöjande utbildning.
Vi måste också återställa hälso- och sjukvårdstjänster som delvis eller fullständigt har förstörts. Bara 10 procent av vår befolkning har tillgång till sjukvård. Denna siffra måste ökas till åtminstone 50 procent på medellång sikt. Vi måste ta itu med det växande hiv/aids-problemet, och bekämpa malaria, parasiter, näringsbrist och andra sjukdomar som dödar så många av våra barn.
Våra vägar befinner sig i ett förskräckligt skick. Utan ett acceptabelt vägnät kommer det att bli näst intill omöjligt att stärka säkerheten, uppmuntra till ny ekonomisk verksamhet och stimulera lokalt styre. Vi måste också förbättra övrig social infrastruktur, som vatten och sanitet. En av de bedrifter som vi anser vara en av våra viktigaste var när vi i juli i år lyckades slå på elektriciteten och vattnet till delar av vår huvudstad, Monrovia, för första gången på 15 år.
Vi är stolta över att vi på sex månader lyckades nå det som tidigare regeringar har misslyckats med i så många år. Vi skulle vilja tacka Europeiska unionen genom Europeiska kommissionen för allt som de har gjort för att stödja oss i denna första inledande del. Men detta resultat är bara en början.
Vårt uppdrag är att få den liberianska regeringen till att arbeta igen och vara mer lyhörd när det gäller att tillhandahålla kvalitativa tjänster till det liberianska folket. De medföljande utmaningarna är så beklämmande, och vårt folks behov och förväntningar så massiva att vår regering inte kan besvara dem på ett tillfredsställande sätt på egen hand. Det finns ett kritiskt behov av att smida och bygga starka strategiska partnerskap. Låt mig därför använda detta tillfälle för att uttrycka vår djupa uppskattning för det oavbrutna stöd som vi har mottagit från Europeiska gemenskapen under åren, både som kollektiv och från enskilda medlemsstater.
Regeringen och Liberias befolkning uppskattar detta samordnade stöd, och vi är angelägna om att utveckla det för att vårt land ska återhämta sig, omstruktureras och utvecklas. Vi intresserar oss för de pågående reformerna inom Europeiska unionens utvecklingsstöd till afrikanska nationer, liksom den nya europeiska enigheten när det gäller utveckling mot utrotning av fattigdomen. Det är vår önskan att samarbeta med våra kolleger för att avsluta de pågående förhandlingarna om avtal om ekonomiskt partnerskap, med tanke på behovet att nå enighet när det gäller att skapa en rättvis balans i fråga om den nödvändiga utveckling som vanligtvis uppstår ur denna typ av partnerskapsavtal. Dessutom kommer firandet av den kommande europeiska utvecklingsdagen utan tvivel att förbättra innehållet och resultatet när det gäller era partnerskap med våra länder. Vi välkomnar detta nyskapande initiativ och ser fram emot de goda resultaten av det.
Sammanfattningsvis är vi på väg mot en bra början. För detta är vi tacksamma mot det liberianska folket och världssamfundet, inbegripet Europeiska unionen och Europeiska kommissionen, som är nyckelpartner i detta avseende. Det är bara en början. Under de närmaste månaderna kommer vi att delta i en seriös planering av vår partnerskapkonferens, som ska äga rum under det första kvartalet nästa år, och i att utveckla vår fattigdomsbekämpning och tillväxtstrategi på medellång sikt. Vi kommer att fortsätta vår starka inledning när det gäller budgetförfarandet och anta lämpliga skattebestämmelser inom ramen för programmet för stöd till gott styre och ekonomisk förvaltning (GEMAP).
Men det är av största vikt att liberianerna får bevittna stabila, konkreta framsteg under de närmaste månaderna. Jag skulle vilja be alla våra partner att samarbeta nära med oss under de närmaste veckorna, så att vi kan se till att de många åtgärder som måste genomföras under den kommande torrperioden är färdiga att inledas i tid. Vi har inte råd att slösa någon tid, och vi måste skynda på utbetalningsförfarandet och genomförandet i många projekt. Genom Europeiska kommissionen ber vi i synnerhet om ert stöd i detta syfte.
Jag skulle också vilja se till att vi inte ställs inför brist på avgörande stöd under övergången då våra krisprogram trappas ned och de långsiktiga utvecklingsprogrammen ska inledas. I alltför många länder sker denna övergång inte på något smidigt sätt, och viktig drivkraft kan gå förlorad.
Slutligen skulle jag vilja säkerställa att regeringens och våra partners ansträngningar synkroniseras och harmoniseras fullständigt. För att förbereda sig på bästa vis inför partnerkonferensen måste vi se till att våra partner stöder de viktigaste initiativen, att det inte sker onödig överlappning och onödigt dubbelarbete, och att vi tillsammans genom både kraftfull planering samt snabbt och effektivt genomförande kan försäkra oss om att vi kommer att dra fördel av detta avgörande ögonblick i Liberias historia för att få ett slut på konflikten och påskynda återuppbyggnads- och utvecklingsprocessen.
Vi är glada att vår nation har välsignats. Liberia är inte ett fattigt land, utan ett land som har förvaltats dåligt. Vi är villiga att ändra på detta, att gå vidare med dessa mål som kommer att föra oss ut ur krisen i det förgångna till nutidens möjligheter. Vi, som ett folk, är engagerade i att bygga ett upp ett nytt Liberia ur askan av ett gammalt turbulent förflutet till en framtid av hopp och löften. Vi är engagerade i strategiska partnerskap som grundas på ömsesidig respekt och nytta. Vi tackar er alla, kollektivt och bilateralt, för det stöd som ni hittills har gett oss. Talman Borrell Fontelles! Vi tackar er för möjligheten att få delta här, och vi ser fram emot att samarbeta med var och en av er i era länder under de kommande månaderna och i framtiden. Tack så mycket.
Talmannen.
   – Fru president! Jag vill bara tacka er kort för era ord.
Jag är övertygad om att er närvaro här i Europaparlamentet och det ni har sagt här kommer att bidra till att göra hela Europa fullt medvetet om problemen i ert land och få alla dess länder att engagera sig i Afrikas utveckling.
Vi är alla medvetna om den oro som finns i Europa i fråga om invandringen från Afrika, och vi vet alla att det bara är genom en lösning på de problem som ni har beskrivit som vi kommer att kunna förverkliga det samarbetsförhållande som ni har talat om i dag.
Tack så mycket, fru president.
Talmannen.
   – Vi ska återuppta omröstningen. 


Gyula Hegyi (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja begära en omröstning med namnupprop inför de två kommande ändringsförslagen, ändringsförslag 3 (punkt 7) samt ändringsförslag 4 (punkt 25), eftersom dessa ändringsförslag går helt emot andan i mitt betänkande. 
Renate Sommer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt min uppfattning är det i grunden fel att kräva omröstningar med namnupprop precis före omröstningen. Även om vi inte är rädda för att sätta våra namn under detta ser jag det som att skapa ett prejudikat, och jag anser därför att det finns grundläggande orsaker till att detta är fel. 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE )
   . – Jag röstade för Manolis Mavrommatis utmärkta betänkande om det viktiga ämnet förhållandet mellan medierna och utvecklingen. Rätten till yttrande- och informationsfrihet står inskriven i artikel 19 i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, vilken antogs av FN 1948, och erkänns följaktligen som en grundläggande mänsklig rättighet. Pressfrihet är en viktig förutsättning för goda styrelseformer inom offentliga och privata organ och bidrar till uppnåendet av millennieutvecklingsmålen, som ska uppnås senast 2015 för att skapa en säkrare värld utan fattigdom.
Pressfriheten är av avgörande betydelse för tillgång till kunskap och för öppenhet, och den måste vara fullständigt oberoende. Den bidrar på ett betydelsefullt sätt till att bekämpa okunskap, detta mänsklighetens gamla gissel, och den förebygger korruption. Även om jag beklagar att frågan om ansvar för författare, innehavare, användare och distributörer av information inte har införlivats bättre välkomnar jag det betydelsefulla bidrag som detta betänkande utgör för frihet, fred och demokrati i världen. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Föredraganden tar i sitt betänkande upp den viktiga roll som medierna spelar för ett lands utveckling. Yttrande- och pressfrihet är nödvändiga i en demokrati, men även god tillgång till medier för samtliga grupper i samhället krävs för att ett samhälle ska fungera väl.
Det finns emellertid vissa inslag i betänkandet som vi starkt motsätter oss. Vi står självfallet fast vid vår ståndpunkt att bistånd inte skall bedrivas på gemenskapsnivå. Detta är en medlemsstatsfråga. Vidare ska EU inte heller bedriva informationskampanjer i medlemsstaterna.
På det hela taget anser vi dock att innehållet är bra. Således har vi vid dagens votering röstat för betänkandet. 
Daniel Strož (GUE/NGL ),
   . – Jag vill kommentera Mavrommatisbetänkandet, som vi röstade om utan att föra någon debatt dessförinnan. Även om det erbjuder en rad obestridligt intressanta idéer och slutsatser innehåller betänkandet en hel del tomt, onödigt svammel, som inte bara är ett misslyckande av att spegla vad som egentligen sker i medlemsstaterna utan också ett misslyckande av att bidra till att lösa de problem som Europeiska unionen borde ta itu med på detta område.
Jag vill betona att det i vissa medlemsstater inte finns några medier som man på långa vägar skulle kunna kalla oberoende eller professionella. Medierna i dessa länder är kategoriskt inte en ”livsviktig och grundläggande process för mänsklig utveckling”, för att citera betänkandet. I Tjeckien t.ex. är medierna bara komponenter för marknaden och helt uppenbart ett instrument för politisk manipulation som används för att vilseleda allmänheten. Det är ingen hemlighet att de mest betydelsefulla medierna i Tjeckien tillhör utländska koncerner och att den regionala pressen tillhör ett tyskt förlag.
Ett karakteristiskt drag på det här området är marginaliseringen av huvudsakligen vänsterorienterade åsikter, behandlingen av hela befolkningsgrupper som brottslingar och parias, och nedgraderingen av journalisternas roll till tjänstefolk som tvingas att orubbligt respektera och försvara redaktörens politiska plattform. Det finns inga restriktioner som tillämpas på redaktörer i fråga om koncentrerad mediemakt.
De tomma ord man tillägnar etik och humanitet är uppenbarligen mycket naiva och är liktydiga med att blunda för de verkliga problem som mediesektorn i EU befinner sig i. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Jag stödde Beazleybetänkandet om stöd till initiativ för att komplettera nationella läroplaner genom lämpliga stödåtgärder för att införliva den europeiska dimensionen. Det är uppenbart att införlivandet av Europas historia, delade kulturarv och ett grepp om det nuvarande tillståndet i Europa måste gå hand i hand med utveckling på andra områden, som exempelvis stöd för flerspråkighet. Jag välkomnar att Christopher Beazley tar upp utbildningsportalen Europeiska skoldatanätet och dess verksamhet. Jag vill också betona projektet e-vänskolekontakter, som förenar utbildningsinstitutioner från olika europeiska länder för att inrätta gemensamma projekt. Fler än 17 000 europeiska skolor har anmält sig till projektet e-vänskolekontakter. Detta initiativbetänkande är ett bra sätt för att hjälpa medlemsstater att införliva europeiska ämnen i sina utbildningssystem. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE )
   . – Jag röstade för Christopher Beazleys utmärkta betänkande om initiativ för att komplettera läroplaner genom lämpliga stödåtgärder för att införliva den europeiska dimensionen. Vad gäller den europeiska konstruktionen känner alla till hur viktigt det är att ingjuta en europeisk kultur hos medborgarna, i synnerhet hos unga människor: det är nödvändigt för att lyckas med det europeiska projektet att skapa en human civilisation. Utöver språkinlärning bör Europeiska unionens historia och geografi tillsammans med humaniora och medborgarrätt vara ämnen där den europeiska dimensionen är framträdande. Jag instämmer helt i förslagen i detta betänkande, i synnerhet i fråga om att involvera lärarna i införlivandet av den europeiska dimensionen i utbildningen. Jag anser att en liknande process borde tillämpas vid universitet och för livslångt lärande. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Även om vi å ena sidan accepterar att det finns olikheter mellan och inom medlemsstaterna när det gäller införlivandet av den europeiska dimensionen i utbildningen och att, med tanke på språkens oerhörda betydelse, Comenius- och Linguaprogrammen bör få ett högre gemenskapsstöd håller vi å andra sidan inte med om att det bara finns ett enda synsätt i fråga om så kallad europeisk historia och europeiska värderingar.
Varje land har sin egen karaktär och varje folk sin egen historia, och till och med dessa kan betraktas utifrån olika vinklar beroende på ens perspektiv.
Vi anser att Europas rikedom består av dess mångfald i fråga om kultur och språk, och detta är något som måste bevaras. All standardisering måste undvikas.
Därför motsätter vi oss alla försök till standardisering som detta betänkande skulle kunna leda till, även om vissa positiva saker tas upp i fråga om språk och andra färdigheter, och tidigare betänkanden och befintliga gemenskapsprogram tas upp. Av den anledningen lägger vi ned vår röst. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan har i Europaparlamentet tidigare påpekat, och gör det igen, att endast medlemsländerna har ansvar för undervisningens organisation och utbildningssystemens innehåll. Tidigare har Europaparlamentet bland annat framfört att man önskar att gå in på språkundervisningen och utbildningssystemens anpassning till bland annat ny teknik och digitalisering. Nu är det den europeiska dimensionen som skall in i läroplanerna.
Men hur skall den europeiska dimensionen i Europas gemensamma historia och kulturella arv definieras? Och av vem eller vilka?
Vi måste agera i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Medlemsstaterna skall själva förespråka demokrati och tolerans i Europa i sina läroplaner och till sina samhällsmedborgare. Detta får inte regleras från EU-nivå.
Vi har därför röstat nej till betänkandet. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – I detta initiativbetänkande försöker man inte att inkräkta på nationella befogenheter när det gäller utbildning. I grund och botten försöker man i detta betänkande att begära förtydliganden när det gäller vad den ”europeiska dimensionen” är.
Det finns ett antal program för lärarutbyte och för studenter, såsom programmen Erasmus/Sokrates. I Storbritannien finns det dock ett stort antal studenter som inte känner till dessa möjligheter, och Storbritannien ligger efter andra länder när det gäller att skicka studenter utomlands.
Sedan Labourregeringen gjorde GCSE-språken icke-obligatoriska blev det antal studenter som studerade franska och tyska bara i år 14 procent lägre än under det föregående året.
På grund av ordvalet i det muntliga ändringsförslaget, som är tvetydigt, kunde inte de brittiska konservativa godta detta betänkande i sin helhet. 
Bairbre de Brún och Mary Lou McDonald (GUE/NGL ),
   . – Vårt stöd för Beazleybetänkandet återspeglar vår önskan om att utlärandet av språk ska betonas kraftigt för att inskärpa en flerspråkig kultur inom vårt utbildningssystem i Irland. Vi anser också att alla medborgare ska ha tillgång till utförlig och objektiv information om Europeiska unionen och hur den påverkar deras liv.
Sinn Féins stöd för Beazleybetänkandet (A6-0267/2006) ”om initiativ för att komplettera läroplaner genom lämpliga stödåtgärder för att införliva den europeiska dimensionen” bör inte ses som ett ställningstagande för att Europeiska unionen ska få en ökad roll när det gäller medlemsstaternas utbildningssystem. Ansvaret för utbildning ligger på varje medlemsstat och bör förbli där. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Debatten om den europeiska dimensionen i skolorna skulle lätt kunna passera obemärkt. Ändå är detta en debatt där vissa grundläggande frågor tas upp.
Vi får inte glömma att alla beslut som vi fattar på området för utbildning får en avgörande betydelse för framtida generationer, för deras liv och världsåskådning.
Därför anser jag att Christopher Beazleys kommentarer om språkfärdigheter är mycket lämpliga, och jag vill upprepa att den europeiska indikatorn för språkkunskaper inte får uppfattas på fel sätt: det skulle motverka sitt syfte att främja inlärningen av bara ett fåtal europeiska språk.
Vi måste främja andra europeiska språk utanför Europa. Detta är en kunskapsskatt som hela Europa borde främja.
I detta avseende borde vi göra som vissa länder som t.ex. Österrike, Spanien, Portugal och Slovenien. Den europeiska dimensionen är väletablerad i utbildningssystemen i dessa länder, och människor uppmuntras att lära sig europeiska språk.
Den europeiska dimensionen i skolorna får inte försummas, i synnerhet inte med tanke på Europas ställning i världen, de nya utmaningarna inom den ekonomiska tillväxten som vi står inför och de politiska målsättningarna i fråga om samarbete med resten av världen. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag gratulerar vår föredragande till hans initiativ. Utbildning är och måste förbli en av medlemsstaternas befogenheter. Vi i Skottland kontrollerar i själva verket våra egna utbildningssystem, och det har vi gjort i århundraden. Vår föredragande påpekar dock något som är helt rätt, nämligen att våra barn ofta lämnar skolan dåligt utrustade för att delta som medborgare, och de vet ofta inte särskilt mycket om EU eller andra regeringar som arbetar för dem. De åtgärder som fastställs i detta betänkande utgör en intressant läxa för lärare inom hela EU. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . – Samtidigt som jag stöder initiativ för att förbättra studierna av främmande språk, kunskapen om kulturen och historien i de många europeiska länderna och för att stimulera en genuin debatt om EU:s karaktär, inbegripet dess många grundläggande brister, motsätter jag mig starkt åtgärder som utformats för att inskärpa stöd för EU-projekt om politisk integration och att skapa en falsk identitet som ”EU-medborgare”. I betänkandet blandas dessa olika aspekter ihop. Jag lade därför ned min röst. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det råder ingen tvekan om att ren luft är en fråga av avgörande betydelse för oss alla, och vi får inte heller glömma att det oundvikliga pris vi får betala för en dålig luftkvalitet i Europa är högre än kostnaden för genomförandet för företag och industri. De undantag och potentiella förlängningar som anges i kompromissdokumentet är emellertid för komplexa, och de kan sannolikt leda till allvarliga administrativa problem, och det är därför delegationen från Österrikiska folkpartiet i stor utsträckning har avvisat dessa kompromisser. De måste också övervägas mot bakgrund av ”bättre lagstiftning”, något man inte kan säga att de uppfyller. Av den anledningen bör hela paketet förkastas. Vi föredrar rådets ståndpunkt. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Min röst i fråga om Krahmerbetänkandet och Corbeybetänkandet var för högre nivåer för luftkvalitet och för strängare kontroller på detta område. Det främsta motivet för mitt beslut är det sätt som personer bosatta på Malta och Gozo behandlas på för närvarande av myndigheterna i landet. Vi befinner oss i en situation där man inte bara bryter mot de europeiska normerna, utan där man också underlåter att ge människor den information som de har rätt till om de ska kunna skydda sin hälsa och miljön. Ett konkret exempel på detta är att myndigheterna inte erkände offentligt att EU-direktiv om utsläpp från landets kraftverk hade överträtts förrän efter ett ingripande från min sida. Vi har dessutom kommit till ett stadium där den utrustning som mäter utsläppen från kraftverken Marsa och Delimara fortfarande inte fungerar flera månader efter att den enligt uppgift träffades av blixten. I går avslöjade man i den maltesiska dagstidningen att vi fortfarande inte vidtar adekvata åtgärder, med tanke på att det ännu inte har köpts någon ny utrustning. Detta är inte acceptabelt, och det ankommer på de behöriga myndigheterna och Europeiska kommissionen att följa detta brott närmare. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet av Holger Krahmer om förslaget till lagstiftningsresolution, vid första behandlingen, om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om luftkvalitet och renare luft i Europa. Detta förslag till direktiv ska ersätta fem olika rättsliga instrument och bidra till processen för ”bättre lagstiftning”, och det är ett mycket positivt steg. Bekämpningen av luftföroreningar är något vi är skyldiga framtida generationer och, med tanke på utvecklingen på senare tid inom vetenskap och hälsofrågor, är det helt naturligt att se över och förenkla de befintliga texterna. Vi måste välkomna ansträngningarna från tillverkare av transportfordon och företag som har tillämpat regler som är tillräckligt stränga för att uppfylla de utmaningar vi står inför, inte minst våra medborgares hälsa. Vi måste se till att medlemsstaterna införlivar reglerna och tillämpar dem effektivt. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ),
   . – Vi stöder gemensamma miniminormer för luftföroreningar. Direktivet har en tillräckligt hållbar grund i artiklarna 175 och 176 där det fastställs att medlemsstaterna kan bevara eller anta bestämmelser för att säkerställa ett mer omfattande skydd. I artikel 176 fastställs dock även att ett sådant skydd måste anmälas till kommissionen och vara förenligt med fördraget. Gränsvärdena för luftföroreningar kan strida mot bestämmelser för den inre marknaden, och därför anser vi inte att ett direktiv med artiklarna 175 och 176 som rättslig grund är en tillräcklig garanti i sig självt för medlemsstaternas möjlighet att bevara eller anta bestämmelser för att uppnå en högre skyddsnivå.
Vi röstar likväl ”ja” eftersom vi är positiva till gemensamma miniminormer, och därför ska vi lägga fram förslag under andra behandlingen i parlamentet för att skapa en rättslig grund i direktivet som säkerställer medlemsstaternas rätt att anta strängare bestämmelser och för att klargöra att de har denna rätt. 
Anne Ferreira (PSE ),
   . – Ren luft för medborgarna, deras hälsa och deras livskvalitet är en god tanke.
Olyckligtvis kan det betänkande vi nyss har antagit inte förverkliga den.
Den här texten uppfyller inte Världshälsoorganisationens rekommendationer, och den saknar det nödvändiga trycket.
PM2,5 är de finaste partiklarna och de som är skadligast för kroppen. Därför bör tröskelvärdet inte vara högre än 12 mikrogram.
Dessutom speglar inte perioderna för genomförandet, som sträcker sig till 2015, problemets allvar, och det är också oacceptabelt att det skulle få förekomma undantag.
Jag beklagar också att denna första behandling är ett direkt resultat av en kompromiss mellan de politiska grupperna, vilket har hindrat parlamentet från att arbeta på lämpligt sätt och låst fast oss i en ställning som inte alls uppfyller våra politiska målsättningar.
Slutligen speglar inte detta betänkande de ambitioner som vi likväl har uttryckt klart när det gäller miljöfrågor, såväl på den internationella arenan som inför den europeiska allmänheten. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Den höga nivån i luften av föroreningar, i synnerhet i storstadsregioner och i områden i EU med stor befolkningstäthet, är tillsammans med andra faktorer orsak till ett ändlöst antal luftvägssjukdomar och till allvarliga skador på ekosystemen. De som löper störst risk är barn, äldre och människor som bor i de mest tätbefolkade städerna eller nära vältrafikerade vägar.
De gränsvärden för förorening som föreslogs i kommissionens första förslag var ett steg bakåt i förhållande till överenskommelsen 1999, det vill säga i direktiv 1999/30/EG. I detta avseende vill jag särskilt betona gränsvärden för fina partiklar (PM2,5), som är mycket höga och som överstiger de värden som Världshälsoorganisationen har fastställt.
De förslag som Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster lade fram förkastades olyckligtvis i debatten i parlamentet.
Det dokument som precis har antagits har därför en begränsad räckvidd, även om det innehåller några välkomna förslag som syftar till att finna en viss balans när det gäller att bekämpa föroreningarna, om än i urvattnad form. Av den anledningen lägger vi ned vår röst. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . Jag lade ned min röst om Krahmerbetänkandet, vars huvuddelar är omöjliga att begripa för vanliga döda, inklusive den lagstiftade församling som det är tänkt ska stifta lagen. Om parlamentet vill engagera sig i luftkvalitet bör man nöja sig med att fastställa de generella principerna och den generella ramen och överlåta till experterna att fastställa gränsvärdena. 
Vasco Graça Moura (PPE-DE ),
   . – Luftkvaliteten är en faktor av avgörande betydelse för de europeiska medborgarnas hälsa och livskvalitet.
Detta förslag är följaktligen av allra största vikt. Det samlar fem av de befintliga bestämmelserna om luftkvalitet i ett enda direktiv, som en del av ansträngningarna för att förenkla miljölagstiftningen. Det föreslås också mer ambitiösa målsättningar än de befintliga bestämmelserna.
Därför stöder vi införandet av nya målsättningar för PM10 och, framför allt, fastställandet av gränsvärden för PM2,5, som anses vara den fina partikel som är mest skadlig för människors hälsa, men som ännu inte täcks av lagstiftningen på EU-nivå.
Vi har lagt fram ett antal ändringsförslag med åtgärder som en granskning av direktivet vart femte år så att de mest aktuella vetenskapliga upptäckterna kan beaktas, garantier för luftkvalitet, undantagande av vissa områden som vi inte anser relevanta för att allmänheten har begränsat tillträde dit eller för att de redan kontrolleras på ett tillfredsställande sätt och, slutligen, förenklingen av kriterierna för mätning vid vägar.
De portugisiska socialdemokratiska parlamentsledamöterna stöder Krahmerbetänkandet med ovanstående ändringsförslag. 
Sebastiano (Nello) Musumeci (UEN ),
   . – Det höga antalet luftvägssjukdomar och förlorade människoliv till följd av höga nivåer av luftföroreningar visar hur akut och angeläget behovet är av en ny gemenskapsrättsakt för hälsoskydd, varigenom utsläpp som är skadliga för människor begränsas ytterligare.
Den onormalt höga andelen fosterskador i vissa industriregioner i Europeiska unionen är särskilt oroande.
Fallet med de sicilianska petrokemiska industrianläggningarna är typiskt: av de 13 000 barn som föddes mellan 1992 och 2002 hade nästan 1 000 problem med hjärta, armar och ben eller matsmältningsorgan, och dödlighetsprocenten bland män med magcancer är 57 procent högre än det nationella genomsnittet i Italien.
I vissa tätbebyggelser, som exempelvis staden Messina, där trafiken är tät dygnet runt i form av fordon på väg från Sicilien till kontinenten och vice versa, har situationen blivit ohållbar.
När gruppen Unionen för nationernas Europas tar ställning för Krahmerbetänkandet är det ytterligare ett initiativ för att kampen mot luftföroreningar i Europa ska trappas upp under de kommande åren. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Luftföroreningar är ett stort bekymmer på folkhälsoområdet. De fina partiklar som kommer av en del av människans aktivitet anses förkorta den förväntade medellivslängden i Europa med omkring nio månader. Bara i Belgien dör nästan 13 000 människor per år i förtid som en följd av partiklar från i synnerhet dieselmotorer. Alla dessa luftvägssjukdomar kan undvikas, och lagstiftarna borde sända ut ett enkelt budskap: ren luft för Europa innebär stränga föroreningsnormer.
Det är inte det budskap som Europaparlamentet har sänt ut i dag genom att anta Holger Krahmers betänkande om CAFE-direktivet. Jag beklagar att mina kolleger i parlamentet saknar ambition på området för föroreningars påverkan på människors hälsa, en fråga som är så viktig för allmänheten, och att man särskilt försöker att inte låta bestämmelserna drabba vissa industrier. Jag hoppas fortfarande att Europaparlamentet kommer att åtgärda detta vid andra behandlingen, vara mer mottagligt för argumenten från experterna på miljörelaterad hälsa och undvika fallgropen med att fastställa normer som inte är lika stränga som de som gäller i dag. Kalifornien har aldrig känts så långt borta som efter den här omröstningen. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Det är rent ut sagt skandalöst att parlamentet i dag gör de befintliga reglerna om luftkvalitet betydligt mindre stränga. För första gången intar parlamentet till och med en svagare ståndpunkt än rådet. Trots detta finns det tillräckligt med vetenskapliga bevis som säger att fina dammpartiklar i luftföroreningar orsakar omkring 3,6 miljoner förlorade levnadsår, vilket innebär 348 000 förtida dödsfall.
År 2020 kommer luftföroreningar som orsakas av ozon och fint damm att kosta Europa mellan 189 och 609 miljarder per år! Parlamentets ståndpunkt är betydligt mindre ambitiös än de rekommendationer som Världshälsoorganisationen har presenterat, och dessa nivåer har visat sig vara nåbara i storstäder i industrialiserade länder. Vad som är ännu värre är att parlamentet erbjuder medlemsstaterna möjlighet att utöka antalet kalenderdagar, vilket gör att gränsvärdet för PM10-dammpartiklar per kalenderår kan öka från 35 till 55 dagar, vilket är liktydigt med att sticka huvudet i sanden. USA har genom att sedan 1997 fastställa ett årligt gränsvärde på 15 µg/m3 för PM2,5 visat att ett strängare tillvägagångssätt är genomförbart. Denna gräns måste ha uppnåtts senast 2010. Delstaten Kalifornien går för övrigt ännu längre. Där har ett gränsvärde på 12 µg/m3 gällt sedan 2003. Europaparlamentet står fast vid sitt löfte att ha uppnått 20 µg/m3 år … 2015! Om rådet inte erbjuder tillräckligt som motvikt mot denna alltmer försvagade åtgärd kommer kommissionen inte att ha något annat val än att dra tillbaka förslaget. 
Richard James Ashworth (PPE-DE ),
   . – De brittiska konservativa noterar med gillande Europeiska revisionsrättens iakttagelse att framsteg har gjorts när det gäller integriteten i fråga om EU:s räkenskaper. Vi är dock bestörta över att notera att revisorerna har angett att det finns fortsatta svagheter i övervaknings- och kontrollsystemen, och vi stöder föredragandens ståndpunkt att dessa svagheter borde hanteras som ett ytterst brådskande ärende.
Med hänsyn till Europaparlamentets hyreskontrakt för parlamentsbyggnaderna i Strasbourg medger och godkänner vi att man i betänkandet hävdar att man från parlamentets sida uppträdde korrekt, men att Strasbourgs stad inte agerade i god tro. Vi anser emellertid att Europaparlamentets fortsatta innehav av två säten ger dålig valuta för pengarna till de europeiska skattebetalarna, och vi kan därför inte stödja ett förslag om att köpa parlamentsbyggnaderna i Strasbourg.
Av dessa anledningar har de brittiska konservativa lagt ned sina röster i den slutliga omröstningen om Ferberbetänkandet. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . Jag röstade för ansvarsfrihet, men jag lade ned min röst om resolutionen eftersom budgetkontrollutskottet insisterar på att blanda verkliga och icke verkliga frågor. Parlamentet kan inte förändra ett säte som är fastställt i fördrag bara genom att anta en resolution.
Budgetkontrollutskottet har misstagit sig i frågan om de hyror som betalas och köppriset för byggnaderna i Strasbourg. Inom en marknadsekonomi kan man omöjligt tala om en lämplig hyra, eftersom alla hyror och alla köppriser förhandlas fram mellan ägaren och hyresgästen eller köparen. Även om staden Strasbourgs agerande skulle kunna anses som ohöviskt har det inte skett någon illegal handling eller förskingring. Det är just det som vissa ledamöter och vissa personer inom medierna har hävdat, uppenbarligen utan en skugga av bevis. Jag tar avstånd ifrån dessa tvivelaktiga personer. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan är av den uppfattningen att ansvarsfrihet inte skall beviljas talmannen för budgetåret 2004, främst av två skäl:
För det första anser vi att ledningen för Europaparlamentet har ett lika stort ansvar som Strasbourgs stad för att man i åratal har betalt en för hög hyra för lokalerna i Strasbourg. Detta har kostat EU:s skattebetalare stora pengar och parlamentet bör i detta fall ta i med hårdhandskarna för att den för höga hyran skall återbetalas. Eftersom det i dagsläget fortfarande saknas information om de överskjutande betalningarnas storlek (se punkt 19 femte strecksatsen i förslaget till betänkande) anser vi att man inte heller ännu gått till botten med ärendet.
För det andra anser vi att Europaparlamentet som institution inte skall göras ansvarigt för underskottet i Europaparlamentsledamöternas särskilda pensionsplan. Ledamöternas pensionsrättigheter måste kopplas till pensionsfondens investeringsresultat. Så fungerar det för vanliga medborgare inom EU och ledamöter av Europaparlamentet skall inte ha en särskild lyxförmån i detta avseende. 
Silvana Koch-Mehrin (ALDE ),
   . – Omröstningen om betänkandet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för budgetåret 2004 (Europaparlamentet) sköts upp för att man skulle se närmare på omständigheterna runt uthyrningen av byggnaden i Strasbourg. Därefter har Europaparlamentet betalat staden Strasbourg upp till 60 miljoner euro i tilläggsavgifter, och det finns ingen möjlighet till ersättning för de förluster man lidit.
Dessutom har en brist på ärlighet, öppenhet och beslutsamhet noterats. Trots dessa fakta bör vi fatta ett beslut angående köpet av byggnaden i Strasbourg. Fria demokratiska partiet (FDP) i Europaparlamentet är av den åsikten att det är fel av parlamentet att köpa byggnaden i Strasbourg, eftersom det skulle vara oansvarigt att binda sig till Strasbourg på lång sikt.
Därför har vi avvisat de motsvarande ändringsförslagen. FDP stöder inrättandet av ett europeiskt tekniskt institut i Strasbourg, och förespråkar ett enda säte för parlamentet i Bryssel. 
Kartika Tamara Liotard och Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande handlar om mer än att godkänna räkningen för budgetåret 2004. Utan ändringsförslag 9 ger det också parlamentets presidium tillstånd att använda budgetreserven för att köpa byggnaderna i Strasbourg.
Vi har inga invändningar mot den uträkning som visar att det på lång sikt vore mer fördelaktigt att köpa byggnaderna än att förlänga hyreskontraktet. Om det vore den enda sakfrågan skulle vi ha röstat för betänkandet. Ännu viktigare är att det gör det lättare för oss att även fortsättningsvis hålla de månatliga sammanträdesperioderna i Strasbourg på ett vettigt sätt.
Dessa kostar oss årligen 200 miljoner euro eller mer. I september 1999 uttalade sig det nederländska parlamentet enhälligt emot att Europaparlamentet fortfarande har säten i två olika städer, vilket ledde till att nederländska företrädare inom samtliga EU-organ uppmanades att så fort som möjligt sätta stopp för förfarandet. Detta återspeglar vad som sägs i nederländska massmedier och den uppfattning som allmänheten sedan länge har i denna fråga.
Även om Nederländerna anser att köpet av byggnaderna i Strasbourg är ett av parlamentets viktigaste beslut, så tas den fråga som döljer sig bakom godkännandet av köpet inte upp separat efter denna punkt på föredragningslistan. Av den anledningen röstar vi emot. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   Ferberbetänkandets främsta förtjänst är att det sätter punkt för en diskussion som har pågått alldeles för länge, och därför röstar jag för ansvarsfrihet.
Jag vänder mig dock emot ett antal punkter i betänkandet. Trots att det har konstaterats att staden Strasbourg inte har begått någon oegentlighet är anklagelserna om ohövlighet en alltför bekväm ursäkt för vissa ledamöter, som vill utnyttja situationen för att återigen ta upp frågan om två säten.
Efter att ha följt frågan om byggnaderna mycket noggrant anser jag att det handlar om trolöshet. När Europaparlamentet, vars ledamöter inte informerades ordentligt om denna komplicerade rättsliga uppgörelse, hävdar att det aldrig var aktuellt att hyra ut byggnaderna i andra hand, är det helt enkelt inte sant. Staden Strasbourg har aldrig haft för avsikt att ”skinna” parlamentet.
Slutligen innebär det föreslagna köpet av de tre byggnaderna goda nyheter för EU:s skattebetalare.
Det är tråkigt att ledamöternas pensionsfond har utsatts för obefogade attacker enligt principen ”förtala så mycket du vill, det finns ändå alltid någonting kvar”. 
Cecilia Malmström och Anders Wijkman (PPE-DE ),
   – Idag har vi valt att rösta för Markus Ferbers betänkande om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004. Inga brottsliga handlingar har kunnat bekräftas i samband med hyran av två av de byggnader som Europaparlamentet använder i Strasbourg. Samtidigt torde det stå klart att principen om ”sund ekonomisk förvaltning” som finns fastslagen i budgetförordningen inte har respekterats till fullo.
Att köpa de aktuella byggnaderna är ur ett långsiktigt perspektiv en bra affär ur strikt ekonomisk utgångspunkt. Trots detta anser vi att det i dagens läge vore önskvärt att skjuta ett sådant beslut på framtiden. Framför allt mot bakgrund av att parlamentets dubbla säten är en omdiskuterad fråga. En miljon av EU:s medborgare har skrivit på det medborgarinitiativ som syftar till att flyttcirkusen mellan Bryssel och Strasbourg får ett slut. Vi stödjer till fullo kravet på att Europaparlamentet enbart skall ha en arbetsort, dvs. Bryssel.
Betänkandet behandlar också viktiga frågor som ledamotsbidragen, sekretariatsbidragen liksom den frivilliga pensionsfonden. Vi har valt att avstå från att vara med i pensionsfonden. Det är i vår mening orimligt att Europas skattebetalare är med och bekostar en fond helt oavsett om avkastningen går med vinst eller ej. 
Véronique Mathieu (PPE-DE ),
   Vi gläds åt undertecknandet av det ramavtal som gör det möjligt för parlamentet att köpa byggnaderna Winston Churchill (WIC), Salvador de Madariaga (SDM) och IPE3 i fast räkning för 143 125 miljoner euro. Det blir dock svårt att genom avtalet skingra misstankarna och det bristande förtroende som präglar förbindelserna mellan Strasbourg och parlamentet.
Vi kan dra flera lärdomar av detta. För det första får det inte förekomma några fastighetstransaktioner där flera aktörer är inblandade, för det medför mycket komplicerade rättsliga och ekonomiska förfaranden som strider mot principerna om insyn. Dessutom bör parlamentets och de andra EU-institutionernas fastighetsstrategier ses över ordentligt och en europeisk byggnadsbyrå med tydliga uppgifter och befogenheter upprättas.
När det gäller den aktuella diskussionen om ett säte bör det påpekas att beslutet fortfarande grundar sig på protokoll 12 till Amsterdamfördraget och att parlamentet därför inte har några befogenheter i frågan.
Till sist är det mycket viktigt att bruket av sekretariatsersättningen blir mer öppet och framför allt att vi snarast lägger fram ett förslag om en personalstadga för att reglera arbetsvillkor och skatte- och socialförsäkringsfrågor. EU:s sociala välfärd börjar med oss. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Frågan om var institutionernas säten ska ligga handlar inte bara om geografi, logistik eller ekonomi. När en stad utnämns som säte för en gemenskapsinstitution spelar politiska faktorer alltid in, vilket är helt berättigat, även om det inte innebär att ett politiskt beslut är korrekt, oavsett dess ekonomiska eller logistiska grund.
När det gäller Europaparlamentet valdes Strasbourg på grund av historiska faktorer, men nu för tiden är detta inte längre befogat sett ur ett ekonomiskt och praktiskt perspektiv. Det är värt att komma ihåg, trots att det inte är denna fråga som diskuteras just nu.
Man kan tycka att staden Strasbourg borde göra allt för att hjälpa parlamentet att etablera sig i staden, kanske till och med genom att stå för vissa kostnader, vilket reglerna för gästfrihet under dessa omständigheter ofta föreskriver. Tvärtom märker vi – eller snarare misstänker, eftersom myndigheterna i fråga inte bidrar till att klargöra saker och ting helt och hållet – att parlamentets närvaro i Strasbourg bara handlar om en fastighetsaffär som myndigheterna tjänar oförtjänta pengar på. Vi bör kraftfullt fördöma denna brist på god tro, normal gästfrihet och hederlighet, och detta bör beaktas när man beslutar var parlamentet ska ligga. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade mot förslaget om att Europeiska tekniska institutet borde ligga i Strasbourg, eftersom jag anser att detta är en löjlig idé. Förslagen om Europeiska tekniska institutet (ETI) är på gång från kommissionen, och de är värda att uppriktigt tas i beaktande, men de borde inte användas som en ursäkt för oss för att lösa vårt dilemma med att komma bort från Strasbourg. Parlamentet borde ha ett säte, i Bryssel, och ETI:s idé borde utvecklas vidare. Det är två skilda frågor, och det är oansvarigt att försöka sammanlänka dem på detta sätt. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Framställningen med en miljon underskrifter för att få ett enda säte för Europaparlamentet i Bryssel måste välkomnas. Eftersom det är det enda parlamentet i världen som inte får yttra sig om var det ska ligga måste ministerrådet, en gång för alla, sätta stopp för denna situation. EU:s folk har talat. Deras röst måste erkännas. Europaparlamentet måste få ett hem, och det borde ligga i Bryssel.
När det gäller en separat fråga skulle jag vilja föra mitt motstånd mot det andra pensionssystemet till protokollet. Eftersom ändringsförslag 5 förkastades kan jag inte stödja betänkandet, och jag kommer att tvingas rösta emot det. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ),
   . – Med tanke på att man i betänkandet beskriver detta parlament såsom ”det demokratiska representativa organet inom Europeiska unionen”, låt alla förstå i hur liten grad det förtjänar denna beskrivning.
Vi debatterar inte i denna institution, utan har strängt kontrollerad och iscensatt talartid, utan möjlighet till replik. Vi går helt enkelt igenom omröstningsförslagen i något som kan liknas vid en blek skugga av ett parlament.
Det kan inte finnas något bättre exempel på detta än en framställning med en miljon underskrifter med krav på att sätta stopp för den i högsta grad meningslösa och groteskt dyra vallfärden till Strasbourg. Parlamentet överväger på allvar att köpa dessa byggnader och göra detta bisarra arrangemang permanent, och ignorerar därigenom denna ivriga begäran från det folk som det är meningen att vi ska företräda.
Det är mycket bra att man i detta betänkande ifrågasätter Strasbourgs stads ”goda tro”, men verkligheten är att denna stad utarbetade det bästa avtal som man kunde få för egen del. Parlamentet skrev fogligt under, utan att bry sig om att kontrollera villkoren eller att försöka förhandla fram mer fördelaktiga villkor. Med andra ord, de visste hur det skulle gå! 
Helga Trüpel (Verts/ALE ),
   . – Vi röstade för Ferberbetänkandet i dag, trots att det ligger till grund för köpet av parlamentsbyggnaderna i Strasbourg. Vårt godkännande upphäver dock inte det tidigare beslutet om Europaparlamentets säte. Tillsammans med över en miljon andra européer stöder vi initiativet oneseat.eu, och tillsammans med medborgarna fortsätter vi också att förorda att parlamentets verksamhet flyttas från Strasbourg till Bryssel. 
Lars Wohlin (IND/DEM ),
   – Det finns all anledning att rikta kritik mot delar av Europaparlamentets förehavanden. Inga brottsliga handlingar har dock kunna styrkas.
De frivilliga pensionsplanerna för Europaparlamentsledamöterna är en kompletterande pensionsförsäkring utöver den ordinarie ledamotspensionen. Systemet innebär att Europas skattebetalare får stå för 2/3 av alla inbetalningar (för närvarande 2 088 euro per månad och ledamot som valt att teckna denna försäkring). Resterande tredjedel har hittills betalts av ledamöternas sekretariatsersättning, trots att revisionsrätten redan 1999 anmärkte på denna konstruktion och menade att inbetalningarna borde ske helt privat, för att undvika anklagelser om att ”offentliga medel används för privata pensionsinbetalningar”. Ett påpekande som i sig kan tyckas märkligt med tanke på att systemet är konstruerat så att 2/3 av alla inbetalningar görs från EU:s budget. Jag anser att hela systemet snarast borde avvecklas.
Vidare har jag röstat för de ändringsförslag som vill förhindra att parlamentet köper parlamentsbyggnaden i Strasbourg. Kortsiktigt innebär ett köp ekonomiska besparingar, men ambitionen måste vara att ett köp i sådant fall finansieras genom en försäljning av parlamentsbyggnaden i Bryssel. Det viktigaste är att EU:s säte begränsas till en plats. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Utlandsstudier och distansutbildningar blir allt populärare, inte minst tack vare miljontals euro i EU-bidrag. Å ena sidan gynnar detta studenterna själva, som får möjlighet att utveckla sina personliga färdigheter och dessutom få en yrkeskompetens, men å andra sidan tar de inhemska universiteten emot allt fler utländska studenter. För mig är det häpnadsväckande att en så stor andel av de arbetslösa i ett land som Österrike är välutbildade, trots att en så liten andel av befolkningen i stort har en högre utbildning. I det sammanhanget borde vi överväga att ge mer stöd till praktikplatser utomlands och öka möjligheterna till fortbildning och distansutbildning. Därför röstade jag för Pretsbetänkandet. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Jag stöder betänkandet om gränsöverskridande rörlighet därför att denna verksamhet är viktig för studenternas kunskaper och kompetenser, och för att rörligheten är en viktig förutsättning för att dessa kunskaper och kompetenser ska kunna tillämpas i arbetslivet. Det gläder mig att betänkandet innehåller principer som, om de tillämpas korrekt, ökar effektiviteten inom alla typer av organiserad rörlighet på utbildningsområdet. Genom Europass kan utbildningsinstitut och arbetsgivare få tydlig information om utvecklingen och kvaliteten hos studenternas arbetslivserfarenhet och specialpraktik. Betänkandet utgör ett välkommet bidrag till ytterligare stöd för allmän och yrkesinriktad utbildning. 
Christopher Beazley (PPE-DE ),
   – Med tanke på hur viktigt Christa Prets betänkande om gränsöverskridande rörlighet inom gemenskapen i utbildningssyfte är kommer delegationen för de brittiska konservativa i PPE-DE-gruppen att rösta för betänkandet.
Delegationen står dock fast vid sitt motstånd mot formuleringen ”politisk integration”, som det hänvisas till i ändringsförslag 3 till skäl 1a (ny), eftersom det antyds en konstitutionell uppgörelse inom EU, vilket inte återspeglar den rådande ståndpunkten och inte har vunnit bifall hos de 25 medlemsstaterna. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Pretsbetänkandet (A6-0255/2006) om Europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet eftersom jag är en ivrig förespråkare av åtgärder för att öka rörligheten, vilket är en väsentlig del av EU-medborgarskapet.
Europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet kommer att bidra till att höja den generella kvalitetsnivån på den europeiska rörligheten, utveckla erkännande av utbildningsperioder både när det gäller allmän och yrkesinriktad utbildning samt erkännande av examina, yrkeskvalifikationer och förmåner från socialförsäkringar, och skapa ömsesidigt förtroende så att samarbetet mellan myndigheter, organisationer och alla som berörs av rörlighet förbättras och förstärks. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan är starka anhängare av ökad rörlighet i Europa, inte minst när det gäller inom utbildningssektorn. Men man kan alltid fråga sig när byråkratin tar över ett gott syfte. Vi röstar för kompromissen, men invänder mot ändringsförslag 47. Här görs tillägget att ”Myndigheter, organisationer och övriga aktörer som berörs av rörligheten i hem- och värdländerna bör dela ut stadgan, som är ett grundläggande referensdokument, på respektive språk till alla studerande och personer som genomgår utbildning.”
Vi anser att det tillkommer de enskilda medlemsstaterna att genomföra det de förbundit sig att göra. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Christa Prets till hennes lägliga betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om gränsöverskridande rörlighet inom gemenskapen i utbildningssyfte: Europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet, som jag stöder till fullo. Jag välkomnar framför allt ändringsförslagen om att uppmana de statliga myndigheterna inom EU att vidta åtgärder för att förbättra och underlätta rörligheten för forskare, studenter och lärare inom unionen.
Rörlighet inom allmän och yrkesinriktad utbildning kommer framför allt att hjälpa människor att känna en känsla av samhörighet med EU och på så sätt utveckla en medvetenhet om Europa. Därigenom främjas också det europeiska medborgarskapet och skapandet av ett samhälle baserat på kunskap, innovation och företagaranda. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – När medborgarna fattar tycke för ett EU-projekt så betyder det att projektet är framgångsrikt. Så har verkligen varit fallet med de program som syftar till att främja rörligheten bland studenter. Så många har anslutit sig att man redan talar om ”Erasmusgenerationen”, och antalet växer för varje år.
Det är denna typ av framgång som får en att tro på det europeiska medborgarskapet.
Samtidigt kördes EU:s politiska initiativ snabbt över av de framgångsrika gemenskapsprogrammen. Nu måste vi ta igen den tid som har gått förlorad och vidta ett antal åtgärder för att avlägsna de sista hindren (rättsliga, administrativa och ekonomiska) och på så sätt dra största möjliga nytta av rörligheten inom allmän och yrkesinriktad utbildning.
Jag välkomnar detta betänkande eftersom man i det förespråkar en europeisk kvalitetsstadga för rörlighet, där inte bara en ökad rörlighet utan även en förbättrad kvalitet betonas, och på så sätt utvecklas de mänskliga resurserna så mycket som möjligt.
Det råder inga tvivel om att en ökad rörlighet inom allmän och yrkesinriktad utbildning bidrar till den kunskapsbaserade ekonomi som krävs för att skapa arbetstillfällen och hållbar utveckling, vilka är hörnstenarna i Lissabonstrategin. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Jag avstod från att rösta om Trüpelbetänkandet, eftersom tillägnandet av nyckelkompetenser förutsätter grundläggande kunskaper som läsning, skrivning, räkning och logiskt, kritiskt tänkande. Pisastudien visar dock att vi har problem på detta område. En stor andel utlänningar i skolklasserna skapar stora problem när det gäller tillägnandet av dessa grundläggande kunskaper.
Vi måste snart införa en övre gräns för andelen utlänningar i varje klass, annars kommer dessa klasser inte bara att drabbas av betingade konflikter mellan olika grupper och kulturer, utan också få allt svårare att tillägna sig nyckelkompetenserna. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   – Jag röstade för Helga Trüpels betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation, vid första behandlingen, om nyckelkompetenser för livslångt lärande. Det är oerhört viktigt för EU-medborgarna att de, genom utbildning, har en rimlig jobbgaranti i det kunskapsbaserade samhälle som definieras i Lissabonstrategin. Det gläder mig att företagaranda är en av de åtta nyckelkompetenser som alla européer ska ha tillgång till. Alla ska vara medvetna om att kvalifikationer visserligen är nödvändiga, men inte längre tillräckliga, och att ”entreprenörskap” måste främjas. Det blir en värdefull tillgång för dem som tillägnar sig det som en följd av medlemsstaternas tillämpning av denna rekommendation. 
Christopher Beazley (PPE-DE ),
   – Med tanke på hur viktigt Helga Trüpels betänkande om nyckelkompetenser för livslångt lärande är kommer delegationen för de brittiska konservativa i PPE-DE-gruppen att rösta för betänkandet.
Men trots det generella stödet för betänkandet instämmer inte delegationen, med hänvisning till ändringsförslag 1 till skäl 4, i att fastställandet av procentmålen för sysselsättningsgraden är en effektiv metod för att bidra till att nå en högre sysselsättningsgrad, men den är medveten om att detta ändringsförslag bara är ett upprepat uttalande av Europeiska rådets ståndpunkt. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag gratulerar Helga Trüpel till hennes betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om nyckelkompetenser för livslångt lärande, som jag ger mitt fulla stöd till. Jag välkomnar särskilt hänvisningen till behovet av ökade investeringar i utbildning.
I detta avseende är det också mycket viktigt att förse EU-medborgarna med de verktyg som krävs för att anpassa sig till den typ av arbetsmarknad som kännetecknar ett kunskapsbaserat samhälle. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ),
   . – Globaliseringen ställer ständigt EU inför nya utmaningar, som kräver att alla EU-medborgare hela tiden förbättrar sina kunskaper, färdigheter och bredare kompetenser, både i sina privata, offentliga och yrkesmässiga liv. Behovet av tillgång till de nyckelkompetenser som utgör grunden för personlig utveckling, social integration, aktivt medborgarskap och sysselsättning bestäms av utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället inom ramen för Lissabonprocessen och hänger samman med arbetsmarknadsplacering.
Av dessa anledningar har jag röstat för Trüpelbetänkandet, även kommissionens rekommendationer, eftersom det utgör ett europeiskt referensinstrument för nyckelkompetenser och innehåller förslag på hur alla EU-medborgare ska få tillgång till dessa kompetenser genom livslångt lärande. Detta dokument bidrar till att tillväxt- och sysselsättningsmålen i Lissabonstrategin kan uppnås och framför allt till att arbetsprogrammet Utbildning 2010 kan genomföras. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Eftersom jag kommer från ett land med utbredd analfabetism och långtidsarbetslöshet, där 50 procent av eleverna inte genomgår högre utbildning, stöder jag detta betänkande som gör livslångt lärande till en prioriterad fråga när det gäller reformen av arbetsmarknaderna.
Trycket från globaliseringen och den tekniska utvecklingen har satt ljuset på ett antal luckor inom flera olika nyckelkompetenser, som gör det svårare för arbetstagarna att anpassa sig till alltmer flexibla arbetsmarknader.
I och med antagandet av en europeisk ram blir detta både en åtgärd som är riktad uppåt, eftersom den främjar utbildning av ungdomar för att förse dem med de viktiga kunskaper som krävs när de går in i arbetslivet, och en åtgärd som är riktad nedåt, i och med att arbetstagarnas nyckelkompetenser utvecklas och uppdateras genom livslångt lärande. Målet med åtgärden är alltså både tillägnande av kompetenser samt utveckling och så småningom uppdatering av dessa.
Detta initiativ är en del av Lissabonstrategins mål om investeringar i tillväxt och sysselsättning, och ska finansieras genom den nya generationens gemenskapsprogram (2007–2013), till exempel Europeiska socialfonden som har livslångt lärande som en prioritet.
Jag välkomnar betänkandet eftersom det främjar en modern socialpolitik, som speglar de nya förhållandena i det samhälle där vi bor och arbetar. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder den strategi som föredraganden har utarbetat, men jag har två invändningar. För det första innehåller den europeiska strategin för luftföroreningar inga obligatoriska mål, vilket den borde. För det andra bör gemenskapen låta medlemsstaterna och regionerna själva besluta om hur målen ska uppnås. Denna valfrihet begränsas av ett stort antal gemenskapsbestämmelser. Ett exempel är direktivet om infrastrukturkostnader, som inte tillåter avgifter för tunga vägfordon i områden med allvarliga miljö- och luftföroreningar. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Föredraganden tar i sitt betänkande upp kommissionens tematiska strategi för luftförorening.
Junilistan anser att gränsöverskridande miljöproblem är en fråga som skall behandlas på gemenskapsnivå. Luftföroreningar är ett exempel på ett sådant problem.
I punkt 25 uppmanas Europaparlamentet, kommissionen och rådet att ingå ett interinstitutionellt avtal där de uttrycker sina ställningstaganden vad gäller luftkvalitetsmålen. Junilistan vill självklart också ha bättre lagstiftning, men vi anser att det är vanskligt om den lagstiftande och verkställande makten på förhand kommer överens om vilka regler som kommer att gälla i framtiden. Därför har vi vid dagens votering röstat emot betänkandet. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Två tredjedelar av befolkningen i mitt hemland Ungern bor i städer. De utsätts mer än några andra för miljöskador som har orsakats av industrin och transportnäringen. Detta är i sig tillräcklig anledning för oss att göra särskilda satsningar för att förbättra stadsmiljön.
Situationen i Budapest är särskilt allvarlig, och därför var det viktigt för mig att stödja betänkandet, trots att det innehåller flera inslag som kan ifrågasättas. Gyula Hegyi kräver EU-normer på ett antal områden som helt faller inom medlemsstaternas eller de lokala myndigheternas ansvarsområde. Jag förstår varför, eftersom han liksom mig bor i Budapest, där ingenting har gjorts under de senaste åren för att förbättra kvaliteten på miljön.
EU-krav kan mycket väl fungera som viktiga incitament, och efterlevnaden av dem måste övervakas noggrant. Vi kan dock inte förvänta oss att unionen ska lösa miljöproblemen i de europeiska städerna genom normer som innebär detaljerade, specifika program. Detta är de lokala och regionala myndigheternas uppgift, och Strasbourg eller Bryssel kan inte kompensera för deras misslyckanden. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Hegyibetänkandet (A6-0233/2006) om den temainriktade strategin för stadsmiljön, eftersom det är oerhört viktigt att förbättra den generella miljöprestandan i Europas städer genom att minska byråkratin, effektivisera tillämpningen av miljöstrategier och främja en långsiktig miljöplanering.
Ungefär 80 procent av Europas befolkning bor i städer, men deras behov och intressen är ofta underrepresenterade i EU:s fonder, projekt, initiativ och strategier. För att höja livskvaliteten för Europas stadsbor måste därför gemenskapslagstiftningen tas till nästa nivå, genom att anta planer för en hållbar stadsförvaltning och ett hållbart transportsystem. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det betänkande som nyligen har antagits av parlamentet innehåller några positiva inslag som vi stöder, till exempel en mer utbredd användning av miljövänligare transportmedel, uppmuntran till användning av kollektivtrafiken, minskad byggnadstäthet, fler grönområden i städerna, renovering av förfallna byggnader och framför allt av historiska centrum, och bättre miljöprestanda för byggnader när det gäller isolering och användning av förnybara energikällor.
Det är också viktigt, vilket framgår av betänkandet, att främja utbytet av bästa metoder på gemenskapsnivå när det gäller strategier och planer för en hållbar stadsförvaltning, och att medborgarna blir mer delaktiga i offentliga debatter på planeringsstadiet.
Allt detta förutsätter dock att ökade gemenskapsmedel beviljas, vilket tyvärr inte är fallet. Tvärtom, EU har i stället infört fler förpliktelser och krav utan att frigöra rimliga ekonomiska resurser, vilket kan förvärra skillnaderna mellan de rikaste länderna och regionerna och andra områden som ligger efter. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Tillgänglighet är en avgörande faktor när det gäller hållbar utveckling, och som sådan är transportfrågan central i alla diskussioner om stadspolitik.
Eftersom det finns ett antal förslag som syftar till att lösa miljöfrågor och den trafikträngsel som råder i våra städer, anser jag att vi borde koncentrera oss på hur folkhälsan och livskvaliteten påverkas i och med den socioekonomiska dynamismen.
Förslaget om planering för hållbara stadstransportsystem är utan tvekan viktigt, men vi måste använda detta instrument på ett sätt som är flexibelt och som passar varje stads särskilda behov.
Användningen av miljövänliga transportsätt och miljövänlig teknik är nyckelfaktorer för att skapare en renare miljö. Användningen kan dock bara bli mer utbredd genom att lokala och nationella myndigheter utbyter erfarenheter och bästa metoder.
Därför står det klart att för att kunna utarbeta en integrerad politisk strategi för städer, så måste vi främja offentlig-privata partnerskap och på ett effektivt sätt förvalta befintliga gemenskapsinstrument till stöd för stadspolitiken.
Endast genom åtgärder som är anpassade efter den rådande situationen i varje medlemsstat kan vi skapa en hållbar framtid för våra städer och en harmonisk utveckling i våra samhällen. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   – Jag röstar ja till detta betänkande trots att det finns negativa punkter som t.ex. gröna ytor per capita och hur man skall minska musik från lägenheter i stadsmiljön, vilka är klart lokala frågor som bör avgöras på lokal nivå. Men det positiva såsom trängselavgifter, minskad biltrafik och lokala hållbarhetsplaner överväger och den borgerliga regeringen kan säkerligen behöva en knuff från EU i dessa frågor.
Innehållet bör dock behålla sin karaktär av rekommendation och inte leda till omfattande lagstiftning. 
Renate Sommer (PPE-DE ),
   . – I egenskap av skuggföredragande för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater till betänkandet om den temainriktade strategin för stadsmiljön, uppmanade jag ledamöterna i min grupp att avstå från att rösta i den slutliga omröstningen i dag.
Man försöker förstöra subsidiaritetsprincipen i detta betänkande.
Jag anser dock inte att betänkandet helt bör förkastas, eftersom man i huvuddelen av det redogör för befintliga regler, uppmanar till utbyte av erfarenheter mellan städer och helt enkelt uppmanar kommissionen att utfärda riktlinjer. Framför allt i de nya medlemsstaterna är det oerhört viktigt att förbättra stadsmiljön genom sådana åtgärder. 
Gabriele Stauner (PPE-DE ),
   . – Jag avstod från att rösta om betänkandet om den temainriktade strategin för stadsmiljön.
Man försöker förstöra subsidiaritetsprincipen i detta betänkande.
Jag anser dock inte att betänkandet helt bör förkastas, eftersom man i huvuddelen av det redogör för befintliga regler, uppmanar till utbyte av erfarenheter mellan städer och helt enkelt uppmanar kommissionen att utfärda riktlinjer. Framför allt i de nya medlemsstaterna är det oerhört viktigt att förbättra stadsmiljön genom sådana åtgärder. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ),
   – Jag röstade mot betänkandet, inte för att jag vill förringa Gyula Hegyis arbete, utan för att subsidiariteten behandlas med förakt och EU och dess institutioner blandar sig i nationella sakfrågor. Jag anser inte att det är befogat. EU:s tendens att hela tiden lägga sig i medborgarnas dagliga liv, även när det inte behövs, är en av de främsta anledningarna till människors växande misstro mot EU. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Med tanke på hur viktigt det är för människor som vill flytta till andra länder att det finns ett ömsesidigt erkännande av kvalifikationer i EU-medlemsstaterna, kan en europeisk ram för kvalifikationer (EQF) vara till nytta.
Jag delar föredragandens uppfattning att utarbetandet av riktlinjer för utbildningsinriktning, utbildningens längd och utbildningsort måste förkastas. Vi välkomnar också åsikten att organiseringen och valideringen av det livslånga lärandet ska falla under medlemsstaternas behörighet och att EQF knappast kan komma till användning i denna fråga.
Vi måste dock inrikta oss på utformningen av EQF, de grundvalar som ramen ska baseras på och de mål som vi vill uppnå.
I detta avseende innehåller betänkandet några inkonsekvenser, bland annat försöken att göra EQF förenlig med Bolognaprocessen och Lissabonstrategin, vilka som bekant främst syftar till att tillgodose de ekonomiska och finansiella gruppernas intressen. Därför lade vi ned våra röster. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag stöder betänkandet eftersom jag är övertygad om att upprättandet av en europeisk ram för kvalifikationer kommer att öka de europeiska arbetstagarnas anställbarhet och geografiska rörlighet.
Jag välkomnar en sådan EU-strategi eftersom man genom den kan ta sig an de nya utmaningarna i ett kunskapsbaserat samhälle utan att vika undan, och bemöta de nya kraven på den europeiska arbetsmarknaden. Det grundläggande syftet med EQF är trots allt att främja den europeiska ekonomins konkurrenskraft och den sociala integrationen, enligt målen i Lissabonstrategin.
Jag välkomnar varmt initiativ där medborgarnas möjlighet till anställning prioriteras, genom att främja yrkesmässig rörlighet genom erkännande, jämförbarhet och överföring av yrkeskvalifikationer inom gemenskapen.
Tyvärr speglar inte initiativet till fullo den faktiska situationen på arbetsmarknaden och är främst inriktat på akademisk utbildning, vilket gör att vikten av yrkesutbildning förbises. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från kommissionen om Bulgariens och Rumäniens anslutning. 
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman! Kommissionen har precis antagit sin slutrapport om anslutningen av Bulgarien och Rumänien. Vår slutsats är att båda länderna är i stånd att ta till sig de rättigheter och skyldigheter som medlemskap i Europeiska unionen medför den 1 januari 2007.
Anslutningen av Bulgarien och Rumänien kommer att markera en historisk bragd: fullföljandet av den femte utvidgningen av Europeiska unionen, som dessutom är en fortsättning på återföreningen av vår europeiska familj.
Vid detta tillfälle skulle jag vilja gratulera människorna och myndigheterna i Bulgarien och Rumänien för alla de ansträngningar de uppbådat för att uppfylla villkoren för anslutning till Europeiska unionen. Jag skulle också vilja tacka er, ärade ledamöter, för den konstruktiva roll som parlamentet spelade. Europaparlamentet har alltid varit en ståndaktig mästare när det gäller utvidgningens politiska, ekonomiska och kulturella fördelar. Ert stöd har hjälpt till att sprida fred, stabilitet och välstånd i Europa.
Den senaste utvidgningen har, liksom de tidigare utvidgningarna, visat sig bli en stor framgång. Den har bekräftat att unionens utvidgning, om den genomförs försiktigt, skapar en situation som alla parter vinner på, både de befintliga och de anslutande medlemsstaterna. Utvidgning stimulerar ekonomisk tillväxt och social sammanhållning samt stärker Europeiska unionens roll och inflytande i världen.
Bulgariens och Rumäniens snabbhet är ett resultat av de hållbara framsteg som de båda länderna har gjort under de senaste fem åren och särskilt sedan vår senaste rapport i maj. Kommissionen tar sitt ansvar som väktare av fördragen på mycket stort allvar. Först och främst måste vi skydda Europeiska unionens verksamhet. Detta stöd för anslutningsdatumet 2007 för Bulgarien och Rumänien grundar sig på en sträng, rättvis och objektiv bedömning, som kommissionsledamot Olli Rehn kommer att förklara i detalj om en liten stund.
Bulgarien och Rumänien har funnit rätt svar på våra strikta villkor genom att ta itu med de områden som vi belyste i maj. På så sätt har de gjort betydande framsteg. Men i dagens rapport redogör man också för några områden där de båda länderna måste utvecklas ytterligare genom att behålla den aktuella reformansträngningen fram till anslutningen och bortom den. Kommissionen har utarbetat ett antal åtgärder som kompletterar anslutningen av Bulgarien och Rumänien.
Kommissionen kommer i synnerhet att fastställa en mekanism för samarbete och kontroll av framsteg på områdena för rättslig reform, kampen mot korruption och organiserad brottslighet. Mekanismen omfattar särskilda riktmärken som måste uppfyllas. Kommissionen kommer regelbundet att rapportera till parlamentet och rådet om de framsteg som uppnåtts. På grundval av detta kommer kommissionen om så behövs att åberopa de skyddsåtgärder som fastställts i anslutningsfördraget.
Kommissionen har ytterligare kompletterande åtgärder till sitt förfogande, som kommer att säkerställa unionens verksamhet fram till och bortom de båda ländernas anslutning. Europeiska unionens regler ger oss en omfattande rad åtgärder som tillåter oss att bekämpa potentiella risker i anslutande och befintliga medlemsstater och att ta itu med problem som livsmedelssäkerhet eller förvaltningen av europeiska skattebetalares pengar.
Den strikta tillämpningen av dessa kompletterande åtgärder understryker den betoning som vi har lagt på villkorlighet i alla delar av anslutningsförberedelserna för dessa länder. Vi är därför övertygade om att utvidgningen ännu en gång kommer att fortskrida smidigt på ett sätt som kommer att stärka, inte kompromettera, Europeiska unionens verksamhet.
Det är viktigt att se till att vi fortfarande kan fungera effektivt när vi utvidgar. Jag skulle vilja använda detta tillfälle för att framföra min ståndpunkt när det gäller framtida utvidgningar. Efter fullföljandet av denna femte utvidgning, med anslutningen av Bulgarien och Rumänien, anser jag att en institutionell uppgörelse borde föregå alla framtida utvidgningar. Detta är en metod för att se till att vår utvidgade union kommer att fungera på ett effektivt och harmoniskt sätt. Hur som helst det krävs det redan i Nicefördraget att vi anpassar vår institutionella organisation efter anslutningen av den tjugosjunde medlemmen. I slutsatserna från Europeiska rådet i juni stakas kursen för denna institutionella uppgörelse ut, och jag hoppas att vi kommer att lyckas i slutet av 2008. Genom att följa denna tidsplan kommer vi att respektera våra åtaganden mot länder för vilka vi har öppnat möjligheten till anslutning och fullfölja vårt strategiska mål för att stärka fred, demokrati och välstånd på vår kontinent.
Vi ser fram emot Bulgariens och Rumäniens historiska bragd med medlemskap av Europeiska unionen 2007. Jag förväntar mig att båda bidrar energiskt till processen med europeisk integration.
Olli Rehn
   , . – Herr talman! Jag skulle vilja instämma med ordförande José Manuel Barroso och gratulera Bulgarien och Rumänien till deras historiska prestation. Under de senaste månaderna har båda länderna visat prov på sin villighet att ansluta sig till Europeiska unionen. Nyckeln till denna framgång var en kombination av betydande ansträngningar från Bulgariens och Rumäniens sida tillsammans med stark uppmuntran och starkt stöd från unionen. Låt mig också instämma med ordförande Barroso och tacka Europaparlamentet för dess fortsatta stöd för det gradvisa och omsorgsfullt förvaltade förfarandet vid anslutningen till unionen.
Kommissionens bedömning grundas på ett ännu strängare villkorlighetssystem än det som tidigare tillämpats. Särskilt under de senaste två åren har Bulgarien och Rumänien på ett effektivt sätt uppfyllt vårt villkorlighetssystem. Detta har resulterat i en anmärkningsvärd förvandling, med reformer inom flera sektorer som nått en toppunkt under de senaste tre till fyra månaderna. Den strategi som vi utarbetade tillsammans i maj förra året har fungerat bra, och den har gynnat EU, Bulgarien och Rumänien.
Dagens rapport är inriktad på de områden som krävde ytterligare utveckling i maj. Flertalet av Bulgariens och Rumäniens förberedelser hade redan fullbordats vid det laget.
När det gäller de politiska kriterierna har Bulgarien fortsatt att reformera rättsväsendet. Den rättsliga ramen har till exempel förbättrats genom antagandet av regler som fastställer objektiva förfaranden för utnämnande och utvärdering av domare, något som är mycket viktigt för rättssystemens oberoende. De pågående förberedelserna för en konstitutionell reform i detta avseende är också mycket välkomna.
Ansträngningar för att bekämpa korruption har lett till att fler tjänstemän har tvingats uppge sina privata tillgångar och att interna bedrägeriinspektörer har införts. Riksåklagaren har fortsatt det förebyggande arbetet när det gäller begäran om att upphäva immuniteten för parlamentsledamöter.
I kampen mot organiserad brottslighet har flertalet specialister anställts, och det har noterats vissa lyckade åtgärder mot kriminella nätverk. Men för närvarande är antalet framgångsrika åtal fortfarande lågt, och genomförandet av programmet måste förbättras ytterligare.
Rumänien har gjort ytterligare framsteg när det gäller att reformera sitt rättssystem, och resultaten är konkreta och positiva. Tolkningen och tillämpningen av lagstiftningen harmoniseras ytterligare, och personalstyrkan inom rättsväsendet ökar.
Det har skett bestämda och konkreta framsteg i kampen mot korruption. Det straffrättsliga ansvaret har utvidgats till juridiska personer, och reglerna för att finansiera politiska partier har skärpts. Detta har lett till ytterligare opartiska undersökningar och anklagelser om korruption på hög nivå.
I rapporten redogör man för ett begränsat antal områden där vi måste se ytterligare framsteg under månaderna före och bortom anslutningen. I denna rapport redogör man också för kompletterande åtgärder som kommissionen kommer att inleda i samband med anslutningen, om inte de kvarvarande problemen har lösts.
Kommissionen kommer att fastställa en mekanism för samarbete och kontroll av framsteg på områdena för rättslig reform, kampen mot korruption och organiserad brottslighet. I detta syfte har riktmärken fastställts, som ordförande José Manuel Barroso sa, som hänvisar till de särskilda omständigheter som råder i varje land. Mekanismen gör det möjligt för kommissionen att hjälpa länder att fortsätta reformera med kraft och fasthet, och att kontrollera att de förväntade framstegen äger rum på ort och ställe.
Kommissionen kommer också att be både Bulgarien och Rumänien att varje halvår rapportera om framsteg när det gäller att ta itu med de särskilda riktmärkena till dess att de har uppfyllts. Den första rapporten ska läggas fram i slutet av mars 2007. Vi kommer sedan att rapportera till Europaparlamentet och rådet i juni 2007. Kommissionen kommer också att tillämpa skyddsåtgärder i anslutningsfördraget om något av länderna misslyckas med att ta itu med riktmärkena på ett adekvat sätt. I rapporten understryker man också att EU:s regler innehåller de nödvändiga garantierna för den korrekta förvaltningen av EU:s jordbruks- och strukturfonder.
Genom de nya bestämmelserna om strukturfonder tillhandahålls mekanismerna för att säkerställa att dessa fonder, som naturligtvis är pengar från EU:s skattebetalare, används på lämpligt sätt. Utbetalningar kan avbrytas, upphävas eller återkallas om kommissionen misstänker eller upptäcker fall av oegentligheter eller bedrägeri, inbegripet korrumperade metoder. Förutom denna rad av skyddsåtgärder för EU:s fonder kan dessutom ekonomiska korrigeringar ske om enskilda eller systematiska oegentligheter upptäcks vid de regelbundna finansiella kontrollerna.
Det finns fortfarande en risk för att förberedelserna för förvaltning av jordbruksfonderna kanske inte har fullgjorts vid anslutningen. I förebyggande syfte har vi antagit särskilda bestämmelser för att säkerställa att Bulgarien och Rumänien förvaltar dessa fonder korrekt.
Detta ger de båda länderna tid att fullborda förberedelserna under 2007. Om länderna skulle misslyckande med detta har kommissionen möjlighet att minska utbetalningarna under 2007. Vi hoppas naturligtvis att vi inte kommer att behöva använda oss av denna mekanism, som ska ses som ett incitament för både Bulgarien och Rumänien.
När det gäller den tredje skyddsmekanismen, livsmedelssäkerhet, finns det för närvarande vissa åtgärder på plats på grund av djursjukdomar. Dessa kommer att behållas efter anslutningen. Det kan också bli nödvändigt att tillämpa begränsningar vid anslutningen när det gäller användning av vissa biprodukter från djur. Livsmedelsföretag inom mjölk-, kött- och fiskesektorn som inte uppfyller villkoren kommer att nekas tillträde till den inre marknaden, men kommer att tillåtas att producera för den nationella marknaden, om livsmedlet bär en särskild etikett. Efter tre år kommer de att tvingas efterleva EU:s regler eller lägga ned produktionen.
Jag har angivit de tillräckliga garantier som tillhandahålls genom gemenskapens regelverk och anslutningsfördraget. Jag är därför övertygad om att Bulgarien och Rumänien kommer att berika unionen utan att kompromissa med förutsättningarna för EU:s politik och institutioner att fungera korrekt. EU:s och dess invånares intresse kan säkerställas, och pengarna från EU:s skattebetalare skyddas.
På det hela taget borde Bulgarien och Rumänien få en eloge för sina långtgående ansträngningar och prestationer när det gäller att anpassa sin lagstiftning och förvaltning till Europeiska unionens lagar och regler. På grundval av de framsteg som har gjorts visar vår rapport att båda länderna kommer att vara redo att ansluta sig till unionen 2007. De föreslagna kompletterande åtgärderna kommer att säkerställa att reformerna fortskrider och är definitiva i de två länderna.
Jag litar på att vi kan räkna med ert stöd för att underlätta ett skifte och en lyckad ratificering av anslutningsfördraget i de kvarvarande medlemsstaterna. Bulgarien och Rumänien har gjort anmärkningsvärda ansträngningar för att ansluta sig till oss inom Europeiska unionen, och de förtjänar våra gratulationer och ett mycket varmt välkomnande.
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Bulgarien och Rumänien spelar en mycket viktig roll i EU:s femte utvidgning. Vårt mål har som bekant varit att välkomna båda länderna som medlemmar den 1 januari 2007. Ur detta perspektiv kan meddelandet från kommissionen tas emot med glädje.
Under hela utvidgningsprocessen har parlamentets synpunkter på hur väl förberedda Bulgarien och Rumänien är för att ansluta sig till unionen tagits under övervägande. På ordförandeskapets vägnar vill jag tacka parlamentet för dess betydande insatser när det gäller båda ländernas anslutning.
EU har noggrant följt båda ländernas arbete med att införa reformer och uppfylla medlemskapskraven i enlighet med anslutningsfördraget. När Europeiska rådet sammanträdde i juni berömde man Bulgarien och Rumänien för de reformåtgärder som nyligen hade vidtagits, men uppmanade samtidigt båda länderna att anstränga sig ännu mer för att snarast lösa de problem som återstår och som omnämndes i kommissionens senaste framstegsrapport som lades fram i maj.
Det finska ordförandeskapet har uppmanat båda länderna att ta itu med olösta frågor, framför allt reformen av rättsväsendet, bekämpningen av organiserad brottslighet och korruption samt administrativa initiativ inom en rad viktiga områden. Associeringsrådets möten har inneburit en möjlighet att bedöma framstegen när det gäller gemenskapens regelverk och har tydligt visat att de nödvändiga reformerna måste antas och genomföras genast. Mötena i de gemensamma parlamentarikerkommittéerna har också utgjort en viktig del i arbetet.
Ordförandeskapet noterar rekommendationerna i kommissionens rapporter. Vi vill berömma både Bulgarien och Rumänien för deras ansträngningar för att uppfylla anslutningskraven. Länderna bör nu snarast ta itu med de problem som kvarstår. Jag vet att båda länderna redan arbetar på att lösa dessa problem.
Rådet noterar kommissionens planer när det gäller skyddsåtgärder och ökad övervakning som kan införas enligt artiklarna 37 och 38 i anslutningsfördraget om inte tillräckliga framsteg har gjorts inom dessa områden.
Rådet föreslår nu en grundlig granskning av kommissionens meddelande och rekommendationer samt en omfattande utvärdering av huvudfrågorna. Under detta arbete kommer rådet naturligtvis också att ta hänsyn till parlamentets synpunkter.
Ratificeringen av anslutningsfördraget är nu på god väg, och vi räknar med att den ska bli klar i tid.
Herr talman! Den framtida utvidgningen av unionen har kanske mer att göra med nästa punkt på föredragningslistan, men jag vill ändå säga att Europeiska rådet i juni 2006 bekräftade att man kommer att fullfölja befintliga åtaganden. Det finska ordförandeskapet kommer att agera utifrån dessa beslut.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, kommissionsledamot Rehn, fru rådsordförande, mina damer och herrar! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater välkomnar kommissionens förslag om att Bulgarien och Rumänien bör bli medlemmar i EU den 1 januari 2007. Bulgarien och Rumänien är två stora nationer med en europeisk kultur, och genom anslutningen blir de en del av vår europeiska familj. Vår grupp har, liksom de andra grupperna, redan nationella ledamöter från Bulgarien och Rumänien. Bulgarerna företräds av Maria Cappone och rumänerna av Marian-Jean Marinescu, och under de senaste månaderna har vi utvecklat ett gott samarbete.
På PPE-DE-gruppens vägnar vill jag tacka både Bulgarien och Rumänien – regeringarna, men framför allt befolkningen i båda länderna – för de fantastiska insatser som de har gjort sedan kommunismens fall. När ett land har haft ett kommunistiskt styre i fyrtio eller femtio år, när det inte har funnits någon rättsstatsprincip, ingen förvaltning som styrs av denna princip och inget oberoende rättsväsende – ställda inför dessa fakta inser vi vilket arbete befolkningarna i båda länderna, och i andra tidigare kommunistiska länder, har fått lägga ned. När vi i det så kallade ”gamla” Europa kritiserar dessa länder önskar jag ibland att vi erinrade oss, och uttryckte vår tacksamhet över, de enorma insatser som ländernas befolkningar har gjort.
Herr Barroso och herr Rehn! På det hela taget anser vi att ert förslag är balanserat, och jag vill särskilt tacka Olli Rehn för hans mycket goda arbete under de senaste åren. Visserligen är medlemskapet planerat till den 1 januari 2007, men vi får inte glömma att mycket arbete fortfarande återstår. Det vore oansvarigt, inte bara gentemot befolkningen i den nuvarande unionen, utan också gentemot Bulgarien och Rumänien, att förringa allt det arbete som återstår att göra.
Både José Manuel Barroso och Olli Rehn uppgav att det fortfarande finns mycket stora brister i användningen av de europeiska skattebetalarnas pengar, att risk för korruption föreligger och att det fortfarande är stora problem med kampen mot organiserad brottslighet och med den inre säkerheten. Kommissionsledamot Olli Rehn sa uttryckligen att verkställandet av straffrättsliga åtgärder måste förbättras. Lagstiftningen är alltså på plats, men efterlevnaden måste fortfarande förbättras. Allvarliga lagbrott måste också drivas inför rätta, och de ansvariga måste ställas till svars. Vi påminns om detta bland annat genom att båda länderna måste lägga fram en framstegsrapport om ett halvår.
Jag anser att det var mycket klokt av kommissionsledamot Olli Rehn att säga att ”skyddsklausulerna”, som också kan sägas vara övergångsbestämmelser, förhoppningsvis inte behöver åberopas. Det beror på de framsteg som görs inom ramen för reformerna. Om dessa reformer, som måste genomföras med full kraft även efter den 1 januari 2007, inte görs så kommer skyddsklausulerna att träda i kraft. Detta måste vi hålla i minnet.
Mitt i denna glädje över anslutningen måste jag dock säga till befolkningen i Bulgarien och Rumänien att det EU som ni blir medlemmar i den 1 januari 2007 inte är något paradis. Vi har sett hur entusiasmen i andra länder har avtagit betydligt när man väl har anslutit sig till unionen. Ni måste givetvis inte alltid vara entusiastiska över EU, men ni måste alltid stå på unionens sida. Vi måste alla vara medvetna om att förutsättningen för en gemensam framtid inom EU under 2000-talet är en handlingskraftig union med gemensamma värderingar. Jag hoppas att denna medvetenhet aldrig glöms bort i de två länder som nu blir medlemmar, Bulgarien och Rumänien, eller i de andra medlemsländerna.
José Manuel Barroso talade helt riktigt om den institutionella uppgörelse som måste föregå varje utvidgning. Som talesman för Europeiska folkpartiet i min grupp vill jag säga ja till denna institutionella uppgörelse. Vi har dock stora ambitioner inom detta område. Vi vill att principerna och innebörden i konstitutionsfördraget, och även värderingarna i det, ska bli en rättslig och därigenom politisk realitet. Det är de kommande månadernas och årens viktigaste uppgift, så låt oss arbeta tillsammans för att uppnå det målet. I denna anda vill vi varmt välkomna Bulgarien och Rumänien.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! När människor i min valkrets frågar mig varför jag stöder Bulgariens och Rumäniens anslutning trots alla de problem som finns, trots att vi ännu arbetar med den förra utvidgningen, trots att konstitutionen inte har antagits och trots att det finns så många olösta frågor i de aktuella länderna, så försöker jag att inte svara genom att tala om de olika problemen. Det är kommissionsledamot Olli Rehns uppgift, och den har han utfört i dag. Det finns ännu många frågor som måste lösas i Bulgarien och Rumänien. Ett antal problem måste rapporteras, där det krävs att regeringarna samarbetar för att finna en lösning och för att övertyga befolkningen om att reformer krävs. Allt detta görs, och allt detta är nödvändigt. Vi måste komma till rätta med bristerna.
Detta är dock varken rätt tid eller rätt plats att diskutera problemen. Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU den 1 januari 2007 innebär ytterligare ett steg i den europeiska integration som saknar motstycke i resten av världen. Våra far- och morföräldrar var stolta över integrationen i Västeuropa. Varför skulle inte vi kunna vara stolta över den alleuropeiska integration som vi främjar genom dagens debatt? Bulgarien och Rumänien är en del av Europa, och jag håller med Hans-Gert Poettering om att vi bör välkomna dem. På min grupps vägnar hälsar jag dem välkomna.
Det handlar helt enkelt om att få ett slut på den uppdelning av vår världsdel som stred emot den historiska utvecklingen, men som blev en bitter verklighet efter andra världskriget. Jag föddes i Västeuropa. Jag föddes i ett land som var delat men som var överlyckligt när man lyckades ena det igen, och det med rätta, eftersom Tyskland förtjänade det.
Det som Tyskland förtjänade har hela Europa förtjänat. De män och kvinnor som kämpade mot de kommunistiska regimerna i Bulgarien och Rumänien, de människor där som under de senaste sexton åren har gått igenom en omvandling som har varit svårare än de vedermödor som befolkningen i Västeuropa har fått utstå på senare tid: på grund av allt detta förtjänar dessa båda länder att belönas med ett välkomnande in i EU. För vilka problem skulle egentligen bli enklare om de stod utanför? Vilka frågor skulle bli lättare att lösa om de inte anslöt sig? Svaret är att ingenting skulle bli bättre om vi lämnade dem utanför. Det rakt motsatta är fallet: osäkerheten i dessa länder och i hela området kring Svarta havet skulle öka om vi inte släppte in dem i unionen. Därför är det också sunt förnuft att välkomna dem in i vår gemenskap.
Alla mål som har uppnåtts i Europas historia, allt som man har kämpat för, har uppnåtts trots skepsis. Jag är säker på att stats- och regeringscheferna i Belgien, Luxemburg, Nederländerna och Frankrike inte fick några stående ovationer från befolkningen när de 1950–52 talade om behovet av att släppa in Tyskland i Europeiska kol- och stålgemenskapen, som det hette då. Många människor sa: ”Tyskland har just förstört vårt land två gånger, och nu är det meningen att vi ska välkomna dem in i vår gemenskap och ge dem pengar?” Trots det ansåg stats- och regeringscheferna att Tyskland måste släppas in i gemenskapen för att fred och ekonomisk tillväxt skulle kunna skapas, och att integrationen skulle bidra till att övervinna hatet och fiendskapen – och så har det blivit.
Det vi nu gör är samma sak. Befolkningen i våra medlemsländer undrar om vi tar på oss för mycket, om vi lägger ned för mycket pengar på detta, om det kostar för mycket, om allt detta är för osäkert. Vi kan bara svara att vårt mål är att öka den ekonomiska styrkan och den sociala sammanhållningen, och att exportera integrationen av kulturer och människor som ett fredsbyggande projekt. Avsikten är att de länder som inte tidigare har haft möjlighet nu ska få ta del av det som man förstod i det gamla Europa. Allt detta kan inte uppnås genom ett fördrag, utan det måste man kämpa och arbeta för – men vi måste börja någonstans. Det innebär också att man vågar uttrycka sin åsikt trots all skepsis och allt motstånd och säga att den europeiska integrationen är rätt väg att gå både i Öst- och Västeuropa, eftersom den skapar fred, ekonomisk tillväxt och ökade möjligheter till ekonomisk utveckling på den inre marknaden. Varje land som vi välkomnar till unionen berikar vår inre marknad. Detta skapar social sammanhållning och bidrar till att Europa kan få de proportioner som vi som ekonomiskt område behöver för att långsiktigt kunna stå emot den interkontinentala konkurrensen.
På det hela taget finns det många områden där vi skulle kunna hitta fel. Det eller det har inte rättats till, fler reformer behövs här, administrativa reformer behövs där och reformer inom rättsväsendet, polisväsenden och jordbruket behövs någon annanstans. Allt detta stämmer och måste göras, men det förändrar inte det faktum att Bulgarien och Rumänien bör välkomnas till vår union, för vi behöver dem.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Det finns ett rumänskt ordspråk: Det betyder att där det finns två eller fler är vi starkare. Nåväl, det finns två: Bulgarien och Rumänien som medger att de kommer att bli starkare inom Europeiska unionen, och att Europeiska unionen kommer att bli starkare med Rumänien och Bulgarien.
Storleken spelar roll. Ju fler länder som delar våra värderingar och utövar gott styre och demokrati inom vår union, desto bättre kommer vi att lyckas att främja dessa värderingar bortom unionen, med tanke på de överstatliga utmaningar som vi står inför i dagens värld. Så jag välkomnar Rumäniens och Bulgariens folk. Jag välkomnar deras regeringar, där liberalerna och demokraterna är stolta över att spela en viktig roll. Jag välkomnar i synnerhet Meglena Kuneva och Anca Boagiu, som har lett de detaljerade förhandlingarna för sina länder som ett svanpar, som rofyllt verkar glida över vattenytan, medan deras fötter paddlar fort, fort därunder.
Jag vill uttrycka mitt tack till Europeiska kommissionen, och i synnerhet till kommissionsledamot Olli Rehn, för ett svårt uppdrag som tacklades med fantasi och utfördes korrekt under det finska ordförandeskapet.
Vi medger alla att det finns en del olösta frågor. Europeiska unionen är ett rörligt mål på grund av gemenskapens regelverk, som ständigt utvecklas. Bulgarien och Rumänien utvecklas själva. Vi känner till att demokratier ibland styrs med hjälp av krishantering: problemen blir ofta inte lösta förrän de måste lösas. Vi medger att det bara finns en viss elasticitet när det gäller förvaltning av offentliga frågor. Dessutom medger vi att det finns ett behov, som under tidigare utvidgningar, av övergångsperioder och skyddsklausuler.
Jag uppmanar regeringarna och folken i de båda länderna att fortsätta reformera, men jag frågar de som tvivlar på deras villighet, skulle det gå bättre för dem, och skulle det gå bättre för oss med dem utanför? Borde vi säga ”nej” eller ”inte än”? Som den amerikanska kommentatorn H.L. Mencken en gång sa, ”för varje komplext problem finns det ett svar som är tydligt, enkelt och fel”. Att lämna dem utanför unionen skulle vara fel svar.
Det gläder mig dock att kommissionen riktar uppmärksamheten i sin rapport mot behovet av större ansträngningar i kampen mot brottslighet och behovet av mer seriösa insatser när det gäller att förbättra situationen för romerna i de båda länder som ska ansluta sig till oss. Rättsstatsprincipen och social integrering är grundläggande för vår union. Det krävs att regeringarna i båda länderna vidtar fler åtgärder, och kommissionen måste övervaka dessa åtgärder på våra vägnar.
Det som har betydelse för ett samhälles hälsa är i mindre utsträckning det som samhället äger och i högre grad den riktning som det står vänt mot. Det verkar som om båda länderna är vända i rätt riktning. För att citera hymnen till Sankt Kyrillos och Sankt Methodius: ”Marschera på, å återupplivade folk, marschera på mot er framtid, skapa ert ärofulla öde ...”. Skapa det med oss.
Det finns arbete att utföra i Rumänien och Bulgarien för att förverkliga Europeiska unionen. Vi byggde Europeiska unionen tillsammans. Den kommer aldrig att byggas helt från toppen och nedåt. Det måste byggas från grunden och uppåt. Detta kanske sammanfattades av den rumänska författaren Adrian Marino, då han skrev: – ”Vi måste föra in EU i våra hem”.
Men det finns också arbete att uträtta inom Europeiska unionen, för att övertyga våra medborgare om att den kostnad som de betalar för Rumäniens och Bulgariens anslutning inte är en förlustaffär. Att förklara för dem, som Špidlarapporten visade oss, att de länder som välkomnar nya länder som partner vinner ekonomiska fördelar. Att påpeka för dem att om vi inte låter arbetskraft till låg kostnad komma dit investeringarna finns, så kommer investeringarna att gå dit arbetskraften till låg kostnad finns. Att föra in nya länder som Rumänien och Bulgarien i unionen är en kostnadsberäkning som alla vinner på. Vi kommer alla att bli vinnare.
Det finns vissa som frågar sig om detta kommer att bli den sista utvidgningen. Jag anser att våra medlemsstater kommer att tvingas att reda ut EU:s konstitutionella utmaningar innan nya länder tas in. Jag hoppas att det är det som kommissionsordföranden menar när han säger att detta skulle kunna vara den sista utvidgningen. Vi är skyldiga våra medborgare och medborgarna i dessa två framtida medlemsstater att reda ut EU:s konstitution innan vi tar in ytterligare länder. Sammanfattningsvis, låt oss välkomna Rumänien och Bulgarien i dag, inte med jubel utan med tillfredsställelse över ett väl utfört arbete.
Daniel Cohn-Bendit,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag har sällan hört en skenheligare debatt i parlamentet än den som vi håller i dag.
För det första har parlamentet i vilket fall som helst inte något mer att säga. Vi beslöt att säga ja för ett år sedan. Ni kan säga mig att de har skickat oss 150 sidor. För min del kan jag försäkra er om att med de 100 sidor som vi har här skulle ni ha sagt nej för ett år sedan. Men i dag måste ni säga ja, för ni har sagt ja i vilket fall som helst. Parlamentet är därför bundet till händer och fötter, och gläder sig över att vara det. Bra gjort, bollen är på er planhalva!
För det andra har José Manuel Barroso just sagt något som är utöver det vanliga, nämligen att en lösning på de institutionella frågorna bör föregå varje framtida utvidgning. Det sa vi när vi var tio stycken. Det sa vi när vi var femton! Det sa vi när vi var 17 stycken och när vi var 25. Vi säger det när vi är 27, och jag är säker på att när vi är 30, 35, 40 eller till och med 45 stycken medlemsstater kommer vi att säga att det ska bli sista gången. Vi kommer alla att vara döda, och nästa år i Jerusalem kommer att bli sista gången.
Jag har fått nog! Jag har fått nog av att höra sådana lögner, för hur ska ni med både Martin Schulz’ argument och Graham Watsons poetiska skäl kunna säga nej till Balkanländerna? Ni har talat om fred, men det är uppenbart att både Balkanländerna och Rumänien och Bulgarien har en framtid i EU. De måste bli européer. Problemet är hur? Under vilka villkor, hur snabbt och på vilket sätt? Poesi kommer inte att organisera den vardagliga politiken. I dag ber jag er om en sak, och det är att ta detta på allvar. På fullaste allvar säger jag att ni hade alla sagt nej om detta betänkande hade gällt Turkiet!
Medan argumenten om fred, framtid, handel, min farmor eller min farfar skulle ha varit desamma, så hade det ändå blivit ett nej och det av den anledningen att ni har en mycket enkel ideologisk slagsida. En som är helt rätt, nämligen att EU måste utvidgas. Det finns en tratteffekt. Kommissionen och rådet fattar beslut. Rådet fattar beslut, kommissionen följer och parlamentet svansar efter och resultatet blir en tratt i vilken allting kanar ned. Har man väl fått en tratteffekt kan man inte hejda den. Ingenting kan längre göras, och det finns ingen möjlighet att ta upp politiska problem.
Jag läste nyligen att när det gäller medier är inte villkoren för rättvisa garanterade. Det gör inte något, för de kommer att garanteras. I ett fall är inte rättsväsendet självständigt. Det gör inte något, för det kommer att bli självständigt. Maskineriet för skydd av minoriteter är inte på plats. Det gör inte något, för det kommer att komma på plats. När och hur ska det ske? Hur kan ni veta att det kommer att ske? Faktum är att har problem.
Dessutom, när det gäller invandringsproblemen är rådet oförmöget att få igenom politiken för rättsskipning och lagstiftning i den första pelaren. Det krävs inte enhällighet. Det kommer att bli mycket lättare med 27! Ni ska få se att det kommer att bli mycket lättare att få igenom allting med enhällighet.
Den tyska regeringen lovar oss att allt kommer att redas ut med hjälp av konstitutionen. Men hur? Hur kommer denna konstitution att godkännas i 27 medlemsstater? Ingen vet, absolut inte någon. Men ni ska få se.
Jag anser för min del att vi är hycklare. Ja, Rumänien och Bulgarien har ett europeiskt perspektiv, och det har även Balkanländerna. Men när det gäller oss är vi oförmögna att göra Europa till ett äkta Europa. Det värsta är, och med detta avslutar jag, att med utvidgningen som vi genomför den går vi mot ett återförstatligande enligt Förenta staternas synsätt på politik och metoder. Ni såg det under förra rådsmötet. Jag säger till er att vi är maktlösa, men som parlament är vi stolta över det!
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Rumänien och Bulgarien ansågs 2004 vara mindre förberedda än de tio länder som anslöts då. Det rådde då inte någon tvekan om att Rumänien och Bulgarien med tiden skulle behandlas på samma sätt som de andra länderna. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster har alltid stöttat dem i sina ansträngningar och letts av principen att dessa länder inte i första hand bör värderas utifrån privatiseringar, nedskärningar, goda förbindelser med internationellt aktiva stora företag eller deras Natomedlemskap. Vi koncentrerar oss i stället på mänskliga rättigheter, god demokratisk ledning och god miljöpolitik.
År 2005 röstade jag för att principiellt stödja Bulgariens och Rumäniens framtida anslutning. Frågan kvarstod sedan om när och hur denna utvidgning effektivt skulle kunna genomföras. Parlamentet har insisterat på Rumäniens rätt till uppskjutning medan ansökan om den möjligheten för Bulgariens del helt och hållet lämnades i rådets händer. Detta hände när missnöjet med miljön i Rumänien diskuterades som bäst, och det förväntades att Bulgarien skulle ge upphov till minst problem. Sedan dess är det faktiskt Bulgarien som har gett upphov till ett ökat missnöje.
I båda länderna är romernas svåra situation värre än i många av de andra nyligen anslutna länderna. I ett antal fall har de platser som de under en lång tid har kallat för sina hem förklarats som olagliga, och romerna har jagats bort. Den ungerska minoriteten i Rumänien eller den turkiska minoriteten i Bulgarien har också problem att brottas med, om än i mindre utsträckning än fram tills nyligen. Regeringen sätter inte längre avsiktligt dessa människor i underläge, men det finns en likgiltig inställning till ultranationalisternas särbehandling av dessa grupper. Antisemitismen är fortfarande ett problem.
Under tidigare debatter om detta ämne har min grupp lagt fram förslag till förbättringar, bland annat till följd av de olagliga utbetalningar som invånare i EU av turkiskt ursprung kräver och som går via Rumänien. Det är olyckligt att man inte kunde få ihop en majoritet i parlamentet för att stödja dessa krav, även om en majoritet uttryckte oro över att ett farligt gift används inför förberedelserna vid gruvbrytning i Rosia Montana. Den 23 september sände Rumänien ut ett meddelande där man uppgav att en rapport om miljöpåverkan hade givits ut och att grannlandet Ungern rådfrågades om riskerna med det giftiga avloppsvatten som rann i riktning mot Ungern. Eftersom ett resultat fortfarande saknas kommer vi tyvärr inte att kunna införliva något sådant i parlamentets slutgiltiga utlåtande om Rumäniens medlemskap den 11 oktober.
Min grupp oroar sig över att många problem fortfarande kommer att behöva lösas efter anslutningen och över att den allmänna opinionen i de nuvarande medlemsstaterna kommer att se en vidare utvidgning av EU som något ännu mer kontroversiellt i händelse av eventuella missöden. Efter förberedande diskussioner verkar det trots detta som om min grupp kommer att rösta för en anslutning den 1 januari 2007. Ett viktigt argument för detta är att andra medlemsstater har anslutits trots att de har haft olösta problem, samt att ett års försening inte kommer att bidra till några betydande förbättringar.
Slutligen bör jag tala om för er att mitt parti, det nederländska socialistpartiet, har tillsammans med kristdemokraterna i det nederländska parlamentet mot bakgrund av detta flertal problem talat emot 2007 som ett anslutningsdatum. Vi anser att en mängd problem kvarstår att lösa, men den riktiga omröstningen kommer att ske den 11 oktober. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja välkomna ordförande José Manuel Barroso, kommissionsledamot Olli Rehn samt rådets ordförande Paula Lehtomäki och instämma med mina kolleger i välkomnandet av det mycket förståndiga beslutet om den rumänska och bulgariska anslutningen den 1 januari 2007.
Trots alla svårigheter är det som faktiskt har åstadkommits i båda dessa länder under de senaste 12–13 åren fenomenalt: kulturförändringen, attitydförändringen, villigheten att delta, öppenheten och genomblickbarheten. Bara den enorma förvandlingen när det gäller lagstiftning för att efterleva gemenskapens regelverk i sig är något som ingen befintlig medlemsstat skulle ha kunnat åstadkomma på så kort tid.
Vi kan tala om den teoretiska vikten av denna utvidgning eller de abstrakta och politiska argumenten. Men det viktigaste argumentet av alla för de 7,5 miljoner invånarna i Bulgarien och de 22 miljonerna i Rumänien är att de ges samma möjligheter som vi alla inom Europeiska unionen har i dag, som vi fick när vi var svagare eller mindre länder eller fattigare ekonomier med mindre utvecklade rättsväsenden och ekonomiska sfärer eller utbildningssfärer.
Det finns naturligtvis fortfarande mycket kvar att göra. Det krävs fortgående reformer; det är nödvändigt med ständig vaksamhet mot människosläktets förmåga att lägga sig i, avbryta eller fräta sönder det offentliga livet. Det är därför som skyddsklausuler finns där. Men låt oss fira det som har uppnåtts hittills.
Jag har bara en liten fråga, och den rör de pågående svårigheterna i båda länderna när det gäller övergivna och föräldralösa barn, samt barn och ungdomar med funktionshinder. De får fortfarande inte det stöd, oberoende och skydd som de behöver.
För många år sedan sa en irländare, som var en större man än jag, att ingen eller inga har rätt att stoppa en nations utveckling. Vi har inte rätt att stoppa EU:s återförening för att rätta till historiens misstag. Som alla goda familjer borde vi uppmuntra dem inom vår familj som försöker att genomföra mer för att nå gemensamma ideal, målsättningar och normer.
Vi borde välkomna Rumänien och Bulgarien, gratulera deras tjänsteman, deras regeringar och deras folk för att de har nått så långt, minnas de fasor som de har gått igenom och se framåt mot den ljusa framtid som ligger framför dem och framför oss.
Vladimír Železný,
   – Herr talman! De av oss som kommer från före detta kommunistiska länder som nu är medlemmar i unionen står plötsligt inför den frestelse som alltför ofta har visat sig vara oemotståndlig för de ursprungliga, gamla eller avancerade, kalla dem vad ni vill, västländerna. Vi är innanför murarna och kan titta nedlåtande på nykomlingarna som försöker att komma in i det EU-slott som de har drömt om. Vi plirar på dem och läxar upp dem. I Tjeckien har vi lyckligtvis en mycket närstående direkt erfarenhet av detta förödmjukande och nedlåtande beteende och av att vara tvungen att stå inför en ständig ström av meningslösa nya villkor och kvoter liksom ensidiga restriktioner. Därför kan vi uttrycka vår samhörighet med dessa båda länder. Vi vet också att många av de problem som Rumänien och Bulgarien är drabbade av inte är självförvållade. Problemen är resultatet av att under ett halvt århundrade ha varit berövade en naturlig utveckling, en marknadsekonomi samt en självständig och representativ demokrati, precis som vi. Precis som vi lämnades de till den felaktiga sidan av Europa genom ett beslut av efterkrigstidens makter, och folket i båda länderna genomgick ett helvete under den kommunistiska diktaturen.
Vi tror att det är anledningen till att vi i Tjeckien har motstått frestelsen att införa fler förödmjukande restriktioner för dem när det gäller förflyttning, sysselsättning och tjänster. Detta är helt klart vad de protektionistiska västerländska EU-medlemsstaterna söker. Jag tror att vårt förhållande till Rumänien och Bulgarien kommer att bli detsamma som vi förväntade av de 15 västländerna när vi blev fullfjädrade medlemsstater. Vi är fortfarande andra klassens medlemsstater, och därför tror jag inte att vi kommer att göra de två nya länderna till tredje klassens medlemsstater. Än mindre så på grund av det faktum att samtidigt som EU läxar upp Rumänien och Bulgarien, två länder med europeiska traditioner, kulturer och värderingar, spelar det ett farligt spel om Turkiets anslutning genom att blunda för Turkiets inställning till minoriteter, demokrati, religiös mångfald, kvinnors rättigheter och sin egen brutala historia. Jag tror att dessa två mest europeiska av länder, Rumänien och Bulgarien, snart kommer att bli fullfjädrade EU-medlemsstater tillsammans med oss andra. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag är mycket glad över att både den bulgariska och den rumänska regeringen å ena sidan och EU å andra sidan efter konstruktiva förhandlingar har nått en överenskommelse om villkoren för Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU.
Som ledamot av Europaparlamentet för Slovakien, ett land som anslöt sig till EU för bara två år sedan, gläds jag över att Rumänien och Bulgarien kommer att bli medlemmar av EU den 1 januari 2007, och jag stöder till fullo deras anslutning. Det är också min önskan att ingen i unionen kommer att se dessa medlemsstater som underlägsna och att deras goda ekonomier och demokratiska institutioner kommer att fortsätta att uppvisa en stadig tillväxt.
När det gäller de brister som ofta har tagits upp i samband med dessa länder vill jag koncentrera mig på Rumäniens nya lag som förbjuder internationella adoptioner. Internationell adoption är både en global och en etisk fråga. Handel med barn enligt den felaktiga uppfattningen att det ligger i barnens intresse är oacceptabelt i EU. Ett land som bedriver olaglig handel med sina egna medborgare, representanterna för landets framtida potential, spelar i händerna på organiserad internationell brottslighet. Ett sådant land måste se över sina prioriteringar, och inte endast på papperet utan även i verkligheten. Det borde tänka efter ordentligt när det gäller åtgärderna för att nå de målen. Försäljning av barn innebär ett kontraproduktivt slöseri av ett lands möjligheter som underminerar själva innebörden av familjeförsörjning.
Som en fullvärdig medlem av EU med alla de rättigheter som följer av ett sådant medlemskap borde Rumänien kunna ta hand om sina medborgare från vaggan till graven. Så uttryckte sig den rumänske premiärministern i förra veckan. Man måste både förbättra det sociala arbetet och utbilda kvalificerad personal för rådgivning inför adoptioner i Rumänien samt förenkla för adoption inom landet.
Jag anser att antagandet av denna lag är ett mycket välkommet steg i rätt riktning, trots att det finns flera välkända problem när det gäller dess genomförande. Den kan otvetydigt anses uppfylla normerna för EU-rätten till fullo.
Våra rumänska och bulgariska vänner är varmt välkomna här! 

Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionsledamot, fru rådsordförande! En lång period av diskussioner om dessa två länder närmar sig långsamt sitt slut i utskottet för utrikesfrågor. Vi har från början givit vårt stöd till deras anslutning till EU. Vi bör komma ihåg att vi var bekymrade över flera av anslutningarna, men de har alla visat sig vara både ekonomiskt och politiskt framgångsrika. Det blev en fördelaktig situation för alla parter. För att anslutningen ska kunna genomföras utan större stridigheter från EU är många av övergångsreglerna också fördelaktiga för båda sidor. Exempel på det är bestämmelser om arbetstagarnas fria rörlighet och att gränskontrollerna för personer fortfarande inte har tagits bort eftersom dessa länder ännu inte är medlemmar av Schengensamarbetet.
Samtidigt som de nya länderna hälsas välkomna måste vi klargöra att varje utvidgning fungerar bara om reglerna följs. Kommissionens uttalande i dag om att riktlinjer och övervakningsprocesser finns på plats för att lösa problemen med rättssystem, korruption, penningtvätt och organiserad brottslighet är mycket viktigt. Sedan får vi vänta och se om dessa verkligen, om behovet skulle uppstå, kommer att användas. Samma sak gäller för de rättsliga villkoren, kontrollerna för strukturfonderna och jordbruksfonderna samt öppnandet av livsmedelshandeln.
Kommissionen bär ett stort ansvar denna gång, för endast om detta fungerar och om kommissionen använder sina mekanismer på ett trovärdigt sätt kan EU:s framtid garanteras. Inte förrän då kan vi tänka på framtida utvidgningar. Det är ytterst viktigt att vi välkomnar dessa länder, men också att båda sidor rättar sig efter reglerna så att vi inte till slut står inför allvarliga problem på grund av att detta har försummats. Därför kommer jag att övervaka noga hur kommissionen praktiskt sett kommer att använda de möjligheter som den har nämnt i dag.
Till sist vill jag säga att konstitutionsfördraget utarbetades för en union med 25 medlemsstater, eller snarare 27 efter denna utvidgning, för att omfatta länder som har lidit så obeskrivligt under kommunismen. Det är inte storleken, utan endast den inre styrkan, som gör att EU kan spela en roll i denna värld. Storlek är inte ett tecken på styrka. Därför vill jag nu påminna parlamentet om att EU fortfarande inte har gjort sin hemläxa. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kommissionsledamot Olli Rehn och personalen på Generaldirektoratet för utvidgning, i synnerhet Timo Summa och Bridget Czarnota, förtjänar vårt tack för den stora professionalism och hängivenhet som de visade prov på i sitt arbete när det gäller Bulgarien under många månader och år. Det råder inga tvivel om att Bulgarien och Rumänien har varit föremål för en granskning som förmodligen saknar motstycke i EU:s historia. Anledningen till detta hör inte bara samman med de berörda länderna, utan det är också en återspegling av den ökande skepticismen mot utvidgningen i vissa politiska kretsar. Detta är synd. Utvidgning är, hoppas jag, ett redskap för reform och förändring inom Europeiska unionen.
Jag välkomnar i hög grad att kommissionen bekräftat att den bulgariska anslutningen bör äga rum den 1 januari 2007. Det skulle inte tjäna något till att skjuta upp den. Samtidigt inbillar vi oss inte att det inte finns mycket kvar att göra. Det krävs fortsatt reform i Bulgarien, inte bara på grund av EU-anslutningen, utan för Bulgariens och dess folks skull. Nyckelordet är ”öppenhet” i varje sektor, oavsett om det gäller offentlig upphandling, utnämnande av tjänstemän och domare eller om det rör anledningen till att en särskild undersökning plötsligt tvärstannar på fläcken. Medborgarna måste ha förtroende för att makthavarna agerar öppet för dem och för deras bästa.
Det finns naturligtvis åtskilliga åtgärder som återstår att genomföra för de bulgariska myndigheterna. Jag välkomnar i synnerhet det meddelande som nyligen kom om att den före detta nederländska riksåklagaren har värvats för att hjälpa Bulgariens egen utmärkta riksåklagare, och jag skulle vilja uppmuntra andra länder att ställa upp med liknande stöd.
När det gäller frågan om migrerande arbetstagare har många länder, inte minst Storbritannien, sett följderna av en misslyckad och katastrofal invandringspolitik som pågått i mer än ett årtionde, som till stor del inte har med Europeiska unionen att göra. Det är synd att Bulgarien och Rumänien nu kanske kommer att bli lidande av dessa följder.
Det har varit en enorm uppgift för Bulgarien att återhämta sig från effekterna av 50 år av kommunism. Nu ser vi en stabil demokrati, en stigande ekonomi, 5 procents tillväxt, rekordartade utländska direktinvesteringar, en företrädare för regional stabilitet och en bidragsgivare till Nato. Bra jobbat Bulgarien – och välkommen!
Jan Marinus Wiersma (PSE ),
   . – Herr talman! Jag talar på Pierre Moscovicis vägnar, vår föredragande för Rumänien som tyvärr inte kan vara här vid detta viktiga tillfälle. Låt mig börja med att framföra varma lyckönskningar till båda länderna för de slutsatser som kommissionen lade fram i dag om Rumäniens och Bulgariens anslutningsdatum. Jag vill framföra ett varmt välkomnande till båda länderna, men särskilt till Rumänien. Efter allt som har hänt i Rumäniens historia, efter femtio år av diktatur och femton års hårt arbete belönas det av EU i form av ett medlemskap.
Min grupp har genomgående varit för både Bulgariens och Rumäniens anslutning. Det är de olika regeringarna, och inte endast de nuvarande utan även de tidigare, som har skapat den dynamik i Rumänien som i sin tur har lett fram till kommissionens slutsats. Det är en enorm prestation från båda ländernas sida och en historisk dag i Bukarest och Sofia, i Bulgarien och i Rumänien.
Jag är också nöjd med den anmärkning som kommissionens ordförande gjorde om att på grund av de varaktiga framsteg som båda länderna har gjort kan man nu besluta att inte använda den förseningsmöjligheten och helt enkelt starta den 1 januari nästa år. Kommissionen har uppgivit att den har gott om utrymme för att samarbeta med dessa två nya medlemsstater för att garantera att man inom de kommande åren kommer att finna noggranna lösningar på de ouppklarade frågorna med hjälp av kontroll och samarbete mellan de två länderna och kommissionen med utgångspunkt från tydliga och klart formulerade mål som både kommissionen och de två regeringarna kommer att förbinda sig till. Det finns många garantier i fördraget för att kommissionen ska kunna garantera att EU:s intressen kommer att skyddas under arbetets gång. Ett års försening skulle förmodligen ha inneburit att båda sidor inte längre skulle göra den kraftansträngning som krävs, och det skulle leda till någon form av automatiskt medlemskap. I stället frambringas den utveckling och dynamik som finns i båda länderna för att noggrant avsluta vad som finns kvar i anslutningsprocessen och att städa skrivborden så fort som möjligt.
Kort sagt, lyckönskningar och tack både till kommissionen och till kommissionsledamot Olli Rehn för allt det arbete som han har lagt ned under de senaste åren och, återigen, lyckönskningar till Rumänien och Bulgarien. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum på torsdag.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0269/2006) av Camiel Eurlings för utskottet för utrikesfrågor om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning (2006/2118(INI)). 
Camiel Eurlings (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi lägger fram detta betänkande om Turkiet för en slutdebatt vid en speciell tidpunkt. Detta betänkande föregår Europeiska kommissionens lägesrapport, och utgör därför ett unikt tillfälle för att inverka på och berika Europeiska kommissionens ståndpunkt.
Detta innebär emellertid inte att det skulle finnas något speciellt behov av att inverka på kommissionen i detta avseende, eftersom betänkandet, såsom jag har lagt fram det inför utskottet för utrikesfrågor, och som jag nu presenterar det här under detta sammanträde, har förberetts genom ett mycket gott samarbete med Europeiska kommissionen och med kommissionsledamot Olli Rehn själv. Jag tänker också på det som Olli Rehn sa när jag lade fram betänkandet inför utskottet för utrikesfrågor, välkomstord som var mycket tydliga.
Utskottet för utrikesfrågor antog betänkandet med en bred majoritet. 54 röster mot 6. Betänkandet har beskrivits som rättvist men hårt: rättvist för att det grundar sig på fakta och är konstruktivt, hårt därför att det tyvärr finns anledning till kritik eller åtminstone en kraftig knuff från parlamentet.
Den grundläggande slutsatsen i detta betänkande är att vi, Europaparlamentet, beklagar att takten på reformerna har slagits av. Vi hade i början av förhandlingarna 2004, då vi fattade ett beslut, förväntat oss att de imponerande reformerna från 2002–2004 skulle fortgå. Tyvärr har tempot saktats ned. Det innebär inte att ingenting har hänt. Jag berömmer de turkiska politikerna för deras nionde paket med lagstiftningsreformer och de många förslag som parlamentet antog. Jag vill också berömma de turkiska tjänstemännen för deras professionella arbete under förhandlingarna, så att det första kapitlet preliminärt kunde avslutas.
Så varför då denna kritik? Därför att vi skulle ha velat se mer framsteg i integreringen av ytterligare politiska reformer. Jag ska nämna några vitala områden. För det första, när det gäller yttrandefrihet har vi från parlamentets sida redan kritiserat vissa delar av den nya strafflagen. Även om det var en stor förbättring väckte vissa artiklar tvivel – artikel 301 i första hand. Vissa har frisläppts. Men fastställandet av domen mot Hrant Dink bevisar att artikel 301 måste ändras eller upphävas, vilket också Ali Birand, den berömda journalisten, sagt så tydligt. Jag ber den turkiska regeringen och det turkiska folket att se behovet av detta. Det är viktigt för det turkiska folkets frihet; det är viktigt för bilden av Turkiet inom EU och i den övriga världen.
För det andra måste det göras mycket när det gäller frihet och religion. Jag var i Turkiet för några veckor sedan. Ända tills helt nyligen har kloster och kyrkor dragits in, och den nya föreslagna lagen om instiftande är, som kommissionsledamoten sa, inte bra nog. Så låt detta få ett slut. Ge tillbaka egendomarna till de religiösa minoriteterna och ändra förslaget till lag om instiftande, så att det åtminstone finns en rimlig ersättning för minoritetskyrkorna om de inte kan få egendomarna tillbaka.
Utbildningen av präster måste också återupptas. Sedan 1971 är prästseminarierna stängda, och för ett land som vill bli europeiskt är det mycket viktigt att det är lika lätt att bygga en kristen kyrka i Turkiet som det är att uppföra en turkisk moské i resten av Europeiska unionen.
Vi sa att vi vill att dessa reformer prioriteras, eftersom detta är den europeiska andan. Vi ber om det från parlamentets sida, och Turkiet undertecknade, i det reviderade föranslutningsavtalet, ett åtagande för att nå de kortsiktiga prioriteringarna före slutet av 2007, och sedan bad vi från parlamentets sida Turkiet att göra det som vi kommit överens om.
En tredje situation som oroar oss är tillståndet i sydost. Vi fördömer PKK och all terrorism i kraftiga ordalag. Vi fördömer den kraftigt – det finns aldrig någon ursäkt för terrorism, men samtidigt ber vi Turkiet att försöka finna fredliga samtalspartner, att försöka finna en politisk metod och investera i den sociala och ekonomiska utvecklingen av sydost.
En sista viktig punkt: Cypern. Man kom i början av förhandlingarna överens om att någon formell ceremoni för Turkiets erkännande av Cypern inte skulle äga rum, utan att det skulle finnas ett Ankaraprotokoll som fungerar som en normalisering av förbindelserna. Protokollet undertecknades, rådet begärde att skulle genomföras före slutet av 2006, och det är nu en trovärdighetsfråga – även när det gäller trovärdigheten för våra institutioner – att Turkiet uppfyller sina åtaganden och genomför ett protokoll före slutet av 2006. Från parlamentets sida gör vi det också mycket klart att vi vill se fler ansträngningar i den norra delen av ön när det gäller förordningar om handel. Men återigen kan Turkiet helt enkelt inte underteckna detta: landet borde göra det som det har lovat att göra.
Jag ska avsluta med en sista punkt – jag ska försöka vara kortfattad. Det fanns en övervägande majoritet i utskottet för den grundläggande linjen i betänkandet, och jag tackar ledamöterna för det, eftersom vi genom detta sänder vi ut ett viktigt budskap. Det fanns dock oro på grund av ett ändringsförslag om det armeniska folkmordet. Tillåt mig klargöra min ståndpunkt i två meningar. I punkt 50 i betänkandet försökte jag som föredragande att lägga fram en ståndpunkt som är både stark och realistisk. Där står att erkännande som sådant formellt inte är ett kriterium, men för ett land på väg in i EU är det nödvändigt att göra upp med sitt förflutna, och därför vill vi ha utredningar, forskning och öppna diskussioner. Jag anser att denna linje är hård men rättvis och utom all kritik.
Jag känner till att en annan text, med ett ändringsförslag från Véronique De Keyser, också har röstats in. Det är naturligtvis varje parlamentsledamots ansvar att rösta som han eller hon behagar, men om ni frågar efter min mening är texten i punkt 50 den bästa texten och den som för oss längst.
Jag har talat alltför länge. Jag vill en än gång tacka ledamöterna för deras stöd hittills, och jag vill bara säga att jag hoppas, som föredragande för den turkiska anslutningen, att detta budskap – ett hårt men rättvist budskap – kommer att tas emot av turkiska politiker och den turkiska allmänheten som en uppmuntran till en omstart av reformprocessen, för att av alla krafter stödja dessa människor som vill det, så att jag som föredragande kan vara mer positiv i mitt nästa betänkande än vad jag har varit här i dag.
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! På det finländska ordförandeskapets vägnar vill jag tacka Europaparlamentet och särskilt Camiel Eurlings för detta innehållsrika betänkande om Turkiets framsteg i anslutningsprocessen.
Varje debatt är en bra möjlighet för oss att lära oss mer om Turkiets anslutningsprocess, att inspirera medborgarna både i EU-länderna och i Turkiet till att aktivt ta del i denna process samt att stödja den turkiska regeringen när det gäller de mål som måste uppnås i samband med anslutning. Finland, som utövar ordförandeskapet i rådet, kommer naturligtvis att ta hänsyn till de åsikter som har uttryckts i Europaparlamentet.
Kommissionen kommer att ge ut sin årliga rapport om Turkiets framsteg i anslutningsförhandlingarna under de första dagarna i november. Europeiska rådet kommer att granska denna rapport mycket noggrant. Under dagens debatt vill jag fästa uppmärksamheten vid några av punkterna i dessa förhandlingar.
Ordförandeskapet delar Europaparlamentets oro över Turkiets reformprocess. Turkiet måste öka takten på genomförandet av politiska reformer och på reformprocessen i allmänhet. Ett komplett och effektivt genomförande är absolut nödvändigt för att man ska kunna garantera att reformerna är varaktiga och pågående. Vi måste få konkreta resultat.
Vi delar parlamentets oro över Turkiets långsamma utveckling när det gäller de ytterst viktiga frågorna om grundläggande friheter och mänskliga rättigheter. Även om situationen i Turkiet har förbättrats jämfört med hur den såg ut för fem år sedan, så måste Turkiet fortsätta att genomföra påtagliga reformer, i synnerhet i fråga om yttrandefrihet, religionsfrihet, kulturella rättigheter, kvinnors rättigheter och åtgärder mot tortyr och dålig behandling. Flertalet av dessa frågor är prioriterade i det reviderade föranslutningsavtalet, och Turkiet måste omedelbart vidta lämpliga åtgärder.
Ordförandeskapet väntar för närvarande på att det nionde reformpaketet som gäller turkisk lagstiftning ska antas. Syftet med detta reformpaket är att få en lösning på några av de problem som jag nyss nämnde. De nya lagarna måste till fullo överensstämma med EU:s normer.
Särskilt när det gäller yttrandefriheten förväntar sig rådet att Turkiet kommer att vidta omedelbara åtgärder för att undvika en framtida upprepning av de typer av rättsliga åtgärder som har vidtagits mot människor efter att ha uttryckt icke-våldsamma åsikter. När det gäller religionsfrihet förväntar vi oss ett fullständigt och omedelbart genomförande av en lag om icke-muslimska minoriteters rättigheter i enlighet med EU:s normer.
Liksom parlamentet är vi bekymrade över situationen i sydöstra Turkiet. Ordförandeskapet har fördömt de bombattacker som nyligen inträffade på olika platser i Turkiet och ser dem som vansinniga terroristattacker. Terroristattacker kan aldrig berättigas. Detta är en fråga för flera myndigheter och organ, och vi följer den noga som en del av reformprocessen. Turkiet måste snabbt utveckla en övergripande strategi för att minska de regionala ojämlikheterna. Syftet med denna strategi för Turkiet borde vara att ge alla sina medborgare bättre möjligheter, även kurderna, samt att stärka landets ekonomiska, sociala och kulturella potential.
Utöver Köpenhamnskriterierna bedöms Turkiets framsteg i anslutningsprocessen enligt kraven i förhandlingsramen som omfattar genomförandet av tilläggsprotokollet till Ankaraavtalet. Samtalen fortsätter endast under villkor att framsteg görs på detta område. Turkiet måste både tillämpa tilläggsprotokollet fullt ut på EU:s alla medlemsstater och ta bort hinder för den fria rörligheten av varor, vilket också omfattar transportrestriktioner. Inledning av samtal som berör denna fråga beror på om Turkiet kommer att fullgöra sina plikter enligt avtalet mot medlemsstaterna. Om dessa plikter förbises kommer det att påverka hela samtalsförloppet.
Framstegen övervakas med hänsyn till alla de viktiga frågor som togs upp av Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna i rådets förklaring av den 21 september 2005.
Det krävs en anda av företagsamhet och beslutsamhet även i fortsättningen om man ska kunna möta EU:s normer och de krav som ställs för ett medlemskap. Denna beslutsamhet krävs inte bara från ansökarlandet utan från även från EU. Jag vill därför mycket tydligt säga att Turkiets anslutningsprocess är mycket viktig för oss, och det finska ordförandeskapet kommer att göra allt det kan för att garantera att förhandlingarna går framåt.
EU stöder Turkiet i dess strävan efter medlemskap, men det är uppenbart att framsteg i anslutningsprocessen till mycket stor del beror på Turkiets egna åtgärder. Anslutningsprocessen kommer att gå vidare samtidigt som Turkiet fortsätter sitt reformarbete och uppfyller sina förpliktelser i enlighet därmed. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är ledsen, men jag måste åka efter första halvan av debatten, något som är ovanligt i mitt fall. Anledningen är att jag har en presskonferens med Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso klockan 16.00, vilket är om tio minuter. Direkt efter den ska vi båda resa till Sofia i Bulgarien och till Bukarest i Rumänien för att meddela dagens beslut och innehållet i parlamentets debatt om dessa två framtida medlemsstater i EU. Jag beklagar att jag måste tjäna två herrar, men den senaste debatten drog ut något på tiden och jag är rädd att jag inte har något annat val. 
 Herr talman! I förra debatten gjorde Paula Lehtomäki ett uttalande på rådets vägnar om utvidgningens framtid. Jag välkomnar, liksom José Manuel Barroso, uttalandet och upprepar kommissionens engagemang och vår politik för en konsoliderad agenda för utvidgningen som täcker sydöstra Europa, med undantag för Bulgarien och Rumänien. Den omfattar Turkiet och Kroatien och de andra länderna på västra Balkan. Vi är försiktiga i fråga om nya utfästelser, men vi håller fast vid våra befintliga löften till länderna i sydöstra Europa, . De kan se fram emot att kunna anslutas till Europeiska unionen när de uppfyller villkoren, enligt de löften länderna på västra Balkan fick vid toppmötet i Thessaloniki 2003. Medan vi förbereder oss internt för en ny institutionell överenskommelse fortsätter den gradvisa och noggrant kontrollerade anslutningsprocessen för dessa länder i sydöstra Europa. Vi kan inte ta ett sabbatsår från vårt ansvar för fred, stabilitet, frihet och demokrati.
Vi förväntar oss att EU:s medlemsstater ska kunna enas om en ny institutionell överenskommelse 2008. Den nya institutionella överenskommelsen bör följaktligen ha kommit till stånd vid den tidpunkt då det kan förväntas att nästa medlemsstat kan ansluta sig. Om Kroatien, som troligtvis blir nästa nya medlemsstat, fortsätter att bedriva reformer noggrant och med resultat bör landet vara redo att ansluta sig till unionen i slutet av detta decennium.
Jag vill tacka Camiel Eurlings för hans betänkande, som innehåller användbara faktorer för bedömningen av Turkiets framsteg på vägen mot anslutning. Jag vill också tacka ledamöterna av utskottet för utrikesfrågor för deras bidrag.
Turkiets anslutning diskuteras ständigt. Det stämmer att drivkraften för en reform har försvagats i Turkiet under det senaste året. Vi bör emellertid inte glömma de framsteg som gjorts under det senaste decenniet, och inte heller våra förpliktelser mot Turkiet. Målet för de förhandlingar som inleddes den 3 oktober 2005 är ett fullvärdigt EU-medlemskap för Turkiet, och processen är till sin själva natur förutsättningslös och utan automatik.
Denna förpliktelse har uppstått ur ett starkt samförstånd vad gäller den ömsesidiga fördelen med en integrering av Turkiet i EU. Ett demokratiskt, stabilt och allt mer välbärgat Turkiet ligger i Europeiska unionens intresse. Turkiets strategiska betydelse visades återigen genom landets beslut att delta i FN:s interimstyrka i Libanon (UNIFIL).
Under de senaste 12 månaderna har det inte gjorts tillräckliga framsteg i reformarbetet. Det är viktigt att det tas nya initiativ och att det görs fler konkreta framsteg innan kommissionen lägger fram sin rapport den 8 november.
Det är först och främst yttrandefriheten som utgör hörnstenen i reformerna. Det vidtas fortfarande rättsliga åtgärder mot journalister, författare, förläggare och människorättsaktivister för överträdelser av den beryktade artikel 301 i strafflagen, på den vaga grunden ”förödmjukande av turkiskheten”. När kassationsdomstolen slutligen avgjorde målet Hrant Dink i juli fastställdes rättspraxis för denna beryktade artikel 301, som är en överträdelse av de europeiska normerna. Trots den friande domen för författaren Elif Shafak i förra veckan är yttrandefriheten alltså fortfarande hotad i Turkiet.
De rättsliga åtgärderna har en skrämmande effekt och skadar det betydelsefulla arbete som utförs av journalister, intellektuella och aktivister. Jag har upprepade gånger uttryckt min oro över detta, senast i förra veckan för utrikesminister Abdullah Gül. Jag är ärligt talat ganska trött på att säga samma sak om och om igen, men jag kommer att fortsätta att göra det under resten av min mandattid om inte denna brist åtgärdas. Jag kan inte ens föreställa mig en medlemsstat i Europeiska unionen som inte respekterar en så grundläggande princip som yttrandefriheten. Det är hög tid för Turkiet att ändra de restriktiva artiklarna i strafflagen och verkligen skriva om dem i linje med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Detta har betydelse också vad gäller den interna debatt om Turkiet som föredraganden, Camiel Eurlings, hänvisade till. Det behövs ett öppet och konstruktivt åsiktsutbyte i Turkiet, som även inkluderar de känsligaste frågorna. Det är nödvändigt såväl för den demokratiska processen i Turkiet och för att kunna möta morgondagens utmaningar som för Turkiets försoning med sina grannar, inklusive Armenien. Försoning är en princip som utgör såväl den europeiska integrationsprocessens ursprung som dess resultat. Därför uppmanar jag Turkiet att ta konkreta steg i den riktningen.
För det andra håller jag vad gäller religionsfrihet helt och hållet med föredraganden och rådet i denna viktiga fråga. Bristerna bör korrigeras i lagen om stiftelser, som för närvarande diskuteras i Turkiets nationalförsamling. Restriktioner som tillämpas på tillgångar, förvaltning av stiftelser och utbildning av präster måste avskaffas.
Det finns också muslimska minoriteter som diskrimineras. För aleviterna, en folkgrupp på mellan 15 och 20 miljoner människor, finns rättsliga begränsningar för etablerande av gudstjänstlokaler, och de får inget ekonomiskt stöd från landets religiösa myndigheter.
I den sydöstra delen av landet undergräver våldsspiralen den positiva utveckling som vi har bevittnat sedan undantagstillståndet upphävdes för några år sedan. Terrorismen är vår gemensamma fiende. Turkiet och EU fördömer otvetydigt PKK, och jag beklagar djupt förlusten av oskyldiga liv i de attentat som har ägt rum i Turkiet i år.
Det räcker emellertid inte med en politik som bara grundas på säkerhetsfaktorer för att hantera problemen i regionen. Den sydöstra delen av landet befinner sig i en allvarlig socioekonomisk situation, inte bara på grund av säkerhetsrisker utan också på grund av hög arbetslöshet och fattigdom. Turkiet förväntas snart anta en omfattande strategi som inriktas på alla de behov som finns i denna region: ekonomiska, sociala och kulturella.
Låt mig övergå till de villkor som Turkiet måste uppfylla. Turkiet förväntas genomföra tilläggsprotokollet till Ankaraavtalet till fullo. Det innebär att Turkiet måste undanröja hinder för den fria rörligheten för varor, inklusive dem som avser transportmedel, som strider mot associeringsavtalet. Följaktligen bör Turkiet öppna sina hamnar för fartyg från alla medlemsstater, inklusive Republiken Cypern. Såsom fastställs i förhandlingsramen är framstegen i förhandlingarna också beroende av att Turkiet uppfyller sina åtaganden. Jag vill upprepa att Turkiets åtaganden inom ramen för Ankaraprotokollet inte är knutna till att bryta den turkcypriotiska befolkningsgruppens ekonomiska isolering.
I förslaget till betänkande uppmanas rådet med rätta att göra nya ansträngningar för att nå en överenskommelse om den förordning om underlättande av handel som rör den norra delen av Cypern. Kommissionen stöder till fullo det finska ordförandeskapets seriösa ansträngningar för att bryta dödläget när det gäller handelsförordningen för att därigenom hjälpa rådet och EU:s medlemsstater att leva upp till sina åtaganden. Det är också lämpligt att understryka Turkiets fortsatta konstruktiva engagemang i en heltäckande uppgörelse i Cypernfrågan som är godtagbar för såväl grekcyprioter som turkcyprioter, baserad på de principer som EU grundades på.
Sammanfattningsvis ligger det i bådas intresse att Turkiet fortsätter sin demokratiska, samhälleliga och ekonomiska omvandling med målet att anslutas till EU. Om Turkiet lyckas, med vårt konsekventa stöd, kan landet bli en allt stabilare bro mellan civilisationer vid en tidpunkt då förhållandet mellan Europa och islam är den största utmaningen i modern tid. Turkiet är en betydelsefull måttstock i detta avseende, och det är av stor betydelse för vår egen framtid och för våra barns och barnbarns framtid.
Samtidigt som kommissionen är beredd att stödja Turkiet genom denna process är det i slutändan upp till Turkiet att föra den framåt. Förra veckans extra ordinarie parlamentssammanträde för att påskynda antagandet av det nionde reformpaketet är ett välkommet steg i rätt riktning. Men det krävs en mer resolut reformprocess för att Turkiet ska fortsätta framåt på vägen mot anslutning till EU. Under denna process bör vi komma ihåg att Köpenhamnskriterierna – liksom premiärminister Recep Tayyip Erdogan föreslog – bör kallas Ankarakriterierna, eftersom de i första hand existerar till förmån för Turkiets medborgare och deras rättigheter, inte bara för att glädja EU.
Emine Bozkurt (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att tacka Camiel Eurlings för hans hårda arbete. Det har inte alltid varit en lätt match. På grund av motståndarna till Turkiets anslutning till EU har detta betänkande, som det ser ut i dag, tyvärr blivit en anledning till besvikelse för många av oss, vilka omfattar reformvänliga turkar, de européer som vill ha Turkiet som en bundsförvant och inte minst kvinnorna i Turkiet.
Som föredragande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har jag sett att Turkiet verkligen, delvis som ett resultat av påtryckningar från EU i allmänhet och från Europaparlamentet i synnerhet, gör framsteg på området för kvinnors rättigheter. Strategin för utvidgningen är effektiv när det gäller att uppmuntra kandidatländerna till reformer. Det fungerar dock endast om dessa reformer också är erkända. I Camiel Eurlings parti i Nederländerna säger man gärna att det krävs något sött efter något surt. Med andra ord, vi behöver ljus efter mörker.
I Camiel Eurlings betänkande försummar man att erkänna de prestationer som Turkiet har gjort hittills. Betänkandet är negativt både till innehåll och ton. Genom att underminera det offentliga stödet för de turkiska reformerna och genom att utrusta de turkiska EU-skeptikerna med ett kraftfullt vapen inför det kommande turkiska valet, kan man vara helt säker på att reformerna i Turkiet kommer att saboteras. Vad vi verkligen vill är att den kritiken ska övergå i handling. Det kommer att komma alla till fördel.
Vi kan vrida på saker och ting och ta upp lyckade reformer. Vi kan bekanta oss närmare med de första steg som Turkiet har tagit för att acceptera sitt förflutna och underlätta för vidare ansträngningar. Men jag uppmanar er att ta bort ett erkännande av folkmord som ett villkor för medlemskap, för det ingår inte i Köpenhamnskriterierna och har inte heller, i rättvisans namn, ställts som villkor för någon av de andra medlemsstaterna. Alla anspelningar på ett privilegierat partnerskap bör tas bort, eftersom målet med förhandlingarna är att ett reformerat Turkiet ska bli en medlemsstat. Görs dessa förändringar kan vi behålla turkarna i Europa och välkomna detta profana land med sitt muslimska folk som vår bundsförvant i kampen mot terrorism och extremism. Om vi misslyckas med att genomföra dessa förändringar kommer vi att lämna reformvännerna i Turkiet, som består av miljoner män och kvinnor, ute i kylan. 
Elmar Brok,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, fru rådsordförande! Jag vet inte om föregående anförande representerade en personlig ståndpunkt eller en ståndpunkt hos det ansvariga utskottet.
Jag vill framföra mitt varmaste tack till Camiel Eurlings för det mycket välbalanserade betänkande som han har lagt fram. Mycket av den kritik som i dag uttrycktes av någon eller några av grupperna har för första gången framförts av gruppens ledamöter i detta betänkande. Detta bör vi ha i åtanke, till exempel när det gäller frågan om medierna.
Det är viktigt att fastslå att förhandlingar pågår, och att båda parter måste bidra konstruktivt till dessa förhandlingar. Vi håller med om att EU-medlemskapet bör utvidgas till att även omfatta Turkiet, men vi måste klargöra – som kommissionsledamoten också sa – att reformprocessen har avtagit sedan den 3 oktober. Det är riktigt och nödvändigt att framföra detta, och att framföra det på grundval av ett antal specifika frågor med anknytning till mänskliga rättigheter, minoriteters rättigheter samt till yttrande- och religionsfriheten. Det är också viktigt att klargöra att dessa faktorer är nödvändiga förutsättningar för framsteg.
I ett beslut i förhandlingsskedets inledning fastslog parlamentet att det politiska kriteriet skulle infrias i början av förhandlingarna, och inte i slutet.
Vissa inslag i denna debatt besvärar mig – detta är nästan ett mentalitetsproblem –, till exempel att det inte är tillåtet att nämna sakuppgifter på grund av att detta kan tas som kritik eller misstolkas i Turkiet. Dessa förhandlingar kan inte föras om inte sakuppgifterna verkligen påtalas. Bara om de påtalas kan vi göra framsteg. När allt kommer omkring är vår uppgift att få med oss medborgarna på denna väg. Om vare sig villkoren infrias eller sakuppgifterna förs fram på ett tydligt sätt står vi inför problem.
Bara de länder som uppfyller samtliga kriterier, däribland det politiska kriteriet och de nödvändiga förutsättningarna för förhandlingar, kan ansluta sig till EU. Detta innebär att genomförandet av Ankaraprotokollet måste påbörjas en gång för alla, ett försök som hittills har misslyckats. Som avtalat måste Cypernfrågan lösas detta år, och kan inte skjutas upp ytterligare, för om vi skjuter upp denna fråga kommer ingen längre ta oss på allvar.
För övrigt ska det också konstateras att EU:s förmåga att klara av utvidgningen är av avgörande betydelse. Detta innebär också att budgetramen, enligt förhandlingsmandatet, inte medger några förhandlingar om kapitlen med finansiella följder tidigare än 2013. Även detta bör klargöras, eftersom dessa bestämmelser i förhandlingsmandatet visar att EU för närvarande inte kan klara av en utvidgning, på grund av unionens finansiella möjligheter. 
Jan Marinus Wiersma,
   . – Herr talman! I dag debatterar vi en fråga som gäller oss alla, nämligen förhandlingarna med Turkiet, samt Turkiets framtid i förhållande till Europeiska unionen. Turkiet är en nyckelpartner i en kritisk region. Det är nu tydligare än någonsin att vi måste förbinda Turkiet med EU, och att vi måste stödja reformvännerna i det landet. Turkiet har åtagit sig att delta i en FN-ledd operation i Libanon. I detta hänseende bör vi hjälpa Turkiet att spela en positiv och konstruktiv roll i den regionen. Vi behöver en partner där snarast möjligt.
Förhandlingsprocessen är det bästa sättet att utveckla en bättre och starkare förbindelse till Turkiet, och även om vi vet att förhandlingarna kommer att ta tid anser vi fortfarande att en kritisk men konstruktiv dialog är det bästa sättet för att processen ska avslutas framgångsrikt. Följaktligen måste parlamentets betänkanden vara balanserade, och vi får inte bortse från det slutliga målet, det vill säga medlemskapet. Vi måste bygga vidare på de framsteg som har gjorts under de senaste åren, samtidigt som vi erkänner att vissa förseningar har hindrat framstegen.
Vår grupp har med hjälp av en rad ändringsförslag försökt göra betänkandet mer balanserat på ett antal områden, och som svar på kommentaren från Elmar Brok bör vår grupp givetvis inte per automatik godta det som utskottet för utrikesfrågor lägger fram. I denna process har vi inget att vinna på att spekulera över alternativa former av samarbete; därför motsätter vi oss bestämt artikel 71 i betänkandet. Det ska inte råda någon tvekan om detta.
Förhandlingarna förs med sikte på ett fullvärdigt medlemskap. Lyckligtvis formulerades detta klart och tydligt i Eurlingsbetänkandet, som vi har enats om, och jag tvivlar inte på Camiel Eurlings avsikter i det hänseendet. Vad som emellertid är uppenbart – och här delar jag Elmar Broks åsikter – är att vi med nuvarande institutionella ramar inte kommer att klara av en anslutning av nya medlemsstater, till följd av anslutningen av de två länder som vi har behandlat i dag. Lyckligtvis påtalades även detta klart och tydligt i betänkandet av Camiel Eurlings, dvs. att om vi inte genomför de nödvändiga reformerna inom ramen för den institutionella processen kommer vi inte att godta några ytterligare beslut om utvidgningen.
Jag ska nu övergå till betänkandets två huvudpunkter. För det första, när det gäller det armeniska folkmordet delar jag den ståndpunkt som Camiel Eurlings har intagit i betänkandet. När allt kommer omkring är den kompromiss som vi har nått i förhandlingarna nämligen precis vad vi behöver. Det är en uppmaning till den turkiska regeringen att erkänna detta folkmord, och att hålla en grundlig intern debatt i Turkiet, men utan att detta ska fastställas som ett villkor för EU-medlemskapet. Jag hoppas att vi i morgon kommer att kunna stryka detta avsnitt ur betänkandet. Hela denna fråga ligger egentligen utanför Köpenhamnskriterierna, och det bör den fortsätta att göra.
Slutligen, vad beträffar Cypern, håller vi med om att Ankaraprotokollet behöver ratificeras. Samtidigt anser vi också att vi bör göra något för att hjälpa turkcyprioterna i Cypern mer. I kväll kommer vår grupp återigen att diskutera omröstningslistan, och på grundval av denna lista och morgondagens omröstning kommer vi att göra en slutlig bedömning. 
Andrew Duff,
   . – Herr talman! Jag instämmer helt med Emine Bozkurt och Jan Marinus Wiersma i att balansen i resolutionen för närvarande är sned. Parlamentets särskilda roll inom anslutningsprocessen är självfallet att främja tillväxten av parlamentarisk demokrati i Turkiet. Vår kritik bör vara konstruktiv och utformad för att stödja Turkiets utveckling mot modernisering och inte hindra den.
Vi gör rätt i att betona de befintliga hindren för yttrandefrihet, men vi borde inte bygga upp falska hinder för fortsättningen av en process som vi har inlett. Vi måste ange tempot för åtgärderna, försöka vara konsekventa och, framför allt, rättvisa, i synnerhet mot Cypern och Armenien.
Turkiets kandidatur är ett avgörande ögonblick för unionen. Om det skulle inträffa en tågkollision i Cypern skulle det vara två tåg inblandade. Ett av dem är lastat med Turkiets ansträngningar för att skapa en livsduglig form av europeisk islam, där profeten möter upplysningen. Ett framgångsrikt utfört uppdrag i detta avseende skulle fjärma både islam och kristendomen från det slag av förfärlig visshet som härrör från 1300-talet. Det andra tåget är lastat med EU:s ansträngningar att utveckla en stark, gemensam internationell säkerhets- och försvarspolitik, en uppgift som Turkiet kommer att bidra stort till.
Kanske kommer deltagandet av turkiska trupper under franskt befäl i Libanon att visa sig vara en vändpunkt i GUSP:s existens och ett välkommet tecken på vad som kommer att ske.
Turkiets medlemskap kommer att vara en tvåvägsprocess. 
Joost Lagendijk,
   . – Herr talman! Jag har stora problem med Eurlingsbetänkandet i dess nuvarande form. Jag talar nu inte om de många kritiska punkter där det krävs att den turkiska regeringen gör mer, och att den genomför reformer i snabbare takt. En vädjan har på goda grunder gjorts till den turkiska regeringen om att den snarast möjligt ska stryka den ökända artikel 301 i den straffrättsliga lagstiftningen, som har lett till dussintals rättegångar mot författare och journalister.
Problemet med betänkandet är enligt min uppfattning de fåtal punkter där man fullständigt förlorar kontrollen, särskilt den punkt där erkännandet av det armeniska folkmordet betraktas som något slags villkor för anslutningen, samt punkterna som handlar om Cypern, där Turkiet framstår som den enda skyldiga parten. Det ursprungliga betänkandet, som det lades fram av föredraganden, var kritiskt men rättvist. Vi i utskottet för utrikesfrågor har dessutom lyckats nå hållbara överenskommelser under våra diskussioner, vilket innebär att betänkandet skulle kunna förbättras genom ett stort antal ändringsförslag.
Det fel vi begick var att vi, under diskussionernas avslutningsskede, lade till klausuler till betänkandet med hjälp av alla möjliga muntliga ändringsförslag, vilket medförde obalans i ett tidigare balanserat betänkande. Även om detta innebar en stor framgång för ett antal lobbygrupper har det väsentligt förändrat betänkandet till det sämre. Det vi i min grupp i själva verket vill åstadkomma genom att lägga fram ett antal ändringsförslag är att återgå till det ursprungliga Eurlingsbetänkandet, vilket vi ansåg vara både kritiskt och rättvist.
Det gläder mig därför att höra – och även läsa i intervjuerna med föredraganden i den turkiska pressen – att han, på grundval av att ”ett erkänt fel är halvt förlåtet”, är beredd att stödja försöken att återupprätta betänkandet i dess ursprungliga form. Jag kommer därför att räkna med hans stöd under morgondagens omröstning.
Varför är det så viktigt att betänkandet är kritiskt, men samtidigt rättvist? Jag önskar innerligt att Europaparlamentet ska fortsätta att spela en roll i reformdebatten i Turkiet genom att stödja de grupper och människor som, dag ut och dag in, kämpar för samma saker som vi. Det är dessa människor som under de senaste veckorna kommit fram till oss och sagt att betänkandet, i sin nuvarande form, inte är till någon nytta för dem. Det gynnar bara dem i Turkiet som motsätter sig reformerna, och jag vill inte se att parlamentet hjälper de människor som inte vill att Turkiet ska gå framåt.
Om inte betänkandet förändras, utan bevaras i sin nuvarande form, innebär det att vi inte tar hänsyn till oss själva. Då kommer nämligen alla giltiga påståenden som har gjorts i betänkandet att inte längre tas på allvar, och det är inte så jag ser på parlamentets roll. Därför är förändringarna nödvändiga, och jag räknar med ert och föredragandens stöd. Jag hoppas verkligen att en majoritet av parlamentet är beredd att välja denna väg: den konstruktiva, kritiska, men ändå rättvisa vägen, snarare än den återvändsgränd som betänkandet i sin nuvarande form utgör. 
Vittorio Agnoletto,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster röstade för ett inledande av förhandlingar med Turkiet, men vi anser att dessa förhandlingar måste ha sin tyngdpunkt i respekten för mänskliga rättigheter och demokrati, och att en sådan respekt måste gå hand i hand med en politisk och diplomatisk lösning på kurdfrågan.
Förra veckan deltog jag i det besök som underutskottet för mänskliga rättigheter gjorde i Turkiet, och jag återvände med ett helt annat intryck än vad jag hade hoppats på. Vi fick i synnerhet uppleva en tragisk situation i turkiska Kurdistan, som rättare sagt var en fullständigt militariserad zon. Det är en sak att vi alla fördömer terrorismen, men det är något helt annat att betrakta en hel befolkning som terrorister, att fängsla minderåriga bara för att de gör v-tecknet, att hålla fast vid tortyrens logik och att avskeda de domare som exempelvis utreder polismän som ställts till svars för ett angrepp.
Vi bör från parlamentets sida stödja Demokratiska samhällspartiets (DTP) krav på eldupphör, och vi måste uppmana Kurdiska arbetarpartiet (PKK) att svara positivt på detta krav. Vi bör uppmana den turkiska regeringen att omedelbart inleda samtal med DTP i syfte att nå en politisk lösning, eftersom det inte finns några andra möjliga alternativ.
Problemen gäller emellertid inte bara kurdfrågan. Vi blev alla nöjda med den lösning som nåddes i fråga om Elif Shafak, precis som vi också tidigare blev i fallet med Orhan Pamuk, men det finns en risk att detta bara är ett briljerande gentemot västländerna. Det finns nämligen åtminstone ytterligare 80 författare och journalister som har ställts inför rätta enligt artikel 301.
Samtidigt har det turkiska parlamentet godkänt antiterroristlagen i dess ursprungliga ordalydelse, trots invändningar från både EU och FN. Vi har dessutom kunnat konstatera att 7 000 av de 250 000 människor som lever i Hakkariprovinsen, som också ligger i det kurdiska området, är byvakter. Vi har således en situation där en polisstyrka – som EU under en längre tid har krävt ska upplösas – är direkt ansvarig inför regeringen.
Det åtagande som vi begär att parlamentet, kommissionen och rådet ska göra är att fortsätta att föra en dialog med Turkiet, men med fokus på mänskliga rättigheter, och inte bara på ideologiska debatter eller ekonomiska intressen. Vi anser att framtiden kan medföra ett EU som är multietniskt och multireligiöst, men samtidigt måste det alltid finnas respekt för allas mänskliga rättigheter. 
Konrad Szymański,
   – Herr talman! Det stämmer att tonen i betänkandet om Turkiet i vissa avsnitt är kylig, men det är det som gör att betänkandet känns äkta. Under mer än 40 år har detta land, som ansöker om EU-medlemskap, haft en fientlig attityd gentemot sina grannar, däribland vissa av EU:s medlemsstater.
Det är både vår rättighet och skyldighet att inte bara kräva förklaringar för tidigare begångna orättvisor, utan att också kräva att Turkiet åtgärdar den försämrade situationen, som bland annat omfattar brott mot de mänskliga rättigheterna för den kristna minoriteten i Turkiet. Denna minoritet är helt beroende av att vi för dess talan. I detta sammanhang kan man inte underlåta att nämna de upprörande uttalandena från företrädare för den turkiska regeringen avseende den föreläsning som påven Benedictus XVI gav i Regensburg. Genom att vädja till de extrema grupperna inom den muslimska folkopinionen har denna regering tagit två steg bakåt. Trots detta bör vi inte vända Turkiet ryggen. Jag är emellertid säker på att andra samarbetsformer än medlemskap kan vara både ekonomiskt och politiskt gynnsamma.
Det bör också betonas att det fortfarande finns en betydande obalans i vår inställning till framtida utvidgningar. Väsentliga framsteg har gjorts i den politiska processen för Turkiets medlemskap i EU, medan processen för Ukrainas medlemskap har lagts på is, trots att det inte är Ukraina som förlorar 250 mål per år vid Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter. Det är inte ukrainare i stora skaror som ansöker om asyl i EU. Det är inte Ukraina som upprätthåller ett spänt förhållande till sina grannländer till följd av rådande och tidigare konflikter. Så länge denna obalans i de politiska förbindelserna kvarstår kommer Ukraina att förbli begränsat av den tvångströja som landet påtvingades för 60 år sedan till följd av påbuden från Stalins kommunistiska Ryssland.
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Det betänkande som Camiel Eurlings har skrivit är informativt, och det föranleder två frågor till rådet och kommissionen om den företeelse som kallas ”deep state” och den fullständiga avsaknaden av religionsfrihet i Turkiet. Antieuropeiska krafter i Turkiet arbetar i lag inom slutna statliga strukturer, nationalistiska kretsar inom armén, polisen, gendarmerikåren och säkerhetstjänsten. I vilken utsträckning hindrar dessa krafter, som kan sammanfattas under rubriken ”deep state”, de nuvarande anslutningsförhandlingarna?
Det förekommer ständiga spekulationer som går ut på att denna självutnämnda illavarslande ”deep state” är knuten till mordet på den italienska prästen Andrea Santoro i Trabzon i februari i år, och detta leder mig till den alltigenom förödmjukande ställning som innehas av den kristna kyrkan i Turkiet, prästerskapet och de lekmän som betraktas som utlänningar. I själva verket sköts kontakterna mellan kyrkorna och regeringen via utrikesministeriet. Jag skulle vilja att rådet och kommissionen vidtog åtgärder på den här punkten. Eller gör rädslan för en islamistisk mobilisering i Turkiet att ni ogärna yrkar på fullständig religionsfrihet i Atatürks land? 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Vi får nu betala priset för att kommissionen har blundat för vissa faktorer när det gäller Turkiet. Det räcker med att Turkiets reformer bara finns på papperet för att vi ska fira inbillade framsteg. Till exempel kan nämnas att genomförandet av skyldigheten att anta internationella konventioner om mänskliga rättigheter, som har krävts av Turkiet under mer än 50 år på grund av dess medlemskap i Europarådet, firades som en stor framgång 2004. Under 1999 beslutade Europeiska rådet att Köpenhamnskriterierna skulle vara uppfyllda innan förhandlingarna kunde inledas. Dessutom har ytterligare politiska villkor fastställts med anknytning till Grekland/Cypern-konflikten. Som om det inte var nog att kommissionen hittills har varit ytterst generös i sin tolkning när det gäller Turkiet kommer nu tidsfristen för Cyperns erkännande återigen att förlängas, med en vag förhoppning om att Turkiet ännu kan infria detta villkor.
Turkiet har avfärdat det krav som nu har framförts om att landet verkligen måste uppfylla kriterierna som politiskt motiverat och orealistiskt, och landet tycks uppfatta parlamentets beslut som icke-bindande. Turkiet har, typiskt nog, till och med uppmanat ledamöter av Europaparlamentet att visa politisk klokhet och därmed fortsätta att skyla över bristerna. Verkligheten ser emellertid något annorlunda ut; Turkiet är helt enkelt inte redo att ansluta sig till EU ännu. Det existerar inget egentligt erkännande av Cypern, ingen egentlig känsla för några oförrätter när det gäller det armeniska folkmordet, och ingen egentlig vilja att behandla det kurdiska folket väl. Det kan bara finnas ett svar på detta – vilket för övrigt medborgare över hela EU har sagt under lång tid – vi bör ge varje möjligt stöd till de reformvänliga krafterna i Turkiet, men uttala ett tydligt ”nej” till Turkiets anslutning till EU. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill framför allt inrikta mig på en aspekt i Camiel Eurlings betänkande, nämligen dialogen mellan religionerna. Detta är en fråga som för närvarande står i rampljuset över hela världen med anledning av den senaste tidens händelser, den polemik som har uppstått, den uppmärksamhet som påven Benedictus XVI:s ord fick i Tyskland, samt reaktionerna från den muslimska världen.
Ett mycket betydelsefullt möte ägde rum i går, som visade hur viktigt det är för oss alla med en konstruktiv och positiv dialog mellan företrädare för olika regioner – mellan kristna och muslimer. Vid mötet utgick man från principen om ömsesidighet, enligt vilken båda sidor har rätt att värna den egna uppfattningen, att försvara de egna värderingarna och att kunna ge uttryck för den egna tron. Detta gäller för muslimer i områden där kristna är i majoritet, samt för kristna i områden där muslimer är i majoritet.
I går befann sig också den turkiska ambassadören på Castel Gandolfo för ett möte med påven. De talade ingående om dessa frågor, och därför tror jag att Benedictus XVI:s förestående besök till Turkiet kommer att få en avgörande betydelse. Detta kommer att bli en viktig resa eftersom den, enligt min uppfattning, kommer att uppmuntra till en dialog mellan kristna och muslimer, mellan den muslimska majoriteten och den kristna minoritet – katoliker, protestanter eller ortodoxa – som lever i Turkiet.
Därför har vi tillsammans med Camiel Eurlings och Charles Tannock lagt fram ett ändringsförslag, och vi lägger fram det för hela parlamentet, däribland de övriga politiska grupperna. Dess syfte är att uppmuntra till en dialog mellan kristna och muslimer, mellan den kristna och den islamiska världen, bland annat genom ett starkt budskap från parlamentet. Låt oss utesluta extremismen, låt oss isolera fundamentalisterna, och låt oss hålla en dialog med de som verkligen vill skapa fred i Mellanöstern och Afrika.
Att stödja reformerna och att uppmuntra till en dialog mellan kristna och muslimer ligger slutligen i Turkiets eget intresse. De framsteg som landet gör på sin färd mot EU kan i princip mätas av de resultat som uppnås i dialogen mellan religionerna, i respekten för minoriteters rättigheter, samt i respekten för de medborgerliga rättigheterna hos alla de som lever i Turkiet. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bekräfta det som Antonio Tajani sa. Vi håller definitivt med honom om den stora betydelsen av en dialog mellan religionerna, särskilt mellan de kristna religionerna och islam. Det var av just denna anledning som vi opponerade oss mot påvens uttalanden. Inte desto mindre uppskattar jag både hans ursäkt för detta uttalande och det initiativ som man enades om i går tillsammans med ambassadörerna för de muslimska länderna om att återuppliva dialogen. Det är särskilt av denna anledning som det är så viktigt för oss att Turkiet har möjlighet att uppnå medlemskap – att man ser en väg som leder till medlemskap i EU – eftersom detta är ett sätt att stödja dialogen.
Turkiet är också viktigt för oss som en strategisk partner i processen för fred i Mellanöstern, som utan tvivel kan främjas på ett lämpligt sätt genom Turkiets väg mot ett EU-medlemskap. Vi är inte desto mindre tvungna att ge kritik där kritiken är befogad, och på denna punkt instämmer jag helhjärtat med föredraganden Camiel Eurlings, vars insatser jag är mycket tacksam för. För flera år sedan var jag själv föredragande för parlamentet. Det gläder mig att processen har fortsatt, att vi förhandlar med Turkiet och att vissa ändringar verkligen har genomförts i det landet. Å andra sidan är jag emellertid besviken över att Turkiet inte har gjort tillräckliga framsteg när det gäller ett stort antal frågor. Ett exempel är yttrandefriheten: trots att flera författare har frikänts är det en skandal att de åtalades för sina åsikter i första hand. Detta är oacceptabelt och måste undvikas.
Som nämndes beträffande kurdfrågan har ingen här i parlamentet någon förståelse för terrorismen, och Kurdiska arbetarpartiet (PKK) bör en gång för alla tillkännage sitt bestående stöd för fredsprocessen. Regeringen måste emellertid göra sitt för att främja freden, både ekonomiskt, socialt och politiskt. Den måste lösgöra sig från de styrkor – militären och säkerhetstjänsten – som inte önskar någon fredlig dialog, särskilt inte när det gäller kurdfrågan.
Även om det finns några ytterligare faktorer som vi skulle vilja ändra på har föredraganden i detta hänseende verkligen ansträngt sig för att klargöra att vi vill att Turkiet ska välja vägen mot ett EU-medlemskap. Men därför får vi emellertid inte bortse från våra legitima krav – som även ligger i Turkiets intresse – eftersom det är Turkiet självt, och inte EU, som gynnas mest av reformprocessen. 

Jean-Louis Bourlanges (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är något mystiskt med Eurlingsbetänkandet. Men inte på det sätt som vissa människor påstår. Det handlar inte om betänkandets skarphet eller tilltagande hårdhet. När man läser betänkandet upptäcker man att vissa saker, som vi med rätta alltid har sagt, återupprepas. Där står att de mänskliga rättigheterna och yttrandefriheten inte respekteras tillräckligt i Turkiet. Där står att religiösa minoriteter inte har rätt att äga egendom, publicera sig eller undervisa, vilket de har överallt i Europeiska unionen. Där står att det minsta man kan göra när man ansluter sig till en klubb är att skaka hand med alla dess medlemmar, och inte uppträda på ett stridslystet sätt gentemot någon av dem. Där står slutligen att det har skett ett armeniskt folkmord, och att man inte kommer att kunna bygga någonting utan att först ha erkänt detta folkmord. Det här är ingenting nytt. Vi konstaterade detta 2004; vi krävde ett erkännande av folkmordet 2004, och 2005 sa vi att detta erkännande skulle vara ett förhandsvillkor. Ett misslyckande med att anta punkt 49 skulle vara en reträtt från parlamentets sida.
Men det som verkligen är mystiskt med Eurlingsbetänkandet är dess följdriktighet. Detta är en institution som, åtskilliga år senare, fortsätter att upprepa vad den tidigare har sagt. I det klimat av allmänt förfall som Daniel Cohn-Bendit talade om så kritiskt för en stund sedan är detta någonting underligt. Det är underligt att vi här och nu ska säga att det vi sa i går bör fortsätta att stå i centrum för vårt intresse. Det mystiska med Eurlingsbetänkandet är att vi, för första gången i förhandlingarnas historia, upptäcker att vi har en stat som regredierar före anslutningen och inte efter, och som dessutom säger att anslutningen måste ske på landets villkor och inte på våra. Det mystiska med Eurlingsbetänkandet är att denna institution, till skillnad från kommissionen i sin rapport om Bulgarien och Rumänien, har beslutat att säga sanningen, att beskriva den som den är och att förklara omständigheterna. Fastän jag också vet att den första person som säger sanningen måste kritiseras ned – som Guy Béart sa för en tid sedan – hoppas jag att så inte blir fallet med Camiel Eurlings och hans betänkande, som jag helhjärtat stöder.
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för hans försök att fånga stämningen här i parlamentet och att bilda en majoritet av den. Jag anser inte desto mindre att beslutet från utskottet för utrikesfrågor har en tendens att bli det godas fiende.
Jag vill visa detta genom att använda två exempel. Det första är den punkt som min kollega just tog upp i slutet av sitt tal, nämligen den armeniska frågan. Jag närvarade och talade vid konferensen om den armeniska frågan i Istanbul, som många nu beskriver som ”historisk”. Det var den första konferens av det här slaget som hölls i Istanbul, och där diskuterades alla möjliga frågor rörande detta ämne, däribland frågor från de hårdaste kritikerna. Deltagarna i konferensen, alltifrån Taner Akçam till Halil Berktay och Hrant Dink – som för närvarande utkämpar en fortlöpande strid om artikel 301 – bad mig att uttryckligen upplysa parlamentet om att den som önskar stödja debatten i Turkiet inte ska göra erkännandet av folkmordet till ett förhandsvillkor för medlemskap i EU. Jag vill av denna anledning rikta följande vädjan till mina kolleger ledamöterna: den som vill medverka till att debatten fortsätter och den som vill bidra till en förändring i Turkiet bör lyssna till oppositionens röster i landet. Jag vill uppleva att gränsen mellan Turkiet och Armenien en dag ska påminna om gränsen mellan Tyskland och Frankrike, men detta kommer att kräva vårt stöd.
Min andra punkt är att vi alla, även i Cypernfrågan, är överens om att Turkiet måste hålla sin del av avtalet och genomföra Ankaraprotokollet. Det finns emellertid också en politisk aspekt av förpliktelserna, och det gäller det faktum att människorna på norra delen av ön Cypern, dvs. turkcyprioterna, väntar sig att vi ska hålla vår del av avtalet och få ett slut på den ekonomiska och utbildningsmässiga isoleringen av de människor som lever på öns norra sida. Turkiet måste genomföra Ankaraprotokollet, men vi måste också bidra till att få ett slut på isoleringen av de människor av turkiskt ursprung som lever i norra Cypern. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För att Turkiet på ett smidigt sätt ska kunna fortsätta framåt mot en anslutning måste landet göra det som de tidigare kandidatländerna har gjort och uppfylla sina avtalsförpliktelser, såsom att öppna sina hamnar och flygplatser för cypriotiska fartyg och flygplan, samt upphäva sitt veto mot Cyperns deltagande i internationella organisationer och multilaterala överenskommelser.
Landets fortsatta vägran att göra allt detta utgör en tydlig överträdelse av associeringsavtalet, tullunionen och tilläggsprotokollet, som samtliga är Turkiets avtalsförpliktelser gentemot Europeiska unionen. Det är fel av Turkiet att, som sådana, koppla dem till Cypernproblemet.
Förslaget från den cypriotiska regeringen om att gemensamt använda hamnen i Famagusta under beskydd av FN, och med kommissionens samtidiga övervakning, i kombination med att Famagustas inhägnade område återlämnas till dess legitima invånare, kan emellertid bidra till att få bukt med nuvarande dödläge.
Vi inom Arbetande folkets progressiva parti (AKEL) i Cypern arbetar för en lösning av Cyperns problem och för att alla cyprioters mänskliga rättigheter ska respekteras, både turkcyprioters och grekcyprioters. Vi strävar inte efter att hindra Turkiet på dess väg mot en anslutning. Samtidigt kan vi emellertid inte tolerera att det på Cyperns bekostnad sker överträdelser när det gäller Turkiets avtalsförpliktelser gentemot EU. Vi kan inte heller acceptera den bristande respekten för de mänskliga rättigheterna hos Turkiets samtliga invånare, eller Turkiets vägran att erkänna folkmordet på armenierna.
Slutligen kan vi inte förstå tänkesättet bakom de ändringsförslag som syftar till att frita Turkiet från dess förpliktelser. Detta tänkesätt är onödigt, och kommer att föra med sig oönskade svårigheter. 
Mogens N.J. Camre (UEN ).
   – Tack herr talman! Detta handlar om Europeiska unionen. Herr Erdogan! Har ni möjligtvis en karta? Så enkelt är det att svara på frågan huruvida Turkiet borde få ansluta sig till EU. Turkiet är inte ett europeiskt land, och som sådant kan Turkiet inte bli medlem av EU. EU:s stats- och regeringschefer har emellertid lovat Turkiet att det på vissa villkor kan bli medlem av EU, men stats- och regeringscheferna har inte stöd från sina befolkningar i denna fråga. Två tredjedelar av EU-medborgarna vill inte att Turkiet ska bli medlem, och stats- och regeringscheferna kommer till sist att vara tvungna att böja sig för folkets önskningar om de vill behålla sina väljares förtroende.
Betänkandet av Camiel Eurlings är ett belysande exempel på hur medborgarna i EU grundar sina åsikter på fakta och inte på känslor. Jag vill rekommendera att ni röstar för betänkandet, trots att vissa ordalydelser kan tolkas som att vi betraktar Turkiets anslutning som ett mål, även om det ännu är långt ifrån uppfyllt. Turkiets regering har gång efter annan visat att landet inte erkänner de europeiska värderingarna, men samtidigt har man krävt att vi ska respektera turkiska och islamiska värderingar. Vi såg detta när det gällde de välkända danska Muhammedkarikatyrerna i dagstidningen och även i samband med de turkiska protesterna mot påven Benedictus tal i Regensburg. Turkiet ockuperar olagligen norra Cypern, och tror att man ska kunna tvinga EU att acceptera denna situation. Turkiet vill kväva EU:s frihet, vår yttrandefrihet, och ett medlemskap skulle innebära att det skapades ett parallellsamhälle i strid mot den europeiska kulturen. Det är dags att säga sanningen. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman! EU har en lång historia av förbindelser med Turkiet. Tyvärr utgör denna historia nästa uteslutande plågsamma händelser och orättvisor. Det är en historia av ständiga invasioner, krig och massakrer, samt en ockupation av centrala och södra Europa. Detta är händelser som européerna har upplevt under århundraden.
I dag har inte mycket förändrats, och Turkiet fortsätter att hota sina grannländer. Turkiet upprätthåller fortfarande ett olagligt embargo gentemot Armenien, och hotar Grekland. Dessutom ifrågasätter man Greklands rätt att definiera gränserna för sitt eget territoriella vatten. Landet diskriminerar fortfarande kurder, och vägrar att erkänna EU-medlemsstaten Cyperns fullständiga oberoende. Situationen är orimlig. Turkiet utgör ett hot mot stabiliteten i regionen, och vi, som till synes inte vill förstå detta faktum, engagerar oss i förhandlingar med detta land för att det ska bli medlem i EU. Turkiet har också misslyckats med att respektera de värderingar som vi betraktar som oförytterliga. Man kränker och bryter mot de mänskliga fri- och rättigheterna, samt begränsar tillträdet till dessa rättigheter. Man förföljer politiska oppositionsgrupper, däribland familjen till Leyla Zana, som av Europaparlamentet tilldelas Sacharovpriset. Turkiet inskränker också religionsfriheten, vilket har lett till mordet på en italiensk missionär.
Detta är hela sanningen om Turkiet. Jag håller inte med om att Turkiet kan fylla en funktion som förbindelselänk mellan EU och den muslimska världen. Jag anser tvärtemot att Turkiet skulle kunna bli en inkörsport för terrorismen. Turkiet är en del av en för oss främmande värld när det gäller landets kultur och traditioner. Vi är tvungna att erkänna detta faktum och ställa oss frågan: EU? Bör unionen vara europeisk eller eurasisk?
Att låta Turkiet ansluta sig till EU kommer att skapa ett riskfyllt prejudikat som kan betyda slutet för det EU som vi i dag känner. Anslutningsförhandlingarna med Turkiet bör avbrytas snarast möjligt. 
Francesco Enrico Speroni (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den turkiske premiärministern Recep Tayyip Erdogan har framfört hård kritik mot det tal som hölls av påven vid Regensburgs universitet, dvs. ett religiöst tal med utgångspunkt i teologin, inte politiken.
Att det var premiärministern och inte en turkisk religiös företrädare som kritiserade påven visar att det religiösa och det världsliga – politiken och religionen – fortfarande är oacceptabelt sammanblandade i Turkiet. Den åtskillnad som vi är vana vid i vår europeiska union existerar inte där.
Denna sammanblandning är ytterligare ett skäl till att Turkiet inte bör ansluta sig till EU, även om huvudskälet aldrig kommer att försvinna, dvs. att Turkiet inte bör ansluta sig till EU på grund av att det geografiskt sett inte ligger i Europa. 
Giorgos Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Camiel Eurlings till ett utmärkt arbete och till detta betänkande. Jag kommer givetvis att ta tillfället i akt och upprepa att vi stöder Turkiets europeiska framtidsutsikter.
Eurlingsbetänkandet är i själva verket inte bara en varning eller ett budskap till Turkiet om de åtgärder som landet måste vidta, och om de förpliktelser som måste uppfyllas för att landet ska kunna fortsätta på vägen mot EU. Samtidigt utgör det också en bekräftelse av de principer som Europeiska unionen bygger på, principer som vi har en skyldighet att stå fast vid, för när Camiel Eurlings talar om respekt för mänskliga rättigheter och för minoriteters rättigheter upprepar han en europeisk princip. Detsamma gäller när han talar om institutionella reformer, detsamma gäller när han talar om en fredlig lösning på olika tvister, och detsamma gäller när han kräver att undertecknandet av Ankaraprotokollet ska infrias och att detta protokoll ska tillämpas omedelbart.
Herr talman, mina damer och herrar! Som ni vet kommer varje land, varje nation som glömmer, eller som inte gör upp med sin historia att förr eller senare stå inför problem. I punkt 50, där man hänvisar till de tragiska erfarenheter som armenierna, grekerna från Pontos och assyrierna har varit med om, gör man således just detta. Man uppmanar Turkiet att göra upp med sitt förflutna. Denna punkt är resultatet av en bred överenskommelse, och den bör behålla sin nuvarande utformning. Den bör följaktligen inte ändras i den ena eller den andra riktningen genom de ändringsförslag som har lagts fram.
Slutligen vill jag påminna alla de som anser att betänkandet är alltför strängt att det i Turkiet finns demokratiska medborgare som vill ha ett modernt Turkiet, ett utvecklat och framstegsvänligt Turkiet där man strävar mot EU, och som kämpar för detta mot det välkända etablissemanget. Dessa medborgare behöver ett budskap som vi kan ge dem genom att rösta för Eurlingsbetänkandet. 
Pasqualina Napoletano (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bedömningen av Turkiets framsteg inom processen för anslutning till EU bör fokusera mer på det innehåll som särskilt gäller Köpenhamnskriterierna, samt de handlingar som avser det gemensamma regelverket.
Jag ska undvika att ta upp avledande faktorer, dvs. nya kriterier som inte bidrar till den process som redan i sig är svår och som kräver att vi är öppna, konsekventa och objektiva. I detta hänseende instämmer jag med det som sägs i punkt 50, enligt föredragandens förslag, när det gäller frågan om det armeniska folkmordet.
Landet spelar en avgörande roll i ett geopolitiskt område som sträcker sig från Mashrek till Sydostasien och Kaukasus. Detta får oss att stödja insatserna från alla de som arbetar för ett demokratiskt och fredligt Turkiet. Samtidigt måste vi vara noggranna med våra bedömningar och kräva att den turkiska regeringen, tillsammans med landets statsapparat, institutioner och det turkiska samhället, engagerar sig på allvar för de områden inom vilka framstegen måste bli mer tydligt märkbara och bestående. Dessa områden gäller medborgerliga, politiska och sociala rättigheter, yttrandefrihet och, i synnerhet, minoriteters rättigheter, framför allt den kurdiska minoritetens och kvinnornas, som i själva verket är i majoritet.
Vi hoppas på ett bestämt fördömande av terrorismen och på ett genomförande av Ankaraprotokollet inom de överenskomna tidsfristerna.
Låt oss sammanfattningsvis försöka hålla oss till ämnet, vara trovärdiga och effektiva när vi fortsätter att positivt påverka den interna utvecklingen i landet, samt dess externa roll för att upprätta fred och stabilitet i en explosiv region där de allvarligaste hoten mot freden är koncentrerade. 
Lapo Pistelli (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De som har röstat för ett inledande av förhandlingar med Turkiet har redan, vid flera tillfällen, förklarat de positiva skälen till att landet bör få ansluta sig till EU inom en nära framtid, så det finns ingen anledning för mig att repetera dem.
Denna årliga debatt om de framsteg som har gjorts är emellertid en mätare som särskilt registrerar de reformer som har uppnåtts, samt stämningen inom folkopinionen, och jag tror att vi alla kan konstatera att det har funnits en allt större likgiltighet på båda fronter under den senaste tiden.
Vi är mot arrangerade äktenskap: för att ingå äktenskap ska man känna varandra och älska varandra, och detta gäller även för Turkiets ambitiösa mål. Den turkiska regeringen måste således göra kraftansträngningar för att genomföra sina reformer och för att sprida budskapet inom det egna samhället.
Betänkandet är mycket eftertryckligt i detta hänseende, men det är bara rättvist och riktigt att förhandlingarna är eftertryckliga och rättvisa. Det finns emellertid en ökande skepticism i EU mot en ytterligare utvidgning efter att Bulgarien och Rumänien har anslutit sig, såvida inte reglerna förändras. Denna skepticism kommer sannolikt även att omfatta länderna på västra Balkan.
Vi bör därför inte hejda utvidgningen, utan snarare främja en reformering av reglerna. Frågan om Turkiets anslutning är i själva verket också en fråga som handlar om oss själva och vad vi vill vara. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Tillsammans med andra kolleger från underutskottet för mänskliga rättigheter var jag förra veckan i Akariprovinsen längst bort i Turkiets sydöstra hörn, på bara några bergstoppars avstånd från Irak och Iran. I den regionen träffade vi föräldrar, förtvivlade föräldrar, som stod maktlösa när deras unga söner gav sig av upp i bergen. Vi fick höra att mer än 200 unga män hade anslutit sig till Kurdiska arbetarpartiets (PKK) väpnade styrkor de senaste veckorna. Vi träffade även unga flickor som kämpade mot feodala familjestrukturer, ekonomisk och social isolering och dagligt våld. Många talade om att unga flickor begår självmord.
Vi fann inga förhoppningar och än mindre entusiasm inför framtiden i Akari eller på andra platser som vi besökte. Det finns många mycket exakta omständigheter som vittnar om säkerhetsstyrkornas våld, bland annat mot bönder, och även om utomrättsliga gripanden och tortyr mot unga människor som i Diyarbakir i år. Att den allmänna åklagaren i staden Van tvingades begära avsked efter att ha visat att företrädare för armén var ansvariga för bombdådet i Şemdinli var också mycket traumatiskt. Alldeles bortsett från de smutsiga krigshandlingar som avslöjas är den frustration, som rättsväsendets brist på oberoende framkallar, oacceptabel.
Alla säger det, och alla vet att det inte finns någon militär lösning på kurdfrågan, och ändå tycks detta sätt, med vägspärrar, tanks, soldater och beväpnade attacker, vara det enda effektiva. PKK måste utlysa ett ensidigt eldupphör. Om man, som vi hoppas, kan iaktta och hålla fast vid ett sådant måste det följas av ett omfattande politiskt förslag. EU:s engagemang och stöd kommer att vara av avgörande betydelse. Försämringen av situationen i sydöst påverkar människorättssituationen i landet i dess helhet. Lagstiftningen mot terrorister kritiserades enhälligt av de företrädare för frivilligorganisationer som vi talade med. Den överensstämmer inte med internationell rätt. Den kan till och med sätta några av de framsteg som gjorts i de senaste reformerna på lagstiftningsområdet ur spel.
Situationen i sydöst blåser även förnyat liv i en nationalism som tydligt och ibland våldsamt står i motsättning till demokratiska ambitioner. Författarinnan Mağden Perihan talar om en skogsbrand. Hon talar om ligistadvokater. Omedelbar handling krävs, särskilt avskaffandet av artikel 301 i strafflagen, för att få lagstiftningen mot terrorister att stämma överens med internationell rätt, kampen mot straffrihet – 2005 fälldes bara 2 av 305 anklagade poliser – och lagen om skadestånd måste sättas i spel – 2 000 av 3 000 ärenden har behandlats i Akariprovinsen – och slutligen måste den nationella valtröskeln på 10 procent avskaffas, eftersom den hindrar en folklig demokrati från att komma till uttryck. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi medlemmar i Greklands kommunistiska parti kommer att rösta mot Eurlingsbetänkandet. För det första eftersom vi är emot Turkiets anslutning till EU av samma skäl som vi är emot Greklands anslutning och inte av kulturella skäl.
För det andra eftersom detta betänkande – liksom andra förut – är tänjbart som gummi. De anpassas varje gång till de invändningar som EU kommer med och förefaller ibland att vara hårdare och ibland mildare.
För det tredje eftersom betänkandet på viktiga punkter som rör Turkiets ställning i förhållande till den internationella rätten inte är annat än en önskelista, där samma önskemål upprepas men utan att några specifika åtgärder föreslås, till exempel i fråga om turkiska ockupationstruppers närvaro med 40 000 man på Cypern och Turkiets utmanande sätt att nonchalera beslut och resolutioner från FN med dess vägran att erkänna Republiken Cypern som kulmen. Därför undrar vi: Har det fram till i dag gjorts något särskilt på dessa områden sedan föregående betänkande? Nej, Turkiet fortsätter att på ett utmanande sätt strunta i alla dessa beslut, och ni fortsätter enligt exakt samma linjer.
För det fjärde eftersom vi är helt emot den indirekta hänvisningen till punkt 51 om gränsproblem mellan Grekland och Turkiet och slutsatserna från Helsingfors att hänskjuta dem till Internationella domstolen …
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att säga att jag, som ledamot av Europaparlamentets kontaktgrupp på hög nivå för förbindelser med norra Cypern, är klart medveten om den känsla av isolering som turkcyprioterna hyser i ljuset av förkastandet av Annanplanen. Jag anser faktiskt att Europeiska unionen tillsammans med FN bör fortsätta sitt arbete för fred och försoning på ön Cypern.
Men även Turkiet har viktiga skyldigheter. Turkiet måste exempelvis öppna sina hamnar och flygplatser för cypriotiska fartyg och flygplan. Detta är en skyldighet som Turkiet måste respektera i enlighet med anslutningsförhandlingarna. Jag anser också att Turkiet måste överväga att upphäva klausul 301 i strafflagen, som används för att åtala dussintals turkiska författare för förödmjukande av turkiskheten.
Det står klart att det krävs betydande ansträngningar på området för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter i Turkiet. Dessa frågor är allvarliga. Sammanfattningsvis måste jag betona att den turkiska regeringen måste ta itu med dem på ett effektivt sätt så snart som möjligt, eftersom dessa politiska frågor är en inneboende del av anslutningsförhandlingarna. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Varför i all världen vill Turkiet ansluta sig till Europeiska unionen över huvud taget? Man vill kanske ansluta sig till det massiva antal snyltnationer som redan lever på de brittiska och tyska skattebetalarna. Man kanske ser en möjlighet att exportera en del av sina arbetslösa och kriminella till Storbritannien. Men turkarna bör tänka på vilka följderna kommer att bli för deras eget samhälle.
Så sent som i går varnade den turkiska arméstabschefen, general İlker Başbuğ, för de faror som de islamistiska extremisternas politiserande religion utgör, och lovade att den turkiska armén skulle skydda Turkiets sekulariserade natur. Men tidigare har turkarna inte varit tvungna att kämpa mot Europeiska unionen. De kanske kommer på att deras islamistiska extremister kan utnyttja EU:s lagstiftning om icke-diskriminering, jämställdhet och mänskliga rättigheter till sin fördel. Turkarna kanske måste lära sig den tuffa vägen att ett medlemskap i Europeiska unionen innebär att förlora kontrollen över sitt eget öde. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Att inleda förhandlingar med Turkiet var ett historiskt misstag, för Europeiska unionen är, som namnet antyder, ett europeiskt projekt. Nu måste vi passivt stå och se på hur hela projektet misslyckas. Turkiet är ett islamiskt land med en företrädesvis auktoritär och patriarkal kultur. Det bästa EU kan göra är att visa vem som bestämmer i förhandlingsprocessen, men faktum är att motsatsen för närvarande tycks vara fallet. Turkiet vägrar att fullgöra sina förpliktelser gentemot Cypern och vågar till och med kräva att EU ska bryta den så kallade isoleringen av den ockuperade delen av Cypern. Turkiet är den part som bestämmer.
Kommissionen och rådet har låtit EU:s väljare tro att förhandlingarna kan avbrytas när som helst om Turkiet inte samarbetar. De slingrar sig nu åt alla håll för att inte behöva agera. Först försökte de få EG-domstolen att avkunna en dom beträffande Cypern, och nu försöker de organisera förhandlingarna på ett sätt som garanterar att de känsliga kapitlen inte kommer upp förrän på slutet. Allt detta gör man för att vinna tid och för att sedan kunna säga att det inte finns någon återvändo. Var finns EU:s trovärdighet i allt detta? 
Jacques Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande är utmärkt. Vi stöder det, eftersom det utgör en vändpunkt för parlamentets medvetenhet om verkligheten i förbindelserna mellan Turkiet och EU.
Betänkandet är det mest kritiska av alla de betänkanden som har lagts fram för parlamentet de senaste årtiondena. Det innehåller särskilt tre punkter som är av avgörande betydelse för oss: hänvisningen till EU:s upptagningsförmåga som ett kriterium, ett avgörande krav på Turkiet att behandla Cypern, en fullvärdig medlem i EU, normalt och ett erkännande av det armeniska folkmordet som en förutsättning för anslutning. Jag måste påpeka för mina franska kolleger i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att detta ingick i deras program inför valet till Europaparlamentet 2004.
Antagandet av detta betänkande – och vi vill verkligen se att det antas – måste få politiska konsekvenser. Jag vill börja med att be kommissionen att sluta leka kurragömma och lägga fram en tillförlitlig rapport den 8 november och inte en saga, som den har för vana att göra på detta område. Jag vill be ministerrådet att angripa situationen på ett klarsynt och modigt sätt och överväga att avbryta förhandlingarna, eftersom de för närvarande saknar mening i genomsnittsmedborgarens ögon.
Bortsett från frågan om Turkiet står hela utvidgningsprocessen på spel. Från och med nu bör vi inte förbereda någon ytterligare utvidgning förrän vi har försett EU med effektiva beslutsmekanismer och en tillräcklig budget. Att driva på utvecklingen i ett tillstånd av illusioner och hyckleri skulle äventyra hela det europeiska projektet, det vill säga byggandet av en politisk union, och det skulle öka klyftan mellan människornas sunda förnuft och ledarnas blindhet ytterligare.
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Det har sagts att socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har gjort en helomvändning i sitt sätt att se på Turkiet. Låt mig påminna om vår inställning, som har stått klar från första början. Vårt långsiktiga mål är att få med Turkiet, eftersom vi tror på – och detta är ett äkta politiskt projekt – ett EU som är multikulturellt, sekulärt men med många trosinriktningar, fredligt och öppet mot resten av världen.
Då vi i utskottet för utrikesfrågor har skickat tydliga signaler till Turkiet, särskilt i fråga om mänskliga rättigheter, kvinnors rättigheter, minoriteters rättigheter och ett erkännande av Cypern, har vi gjort det i samma konstruktiva anda. Vi har gjort det för att ge konkret uttryck för ett EU som just har blivit flygfärdigt, ett EU som inte är det EU som Nicolas Sarcozy, Angela Merkel och förmodligen inte heller påven vill ha. Utmaningen är ofantlig, och den har redan stött på ett problem i form av Eurlingsbetänkandet, vars nya utkast är obalanserat.
I detta betänkande betonas med rätta att den demokratiska processen som för närvarande pågår i Turkiet inte går framåt så snabbt som vi hade hoppats, men några viktiga framsteg som Turkiet har gjort, särskilt på utrikespolitikens område, glöms bort. Jag tänker på landets roll i FN:s interimstyrka i Libanon och även på att man höll sig borta från kriget i Irak. Målet med de ändringsförslag som PSE-gruppen lade fram var således att göra några justeringar, eller med andra ord att dämpa tonen.
När det gäller frågan om Armenien häcklade Camiel Eurlings mig nyss, och därför vill jag uttrycka mig mycket klart. Parlamentet har erkänt att det armeniska folkmordet har inträffat, och detta kommer aldrig att revideras här i kammaren. Det är vår plikt att minnas de en och en halv miljon armenier som massakrerades 1915, det vill säga innan den turkiska republiken under Kemal Atatürk var född. Det är vår plikt att minnas, inte bara i Europa utan även i hela världen, och därför har vi begärt att FN utan dröjsmål ska skicka en kommitté med internationella experter på detta område till Turkiet.
Att, som en del gör, utnyttja denna tragedi för att omintetgöra Turkiets kandidatur eller att öppna dörren på glänt för en vulgär form av islamofobi är ändå en fälla som vi inte vill gå i. Det är därför som vi efter några mycket svåra debatter, efter – kan jag försäkra er – några synnerligen ömtåliga förhandlingar inom min grupp, har bestämt oss för den linje som ni har hört oss framföra vid olika tillfällen och som jag kommer att göra till min. Jag kan försäkra att det är en svår linje: Vi kommer inte att kräva ett erkännande av det armeniska folkmordet som förutsättning för anslutning, men, mina damer och herrar, det står icke desto mindre klart att denna ömtåliga fråga kommer att väga mycket tungt i vågskålen när saken ska granskas inför en anslutning, och detta vet Turkiet. För tillfället väntar vi oss att Turkiet fullgör denna plikt att minnas, befäster sin stabiliserande roll i Mellanöstern och gör framsteg i förhållande till …
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Vår europeiska union existerar för att den är starkt grundad på ett strängt fasthållande vid våra europeiska principer och värderingar. Dessa principer och värderingar är inte förhandlingsbara, och det måste alla de som hör till EU och de som vill ansluta sig förstå. Turkiet får gärna ansluta sig till unionen, och jag hoppas verkligen att man gör det, men landet måste godta och hålla sig till våra europeiska principer och värderingar. Det är Turkiet som måste åstadkomma de förändringar som en anslutning kräver, inte vi, och vi måste vara ärliga och klargöra vår ståndpunkt för Turkiet. Vi borde inte försöka lura Turkiet att ansluta sig till EU. Turkiet ska bara ansluta sig om man verkligen vill, och med fullt medvetande om vad som krävs av landet. I Eurlingsbetänkandet klargörs detta, tydligt och ärligt.
Eurlingsbetänkandet är resultatet av många diskussioner och debatter, och många kompromissförslag har röstats in av utskottet för utrikesfrågor, vilket slutligen har lett till en mycket önskvärd balans. Jag vill be er att stödja det och stå emot försök att lägga fram ändringsförslag om nyckelfrågor i detta skede, då dessa troligen skulle göra mer skada än nytta. Låt mig påminna några av mina kolleger om att vi kommer att bidra till reformer i Turkiet genom att tala om sanningen för det turkiska folket och inte dölja den för det. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Junilistans företrädare i Europaparlamentet röstade nej till förslaget att börja förhandla med Turkiet om medlemskap. Vårt nej motiverades inte med att Turkiet skulle ligga utanför Europa och inte heller med att Turkiet är ett muslimskt land. Vi pekade på att Turkiet fortfarande har lång väg att gå för att uppfylla de krav som vi ställer för medlemskap i EU. Och vi uttryckte våra farhågor om att en förhandlingsstart skulle minska trycket på Turkiet att etablera en demokratisk rättsstat med fullständiga mänskliga rättigheter för kvinnor, för kurder, för kristna, för fackliga rörelser, för författare. Så har det också blivit. Den tidigare lovande utvecklingen har brutits och i vissa avseenden förbytts i en tillbakagång. Vi har hamnat i den ovärdiga situationen att EU börjar ställa krav på hur valsystemet skall se ut och hur en ny författning skall vara utformad i den suveräna staten Turkiet. Detta är inte EU:s uppgift. Det är Turkiets sak att välja hur det vill leva upp till EU:s krav, Turkiets sak att välja egna lösningar. I väntan på tillräckliga reformer bör förhandlingar om medlemskap bordläggas. 
Paweł Bartłomiej Piskorski (NI ).
   – Herr talman! Vår diskussion i ämnet Turkiet är tydligen mycket mer kritisk och därför betydligt mer öppen än vid tidigare tillfällen. Vi bör emellertid fråga oss själva var våra grundläggande intressen ligger.
På grundval av alla nyckelkriterier för medlemskap, som inte behöver upprepas, är Turkiet inte redo att bli medlem i EU. Vi har nämnt Cypernfrågan, de mänskliga och medborgerliga rättigheterna, religionen och den armeniska folkgruppen. I grunden ligger det emellertid i EU:s intresse att länder som Turkiet och Ukraina närmar sig unionen. I det avseendet har EU inte varit helt ärligt. Vi har inte öppet deklarerat att en anslutning för sådana länder som Turkiet i själva verket kommer att innebära slutet för en del av EU:s politik, särskilt när det gäller dess ekonomiska och strukturella politik samt jordbrukspolitiken.
Vi bör öppet tala om hur en anslutning av dessa stora länder skulle påverka EU med tanke på att denna lilla brist på uppriktighet inte går våra partner, däribland Turkiet, förbi. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Turkiet är inte ett europeiskt land. Dess anslutning skulle tänja ut, överbelasta, försvaga och kanske rentav äventyra hela EU. Den som påstår något sådant riskerar att bli anklagad för att vägra att stödja reformprocessen och att genomdriva kriterierna. Men redan ett privilegierat partnerskap kräver att Köpenhamnskriterierna iakttas och att reformarbetet går framåt, särskilt i den turkiska befolkningens eget intresse.
Vi måste ställa oss kritiska frågor. De som vill att Turkiet ska ha fullt medlemskap söker kanske ett annorlunda Turkiet, men kommer bara att finna ett annorlunda EU – ett frihandelsområde med politiska inslag. När det gäller Turkiet i sig måste vi ställa oss följande frågor. Är sekularismen verkligen förenlig med demokrati om den bara är ett projekt för en minoritet, för en elit? Är religionsfriheten verkligen förenlig med en statskontrollerad islam förklädd till sekularism? Kan minoriteternas rättigheter verkligen förenas med kemalism, som är en sorts turkisk jakobinism? Allt detta är välgrundade frågor som vi måste ställa oss. Vi måste sluta att blint rusa in i en återvändsgränd för att kanske till slut finna att medlemsstaterna och EU:s folk säger nej till Turkiets anslutning, med ödesdigra konsekvenser för Turkiets inre stabilitet som följd.
Vi är skyldiga Turkiet – särskilt med tanke på att det är en viktig partner – att vara ärliga och utarbeta rimliga kriterier för ett sunt skräddarsytt partnerskap som överensstämmer både med Turkiets och EU:s intressen i stället för att hela tiden utmåla en bild av Turkiet som inte har den ringaste likhet med verkligheten. Av den anledningen måste vi se till att vi inte hamnar under den linje som kommer fram i Eurlingsbetänkandet, vilket jag sa nej till i utskottet eftersom jag inte ansåg att det gick tillräckligt långt. Denna linje bör emellertid ge uttryck för vår gemensamma ståndpunkt, för annars skulle den signal som vi sänder till Turkiet vara katastrofal. 
Vural Öger (PSE ).
   – Herr talman! I december 2004 fattade parlamentet med 402 ja-röster ett tydligt beslut att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Detta var en tydlig signal. I dag debatterar vi betänkandet om Turkiets framsteg inför anslutningen, ett betänkande som i själva verket skulle vara en konstruktiv granskning av förhandlingarna med Turkiet och av anslutningsprocessen. Det slår mig emellertid att man i detta Eurlingsbetänkande tenderar att tappa bort vårt mål – Turkiets medlemskap i EU. Jag frågar mig därför vad det är vi vill. Är det att Turkiet ska fortsätta på sin reformväg – i vilket fall vi bör behandla landet juste – eller säger vi att vad landet än gör, kommer det aldrig att bli medlem i EU? Våra turkiska partner ställs inför en rad dåliga exempel. De framsteg som har åstadkommits och de goda exemplen bortser man nästan helt ifrån.
Detta är ingen juste behandling. Det är klart att Turkiet har mer att arbeta med i sin reformprocess. Det är också sant att det måste fullgöra sina skyldigheter enligt Ankaraprotokollet: Mänskliga rättigheter, demokrati och skydd för minoriteter är nödvändiga förutsättningar för EU-anslutning.
Om Turkiet uppfyller de kriterier som redan har fastställts och fortsätter att föra sin reformprocess framåt måste även vi stå fast vid att målet är Turkiets EU-medlemskap. Detta bör framhållas i vårt betänkande. Jag anser att detta skulle vara en mycket tydlig signal. Om föredraganden eller parlamentet inte håller med måste detta läggas fram i ett betänkande om Turkiet, för annars kommer halvsanningar som dessa att minska parlamentets trovärdighet. Vi fattade ett beslut i Strasbourg i oktober 2005 om att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, och detta måste vi hålla fast vid i dag.
Jag har alltid sagt att Turkiet ännu inte var redo för anslutning men för att inleda förhandlingar. EU bör visa förståelse och solidaritet genom att erkänna och stödja detta. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är verkligen förvånad över denna diskussion. Vem som helst skulle kunna tro att majoriteten för Eurlingsbetänkandet var mycket knapp i utskottet. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stödde emellertid betänkandet. Det antogs i utskottet med 54 ja-röster. Samma socialdemokratiska grupp – Véronique De Keyser och Jan Marinus, båda högt respekterade ledamöter – är nu helt emot vad de nyligen stödde i utskottet. Detta förvånar mig storligen. Jag vill säga till Véronique De Keyser att detta inte är vad jag menar med ”tydlighet”.
Vi måste ställa oss några kritiska frågor, av vilka den viktigaste är om vi har folket med oss på resan när vi förhandlar om utvidgning med Turkiet. Svaret är ett tydligt ”nej”. Människorna är mycket kritiska. Jag vänder mig uttryckligen till kommissionen och även till rådet med detta. Varifrån tror vi att denna diskussion om EU:s förmåga att klara av en utvidgning har kommit? Varifrån tror vi att denna förändring av parlamentets inställning har kommit? Vi diskuterar alla ganska ofta denna fråga med våra medborgare, och vi märker den skepsis, den förbehållsamhet och i några fall rentav den avvisande hållning som finns gentemot Turkiets anslutning. Detta är också skälet till att jag skickar en varning till rådet och kommissionen om att inga nya engagemang bör inledas, inga nya planer utökas, förrän EU har reformerats. Vi är alla ense om en sak: Våra institutioner behöver utvecklas. Jag vill tillägga att jag anser att vi hellre borde föra denna debatt i Bryssel än i Strasbourg. 
Renate Sommer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Man kan inte lösa några problem om man inte tar upp dem. Att släta över ett problem leder aldrig till resultat. Camiel Eurlings beskriver mycket exakt de frågor som har anknytning till Turkiet och som står i motsättning till den anda som råder i Europa. Jag vill tacka honom för hans betänkande. Faktum är att landets framsteg praktiskt taget fullständigt lyser med sin frånvaro inom nästan alla politiskt relevanta områden – och i vissa fall har situationen till och med försämrats. Inte ett enda av de politiska Köpenhamnskriterierna har uppfyllts till dags dato. Trots detta inleddes förhandlingar, mot alla regler. Det som vi befarade förra året har besannats. Genom att inleda anslutningsförhandlingar har vi släppt ifrån oss ett av de sista påtryckningsmedlen för att framtvinga reformer. Reformprocessen har runnit ut i sanden. Antingen har regeringsorganen underlåtit helt och hållet att genomföra de reformer som redan har beslutats eller så har de inte genomfört dem ordentligt eller – vilket nyligen inträffade – så har sådana reformer upphävts genom parlamentsbeslut. Som exempel kan nämnas att det turkiska parlamentet trots kraftiga protester från kommissionen antog den nya antiterrorlagen, vilket resulterade i ytterligare inskränkningar i den redan begränsade yttrande- och pressfriheten.
Turkiets premiärminister utnyttjar processen med EU för sina egna syften och försöker att islamisera landet i smyg. Därigenom spelar han nationalisterna i händerna, vilka häftigt motsätter sig en europeisering. Vill premiärminister Recep Tayyip Erdoğan över huvud taget att landet ska anslutas till EU? I vilket fall som helst understryker hans vägran att erkänna Cypern att han inte accepterar EU. Är en sådan kandidat acceptabel? Cypern är ett avgörande prov. Om de turkiska politikerna inte ger med sig på den punkten måste förhandlingarna avbrytas. Turkiet står nu under en förpliktelse – utan några om och men och utan några nya villkor eller krav. Kommissionen måste göra detta till sitt uppdrag, och även ministerrådet måste kräva och äntligen framtvinga att Turkiet fullgör sina förpliktelser. Allt annat vore orätt mot det turkiska folket, som sätter sitt hopp till oss. Det är bara våra påtryckningar som kan leda till förändringar. Om vi i EU åter faller till föga kommer vi för alltid att vara föremål för åtlöje, och ingen kommer att kunna ta oss på allvar. Då kommer ingenting att förändras i det landet. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det skulle vara ett allvarligt misstag i förbindelserna mellan EU och Turkiet om vi antingen förringade de viktiga framsteg som har åstadkommits genom att överdriva de dåliga sidorna i Turkiet eller om vi målade upp en idyllisk bild genom att dölja sanningen. Det finns krafter inom EU som av egna skäl håller sig till den ena eller andra åsikten. Vår trötthet efter den senaste utvidgningen och EU:s institutionella kris får emellertid inte leda till att vi sänder fler motstridiga budskap till Turkiet. Det är på tiden att vårt budskap blir tydligt och överensstämmer med fattade beslut. Vi måste välkomna det nionde reformpaketet som den turkiska regeringen har antagit som något positivt. Om vi emellertid betraktar dess innebörd finner vi att det inte motsvarar EU:s krav. I själva verket är det en källa till oro och farhågor att den turkiska regeringens vice premiärminister Mehmet Ali Sahin i dagstidningen Turkish Daily News har sagt att hans regering inte har för avsikt att tillåta att Halkiseminariet åter öppnas. Jag är rädd att de krav som ställs av den ekumeniska patriarken i Istanbul och de krav som ställs av den grekiska minoriteten på Imbros och Tenedos förblir utan lösning.
Som kommissionsledamot Olli Rehn tidigare sa måste principen [”överenskommelser ska hållas”] respekteras på den internationella rättens område. Detta gäller naturligtvis för Turkiet, men det gäller även för EU. Vi måste konsekvent hålla fast vid vårt stöd för Turkiets strategiska mål om anslutning till EU. Samtidigt måste Turkiet emellertid omedelbart och innan gällande tidsfrist går ut ratificera och tillämpa tilläggsprotokollet.
Vägen till EU kan vara en garanti för stabilitet och utveckling i Turkiet. Turkiet måste emellertid komma över fobier och syndrom från det förflutna, det syndrom som utgörs av Sèvresfördraget. Därför anser jag att en försoning med historien inte får vara en källa till osäkerhet och risker. En sådan försoning är ett tecken på ett lands demokratiska mognad och självtillit. Kraven på att den traumatiska historien med konflikterna med armenierna och grekerna i Pontos ska erkännas bör inte inverka destabiliserande på Turkiets nationella stereotyper.
Vårt specifika ändringsförslag innehåller inga nya krav på Turkiet. Vi är emot att ett erkännande av folkmordet på armenierna och grekerna i Pontos ska vara ett politiskt villkor. 
Marco Cappato (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande och denna debatt är enligt min uppfattning ett tecken på att EU håller på att sluta sig i sig självt. Några ledamöter har åtminstone tillräckligt mod att säga mer öppet att de betraktar EU som ett religiöst enhetligt område, vilket innebär att det politiska EU är dött.
Jag ansåg i stället att drömmen – den inspiration, det skapande och den dröm som finns i ett federalistiskt EU – var just detta att utvidga detta område på grundval av rättssäkerhet och demokrati.
Detta är det storslagna erbjudande som vi bör ge Turkiet, och just vid en tidpunkt då islamisk fundamentalism är på frammarsch över hela världen bör vi hålla fast vid det och låta det komma till praktiskt uttryck i ett betänkande för att påskynda anslutningsprocessen. I så fall kan kritiken, även den skarpaste, bli meningsfull.
I själva verket framförs i detta sammanhang uppenbarligen olika lösningar som inte går ut på Turkiets fullständiga politiska anslutning utan snarare syftar till avtal om ett närmare samarbete, vilket i sig inte har den politiska styrka som en fullständig anslutning skulle innebära.
Om vi följer den linjen – vilket tyvärr även kommissionens ordförande José Manuel Barroso föreslog i sitt uttalande i går – måste vi bära ansvaret inte bara för att skjuta Turkiet åt sidan utan även för att åsidosätta ett politiskt EU. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den ståndpunkt som EU och mitt parti har angett går ut på att stödja ett turkiskt EU-medlemskap. Ingen kan emellertid underskatta de utmaningar som detta innebär vad gäller Turkiets engagemang i EU, med en mycket stor befolkning och det politiska inflytande som landet följaktligen kommer att få genom att ansluta sig till EU, dess relativa fattigdom och därmed fordran på strukturfonderna, liksom dess påtagliga och skilda kulturella och religiösa identitet.
Med tanke på den nuvarande diskussionen om storskalig invandring, och i synnerhet de utmaningar som integreringen av de befintliga muslimska minoriteterna i våra länder utgör, kommer en obegränsat fri rörlighet för turkiska arbetare oundvikligen att bli ett stort bekymmer. Turkiets medlemskap i Islamiska konferensen kommer säkerligen att innebära svårigheter för GUSP. Färska opinionsundersökningar som utförts av tyska Marshallfonden i Turkiet har visat att landet är det mest antiamerikanska och antiisraeliska av EU:s medlemsstater och kandidatländer. Vad som dock enligt min uppfattning är mer oroande är det omfattande turkiska stödet för det teokratiska Iran.
Turkiet måste naturligtvis efterleva de ekonomiska och politiska klausuler och de människorättsklausuler som ingår i Köpenhamnskriterierna innan landet ansluts, och det finns tydliga exempel på en fortsatt diskriminering av kristna minoriteter, däribland grekisk-ortodoxa och syrianer, och fortsatta hinder för yttrandefriheten, såsom artikel 301 i strafflagen, som förbjuder förödmjukande av turkiskheten.
Turkiets misslyckande att acceptera sitt förflutna, bland annat det armeniska folkmordet 1915 och blockaden av Republiken Armenien, är enligt min uppfattning djupt beklagligt. Men icke-erkännandet av Republiken Cypern, där Turkiet kontinuerligt har stationerat trupper sedan invasionen 1974, och misslyckandet att genomföra Ankaraavtalet inom den utvidgade tullunionen så att cypriotiska fartyg tillåts anlända till turkiska hamnar, är för närvarande en viktig fråga för Europeiska unionen. Det stämmer heller inte att det inte längre förekommer tortyr, trots att detta har förbjudits av staten. Det används enligt uppgift fortfarande mot kurdiska rebeller, och Hélène Flautre har berättat om detta. Vi kan därför vara övertygade om att EU:s anslutningsförhandlingar kommer att bli mycket långvariga, och jag för min del stöder Eurlingsbetänkandet till fullo. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Jag vill tacka Camiel Eurlings för betänkandet. Vi i den svenska socialdemokratiska gruppen är för ett turkiskt medlemskap när de kriterier vi haft för alla andra är uppfyllda. Vi skall inte ställa högre krav eller särbehandla Turkiet som några här har uttryckt. Just nu är det EU som är garanten för utvecklingen i Turkiet med uppmuntran, men också krav om bl. a. mänskliga rättigheter. En f.d. Europaparlamentsledamot, numera socialdemokratisk riksdagsledamot i Sverige, har skrivit till Turkiets ambassadör med anledning av att 1 200 barnböcker av svenska barnboksförfattare, använda av svenska skolor och finansierade av Sida och Olof Palme Center, stoppats i turkiska tullen. Detta är obegripligt för mig och därför har jag ställt en fråga till rådet om detta. Jag stödjer demokratiseringen i Turkiet och sådana här problem måste vi lösa. Jag delar de kritiska synpunkter på betänkandet som uttryckts av de övriga talarna från socialistgruppen. Låt oss uppmuntra framstegen och lösa problemen, men stå fast vid att vi i EU vill se Turkiet som medlem när tiden är rätt och det demokratiska underskottet har upphört. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! När kommissionsledamot Olli Rehn talade till utskottet för utrikesfrågor sa han bland annat att drivkraften för reformer har försvunnit, att strafflagen där man föreskriver bestraffning för uttryckande av åsikter har förblivit intakt, att det finns rapporter om inblandning av militären i rättsväsendet, att det finns restriktioner för icke-muslimska religiösa stiftelsers äganderätt och att respekten för de mänskliga rättigheterna har minskat i sydöstra Turkiet. Detta utgör det väsentliga i saken och i Eurlingsbetänkandet.
Vissa grupper vill lägga fram ändringsförslag för att avhjälpa situationen. Hur då? Genom att lägga fram ett stort antal ändringsförslag mot Cypern för att man tror att detta är rätt väg att återställa balansen. Hjälper vi Turkiet om vi uppmuntrar landet att inte förlänga protokollet genom att införa villkorade kopplingar? Hjälper vi Turkiet om vi tar bort den punkt där landet uppmanas att dra tillbaka sina trupper? Kan ni föreställa er vad som skulle hända om Turkiet frivilligt skulle dra tillbaka några trupper från Cypern och hur mycket detta skulle vara till Turkiets fördel? Vad skulle ske om vi tog bort den punkt där Turkiet uppmanas att inte lägga in sitt veto mot medlemskap för Cypern i internationella organisationer osv.? Dessutom hindrar vi de två ledarna i Cypern, som redan har enats om tillvägagångssätt i sökandet efter en lösning, genom att peka på en samtalsgrund som ingen av dem har tagit upp som en förutsättning. Hjälper detta Turkiet? Jag tror inte det.
Slutligen måste vi, när det gäller vår moraliska skyldighet gentemot det armeniska samfundet i Europa, kräva att det armeniska folkmordet erkänns. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Om vi misslyckas med att integrera Turkiet i EU kommer detta att leda till att misstänksamheten mellan väst och den muslimska världen fördjupas, de fundamentalistiska tendenserna förstärks och de domedagsprofetior som förebådar civilisationernas kamp återupplivas. Turkiet måste genomföra de nödvändiga reformerna och inte blunda för sitt eget förflutna på samma sätt som andra europeiska länder har gjort och fortsätter att göra. Europaparlamentet kan emellertid inte ställa upp anslutningskriterier för Turkiet som grundas på historiska och moraliska faktorer om sådana kriterier inte har tillämpats för andra länder som har ansökt om medlemskap i EU.
Vi har ett särskilt politiskt ansvar att bära. Jag vill fästa er uppmärksamhet på de senaste opinionsundersökningarna som genomförts av om uppfattningar hos den europeiska eliten. Enligt dessa undersökningar har Turkiets känslor svalnat för Förenta staterna och Europa men blivit varmare för Iran. Samtidigt återspeglas dessa tendenser inte i den mer kritiska inställning som finns hos Turkiets yngre generation som har den mest positiva inställningen till båda. Låt oss inte slarva bort denna EU-vänliga potential! 
Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag var i Turkiet förra veckan tillsammans med medlemmar i underutskottet för mänskliga rättigheter. Vi var där för att utvärdera framstegen på området för mänskliga rättigheter och effekterna av reformer på ort och ställe. På det hela taget har Camiel Eurlings gjort ett exceptionellt arbete med att framställa ett hårt men rättvist betänkande om Turkiets anslutningsprocess så långt.
Vad gäller Armenienfrågan anser jag att den bör nämnas i betänkandet, men den bör inte presenteras som en ny förutsättning för medlemskap, eftersom vi måste hålla fast vid ursprungskriterierna om vi ska behålla vår trovärdighet.
Jag stöder principen om en turkisk anslutning, men jag inser att det kommer att bli en lång och arbetsam process. Detta betänkande måste sända ett tydligt budskap om att det, även om ett EU-medlemskap är uppnåbart, kommer att krävas ett starkt och fortlöpande engagemang för reform.
De två frågor på området för mänskliga rättigheter som jag kort vill fokusera på är yttrandefriheten och den pågående kurdfrågan, som kräver ett nytt tillvägagångssätt. Vad gäller yttrandefriheten kan journalister och författare, trots reformpaket – och vi är nu på det nionde – inte yttra sig öppet och kritiskt om Turkiet eller landets regeringsmedlemmar. Artikel 301 i strafflagen står kvar, och i enlighet med den kan människor fortfarande bestraffas för ”offentligt förödmjukande av turkiskheten eller myndigheterna”. Det kan leda till fängelsestraff på upp till tre år. Just nu åtalas omkring 60 skribenter för detta brott av riksåklagaren. Trots det omtalade fallet med författaren Elif Shafak som kastades ut ur domstolen förra veckan, kommer pressen fortsätta att tvingas till självcensurering tills artikel 301 tas bort helt.
Vad gäller kurdfrågan pågår fortfarande ett gerillakrig där man brukar terrorism i sydöst – ett kurdiskt område i Turkiet – och detta måste fördömas. PKK:s terrorism och militärens massiva reaktion i den sydöstra delen av landet orsakar stort lidande i regionen och för dess befolkning. Det krävs ett nytt tillvägagångssätt där det används diplomati och politik i stället för vapen. 
Glenis Willmott (PSE ).
   – Herr talman! För ett år sedan välkomnade parlamentsledamöter från Labour varmt inledandet av anslutningsförhandlingarna. Vi ser fram emot det slutliga turkiska medlemskapet i EU.
Vi förstår att parlamentet måste vara tydligt i sina betänkanden i fråga om framstegen nu när den aktiva fasen i förhandlingarna har inletts. Det föreligger allvarliga problem, i synnerhet med att upprätthålla yttrandefriheten. Ytterligare reformer av säkerhetstjänster och rättssystemet och fortsatta framsteg i genomförandet av ny lagstiftning om mänskliga rättigheter är nödvändiga. Vår kritik måste dock alltid vara balanserad, rättvis och ärlig, och vi måste uppmärksamma såväl bedrifter som brister.
Möjligheten till ett EU-medlemskap har redan gjort det möjligt för moderniseringsvänliga och människorättsförsvarare i Turkiet att verka för de nödvändiga förändringarna. Vi måste ge dem vårt helhjärtade stöd. Vi får inte fastställa nya villkor för medlemskap som inte tillämpats på andra potentiella medlemmar, och vi måste även i fortsättningen vara klara över att förhandlingarna handlar om fullvärdigt medlemskap och att detta är vårt enda mål.
En europeisk union med Turkiet som medlemsstat kommer att befästa värden som mångkulturalism och ömsesidig förståelse mellan olika regioner och därmed stärka alla samhällen. 

Ville Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag tacka Camiel Eurlings. Han har gjort ett utmärkt arbete och utarbetat ett betänkande som faktiskt är mycket djärvt, där man på sitt sätt hävdar att utvidgningen sker alldeles för fort. Det finns fortfarande så mycket att göra när det gäller Turkiet att vi inte ens kan börja tänka på dess medlemskap om tio år.
Det gladde mig att läsa i tidningen i morse att Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso har sagt att det var oklokt att fortsätta med utvidgningen innan vi hade behandlat frågan om konstitutionen. Jag håller fullständigt med honom. Vi kan inte driva på för en utvidgning i så stor skala som vore fallet med Turkiet och samtidigt slutföra arbetet med ett fördrag som ligger till grund för en konstitution för Europa. Vi måste lyssna mycket noggrannare på den allmänna opinionen och folkets idéer. När vi drar oss till minnes vad som hände i de franska och nederländska folkomröstningarna inser vi att det vore bättre att ta hänsyn till vad människorna anser om den här frågan.
Vi bör även tänka på hur långt och hur snabbt EU kan utvidgas. Om våra medborgare inte får svar på frågan hur snabbt utvidgningen ska äga rum kommer de inte att kunna lita på det nuvarande EU. Det är synd att kommissionsledamot Olli Rehn har gått härifrån. Jag skulle ha frågat honom hur plan B ser ut om snabba framsteg görs och Turkiet står inför en anslutning till unionen om cirka tio år och man håller en folkomröstning i till exempel Frankrike. Om folket säger nej kommer vi inte att kunna skriva under på ett turkiskt medlemskap. Hur ser planen ut, och hur skulle vi i så fall fortsätta för att inte göra turkarna besvikna och förhindra att hela projektet gick om intet, eftersom det åter oväntat kunde bli NEJ i en folkomröstning? Men kanske får vi svaret på detta längre fram.
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! De anslutningsförhandlingar som har kommit i gång med Turkiet måste fortsätta. Turkiet måste behandlas på samma sätt som vilket land som helst som vi har förhandlat med i det förflutna. Processen att harmonisera de turkiska lagarna och EU:s lagar kommer att hjälpa Turkiet att modernisera och liberalisera sin ekonomi och att komma närmare de grundläggande värderingar som EU bygger på.
Turkiet är ett land som har åtagit sig den otroligt svåra uppgiften att skilja islam från de strukturer genom vilka landet styrs. Detta muslimska lands sekulära natur är värd att främja och är värd vårt särskilda stöd i en värld där en extrem och fanatisk islam allt oftare gör sig gällande. Trots detta måste Turkiet förstå att det inte kan räkna med någon särbehandling. Ankara kan inte vänta sig att unionen ska sänka kravnivån eller urvattna de lagar och krav som bygger på EU:s fördrag.
Jag vill särskilt fästa er uppmärksamhet på frågan om de medborgerliga fri- och rättigheterna. Det är inte tillräckligt att bara ändra lagar och bestämmelser. Inom civilförvaltningen och rättsväsendet måste man ständigt ägna uppmärksamhet åt de medborgerliga rättigheterna, yttrandefriheten och religionsfriheten. Framstegen på detta område kommer att värderas på grundval av kalla fakta. Ankara måste förstå detta och får inte ta illa upp för att vi kommer att ställa frågor, värdera situationen och kontrollera att den kurdiska minoritetens rättigheter respekteras och att de åtnjuter samma rättigheter som alla andra etniska minoriteter inom EU. Bland dessa ingår rätten att kunna ha egna skolor på det kurdiska språket på varje stadium i utbildningssystemet med början på förskolestadiet. En ny antiterroristlagstiftning får inte användas för att begränsa de medborgerliga friheterna och utsätta minoriteter för diskriminering.
EU kommer även att undersöka de friheter som ges till de kristna, som fortfarande inte tillåts återgå till ett seminarium som stängdes för flera år sedan. Om kristna skolor inte får verka fritt kommer det att bli omöjligt för Turkiet att bli medlem i EU. Låt oss slutligen inte glömma – låt vara att vi nu diskuterar Turkiet – att det är lika viktigt för EU att inleda anslutningsförhandlingar med Ukraina i framtiden. 
Werner Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom vi närmar oss slutet på denna debatt vill jag än en gång påminna parlamentet om att Camiel Eurlings har lagt fram ett bra och konstruktivt betänkande, även om man inte har sett det så i Turkiet där man har kritiserat det.
Det är ingen nyhet utan snarare föremål för diskussioner i rådet och parlamentet att resultatet av förhandlingarna är öppet och att de kan – och, enligt min uppfattning, bör – resultera i alternativ till fullt medlemskap. Jag vill uttryckligen bestrida kommissionsledamot Olli Rehns uttalande här i hans öppningsanförande när han sa att han väntar sig att förhandlingarna slutförs och Turkiet ansluts till EU innan detta årtionde är till ända. Detta innebär mindre än fyra år.
Ingen som vill att Turkiet ska bli full medlem påstår att landet kan anslutas i sitt nuvarande tillstånd – det måste genomföra grundläggande förändringar. Turkiet måste erkänna och respektera mänskliga rättigheter, religionsfrihet och minoriteters rättigheter. Det måste lösa den armeniska frågan och aktivt erkänna Cypern. Finns det verkligen någon i Turkiet som tror att Turkiet kan bli medlem i EU så länge man vägrar att erkänna en annan fullvärdig medlem? En initierad person sa nyligen att Cypern kommer att erkännas först när Turkiet blir fullvärdig medlem eller frivilligt avbryter förhandlingarna. Om EU, inklusive kommissionen, går med på detta innebär det att vi förlorar alla våra chanser att hålla samman EU.
När det gäller frågan om religionsfrihet är det anmärkningsvärt att de turkiska myndigheterna – den ställföreträdande partiledaren, den högsta företrädaren för den religiösa auktoriteten, en statstjänsteman – bedömde påvens tal innan han ens hade läst det. Påven Benedictus XVI jämfördes med Hitler och Mussolini – en skandalös händelse som visar och dokumenterar den intolerans och islamism som rör sig i de personers sinnen som vi förhandlar med. Med tanke på den spirande nationalism och kompromisslöshet som Recep Tayyip Erdoğans regering visar hyser jag betydande tvivel huruvida det över huvud taget finns en politisk vilja att avstå någon suveränitet till EU.
Därför är Eurlingsbetänkandet riktigt och nödvändigt. Turkiet bör se våra råd och krav som en möjlighet snarare än som ett hot. 
Paula Lehtomäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I denna ingående och lovvärda debatt har de utmaningar och problem som är förbundna med Turkiets anslutningsförhandlingar tagits upp på ett mycket tydligt sätt. Men även Turkiets oerhört viktiga strategiska roll för EU har klargjorts.
I vår egenskap av ordförandeland kommer vi att främja samtalen om medlemskap i enlighet med de allmänna principerna om utvidgning. Häri ingår en likvärdig behandling av kandidatländerna och deras framsteg, som grundas på deras egna förtjänster. Det förtjänar att sägas än en gång att Europeiska rådet sommaren 2006 bekräftade att det håller fast vid ingångna förpliktelser i samband med utvidgningen, och arbetet fortsätter på den grunden. Turkiet står inför många utmaningar, men naturligtvis utgör samtalen om medlemskap ett stöd för Turkiets fortsatta reformprocess, vilket ligger i allas intresse.
En av nyckelfrågorna är att förmå Turkiet att ratificera och genomföra tilläggsprotokollet till Ankaraavtalet. För närvarande arbetar vi hårt för att finna en lösning som å ena sidan skulle tillåta direkt handel mellan EU och norra Cypern och å andra sidan skulle garantera att Turkiet även öppnade sina hamnar för cypriotiska fartyg.
Samtidigt som anslutningsförhandlingarna äger rum är det också viktigt att finna en allsidig lösning på Cypernfrågan inom FN:s ram.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar er för denna värdiga och dynamiska debatt. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka föredraganden för det arbete han har lagt ned. Det är uppenbarligen ett viktigt bidrag. Det utgör en synnerligen intressant utvärdering som utan tvivel kommer att tjäna som stöd för kommissionens rapport den 8 november. Även om vi inte nödvändigtvis håller med om allt som står i betänkandet anser jag att det är viktigt för parlamentet att ta upp den här frågan och att klargöra vår egen ståndpunkt genom sitt bidrag.
Den debatt som just har ägt rum anser jag verkligen har belyst de frågor som har samband med Turkiets anslutningsprocess som började för nästan ett år sedan. Kommissionen kommer naturligtvis att ta hänsyn till denna debatt när den lägger fram sin egen rapport den 8 november. Denna rapport kommer, som alltid, att vara grundlig, objektiv och kompromisslös. Den kommer att grunda sig på ett brett spektrum av informationskällor, däribland både officiella uppgifter från regeringen och analyser av turkiska och andra icke-statliga organisationer och även från stora internationella institutioner. Den kommer även att ta hänsyn till de betänkanden som har utarbetats av utskotten i parlamentet, såväl som Bozkurtbetänkandet.
Med all tillbörlig respekt, Jacques Toubon, vill jag lugna er. Detta kommer inte att bli någon saga. För övrigt har kommissionen inte för vana att göra det som ni plötsligt anklagar den för. Och det är verkligen inte dess mål att lägga fram en rapport som är ensidig och oskarp eller ofullständig, inte ens om detta skulle tillfredsställa er.
Det är därför viktigt att alltid komma ihåg de frågor som tillhör detta projekt. Det beslut som fattades den 3 oktober 2005 speglar förvisso vår önskan att fullgöra våra åtaganden, men det vittnar även om ett mäktigt ömsesidigt intresse. Jag hörde nyss någon säga här i kammaren att Turkiet har mer att vinna på detta än EU. Jag är inte alls säker på det. Jag anser att det är uppenbart att Turkiet behöver EU för att fortsätta att bli en modern och demokratisk stat och få stöd för utvecklingen av landets ekonomi, men jag anser att EU också behöver Turkiet vid sin sida som ett fokus för fred, stabilitet, demokrati och välstånd.
Aktuella händelser är, som någon sa, tillräckligt för att dagligen visa det strategiska värdet i denna övning. Vare sig vi talar om Iran, Irak, Mellanöstern i allmänhet, dialogen mellan civilisationerna eller energikrisen tycks Turkiet alltid vara ett nyckelland, en viktig tillgång för Europa. Detta befriar naturligtvis inte på något sätt Turkiet från de förpliktelser som varje kandidatland måste fullgöra; det kommer EU att se till. Men EU kommer inte att uppträda som en despotisk lärare som ger sina lektioner.
Låt oss komma ihåg att det var Turkiet som framställde sig som kandidat, som tog det steget. Turkiet gick alltså med på att möta de svårigheter som en integrering med Europa innebär, eftersom man i den såg nyckeln till sin egen och sitt folks framtid. För den sakens skull måste Turkiet nu med kraft hålla fast vid att fortsätta och stärka den reformprocess som landet självt så oförskräckt har inlett. Vi kommer för vår del naturligtvis att fortsätta att uppmuntra landet att fortsätta på den inslagna vägen, och det kommer vi inte att upphöra med. Turkiet strävar efter att ansluta sig till EU. Jag anser att vi ska ge landet sin chans, en chans som måste vara rättvis och utgå från tydliga och öppna regler som har fastställts från början och inte heller kommer att ändras efter dagsläget.
Jag har något som jag vill tillägga. Jag har ofta en känsla, och detta gäller inte bara här i parlamentet, av att det när vi debatterar denna fråga är som om vi skulle utvärdera Turkiet för anslutning i dag, när denna i själva verket kommer att äga rum längre fram. Det är självklart att Turkiet inte kommer att anslutas i morgon och att processen fortfarande lär komma att ta sin tid. Detta är därför bara en provisorisk utvärdering. Bedömningar görs med hänsyn till framsteg och landvinningar – vilka ibland tar alltför lång tid – och även till bakslag. Det är helt uppenbart att detta är en process under utveckling. Det är därför mycket orättvist att ta en ögonblicksbild vid ett enstaka tillfälle och bara fokusera på den. Anslutningen går inte till på det sättet. Jag kan tillägga att detta inte motsvarar någon utvidgningsprocess som vi känner den i det förflutna. Varför skulle då Turkiet behandlas på något annat sätt?
Nu kommer jag, innan jag slutar om 20 sekunder, till frågan om Armenien. Jag vill i vilket fall som helst påpeka – och jag är mycket medveten på denna punkt, och det är EU också, eftersom vår plikt att minnas tillhör våra nedärvda värderingar – att denna fråga inte är och aldrig har varit ett villkor från EU:s sida för att inleda förhandlingar eller för en anslutning som sådan, varken när det gäller Turkiet eller något annat kandidatland. Att införa detta villkor i dag skulle innebära en förflyttning av målet som i Turkiet mycket påtagligt skulle uppfattas som ett knep av EU att införa nya villkor i syfte att till varje pris hindra Turkiets anslutning till EU.
Det är å andra sidan mycket viktigt att försäkra sig om att yttrandefriheten, även när det gäller känsliga frågor med anknytning till Turkiets förflutna, respekteras till fullo i landet. Erfarenheterna från våra egna länder visar att debatten om det förgångna, hur deprimerande den än må vara, alltid uppstår som resultatet av en medvetenhet inom våra samhällen och sällan eller aldrig som resultatet av en order eller ett diktat utifrån. Hela denna debatt är knuten till principen om försoning, som är en av de främsta drivkrafterna i det europeiska projektet.
Kommissionen har alltid varit tydlig i den frågan. Turkiets förbindelser med Armenien måste förbättras, först genom upprättande av diplomatiska förbindelser och ett öppnande av gränsen mellan länderna, som för närvarande är stängd. Turkiets möjlighet att ansluta sig till EU måste leda till en förbättring av de bilaterala förbindelserna och till försoning, även med tanke på det förflutna. Vi förväntar oss naturligtvis att Turkiet ska behandla denna fråga som en integrerad del av en fri och öppen offentlig debatt där det måste vara möjligt att utbyta alla olika synpunkter.
Herr talman, mina damer och herrar! Detta är kommissionens svar och mina intryck efter att ha följt denna synnerligen intressanta debatt. Jag kommer naturligtvis att rapportera vidare till Olli Rehn som är mer bekant med dessa frågor än jag. Hys inga som helst tvivel på att ert bidrag till rapporten den 8 november kommer att vara välkommet.
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag ville bara protestera mot att kommissionsledamot Olli Rehn inte deltar i denna viktiga debatt. Det skäl han har anfört tycker jag inte är acceptabelt. Jag tycker heller inte att det är rättvist mot parlamentet. Han skulle ha kunnat bemöta alla synpunkter som har framförts om Eurlingsbetänkandet. 
Talmannen.
   – Jag kan meddela att Olli Rehn hade andra åtaganden och därför inte kunde delta i detta sammanträde. Herr Michel! Ordet är ert. 
Louis Michel,
   . – Herr talman! Jag vill påminna Philip Claeys om att kommissionsledamot Olli Rehn redan i detalj har redogjort för varför han inte kunde stanna. Även om detta är olyckligt för debatten har jag försökt ersätta honom och förtydliga argumenten och svara på frågor. Jag kommer givetvis att rapportera till Olli Rehn, och jag är övertygad om att han kommer att komma hit och svara på dessa frågor själv under kommande sammanträden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0429/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen. 
Talmannen.
Kan kommissionen, med tanke på EU:s system för handel med utsläppsrätter under perioden 2008–2012, kommentera det faktum att tidsfristen den 30 juni 2006, inom vilken alla medlemsstater skulle anmäla sina nationella fördelningsplaner och inom vilken kommissionen skulle lägga fram en rapport om planerna, har löpt ut utan att dessa krav har uppfyllts? Mindre än hälften av alla medlemsstater har lämnat in sina nationella fördelningsplaner. Hur avser kommissionen att gå till väga för att säkra att den andra perioden i systemet för handel med utsläppsrätter kan inledas 2008? 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Hittills i går har 13 medlemsstater officiellt anmält sina nationella fördelningsplaner till kommissionen. Med andra ord återstår ungefär hälften av planerna, men det är viktigt att understryka att de anmälda planerna i sig redan motsvarar över 60 procent av de utsläppsrättigheter som kommissionen har godkänt för den första handelsperioden. Följande medlemsstater har anmält sina planer: Belgien, Frankrike, Tyskland, Grekland, Estland, Irland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Polen, Slovakien, Sverige och Storbritannien. Övriga medlemsstater måste givetvis också anmäla sina planer.
Flertalet av dessa planer är redan – i utkastform – ute på remiss i olika medlemsstater, bland annat i Österrike, Cypern, Finland, Italien, Nederländerna, Portugal och Spanien. Flera av dessa medlemsstater har redan gjort stora framsteg i sina remissförfaranden och förväntas anmäla planerna till kommissionen inom några veckor. Kommissionen fäster stor vikt vid att återstående medlemsstater snarast möjligt lämnar in sina planer för den andra perioden. Skrivelser har redan skickats ut för att påminna medlemsstaterna om deras skyldigheter. Om ytterligare förseningar inträffar kommer kommissionen att undersöka alternativet att inleda överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som är sena, i enlighet med artikel 226 i fördraget. Mot bakgrund de uppgifter som kommissionen har räknar den med att de sista medlemsstaterna ska ha anmält sina planer i slutet av 2006.
Kommissionen har redan börjat utvärdera de nationella fördelningsplaner som anmälts och planerar att fatta beslut om dem under hösten, med andra ord före utgången av den tidsfrist på tre månader från planernas färdigställande som fastställs i direktivet om handel med utsläppsrätter. Kommissionen kan därigenom fatta beslut om huvuddelen av marknaden för utsläppsrätter före jul och slutföra utvärderingen senast våren 2007. Detta kommer att garantera en smidig och tidsmässigt lämplig start på den andra perioden i EU:s handelsmekanism i alla medlemsstater 2008.
Kommissionen kan givetvis inte uttala sig om pågående utvärderingar, men kommer att använda alla politiska och rättsliga medel som den har för att se till att alla planer överensstämmer med Kyotoåtagandena och bekräftade uppgifter om utsläpp för 2005, för att garantera företagen likvärdiga konkurrensvillkor. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Meningen med nationella fördelningsplaner är att säkerställa att EU:s system för handel med utsläppsrätter leder till bästa möjliga fördelar för klimatet. Bristen på öppenhet i de flesta medlemsstaters förfarande för fastställande av den första perioden i systemet har lett till legitima frågor om och bekymmer i fråga om uppgifternas giltighet inom den första uppsättningen planer.
Under det första året, 2005, låg de faktiska utsläppen av koldioxid från 21 länder 44 miljoner ton under den tillåtna mängd koldioxidutsläpp som tilldelats dessa 21 länder. Detta ledde till att man inte lade någon som helst betoning på att minska utsläppen och till en mycket instabil marknad för kolkrediter. Kommer ni att yrka på att de källor för information och uppgifter som används för att fastställa målsättningarna för den andra perioden i systemet för handel med utsläppsrätter ska vara allmänt tillgängliga, för att oberoende bekräftelse ska möjliggöras och för att garantera maximala fördelar för klimatet och rättvis konkurrens över hela den inre marknaden? 
Stavros Dimas,
   . – Kriterierna för förberedelser av de nationella fördelningsplanerna för den andra handelsperioden beskrivs i direktivet. Det finns 12 kriterier. Två av dessa är av mycket stor betydelse. Det första handlar om ifall medlemsstaterna är på rätt väg för att uppnå den eftersträvade minskningen och hur fördelningarna i systemet för handel med utsläppsrätter, tillsammans med andra åtgärder, kommer att bidra till att uppnå detta mål. Det andra handlar om de allmänt kända uppgifter som finns tillgängliga om utsläppen. Inför den andra handelsperioden har vi fördelen att känna till den faktiska mängden utsläpp under 2005, vilken angavs tidigare. Dessa två kriterier kommer alltså att vara mycket viktiga för att med hjälp av de nationella fördelningsplanerna uppnå den ringa tillgång som behövs på marknaden för att företag och anläggningar ska uppmuntras att investera rätt och minska utsläppen av koldioxid. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Kan kommissionsledamoten kommentera värdet av och logiken i en politik som tvingar medlemsstater att radikalt minska utsläpp, vilket leder till ökade energipriser i EU och minskad tillverkningsproduktion, samtidigt som vi främjar handel med och produktion i Kina, världens största förorenare, utan några genomförbara krav på att de ska minska utsläppen? Jag motsätter mig inte handel med Kina, men jag motsätter mig att vi inte kräver att de ska minska utsläppen.
I själva verket handlar vi inte riktigt med arbeten och utsläpp …
Stavros Dimas,
   . – När det gäller våra planer för perioden efter 2012 anser vi att det är mycket viktigt att vi får med oss alla länder som släpper ut stora mängder koldioxid och andra växthusgaser.
Ni har alldeles rätt i att Kina är ett av dessa länder, men ni glömmer att det land som släpper ut störst mängder är Förenta staterna, som står för omkring 25 procent av utsläppen av växthusgaser i världen. Kina kommer på andra plats, med omkring 14 procent, tillsammans med Europeiska unionen, men för att få den jämvikt som behövs i fråga om varje lands bidrag till kampen mot klimatförändringar måste vi beakta vad som har fastställts av konferensen, dvs. att varje land bör bidra på ett gemensamt men differentierat sätt. Detta innebär att länder som Kina, Indien och andra länder som utvecklas snabbt och som historiskt sett har bidragit i mindre grad till skapandet av växthuseffekten och bara har en bråkdel av de utvecklade ländernas inkomst per capita måste bidra på ett annat sätt, efter sina resurser och möjligheter, utan att den ekonomiska utvecklingen hindras och utan att det uppstår illojal konkurrens med andra länder. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Till följd av handeln med utsläppsrätter har elpriset generellt stigit i Europa. Elpriset har även stigit oberoende av detta, vilket innebär att priset på el från kärnkraft och vattenkraft har stigit, med storvinster för producenterna som följd.
I de nordiska länderna finns gemensamma elmarknader, och priset på utsläppsrätter har lagts direkt på elkostnaden på den nordiska elbörsen. Priset har också lagts på kostnaden för el från kärnkraft och vattenkraft, vilket har genererat storvinster för producenterna inom dessa sektorer. Har kommissionen, efter att fördelningen omorganiserats, för avsikt att göra något åt producenternas storvinster från handeln med utsläppsrätter? 
Stavros Dimas,
   . – Ni har rätt. Det finns en hel del elföretag som får oväntade vinstökningar för att de har inkluderat kostnaden för kostnadsfri tilldelning i elpriserna. Därför förekommer det oväntade vinstökningar i Europa.
Det finns två sätt att bekämpa detta på. Ett är att auktionera ut en del av utsläppsrätterna i stället för att fördela dem kostnadsfritt. Detta är en möjlighet för den andra handelsperioden. Länderna kan auktionera ut ca 10 procent av utsläppsrätterna, och intäkterna skulle kunna användas endera till att exempelvis främja nyskapande eller till att minska skattebördan för arbete, eller till andra syften. Det andra sättet är att avreglera marknaden för gas och elkraft i Europeiska unionen. 
Talmannen.
Europeiska unionen förbereder sig på utvidgningen av Schengenområdet. Enligt vissa källor kommer det emellertid inte att vara möjligt att avskaffa gränskontrollerna år 2007 på grund av tekniska problem i samband med den centrala databasen för skyddet av de yttre gränserna.
Kan kommissionen uppge hur förberedelserna för utvidgningen av Schengenområdet sker? När kan denna utvidgning verkligen äga rum? Hur förberedda är kandidatländerna på att uppfylla kraven i samband med Schengenområdet? 
Franco Frattini
   , . – Först och främst är SIS II av yttersta vikt, eftersom det är en av förutsättningarna, om inte den enda, för utvidgningen av Schengenområdet, som är ett sant europeiskt område för den fria rörligheten för personer.
För det andra är utvidgningen av Schengenområdet en politisk prioritering av avgörande betydelse för Europeiska unionen, och det kommer den fortsätta att vara. Jag kan garantera kommissionens odelade engagemang och mitt personliga engagemang för att nå detta mål så snart som möjligt.
Det har uppstått några tekniska problem under denna första fas av det tekniska genomförandet av detta mycket komplexa system som, vilket ni vet, kommer att ansluta den centrala delen här i Strasbourg till alla medlemsstaters nationella system. Problemen och förseningarna beror på en rättstvist. Det har förekommit tekniska problem under arbetet med anläggningen i Strasbourg, men dessa problem har nu lösts helt i nära samarbete med de franska myndigheterna. En stor majoritet av medlemsstaterna har begärt åtminstone tre månaders extra tid för test av anslutningen mellan det centrala systemet och de nationella systemen.
För det fjärde har det ännu inte nåtts någon överenskommelse om rättslig grund. Vi arbetar mycket hårt med detta. För några dagar sedan ägde ett mycket givande trepartsmöte rum i syfte att säkra en överenskommelse mellan föredraganden, rådets ordförandeskap och mig själv.
Genomförandet av nationella projekt har försenats i alla medlemsstater som har ansökt om att få ansluta sig till Schengenområdet, utom en. Alla experter i alla medlemsstater, inklusive de nya, har varit och är helt på det klara med den nuvarande situationen. Det är anledningen till att nationella experter har föreslagit en ny tidsplan för genomförandet av SIS II.
Nästa vecka kommer rådet (inrikes frågor) förmodligen att godkänna en ny tidsplan för SIS II. Man kommer att godkänna ett förslag till en ny tidsplan som kommer att vara tydlig, pragmatisk och realistisk, och man kommer också att besluta om inrättandet av en arbetsgrupp bestående av nationella experter från medlemsstaterna som fortlöpande ska övervaka det nationella genomförandet av nationella system.
Därefter kommer det att finnas en konkret möjlighet att diskutera en realistisk tidsplan. Å ena sidan är det verkligen ett politiskt åtagande, men å andra sidan är det otroligt komplext ur teknisk synvinkel. Förseningen har inte uppstått till följd av politiska problem utan till följd av tekniska problem, och alla medlemsstater har uppmärksammats på dem av sina nationella experter som samarbetar i tekniska kommittén. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack för ert svar. När ministrarna för rättsliga och inrikes frågor diskuterade Schengen förra veckan i Tammerfors höjdes röster om att detta fortfarande är en politisk fråga och att alla länder inte kommer att ansluta sig till det nya systemet samtidigt, utan snarare när de är redo. De gamla medlemsstaterna kommer att ansluta sig först, och därefter de nya medlemsstaterna. Jag vill be er bekräfta detta, eller helst förneka det, vilket förstås vore att föredra. Vi förväntar oss ett snabbt svar om en realistisk plan och ett realistiskt datum för utvecklingen. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Mitt svar är absolut ja: genomförandet av SIS II är en av förutsättningarna för att ena och utvidga Schengenområdet.
Jag räknar med att den tidsplan som ministerrådet ska godkänna nästa vecka kommer att innehålla exakta datum för när de nya medlemsstaterna ska anslutas till Schengen.
Som nämndes tidigare finns det ett andra krav, nämligen att alla de nya medlemsstaterna måste vara i stånd att anpassa sina nationella säkerhets- och gränskontrollåtgärder, i enlighet med själva Schengenavtalet. Om dessa två villkor uppfylls kommer det datum som ministerrådet fastställer att vara ett fast datum för anslutning till Schengen. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först rikta ett varmt tack till kommissionsledamoten för hans engagemang för Schengens genomförande.
Jag har två frågor. Det har förts diskussioner om att ”Schengen plus” skulle kunna genomföras före Schengen II, under en övergångsperiod. Är ”Schengen plus” ett nödvändigt krav för att genomföra Schengen II? Jag tänker på Slovenien, som uppenbarligen redan har genomfört Schengen II.
Min andra fråga är följande: Vilken ytterligare samkörning av register planeras i Schengen II? 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Möjligheten med en tillfällig lösning, det vill säga Schengen I+, fördes fram av en av delegationerna. Jag anser att denna lösning förtjänar att övervägas närmare, så länge den ger oss samma mervärde som Schengen II absolut skulle göra.
Jag vill påminna parlamentsledamoten om att kommissionen själv föreslog detta för över ett år sedan. Varför skulle man alltså inte försöka hitta en tillfällig lösning mellan Schengen I och Schengen II? En sådan lösning skulle benämnas Schengen I+.
Då tillbakavisade en bred majoritet av medlemsstaterna en sådan tillfällig lösning med hänvisning till att den inte skulle bli tillräckligt säker, som Schengen II skulle vara. Som ni vet har nu den portugisiska delegationen tagit upp detta förslag på nytt. Vi ska göra en ny bedömning, men allt hänger på vilket mervärde denna lösning ger.
Nästa fråga är vad detta mervärde består i? Schengen II kommer att ha direkt uppkoppling i realtid via en central del i Strasbourg, en andra del i Salzburg samt de nationella systemen, som kommer att ha uppkoppling med direkt informationsutbyte på mycket kortare tid och med väsentligt säkrare skydd av personuppgifter än vad som är fallet i dag.
Det är framför allt därför jag anser att Schengen II är det mest avancerade förslag som lagts fram hittills. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag vill ställa en fråga om säkerheten. Jag är övertygad om att kommissionen är väldigt intresserad av Schengengränsernas säkerhet och pålitlighet, men som ni vet har de nya länderna investerat miljontals euro i skapandet av detta informationssystem, och med uppskjutandet av deras inträde i Schengensystemet finns det oro för att dessa system ska vara föråldrade och inte uppfylla de nya kraven. 
Franco Frattini
   , . – Detta är en mycket viktig fråga. Det var många kolleger och ministrar som tog upp just detta i Tammerfors. Mitt svar var, och jag upprepar det här, att jag är medveten om förseningens följder och eventuella extra kostnader. Det är därför jag har lovat alla ministrar att mycket noggrant undersöka möjligheten att åtminstone delvis beakta den extra kostnad som det innebär att skjuta upp det konkreta genomförandet av SIS II. Jag kan exempelvis ta hänsyn till IT-skalsystemet. Jag har redan bordlagt möjligheten att spendera pengar till slutet av 2007. Varför överväger vi inte en ytterligare bordläggning, eller försöker uppbringa ytterligare stöd för denna extra kostnad? Jag kan inte delta i exempelvis finansieringen av löner till folk inom polisen, men jag ska allvarligt överväga skyddsinfrastrukturen. 
Talmannen.
   – Jag vill påpeka att utvidgningen av Schengenområdet kommer att debatteras under vårt plenarsammanträde i oktober. Då får vi tillfälle att återkomma till denna fråga i närvaro av Franco Frattini.
Har kommissionen, mot bakgrunden av EG-domstolens dom den 18 juli 2006 (mål C-119/04), för avsikt att söka ändring i domen på de grunder att viktig information om den verkliga arbetssituationen för lektorer i främmande språk i Italien inte gjordes tillgänglig för EG-domstolen? 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, ärade parlamentsledamöter! I EG-domstolens dom av den 18 juni 2006 i mål C-119/04 fastställs att Republiken Italien inte vidtagit alla de åtgärder som krävs för att följa domen av den 26 juni 2001 i mål C-212/99, kommissionen mot Italien, och därigenom underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 228 i EG-fördraget, genom att Italien vid utgången av fristen i det motiverade yttrandet inte säkerställt erkännandet av de rättigheter som förvärvats av före detta lektorer, numera språkmedarbetare och språkexperter, trots att ett sådant erkännande tillförsäkrats samtliga nationella arbetstagare. EG-domstolen fann dock att det inte fanns skäl för det vite som kommissionen yrkat på. Efter att ha granskat händelserna i fråga hade domstolen inte tillräckliga uppgifter för att kunna fastställa att de italienska myndigheterna underlåtit att uppfylla sina skyldigheter. Kommissionen vill uppmärksamma parlamentsledamoten på att EG-domstolen även påpekade att enligt lagdekret nr 2/2004, som inte utesluter rekonstruering av karriärer för före detta lektorer i främmande språk med förbättrade villkor, kan de berörda universiteten rekonstruera lektorernas karriärer retroaktivt. EG-domstolen påpekade dock att det fortfarande måste fastställas huruvida de åtgärder, som antagits efter det lagenliga godkännandet av bestämmelsen, faktiskt tillämpades. Kommissionen håller för närvarande på att analysera domens innehåll och konsekvenser samt hur man bäst bör gå vidare. En av de viktigaste frågor som måste lösas är huruvida de rättigheter som förvärvats har erkänts och förnyats fullt ut, däribland utbetalning av retroaktiv lön till de personer som har rätt till detta, såsom de italienska myndigheterna har uppgett. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Håller inte kommissionsledamoten med om att det är upprörande att EG-domstolen avstod från att bötfälla de italienska myndigheterna mot bakgrund av att närmare 20 år nu har gått sedan kommissionen först fick kännedom om fallet, att domstolen varje gång som beslut har fattats i ärendet har dömt till Italiens nackdel och att, om jag är rätt underrättad, La Sapienza-universitetet ännu i dag inte har uppfyllt de fastställda kriterierna?
Håller han inte också med om att det är anmärkningsvärt att domstolen kan hävda att kommissionens bevis inte räckte för att rådet skulle fatta beslut om vitesföreläggande?
Kommer kommissionsledamoten att redan nu se till att domstolens beslut omprövas och att de italienska myndigheterna åläggs att … 
Vladimír Špidla,
   . – Herr De Rossa! I kommissionens diskussioner om detta mål har den hållit fast vid den ståndpunkt som framfördes inför domstolen och som domstolen beslutat om. I det avseendet är vi både formellt och faktiskt involverade i detta mål. Kommissionen har därför ansvar för att lösa denna fråga och undersöka huruvida domen har följts fullt ut, om den har lett till att retroaktiv lön utbetalats och om karriärer har rekonstruerats. Detta är vår uppgift, och det är i denna riktning vi går. Vilket resultat de föreslagna åtgärderna får återstår att se. Jag anser att kärnpunkten är att EU:s och Europeiska gemenskapens regelverk måste följas, och det är alltid så kommissionen arbetar. Kommissionen har varit väldig tydlig med sin ståndpunkt i denna fråga under förhandlingarna. 
Glyn Ford (PSE ).
   – Det gläder mig att ni kommer att övervaka att domslutet tillämpas korrekt. Det är nu säkert 21 år sedan som ärendet togs upp av Hugh McMahon, en av mina tidigare kolleger, och av Proinsias De Rossa. Vi kanske kunde ställa till med ett födelsedagskalas för frågan på 21-årsdagen när den uppnår myndig ålder, eftersom handläggningen verkar ta så oerhört lång tid. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr Ford! Under denna förvirrande process har kommissionen konsekvent vidhållit att kravet på att resultat ska nås baseras på 2001 års dom som omfattar faktiska löneutbetalningar och socialförsäkringsavgifter som de före detta lektorerna har rätt till. Det kriterium som tillämpades i bestämmelsen enligt lagdekret nr 2/2004 om rekonstruering av lärares karriärer har också ifrågasatts. Vid den aktuella tidpunkten beslutade eller fastställde domstolen givetvis att den inte hade rimliga skäl att finna att domen inte hade följts fullt ut. Domstolen beaktade att de italienska universiteten hade meddelat att utbetalningarna, åtminstone en del av dem, hade gjorts. Domstolen beaktade inte aspekten att dessa uppgifter kom från universiteten, inte lektorerna.
Mina damer och herrar! I detta läge är domstolens beslut slutgiltigt, och kommissionen måste nu undersöka relevanta fakta och besluta vilka åtgärder som ska vidtas. Det återstår att se om nästa steg är att återuppta förfarandet eller om andra åtgärder ska vidtas. Jag kan bara försäkra er om att den tid som förfarandet har tagit framstår som extremt lång i mina ögon, och jag anser att en av hörnstenarna och en av de allra viktigaste aspekterna i rättssäkerheten är att det alltid blir en uppgörelse till slut inom rimlig tid. Det betyder inte att det sker direkt, eftersom vissa fall är komplicerade, men inom en tidsram som kan anses rimlig. 

Talmannen.
I sitt förslag till budget för 2007 föreslår rådet betydande inbesparingar av de administrativa utgifterna. Sparåtgärderna skulle genomföras genom att man drar in tjänster vid kommissionen. Hur skulle antalet tjänstemän vid kommissionen respektive anställda vid de decentraliserade organen utvecklas under de närmaste åren efter sådana nedskärningar? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Er fråga är av stor vikt för kommissionen och EU:s samtliga institutioner. Rådets förslag består av två delar, där den ena har omedelbar anknytning till 2007 års budget och den andra direkt rör sjuårsperioden 2007–2013. Jag vill redogöra för konsekvenserna av er fråga för båda delarna i det förslag som vi fick från rådet.
Till att börja med har rådet när det gäller budgeten för 2007 skurit ned anslagen med 56 miljoner euro. Detta innebär att kommissionen inte ens skulle kunna behålla den nuvarande personalstyrkan, medan rådet har sagt ja till 801 nya tjänster för nya medlemsstater i samband med utvidgningen. Rådet vägrade emellertid att bevilja motsvarande anslag för löner till innehavarna av dessa tjänster. Det skulle omöjliggöra rekrytering från såväl nya som gamla medlemsstater. Kommissionen kommer heller inte att kunna ersätta den personal som går i pension under 2007. Detta innebär att den faktiska personalstyrkan kommer att minska med cirka 420 personer. Förslaget för 2007 innebär att ingen nyrekrytering kommer att ske över huvud taget.
Frågan gällde också de decentraliserade organen. Rådet föreslog även att anslagen till de decentraliserade organen skulle minskas med cirka 29 miljoner euro för 2007.
Den andra delen av förslaget innebär att antalet tjänster minskas under sjuårsperioden. Rådets förslag är uppdelat i två delar. För det första skulle varannan ledig tjänst försvinna från tjänsteförteckningen inom samtliga institutioner. Jag har hört ryktas att förslaget berör samtliga tre institutioner – parlamentet, rådet och kommissionen. För det andra skulle kommissionen behöva dra in ytterligare 500 tjänster som rådet motiverat med koncentrationen av program och nya förvaltningsstrategier. För kommissionens del kan detta innebära att upp till 2 000 tjänster försvinner under sjuårsperioden. För övriga institutioner, exempelvis rådet och parlamentet, handlar det om cirka 200 tjänster.
I början av september undertecknade jag på begäran av Europaparlamentets budgetutskott det arbetsdokument som innehåller en detaljerad redogörelse för samtliga tekniska förklaringar och ekonomiska beräkningar i anslutning till förslaget. Om ni vill kan ni i dag få del av hela paketet för kännedom och på så sätt närmare sätta er in i frågan.
Detta kommer enbart för kommissionens del att innebära att närmare 2 000 tjänster, vilket motsvarar fyra generaldirektorat, försvinner. Det motsvarar också ungefär hälften av de tjänster som under de senaste åren inrättats inför utvidgningen. Det tas ingen som helst hänsyn till att kommissionen redan 2002 inledde såväl ett administrativt reformarbete i sina egna lokaler som det reformarbete som fortfarande pågår. Ingen hänsyn tas heller i förslaget till att EU:s institutioner inte kan likställas med nationella regeringar och att de speciella uppgifter som utförs av parlamentet och rådet är av ett annat slag. Kommissionen är exempelvis ett offentligt organ och som sådant billigast i världen. För samtliga tre institutioner – rådet, parlamentet och kommissionen – tas endast cirka 5 procent av budgeten i anspråk för administrativa utgifter, medan dessa utgifter i de flesta medlemsstater uppgår till fyra eller fem gånger mer.
Vi kan inte gå med på detta, eftersom förslaget innebär att ingen hänsyn tas till den geografiska balansen. Vi måste rätta oss efter rådets krav. I förslaget tas ingen hänsyn till den språkliga mångfalden, vilket vi också måste acceptera. Inget av detta beaktas.
Avslutningsvis bedömde vi detta som ett försök att återuppta diskussionen om det interinstitutionella avtal som vi undertecknade för endast fyra månader sedan. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Tack för ett mycket utförligt svar. Jag vill passa på att säga att kommissionen, efter det att frågan lades fram, även har lämnat skriftligt material i ärendet till budgetutskottets ledamöter för att försöka sprida ljus över frågan.
Jag vill ställa en följdfråga. Kan kommissionen obehindrat omplacera personal mellan de olika administrativa huvudavdelningarna när den så önskar, utan att ett separat budgetbeslut behöver fattas av rådets och parlamentets budgetmyndigheter? Kan kommissionen obehindrat flytta poster mellan de olika generaldirektoraten? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Vi företar omplaceringar varje år – vi omplacerar årligen närmare 400 personer internt. Nu talar vi emellertid om tjänster utan planerad lönekostnadstäckning. Inside ingår i vårt så kallade produktivitetsökningsprogram som infördes 2002 som en del av reformen. Om prioriteringarna ändras företar vi interna omplaceringar – detta sker normalt varje år. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru kommissionsledamot! Vilka åtgärder planeras för att ta vederbörlig hänsyn till de nya EU-medlemsstaterna när kommissionens tjänster fördelas och för att de administrativa kostnaderna för detta inte ska öka? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Det stämmer att parlamentet och rådet 2003 kom överens om att under fyraårsperioden 2004–2008 inrätta 3 400 nya tjänster inför utvidgningen. Vi har varje år fått dessa tjänster samt medel för löner. Vi har i år återigen av rådet erbjudits 801 tjänster, denna gång utan tillägg för löner. Vi är inga trollkarlar, och vi kan inte trolla fram pengar för 800 tjänster ur tomma intet. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag hoppas att jag i anslutning till denna fråga om kommissionens administration får ta upp ytterligare en fråga rörande ett ärende som jag upprepade gånger blivit kontaktad om de senaste åren.
Kommissionens administrativa förfaranden är tyvärr fortfarande bristfälliga på så vis att utbetalningarna till forskningsprojekt försenas. Det gäller framför allt när en forskare kommer till Bryssel på inbjudan av exempelvis kommissionen för att bedöma forskningsprojekt. Forskaren betalar sina rese- och hotellkostnader, utför sitt uppdrag och kan därefter behöva vänta flera månader på att kommissionen ska ersätta dem för deras utlägg och arbete. I dag fick jag veta att detta ibland har tagit fem månader.
Dalia Grybauskaitė,
   . – Det berör framför allt budgetförordningen och de finansiella genomförandebestämmelserna. Kommissionen har utarbetat de förenklingsförfaranden som godkändes i maj. Det nya lagstiftningspaketet ligger hos rådet och hos Ingeborg Grässle i budgetutskottet, som är föredragande i frågan. Hon kan intyga att vi antog cirka 80 procent av parlamentets förslag. Det är ett mycket bra paket, men nu hänger mycket på om det finländska ordförandeskapet kommer att godkänna det och hur förhandlingarna mellan rådet och parlamentet avlöper, men det är fortfarande rådets sak att fatta beslut. Jag hoppas alltså mycket på ytterligare förenklingar från och med 2007, framför allt när det gäller betalningsförfarandena för projekt av detta slag. Men detta är en annan fråga. 
Talmannen.
Varför försöker kommissionen att göra budgetjusteringarna innan Europeiska revisionsrättens rapport om moderniseringen av redovisningssystemet offentliggörs den 23 oktober 2006?
Hur många konton som omfattas av avsnitt 1.3.1 i det preliminära förslaget till ändringsbudget nr 5 till 2006 års allmänna budget finns också med på den förteckning över kommissionens hittills okända egna affärskonton som kommissionen presenterade den 2 juni 2006 (S-46, komplement till frågorna E-4819/05 och H-0212/06) som svar på en skriftlig parlamentsfråga? Hur stort belopp rör det sig om sammanlagt på de minst 377 okända kontona? Hur många konton och vilka belopp rör det sig om under rubrikerna ”Banker som har gått i konkurs”, ”Kassadifferenser” och ”Eftersläpningar” i ändringsbudgeten nr 5? Hur uppstod kassadifferenserna och var detta en följd av att det öppnats konton utanför budgeten? Vad är ”eftersläpningar” och vad beror de på? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Frågan innehåller sju delfrågor, och jag vill vara så exakt och teknisk som möjligt, eftersom frågorna ur bokföringssynpunkt var mycket specifika och exakta.
Frågan rör i första hand personalbudgeten, där vi ber att få införa en budgetpost som skulle innebära att kommissionen ges möjlighet att i förekommande fall göra avskrivningar för poster i avräkningskonton och för förluster som oundvikligen uppstår i en administrativ chefs tillgångar på konton i 145 länder, där banksektorn i en del fall är svag och där politiska störningar av annat slag kan inträffa.
Budgetposten är ett uttryck för kommissionens strävan att dels få till stånd en fast styrning, insyn och öppenhet, dels granska alla akter från i första hand åren före 2000. Skälet till detta är framför allt att vi nu inför ett periodiserat redovisningssystem som innebär att vi ges möjlighet och åläggs att verka för större insyn och konsekvens i bokföringen.
Förslaget om en ny budgetpost lades fram under budgetpost 40 i ändringsbudget nr 5, och innehåller en förteckning över följande fem typer av åtgärder som vi kommer att titta närmare på. Den första rör justeringar för att täcka belopp som satts in på konton i banker utanför EU, som har gått i konkurs under det senaste året. Den andra åtgärden gäller kassadifferenser i förskottskonton. Den tredje gäller betalning för vissa långvariga verksamheter som huvudsakligen hanteras av delegationer och beskickningar genom bestämmelserna om utlandsförskott. Den fjärde gäller återbetalningar av ränta på kapital och/eller dröjsmålsränta och huruvida de varit föremål för kvittning, samt en granskning av icke återbetalningsbara momsbelopp.
Kommissionen kommer varje år att innefatta denna budgetpost i det preliminära budgetförslaget, eftersom det vanligaste numera är att skriva av icke återbetalningsbara utgifter och inte låta dem stå kvar på avräkningskonton på obestämd tid, vilket var vanligt förr. Ett avräkningskonto är inte endast ett rent bankkonto utan det rör sig om räkenskapshandlingar, där kommissionens bokslut förtecknas vid sidan av EU:s budgeträkenskaper, eftersom det handlar om verksamheter som väntar på att bokföras men som av ovannämnda skäl inte kan hänföras till någon speciell budgetpost inom EU. Ingen koppling finns alltså till de bankkonton som jag nämnde i mitt svar den 2 juli i år, där kontona såväl inom som utanför EU:s territorium öppnades eller sköttes av annan personal än räkenskapsföraren.
När det gäller revisionsrättens årsrapport 2005 har förslaget inte heller någon som helst koppling till denna, förutom att revisionsrätten ständigt kräver att kommissionen ska granska avräkningskontona. Förslaget lades fram i god tid, så att avräkningskontot skulle hinna granskas före utgången av innevarande räkenskapsår. Ändringsbudgeten innebar att detta blev gjort.
När det gäller de viktigaste åtgärderna i anslutning till de konton som er fråga gäller samt de belopp det handlar om kan jag i dag ge några exempel. De tillgångar som bland annat gått förlorade till följd av konkurser uppgår till cirka 1,3 miljoner euro och gäller huvudsakligen 1 miljon euro i Kazakstan 1996. Tillgångar som gått förlorade genom eftersläpningar uppgår exempelvis för närvarande till 3,5 miljoner euro från förskottskonton utanför EU och till endast 100 000 euro från förskottskonton som disponeras av beskickningar. Detta har samband med en rad olika omständigheter som innebär att de verifikationer som krävs för att visa på förekomsten av fasta utgifter i övrigt trots långvarigt sökande inte kan återfinnas. Samtliga belopp hänför sig till åren före 2000.
Avslutningsvis vill jag endast framhålla att denna budgetpost inte tillkommit enbart som en del av den pågående moderniseringen av kommissionens redovisningssystem – den är också ett uttryck för kommissionens strävan att upprätta en fast styrning, insyn och öppenhet och att granska samtliga gamla akter, vilket kommer att ske rutinmässigt med början 2006 och därefter varje år.
Jag är angelägen om att slå fast att inga för kommissionen okända bankkonton, trots den grundliga inventeringen, hittills har påträffats. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ).
   – Jag är tacksam över kommissionsledamotens svar. Tolkningen försvann ibland när tolken inte förstod vad kommissionsledamoten sa. Jag har försökt lyssna till kommissionsledamoten och har förstått att hon inte besvarade en av mina frågor, nämligen frågan om de 377 konton utanför budgeten som jag tog upp i min fråga av den 2 juli. Detta är andra gången som frågan rörande det aktuella totalbeloppet förblir obesvarad. Jag vill även tillägga att det finns ett konto på 7 miljoner euro för livsmedelsaffären Economat. Jag vill be kommissionsledamoten uppge vad dessa 7 miljoner euro har använts till. 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Jag kan inte här och nu ge er ett svar som rör just dessa siffror, eftersom detta inte framgick av brevet eller den muntliga frågan. Vi fick uppfattningen att huvudfrågan gällde förslaget till ändringsbudget, och vi gjorde ett försök att besvara den. Önskar ni ett klarläggande om specifika belopp kommer vi att tillhandahålla det skriftligt. 
Talmannen.
Inom EU håller de inre gränserna och hindren på att försvinna – om några år kommer de att vara borta helt och hållet. Den allt större integrationen mellan EU:s ”nya” och ”gamla” medlemsstater föranleder kompetensflykt och utflyttning av kvalificerad arbetskraft, en process som går allt snabbare. De nya medlemsstaterna åderlåts när de lämnar i från sig en stor del av sina mest energiska invånare, som erhållit god utbildning eller kvalifikationer i sitt hemland, till EU:s betydligt rikare medlemsstater. Vi ser hur EU med en hand, en synlig, genom olika fonder ger stöd till de nya länderna, medan den andra handen, en osynlig, tar ifrån dem stöd genom att locka till sig unga specialister.
En utväg enligt min uppfattning vore att skapa en särskild EU-fond för att lindra följderna av kompetensflykt och utflyttning av kvalificerad arbetskraft (jämför ”globaliseringsfonden”). De länder som tar emot kvalificerade specialister borde bidra mest till denna fond. De medel som samlas in skulle kunna användas för att stärka utbildningssystemet i de ”stater som håller på att åderlåtas” och skapa nya arbetstillfällen i dessa.
Hur ställer sig kommissionen till detta eller liknande förslag? Håller ni med om att en i grund och botten positiv process – skapandet av en gemensam arbetsmarknad – samtidigt också medför ett problem i form av kompetensflykt och utflyttning av kvalificerad arbetskraft, som EU och alla 25 medlemsstaterna bör försöka lösa med gemensamma ansträngningar? 
Ján Figeľ,
   . – Ledamotens fråga rör problemet med kompetensflykt och utflyttning av kvalificerad arbetskraft från de medlemsstater som den 1 maj 2004 anslöt sig till unionen. Han föreslår att kommissionen ska inrätta en ny särskild fond för att lindra följderna av kompetensflykten.
Den fria rörligheten för personer är en av de grundläggande friheterna enligt gemenskapslagstiftningen. Efter utvidgningen 2004 ökade rörligheten inom EU från de nya medlemsstaterna, trots övergångsbestämmelserna om den fria rörligheten av arbetstagare från åtta nya medlemsstater. I det nyligen offentliggjorda betänkandet om hur övergångsbestämmelserna har fungerat framhöll kommissionen emellertid att migrationsflödet från de nya medlemsstaterna, de så kallade EU-10, hade varit tämligen begränsat i förhållande till den arbetsföra befolkningen i sin helhet och att det åtminstone delvis uppvägs av rörligheten från de ursprungliga 15 medlemsstaterna.
Av betänkandet framgår att migrationsflödet i såväl avsändar- som mottagarländerna styrs av faktorer som tillgång och efterfrågan. Dessutom påpekas det med all rätt i betänkandet att en betydande andel av de migrerande arbetstagarna inte söker varaktig anställning i ett annat land utan endast stannar i mottagarlandet under en begränsad tid. De migrerande arbetstagarna återvänder följaktligen ofta till ursprungslandet, som därefter skördar frukterna av de samlade erfarenheter som särskilt de högkvalificerade arbetstagarna tillägnat sig utomlands. Vi kan alltså här i stället tala om kompetensinflöde.
Det är också värt att lägga märke till att de ”gamla” medlemsstaterna visserligen lockar till sig duktiga personer från de nya medlemsstaterna men att Förenta staterna framstår som det populäraste målet för studerande på eftergymnasial utbildning eller högutbildade från de nya medlemsstaterna. Problemet med kompetensflykt tycks, i den mån det över huvud taget existerar, i högre grad vara kopplat till löneskillnaderna mellan ursprungslandet och bestämmelseländerna än till utbildningssystemens kvalitet i invandrarnas hemländer. De nya medlemsstaterna uppnår tämligen goda resultat enligt de flesta indikatorer i programmet ”Utbildning 2010”, där vi har referensvärden och mycket konkreta mål.
Lösningen på problemet ligger i att de betydande möjligheter som för perioden 2007–2013 kommer att erbjudas inom ramen för strukturfonderna tillvaratas på rätt sätt. Strukturfonderna kommer att utgöra ett väsentligt bidrag till ekonomierna i de nya medlemsstaterna, och därmed bör, om de utnyttjas rätt, medel kunna tillhandahållas för att garantera en stadig tillväxt och nya arbetstillfällen.
Den ökande konvergensen mellan de nya och de äldre medlemsstaternas ekonomier innebär troligen att de nuvarande inkomstskillnaderna minskar och att det viktigaste skälet till kompetensflykt därmed undanröjs.
Kommissionen bör därför uppmuntra de nya medlemsstaterna att utnyttja strukturfonderna effektivt, hellre än att kräva inrättandet av en särskild fond eller åtgärder som syftar till att reglera invandringen. Genom framför allt Europeiska socialfonden kommer stöd även i fortsättningen att ges till en övergripande strategi för utbildning under den programperiod som inleds 2007, bland annat genom stödåtgärder som syftar till att utveckla anställbarheten och göra de formella utbildningarna och yrkesutbildningarna mer arbetsmarknadsanpassade och därigenom uppmuntra innovation samt bli en del av en kunskapsbaserad ekonomi. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack så mycket för ert utförliga svar. Jag måste dock medge att jag knappast blev lugnare av det. Användningen av fondens medel är en verkligt viktig fråga för den fria rörligheten, men de nya medlemsstaterna kommer att åderlåtas fullständigt när deras mest kvalificerade arbetstagare förloras till de gamla och betydligt rikare medlemsstaterna. Jag vill ändå fråga er: Anser ni att den nuvarande situationen alls är orättvis? Upplever ni att principen om solidaritet alls har åsidosatts? 
Ján Figeľ,
   . – Jag skulle inte kalla det orättvisa – jag talar hellre om den frihet vi har och om ansvar, som är det bästa med friheten eller den andra sidan av samma mynt.
När vi talar om ”kompetensflykt” handlar det inte endast om nya kontra gamla medlemsstater. Det är samma sak inom EU i förhållande till de flesta konkurrenskraftiga partner världen över. Vid mitt besök i Frankrike och Tyskland talade man om kompetensflykten till Förenta staterna. Om vi alltså inte är medvetna om problemen och bristen på konkurrenskraft, liksom det ringa värde som tillmäts kunskap eller avsaknaden av respekt för kunskap inom EU och ser till att förbättra villkoren för immateriella rättigheter till patent i vår del av världen i en rad frågor som är knutna till såväl innovation och praktisk kunskapsöverföring som till faktisk ekonomi, produktion och tjänster, kommer vi antagligen att ha ännu fler synpunkter och klagomål längre fram, eftersom tiden går fort och globaliseringen griper in på alla områden av livet.
Alla politiska åtgärder, program och strategier har detta som mål. Jag vill inte föregripa utvecklingen i kommissionen, men vi vill om några veckor bland annat föreslå att ett europeiskt tekniskt institut inrättas. Antingen skapar vi utrymme för en europeisk kunskapsdimension och kunskapsöverföring och arbetar gemensamt för ökad kunskap, eller så kommer vi som jag konstaterade tidigare att förlora tid och kraft. Jag vill inte nu föra någon utdragen diskussion om detta – eventuellt utvecklar jag frågan mer nästa gång. Vid toppmötet i Lahtis i oktober bör de tio punkter som rör en förbättring av innovationsförmågan i Europa tas upp. De två första handlar om utbildning, universitet och en teknisk högskola, men det finns många fler.
Jag tror att den politiska kunskapen om problemen finns. Om det också finns en politisk vilja att göra något åt dem kan vi finna bättre lösningar och skapa bättre förhållanden i framtiden. Detta måste vi arbeta vidare med. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Kan ni, mot bakgrund av tillkännagivandet om Rumänien och Bulgarien, kommentera antydningarna från Storbritannien och Irland att de inte kommer att öppna sina marknader för arbetstagare från dessa båda medlemsstater? Håller ni med om att många värdländer behöver en politik för integration av arbetstagare från de nya medlemsstaterna i syfte att tillgodose deras behov, och att vi måste låta kvalificerade migrerande arbetstagare fortsätta att arbeta i värdmedlemsstaterna i de yrken som de har utbildats för? 
Ján Figeľ,
   . – Tack för frågan och för uppmaningen att våra samhällen bör vara fortsatt öppna. Politiskt anser jag att EU kännetecknas av öppenhet. Stämmer detta brukar vi försöka lösa problemen. Om vi stänger in och isolerar oss blir problemen ofta ännu större med tiden. När det gäller interna beslut och öppnandet av arbetsmarknaden är detta givetvis medlemsstaternas rättighet. Kommissionen har alltid talat för öppenhet eller åtminstone ett gradvis öppnande snarare än tillfälliga uppskov. I betänkandet om den andra årsdagen av utvidgningen framkom det att de som öppnade sina marknader drog nytta av detta, vilket bekräftar att EU-integrationen hittills har inneburit en vinst för båda parter. Givetvis måste den styras av vissa bestämmelser och kriterier, och om så sker kommer de som intar en öppnare hållning även fortsättningsvis att vara vinnare.
När det gäller kvalifikationer och integration kommer kommissionen under innevarande månad att tillhandahålla ett av många viktiga bidrag. I går kväll diskuterades i kammaren en europeisk ram för kvalifikationer som skulle utgöra det grundläggande instrumentet för jämförelse och överföring av kvalifikationer mellan olika självstyrande nationella utbildningssystem eller utbildningsramar. Därmed kommer kvalifikationerna att uppvärderas, eftersom vi kommer att göra dem mer begripliga och överförbara och ge människor möjlighet att utnyttja dem på ett bättre sätt. Detta är en av de mest betydelsefulla rättsliga och politiska åtgärderna, och den syftar till att göra människorna inom samma union till medborgare och inte endast turister. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Förra året antog Europeiska kommissionen en grönbok om en gemensam syn på ekonomisk migration i EU, där det föreslogs att tredjeländer, det vill säga utvecklingsländerna, skulle kompenseras för kompetensflyktens kostnader. Dessa ekonomiska migranter kan likställas med de litauer som flyttar till andra EU-länder, vilket då kallas fri rörlighet för personer, inte ekonomisk migration. Varför skulle inte kommissionen kunna tillämpa de åtgärder den har föreslagit för tredjeländer på den inre marknaden? 
Ján Figeľ,
   . – Vi varken uppmuntrar eller föreslår kompetensflykt, men vi försöker fånga upp begåvningar. Det vimlar av exempel på hur vi antingen kan göra gemensam sak och frigöra den potential som finns hos den nya generationen studenter och forskare i medlemsstaterna och på universiteten eller hamna på efterkälken till följd av bristande tillväxt och avsaknaden av nya och bättre arbetstillfällen. Inte ens inom de program som jag själv ansvarar för stimulerar eller motiverar vi tredjelandsmedborgare att lämna sina hemländer, utan vi ser hellre att de återvänder och bygger upp sina samhällen och ekonomier i nära samverkan med europeiska länder, institutioner eller universitet.
I stället för att klaga över hur lite vi gjorde för att stoppa kompetensflykten och tillvarata den potential som finns inom EU bör vi inrikta oss på att på ett trovärdigt sätt genomföra nästa generations program. Vi vill ha ännu större rörlighet, givetvis parad med frihet. Jag kommer själv från en ny medlemsstat, och jag brukar svara att i stället för att klaga över att det är fler människor som ger sig iväg än som kommer tillbaka måste vi skapa förutsättningar för att införa eller erbjuda ett verkligt europeiskt perspektiv hemma i Slovakien, Litauen eller Lettland. Efter två års medlemskap är det alltmer uppenbart att europeiseringen av villkor och möjligheter för ungdomarna är ett faktum, men det är en lång process och det tar tid. De ofta citerade häpnadsväckande exemplen Irland eller Finland är endast en logisk följd av långsiktiga strategiska politiska åtgärder, där kärnpunkten är och förblir utbildning, kunskap och forskning. Detta är ett bra föredöme för oss alla. 
Talmannen.
Både EU och dess medlemsstater investerar stora belopp i språkundervisning. Resultaten är trots det svaga och forskningen visar att endast hälften av EU-medborgarna klarar att föra samtal på något främmande språk.
Avser kommissionen att vidta några åtgärder för att uppmuntra medlemsstaterna att förbehållslöst utvärdera hur effektiva olika språkundervisningsmetoder är, däribland de senaste teknikerna?
Varför översätts inte EU:s publikationer till de nya medlemsstaternas språk? 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Herr talman! Varje månad händer samma sak. Ledamöterna har lämnat in frågor som ska besvaras av kommissionen, och här sitter de medan ni tillåter den ena följdfrågan efter den andra och låter kommissionsledamöterna prata på som det passar dem, och våra frågor hinns inte med. Det är skamligt och rent upprörande att behandla kammarens ledamöter på detta sätt. Jag vill kraftigt protestera mot detta. 
Talmannen.
   – Jag förstår att ni är upprörd, och jag håller i viss mån med er, men det är inte riktigt sant att frågorna inte kommer att besvaras. De kommer att besvaras skriftligen. Jag utformar inte arbetsordningen – min uppgift är bara att tolka dess bestämmelser. Som ni säkert förstår kan vi inte förlänga sammanträdet i det oändliga. Herr Figeľ! Ordet är ert. 
Ján Figeľ,
   . – Även om det alltid är svårt att uppskatta hur effektiv en investering i utbildning är känner kommissionen inte till någon undersökning som tyder på att avkastningen av investeringar i språkundervisning är lägre än för andra typer av utbildning. Den allmänna uppfattningen är tvärtom att de pengar som satsas på att tillägna sig språkkunskaper ger en god avkastning för såväl individen och hans eller hennes familj som för företagen och samhället i stort när det gäller högre löner, bättre arbeten och ökade affärsmöjligheter.
Enligt en nyligen genomförd Eurobarometerundersökning ansåg mer än 50 procent av EU-medborgarna att de klarar att föra ett samtal på ett främmande språk. Siffran är uppmuntrande, även om vi har långt kvar till målet att EU-medborgarna ska kunna kommunicera på åtminstone två språk till utöver modersmålet. För att uppnå detta mål främjar kommissionen språkinlärning och språklig mångfald genom såväl olika utbildningsprogram som en rad andra utbytesprogram.
Projektet Lingua 1, som ingår i Sokratesprogrammet, syftar till att utveckla och sprida nya metoder och exempel på god praxis inom språkundervisningen. Dessutom utdelas varje år den europeiska utmärkelsen för nyskapande projekt inom språkundervisning och språkinlärning till de mest innovativa språkinlärningsprojekten i varje medlemsstat. Kommissionen har en juridisk skyldighet att översätta såväl gemenskapens lagstiftning som tillhörande dokument till samtliga officiella språk och därmed göra det lättare för medborgarna, företag och övriga berörda parter att tillvarata sina rättigheter och uppfylla sina åtaganden.
Övriga dokument översätts vid behov och utifrån tillgängliga resurser. Detta gäller samtliga officiella språk. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Min erfarenhet är att många studerar främmande språk men att ganska få kan använda dem i vardagslivet. Jag anser därför att det är mycket viktigt att kriterier införs på gemenskapsnivå, som syftar till att jämföra olika språkundervisningsmetoder. Detta skulle vara mycket värdefullt.
När det gäller den andra synpunkten är enligt siffror från euroinfokontoret InfoPoint i Bryssel antalet publikationer på de gamla medlemsstaternas språk 25 procent fler än antalet publikationer på de nya medlemsstaternas språk. Siffrorna är alltså såvitt jag vet riktiga. 
Ján Figeľ,
   . – Som svar på den första synpunkten vill jag säga att vi arbetar konkret med detta, och då särskilt med att ta fram ett instrument som mäter den språkliga kompetensen och med vars hjälp vi kan utvärdera och påverka situationen på ett effektivare sätt och få återkoppling på och åstadkomma förbättringar av språkundervisningen och språkinlärningen.
När det gäller publikationer speglar förhållandet det totala utbudet, men de nya språken har bidragit till att öka den språkliga mångfalden inom EU. Vi måste därför fungera fullt ut i denna språkliga miljö, eftersom den är ett bevis på vår identitet och utgör en länk till medborgarna. Detta måste utvecklas ytterligare såväl inom EU som helhet som inte minst inom institutionerna. Vi arbetar på detta. Jag vill inte säga så mycket mer om detta, eftersom jag ombads att svara mer kortfattat. Kanske kan jag i svaren på andra frågor få anledning att tala om hur vi planerar att främja den språkliga mångfalden inom institutionerna. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 40–43 kommer att besvaras skriftligen. 
Talmannen.
Kommissionen har bland 30 prioriterade projekt inom ramen för de transeuropeiska transportnäten utvalt höghastighetssträckan Lissabon–Madrid–Barcelona–Perpignan–Montpellier, något som redan påpekats vid Europeiska rådet i Essen, genom beslut 1692/96/EG(1) och av van Miert-gruppen. Enligt beslut 884/2004/EG(2) ska sträckan Perpginan–Montpellier vara färdigbyggd 2015. Frankrike har dock nyligen meddelat att färdigställandet av denna sträcka senareläggs till 2030. Genom att acceptera att Frankrike behandlar detta offentliga arbete som en intern angelägenhet tillåter EU att två medlemsstater isoleras från varandra och att medborgares och varors rörlighet försämras.
Har kommissionen fått något officiellt meddelande från den franska regeringen om ändringar av tidsplanen för byggandet av höghastighetslinjen Perpginan–Montpellier? Vad anser kommissionen om denna försening? Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att främja att europeiska beslut om stora infrastrukturer inte åsidosätts av en medlemsstat som försvarar sina egna förmodade intressen på bekostnad av sina grannar? 
Jacques Barrot,
   . – Herr Guardans Cambó! Den 20 juli 2005 utnämnde kommissionen Etienne Davignon till europeisk samordnare för att påskynda utvecklingen i det prioriterade projektet nr 3, TGV Syd, som omfattar sträckan Perpignan–Montpellier.
Av den första årliga rapporten från samordnaren Etienne Davignon, som offentliggjordes den 13 september, framgår att förseningar kan komma att ske i genomförandet av denna sträcka. Färdigställandet av sträckan försvåras väsentligt av att det finns skyddade områden och även mycket tätbebyggda områden där. Enligt uppgifter från de franska myndigheterna tycks förseningarna bli väsentligt mindre omfattande än vad ni uppgav. Även om det är osannolikt att vi kommer att hinna klart till 2015 tycks det helt realistiskt att denna infrastruktur kommer att kunna tas i drift 2020. Det är till och med möjligt att sträckan kommer att kunna färdigställas tidigare än så.
Inom ramen för den fleråriga budgetramen för 2007–2013 vill kommissionen använda en betydande del av de tillgängliga gemenskapsmedlen för de 30 prioriterade projekten. Herr Guardans Cambó! I kommissionens ändrade förslag till förordning om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät vill kommissionen lägga särskild vikt vid projekt som syftar till att undanröja flaskhalsar, projekt som omfattar gränsöverskridande sträckor samt projekt för vattenvägar.
Herr talman, herr Guardans Cambó! Jag måste insistera på att parlamentet möjliggör ett snabbt antagande av denna budgetförordning, vilket kommer att göra det möjligt för oss att betydligt snabbare ordna med finansiering och påskynda genomförandet både av det prioriterade projektet nr 3 och andra projekt. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Tack, herr kommissionsledamot! Vilken trovärdighet har EU kvar i EU-medborgarnas ögon när EU först säger att ett projekt har europeiskt intresse och fastställer ett datum för färdigställande och därefter låter medlemsstaternas myndigheter behandla projektet som en nationell fråga och meddela på en presskonferens att de inte tänker slutföra projektet?
Ni säger att det datum jag nämnde är en överdrift, men det var samma datum som de franska myndigheterna angav på presskonferensen. 2030 var det år som de franska myndigheterna uppgav. Jag tror alltså mer på de franska myndigheterna, som har ansvaret för sträckans färdigställande. Vad var det ni sa till oss nyss? Vilken trovärdighet har kommissionen kvar när den måste se till att EU:s beslut genomförs, men det inte sedan inte blir någonting av över huvud taget? 
Jacques Barrot,
   . – Jag sa 2020 efter samråd med de franska myndigheterna. Ni har rätt, herr Guardans Cambó, jag är den förste att vilja att de stora europeiska näten färdigställs inom godtagbar tid. Detta hänger dock även på att medlemsstaterna ger sitt stöd och som ni vet har vi bara 8 miljarder euro, i stället för de 20 miljarder euro vi hoppades på i budgetramen för 2007–2013.
Etienne Davignon och jag själv har dock inte för avsikt att låta de franska myndigheterna fullständigt äventyra det framtida genomförandet av denna viktiga transportkorridor, som ingår i det prioriterade projektet. Jag har alltså ett personligt engagemang, herr Guardans Cambó, och vi kommer att göra allt vi kan för att få till stånd en förändring. Och även om denna beklagliga tidsplan, som jag personligen anser vara överdriven, har tillkännagivits så är jag här för att tala om för er att kommissionsledamoten med ansvar för transportfrågor kommer att kämpa för att ändra situationen och se till att vi får en betydligt rimligare tidsplan. 
Luis de Grandes Pascual (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! När 30 prioriterade projekt nu har valts ut är det oroväckande att den tröga attityden hos vissa medlemsstater får omintetgöra dessa projekt. Framför allt samordnaren för projekt nr 3 har klagat på att det tyvärr har blivit enorma förseningar i planeringen av sträckan Figueras–Perpignan.
Så i vilken utsträckning är ni, herr kommissionsledamot, beredd att uppmana de franska och spanska regeringarna att fullgöra sina åtaganden och prioritera den sträcka vi talar om? 
Jacques Barrot,
   . – De nationella programmen, herr Grandes Pascual, kommer att bedömas av generaldirektoratet för transport och av mig själv, och tillfälle kommer att ges att fastställa prioriteringar under förhandlingarna både med Frankrike och Spanien. EU-medel kommer inte att anslås för de olika projekten utan att medlemsstaterna på ett betydande sätt bidrar till våra prioriteringar. I denna förhandling tror jag därför att vi kommer att kunna övertyga dem.
Sedan tror jag att vi ganska enkelt kommer att kunna påminna medlemsstaterna om dessa transportkorridorers enorma betydelse. Korridorerna kommer att förändra den europeiska transportsektorn i grunden, och detta gäller både passagerartransporter och varutransporter. Jag anser därför att vi inte bör ha en alldeles negativ och alltför pessimistisk syn på dessa problem. Det stämmer att viss övertalning kommer att krävas, men jag vill upprepa att jag personligen, med parlamentets stöd, kommer att vidta åtgärder för att föra projekten framåt. Jag vill dock påpeka att det är medlemsstaterna själva som utformar dessa projekt. 
Talmannen.
I kommissionens svar på min fråga E-1422/06 på samma tema anges att medlemsstaterna inte är tvungna att meddela kommissionen hur inkomna klagomål behandlas eller vilken lösning flygbolagen erbjuder vid överbokning, kraftiga förseningar och inställda flighter.
Kan kommissionen ange vilka uppgifter som kommer att ligga till grund för rapporten som ska läggas fram den 1 januari 2007 för parlamentet och rådet om tillämpningen av förordning (EG) nr 261/2004(3)? Hur ska kommissionen se till att förordningen tolkas och tillämpas enhetligt om inte medlemsstaterna informerar kommissionen om hur klagomål behandlats?
Hur tänker kommissionen förhindra att flygbolagen anger skäl som passagerarna inte kan kontrollera för att inte tillämpa förordningen och förhindra att den blir en ren stilövning? 
Jacques Barrot,
   . – Kommissionen har redan svarat i samband med en skriftlig fråga. Medlemsstaterna är inte skyldiga att lämna uppgifter om hanteringen av klagomål från flygpassagerare eller viten som förelagts flygbolag. Kommissionen håller givetvis regelbundna möten med nationella kontrollmyndigheter för att harmonisera förordningens tillämpning och stärka kontakterna mellan dessa myndigheter så att de kan utbyta uppgifter om hanteringen av klagomål.
Kommissionen har ett nära samarbete med medlemsstaterna på detta område för att utarbeta ett utkast till vägledning om hur förordningens bestämmelser ska tolkas. Jag vill påpeka att det är förordning (EG) nr 261/2004 vi talar om. Jag kommer att lägga fram ett meddelande för Europaparlamentet och rådet i januari 2007 om förordningens funktion och tillämpning.
Kommissionen har offentliggjort en anbudsinfordran i syfte att välja ut en extern konsult som ska samla in kvantitativa och kvalitativa uppgifter om förordningens tillämpning.
Kommissionen vill framför allt undersöka läget när det gäller nekad ombordstigning, inställda flighter, förseningar samt hur förordningen tillämpas i sådana situationer. Undersökningens resultat kommer att återges i mitt meddelande.
Till er, herr Tarabella, vill jag säga att kommissionen har registrerat över 5 500 skrivelser med anknytning till flygpassagerares rättigheter. Dessa skrivelser hanteras varsamt. De gör det möjligt att se vissa trender. Hela denna övervakningsprocedur kommer att användas vid de överträdelseförfaranden som kommissionen kommer att inleda mot medlemsstater som inte fullgör sina skyldigheter gentemot medborgarna och respekterar medborgarnas rättigheter som flygpassagerare.
Innan vi kan inleda sådana förfaranden måste vi dock ha tillräckligt med uppgifter. Efter 18 månaders genomförande av förordningen kommer kommissionen att ha samlat in en kritisk massa av uppgifter och kommer att kunna agera när rätt tillfälle infinner sig.
Jag är tacksam för er fråga, eftersom jag själv är mycket angelägen om att se till att dessa rättigheter för passagerare nu blir verklighet i EU. 
Marc Tarabella (PSE )
   – Herr kommissionsledamot! Kan kommissionen ge mig mer information om de ändringar den planerar i förordningen om flygpassagerares rättigheter, för att för det första beakta de hundratals klagomål som har inkommit, bland annat till de europeiska konsumentcentrumen, och som vittnar både om allvarliga brister hos befintliga förordningar om passagerares rättigheter och bristfällig tillämpning av dessa förordningar?
För det andra, hur tänker kommissionen fastställa en exakt definition av force majeure, som flygbolag systematiskt hänvisar till för att slippa tillämpa förordningen? Jag vill slutligen fråga kommissionen hur den i framtiden tänker hantera det slags problem som hundratals franska passagerare drabbades av då de strandsattes i Turkiet och Israel nyligen, på grund av brister hos researrangörer som säljer flygstolar, vilka inte omfattas av EU:s lagstiftning? 
Jacques Barrot,
   . – Kommissionen har anordnat tre möten med de nationella kontrollmyndigheterna – den 19 maj 2005, den 17 februari 2006 och den 14 september 2006, alldeles nyligen – i syfte att förbättra samordningen mellan de olika medlemsstaterna och harmonisera tillämpningen av den aktuella förordningens bestämmelser.
Under tiden har vi utarbetat ett informationsdokument med frågor och svar, som ska underlätta de nationella kontrollmyndigheternas dagliga hantering av uppgifter. Detta dokument skickades ut i juli 2006.
Som jag sa till er, herr Tarabella, kunde jag faktiskt med hjälp av denna kritiska massa av information föreslå ett flertal förbättringar i det meddelande som jag ska lägga fram för parlamentet, förbättringar som ska göra det möjligt för oss att se till att den nya lag som vi har utformat för passagerarnas bästa tillämpas på ett bra sätt. Jag säger det igen: Generaldirektoratet för transport har hanterat 5 623 skrivelser, vilket innebär att vi redan kan se vissa trender.
Jag måste till exempel säga att det var med glädje vi noterade att överbokningarna har minskat kraftigt.
Ni har dock rätt i att de händelser som ägde rum i somras också måste beaktas. När jag verkligen har fått en heltäckande bild av situationen hoppas jag kunna komma till parlamentet och redogöra både för de förbättringar som har gjorts och vad som återstår för oss att göra för att se till att de nya bestämmelserna tillämpas effektivt.
Jag är glad att ni ställde denna fråga, som också hjälper mig att vara vaksam. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Det handlar endast om flygbolagen. Jag har uppfattningen att det är de som ska informera passagerarna om deras rättigheter, men olika aktörer, med Air France i spetsen, påstår att det inte är flygbolagets sak. Vad gör kommissionen för att se till att flygbolagen verkligen tar sitt ansvar? Jag var tvungen att ingripa och hjälpa flera passagerare som bland annat fick beskedet att de inte skulle få gratis övernattning. Jag talade om för dem att detta inte stämde och att det i den nya lagstiftningen föreskrevs att de hade rätt till sådan kompensation. 
Jacques Barrot,
   . – Ja, fru Lynne. Som jag sa kommer vi att be ett granskningsorgan se över situationen i fråga om nekad ombordstigning, inställda flighter och förseningar, flygbolagens och de nationella myndigheternas tillämpning av förordningen samt de nationella kontrollmyndigheternas oberoende i förhållande till de nationella luftfartsmyndigheterna.
Ni har helt rätt. Det handlar inte bara om att passagerare har rättigheter. Det handlar om att flygbolagen och de nationella myndigheterna faktiskt ska kunna informera berörda personer om deras rättigheter. Undersökningen kommer dessutom att genomföras i samarbete med flygbolag, konsument- och passagerarorganisationer samt nationella myndigheter.
Personligen tror jag att vi mot bakgrund av denna undersökning kommer att få mycket större möjligheter i framtiden att kontrollera passagerarinformation, som faktiskt är en förutsättning för att se till att de nya bestämmelserna följs. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågorna nr 63, 64 och 77 tas inte upp eftersom ämnena redan förekommer på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Vi övergår nu till debatten om Karin Jöns betänkande om ett gemenskapsprogram för sysselsättning och social solidaritet. 
Jan Jerzy Kułakowski,
   – Herr talman! Att EU-institutionerna äntligen har antagit en gemensam ståndpunkt om PROGRESS-programmet för sysselsättning och social solidaritet är ett mycket viktigt steg i att utarbeta och genomföra en sammanhängande och öppen socialpolitik i EU och införliva denna politik i de olika medlemsstaternas socialpolitik. PROGRESS-programmet syftar till att förenkla och organisera inte bara de specifika delarna i denna politik, utan också till att inordna dem i en samlad ram. Detta är något som har saknats tidigare och som kommer att bli det viktigaste resultatet av vår gemensamma debatt.
Det är helt riktigt att programmet är indelat i fem avsnitt. Sysselsättningen är den främsta utmaningen för närvarande för EU, dess beslutsfattare och EU-medborgarna. Socialt skydd och social integration kan hanteras som två separata områden, men det var antagligen klokt att placera dem i samma avsnitt, eftersom socialt skydd kan ses som en av förutsättningarna för en framgångsrik social integration. Goda arbetsvillkor kompletterar en politik som syftar till att förbättra sysselsättningen, inte bara i fråga om kvantitet utan också i fråga om kvalitet. Kampen mot diskriminering och främjande av mångfald är den praktiska förlängningen av principen om verklig tolerans och pluralism, som jag anser bör vara ett av EU:s främsta kännetecken. Att skapa full jämställdhet mellan kvinnor och män är i linje med en princip som antogs i Romfördraget, men som inte har genomförts fullt ut förrän nu.
Jag vill ta upp ytterligare två saker. För det första är sysselsättningen vår största utmaning, och den bör prioriteras vid fördelningen av medel. Jämställdhet mellan kvinnor och män är dock lika viktigt som kampen mot diskriminering och främjande av mångfald. Jag vill även påpeka att vi inte har fokuserat tillräckligt på social dialog, som är en förutsättning för att vi ska kunna genomföra PROGRESS-programmet. När det gäller tillgång till programmet är det rätt att ange vilka institutioner och organisationer som är berättigade till stöd. PROGRESS-programmet kommer att vara ett centralt bidrag till att nå målen för vår sociala agenda. 
Hiltrud Breyer,
   . – Herr talman! Vi välkomnar också betänkandet om PROGRESS. Vi hoppas att det är den medvind som EU:s jämställdhetspolitik så väl behöver. Efter kommissionens misslyckade färdplan för jämställdhet är det ännu viktigare att så mycket medel som möjligt frigörs för att genomföra analyser och pr-aktiviteter i anslutning till EU:s jämställdhetspolitik i medlemsstaterna. Jag är glad att mina kolleger har satt stopp för kommissionens rationaliseringskrav, eller åtminstone strävar efter detta, och har krävt ökade medel till PROGRESS. Det är tack vare parlamentets envishet som resurserna till sysselsättning och social solidaritet har ökat.
Som vi alla vet är politikernas händer bakbundna utan pengar. Jämställdhetspolitikens mål måste därför vara att tillhandahålla nödvändiga resurser, eftersom det är omöjligt att föra denna politik framåt utan pengar. Det var en framgång för parlamentet att det lyckades få igenom att jämställdhetsperspektivet måste integreras i alla programområden. Vi lyckades visserligen inte få igenom ett fristående handlingsprogram, men vi lyckades få igenom en åtgärd som omfattar ett tvärsnitt. 
Mary Lou McDonald,
   . – Herr talman! PROGRESS-programmet spelar en viktig roll för att främja sysselsättning och social solidaritet, och dess betydelse blir inte mindre av att profittänkandet alltmer breder ut sig på bekostnad av människorna, vilket leder till att så många slås ut och marginaliseras.
Vi är besvikna över att parlamentets förslag inte antogs i sin helhet och att rådet beslöt att mildra skrivningarna i programmet när det gäller jämställdhet, invandrarnas rättigheter och i synnerhet när det gäller budgeten. Vi anser emellertid att det är viktigt att genomförandet av programmet inte försenas, vilket skulle leda till att en hel del viktigt arbete inte blir gjort. Jag vill tacka föredraganden för hennes arbete med att förbättra programmet, och jag hoppas att vi i framtiden kan samarbeta och lyfta fram EU-åtgärder som syftar till att bekämpa social utslagning. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk,
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt stöd för samtliga verksamheter inom EU:s institutioner som syftar till att främja utvecklingen inom sysselsättning och social solidaritet, särskilt för verksamheter inom PROGRESS, det nya gemenskapsprogram som vi nu debatterar. Jag hoppas att detta program inte ska utvecklas till ännu ett tandlöst instrument som tär på våra gemensamma resurser. Jag hoppas att programmet i stället ska bidra direkt till att ändra den besvärliga situation som många EU-länder har på detta område.
Jag vill betona att vad det handlar om är att bevara den europeiska sociala modellen i ett läge då den demografiska nedgången sprider sig över Europa. Situationen i de skandinaviska länderna visar att det är möjligt att genomföra denna modell och samtidigt bibehålla en rimlig ekonomisk tillväxt. Nyckeln till Skandinaviens framgång är givetvis en hög sysselsättningsgrad, normalt minst 70 procent för både män och kvinnor. Samtidigt vet vi att dessa nivåer är väsentligt lägre i majoriteten av medlemsstaterna. I Polen är sysselsättningsgraden knappt 51 procent för män och 46 procent för kvinnor. Det tycks vara uppenbart att det är alldeles nödvändigt att ge stöd på sysselsättningsområdet, särskilt inom de nya medlemsstaterna.
Problemet med fattigdom och social utslagning är en annan mycket viktig fråga. Vi kan inte tillåta en situation där människor lever i fattigdom eller svälter mitt i Europa, ett av världens rikaste områden. I Polen lever över 10 procent av befolkningen under fattigdomsstrecket. Jag hoppas att PROGRESS-programmet ska bidra till att förbättra denna situation.
Den rika delen av Europa bör visa större solidaritet med de sociala grupper som har en mycket besvärlig ekonomisk situation. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete med PROGRESS som är ett nytt och övergripande program för social solidaritet.
Arbetsmarknadens parter har i åratal betraktat socialt stöd, mänskliga resurser och även immateriella tillgångar som en kaka som de likt svältande barn har känt sig tvingade att konkurrera om. PROGRESS kommer förhoppningsvis att innebära att tävlingsmomentet försvinner i samband med tilldelningen av stöd och andra resurser till arbetsmarknadens parter i deras arbete med att företräda människor som på grund av exempelvis sin fysiska, psykiska, sociala eller ekonomiska situation, sin anställningssituation eller på grund av arbetslöshet behöver ett mer långtgående socialt stöd.
Jag vill återigen betona att det inom PROGRESS måste finnas utrymme för små och nya icke-statliga organisationer. De behöver uppmuntran för att överleva och växa. Det får inte endast vara de äldre och större icke-statliga organisationerna, fackförbunden och organisationerna som erkänns och deltar. Behoven förändras, och nya behov uppstår. Vi får inte glömma bort att också de väletablerade grupperna en gång var små. 
Proinsias De Rossa,
   . – Herr talman! Förhoppningsvis sker det likaså i tid. Jag välkomnar detta nya gemenskapsprogram som för samman fyra tidigare program och som syftar till att göra dem smidigare och ge mer pengar för att genomföra dem. Jag vill gratulera föredraganden Karin Jöns, min egen grupp, kommissionsledamot Vladimír Špidla och rådet till att de i stort har kommit överens om de ändringsförslag som parlamentet lade fram och som kommissionen stred hårt för. Det är viktigt att mer pengar är tillgängliga, men det är också viktigt att vi här bör försöka förbättra det EU med social delaktighet som medborgarna tydligt önskar.
Det gläder mig särskilt att vi har lyckats inkludera en integrering av ett jämställdhetsperspektiv i det nya programmet. Jag ser fram emot att få dela våra erfarenheter med andra genom organisationer i hela Europa vid konferenser och så vidare. Det är tyvärr så att EU under många år har varit engagerat i många pilotprojekt, men många av de läxor man har lärt sig i de projekten och de programmen har inte varit integrerade. Förhoppningsvis kommer det faktum att man åstadkommit en integrering av ett jämställdhetsperspektiv att leda till att integreringen av ett jämställdhetsperspektiv blir en del av alla program som utvecklas av EU och medlemsstaterna. 
Jacek Protasiewicz,
   – Herr talman! Genomförandet av Lissabonstrategin är ett mycket ambitiöst mål som EU:s ledare har ställt upp för medlemsstaterna. Medlemsstaternas olika erfarenheter inom områden som sysselsättningen visar precis hur ambitiöst detta mål är.
Det finns vissa fall där sysselsättningsnivåerna har tangerat de fastställda indikatorerna. Jag vill påminna er om att de nivåer som fastställts är 70 procent för män, 60 procent för kvinnor och 50 procent för åldersgruppen 55–64 år. Det finns dock länder, framför allt bland de nya EU-medlemsstaterna, som har långt kvar till att nå strategins mål. Mot denna bakgrund måste jag återigen berömma initiativet att inrätta PROGRESS, ett nytt gemenskapsprogram för sysselsättning och social solidaritet.
Som ledamot i PPE-DE-gruppen vill jag betona att ända sedan utskottet för sysselsättning och sociala frågor inledde sitt arbete har min grupp velat öka anslagen till särskilda åtgärdsområden, samtidigt som den reserv på 10 procent som fastställs som mål i förslaget till program minskas. PPE-DE-gruppen har särskilt betonat behovet av att minska stödmottagarnas egna bidrag. Därför välkomnar vi att medlen till PROGRESS-programmet har ökats till 743 miljoner euro. Denna ökning har lyckligtvis redan godkänts inom ramen för en interinstitutionell överenskommelse och beaktats i budgetramen för 2007–2013.
Jag välkomnar slutligen att rådets gemensamma ståndpunkt innehåller flertalet av Europaparlamentets ändringsförslag. Detta är framför allt ett positivt steg i riktning mot ett bättre utnyttjande av resurserna för att se till att kvinnor och funktionshindrade blir mer aktiva på arbetsmarknaden. Den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland funktionshindrade, är ett särskilt problem i mitt hemland, och jag hoppas att vi tack vare PROGRESS-programmet kommer att kunna åtgärda denna situation under de kommande sju åren. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden Karin Jöns till ett effektivt arbete.
Gemenskapsprogrammet PROGRESS är ett mycket viktigt verktyg för att nå Lissabonstrategins mål för sysselsättningen och den sociala politiken. Betydelsen av detta verktyg avspeglas i överenskommelsen mellan samtliga EU-institutioner.
Vi måste betona att hänvisningen till fullständig och lika tillgång för funktionshindrade till alla verksamheter som finansieras inom PROGRESS-programmet bidrar till att programmets grundläggande mål mås, det vill säga att bekämpa diskriminering och uppnå social integration.
Samtidigt vill jag dock betona att jag anser att kompensationen av ytterligare ekonomiska och andra nackdelar till följd av funktionshinder är särskilt viktig för att garantera att funktionshindrade kan delta i programmets verksamheter på lika villkor.
Jag vill slutligen understryka betydelsen av att icke-statliga organisationer som företräder funktionshindrade deltar på regional, nationell och europeisk nivå i programmets insatser, som är utformade för att överföra bästa praxis och utbyta information samt öka allmänhetens medvetenhet om integration och socialt skydd. 
Alejandro Cercas (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Karin Jöns, kommissionsledamoten och rådet till ett snabbt och väl utfört arbete. Tack vare dem kommer EU att ha detta instrument från den 1 januari, och jag hoppas att det ska bli det steg framåt som vi har hoppats när det gäller att förbättra de nuvarande programmens samstämmighet och komplementaritet.
För det andra, herr talman, vill jag säga att jag välkomnar att vi tar hela Lissabonprocessen på allvar. Denna process förpliktar oss att genomföra en ekonomisk reform och faktiskt modernisera Europa, men samtidigt komma ihåg att vi måste bygga upp ett mer sammanhängande och allomfattande samhälle för att se till att den ekonomiska reformen blir framgångsrik. Nu när PROGRESS har lagts fram menar jag att de som säger att det sociala EU enbart rör medlemsstaterna har fel.
EU har mycket att säga och mycket att göra, och även om det fortfarande uppenbarligen är medlemsstaterna som bygger upp sina välfärdsstater erbjuder EU ett mervärde i form av sammanhang och information och hjälper våra medlemsstater att hantera de enorma utmaningar vi står inför i dessa globaliseringstider.
Jag hoppas därför att kommissionen ska agera på ett intelligent sätt. Det är ett litet instrument i pengar räknat, men det måste användas mycket intelligent. Jag hoppas att vi kan hålla oss till denna strategi där vi samarbetar, fokuserar på våra prioriteringar och gör vår agenda till medborgarnas agenda. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst gratulera Karin Jöns till detta utmärkta program. Mot bakgrund av Lissabonstrategin menar jag att det är mycket viktigt att ta initiativ som syftar till att öka sysselsättningen, stärka den sociala solidariteten och därigenom göra EU mer konkurrenskraftigt.
Vi behöver ambitiösa mål, som återupprättande av full sysselsättning, förbättring av arbetskraftens kvalitet och produktivitet och förstärkning av den sociala solidariteten. Här vill jag framför allt lyfta fram den del av programmet där särskild vikt läggs vid integrering av jämställdhetsperspektivet och införande av jämställdhetsprincipen i socialpolitiken.
Jag välkomnar också strävan i betänkandet att ta hänsyn till funktionshindrades särskilda behov. När programmet utarbetas och genomförs anser jag också att ett gott samarbete med andra utskott är viktigt. Jag anser att skyddet av minoriteter, särskilt romerna, bör utgöra en särskild del av betänkandet, och kanske borde en proportionellt sett större andel av medlen anslås för finansiering av jämställdhet.
När PROGRESS genomförs är det nödvändigt att utbyta information och sprida bästa praxis över hela EU, om vi vill nå dessa mål. Sammanfattningsvis har vi ett program som kan genomföras endast om hela EU samarbetar, vilket förtjänar vårt stöd inom varje område. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer enbart att ta upp åtgärder som syftar till att skapa jämställdhet mellan kvinnor och män.
Mina damer och herrar! I mitten av 2004 hoppades vi alla att Europeiska kommissionen skulle införa en ny handlingsplan för jämställdhet mellan kvinnor och män. I stället överraskade kommissionen oss genom att föreslå PROGRESS, ett program för att främja sysselsättning och solidaritet, där åtgärder för att främja jämställdhet mellan kvinnor och män ingår, dock inom en bredare ram med sociala åtgärder.
Eftersom utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män anser att det fortfarande är nödvändigt att lägga större och särskild vikt vid jämställdhet mellan kvinnor och män var utskottet redan från början emot att införliva programmet för jämställdhet mellan kvinnor och män i PROGRESS. Utskottet krävde även ökade budgetanslag och betonade att jämställdhet mellan kvinnor och män måste behandlas som en fråga som rör EU:s samtliga politikområden.
En viktig och positiv förhandling inleddes därför som har pågått fram till det parlamentsförfarande som avslutas i dag, med ett resultat som vi kan beteckna som mer än rimligt. Åtgärderna för att öka jämställdheten mellan kvinnor och män blir kvar inom PROGRESS, vilket vi inte anser är tillfredsställande. Vi lyckades lösgöra dem från Daphneprogrammet, men inte från PROGRESS.
Vi kräver fortfarande en mer synlig jämställdhetspolitik, men vi måste gratulera föredraganden Karin Jöns, de ledamöter som deltagit i utarbetandet av utskottens yttranden samt kommissionen och rådet, vars samarbete gjort det möjligt att väsentligt förbättra det ursprungliga förslagets finansiering och innehåll och integrera jämställdhetsperspektivet i programmets samtliga åtgärder. 
Vladimír Špidla,
   . – Ärade parlamentsledamöter! Jag vill återigen tacka föredraganden och alla som bidragit till detta betänkande, som av debatten att döma betraktas som en gemensam framgång för EU:s institutioner. Av debatten framgår tydligt att programmet anses ha en förnuftig utformning och lämpliga resurser. Det är också uppenbart att sättet att lägga fram betänkandet betraktas som lämpligt i den rådande situationen – och här vill jag betona att betänkandet kommer att läggas fram direkt för parlamentet. Mina damer och herrar! Vi måste ta tillfället i akt att se till att vi från den 1 januari 2007 strävar efter att effektivt och framgångsrikt genomföra programmets samtliga syften och mål och därigenom leva upp till de förväntningar som med säkerhet har vuxit under denna framgångsrika process. 
Talmannen.
   – Jag vill tacka alla talare, av vilka 50 procent var kvinnor.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A6-0276/2006) av Agustín Díaz de Mera García Consuegra för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om ändring och förlängning av beslut 2001/923/EG om inrättande av ett handlingsprogram för utbyte, stöd och utbildning med avseende på skydd av euron mot förfalskning (Periklesprogrammet) (KOM(2006)0243 – C6-0179/2006 – 2006/0078(CNS)), och
- ett betänkande (A6-0277/2006) av Agustín Díaz de Mera García Consuegra för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om att till icke deltagande medlemsstater utsträcka tillämpningen av beslut 2006/…/EG om ändring och förlängning av beslut 2001/923/EG om inrättande av ett handlingsprogram för utbyte, stöd och utbildning med avseende på skydd av euron mot förfalskning (Periklesprogrammet) (KOM(2006)0243 – C6-0180/2006 – 2006/0079(CNS)). 
Siim Kallas,
   . – Herr talman! Låt mig först uttrycka min innerliga tacksamhet till föredraganden, Agustín Díaz de Mera García Consuegra, för hans stöd för kommissionens förslag om förlängning av Periklesprogrammet. Perikles, ett gemenskapsprogram för utbyte, stöd och utbildning med avseende på skydd av euron mot förfalskning, instiftades genom rådets beslut 2001 och syftar till att stödja och komplettera de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit för att skydda euron mot förfalskning.
Under de inledande fyra åren – 2002 till 2005 – hade det ett totalt referensbelopp på 4 miljoner euro. Periklesprogrammet omfattar en bred mängd åtgärder som inte bara organiseras inom EU, utan också i tredjeländer och kandidatländer. I programmets åtgärder ingår omväxlande målgrupper och deltagare, vilket omfattar alla områden som är relevanta för att skydda euron – brottsbekämpande, juridiska, finansiella och tekniska – och det främjar bildandet av nätverk, vilka är användbara för att uppnå en högre effektivitet i kampen mot den brottsliga förfalskningen. Dessutom bidrar Perikles till att öka effektiviteten i samarbetet mellan brottsbekämpande organ och företrädare för de juridiska och finansiella organen. Trots det är förfalskningen av euron fortsatt ett allvarligt och i synnerhet symboliskt problem, även om omfattningen inte skrämmer.
Sedan början av sommaren 2003 har antalet förfalskade eurosedlar som har upptäckts i omlopp stabiliserats till ungefär 50 000 i månaden, vilket är lägre än nivåerna innan euron infördes, lägre än US-dollarn och extremt lågt jämfört med de 9 miljoner eurosedlar som är i omlopp. Antalet förfalskade euromynt är historiskt sett också fortsatt få. Polisen har nyligen genomfört ett antal lyckade operationer för att avveckla verkstäder och beslagta stora antal förfalskade sedlar och mynt innan de kom i cirkulation.
Periklesprogrammet spelar en viktig roll för att uppnå resultat i skyddet av euron och kampen mot förfalskningen. Det finns uppenbart ett behov av en gemensam ansträngning för att bekämpa den här sortens brottslighet.
Periklesprogrammet har nyligen utvärderats. Utvärderarna drog slutsatsen att programmet faktiskt ledde till förbättrad uppmärksamhet, man hade nått målgrupperna, särskilt myndighetspersoner inom brottsbekämpningen, och programmets aktiviteter och informationsutbyten ansågs vara relevanta för programmet målsättning.
Utifrån den positiva utvärderingen av Periklesprogrammet och det fortsatta behovet föreslog kommissionen 2005 att förlänga programmet. I avvaktan på en överenskommelse om gemenskapens budgetram för perioden 2007–2013 beslutade rådet först att bara förlänga Periklesprogrammet i ett år, till 2006, men gjorde ett politiskt åtagande för att programmet skulle fortsätta. Efter den framgång som programmet har blivit lade kommissionen i maj 2006 därför fram ett förslag om ett rådsbeslut med avseende på en förlängning av Periklesprogrammet under perioden 2007–2013. Det årliga beloppet förblir oförändrat, uppskattningsvis 1 miljon euro, vilket ger ett totalt referensbelopp på 7 miljoner euro. Kommissionens förslag om en förlängning till 2013 speglar också att det är lämpligt i praktiskt avseende att det passar in i löptiden för gemenskapens budgetram.
Jag vill än en gång tacka parlamentet, och särskilt föredraganden, för deras uppmärksamhet för skyddet av denna viktiga del av den gemensamma europeiska identitet och det arv som den gemensamma valutan utgör. De offentliga myndigheterna på nationell nivå och på EU-nivå, liksom industrin, måste fortsätta sina ansträngningar och fortsätta att samarbeta och utbyta kunskap. Det är genom våra gemensamma ansträngningar som vi kan skydda våra handlares och konsumenters intressen och ekonomin i allmänhet mot olagliga vinster genom förfalskning av våra pengar. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Skyddet av euron mot förfalskning är mycket viktigt för att upprätthålla medborgarnas förtroende för den gemensamma valutan. Jag håller med om allt vad Siim Kallas sa.
Eurons införande som gemensam valuta var en enorm utmaning. Dollarn, som är gränsöverskridande till sin natur och som fungerar som reservvaluta och används vid globala transaktioner, är för närvarande den valuta som förfalskas mest.
Tyvärr har euron dessa egenskaper gemensamma med dollarn, om än i mindre omfattning, och vi har därför redan från början varit tvungna att anta och anpassa många åtgärder för att förhindra att euron förfalskas.
Periklesprogrammet syftar till att stödja och komplettera de åtgärder som införts av medlemsstaterna och inom ramen för befintliga program för skydd av euron genom utbyten, stöd och utbildning. Syftet är att skydda vår gemensamma valuta mot förfalskning.
Som vi vet inrättades programmet genom rådets beslut av den 17 december 2001, där det föreskrivs att utvärderingsrapporter om programmet måste läggas fram tillsammans med ett förslag om programmets fortsättning eller anpassning.
Den första rapporten offentliggjordes och lades fram för parlamentet och rådet den 30 november 2004. Därefter, den 8 april, lade kommissionen fram ett förslag utifrån vilket rådet förlängde programmet till 2006 och gav det en budget på 1 miljon euro. Rådet begärde också att en detaljerad rapport om programmets resultat skulle läggas fram för parlamentet och kommissionen.
Beträffande utvärderingen har Perikles haft mycket stor betydelse för att skydda euron och bekämpa förfalskning. Det är därför helt motiverat att förlänga programmet. I synnerhet har medvetenheten om eurons gemenskapsdimension höjts, och deltagarna har fått bättre kunskaper om tillgängliga lagar och instrument. Ett totalt åtagandebemyndigande på 80 procent av det ursprungliga referensbeloppet för perioden 2002–2006 har uppnåtts. 64 projekt har genomförts i 76 länder. De nationella åtgärdernas och gemenskapsåtgärdernas effektiva komplettering av varandra har betonats − 48 av 64 initiativ härrör från medlemsstaterna, medan 16 härrör från kommissionen eller OLAF. Programmet har fått en internationell dimension, och det är inte bara samtliga medlemsstater och kandidatländer som deltar, utan även tredjeländer där produktion av falska sedlar är vanligt förekommande, till exempel Colombia. Avsevärda strukturella förbättringar har gjorts, genom att det i olika länder har inrättats nationella centralkontor med uppdrag att bekämpa valutaförfalskningar. Dessutom har Europeiska centralbanken och andra organisationer, däribland Europol, OLAF och Interpol, gjorts systematiskt delaktiga.
Periklesprogrammets resultat hittills har varit hoppingivande, vilket framgår av Europeiska centralbankens halvårsrapport om förfalskning av euron.
Det blir allt svårare att förfalska vår valuta. Uppgifterna för årets första sex månader visar att andelen falska sedlar minskar i förhållande till antalet äkta sedlar som sätts i omlopp. Som kommissionsledamoten nämnde förfalskas 50 000 eurosedlar varje månad, samtidigt som det finns 9 miljarder äkta sedlar i omlopp.
Mellan januari och juni i år togs 300 000 förfalskade sedlar ur cirkulation. Av alla förfalskade sedlar som drogs tillbaka under det första halvåret i år var 44 procent 20-eurosedlar och 36 procent 50-eurosedlar, vilket innebär att en betydande ökning av antalet förfalskade 20-eurosedlar har skett. 12 procent av alla förfalskade sedlar var 100-eurosedlar, medan 500-eurosedlarna bara utgjorde 1 procent.
Med andra ord, herr talman, instämmer jag helt i förslaget. Det är avgörande att EU:s lagstiftare ser till att programmet förlängs med vederbörligt beaktande av såväl budgetramen som eurons införande i de nya medlemsstaterna.
Rådet skjuter upp beslutet om Perikles tills en slutlig överenskommelse antagits om budgetramen för 2007–2013, och vi är helt eniga om att programmet bör inrymmas i budgetramen, med en årlig budget på 1 miljon euro.
Mot denna bakgrund rekommenderar jag Europaparlamentet att godkänna kommissionens förslag om ändring och förlängning av Periklesprogrammet.
Jag vill ta upp ytterligare en sak, herr talman. Jag vill protestera mot ändringen av tiden för denna debatt. Jag hade inte tillfrågats om ändringen, och jag har inte fått någon förklaring. Jag borde ha varit hos mina landsmän nu, vilka fallit offer för terrorismen, men i stället är jag här av respekt för er. Efter mitt anförande kommer jag att åka till mina landsmän, och jag vill framföra en ursäkt till er alla, i synnerhet till er, herr Kallas, samma ursäkt som ni borde ha fått och samma ursäkt som jag i min tur har blivit utan.
Jag hoppas att ni förstår varför jag måste ge mig av. 
Talmannen.
   – Tydligen har den aktuella tidsplanen inte ändrats. Vi började dock med Bernhard Rapkays betänkande i morse och fortsatte sedan enligt den ursprungliga föredragningslistan. Tack i alla fall för era synpunkter. Jag beklagar att det orsakade problem för er. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag yttrar mig med full kännedom om fakta, och jag anser att även ni bör uppmärksammas på dessa.
Här har jag föredragningslistan, med tidsplan och röstschema för förmiddagens omröstning om de båda betänkandena om Perikles. Omröstningen skulle ha hållits om dessa betänkanden under förmiddagen. Det står här svart på vitt, herr talman.
Jag ber därför om ursäkt för att jag lämnar kammaren nu, även om jag själv inte har fått någon ursäkt. 
Talmannen.
   – Vi förstår er inställning. Vi kommer att skriva ett brev till er som förklarar vad som har hänt ur det här perspektivet. Tack för era synpunkter, och jag beklagar att ni orsakades sådana problem. 
Hubert Pirker,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Euron är en av världens säkraste valutor, och det ska den förbli. Detta får dock inte tas för givet, eftersom ständiga åtgärder krävs för att se till att den förblir säker. Jag talar om de tekniska åtgärder som har vidtagits och som fortfarande vidtas när det gäller förnyelse, å ena sidan, och utbildning och utbyten, å andra sidan. Perikles som ett stödjande handlingsprogram – som varit ofantligt framgångsrikt hittills, med 64 projekt och över 3 000 deltagare från 76 länder – visar det stora intresse som faktiskt har funnits för detta handlingsprogram. Förfalskningarna och förlusterna har begränsats. Jag kan nämna ett exempel från mitt hemland Österrike: Det senaste året har beslagen minskat med över 40 procent och förlusterna med över 50 procent. En del av detta kan vi tacka programmet för.
Utvärderingar av OLAF har också visat att det finns vissa brister. Jag är tacksam för att kommissionen och föredraganden har tagit vara på detta tillfälle och satt i gång det nya Periklesprogrammet, som löper till och med 2013. Jag anser att det är särskilt viktigt att nya prioriteringar fastställs, till exempel för praktik och utbytesprogram samt, inför den nya generationen eurosedlar, särskild utbildning i ny teknik. Jag välkomnar även utvidgningen till att omfatta länder som vill införa euron, det vill säga till de partnerländer där förfalskning faktiskt sker, och även specifikt till de grupper som hittills inte har omfattats i samma utsträckning som av den första etappen, då programmet vände sig specifikt till rättsvårdande myndigheter.
Nu måste vi vädja till medlemsstaterna att de utnyttjar programmet optimalt, så att vi kan se framtiden an med optimism och göra euron till världens säkraste valuta. 
Donato Tommaso Veraldi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag stöder rådets beslut 2001/923/EG av den 30 januari 2006 om inrättande av ett handlingsprogram för utbyte, stöd och utbildning med avseende på skydd av euron mot förfalskning, där jag är skuggföredragande.
Enligt beslutet ska programmet även utvidgas till de medlemsstater som inte deltar. Programmets huvudsyfte är att genom utbyte, stöd och utbildning säkra ett enhetligt skydd av euron i samtliga medlemsstater, samtidigt som de olika ländernas särskilda situationer beaktas.
I maj i år lade kommissionen fram en i stort sett positiv utvärderingsrapport, då programmet i hög grad har bidragit till skyddet av euron och kampen mot förfalskningar. Periklesprogrammet har gjort det möjligt för oss att fastställa de geografiska områden där falska sedlar ofta produceras, till exempel Colombia. Detta har varit möjligt tack vare strukturella förbättringar genom inrättande av nationella centralkontor med uppdrag att bekämpa valutaförfalskningar.
Det är därför viktigt att samarbetet mellan EU:s institutioner – kommissionen, OLAF, Europeiska centralbanken och Europol – fortsätter, för att kunna identifiera de områden där förfalskning av euron är vanligast.
Genom att utvidga programmet blir det möjligt att fortsätta med övervakning, utbildning och tekniskt bistånd, vilket är nödvändigt för att fortsätta skydda euron mot förfalskning. Programmet leder också till ökad effektivitet genom att utvidga det tekniska biståndet och även erbjuda ekonomiskt stöd till samarbete vid gränsöverskridande operationer, tack vare Europols deltagande.
De nya medlemsstaterna behöver uppmärksammas särskilt, framför allt de länder som ska införa euron som gemensam valuta.
Avslutningsvis vill jag både att programmet ska fortsätta, vilket rådet också föreslår, och även att det ska utvidgas till de medlemsstater som inte deltar så att nödvändiga åtgärder kan antas för att garantera ett enhetligt skydd av euron även i de medlemsstater som ännu inte har infört euron som officiell valuta. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Vi instämmer i rådets beslut att förlänga Periklesprogrammet. En utvidgning av programmet till de medlemsstater som inte tillhör euroområdet är nödvändig och önskvärd. Det är trots allt oerhört viktigt att förtroendet för euron inte urholkas av förfalskningar. Det finns två aspekter kring euron som ger anledning till frågor i dagsläget.
Den första är användningen av euron som lagligt betalningsmedel i länder utanför euroområdet. Euron godkänns som betalningsmedel på många platser, framför allt i Montenegro och Turkiet. Kan kommissionsledamot Siim Kallas ange på vilket sätt dessa länder berörs av programmet när det gäller att bekämpa förfalskning och cirkulation av förfalskade euromynt? Under 2004 antog Europaparlamentet ett betänkande om medaljer och mynt som liknar euromynt. Bedrägerier med mynt som liknar euromynt har ökat kraftigt. Herr kommissionsledamot! Kan ni säga något om huruvida rådets förordning om denna fråga har haft någon effekt? 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Ända sedan man beslutade att skapa en gemensam valuta för Europeiska unionen inom ramen för Maastrichtfördraget har det varit nödvändigt att bekämpa de risker som uppstår i samband med detta projekt. Förfalskningar har funnits ända sedan människorna blev medvetna om värdet på förfalskade varor. Det är ytterst viktigt att bekämpa produktionen av förfalskade euro för att bibehålla allmänhetens förtroende för den gemensamma valutan.
För närvarande är det viktigt att vi med gemenskapsrättens hjälp ser till att programmet utökas med hänsyn till tidsgränsen för införandet av euron i de nya medlemsstaterna och ytterligare en serie eurosedlar släpps ut i cirkulationen. Det är även nödvändigt att se till att befogenheterna i denna viktiga process inte överlappar varandra och kontrollera att de olika institutionernas alla gemensamma åtgärder kompletterar och är förenliga med varandra. Det är av grundläggande vikt att Europeiska kommissionen och Europol gemensamt utvärderar nya projekt som ska finansieras inom ramen för Periklesprogrammet. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi håller med om att euron måste skyddas på lämpligt sätt genom en rad olika integrerade och effektiva åtgärder som omfattar nära samarbete på både EU-nivå och internationell nivå. Vi välkomnar följaktligen inrättandet av Periklesprogrammet.
Vi stöder detta detaljerade betänkande som har lagts fram för parlamentet om genomförandet och resultaten av detta program, och vill betona att resultaten helt klart har varit goda. Under andra halvåret 2003 minskade antalet falska eurosedlar i omlopp. Siffrorna var positiva jämfört med siffrorna före eurons införande och omfattningen av förfalskningen av US-dollarn. Även om antalet förfalskade euromynt fortsätter att öka är denna siffra fortfarande låg jämfört med förfalskningssiffrorna för de gamla mynten. Med andra ord är nivån på förfalskningen låg, och en avgörande faktor för detta har varit att man funnit rätt samarbetsnivå mellan de berörda organen. Åtgärder har vidtagits för att spränga förfalskningsverksamhet och beslagta betydande mängder förfalskade sedlar och mynt innan de har satts i omlopp.
Målsättningarna för detta program har följaktligen nåtts i stor utsträckning, och man har kunnat identifiera de platser, både inom och utanför gemenskapen, där produktionen av förfalskade eurosedlar är som störst. Programmet har också medfört avsevärda strukturella förbättringar. Nationella centralkontor har till exempel inrättats i ett antal länder.
Jag stöder därför Agustín Díaz de Meras utmärkta betänkande, vars mål är att förlänga programmet till årsslutet 2013 i syfte att synkronisera det med budgetramen. Dessutom – och jag vill betona denna punkt – är målsättningen att utsträcka tillämpningen av programmet till icke deltagande medlemsstater. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det är utan tvivel viktigt att Periklesprogrammet förlängs. Det är emellertid ingen mening med att berömma euron som omöjlig att förfalska och förse den med flera olika säkerhetsdetaljer om våra medborgare och kassörer inte är förtrogna med dessa säkerhetsdetaljer eller inte kan kontrollera dem på lämpligt sätt. Det är sant att medvetandet har höjts och att 100-eurosedlar och högre valörer kontrolleras, men eftersom förfalskningen av 20- och 50-eurosedlar nu utgör cirka 80 procent av förfalskningarna måste vi höja medvetandet om dessa problem ännu mer. Euron används inom ett stort område, och detta leder dessvärre till att produktionen av högkvalitativa förfalskningar av mynt blir särskilt attraktiv för förfalskarna. Dessutom har de trycktekniska framstegen gjort att det blir allt svårare för lekmän att skilja mellan äkta och förfalskade sedlar. Omkring 600 000 förfalskade sedlar tas ur cirkulation varje år, och därför återstår det sannerligen mycket arbete att göra, särskilt om man tänker på att även mynten alltmer väcker förfalskarnas intresse, förutom de ökande siffrorna för förfalskade sedlar.
Det enda sättet att hantera den ökade förfalskningen är genom att höja medvetandet, vilket var tanken bakom förslaget att anordna fler seminarier om denna fråga, däribland av eller vid euroinfocenter. Det skulle vara särskilt verkningsfullt att tillhandahålla mer information i alla regioner där antalet förfalskningar – falska pengar – har ökat. Det skulle även kunna vara meningsfullt att utöka sökprojektet genom att sända textmeddelanden till affärsanställda för att göra det möjligt att anhålla förövarna, vilket redan görs i Österrike med viss framgång.
Att göra euroområdet till ett område med en valuta som är omöjlig att förfalska borde i alla händelser vara det främsta intresset för oss alla. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Först vill jag tacka föredragande Agustín Díaz hans arbete i detta ämne som kanske inte är så upphetsande, men nog så viktigt. Díaz har utarbetat ett bra betänkande, det vill jag gärna framhålla eftersom jag själv var föredragande för denna fråga när den var aktuell under förra valperioden. Då skilde sig uppfattningarna något mer åt, inte minst om vilka valörer som skulle komma att bli förfalskade. Så här i efterhand har det visat sig att PPE-DE-gruppens linje var den rätta. Många trodde att 500-eurosedlarna skulle bli mest utsatta för förfalskning, men vi i PPE-DE-gruppen bedömde att risken var större för de mindre valörerna, t.ex. 20- och 50-eurosedlar. Agustín Diaz följer glädjande nog tanken med noggrann kontroll även i länder som ännu inte har infört euro som valuta. Där är riskerna för förfalskningar oftast större eftersom befolkningen inte är förberedd på samma sätt som i euroländer. Det är svårare för människor i dessa länder att skilja mellan äkta och falska sedlar och många gånger är man också mindre misstänksamma där. Problemet med förfalskningar har lyckligtvis blivit mycket mindre än man hade befarat, kanske just tack vare Periklesprogrammet och inte minst den stora omfattning som det har fått. Här har ännu ett exempel på en bra sak som EU har gjort. Det är ett område där vi inte har så mycket konflikt längre, men det finns all anledning att informera medborgarna om detta program som skyddar oss alla i vår vardag. 
Siim Kallas,
   . – Jag är tacksam för ledamöternas kommentarer och för deras stöd för Periklesprogrammet, som syftar till att bekämpa förfalskningen. Förfalskning är politiskt sett ett väldigt allvarligt brott, som på något sätt förödmjukar myndigheterna, men kampen mot det pågår i evighet.
Kampen mot förfalskningen av euromynt i EU har varit relativt framgångsrik. Samarbetet mellan europeiska centralbanken, Europol och Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) har också varit relativt effektivt. Eurosedlarna håller hög kvalitet, men det minskar inte vikten av att bekämpa förfalskningen. På de tidigare ämbeten jag har haft har jag fått tillfälle att hantera frågan. Det största problemet är alltid gatorna och de skumma barerna där de förfalskade sedlarna sätts i omlopp. Det förklarar varför man inte hittar några förfalskade 500-eurosedlar.
En specifik fråga gällde Turkiet och Montenegro. Montenegro är en särskild fråga. De har euron som officiell valuta. Det handlar inte så mycket om förfalskning som om EU:s monetära politik. Jag vet att mina kolleger funderar över hur man ska hantera frågan.
Jag har varit i Turkiet och diskuterat detta med de turkiska myndigheterna, och de har lovat att gradvis ta bort de mynt som är ganska lika euromynten. Att förändra produktionsprocessen tar lite tid, men de har åtminstone lovat att genomföra det. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0268/2006) av Panayiotis Demetriou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om beaktande av fällande domar avkunnade i en av Europeiska unionens medlemsstater vid ett nytt brottmålsförfarande i en annan medlemsstat (KOM(2005)0091 – C6-0235/2005 – 2005/0018(CNS)). 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden för kvaliteten på betänkandet och för det utmärkta samarbetet. Just nu tar man ingen större hänsyn, om någon alls, till fällande domar i andra medlemsstater. Det är inte acceptabelt i en region där frihet, trygghet och rättvisa råder. Därför är EU:s målsättning tvådelad: för det första bör informationen om fällande domar på ett effektivt sätt cirkulera mellan medlemsstaterna, och för det andra bör det vara möjligt att använda den informationen utanför den medlemsstat som har utfärdat domen.
Det huvudsakliga målet med förslaget är att definiera vilka förutsättningar som ska gälla för att en dom som utfärdas i en medlemsstat kan användas i nya brottsmålsförfaranden som rör andra grunder. Eftersom effekterna av att en tidigare dom finns kan variera mycket från en medlemsstat till en annan, så är förslaget inte menat att harmonisera de effekterna. Grundprincipen, som jag till fullo håller med om, är snarare en assimilationsprincip, där målet är att se till att de effekterna är lika som i en tidigare nationell fällande dom.
I linje med den principen är förslaget inte begränsat till rättegångsfasen, utan det täcker de olika faserna i brottsmålsförfarandet där en tidigare fällande dom kan beaktas i nationella lagar. Det omfattar fasen före rättegång, där det faktum att en tidigare fällande dom existerar till exempel kan påverka beslut om häktning före rättegång, liksom efter rättegången då de i synnerhet kan påverka domens verkställande.
Kommissionen ger sitt fulla stöd till betänkandet och ser fram emot ett nära samarbete med föredraganden. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ),
   – Herr talman! Förslaget om beaktande av fällande domar avkunnade inom Europeiska unionen ingår i de institutionella bestämmelser som främjas av kommissionen inom ramen för genomförandet av slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors, och i detta sammanhang vill jag passa på att berömma kommissionens vice ordförande Franco Frattini för de insatser han gör för att genomföra dessa slutsatser från Europeiska rådet i Tammerfors.
Detta förslag är ett ytterligare steg i riktning mot ett utökat rättsligt samarbete och skapande av förtroende mellan medlemsstaterna på det rättsliga området. Det är ännu en åtgärd för att främja principen om ömsesidigt erkännande av civil- och brottmålsdomar, som anses utgöra hörnstenen i det rättsliga samarbetet inom unionen.
Att införa ett förfarande för att ta hänsyn till tidigare fällande domar är nödvändigt för en effektivare brottsbekämpning, särskilt på grund av att de befintliga tillämpliga europeiska konventionerna från 1959 och 1970 har visat sig vara ineffektiva.
I den nuvarande utformningen begränsas förslaget till att reglera rena lagstiftningsfrågor. Regleringen av förfarandemässiga frågor sker inom ramen för ett annat förslag som för närvarande behandlas i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och som har utarbetats av vår hedervärde vän och föredragande Agustín Díaz de Mera. Det förslaget är den andra sidan av medaljen. I och med det förslag som vi ska rösta om undantas administrativa fällande domar från definitionen av en fällande dom, eftersom de inte förs in i registret för fällande domar i de flesta medlemsstaterna och på grund av att det inte finns någon enhetlig definition av vad som utgör en administrativ fällande dom. I förslaget främjas principen om likställdhet när det gäller vikten och graden av allvar mellan en fällande dom som har avkunnats av en domstol i en annan medlemsstat och en fällande dom som avkunnas i den medlemsstat där det nya brottmålsförfarandet äger rum. En fällande dom som har avkunnats i en annan medlemsstat får följaktligen inte beaktas vid ett brottmål i en medlemsstat om den gärning som domen avser inte utgör ett brott i den medlemsstaten. Förslaget är fritt från den förvirring och osäkerhet som skulle finnas om bestämmelserna i det ursprungliga förslaget om selektivt beaktande av tidigare fällande domar och brott hade antagits, men man behåller medlemsstatens skyldighet att inte beakta domar som avkunnats i en annan medlemsstat när principen för , preskription eller amnesti har överträtts.
Vi anser att det förslag som vi ska rösta om har utformats så att vederbörlig hänsyn tas till både principen om ömsesidigt erkännande av domar och politiken för gradvis likställande av lagstiftningen.
Det bör återigen betonas att den föreliggande åtgärden, liksom andra liknande åtgärder, bygger på principerna om ömsesidigt erkännande och förtroende. Det är emellertid viktigt att rådet går vidare så snabbt som möjligt genom att anta det drastiska förslaget om minimikriterier för rättsliga förfaranden, som röstades igenom för många månader sedan av Europaparlamentet och som kommer att bidra till att stärka de ovannämnda principerna.
Varför skjuter rådet upp en sådan viktig fråga?
Avslutningsvis välkomnar jag det finska ordförandeskapets uttalande häromdagen om att intensifiera utarbetandet av lagstiftningen och kontrollen av tillämpningen av beslut om straffrättsliga frågor. Vi får hoppas att detta uttalande även kommer att omsättas i handling. 
Ioannis Varvitsiotis,
   – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Under de senaste sju åren har verktyg utvecklats, såsom den europeiska arresteringsordern eller förflyttning av fångar, som är utformade för att stärka det ömsesidiga förtroendet mellan de nationella rättsliga myndigheterna och utarbetandet av en politik för att harmonisera straffrätten.
Nu antar vi kommissionens förslag om att inrätta ett nytt system för att medlemsstaterna vid brottmålsförfaranden ska kunna beakta tidigare fällande domar mot samma person som har avkunnats i en annan medlemsstat i Europeiska unionen. Tidigare fällande domar som har avkunnats kommer att äga samma kraft som domar som har avkunnats i den medlemsstat där det nya brottmålsförfarandet inleds. Jag vill tillägga ännu en sak till de argument som Panayiotis Demetriou har framfört, nämligen att detta är fullständigt logiskt eftersom tidigare fällande domar bidrar till att forma lagöverträdarens personlighet och spelar in i bedömningen av straffet.
Avslutningsvis vill jag gratulera föredraganden som med sina ändringsförslag lyckades sammanjämka rådets och kommissionens åsikter, som skilde sig avsevärt på vissa grundläggande punkter. Slutligen hoppas jag att det finska ordförandeskapets uttalande inte bara förblir ord, utan kommer att omsättas i handling. Vi måste gå snabbare fram för att göra straffrätten enhetlig. 
Andrzej Jan Szejna,
   . – Herr talman! Även om man tar hänsyn till de nuvarande skillnaderna mellan de nationella juridiska systemen är det högst önskvärt att främja ett gemensamt erkännande av domar för EU och medlemsstaterna.
Som redan har påvisats av rådets möte i Tammerfors är principen med ett gemensamt erkännande hörnstenen i ett juridiskt samarbete både i civilmål och i brottmål. Med tanke på det är det av yttersta vikt att fastställa en lämplig rättslig grund, så att man kan ta hänsyn till en fastställd dom i en medlemsstat i nya rättsförhandlingar mot samma person, men med andra grunder, i en annan medlemsstat.
Kommissionens förslag om ett rambeslut bör godkännas med ändringsförslagen. Målet med principen om ett gemensamt erkännande ska ge samma validitet och samma effekt till de fastställda domarna i andra medlemsstater som vid tidigare nationella domar. Det bör uttryckligen fastställas att medlemsstaten inte måste följa en fastställd dom i en annan medlemsstat, utan att man bara drar de lämpligaste slutsatserna utifrån det tidigare målet i de nya förhandlingarna.
Vidare kommer beaktandet av tidigare domar att regleras av nationella lagar i varje medlemsstat. En assimilationsprincip för fastställda domar i andra medlemsstater till nationella domar bör etableras, samtidigt som man i den nationella lagstiftningen får dra de korrekta slutsatserna utifrån principen. Men jag tycker att det är nödvändigt att man tar hänsyn till tidigare domar, förutsatt de får samma vikt i utvärderingen som i domen som fastställts av medlemsstaten där förhandlingarna har öppnats.
När det gäller brottsmålsförfaranden i medlemsstaten får man dessutom inte ta hänsyn till en fastställd dom som är kopplad till ej straffbara handlingar i den medlemsstaten. 
Gerard Batten,
   . – Herr talman! I detta betänkande ser vi ännu ett exempel på den så kallade fördelaktiga kris som ger EU möjligheten att gå vidare med ännu mer politisk integration. Det finns helt klart ett problem. I London erkänner polisen att det mesta av den organiserade brottsligheten nu styrs av flera olika etniska gäng, varav många kommer från EU-länder. Det är helt åtskilt från individuella kriminella som har kommit till Storbritannien med sin verksamhet.
Det verkliga problemet finns inom Storbritanniens politik om öppna gränser och rätten för EU-medborgare att obehindrat komma in i Storbritannien, liksom att regeringen fullständigt avsagt sig all kontroll över vem som kan och inte kan komma in från hela världen. Men den talande delen i betänkandet är hänvisningen till rådets möte i Tammerfors, där man ämnar tvinga på Storbritannien ett EU-rättssystem och kommentaren att ”det är långt kvar innan rättvisa kan skipas på ett mer eller mindre likadant sätt i alla Europeiska unionens medlemsstater i fråga om förfarande, bevisning och sakfråga”.
Ja, så är det verkligen, och låt det fortsätta vara så. Storbritannien har fortfarande – rätten till rättslig prövning och förutsättningen att man anses oskyldig tills man har dömts – och vissa av oss i Storbritannien menar och vill att vi ska behålla de garantierna. Svaret från UK Independence Party på detta betänkande är ”tack, men nej tack”. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Det rambeslut som vi diskuterar är särskilt viktigt när det gäller likställande och harmonisering av lagstiftningen. Jag håller med föredraganden om att det enda kriteriet för att avgöra om och i vilken utsträckning tidigare domar som har avkunnats utomlands bör tillerkännas rättsliga verkningar ska vara den nationella lagstiftningen.
Vi får emellertid inte glömma bort grundläggande principer såsom , preskription, amnesti och borttagande av uppgifter med anknytning till den fällande domen i det nationella kriminalregistret. Jag anser därför att vi bör behålla artikel 4. Vi bör också betona att det, vid ett brottmålsförfarande i en medlemsstat, inte får vara tillåtet att en fällande dom som avkunnats i en annan medlemsstat får beaktas vid ett brottmål i en medlemsstat om den gärning som domen avser inte utgör ett brott i den medlemsstaten.
Jag håller med föredraganden om att bestämmelserna i artikel 6 passar in bäst i förslaget till rådets rambeslut om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Som i fallet med många av EU:s samordnande förslag finns det en viss naiv och förledande lockelse i ett gemensamt erkännande av brottmålsdomar i hela gemenskapen. Men var så säkra att det är en del av en större plan för ett integrerat och EU-kontrollerat rättssystem, som av nödvändighet måste underställas de nationella systemen.
Som jag ser det är rättsfrågor i sig själva nationella frågor, och måste fortsätta att vara det. Därför välkomnar jag motståndet vid förra fredagens möte i ministerrådet och främjandet av det nationella vetot. Jag hoppas att det kvarstår.
Det är inte bara på grund av mitt motstånd mot den stora planen som det ingår i, utan jag är emot förslaget för att det förminskar mina väljares skydd mot orättvisor.
Brittiska medborgares våldsamma erfarenheter utomlands bekräftar min syn att vi har mycket att förlora på en rättslig integration. Minns vilket spektakel det blev av de brittiska flygspanarna i Grekland. Minns den avskyvärda domen mot Kevin Sweeney i Nederländerna. Varför ska det vara möjligt att urusla domar, som bevisas genom sämre normer än vad som används i Storbritannien, fastställs mot medborgare från Storbritannien i sitt eget land? Jag tycker inte att det ska det, och därför säger jag nej till förslaget.
För att skydda mina väljare är mitt motto ”brittisk standard för brittiska medborgare”. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en rekommendation (A6-0281/2006) av Constanze Angela Krehl för utskottet för regional utveckling om förslaget till rådets beslut om gemenskapens strategiska riktlinjer för sammanhållningen (11807/2006 – C6-0266/2006 – 2006/0131(AVC)). 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Låt mig först på kommissionsledamot Vladimír Špidlas och mina egna vägnar säga att vi verkligen välkomnar betänkandet om strategiska riktlinjer för sammanhållningen som antagits av parlamentets utskott för regional utveckling den 11 september. Jag vill rikta ett särskilt tack till Constanze Angela Krehl för hennes hårda arbete med att utarbeta betänkandet och även för det goda samarbete som vi har haft om dokumentet det senaste året.
Jag har varit tacksam för stödet och idéerna från utskottet för regional utveckling och från parlamentet under den här tiden för vad som kanske är den viktigaste och mest innovativa delen av den nya sammanhållningspolitiken för 2007–2013. Genom riktlinjerna försöker vi se till att gemenskapens prioriteringar integreras i större utsträckning i nationella och regionala utvecklingsprogram med stöd av EU. Riktlinjerna är tänkta att ge ett klart och konsekvent synsätt på stödet för tillväxt och jobb genom den nya Lissabonstrategin. Jag tror att parlamentets bidrag har gynnat riktlinjerna i stor utsträckning.
Jag vill rikta er uppmärksamhet mot de skäl som har lagts till i dokumentet sedan parlamentet lade fram betänkandet i maj. De är viktiga eftersom de avslöjar den politiska inriktning som ligger bakom riktlinjerna. Skälen är klart styrda av Constanze Angela Krehls förslag i betänkandet. Här uppmärksammas till exempel vikten av partnerskap (skäl 16), infrastrukturens bidrag till konvergens (skäl 11), lika möjligheter och kampen mot diskriminering (skäl 15), vikten av en utveckling som är miljömässigt hållbar (skäl 14), territoriell sammanhållning och den urbana dimensionen (skäl 12).
Man bör påpeka att när dessa skäl antas skriver rådet och medlemsstaterna som resultat därav en påminnelse till sig själva om hur de följande programmen bör skötas. Detta är helt klart väldigt viktigt för oss då vi ser framåt mot programförhandlingarna.
Förutom skälen har texten om riktlinjerna förstärkts på områden som är särskilt viktiga för parlamentet. Vi har särskilt gett territoriell sammanhållning större uppmärksamhet. Det finns bland annat en starkare formulering om den urbana frågan. Vi har också utvecklat texten om de tre initiativen – Jaspers, Jeremie och Jessica – vilka ni har gett ert starka stöd. Det bör bland annat bidra till utvecklingen av användandet av offentliga och privata samarbeten i våra program, vilket är en av rekommendationerna i betänkandet om riktlinjerna. Det finns många andra områden där jag tror att ni kommer att se att kommissionen har försökt att tillgodose parlamentets önskningar.
Jag behöver inte sammanfatta innehållet i dokumentet igen, men det kanske vore värt besväret att påminna oss själva om visionen om den nya sammanhållningspolitiken, vilken de strategiska riktlinjerna kan hjälpa oss att uppnå. Denna vision är koncentrerad kring ekonomisk utveckling, vilket allt oftare drivs av lokala och regionala resurser, vare sig det är innovativa små och medelstora företag, lokala mänskliga kunskaper eller akademiska institutioner. Denna vision handlar om att utveckla unika system för flernivåförvaltning genom att ta politiken närmare de lokala och regionala nivåerna, närmare folket och närmare platsen där tillväxt och jobb skapas.
Jag vet att vissa av er uttryckte en önskan om fler debatter om strategiska riktlinjer, så jag ser fram emot att få höra era åsikter. 
Constanze Angela Krehl (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Med dagens debatt och morgondagens omröstning avslutar parlamentet två och ett halvt års arbete med att utforma lagstiftningspaketet om sammanhållningspolitiken för åren 2007–2013. Denna sammanhållningspolitik kommer för första gången att tillämpas för 25 – eller 27 – medlemsstater, och alla de nya medlemsstaterna kommer att vara berättigade till medel från Sammanhållningsfonden, och de kommer att kunna dra stor nytta av den framtida sammanhållnings- och strukturpolitiken. Vi skulle vilja att morgondagens omröstning banar väg för att kommissionen slutför, lägger fram och antar de operativa programmen i regionerna, för att se till att projekten i EU:s mindre gynnade regioner kan inledas nästa år.
När jag ser tillbaka vill jag uppriktigt tacka för det samarbete som jag har kunnat föra om betänkandet om de strategiska riktlinjerna. Kommissionens förslag är bra, arbetet var en gemensam insats – tillsammans med kommissionen och rådet – och här vill jag uttryckligen nämna att vi hade mycket direkt kontakt med regionerna. De besök som jag som föredragande fick tillfälle att göra i Lissabon, Madrid, Bratislava, Prag, Stockholm och Helsingfors bidrog avsevärt till kvaliteten på det betänkande som därefter antogs gemensamt i utskottet och i plenum.
Det gläder mig att de ytterligare prioriteringar som parlamentet ville införa i riktlinjerna faktiskt har övervägts i stor utsträckning i det dokument som rådet beslutade om i augusti.
Den allra viktigaste punkten är förmodligen att det tydligt förklaras att vi vill att EU ska utvecklas på ett hållbart sätt, att vi har mer i sikte än kortsiktiga ekonomiska mål, och att vi i stället strävar efter hållbara förbättringar, däribland i levnads- och arbetsvillkoren, särskilt i de mindre gynnade och underutvecklade regionerna inom EU. Det var därför det var så viktigt för oss att tillgången till sammanhållningsmedel ska vara fri från diskriminering. I det slutliga dokument som vi nu behandlar anges det än en gång klart och tydligt att funktionshindrade och äldre personer och personer med invandrarbakgrund har exakt samma tillgång till medel som alla andra. Detta är en viktig signal till allmänheten i regionerna.
Vi har fäst stort avseende vid att betona att EU inte bara strävar efter att skapa arbetstillfällen, utan att vi vill skapa hållbara arbetstillfällen av bättre kvalitet. Detta är nära kopplat till förbättringar av den yrkesinriktade utbildningen och möjligheterna att inrätta forskningsorganisationer, och även möjligheterna att snabbare och i större utsträckning få ut resultatet av dessa forskningsorganisationers arbete till små och medelstora företag. Vi har förankrat detta ännu starkare i de strategiska riktlinjerna.
En sak som är mycket viktig för oss – vilket vi har enats om efter en lång och detaljerad debatt – är stöd till städer och tätortsområden, eftersom det är där som 80 procent av den europeiska allmänheten bor. Därför måste vi koncentrera resurserna till detta område, inte bara när det gäller skapande av arbetstillfällen, utan till exempel även satsa på utveckling av transportinfrastrukturer eller att förbättra miljösituationen i städer och tätorter.
Vi har särskilt betonat en punkt, nämligen det territoriella samarbetet, som är viktigare än någonsin i det utvidgade EU för att vi ska kunna lära av varandra och utveckla projekt tillsammans. Under arbetsgruppens besök i Ungern förra veckan fick jag för första gången möjlighet att personligen ta del av de intelligenta visioner och idéer som även skapas i de nya medlemsstaterna. Kanske några av de regioner som har tilldelats medel från EU:s sammanhållningsfonder i år kan följa de nya medlemsstaternas exempel. För detta måste vi emellertid ytterligare främja det territoriella samarbetet.
En annan punkt – som jag särskilt kommer att tala om i min roll som samordnare för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet – rör främjande av lika möjligheter inom EU, särskilt för kvinnor och ungdomar. Under den nya stödperioden bör gemenskapen ytterligare utnyttja de framgångar som har nåtts med Equalprogrammet och fortsätta att driva nätverken. Detta har också införlivats i riktlinjerna. På det stora hela kan vi, parlamentet, räkna förhandlingsresultaten som en stor framgång, inte bara för parlamentet utan även för allmänheten.
Inga framgångar eller kompromisser kan överleva utan ett ”men”. Det finns naturligtvis ett men även med dessa riktlinjer. Parlamentet har fäst stor vikt vid att stärka samarbetet med arbetsmarknadens parter och civilsamhället, och detta avspeglas i riktlinjerna, i den rapport som slutligen antogs av rådet, men tyvärr endast i en betydligt urvattnad form. Vi i parlamentet kommer kraftfullt att värna om detta igen vid halvtidsöversynen av strukturstödsperioden och se över riktlinjerna tillsammans. Detta avser samarbetet, och vi kommer också att mycket noggrant undersöka om öronmärkningen av medel verkligen var en så bra idé från rådet, eller om den bara kommer att leda till ökad byråkrati för de berörda. Om så är fallet kommer vi sannerligen att yrka på att öronmärkningen avskaffas, eftersom parlamentet har ett ansvar och en skyldighet gentemot allmänheten, en skyldighet som det har för avsikt att infria. 
Jan Olbrycht,
   – Herr talman! För det första vill jag tacka Constanze Angela Krehl, inte bara för hennes betänkande utan även för det hårda arbete som hon har lagt ned för att utforma Europaparlamentets ståndpunkt. I parlamentets betänkande behandlas gemenskapens strategiska riktlinjer, och det är ett utmärkt exempel på interinstitutionellt samarbete.
Genom sitt utskott för regional utveckling har Europaparlamentet arbetat för att fastställa våra förväntningar under lagstiftningsprocessens lopp, och i dag kan vi säga att nästan alla dessa förväntningar har beaktats. Det är sant att det råder en bristande överensstämmelse mellan dessa strategiska riktlinjer i den form som de läggs fram i dag och den tidigare offentliggjorda förteckningen där utgifterna för Lissabonstrategin räknas upp, som senare infogades som en bilaga till förordningen. Trots detta anser parlamentets ledamöter att vi bör stödja den slutliga versionen av de strategiska riktlinjerna, eftersom de motsvarar våra förväntningar.
Man kan säga att de strategiska riktlinjerna bildar en internt sammanhängande grund för att planera medlemsstaternas genomförande av sammanhållningspolitiken. När vi nu först har antagit dessa riktlinjer genom ett direktiv från rådet får vi hoppas att de enskilda medlemsstaterna kommer att vara beredda att genomföra dem. En indikator på de nationella regeringarnas föresatser kommer till exempel att vara hur de väljer att tillämpa riktlinjen för stärkande av städernas roll under planeringsskedet och när de integrerade programmen för förnyelse genomförs. De strategiska riktlinjerna är absolut nödvändiga för att skapa en ram för genomförandet av sammanhållningspolitiken för 2007–2013. Jag anser därför att vi bör stödja detta förslag, där Europaparlamentets förslag beaktas. 
Stavros Αrnaoutakis,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag kan bara uttrycka min tillfredsställelse och mina varma gratulationer till föredraganden för att de viktiga frågor som Europaparlamentet betonade godtogs av både rådet och kommissionen. När det gäller den ursprungliga texten kan jag till exempel nämna de förbättrade riktlinjerna för principen om hållbar utveckling inom strukturfondernas och Sammanhållningsfondens verksamhet, lika behandling av män och kvinnor och icke-diskriminering på grund av kön, ras, nationalitet, religion eller funktionshinder, med betoning på tillgängligheten för funktionshindrade personer i alla skeden av utarbetandet och genomförandet av program och projekt, tonvikten på den urbana dimensionen och landsbygdsområden och på partnerskap i allmänhet.
Vi anser att en av de grundläggande framgångsfaktorerna för programmen är frågan om i vilken utsträckning alla berörda organ – på regional och lokal nivå – kommer att göras delaktiga i planeringen och genomförandet, särskilt arbetsmarknadens parter och lokala myndigheter. Att nå målet för ekonomisk och social sammanhållning under den nya programperioden är sannerligen en stor utmaning vid en tidpunkt då ojämlikheterna inom det utvidgade EU ökar och medlen för genomförandet av sammanhållningspolitiken begränsas.
De strategiska riktlinjerna är ett viktigt hjälpmedel för en mer effektiv och målinriktad fördelning av medlen. Samtidigt bidrar de till att stärka det strategiska innehållet i sammanhållningspolitiken och skapar en ram för synergier mellan denna politik och Lissabonstrategin.
Mina damer och herrar! En ny era för sammanhållningspolitiken har inletts. Under den nya programperioden och mot bakgrund av halvtidsöversynen kommer sammanhållningspolitiken att ställas på prov för att bevisa – om jag kan uttrycka det så – sitt existensberättigande och behovet av att den fortsätter. Allt detta, tillsammans med andra kvalitetsfaktorer som parlamentet har infört antingen i bestämmelserna eller i riktlinjerna, kommer att bidra till att nå de sammanhållningspolitiska målen. Medlemsstaterna och regionerna måste beakta riktlinjerna när de utarbetar sina nationella strategiska referensramar och operativa program. Lämpligt genomförande och tillsyn är något som berör oss alla. 
Jean Marie Beaupuy,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst instämmer jag i mina ledamotskollegers tack till Constanze Angela Krehl för hennes arbete och tackar er, fru Hübner, för de goda arbetsrelationerna med er och alla era tjänsteavdelningar under de månader som har lett oss fram till morgondagens omröstning. Ingen kommer att bli förvånad över hur min grupp röstar eftersom vi naturligtvis kommer att anta den här texten, och det kommer vi att göra av minst två skäl. För det första beaktas inte bara de allra flesta önskemålen från vår grupp i texten, utan även, anser jag, önskemålen från de flesta av oss. För det andra har arbetet med denna fråga pågått mycket längre än planerat, och det är följaktligen viktigt att vi antar denna text.
Jag har fyra kommentarer. Fru kommissionsledamot, för det första vill jag påpeka för er – som mina ledamotskolleger redan har gjort vid flera tillfällen – att orden ”ska fungera som en vägledande ram för medlemsstaterna” är skrivna i svart på vitt i artikel 1 i den text som antogs av rådet den 18 augusti. Som läget är för närvarande är jag medveten om att det anses vara ohyfsat att så att säga vilja tvinga på de 25 stats- eller regeringscheferna riktlinjer som kommer från kommissionen eller parlamentet. Jag vill emellertid betona att vi har funnit några faktorer som är något mer bindande i denna text. Som några av mina kolleger, till exempel Constanze Angela Krehl, har sagt kommer vi vid halvtidsöversynen att försäkra oss om att vi formulerar de synpunkter som behövs för att ändra på de självsvåldiga åtgärder som eventuellt kan ha vidtagits.
Den andra kommentaren: Jag vill betona det som motiverar dessa strategiska riktlinjer. De kontakter som jag har för närvarande talar med mig om en ”teknostruktur” från Bryssel, och att parlamentet beslutar om de strategiska riktlinjerna. Allt detta är mycket komplicerat. Folk glömmer för fort, alltför fort, att det faktiskt är tack vare dessa strukturfonder och dessa riktlinjer som vi under tidigare år – i Portugal, Spanien och Irland – har nått mycket viktiga resultat, och att de är till gagn för människor som möter ogynnsamma omständigheter i eftersatta regioner. De glömmer bort att vårt åtagande för solidariteten, vilket kommer till uttryck i denna sammanhållningspolitik i dag, är utformat för att ge samhällena och varenda invånare i de eftersatta regionerna tillgång till samma fördelar som människorna i regioner med gynnsammare förhållanden har.
Jag vill kort påpeka hur mycket jag välkomnar det flexibla synsätt som har aviserats ända sedan arbetet med denna text inleddes. Det är ett synsätt som, genom att man tar hänsyn till varje regions starka och svaga sidor, kommer att göra det möjligt att särskilt prioritera transport-, miljö- och energiaspekterna.
Avslutningsvis välkomnar vi, precis som våra kolleger från den tvärpolitiska gruppen som redan har belyst denna punkt, tonvikten på städerna i denna text. Jag var i Tyskland för några dagar sedan och har därför tillfälle att påpeka – och mina tyska ledamotskolleger får rätta mig om jag har fel – att 90 procent av den tyska befolkningen bor i städer eller tätortsområden med över 2 000 invånare. I den text som har lagts fram för oss betonas vikten av städerna. Det jag vill säga är att vi, förutom orden och förutom de belopp som kommer att anslås för Sammanhållningsfonden, kommer att ha de verktyg som krävs för att använda fonden.
Fru kommissionsledamot! I ert meddelande om sammanhållningspolitiken och städerna har ni särskilt betonat det integrerade tillvägagångssättet. I detta skede av debatten vill jag säga att vi måste fortsätta att vara ytterst vaksamma och framför allt se till att genomförandet av de integrerade tillvägagångssätten inte bara berör städerna i ordets egentliga bemärkelse, utan även de samhällen som omger städerna. Vi talade om denna fråga med min ledamotskollega Bernadette Bourzai, som är närvarande i kammaren, vid lunch. Det är inte bara staden i sig som räknas, utan även hela det område som omger den, inom en radie på 10, 20, 50 eller 100 km, där människor dagligen lever tillsammans. Om människorna ska kunna leva tillsammans i harmoni måste olika frågor som rör transport, samhälle och utbildning kopplas ihop effektivt.
Jag avslutar med att säga att aktörerna även måste ha bra kontakt med varandra, aktörer på nationell, regional, lokal nivå och andra nivåer. Precis som en orkester med sina fioler och sitt piano behöver en dirigent för att spela bra kommer vi att se till att det finns en bra dirigent för alla dessa åtgärder, som är kapabel att göra Sammanhållningsfonden till en framgång. 

Bairbre de Brún,
Jag vill tacka kommissionsledamoten för att hon kommer till parlamentet så ofta för att diskutera sina förslag med oss. Jag vill särskilt tacka Constanze Angela Krehl för hennes arbete för att förbättra kommissionens ursprungliga förslag, särskilt när det gäller partnerskap, städernas och landsbygdens roll, civilsamhället, tillgängligheten för handikappade och miljön. Jag måste dock upprepa några invändningar som jag har tagit upp flera gånger om öronmärkning, vilket fortfarande är centralt i kommissionens riktlinjer. Det har använts och fortsätter att användas på medlemsstatsnivå för att försämra mycket av det som parlamentet har försökt uppnå och vad man har talat om här i kväll. Det sätter Lissabon före Göteborg och vissa element från Lissabon framför andra.
I Irland finns just nu ett annat problem som inte har med riktlinjerna att göra, men som jag vill ta tillfället i akt och ta upp. Det är nämligen så att i det framtida ”fredsprogrammet” kommer finansieringen att fördelas på ett sätt som strider mot jämlikhetsåtgärder och jämlikhetsbestämmelser. Jag hoppas få möjlighet att tala mer med kommissionsledamoten om detta.
Vi måste komma ihåg de ursprungliga anledningarna till dessa finansieringar och program och se över dem igen vid halvtidsutvärderingen. Som Jean Marie Beaupuy påminde oss om har vi i Irland, både i norr och söder, åtnjutit stora fördelar och tagit stora steg med hjälp av den finansieringen. Vi måste minnas vår solidaritet och låta andra områden göra samma sak i framtiden. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   – Herr talman! Jag vill gratulera Constanze Angela Krehl till hennes arbete. I dag har vi diskuterat Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen här i Europaparlamentet. När det gäller denna utvidgning vill jag betona det uttalande som finns med i inledningen till rådets beslut. Det lyder som följer: ”Utvidgningen av Europeiska unionen till att omfatta 25 medlemsstater utgör en utmaning av aldrig tidigare skådad omfattning för EU:s konkurrenskraft och interna sammanhållning.”
Vi måste naturligtvis även vara fullständigt medvetna om att det för närvarande kvarstår avsevärda skillnader i välståndet och utvecklingstakten i vissa regioner. Bara 28 månader efter anslutningen av tio nya medlemsstater till EU kan vi emellertid redan se att till och med de minst bemedlade regionerna utvecklas i en betydligt snabbare takt och nu har relativt höga tillväxtsiffror. Jag talar som medborgare i ett av dessa områden, regionen Podkarpacie i sydöstra Polen.
Ordet sammanhållning betyder inte homogenitet eller enhetlighet, utan beskriver snarare ett tillstånd där en given struktur förblir en verklig helhet utan interna spänningar eller splittringar. Detta är min tolkning av EU:s sammanhållningspolitik. Den verksamhet som genomförs inom ramen för insatserna för att främja solidaritet mellan länderna och nationerna inom vår gemenskap kommer att vinna snabbare och större framgångar om den makroekonomiska stabiliteten är större och grundläggande strukturella förändringar genomförs på ett mer effektivt sätt.
Det är därför absolut nödvändigt att fastställa sammanhållningsprinciperna för hela EU och koppla ihop dem med de strategiska referensramar som har utarbetats av de enskilda medlemsstaterna. Därför bör vi välkomna att syftet med sammanhållningspolitiken kommer att vara att tillhandahålla finansiellt stöd för de minst utvecklade områdena och att den samtidigt inriktas på att främja ekonomisk tillväxt och öka sysselsättningen mellan 2007 och 2013. Det gläder mig att se att den territoriella dimensionen av sammanhållningspolitiken har betonats, eftersom målsättningen med den är att skapa en balans mellan utvecklingen av tätorts- och landsbygdsområden och regioner med särskilda särdrag.
Det kommer att vara ytterst viktigt att de finansiella instrumenten används på ett förnuftigt sätt, och det är därför halvtidsöversynen kommer att vara så betydelsefull. Vi bör ha en långsiktig syn på vår verksamhet inom EU. Därför anser jag att vi måste blåsa nytt liv i Lissabonstrategin. Vi måste främja innovation inom alla möjliga områden, vi måste bygga vår ekonomi på kunskap och utbildning och vi måste främja företagande, oavsett storleken på företagen i fråga. Det är dessa tillvägagångssätt som kommer att garantera framgång. Vi får emellertid inte glömma att vi inom alla våra åtgärder måste behandla människorna som individer, som familjemedlemmar, som medlemmar i lokala och regionala samhällen, som medborgare från specifika länder och som medborgare i hela gemenskapen. Detta gäller även funktionshindrade personer. Det är därför mycket viktigt att beakta sammanhållningspolitikens demografiska dimension. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med Constanze Angela Krehls betänkande, och jag vill gratulera henne för det arbete som hon har utfört, slutför vi lagstiftningen om strukturfonderna för perioden 2007–2013 och går över till praktiken, med andra ord till att tillämpa lagstiftningen.
Man kan dock fråga sig om den lagstiftning som vi har röstat igenom är den bästa. Jag anser inte det. Enligt min åsikt kunde den ha varit mycket bättre. Men med tanke på jämviktsläget i den union som våra länder är medlemmar i, denna europeiska union med 25 medlemsstater, kan jag säga att detta är den bästa möjliga lagstiftningen. Följaktligen står vi nu inför utmaningen att inte bara se på hur de 308 miljarderna euro tas i anspråk av medlemsstaterna och regionerna, utan även hur de kommer att använda alla dessa pengar. I detta sammanhang är de strategiska riktlinjer som vi diskuterar i dag viktiga, eftersom de just avser innehållet i sammanhållningspolitiken: var pengarna kommer att gå och vilka de prioriterade sektorerna kommer att vara. Det är naturligtvis alldeles rätt att sammanhållningspolitiken kopplas ihop med Lissabonstrategin, och detta uttrycks klart och tydligt i riktlinjerna. Det kanske skulle vara bättre om denna koppling hade varit ännu tydligare eller mer specifik eller om Lissabonstrategin hade getts en snävare definition för att täcka vissa verkligt ledande sektorer inom EU-ekonomin.
I alla händelser är det dags att ta ansvar. Kommissionen måste ta sitt ansvar, medlemsstaterna måste ta sitt, särskilt de tio nya medlemsstaterna som snabbt måste lära sig hur gemenskapens stödram fungerar, och när det gäller kontrollen är det dags för oss att ta vårt ansvar.
Vårt arbete avslutas inte i dag. Jag skulle snarare säga att det är i dag som det börjar. 
Bernadette Bourzai (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att tacka och gratulera vår kollega Constanze Angela Krehl för hennes betänkande, i synnerhet för att det är hennes första initiativbetänkande, som har gett Europaparlamentet möjligheten att uttrycka sin uppfattning om sammanhållningsriktlinjerna relativt tidigt i processen, vilket har gjort att vi har kunnat yttra oss och ha ett inflytande på den andra versionen som har föreslagits av kommissionen och som vi nu diskuterar.
Det måste faktiskt sägas att förfarandet har varit något förvånande. Medan vi fortfarande inte hade antagit de strategiska riktlinjerna på gemenskapsnivå var medlemsstaterna redan i färd med att förbereda sig för att anpassa sig nationellt. Medlemsstaterna motiverades onekligen av en fullt berättigad önskan att använda de nya strukturfonderna från 2007, men detta medför en risk för att den övergripande konsekvensen brister.
Reformen av regionalpolitiken genomfördes förvisso inte bara i en svår situation när budgetramen utökades och förnyades, utan även inom ramen för återupplivandet av Lissabonstrategin, vilket helt klart bidrog till att målen omorienterades. Faktum är att de uteslutande omorienterades mot innovation, den kunskapsbaserade ekonomin, konkurrenskraft och företagande, vilket inte är tillräckligt för att garantera målen för territoriell sammanhållning och hållbar utveckling, som enligt min uppfattning är prioriterade frågor.
Jag beklagar särskilt att de anslag som öronmärktes för Lissabonstrategin, tillsammans med klassificeringen av utgifter, inte har underställts Europaparlamentets samtycke. Jag beklagar också att sammanhållningspolitikens territoriella dimension inte uttryckligen har beaktats som en strategisk riktlinje, även om jag till fullo har noterat utvecklingen inom den urbana politiken. Jag är emellertid oroad över luckorna och bristerna när det gäller landsbygdsmiljön, eftersom medlen för dem inte är särskilt …
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I gemenskapens strategiska riktlinjer fastställs principerna och prioriteringarna för sammanhållningspolitiken, och de innehåller förslag om åtgärder för att ge EU:s regioner möjlighet att fullt ut utnyttja det anslag på 308 miljarder euro som har tilldelats de nationella och regionala stödprogrammen för de kommande sju åren.
Jag vill särskilt inrikta mig på en faktor som är avgörande för sammanhållningspolitikens effektivitet: kvaliteten på partnerskapet mellan alla de lokala och regionala aktörer som deltar i utarbetandet och genomförandet av programmen. Att utarbeta strategierna så nära medborgarna som möjligt måste verkligen utgöra en väsentlig del av insatserna för att främja tillväxt och sysselsättning. De små och medelstora företagens roll, behovet av att täcka lokala kunskapsbrister, vikten av grupperingar och behovet av lokala innovationscentrum är så viktiga frågor att det krävs ett nedifrån och upp-orienterat förhållningssätt i de flesta fall.
Deltagandet rör inte bara den ekonomiska dagordningen, utan även medborgarnas mer direkta deltagande genom partnerskap och mekanismerna för samhällsstyrning på de olika nivåer som sammanhållningspolitiken förs på, för att nå unionens mål för tillväxt och sysselsättning. Närmare samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas myndigheter är avgörande för att utarbeta en sammanhållningsstrategi där man tar itu med gemenskapens prioriteringar i ett nationellt och regionalt sammanhang och även för att politiken ska inverka positivt på plats genom operativa program.
Jag vill också gratulera Constanze Angela Krehl som, lika kompetent som vanligt, mycket skickligt stimulerade debatten om en så viktig fråga som ämnet för denna rekommendation.
Fru kommissionsledamot! Det gläder mig att konstatera att det hårda arbete som parlamentet har genomfört under de senaste två åren erkänns på vederbörligt sätt i de strategiska riktlinjerna. Resultatet av detta är ytterst betydelsefullt och viktigt enligt vår uppfattning. I riktlinjerna beaktas verkligt viktiga frågor, som mina ledamotskolleger har inriktat sig på och som har behandlats i det berörda parlamentsutskottet och diskuterats här i kammaren.
Avslutningsvis hoppas, eller snarare förväntar jag mig, att mina ledamotskolleger kommer att rösta för lagstiftningsresolutionen och följaktligen ge ett erkännande åt allt det hårda arbete som har lagts ned på detta område. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill inleda med att uttrycka min uppskattning och gratulera Constanze Angela Krehl för detta, ett viktigt inslag i sammanhållningspolitiken för de kommande åren. Syftet med de strategiska riktlinjerna är ju trots allt att komplettera förordningen om genomförandet av strukturfonderna och fungera som ett stöd för de nationella och regionala myndigheterna i programplaneringen. Dessa riktlinjer innehåller följaktligen de politiska prioriteringarna för de investeringar som ska göras.
De nya strategiska riktlinjerna inriktas helt rätt mer på tillväxt och sysselsättning än tidigare, med tonvikt på kunskaps- och informationssamhället, företagande och sysselsättning. Det är med andra ord Lissabonstrategin som är prioriteringen, men jag vill betona att detta aldrig eftersträvas som ett ändamål i sig självt, utan snarare – inom ramen för sammanhållningspolitiken – alltid med tanke på att nå målet att stärka den ekonomiska sammanhållningen och den paneuropeiska konkurrenskraften. När detta görs måste även främjandet av investeringar i enskilda företag genom stöd som särskilt utformats för små och medelstora företag beaktas i riktlinjerna.
Farhågorna om den avsevärda administrativa bördan inom EU:s strukturpolitik är fortfarande berättigade, och denna börda minskas tyvärr inte i tillräcklig utsträckning genom de krav som fastställs i riktlinjerna. Jag vill även betona att vi inte bara måste använda de knappa resurser som vi har till vårt förfogande på ett intelligent, effektivt och målinriktat sätt, utan även fästa stor vikt vid privat samfinansiering på projektnivå. Offentlig-privata partnerskap utnyttjas tyvärr fortfarande alltför sällan i samband med strukturfonderna, vilket i synnerhet beror på ett stort antal olösta juridiska problem. Vi måste nu göra vårt yttersta och arbeta så snabbt som möjligt för att länderna ska kunna inkomma med sina operativa program snart, och vi måste särskilt se till att övergången till den nya stödperioden blir smidig. 
Iratxe García Pérez (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att ansluta mig till alla som har tackat Constanze Angela Krehl för hennes arbete. Tack vare detta har vi kunnat nå en gemensam ståndpunkt inom parlamentet, vilket utan tvivel avsevärt har förbättrat innehållet i dessa strategiska målsättningar. I och med detta kan vi se till att EU:s regioner kan dra så stor nytta som möjligt av de budgetmedel som har anslagits för detta ändamål, och vi har föreslagit grunderna för de nationella strategiska ramarna, det vill säga sökandet efter en balans mellan tillväxt och territoriell sammanhållning.
Vi får inte glömma att EU utgörs av många regioner som har stora likheter men som även har många egna särdrag, och vi måste ta hänsyn till dessa ur ett sammanhållningsperspektiv: i tätortsmiljön, i landsbygdsmiljön, där jordbruket är den huvudsakliga verksamheten, de yttersta randregionerna samt öar och regioner som drabbas av avfolkning. Kort sagt måste sammanhållningspolitiken inriktas på att undanröja de specifika svårigheter som var och en av EU:s regioner möter, och därigenom garantera lika möjligheter.
Inom ramen för de strategiska riktlinjerna har man därför infört rekommendationer som det är viktigt att betona: skapande av fler och bättre arbetstillfällen, innovation och den kunskapsbaserade ekonomin, som bidrar till att undanröja den digitala klyftan, miljömässiga investeringar, som garanterar hållbarhet och förvaltning av naturresurserna, samt transportinfrastrukturer och tillgänglighet, som bidrar till att ge lika möjligheter till de personer som mest är i behov av detta, såsom äldre, funktionshindrade och barn. Inbegripandet av dessa faktorer har varit centralt för ett lämpligt genomförande av sammanhållningspolitiken och kommer att garantera att de mål som ursprungligen fastställdes kan nås.
Slutligen måste vi påpeka att principen om deltagande i utarbetandet av EU-politiken har beaktats. Vi kommer därmed att ha skapat grunden för att mobilisera alla regioners ekonomiska tillväxtpotential, med en sammanhållningspolitik som bidrar till att förbättra den geografiska balansen för den ekonomiska tillväxten, ökar hela unionens tillväxt och till sist lägger grunden för ett starkare, mer sammanhängande och mer samverkande Europa. 
Ambroise Guellec (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Vi betvivlar knappast resultatet av morgondagens omröstning om de strategiska riktlinjerna, som sannolikt kommer att vinna stöd från praktiskt taget alla i vår församling. Jag, liksom många andra här i parlamentet, anser att vår föredragandes arbete spelar in i detta.
Som alla vet är det emellertid i senaste laget att tala om detta här och nu. Utarbetandet av de operativa programmen är redan väl i gång i de flesta länderna. Det är naturligtvis resultatet som intresserar oss. Vad kommer unionens regionalpolitik, som utgör nästan 40 procent av gemenskapens budget, verkligen att användas för: Lissabonstrategin, territoriell sammanhållning, eller faktiskt båda? Vi hoppas att den kommer att användas för båda.
Jag anser i alla händelser att den princip som parlamentet inte hördes om – öronmärkningen, som huvudsakligen berör de gamla medlemsstaterna – är en av de mest teknokratiska och, enligt min blygsamma åsikt, utan tvivel en av de minst intelligenta principer som någonsin har tänkts ut i EU. Detta är en kombination av två teknokratier, kommissionens, vars skicklighet på detta område är vida berömd, och medlemsstaternas teknokrati, som är lika varierad som den är utvecklad. Vad kommer att bli resultatet av detta? Vi kan fortfarande hoppas på det bästa. Men först måste vi vänta på att kommissionen granskar de operativa program som har inkommit från medlemsstaterna, en process som kommer att ta flera månader.
Jag hoppas att dessa program först och främst kommer att tillgodose tätorts- och landsbygdsbefolkningarnas behov, vilket är vad de är avsedda att göra. Fru kommissionsledamot! Vi vet att ni har uppmärksammat dessa berättigade farhågor. Vi får hoppas att ni kan övertyga era samtalspartner och kolleger om detta. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Gemenskapens strategiska riktlinjer för sammanhållningen är ett av de viktigaste dokumenten för att planera EU-medlemsstaternas utgifter inom ramen för strukturfonderna. I detta dokument anges de huvudsakliga prioriteringarna för de länder som ansöker om stöd från Sammanhållningsfonden under perioden 2007–2013. Riktlinjerna utgör den grund som varje medlemsstat behöver för att utarbeta en strategisk referensram för att fastställa de nationella utvecklingsprioriteringarna. Dessa riktlinjer kommer att styra de framtida sammanhållningspolitiska åtgärderna i syfte att förbättra konkurrenskraften för att främja den ekonomiska tillväxten och öka sysselsättningen.
För att nå detta mål måste EU först och främst inrikta sig på kunskap, innovation och investeringar i humankapital och arbeta för att få bukt med skillnaderna i utvecklingsnivåerna mellan vissa regioner. Att effektivt utnyttja de tillgängliga medlen är en nyckeluppgift och omfattar åtgärder som att stödja program för offentlig-privata partnerskap, särskilt på lokal nivå. Det är också ytterst viktigt att särskilt uppmärksamma den urbana dimensionen, eftersom det är i städer och tätortsområden som problem som kriminalitet, social utslagning, föroreningar eller tung trafik vanligen är mest kännbara.
Parlamentet bör vara tillfredsställt med den nuvarande versionen av de strategiska riktlinjerna. Vi kan nu bara hoppas att medlemsstaterna effektivt kommer att kunna genomföra sammanhållningspolitiken på grundval av dessa riktlinjer.
Avslutningsvis vill jag gratulera föredraganden Constanze Angela Krehl till ett mycket grundligt förberett dokument. 
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill lovorda Constanze Angela Krehls betänkande och de resultat som nu har införlivats i direktivet, däribland de resultat som kommissionsledamot Danuta Hübner har nått under den debatt på EU-nivå som har förts under de senaste två och ett halvt åren. Jag är positivt inställd till öronmärkning; vi bör kunna erkänna detta i parlamentet, och jag är den första att göra detta. Detta betyder nämligen också att vi kan få slut på det bristande engagemanget och splittringen till höger och vänster i politiken. Genom att göra detta kan vi aktualisera sammanhållningspolitiken för att inbegripa den i den nya strategin, Lissabonstrategin.
Tonvikten skiftar från mindre betong och mindre asfalt till att utbilda våra medborgare i samhällskunskap. Under de kommande 20 åren kommer vi att behöva inrikta oss på knivskarp konkurrens på världsnivå. Parlamentets roll kommer att vara central i denna nya era, med en halvtidsöversyn 2009–2010. Vad vi då kan se fram emot är att jordbruket avvägs mot sammanhållningspolitiken och mot EU:s externa roll i världen. Inriktningen kommer då ännu mer att ligga på det politiska mervärdet. Det är på grund av denna roll som jag i utskottet stödde det ändringsförslag som lades fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen i syfte att stärka parlamentets roll under omvärderingen.
Jag vill även fråga kommissionsledamoten och kommissionen om vi kommer att ha tillräcklig information till vårt förfogande för att kunna hålla en ordentlig debatt om de finansiella omprioriteringarna. Jag ber er om upplysningar om vad nationalstaterna nu gör. Jag uppfattar en motvilja bland våra medlemsstater att rapportera på lämpligt sätt, och jag ser detta som en verklig skandal. De ges instrumenten och bör svara därefter.
Det är sant att den nya syntesen för denna nya era och de nya finansiella proportionerna kommer att kräva en avsevärd omvärdering av politiken, och en permanent roll för regionerna och städerna i sammanhållningspolitiken. 
Jamila Madeira (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att förslaget till beslut om de strategiska riktlinjerna för sammanhållningen, som vi har ombetts att ge ett positivt svar på och som kommer att tjäna som en grund för att utarbeta nationella strategiska referensramar, är en utmärkt avsiktsförklaring från rådet, och detta måste vi tacka Constanze Angela Krehl för. I de strategiska riktlinjerna klargörs det att EU måste koncentrera sig på att uppfylla målen i Lissabonstrategin, som naturligtvis ligger mig varmt om hjärtat, både när det gäller främjandet av sysselsättningen och tillväxten och stimulerandet av innovation och det kunskapsbaserade samhället.
I vår strävan att bemöta de utmaningar som EU ställs inför på världsarenan och mot bakgrund av vår nya storlek och skala måste vi alltid se till att alla parter görs delaktiga, vare sig det rör sig om arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer, lokala myndigheter eller regionala myndigheter. Vi har blivit en gigant med ambitioner som motsvarar vår storlek, och vi kan inte tillåta oss att försumma någon del av territoriet. Tillsammans måste vi uppfylla de mål som vi har satt upp.
Vi måste bevisa att vårt samhälles klassiska flernivåmodell är tillräckligt hållbar. Full sysselsättning, kvalificerad arbetskraft, livslångt lärande och ökad produktivitet är nödvändiga förutsättningar om den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i EU ska nå framgång. För att detta ska bli verklighet måste vi alla stödja dessa faktorer i en anda av samarbete.
I betänkandet lyfter man på vederbörligt sätt fram faktorer som investeringar i innovation och forskare genom incitament för att uppmuntra forskningsbegåvade personer att stanna kvar i EU, samt inrättandet av kompetenscentrum, som är centrala verktyg för den ekonomiska utvecklingen i regionerna och medlemsstaterna.
Medvetandet om att det är nödvändigt att decentralisera kunskapskoncentrerade områden, bort från stora tätorter till mindre befolkade områden, har ökat. Sådana områden kan bidra mycket stort till inrättandet av kompetenscentrum. 
Antonio De Blasio (PPE-DE ).
   – Herr talman! Gemenskapens strategiska riktlinjer för de kommande sju åren som vi nu behandlar utgör ett avsevärt steg framåt, och bidrar särskilt till utarbetandet av de nya medlemsstaternas sammanhållningspolitik, som i slutändan kommer att leda till ett mer enat och sammanhängande EU för oss alla inom några år.
Europaparlamentet har agerat så snabbt som det har kunnat för att utarbeta gemenskapens strategiska riktlinjer, och det är nu upp till medlemsstaterna att utarbeta så bra, trovärdiga och genomförbara nationella utvecklingsplaner som möjligt, och lägga fram dessa inför EU.
Jag vill gärna uppmärksamma ett par aspekter av dokumentet som inte betonades så mycket tidigare, och som därför inte utgjorde samma slags incitament när medlemsstaterna utarbetade sina egna utvecklingsplaner. Jag vill först nämna den del av dokumentet där ett brett deltagande av och engagemang från flera civila organisationer och yrkesorganisationer lyfts fram, och man uppmanar till att alla ska ha lika mycket att säga till om under utarbetandet av medlemsstaternas nationella utvecklingsplaner.
Perspektivet enligt vilket hälsan betraktas som ett ekonomiskt värde och en drivkraft för utvecklingen utgör ett stort framsteg i dokumentet, där samma synsätt rekommenderas för utarbetandet av de nationella utvecklingsplanerna. I dag betyder hälsa inte bara att förbättra hälsovårdssystemet eller göra det mer tillgängligt, utan omfattar skapande av fler och bättre arbetstillfällen, målen för hållbar utveckling samt principen om lika möjligheter, som redan har nämnts. Betoningen på att förbättra insynen och ansvarsskyldigheten för EU-stöd är ett mycket viktigt steg framåt, och bidrar följaktligen till att stärka förtroendet bland medlemsstaterna.
Vi vet alla vilket enormt arbete det är att utarbeta ett sådant här dokument. För min del kan jag bara tacka och gratulera föredraganden Constanze Angela Krehl och skuggföredraganden Jan Olbrycht för deras utmärkta arbete. 
Brigitte Douay (PSE ).
   – Herr talman! Att minska skillnaderna mellan regioner, särskilt gränsregioner, är en viktig utmaning för gemenskapens strategiska riktlinjer. Med tanke på detta bör vi betona de åtgärder som kommer att ge långsiktiga effekter. Vi bör med andra ord inte bara betona de åtgärder som genomförs inom transport- och miljösektorerna, utan även åtgärderna med anknytning till Lissabonstrategin när det gäller stödet till små och medelstora företag och den gränsöverskridande arbetsmarknaden.
I denna strävan för balanserad utveckling är det dock beklagligt att det ibland finns stora storleks- och befolkningsmässiga skillnader mellan de gränsregioner som underbygger regionalpolitiken och att det kan finnas betydande skillnader i det statistiska systemet. Detta kan faktiskt leda till att olika stora belopp anslås från strukturfonderna, och risken är då stor att stärkandet av konkurrenskraften i dessa gränsöverskridande regioner – en av prioriteringarna i samarbetet – kan förvandlas till en form av hård konkurrens mellan angränsande regioner. De skillnader i utvecklingen som kan bli följden på båda sidor av gränserna skulle kunna skada Europeiska unionens sammanhållningspolitik, trots att en av målsättningarna för denna politik är att lindra de negativa effekterna av att det finns gränser mellan länderna.
Hur kan vi få de berörda medborgarna att inse EU:s mervärde i detta fall? För att göra detta är det absolut nödvändigt att vi skapar de idealiska förutsättningarna för en balanserad gränsöverskridande ekonomisk och social utveckling och att vi särskilt uppmärksammar de program som inriktas på att skapa detta gränsöverskridande samarbete.
Jag avslutar med att tacka Constanze Angela Krehl för hennes betänkande, och framför allt för hennes gränslösa entusiasm i kampen för att nå en form av varaktig sammanhållning. 
Jim Higgins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar de strategiska riktlinjerna för sammanhållningen och de tre prioriterade områden som har identifierats. Liksom alla andra ger jag mina komplimanger till föredraganden, Constanze Angela Krehl.
Som irländsk ledamot i Europaparlamentet och med bakgrund i en ekonomi som på 15 år har förändrats från att vara den svagaste i EU till den starkaste vill jag framhålla den väldigt viktiga roll som sammanhållning och strukturella medel har spelat för att genomföra det ekonomiska mirakel som kallas ”den keltiska tigern”. De 308 miljarder euro som avsatts för 2007–2013 kommer i stort sett att gå till de nya medlemsstaterna. Det belopp som Irland är berättigat till har minskats från 3,7 miljarder euro för 2000–2006 till 901 miljoner euro, vilket är ett sätt att mäta vår ekonomiska framgång. Det har jag inga problem med.
Däremot skulle jag vilja be mina kolleger i de nya medlemsstaterna att inte ge sina nationella regeringar makten att besluta om hur och var pengarna ska användas på central myndighetsnivå. De behöver regionala strukturer med verklig makt att utveckla och verkliga beslutsfattande regionala krafter.
Jag talar av erfarenhet. Jag representerar en valkrets i Irland som kallas BMW-regionen. Det är en av de fattigaste regionerna, den ligger på Atlantkusten och består mestadels av berg. Den är den enda regionen i Irland som fortfarande har mål 1-status, även om det genom nationella ekonomiska åtgärder upphör den 31 december 2006. Genom åren har finansiella medel, som flödade från sammanhållnings- och strukturfonderna och var avsedda för regioner som min, styrts till Dublin, de östra och södra delarna av landet och samfinansierade nationella utvecklingsplaner. Det här är ingen överdrift. 680 miljoner euro i samfinansierade pengar som varit avsedda för BMW-regionen har hamnat i Dublin, i öster och i söder. Varför? För att i Irland finns det inga regionala myndigheter med verklig beslutsfattande makt. Allt beslutas i Dublin på central myndighetsnivå.
Nu är det dags för de nya medlemsstaterna att se till att de har regionala myndigheter, inte bara på papperet, för annars kan de få upptäcka att den irländska erfarenheten blir deras egen i morgon. Kommissionsledamot Danuta Hübner upprepade det här i kväll. Jag tycker att det bör hända, det måste hända, och här har kommissionen också en roll genom att insistera på att det inte händer. 
Sérgio Marques (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera Constanze Angela Krehl till hennes utmärkta betänkande om förslaget till rådets beslut om gemenskapens strategiska riktlinjer. Betänkandet var en avgörande faktor för att rådet välkomnade ett antal av parlamentets ståndpunkter om frågor som hållbar utveckling, den urbana dimensionen, lika möjligheter och förnybara energikällor. Av detta och andra skäl är det helt motiverat att Constanze Angela Krehl rekommenderar att parlamentet röstar för detta betänkande.
När detta beslut från rådet har antagits kommer medlemsstaterna inte att ha så mycket tid på sig att inkomma med sina strategier för genomförandet av strukturfonderna, där dessa gemenskapsriktlinjer ska infogas, till kommissionen. Det är beklagligt att detta snäva tidsschema kan inverka negativt på genomförandet av den nya sammanhållningspolitiken från och med januari 2007.
Jag vill även säga att jag stödde de föreslagna riktlinjerna och prioriteringarna, särskilt tanken att sammanhållningspolitiken är ett centralt verktyg för genomförandet av Lissabonstrategin.
Vi får dock inte glömma att Lissabonstrategin i första hand bygger på tanken att främja EU:s konkurrenskraft, vilket strider mot den solidaritetstanke som sammanhållningspolitiken bygger på. Det kommer inte alltid att vara lätt att arbeta med dessa två olika strategier samtidigt, men det är nödvändigt att finna en avvägning mellan dem.
Jag tvivlar således allvarligt på förslaget att de gamla medlemsstaterna ska tvingas anslå en stor procentandel av medlen för att uppfylla målen i Lissabonstrategin och samtidigt främja en effektiv sammanhållningspolitik, inte minst när det gäller den territoriella sammanhållningen.
Jag hoppas därför att man lyckas nå bästa möjliga avvägning mellan konkurrenskraft och solidaritet i de nationella strategier som ska läggas fram. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första har finansieringen av sammanhållningen varit väldigt viktig för att förstärka framgången med 2004 års utvidgning, och liksom andra vill jag tacka föredraganden för hennes arbete på det området. Den ekonomiska framgången under senare år i de 15 EU-länder som har fått sammanhållningsmedel representerar något av en modell för vad vi kan göra när EU:s resurser riktas och genomförs på ett korrekt sätt.
Även om genomförandet av Lissabonmålen på det stora hela är en fråga för medlemsstaterna, är jag ändå nöjd med att ett ambitiöst program för tillväxt och arbete har grundlagts inom ramen för de strategiska riktlinjerna, vilket vi hoppas ska realiseras i hela Europeiska unionen.
När de tio nya medlemsstaterna anslöt 2004 välkomnade vi deras medlemskap av olika anledningar. Inte minst för att dessa länder i Central- och Östeuropa hade nått en viktig milstolpe i deras relativt korta övergång till demokrati från de hemskheter de hade upplevt under kommunismen. Vi välkomnade utvidgningen på ett politiskt sätt, men vi insåg också att om utvidgningen skulle fungera var det nödvändigt att förse de nya medlemsstaterna med de rätta finansiella medlen för att stärka deras ekonomi, och därigenom skapa tillväxt och arbete. Det gläder mig att vi använder oss av beprövade och testade mekanismer för strukturell finansiering och sammanhållningsfinansiering för att nå detta viktiga mål.
Storbritanniens regering meddelade i fjol att man skulle erbjuda ytterligare 8 miljarder euro till budgeten för 2007–2013 för att hjälpa de nya medlemsstaterna att bygga upp sin ekonomi och sitt samhälle. Även om mina väljare i Nordirland medgav att utvidgningen skulle medföra en ekonomisk börda för de rikare medlemsstaterna, så ville de också gärna se till att finansiella medel fördelas på sådant sätt att det ger en hållbar förbättring i hela EU. Vi tror att den ekonomiska utvecklingen i Östeuropa i längden kommer att ge ekonomiska fördelar för oss alla.
Eftersom jag kommer från Nordirland vill jag bara säga att folket där var väldigt avundsjukt på de sammanhållningsmedel som Irland fick, eftersom dessa säkerligen hjälpte det landet. Det är oerhört synd att parlamentet, kommissionen och rådet inte lyssnade på oss tidigare när vi bad om sammanhållningsmedel till Nordirland. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Gemenskapens strategiska riktlinjer för sammanhållningen är ett ytterst viktigt dokument, som bör bidra till att slutföra de nationella strategiska referensramar som styr fördelningen av medlen från strukturfonderna i de enskilda medlemsstaterna. Antagandet av detta dokument har dock tyvärr försenats avsevärt jämfört med den ursprungliga tidtabellen. De flesta medlemsstaterna har redan sitt material klart, och detta dokument kan naturligtvis inte genomföras formellt medan referensramarna utarbetas. Detta kommer att leda till ytterligare komplikationer under processens gång. När det gäller konsekvenserna för utarbetandet av de operativa programmen, som kommissionen sedan måste godkänna, bör vi vara medvetna om att programplaneringen nu kommer att försenas, vilket leder till att möjligheten att skapa en riskfri fördelning av de finansiella medlen från strukturfonderna till enskilda medlemsstater skjuts på framtiden.
Å andra sidan måste det sägas att de allra flesta av våra kommentarer har tagits med i dessa strategiska riktlinjer. Jag är särskilt glad över att den centrala rollen för lokala myndigheter, det vill säga städer och tätortsområden, inte har förbisetts i processen att förbättra konkurrenskraften inom hela gemenskapen. Jag anser att denna förklaring inte bara kommer att samla damm, och att vi alla kommer att vinnlägga oss om att se till att principen för partnerskap mellan nationella förvaltningar, regioner, samhällen och andra enheter respekteras fullt ut i alla medlemsstater.
Mina damer och herrar! Mycket arbete återstår fortfarande att göra när det gäller att förklara vissa aspekter, som till exempel programplaneringsmetoden för den urbana dimensionen. I framtiden måste formen för integrerade stadsplaner klargöras så att det inte uppstår fel i kommunikationen och målstolparna inte flyttas, vilket skedde med stödet för att förbättra kommunalägda vattenledningsinfrastrukturer i Tjeckien. Jag avslutar med att tacka Constanze Angela Krehl. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den senaste utvidgningen, då tio nya medlemsstater anslöt sig till EU, ledde samtidigt till större skillnader i den ekonomiska utvecklingen, ett geografiskt skifte med ojämlikhet mot öst, en fördubbling av de socioekonomiska skillnaderna och en minskning av gemenskapens genomsnittliga BNP. Detta skedde trots att några av de nya medlemsstaterna faktiskt hör till dem som har den snabbaste tillväxttakten. Med tanke på den nära förestående anslutningen av Rumänien och Bulgarien, vars BNP uppgår till en tredjedel av det nuvarande genomsnittet i EU, anser jag att vi nu behöver de strategiska riktlinjerna för sammanhållningen mer än någonsin.
Den europeiska solidariteten nämns i ingressen till Fördraget om Europeiska unionen, där det anges att gemenskapen ska stärka sin ekonomiska och sociala sammanhållning med sikte på att framför allt minska skillnaderna i utvecklingsnivåerna mellan olika regioner. EU anslår över en tredjedel av sin budget för att minska skillnaderna i utveckling och levnadsstandard mellan olika regioner. Genom sina fonder bidrar EU till att utveckla regioner som har kommit på efterkälken, omstrukturera industriregioner och ge ny livskraft åt eftersatta landsbygdsområden. Reformen av sammanhållningspolitiken bör möjliggöra en ökad effektivitet, insyn och politisk ansvarsskyldighet. Under nästa programperiod måste sammanhållningspolitiken vara tydligare och mer sammanhängande, och personligen förväntar jag mig att den blir mer målinriktad och fokuserad. När det gäller de länder som mottar stöd från Sammanhållningsfonden eller strukturfonderna är det nödvändigt att beakta utvidgningen och skilja mellan de olika typer av åtgärder som stöds av fonderna. 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Även om jag tror att riktlinjerna nu inkluderar parlamentets viktigaste krav, så är vi som ni vet inte i stånd att kunna uppfylla dem alla helt och hållet. Jag tänker särskilt på vissa bestämmelser som nu ingår i föreskrifterna och som per definition inte får stå i strid med riktlinjerna. Öronmärkning är nog kanske det tydligaste exemplet på en sådan bestämmelse som parlamentet har tenderat att motsätta sig, men låt mig väldigt tydligt betona att öronmärkning inte går emot sammanhållningen.
Det är ett erkännande av att världen har förändrats och att vi nu behöver rikta om våra ansträngningar mot nya prioriteringar för att nå en hållbar sammanhållning. Jämfört med kommissionens initiala förslag har samtidigt den slutliga listan över öronmärkta kategorier utvidgats under förhandlingarna och inkluderar nu andra utgifter, särskilt i konvergensregionerna, men inte bara i de regionerna. Dessutom öppnar föreskrifterna nu under programförhandlingarna för möjligheten för de nationella myndigheterna och kommissionen att komma överens om att öronmärka andra utgiftskategorier som inte finns med på den slutliga listan, där de anses vara av nationell eller regional vikt.
Vi är nu på upploppet när det gäller genomförandet av EU:s sammanhållningspolitik. Vi har föreskrifterna på plats, och om parlamentet ger sitt godkännande i morgon kommer riktlinjerna att antas i början av oktober som en första fas i programplaneringen. Även om vi är på upploppet bör vi inte underskatta de utmaningar som ligger framför oss för att nå mållinjen, men jag kan försäkra er om att jag inte kommer att spara några krafter för att övertyga våra partner i medlemsstaterna och i regionerna om att genomföra ambitiösa och innovativa program. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Först och främst vill jag tacka alla mina kolleger, kollegerna från kommissionen och rådet och naturligtvis Constanze Angela Krehl, för deras insatser för att förbättra riktlinjerna.
För de nya medlemsstaternas regioner, mikroregioner och städer är själva kärnan i och den verkliga prestationen när det gäller den överenskommelse som har nåtts att deras situation har förbättrats på ett övertygande sätt. Detta leder till att medlen kan
– användas med större säkerhet (man räknar med att säkerheten ökas om arbetet inleds 2007 och man planerar för att verksamheten sätter i gång fullt ut),
– användas lättare (med mycket färre individuella insatser och bättre bestämmelser),
– användas på ett skräddarsytt sätt (nya specifika mål såsom bostadsrenoveringar, kollektivtrafik och vägbyggen).
Områden i utveckling expanderar, det råder större valfrihet när det gäller deras användning och värde – detta ökar betydligt våra möjligheter till dynamisk tillväxt och sammanhållning.
Av 27 länder mottar mitt land det näst högsta stödbeloppet för sammanhållning/konvergens per person, av vilket utvecklingsstöd till ett värde av minst 8 miljarder ungerska forinter kan genomföras.
I förordningen om sammanhållningspolitiken, och således även i de strategiska riktlinjerna, fick de flesta av Ungerns önskemål och framlagda ändringsförslag stöd; vi fick faktiskt stöd till och med för saker som vi inte ens hade begärt eller hoppats på.
De EU-regioner som fortfarande ligger efter har alla förutsättningar att komma i kapp de regioner som befinner sig i den främsta linjen. Den fortsatta framgången beror på om vi lyckas bygga upp vårt land med den typ av samarbete som erbjuds från Bryssel, och om vi tar itu med de verkligt viktiga frågorna så att vi, i stället för innehållslösa argument, kan se till att Ungern och andra nya medlemsstater kommer upp i samma klass som EU:s toppspelare. Nu är det upp till oss … 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Statistiken visar att skillnaderna mellan de fattigaste regionerna och EU-genomsnittet minskade mellan 1988 och 2001, vilket just beror på de resultat som har nåtts genom sammanhållningspolitiken.
År 2005 var ett rekordår för sammanhållningspolitiken när det gäller investerade medel, och sammanlagt 38,3 miljarder euro anslogs för Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), Europeiska socialfonden (ESF), Sammanhållningsfonden och det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet (ISPA).
Samma år nåddes betydande resultat till följd av reformen av EU:s regionalpolitik, däribland dess officiella erkännande som ett instrument för tillväxt och sysselsättning inom ramen för Lissabonstrategin.
Nyligen publicerad forskning visar att de nya medlemsstaternas samlade BNP-tillväxt kommer att vara i storleksordningen 7–12 procent från 2007 till 2013, och att 2,5 miljoner arbetstillfällen kan skapas.
De nya strategiska riktlinjer som parlamentet antar i dag inriktas mer på tillväxten, och visar på att tonvikten i sammanhållningspolitiken i framtiden bör ligga på kunskaps- och informationssamhället, företagande, miljö och sysselsättning, för att främja en ännu mer balanserad och hållbar utveckling av gemenskapen. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Jag är tacksam mot Europeiska kommissionen för att avsevärt ha stärkt inbegripandet av sammanhållningspolitikens territoriella dimension i den senaste versionen av de strategiska riktlinjerna.
Jag stöder kommissionens önskan att skapa mekanismer för att genomföra en sammanhållningspolitik som kommer att bidra till att garantera att alla regioner behandlas rättvist på grundval av deras individuella möjligheter när det gäller konkurrenskraften.
För nästa generation program måste den territoriella sammanhållningen främjas på ett sådant sätt att hela EU kan bidra till åtgärderna till förmån för tillväxt och sysselsättning, särskilt tack vare högkvalitativa partnerskap som samlar aktörer på alla nivåer: på nationell och regional nivå, på tätortsnivå, landsbygdsnivå och lokal nivå.
Den nya rättsliga ramen gör det även möjligt att bevilja speciella anslag till de yttersta randregionerna för att ta hänsyn till de höga kostnader de ådrar sig till följd av att de är så avlägset belägna. Jag instämmer i kommissionens mål, nämligen att se till att dessa anslag kommer att bidra till att skapa hållbar tillväxt och sysselsättning även i de yttersta randregionerna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Etelka Barsi-Pataky och Paul Rübig för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Norbert Glante för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Fiona Hall för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och Umberto Pirilli för gruppen Unionen för nationernas Europa om en lägesbeskrivning för Galileoprogrammet (O-0094/2006 – B6-0430/2006). 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande! För ett år sedan röstade Europaparlamentet om finansieringen av Galileoprogrammet i första behandlingen här i Strasbourg, och programmet fick på det hela taget ett enhälligt stöd. En stor framgång förra året var att experimentsatelliten Giove-A sändes upp i bana och upptog sin frekvens. Vi tackar de europeiska teknikerna och utvecklarna.
Diskussionerna om genomförandet och driften av projektet pågår, och parlamentet noterar kommissionens uttalande om att det första resultatet av dessa förhandlingar kommer att vara de viktigaste avtalsbestämmelserna om finansieringen, som kommer att läggas fram för oss nästa år. Vi uppmanar kommissionen att göra allt som står i dess makt för att uppfylla det gemensamma målet att Galileoprogrammet ska finansieras genom en uppdelning på två tredjedelar/en tredjedel mellan privat kapital och kommissionen.
Trots resultaten måste vi uttrycka våra farhågor. Programmet är avsevärt försenat. Vi har förståelse för de betydande svårigheter som kommissionen dagligen ställs inför. EU:s rättsliga och reglerande system är svåra att använda när gemensamma projekt ska genomföras. Dessutom är det vår erfarenhet att detta är en ny och svår uppgift när det gäller finansieringen, riskerna och driften för de företag inom EU:s rymdindustri som har valts ut för att genomföra det.
Vi håller med om att Galileoprogrammet nu har gått in i den globala sfären och att dess tjänster erbjuds över hela världen. Men om även samarbetet med tredjeländer ska vara en siffra i den övergripande institutionella omstruktureringen av tillsynsmyndigheten för det europeiska GNSS-systemet, vill Europaparlamentet emellertid först uttrycka sin uppfattning i denna fråga.
Vi, de olika politiska grupperna i Europaparlamentet, anser att det som Galileoprogrammet nu behöver är det som kallas ”god förvaltning”. Därför vill jag fråga kommissionens ordförande och vice ordförande vad kommissionen har för avsikt att göra för att se till att detta lovande program, som är en av motorerna för Lissabonstrategin, kan genomföras utan ytterligare förseningar. När kommer förordningarna för Galileos tillämpningar att ha slutförts, så att europeiska företag får tillräckligt med tid att förbereda sig för att delta, vilket är nyckeln till hela programmets framgång? 
Fiona Hall (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag är liksom Etelka Barsi-Pataky särskilt oroad när det gäller valet av tidpunkt. En försening är helt avgörande, eftersom Galileos unika lockelse för investerare går förlorad så fort det amerikanska GPS 3-systemet är helt funktionsdugligt, vilket beräknas ske ungefär 2015. Jag skulle uppskatta om kommissionsledamoten kunde tala om i vilken utsträckning förseningen kommer att vara skadlig för framgången med Galileo på den internationella marknaden för satellitnavigering.
Jag är rädd att förseningen undergräver affärsplanen för Galileo på andra sätt också. För det första har förseningen orsakat ökade kostnader. Kostnaden för Galileo har faktiskt redan överstigit budgeten med över 40 procent. För det andra underminerar förseningen inkomstpotentialen. Den viktigaste inkomstkällan väntas bli royalties för immateriella rättigheter. Mottagartillverkare skulle betala en licensavgift till företaget som sköter Galileo för att få sina mottagare Galileokompatibla. Men vilka tillverkare skulle vilja betala en licensavgift för Galileo om det inte ger något mervärde jämfört med en uppgraderad GPS? Därför är en försening för Galileoprogrammet inte bara olycklig, utan det kan få stora konsekvenser för den finansiella börda som bärs av statskassan. Jag skulle vara väldigt tacksam om kommissionsledamoten kunde ge oss någon förklaring om detta. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Etelka Barsi-Pataky och Fiona Hall samt Paul Rübig och Norbert Glante, som snart kommer att ansluta sig till oss. Jag är tacksam mot dem, och särskilt mot Etelka Barsi-Pataky, för den nära uppmärksamhet som de har ägnat utvecklingen av detta viktiga program, Galileo.
Jag kommer att försöka svara detaljerat på era frågor. Jag vill nämligen lugna vissa farhågor som jag faktiskt anser vara något överdrivna. Jag vill påminna er om att Galileoprogrammet utformades i tre faser. Den första är utvecklings- och valideringsfasen, som omfattar utvecklingen av systemets satelliter och markkomponenter samt validering i omloppsbana. Denna utvecklingsfas löper från 2003 till 2009, och leds för närvarande av det gemensamma företaget Galileo. Denna fas kommer att följas av en installationsfas från 2009 till 2010, som avser tillverkning och uppskjutning av satelliterna samt fullständig installation av programmets markbaserade del. Slutligen kommer driftsfasen att inledas 2010.
Installations- och driftsfaserna kommer att bli föremål för en koncession som varar ett tjugotal år. Tillsynsmyndigheten, som är ett gemenskapsorgan, kommer att leda dessa två faser och kommer att vara koncessionsgivande myndighet.
Inom denna tidtabell finns ett datum som vi absolut måste hålla – och på den punkten har ni helt rätt – nämligen det datum från vilket företagen och medborgarna kommer att kunna motta exakta och tillförlitliga signaler från Galileo. Detta kommer att ske vid årsslutet 2010, när den första av Galileosatelliterna kommer att börja sända sina signaler.
Samtidigt har jag ingen avsikt att försöka släta över svårigheterna. Galileo är inte bara en teknisk innovation, utan även en mycket speciell operation på institutionell nivå. Projektet omfattar nu åtta industriella aktörer, 25 offentliga aktörer och tre institutioner. På lång sikt kommer detta flerfaldiga stöd att vara Galileos styrka, men det är sant att alla aktörerna, alla dessa aktörer som stöder Galileo, verkligen kommer att behöva anpassa sig för att tillsammans kunna göra framsteg i denna fråga.
När jag 2005 uppmärksammade problemen mellan de åtta medlemmarna av det framtida industrikonsortiet utsåg jag Karel van Miert för att lösa problemen, vilket han gjorde med avsevärd framgång. Vi behöver också ta itu med skillnaderna i säkerhets- och skyddskraven som nödvändiggjorde en ytterligare försening för teknisk undersökning. Det må vara hur som helst med den saken, men det viktigaste är resultatet under 2010.
Vi måste naturligtvis också göra stadiga framsteg i tidtabellen för de mellanliggande åtgärderna, och ägna nära uppmärksamhet åt projektets kvalitet och genomförbarhet. De industriella aktiviteterna under fasen för valideringen i omloppsbana, som är Europeiska rymdorganisationens ansvar, inleddes till exempel i december 2004. Avtalet om slutförandet av denna fas undertecknades den 19 januari 2006, och arbetet fortskrider tillfredsställande för närvarande. Projektets tekniska genomförbarhet har bevisats, och nu handlar det om att lägga grunden för ett verkligt offentligt-privat partnerskap för de kommande 20 åren. Jag kommer självklart att informera er om eventuella problem som uppstår när det gäller undertecknandet av koncessionsavtalet.
Till svar på er andra fråga vill jag nu gå över till tillsynsmyndigheten för det europeiska GNSS-systemet. Denna myndighet ansvarar för att övervaka den framtida koncessionsinnehavaren. Tillsynsmyndigheten ska se till att koncessionsinnehavaren uppfyller koncessionsavtalet och de bifogade villkoren och bestämmelserna, och kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att tjänsterna inte avbryts om koncessionsinnehavaren skulle gå i konkurs. Dessutom ska tillsynsmyndigheten även övervaka alla tekniska, säkerhetsmässiga och finansiella aspekter av koncessionen. I detta avseende vill jag påpeka att ordalydelsen i koncessionsavtalet självklart är mycket viktig, eftersom detta avtal kommer att vara det primära instrument som kommer att ligga till grund för tillsynsmyndighetens möjligheter att övervaka koncessionsinnehavaren. Koncessionsavtalet måste därför vara tämligen entydigt formulerat, och jag kommer naturligtvis att informera parlamentet om detta eftersom kommissionen har åtagit sig att informera er om innehållet i koncessionsavtalet innan det undertecknas av tillsynsmyndigheten.
Slutligen återstår två problem att lösa: först och främst den finansiella frågan. Fördelningen mellan de finansiella bidragen från medlemsstaterna och industriaktörerna beror i stor utsträckning på riskbedömningen, men denna riskbedömning kräver i sin tur bästa möjliga förståelse för Galileos möjliga tillämpningar. Jag kommer därför att offentliggöra ett meddelande i form av en grönbok om dessa tillämpningar i slutet av november. För detta ändamål har vi utformat en tävling för att locka EU-medborgarna att använda sin fantasi när det gäller de möjliga tillämpningarna av Galileo. Jag är övertygad om att vi fortfarande underskattar Galileos potential, och jag vill uppmana er, mina damer och herrar, att själva göra insatser för att uppmuntra alla våra EU-industrier att bidra till att upptäcka Galileos möjliga tillämpningar.
Det andra problemet är samarbetet med tredjeländer. Som ni säkert känner till sker förhandlingarna om de internationella avtalen om Galileoprogrammet på grundval av artikel 300 i fördraget. Enligt det förfarande som fastställs i denna artikel måste parlamentet alltid höras innan sådana avtal ingås, och jag kommer personligen att se till att detta sker. Det står helt klart att samarbetet med tredjeländer om Galileo utgör en möjlighet, men denna möjlighet måste styras och kommissionen kommer att lägga fram ännu ett meddelande till parlamentet och rådet denna höst, där vi kommer att skildra denna samarbetspolicy i stora drag.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill inte släta över de svårigheter som genomförandet av ett så ambitiöst projekt som detta medför, men jag vill samtidigt uppmärksamma er på riskerna med att ge intryck av att detta program på något sätt kommer att försenas så allvarligt att projektets genomförbarhet betvivlas. Så är inte fallet, och det kommer inte heller att bli så, eftersom jag personligen och med er hjälp, med parlamentets aktiva stöd, har för avsikt att se till att detta viktiga projekt kan genomföras i praktiken enligt den tidtabell som vi har beslutat för att garantera projektets genomförbarhet, eftersom ni har fullständigt rätt i att det inte precis kommer att råda någon brist på konkurrenter. Galileo måste därför sättas i drift inom den tidsram som jag har angett. Jag kommer självklart att hålla ett vaksamt öga på detta under förfarandets gång, med parlamentets hjälp och stöd. 
Lambert van Nistelrooij,
   . – Herr talman! Jag är särskilt glad över att vi diskuterar denna fråga – trots den sena timmen – eftersom vi verkligen måste sätta fart på arbetet med detta projekt. Vi måste behålla drivkraften, inte minst med tanke på den globala konkurrensen. Etelka Barsi-Pataky gav redan en utmärkt sammanfattning av ramarna när det gäller den eventuella förseningen, den rättsliga ramen och så vidare. I kväll vill jag gärna kort uppehålla mig vid detta offentlig-privata partnerskap.
Det beräknas att ett framtidsorienterat projekt som detta kan ge 150 000 extra arbetstillfällen, och jag vet att industrin knappt kan vänta på att få delta i det. Dessutom finns det även regioner i EU – Bayern och norra Nederländerna till exempel – som är beredda att investera pengar från strukturfonderna för att vidareutveckla detta. Det har även gjorts tidigare, och då gällde det radioteleskopprojektet Lofar i norra Nederländerna.
Herr Barrot! Som ni säkert känner till, eftersom ni har varit kommissionsledamot med ansvar för regionalpolitik, måste strukturfonderna nu mer än någonsin investeras i teknik och information. Skulle ni vara beredd att ta över denna utveckling av ett centraliserat engagemang och en centraliserad finansiering? Ni har nämnt en grönbok. Skulle den kunna vara det verktyg som kan påskynda arbetet?
Jag tänker även på de nya bestämmelserna för statligt stöd. Kommissionsledamot Neelie Kroes talade om möjligheterna för denna typ av projekt för en stund sedan. Enligt min mening utnyttjar vi inte de andra instrumenten i tillräcklig utsträckning här i parlamentet och inom EU.
Galileo har fortfarande en tätposition globalt sett. EU ligger fortfarande före, men Galileo får inte bli ett misslyckande under genomförandefasen. Galileo får inte fortsätta att driva vind för våg; det måste landa. 
Teresa Riera Madurell,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för dess förklaringar, och anser att den har förstått att vi är oroade över läget för Galileoprogrammet – som liknar det som till exempel sker med Airbus. Detta är det verkliga syftet med denna debatt. Tidsplaneringen och att följa den fastställda tidtabellen är avgörande för programmets kommersiella genomförbarhet och framgång.
Det har uppstått avsevärda förseningar inom Galileo jämfört med prognoserna för 2005. Anbudsförfarandet har förlängts, och detta kommer att få allvarliga återverkningar på programplaneringen för hela projektet. Det är ett annat skäl till att vår fråga är relevant. Vi måste garantera projektets kontinuitet och söka de mest kreativa och lämpliga lösningarna med hänsyn till programmets målsättningar.
Vi vill uppmana kommissionen att fortsätta med sina förhandlingsinsatser och se till att det inte uppstår några ytterligare förseningar så att arbetet med Galileo, det största av de EU-omfattande industriprojekten, kan gå framåt under bästa möjliga förhållanden och kan fylla en lämplig funktion när det gäller att nå Lissabonmålen.
Vi vill även uppmana kommissionen att genomföra de nödvändiga reformerna för att främja små och medelstora företags deltagande.
För att parlamentet ska kunna stödja Galileo måste det hållas informerat. Åtagandet finns där, och ni har nämnt det. Vi måste också informeras om kostnaderna för och konsekvenserna av förseningarna. Jag håller med om att det kommer att vara bra att parlamentet regelbundet övervakar projektet. Därför är det viktigt att även tillsynsmyndigheten, som ni har nämnt, översänder sina rapporter till parlamentet och att den expert som har utsetts av parlamentet har observatörsstatus i myndighetens verksamhet.
I själva verket har parlamentet redan tidigare uttryckt sitt fulla stöd för Galileoprogrammet, ingått rättsliga och budgetära åtaganden och tydligt erkänt att Galileo är ett strategiskt projekt och utgör en av Lissabonstrategins pelare, som i sin tur erbjuder stora möjligheter för våra små och medelstora företag. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Ni vet att jag gärna skulle fortsätta diskussionen hela natten, eftersom Galileo är ett verkligt spännande projekt.
Likväl vill jag på nytt försäkra ledamöterna om följande: den första av de två experimentsatelliterna sköts upp från Baïkonour den 28 december 2005, och har framgångsrikt sänt alla de signaler som ger oss möjlighet att garantera användningen av det frekvensband som har tilldelats det europeiska satellitnavigeringssystemet. Den andra satelliten, Giove-B, kommer att skjutas upp under 2007. Den kommer att medföra annan tekniskt avancerad utrustning, till exempel en passiv vätemaser, som kommer att vara den mest exakta atomklockan som någonsin skjutits upp i rymden. Parallellt med detta inleddes de industriella aktiviteterna inom ramen för fasen med validering i omloppsbana i december 2004. Jag har redan sagt, och jag kommer att säga det igen, att hela avtalet för valideringsfasen, som uppgår till 1 038 miljoner euro, undertecknades den 19 januari 2006.
Vi går nu in i en ny fas, som kommer att omfatta en undersökning av alla möjliga tillämpningar av Galileo. Som jag har förklarat har vi sänt en slags vädjan till alla små och medelstora företag och tekniker som kan utveckla innovationer på detta område. Syftet med grönboken kommer i själva verket att vara att ställa de rätta frågorna, vilket bör göra det möjligt för oss att förbättra förståelsen för alla möjliga tillämpningar av Galileo. Detta kommer att ge oss en övergripande vision av tillämpningarna, och då kommer vi att kunna hantera frågan om offentlig-privata partnerskap på ett bättre sätt och planera hur insatserna ska fördelas. Industrisektorn måste också vara involverad, i den mån den kan dra nytta av dessa tillämpningar. Detta kommer slutligen att leda till att vi kan ge detta koncessionsavtal en rimlig finansiell grund. I nuläget finns det ingen anledning att tro att vi skulle kunna hamna i en så svår situation att projektets balans rubbas.
Mitt åtagande att informera parlamentet är naturligtvis allvarligt menat – som föredragande är Etelka Barsi-Pataky väl medveten om detta, och jag vill passa på att tacka henne igen. Jag är fullständigt beredd att komma till parlamentet så ofta som det behövs för att förklara hur läget är och hur det utvecklas. Ni föreslog att parlamentet skulle ha observatörsstatus, men vi har redan förklarat vår ståndpunkt i detta avseende för de berörda utskotten. Det skulle vara svårt för parlamentet att försöka observera samtidigt som man genomför all övervakningsverksamhet.
Herr talman! I alla händelser vill jag emellertid upprepa det åtagande som jag har gjort här i kväll: Jag kommer att se till att parlamentet hålls fullständigt informerat om allt som sker, både när det gäller genomförandet av koncessionsavtalet och det offentlig-privata partnerskapet och hur vi kommer att hantera bidragen från tredjeländer och deras deltagande i Galileo. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr vice kommissionsordförande Barrot.
Jag har avslutningsvis mottagit ett resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 

