Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Fru Ludford! Gäller det verkligen protokollet?

Ludford
Fru talman! Jag signalerade att jag ville ta upp en ordningsfråga, även om det egentligen inte handlar om protokollet. Jag vill inte i onödan försena kammaren, men jag tycker att när vi nu förbereder oss för att diskutera byggandet av Europa, är det viktigt att notera ett mycket tongivande domstolsbeslut i Förenade kungariket.
Den s.k. historikern David Irving har förlorat sitt förtalsmål mot den amerikanska akademikern Deborah Lipstadt, som anklagat honom för att ha manipulerat bevis i syfte att förneka det judiska folkmordet som skedde i Nazityskland. Domaren kom i ett förödande domslut fram till att han var "en aktiv förnekare av förintelsen, antisemit och rasist, och att han har samröre med högerextremister som stöder nynazism".
Detta domslut är viktigt, inte bara för det historiska Europa, utan också det nutida. I och med ökningen av rasism och antisemitism och valframgångarna för extrempartier, innebär detta beslut en upptrappning av kampen för att göra det europeiska samhället fritt från rasism och öppet för mångfald.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Ludford. Jag noterar mycket gärna ert förslag som rör ordningsfrågor. Men jag skulle önska att inläggen just nu gällde protokollet, så att vi kan justera det. Sedan kan alla som har förslag som ordningsfrågor uttrycka sig fullständigt fritt.

Corbett
Fru talman! I punkt 2 i protokollet på sidan 5, vilken faktiskt är den första sidan med någon form av viktigt innehåll, hänvisas till de frågor jag tog upp om att vissa politiska grupper uppenbarligen inte respekterar arbetsordningen, genom att de verkar tillåta att enskilda gruppledamöter lägger fram ändringsförslag i plenum, så att det ser ut som det sker på gruppens vägnar, trots att detta omöjligen kan vara fallet, eftersom motstridiga ändringsförslag lagts fram på samma grupps vägnar.
Jag vill betona att även om PPE-gruppen särskilt nämndes i protokollet, är detta faktiskt inte den enda grupp som uppfört sig på detta sätt. T.ex. Tekniska gruppen för oberoende ledamöter, TDI-gruppen, som över huvud taget inte lade fram några ändringsförslag på utskottsnivå, har nu i plenum lagt fram mellan 20 och 30 ändringsförslag, av vilka många är motstridiga. De har lagts fram av olika ledamöter inom gruppen, vilka formulerar olika ståndpunkter och kan därför omöjligen utgöra en gruppståndpunkt. Detta visar ingen respekt för vår arbetsordning, som tillåter att endast 32 ledamöter eller en grupp lägger fram ändringsförslag i plenum.

McKenna
Fru talman! Min fråga rör avsnittet i protokollet om frågestunden i går kväll, när jag tog upp en ordningsfråga. Först flyttades frågestunden till kl. 18.30, sedan meddelades på skärmen att den skulle börja kl. 18.50. Till sist var klockan över 19.00 när frågestunden började. Den första delen skulle hålla på i 30 minuter, enligt föredragningslistan, men den höll på mycket längre
Mitt problem handlar främst om att jag skrivit ned frågor - i likhet med vissa andra - som jag tänkt ställa till kommissionsledamot Byrne. Vid just detta tillfälle sammanträdde vår grupp och vi såg "fråga nr 41" på skärmen. När jag kom till kammaren hade ni automatiskt inom några minuter gått vidare till fråga nr 49. Fem eller sex personer hade alltså tänkt ställa frågor till kommissionär Byrne, men ingen av oss var närvarande för att ställa dem.
Det verkar som om kommissionär Byrne hade blivit irriterad p.g.a. detta och sett det som en slags avsnoppning. Men det är mycket svårt för ledamöterna att vara närvarande vid varje enskild fråga under frågestunden, om vi skulle hoppa från nummer 1 till nummer 99 på bara några sekunder. Skulle vi alltså kunna hålla oss till föredragningslistan: 30 minuter för första delen av frågestunden, tjugo minuter för andra delen, osv. Vi bör inte göra ändringar i föredragningslistan, eftersom det då blir oerhört svårt för oss att sköta vår verksamhet.

Talmannen
Tack, fru McKenna. Jag noterar er kommentar så att detta inte skall hända igen.

Thors
Fru talman! Under de senaste dagarna har oerhörda naturkatastrofer återigen skett vid floden Tisza, varvid flera människor har omkommit. Jag ber därför att talmannen skall sända kondoleanser både till det rumänska och det ungerska parlamentet. Samtidigt måste vi vara uppmärksamma på vilka miljörisker detta kan medföra för vår gemensamma europeiska miljö. Tisza mynnar ut i Donaudeltat, som är ett av världen mest betydande skyddsområden för miljön.

Talmannen
Tack, fru Thors, det skall jag gärna göra.

Wynn
Fru talman! En litet lättsinnigare fråga. I går kväll när förfriskningarna delades ut i budgetutskottet, påpekade Colom att de små mjölkpaketen var märkta med texten "endast för utdelning i skolor". Hade det stått "endast för skolelever" hade man kunnat förstå varför den delades ut i Europaparlamentet, men det stod "endast för skolor". Går det att ta reda på varför detta hände? Det är så pinsamt. Jag vet att vi förespråkat mer mjölk i skolorna, men för den sakens skull vill vi inte ha den här.

Talmannen
Tack, herr Wynn. Jag kan inte svara er genast, men jag skall kontrollera det.

Laguiller
Fru talman! Jag vill informera er, liksom de parlamentsledamöter som dagligen, ibland utan att se det, träffar parlamentets personal, som ser till att hela detta hus fungerar, att en kategori av denna personal - väktare, värdinnor, brandmän - strejkade i går eftermiddag. De protesterade mot att man låter dem jobba 12 timmar i sträck, dag som natt, för en nettomedellön på 6 000 francs, utan att ens få högre betalt för natt- eller helgarbete. Jag vill uttrycka min solidaritet med dem och från LO:s/LCR:s ledamöter har vi dessutom lämnat ett brev till er om detta, fru talman, som vi hoppas att ni kommer att ge ett positivt svar på.

Talmannen
Tack, fru Laguiller. Jag skall läsa brevet mycket noggrant.

Paasilinna
Fru talman! Jag har länge suttit och lyssnat på tolkningen via hörlurar och trots att jag byter plats försvinner tolkningen ibland och ljudet är också raspigt, inte bara här utan också i grupprummet. Det är något tekniskt fel, jag skulle önska att behöriga personer kontrollerar om det förhåller sig så att det finns för mycket som stör här, till exempel mobiltelefoner. Hörbarheten påverkas till och med av huvudets ställning, och man kan väl ändå inte sitta och lyssna med huvudet på sned. Ytterligare en begäran till den tekniker som reglerar ljudet i salen. Somliga kolleger skriker i mikrofonen trots att man har mikrofonen just för att man inte skall behöva skrika här, och då hör man knappast någonting i hörlurarna. Dvs. omedelbart när någon skriker i mikrofonen - trots att man inte borde skrika - skulle jag önska att man sänker ljudvolymen i salen, så att man också kan höra något i hörlurarna.

Talmannen
Tack, herr Paasilinna. Vi skall kontrollera allt detta och vi skall kontrollera akustiken i allmänhet
(Protokollet justerades.).

Regeringskonferensen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0086/2000) av Dimitrakopoulos och Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om Europaparlamentets förslag till regeringskonferensen (14094/1999 - C5-0341/1999 - 1999/0825(CNS)).
Jag har till att börja med fått ett förslag som rör en ordningsfråga, som lagts fram i enlighet med arbetsordningen av Gruppen Unionen för nationernas Europa, som syftar till att protestera mot debatten om denna punkt, eftersom den inte är tillåtlig. Jag vill påpeka att parlamentet har deltagit i samråd om rådets kallelse till regeringskonferensen och att betänkandet från Dimitrakopoulos och Leinen finns uppsatt på föredragningslistan enligt bestämmelserna i arbetsordningen som hänför sig till frågan.
Ribeiro e Castro introducerar förslaget som rör ordningsfrågan.

Ribeiro e Castro
Fru talman, kära kolleger, detta betänkande borde inte ha tillåtits. Dess inriktning går i sin helhet emot Europa, det verkliga Europa, och mot mycket av det viktiga som vi har byggt upp. Ett symptom på dessa angrepp mot våra grunder är punkt 15 i resolutionsförslaget. Vi är alla bundna av de grundläggande rättigheterna och av rättsstaten, med början i denna kammare. Hur skall vi kunna behandla detta när den grundläggande rättigheten till överklagande i domstol ifrågasätts? Det handlar inte ens om inre frågor, detta är externa frågor av största betydelse. Vi är ledamöter och vi företräder våra väljare. Allt som diskriminerar väljarna, i vår rättsliga och politiska verksamhet, i våra partier och politiska grupper när det gäller frihet och jämlikhet, påverkar vår rätt att företräda dem och i grunden väljarnas egna rättigheter och frihet. Det är vad det handlar om, framför allt i ett betänkande som innehåller en strävan att diskriminera i stadgan för de politiska partierna. Det handlar i vilket fall som helst om något som är grundläggande. Den grundläggande rättigheten för alla att överklaga i domstol får inte påverkas. Rättsstaten får inte påverkas.
Punkt 15 förstör hela texten och förgiftar en mycket viktig fråga. De mäktigas försök till egenmäktighet, som detta avslöjar, är ett mycket bra exempel på resten. Det är därför också en illavarslande signal för resten av betänkandet. Vi föreslår därför, i vår invändning att betänkandet inte skall vara tillåtligt, då det förutom att det har en tvivelaktig rättslig grund, inte är moget eller skapar någon enighet om vart Europa bör gå. Detta visar sig dels genom lättsinnigheten i detta fatala och olyckliga stycke, dels genom det faktum att betänkandet har genererat 220, jag talar sanning, 220 ändringsförslag. Kunde vi finna bättre bevis på att vi befinner oss inför ett värdelöst betänkande? Det duger inte alls. Vi föreslår därför, i försvar för Europa och rättsstaten, ett förkastande av betänkandet på förhand.

Talmannen
Tack, herr Ribeiro e Castro.
Vill någon kollega uttala sig till förmån för denna begäran om återförvisning?

Berthu
Fru talman! Jag anser att Ribeiro e Castro har fullständigt rätt när han säger att betänkandet från Dimitrakopoulos-Leinen är otillåtligt, eftersom det motsäger, och till och med bryter mot, ett antal rättigheter som finns inskrivna i våra institutioner. Till att börja med gör Ribeiro e Castro rätt i att peka ut punkt 15 där det står att Europaparlamentets interna corporis -ärenden inte kan hänvisas till domstol. Detta förslag bryter självfallet mot en grundläggande rätt för alla medborgare, och därmed också för parlamentsledamöterna, att kunna väcka talan i domstol. Men i ett större sammanhang anser jag att betänkandet bryter mot en rad olika rättigheter, till att börja med rättigheterna för små och medelstora stater som, alltsedan Romfördraget undertecknades, är en fullständig del av våra institutioner och i högsta grad respekteras av dem.

Talmannen
Tack, herr Berthu.
Dimitrakopoulos och Leinen, betänkandets två föredragande, önskar tala emot denna begäran.

Dimitrakopoulos
. (FR) Fru talman, kära kolleger! Men all respekt för mina kollegers uppfattning, vilka redan uttalat sig, anser jag det mycket hårt och orättvist att betrakta vårt betänkande som otillåtligt på grund av punkt 15. Andra kolleger har lämnat in ändringsförslag för att rösta emot punkt 15 och man kan instämma i dessa ändringsförslag.
Att instämma eller ej i en punkt i ett betänkande, det är rätt och demokratiskt, och det är därför vi är här. Men att på grund av en punkt begära att betänkandet skall förklaras otillåtligt, förefaller mig inte riktigt. Jag ber att vi röstar emot förslaget som rör förfarandet. Vi bör granska och rösta om betänkandet under detta sammanträde, eftersom det inte handlar om en omröstning till förmån för de två föredragandena utan om en omröstning till förmån för Europaparlamentets uppfattning.

Leinen
Fru talman! Det gläder mig mycket att just UEN-gruppen gör sin röst hörd för mer av grundläggande fri- och rättigheter samt ökad demokrati på Europeiska unionens nivå. Det gläder mig, för det är ett stort framsteg. Jag måste förvisso också säga att alla de starka ord som kollegorna här använder knappast är motiverade. I länderna i EU förekommer högst olikartade kulturer. I vissa länder får parlamentet reglera sina egna allmänna bestämmelser och att gå till domstol går inte. I andra länder är reglerna annorlunda. Vi har nu punkt 15. Vår kollega Dimitrakopoulos har just nämnt att det finns flera ändringsförslag. UEN-gruppen kan förstås rösta emot, då kommer man att få se huruvida det blir kvar eller om det lyfts bort. I stort tror jag att alla de starka orden saknar grund och jag ställer mig bakom ett avvisande av förslaget.

Brok
Fru talman, jag anser att det inte är möjligt att rösta om detta förslag, ty Amsterdamfördraget föreskriver uttryckligen en nyreglering av förhållandet mellan institutionerna inbördes samt även av förfarandena. I så måtto är detta betänkande ett utförande av Amsterdamfördraget, och man kan inte rösta om rättsligt felaktiga förslag, sådana kan man bara avvisa.
(Skratt och applåder)

Talmannen
Om ni anser att ni endast kan avslå den får ni tillfälle att göra det. Jag inleder omröstningen genom namnupprop om förslaget som rör förfaranden som lagts fram av Gruppen Unionen för nationernas Europa.
(Parlamentet avslog ordningsfrågorna.)

Dimitrakopoulos
Fru talman, herr minister, herr underminister, herr kommissionär, damer och herrar ledamöter! Vi står inför en verkligen mycket viktig punkt vad beträffar Europeiska unionens utveckling. Europeiska unionen förväntas i dag, genom regeringskonferensens förfaranden, angripa de stora utmaningar som finns i övergången från det tjugonde till det tjugoförsta århundradet. Utmaningar som vi alla känner till, som är betydelsefulla och som dagligen påverkar Europeiska unionens utveckling. Utmaningar som, framför allt, får en grundläggande fråga att dyka upp: Hur förberedda är vi som institution, som europeisk union, att angripa dem? Regeringskonferensen försöker svara på just den frågan. Det anses allmänt att Europeiska unionen, som den fungerar i dag, under alla omständigheter behöver vissa förändringar inför alla dessa utmaningar. Förändringar som skall ha som övergripande mål att gynna Europeiska unionens fortsatta utveckling, med utgångspunkt i allt det som vi hittills har enats om.
Det betänkande som ni i dag har framför er har följande huvudpunkter. Den första punkten är att ännu en gång konsolidera Europeiska unionens institutionella natur. Vi upprepar och insisterar: Europeiska unionen är på en och samma gång en union av stater och en union av folk. Och det är just erkännandet av den principen som har lett Europeiska unionen till de framgångar som vi kan hänvisa till och som vi alla naturligtvis emellanåt hänvisar till.
Den andra punkten är att bekräfta och konsolidera en annan viktig princip, principen om maktbalans, en princip som avser rollerna för och förhållandet mellan deltagarna i Europeiska unionen, en princip som får sitt uttryck genom det sätt på vilket alla medlemsstaterna uttrycker sig i alla - jag upprepar, alla - Europeiska unionens institutioner. Och som ni känner till, fru talman och kära kolleger, har Europeiska överlevt fram till i dag och uppnått allt det som den har uppnått just för att den har fungerat - och fungerar - på grundval av en maktbalans som man har enats om och som är allmänt erkänd.
Den tredje grundläggande principen som konsolideras i betänkandet är just förslaget om en allmän - jag betonar ordet allmän - översyn av alla de institutioner som utgör Europeiska unionen. För somliga är detta kanske ett riskabelt förslag. Men jag bör betona att det är viktigt och nödvändigt, och då särskilt med tanke på att vi alla håller med om att dagens omprövning av Europeiska unionens funktionssätt i allra högsta grad är direkt sammanhörande med den stora utmaning som Europeiska unionens utvidgning utgör. Och det är mycket naturligt, när vi redan i ett Europa med 15 medlemsstater konstaterar och är överens om att det finns funktionsbrister som måste rättas till, att man frågar sig hur det skulle kunna fungera när vi har en europeisk union med 18, 20, 25 eller 27 medlemmar.
Den fjärde punkten är ett antal nya förslag, trots det faktum att de frågor som tas upp i dessa alltid har diskuterats. Jag talar om det utvidgade samarbetet. Det utvidgade samarbetet måste, åtminstone i våra ögon, ha två grundelement. För det första måste det utgöra en sporre och inte ett hinder - jag betonar, inte ett hinder -, det måste utgöra en sporre för alla medlemsländerna till ytterligare och djupgående deltagande i de europeiska förfarandena. För det andra måste den demokratiska uppfattningen i samarbetet vara väl utvecklad, vilket betyder att det land eller de länder som av någon anledning inte önskar delta i samarbetet, åtminstone inte i ett första skede, på grund av att det inte skall få sin närvaro i Europeiska unionen stängd eller begränsad.
Vi har gjort många framsteg, och det finns under alla omständigheter två exempel på utvidgat samarbete: Schengenfördraget och själva Ekonomiska och monetära unionen. Jag skulle vilja se ett utvidgat samarbete även i utrikesfrågor och andra frågor. Och för att vara tydlig, det utvidgade samarbetet är ett gemenskapsförfarande, och både de utrikespolitiska frågorna och frågorna avseende en gemensam försvarspolitik måste inbegripas i gemenskapsförfarandet, för på så sätt finns det kontrollmekanismer. Avslutningsvis skulle jag vilja uttrycka min tacksamhet till det portugisiska ordförandeskapet, framför allt till Da Costa, för vårt samarbete, till kommissionär Barnier, till er och till alla kollegerna, och, naturligtvis, till min medföredragande, Leinen, som jag har arbetat hårt men mycket bra tillsammans med, liksom både till människorna i parlamentets sekretariat, som har hjälpt oss, och till tolkarna, som ofta har arbetat över för att de svåra förhandlingarna, som ni har fått en uppfattning om, skulle kunna genomföras.

Leinen
Fru talman, herr kommissionär, herr minister! I Helsingfors beslutade regeringarna nästan om en fördubbling av antalet medlemsländer. Jag tror att det är bakgrunden till den reform som vi nu kräver för att Europeiska unionen skall mäkta med en sådan utvidgning. En fördubbling av antalet medlemsländer erfordrar en djupgående reform av arbetsstrukturerna och förfarandena för beslutsfattande i unionen, om inte hela denna koloss skall bli handlingsoförmögen. Den avgörande punkten är övergången från enhällighet till majoritetsröstning. Det är den viktigaste punkten på vilken man kan mäta om regeringskonferensen varit lyckad eller misslyckad.
Det står helt klart att man med 27 medlemmar knappast kommer att kunna fatta beslut med enhällighet. Antingen tar det alltför lång tid, eller så får man ständigt bara minimilösningar. Detta ligger vare sig i våra medborgares eller medlemsländernas intresse. Vi kräver därför att kvalificerad majoritet blir regel och enhällighet blir undantag. Jag följer förvisso mycket noga vad som sker vid regeringskonferensen. Man har ju inte kunnat undgå att det hittills inte finns en enda punkt som regeringarna har kunnat enas om vad gäller övergången till kvalificerad majoritet. Här visar det sig, tror jag, åter att vägen via regeringskonferenser inte är den bästa möjliga, och eftersom det tar så lång tid innan man verkligen kan agera, alltför lång tid, fastnar man i sina utgångspositioner i startblocken.
Temat "flexibilitet" nämndes av min kollega Dimitrakopoulos. Det torde också vara en viktig princip i en utvidgning av unionen. Med 27 medlemsländer kommer det inte att vara möjligt för alla att integreras i samma takt. Därför är det så viktigt att vissa länder, som vi säger, kan genomgå en förstärkt integration, om man nu vill att det europeiska enandet skall ske inom ramen för Europeiska unionen och inte utanför denna ram. Jag påminner om att debatten om den hårda kärnan respektive den federala kärnan återupplivades efter Helsingfors, eftersom en del befarade att det ej är möjligt innanför unionen.
Jag frågar mig vad som är budskapet till medborgarna från denna regeringskonferens. Medborgarna måste veta, menar jag, att unionen utvecklas i riktning mot demokrati, öppenhet och medborgarnärhet. Det vill säga, vi måste också arbeta på att sluta det föreliggande demokratiska underskottet. Parlamentet måste få medbeslutanderätt i alla fall där rådet fattar majoritetsbeslut. Vi vill också öka möjligheterna att kontrollera kommissionen. Vi har ju lagt förslag om att kommissionens ordförande skall kunna ställa misstroendevotum här i parlamentet, så att vi på ett något enklare sätt får möjlighet att uttala vår misstro när det behövs.
Till medborgarnas Europa hör också - det jag tar också upp - en stadga över de medborgerliga fri- och rättigheterna i unionen. Vi kräver att denna stadga förs in i fördraget till årsslutet. För övrigt vill jag nämna att det skulle innebära ytterligare ett steg framåt om den politiska debatten kunde bli mer europeisk. Vi vill ha stadgar för europeiska partier. Politiken måste ändå äga rum på europeisk nivå och inte bara på ett nationellt plan. Ett stort antal av oss anser att också europeiska partier i de framtida Europavalen kan bidra till att debatterna vid Europavalen inte bara blir inrikespolitiska debatter med opposition mot regeringen, utan för att vi skall få sådana europeiska debatter och för att vi skall kunna ställa de frågor som berör oss på kontinenten i fokus.
En reform av de europeiska fördragen måste åstadkomma bådadera: ökad effektivitet och mer demokrati. Om Europafördraget från Nice kan ge detta så har vi, tror jag, goda förutsättningar att nå stabilitet och även medborgarnas acceptans i en utvidgad union.
(Applåder)

Brok
försvarspolitik. (DE) Fru talman, kolleger! Tillåt mig först helt kort ge några kommentarer angående utrikespolitiken. Jag vill ge det portugisiska rådsordförandeskapet, som hittills lett förhandlingarna på regeringskonferensen med en stor mängd fantasi och även betydande hänsynstagande till Europaparlamentet, uppmuntran att på området för utrikes- och säkerhetspolitik samt på området för grundläggande fri- och rättigheter till exempel ta initiativ till en utvidgning av mandatet och fatta de därför behövliga besluten i Feira, när vi vet vad som är nödvändigt på grund av implementeringen av Helsingforsbesluten och Kölnbesluten på området för utrikes- och säkerhetspolitik.
Här måste man verkligen lyckas med att åstadkomma en samverkan mellan första och andra pelaren samt en starkare integration även av andra pelaren i den första pelaren, det vill säga och med andra ord, att åstadkomma en närmare samverkan mellan civil och militär krishantering. Amsterdamfördraget har medfört en långt gående integration av Västeuropeiska unionen i fördraget, särskilt har Petersberguppgifterna tagits in. Jag tror att det är nödvändigt att Europaparlamentet försätts i ett läge där man kan vidta de härför nödvändiga parlamentariska kontrollåtgärderna, vilket kan medföra att vi får ett balanserat förhållande mellan institutionerna. Jag säger kontrollåtgärder och inte medbeslutanderätt, förutom på budgetområdet, eftersom detta är någonting viktigt, för att klargöra att utrikes- och säkerhetspolitik naturligtvis i första rummet är en uppgift för den verkställande makten.
Vi bör likaså överväga vad som skall hända med artikel 5, som enligt min och utskottets bedömning bör införas i fördraget som ett protokoll; då kan varje land som så önskar ansluta sig till det efter eget fritt, suveränt avgörande. Jag menar att vi därmed på sikt får en situation där vi kan förverkliga en europeisk union och där de olika länderna inte har olika säkerhetsgradering. Det tror jag inte på sikt är godtagbart med hänsyn till de intressen som här möts.
Europeiska unionen är inte en stat. Men på de områden den har behörighet arbetar den som en förbundsstat. Av den anledningen måste det inbördes förhållandet mellan institutionerna också regleras som i en förbundsstat, det måste finnas en balans mellan stora och små stater. Detta är säkerligen en av de svåra uppgifterna på denna regeringskonferens. Jag kan gott föreställa mig - vilket också är min grupps uppfattning - att det också är möjligt att arbeta effektivt i en kommission där samtliga länder är företrädda, om bara kommissionens ordförande har möjlighet att strukturera kommissionen på ett effektivt sätt; med andra ord, om en sådan möjlighet skapas i och med att kommissionens ordförande får en förstärkt roll.
Om ett sådant hänsynstagande gentemot de små länderna har tagits så måste vi också vara i ett läge där vi kan åstadkomma en starkare legitimationsbas för de större länderna enligt principen one man one vote ; på den grundvalen kan vi sedan på Europaparlamentets område åstadkomma ett annat och proportionellt förhållande under vissa bestämda garantier av ett minimalt antal platser, och på liknande sätt reglera denna fråga i rådet.
Avgörande för denna regeringskonferens är förvisso att vi uppnår en utvidgningsförmåga genom utvidgning av området med majoritetsbeslut. Därför måste det stå klart att allt med undantag för de konstitutionella frågorna skall tas med i förfarandet med majoritetsbeslut, men att det naturligtvis också är ett klokt förfaringssätt som framgår av det portugisiska rådsordförandeskapets och kommissionens förslag om att man på området för t.ex. socialpolitik och skattepolitik gör en klar åtskillnad av vad som skall beslutas enligt europeiska regler, för att den inre marknaden kräver det, och vad som skall förbli på området med enhällighetsbeslut och nationalstaternas ansvar.
Och därmed har frågan om en ansvarskatalog redan tagits upp. Detta torde vara ytterligare en uppgift. I Europeiska unionen måste vi göra det klarare vem som ansvarar för vad och när. När en sådan delning av ansvaret har gjorts kommer vi att få ett större mått av öppenhet och då kommer också befolkningens benägenhet att gilla Europeiska unionen att växa. Jag menar att en sådan äregirighet hör hemma på regeringskonferensen, och förslagen om att dela upp fördraget och göra dylika åtskillnader tydliga förefaller mig vara viktiga; det gäller t.ex. också att rådet äntligen, när den har funktionen som lagstiftare, gör detta i öppenhet och offentlighet, och att vi därför kan företa en delning mellan rådets verkställande och lagstiftande funktioner. Det hör också till detta område.
Angående det förstärkta samarbetet: I en utvidgad gemenskap kommer detta att bli nödvändigt, särskilt i samband med utrikes- och säkerhetspolitiken. Men jag vill göra det klart var gränsen går. Gränsen går där rättsordningens enhet och institutionernas enhet äventyras. Av det skälet får vi inte driva det förstärkta samarbetet alltför långt. Det får inte bli ett alibiarrangemang för att vi inte utsträcker området för majoritetsbeslutsfattande tillräckligt långt. Jag tror att det här finns särskilda regler som vi har att hålla oss till.
Denna europeiska union är en värdegemenskap. Därför kan man hoppas på att konventet under ledning av Roman Herzog lägger fram en katalog över grundläggande rättigheter som med rättsligt bindande verkan kan tas in i fördraget och att vi sedan på basis av det kan definiera de värden vi vill ha; då lär en del av de diskussioner som förts tidigare inte mer kunna föras på grund av att det finns en preciserad rättslig förutsättning. Om vi lyckas med detta så har vi i det stora hela uppnått aktningsvärda framsteg och därmed skapat betingelserna för en utvidgning av Europeiska unionen.
(Applåder)

Theato
Fru talman! I egenskap av föredragande för budgetkontrollutskottet vill jag ta upp och diskutera två punkter som vi lämnat in för utskottets del. Men först hjärtligt tack till de båda föredragandena för deras enorma arbetsinsats. Hjärtligt tack likaså för kommissionär Barniers öppenhet och tack till kollegan Vitorino för framför allt den ena punkten, som jag nu tänker ta upp.
Dels handlar det om frågan om ansvarsfrihet, som just nu är högaktuell. EU-fördraget utsäger helt klart följande: Europaparlamentet beviljar kommissionen ansvarsfrihet i frågan om utförande av budgeten. I praktiken är det dock fråga om två olika akter som vi utför, dels en politisk bedömning i ansvarsfrihetsbeslutet och dels, i en andra akt, antagandet av inkomst- och utgiftsredovisningen. Det förekommer godkännande, avslag och bordläggning. Inkomst- och utgiftsredovisningen, den andra delen, måste inte nödvändigtvis påverkas av detta, den kan slutföras detta till trots även om den första akten ej blir godkänd. Detta har fördelen med sig att ett saldo ur inkomst- och utgiftsredovisningen kan överföras till det kommande året. Detta bör förankras i fördraget, för i vår arbetsordning står det redan så och det är också, som sagts, praxis. Dessutom vill vi ha upplysningar direkt från medlemsstaterna för att kunna göra en bättre utvärdering även av budgetförvaltningen.
Den andra punkten gäller inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet. Sedan åratal bemödar vi oss om att ge gemenskapens finansiella intressen ett bättre skydd. Detta skall nu också ske i straffrättslig mening på europeisk nivå genom ett mycket öppet och tydligt samarbete med medlemsstaterna, dvs. vid en ökande, gränsöverskridande brottslighet som går ut över EU-budgeten är samarbetet mellan medlemsstaterna ej tillräckligt på det polisiära området och inom rättsväsendet. Vi behöver därför en samordning på europeisk nivå, utan att de nationella domstolarna därmed blir inskränkta i sin rättegångsbefogenhet. Jag är mycket tacksam för att denna tanke tagits emot välvilligt av en del medlemsstater och särskilt av kommissionen.

Palacio Vallelersundi
frågor. (ES) Fru talman! Ni blir säkert inte förvånade över att jag med anledning av detta mycket intressanta betänkande, som jag gratulerar de båda föredragandena till, väljer att tala om medborgerliga fri- och rättigheter och om rättsliga frågor. Vi från utskottets sida anser att skapandet av detta rättsliga område är viktigt och att det förutsätter en reform av domstolen. För att göra en reform av domstolen möjlig måste fördraget ändras, så att stadgan och reglerna för domstolen och förstainstansrätten blir funktionella. Enhälligheten gör dem inte funktionella. Det första kravet är därför beslut med kvalificerad majoritet efter Europaparlamentets godkännande. Vad domstolen beträffar kräver parlamentet att få delta i utnämningsförfarandet av domarna, på samma sätt som för posterna i författningsdomstolarna i våra stater.
Å andra sidan, vad fri- och rättigheterna beträffar, vill vi ha full möjlighet att överklaga så att medborgarna kan kontrollera giltigheten i gemenskapens åtgärder med normgivande effekt i fall av brott mot de grundläggande rättigheterna, något som medborgarna för närvarande saknar. Vi vill ha en ändring av artiklarna 230 och 300 i fördraget så att parlamentet jämställs med kommissionen och rådet, när det gäller begäran om prövning.
Slutligen vill vi, fru talman, att fördraget ändras så att parlamentet inom ramen för tredje pelaren också har fullt tillträde till domstolen i och med rätten att väcka talan om ogiltigförklaring av icke godkända regler eller bestämmelser.

von Wogau
Fru talman, ärade kolleger! I egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor vill jag framställa tre olika krav inför regeringskonferensen, krav vilka dock samtliga har att göra med ett och samma faktiska förhållande. Vi rör oss för närvarande mot en gemenskap med en gemensam valuta och gemensam penningpolitik, som i allt väsentligt utformas av Europeiska centralbanken. Men fortfarande har vi olika ekonomisk politik i Europeiska unionens 15 medlemsstater, och detta kan bara bli lyckat om den ekonomiska politiken utformas enligt gemensamma principer. Det är bakgrunden till det första kravet, att vi förankrar den sociala marknadsekonomin, som förenar mänsklighet med marknad, som en ledstjärna för den ekonomiska politiken i EU-fördraget.
Det andra kravet går ut på att, vid utformningen av de ekonomisk-politiska riktlinjerna som vi ju redan i dag diskuterar i parlamentet, Europaparlamentets medbeslutanderätt tillerkänns en formell status i det att kommissionen inte presenterar en rekommendation utan ett formellt förslag; sedan kan vi faktiskt rådfrågas med avseende på detta förslag, och det i detta ords verkliga betydelse.
Det tredje kravet gäller konkurrenspolitiken. Konkurrenspolitiken är å ena sidan nyckeln till en social marknadspolitik, å andra sidan är den det kraftfullaste ekonomisk-politiska instrumentet som Europeiska gemenskapen förfogar över. Här förekommer otaliga enskilda avgöranden, och det är helt klart kommissionens uppgift. Men i framtiden måste även Europaparlamentet delta i medbeslutandeförfarandet, i varje fall då allmänna regler utformas, när kommissionen utarbetar direktiv tillsammans med ministerrådet; ty det är förutsättningen för att parlamentet, så som vi vill se det, verkligen skall kunna bli ett europeiskt forum där den europeiska ekonomiska politiken inte bara diskuteras offentligt, utan där man även deltar i utformningen av den.

De Clercq
Fru talman, ärade kolleger! Domstolen måste vara beväpnad för att klara det ständigt ökande antalet tvister och dess ständigt utökade befogenheter. Domstolen måste kunna koncentrera sig på de verkligt juridiska frågorna och det rättsliga skyddet för EU-medborgarna. Förstainstansrätten måste anpassas bättre i det avseendet och båda rättsorganen måste också självständigare kunna besluta om sin egen struktur och sina egna förfaranden. En bra och punktlig rättsskipning är en avgörande del av rättsstaten. I det sammanhanget måste även Europaparlamentets roll uppvärderas som fullvärdig lagstiftningsinstans och som fullvärdig europeisk institution.
Det är i ett nötskal de motiv som ligger bakom yttrandet från utskottet för rättsliga frågor. Som föredragande är jag också glad att kunna konstatera att utskottet för konstitutionella frågor i sitt huvudbetänkandet till allra största delen går på samma linje. På grund av tidsbrist kan jag tyvärr inte gå in på detaljer. För att få betänkandet från utskottet för konstitutionella frågor att så mycket som möjligt att stämma överens med yttrandet från utskottet för rättsliga frågor har jag emellertid lämnat in fyra ändringsförslag. Vissa återfinner jag även i yttranden från andra utskott, så jag tycker att dessa ändringsförslag förtjänar att stödjas av hela parlamentet och det kommer måhända även att ske.
Det var ett kort yttrande för att peka på ett icke oviktigt bidrag till det som måhända kommer att bli den sista regeringskonferensen före den största, mest historiska och även mest riskfyllda utvidgningen sedan den nuvarande europeiska integreringsprocessen inleddes. Därför måste vi gripa den här chansen med båda händerna för att förbereda alla institutioner i Europeiska unionen för, så att de kan klara det 21:a århundradets utmaningar med framgång.

Colom i Naval
, föredragande av yttrandet från budgetutskottet. (ES) Fru talman! Villkoren för mitt anförande på detta sammanträde är en paradigm av budgetproblematiken. Jag kom just hitskyndande från ett möte som enligt fördraget inte existerar. Jag deltar som parlamentets företrädare i en trepartsdialog om budgeten för att fastslå riktlinjerna för budgeten. Det är just den fråga vi i budgetutskottet har tagit upp. Det gäller anpassningen av fördraget, och då i synnerhet artikel 272, till verkligheten. Vi har nu tolv års erfarenhet av en tidsplan som fastslås i de interinstitutionella avtalen. Vi har förnyat dessa tre gånger och vi anser att det nu är dags att låta fördraget omfatta de grundläggande principerna, så att vi inte hamnar i situationer vars laglighet kan ifrågasättas, som i fallet med det möte jag just nämnde. Vi bör med andra ord förenkla förfarandet så att inte budgetförfarandet hindras. Den dag vi är 25 medlemmar kommer inte det nuvarande förfarandet att fungera. Vi bör därför förenkla detta med hänsyn till den nuvarande maktbalansen.
En sista kommentar, fru talman. Vi anser även att parlamentet, som ett organ med demokratisk legitimitet, skall vara fullt delaktig i beslut som rör parlamentets egna resurser.

Plooij-van Gorsel
Fru talman, kolleger! Som föredragande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vill jag gärna gratulera de båda föredragandena till deras betänkande och även tacka för det trevliga samarbetet.
Jag skulle gärna vilja ta upp två saker. För det första anser mitt utskott att Europeiska gemenskapens befogenhet och alltså även Europeiska kommissionens förhandlingsmandat måste förstärkas på det handelspolitiska området, men även parlamentets roll måste bli mycket starkare. För det första genom införandet av medbeslutanderätt för den gemensamma handelspolitiken. För det andra, samtyckesförfarande för alla utrikesavtal. För det tredje, en större roll för parlamentet med avseende på godkännande och övervakning av förhandlingar inom området handel.
Min andra punkt gäller energi. Kommissionen fastställer att det hittills har saknats en sammanhängande europeisk energipolitik. Det har inte gjorts några tydliga åtgärder med avseende på institutionella mekanismer för identifikation av en gemensam energipolitik och i ännu mindre utsträckning med avseende på samarbete för att garantera energiförsörjningen eller angående energipolitikens miljöaspekter. Ett nytt kapitel om energipolitik måste tas med i fördraget med sikte på en hållbar utveckling, inbegripet de aktuella delarna i EKSG- och Euratomfördragen. Samtidigt måste Europaparlamentets behörighet förbättras på ett adekvat sätt. Det betyder att medbeslutandeförfarandet även bör gälla för Euratomfördraget. Det bör särskilt gälla för upprättandet av minimisäkerhetsnormer för utformning, uppförande och drift av kärnkraftverk i unionen. Hittills har var och en av medlemsstaterna haft sina egna tekniska normer och föreskrifter. Med tanke på tillträdandet av nya medlemsstater från Central- och Östeuropa är det mycket viktigt att vi upprättar enhetliga europeiska säkerhetsnormer för kärnkraftverk. Det här förslaget från mig har tyvärr inte tagits med i det aktuella betänkandet. Jag rekommenderar er därför verkligen att rösta för ändringsförslag 60, vilket jag lagt fram för min grupps räkning, så att vi kan få enhetliga säkerhetsnormer för kärnkraftverk. Det förtjänar våra medborgare.

Pronk
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera föredragandena till deras betänkande. Det gör jag i största allmänhet men i synnerhet för att jag ändå tycker att de lyckas föra fram de punkter som vi uttryckt i vårt yttrande, dock inte alltid rent bokstavligt, i det här ganska koncisa betänkande som jag hoppas kommer att antas med stor majoritet i denna församling.
Nämnandet av den social marknadsekonomin är av stor betydelse. Von Wogau tog också upp det. Det ger en sorts ram för den inre politiken som vi behöver och gör en hel del diskussioner överflödiga. Jag tror att tillfredsställelsen är stor i det avseendet.
Den andra viktiga punkten är unionens rättsliga status. Här formuleras det som om det endast har att göra med utrikespolitiken men det har också en stor betydelse för inrikespolitiken. Det blir nämligen möjligt att ratificera ett antal fördrag, till exempel ILO-fördragen och vissa FN-fördrag inom det sociala området, och det kommer att bidra till juridisk tydlighet i den här sortens frågor.
Det är dock två punkter som jag saknar. En av dessa är artikel 137.6 som enligt min åsikt bör strykas. Det har också lagts fram en del ändringsförslag. Jag hoppas att de kan komma att bifogas.
Avslutningsvis frågan om skattepolitiken. Den talas det egentligen nästan inte alls om i betänkandet. Skattepolitiken, och dit hör även den sociala trygghetspolitiken, är ändå mycket viktig, inte bara för medlemsstaterna utan kommissionen har också ägnat en hel del uppmärksamhet åt den och även begrundat den mycket. Jag tycker egentligen att det är synd att vi talar så litet om den. Det är kanske något som kommer i framtiden. Underförstått finns det med i betänkandet men jag tror ändå att det till viss del är ett missat tillfälle att det inte tas upp nu. I övrigt minskar det inte den stora uppskattning vi hyser för det här betänkandet.

Graefe zu Baringdorf
Fru talman, kära kolleger! I egenskap av föredragande för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vill jag presentera det huvudsakliga kravet från vårt utskott. Det handlar om att fullt ut integrera jordbrukspolitiken i medbeslutanderätten, något som fortfarande inte gjorts. Amsterdamfördraget har lett till en förstärkning av Europaparlamentets rättigheter, detta även genom en utvidgning av medbeslutanderätten till skilda politikområden. På jordbruksområdet förhåller det sig dock som så att medbeslutanderätten enligt artikel 152 endast föreligger där man debatterar hälsopolitik och befolkningens hälsa, men att det huvudsakliga området fortsättningsvis skall vara undantaget från medbeslutande. Det anser vi inte är motiverat. Den gemensamma jordbrukspolitiken är den gemenskapliga politik som är mest utvecklad. Det är absolut nödvändigt, också därför att det här är fråga om en betydande budget som ju utgör hälften av Europaparlamentets hela budget, att Europaparlamentet till fullo kan utnyttja sina kontrollbefogenheter och sina befogenheter på lagstiftningsområdet.
I detta sammanhang bör man också peka på att detta ej befinner sig i motsättning till de nationella parlamenten. Inte heller de nationella parlamenten har på det jordbrukspolitiska området någon beslutandebefogenhet längre, utan politiken på detta område beslutas helt av den verkställande makten, alltså av rådet, i lagstiftningsakter. Därför handlar det inte här om en konflikt mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, utan om att denna politik överhuvudtaget skall underkastas kontroll genom parlamentet.
Jag uppmanar samtliga kolleger att i sina respektive regeringar verka för att jordbrukspolitiken på denna regeringskonferens införlivas i medbeslutanderätten. Jag tackar de företrädare för Europaparlamentet vid regeringskonferensen vilka företräder detta vårt ärende med stor beslutsamhet.
(Applåder)

Langenhagen
Fru talman, herr kommissionär! Jag vill återigen ta upp frågan om fisket som ett område för medbeslutande. Fiskeripolitiken är ett av de politikområden som i hög grad bidrar till förverkligandet av den gemensamma inre marknaden. Den stärker det ekonomiska och sociala sammanhållningen. Hur då? Jo, i vårt Europa är över 250 000 människor direkt sysselsatta inom denna sektor - med alltifrån fångst och beredning till försäljning.
De senaste undersökningarna visar att varje investerad euro betalar sig med det tredubbla. Av de sysselsatta är en betydande del, nämligen uppemot 60.000, hänvisade till de internationella avtalen, eftersom fisk i enlighet med sin natur är en ytterst mobil näringskälla och - inom parentes - dessutom en ytterst betydande proteinleverantör. Det är vår, dagens politikers, uppgift att markera detta och göra fiskeriet till någonting hållbart för framtiden. Betänk vilket budskap som ges till de regioner ute i Europa som är beroende av detta. Och särskilt vill jag peka på den reform av fiskeriet som förestår år 2002. Vi måste förebyggande sörja för att skydda och bevara den här resursen, vilket kommer att få sociala, ekonomiska och även ekologiska konsekvenser. Ni ser att fiskeriet inte är en isolerad spelboll utan något som påverkar sektorer som utveckling, miljö och utrikes relationer.
Fiskeriet, vilket i unionsfördraget betraktas som en självständig gemenskapspolitik, kommer att effektivt förena dessa aspekter, ty vad det handlar om är fiskeriets administrativa och legislativa oberoende av till exempel jordbruket. Ur detta politiska ansvar härrör med självklarhet anspråket på en så omfattande medbeslutanderätt som möjligt. Och förutom detta är det uppenbarligen också en fördel att lagstiftningsförfarandet får sig en uppstramning, att de kvalificerade majoritetsbesluten i rådet och medbeslutanderätt för parlamentet hamnar i samklang med varandra.
Kära förhandlare, varje stödåtgärd vid regeringskonferensen är välkommen!
(Applåder)

Karamanou
Fru talman! Förslagen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor angående regeringskonferensen är avsedda att stärka demokratin och öka effektiviteten. Det är ett faktum att Amsterdamfördraget utgjorde ett stort steg framåt för kvinnornas rättigheter, då det säkerställer en stabil grund för en effektiv jämställdhetspolitik; men det sträcker sig tyvärr inte längre än till yrkesområdet. Av den anledningen föreslår vi att en enhetlig och sammanhängande rättslig grund för jämställdhet mellan könen, som omfattar alla politikområden, skall införlivas i fördraget.
Vi hävdar att ett balanserat deltagande mellan kvinnor och män i beslutsfattandet på alla nivåer är en nödvändig förutsättning för demokrati och social rättvisa, och vi kräver därför att de relevanta artiklarna i fördragen skall ändras, så att denna princip beaktas vid sammansättningen av kommissionen, Europaparlamentet, domstolen, Förstainstansrätten, revisionsrätten, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén.
Vi betonar dessutom behovet av en nära koppling mellan regeringskonferensen och utarbetandet av stadgan för grundläggande rättigheter, så att den grundläggande rättigheten till jämställdhet mellan kvinnor och män inbegrips, inom ramen för arbetet med unionens författning, i gemenskapslagstiftningen. Utöver den nödvändiga balans och sammanhållning som måste säkerställas mellan unionens stora och små länder, mellan de mer och de mindre utvecklade regionerna och befolkningsgrupperna, är det nödvändigt att hänsyn tas även till balansen mellan könen i planeringen av Europeiska unionens framtid och i beslutsfattandet.

Gama
Fru talman, mina damer och herrar! Regeringskonferensen bedrevs i en mycket intensiv arbetstakt, denna gång med ett starkare deltagande från Europeiska unionen, genom talmannens närvaro och ytterligare två företrädare. Det bedrevs också en mycket intensiv dialog mellan ordförandeskapet och utskottet för konstitutionella frågor i detta parlament. Detta och den direkta informationen och debatten i Europaparlamentet, som inte har någon tidigare motsvarighet, är mycket hoppingivande för de framtida resultaten av konferensen.
Hittills har fem stora betydelsefulla möten genomförts i den förberedande gruppen och tre möten med själva regeringskonferensen. Alla händelser fram till slutet av halvåret är också inplanerade i kalendern, dels för regeringskonferensen, dels för den förberedande gruppen, liksom även utarbetandet av en rapport som kommer att läggas fram för Europeiska rådet i Feira, och som ordförandeskapet anser inte bara skall vara en akademisk rapport, utan också en rapport med förslag, en rapport som förbereder nästa ordförandeskap, det franska, på att fortsätta detta arbete för att kunna nå fram till ett beslut i slutet av året.
Den punkt vi tog upp under senaste regeringskonferensen var frågan om att utöka omröstningen med kvalificerad majoritet. Den gav en viss öppning från medlemsstaternas sida, även om de ännu inte har intagit en slutgiltig ståndpunkt. Det är ändå möjligt att preliminärt fastställa vissa ämnen i förhållande till vilka den stora majoriteten av medlemsstaterna är negativa, och där de anser att enhälligheten skall bibehållas. Debatterna om dessa frågor visar att det fortfarande kvarstår många olösta frågor, även om de kan lösas under konferensens gång.
De arbeten som har genomförts hittills har också rört sig om frågor som gäller Europaparlamentet, domstolarna, Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén. När det gäller beslutsprocessen i Europaparlamentet finns det en stor enighet om att inte genomföra någon förändring i fördraget som innebär en förändring av den nuvarande balansen. När det gäller tillämpningsområdet för medbeslutandet finns en viss öppning mot att utvidga medbeslutandet till alla lagstiftningsakter som antas med kvalificerad majoritet, utan att dock fastställa något systematiskt samband.
När det gäller EG-domstolen och Förstainstansrätten skapades en vängrupp till ordförandeskapet med uppdrag att studera eventuella förändringar av fördraget angående domstolarna. En granskning av eventuella förändringar av fördraget angående revisionsrätten, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén initierades också. Många anser att förändringarna bara bör ske om det är absolut nödvändigt för att garantera ett effektivt arbete i unionen efter utvidgningen. Frågan om de ämnen som kan tas upp på regeringskonferensens föredragningslista, på förslag av ordförandeskapet, behandlades också. Kom ihåg att slutsatserna från rådet i Helsingfors säger att ordförandeskapet skall lägga fram en rapport till Europeiska rådet och kan i denna rapport föreslå nya punkter till regeringskonferensens arbete.
När det gäller säkerhets- och försvarspolitiken och stadgan om grundläggande rättigheter, förbehåller sig ordförandeskapet rätten, för arbetets fortgång, att föreslå Europeiska rådet i Feira i juni, att regeringskonferensen skall ta upp eventuella nödvändiga justeringar eller tillägg till fördragen på dessa områden. När det gäller andra frågor som kan komma att läggas till konferensens uppgifter, har en första debatt ägt rum utifrån en lista utarbetad av ordförandeskapet. Det argument som har förts fram för en försiktig hållning när det gäller att föra in nya frågor på föredragningslistan, var den inneboende risken att få en komplicerad teknisk debatt som skulle kunna leda till att den fastställda tidsfristen för regeringskonferensens uppgifter, i december i år, försenas.
När det gäller frågan om kommissionens storlek och sammansättning är vi eniga om att den kommission som kommer ur denna konferens, måste vara stark, oberoende och legitim, samt att dess karaktär av kollegium skall bevaras. Emellertid ser vi en tydlig skiljelinje mellan å ena sidan de små och mellanstora länderna, som förespråkar en kommission bestående av en ledamot från varje medlemsstat med lika stor status, och å den andra sidan, de stora medlemsstaterna, som vill ha ett fastställt antal kommissionärer oberoende av antal medlemsstater. Kommissionärskollegiets storlek utgör den främsta meningsskiljaktigheten mellan delegationerna och sätter villkoren för den fortsatta debatten om kommissionen, då vissa gör ett direkt samband mellan denna punkt och deras ståndpunkter angående institutionens sammansättning, interna uppbyggnad och struktur.
När det gäller kommissionärernas individuella ansvar har vi ett allmänt stöd för att behålla det nuvarande åtagandet från varje kommissionär, att avgå om ordföranden kräver deras avgång, men där delegationerna är delade mellan de som vill behålla ett informellt åtagande och de som vill skriva in det i fördraget. Beträffande kommissionens kollektiva ansvar som kollegium finns en viss motvilja mot att acceptera förändringar av den nuvarande institutionella ramen, då man anser att Europaparlamentets nuvarande kontroll har varit tillräcklig. Europaparlamentets tanke om att kommissionen skall kunna begära en förtroendeomröstning hos parlamentet togs emot positivt.
Angående röstviktningen i rådet råder det enighet om att det kriterium som skall gälla för omröstning med kvalificerad majoritet i rådet bör vara en kombination av två element, vilka är unionens grundstenar: befolkning och suveräna länder. Unionen är faktiskt en union mellan både folk och länder.
När det gäller konkreta mekanismer för det framtida systemet, råder det fortfarande oenighet mellan dem som förespråkar en dubbel majoritet och de som vill ha en enkel omfördelning av röstviktningen. En vanlig åsikt är att reformen bör vara acceptabel för alla och skall kunna ratificeras av de nationella parlamenten, en angelägenhet som är gemensam för alla medlemsstater, stora som små, inte bara på grund av behovet av att vid ratificeringen av det nya fördraget göra utvidgningen och respekten för dess kalender möjliga, utan också på grund av känslan att vi inte får skapa en europeisk kris angående denna typ av reformer. En annan är uppfattningen att dessa reformer bör presenteras för allmänheten i kandidatländerna i Central- och Östeuropa, för att inte ge intrycket av att det är reformer som görs i all hast, inte för att förbättra Europeiska unionen utan för att förhindra de nya medlemsstaterna att få tillträde till Europeiska unionens beslutssystem.
När det gäller det närmare samarbetet, diskuterades också, under den informella debatten, behovet av, eller det lämpliga i, att regeringskonferensen tar upp denna fråga, där vi kunde konstatera olika åsikter, både angående möjligheten att kunna ta upp frågan och när det gäller de möjliga ändringsförslagens område och karaktär. Nästa informella möte med representantgruppen, den 14 och 15 i Sintra i Portugal, kommer specifikt att behandla denna fråga. Det är en fråga som inte är lätt att hantera eftersom vi inte kan presentera några exempel: varken konkreta exempel, för fastän Amsterdamfördraget redan gör närmare samarbete möjligt har ingen medlemsstat utnyttjat detta instrument, eller teoretiska exempel, då de inte förs fram av de som argumenterar för; därför är det en mycket vanlig fråga men oerhört abstrakt.
Om vi går in litet på debattens innehåll när det gäller införandet av närmare samarbete i andra pelaren, visade den informella debatten att majoritetens hållning är att detta är onödigt i den gemensam utrikes- och säkerhetspolitiken, med förbehållet att man kan tänka sig att överväga möjligheten att använda det inom säkerhets och försvarspolitiken. Det vill säga: om vi går vidare med att försöka föra in det närmare samarbetet i andra pelaren, kommer det att bli nödvändigt att finna en specifik metod för att konkretisera detta koncept i denna pelare, vilken inte kan kopiera första pelaren på grund av de två pelarnas olika funktionssätt.
När det gäller den befintliga modellens flexibilitet, vilken främst förespråkas av kommissionen, gavs en viss öppning mot att eliminera Europeiska rådets lösning i lanserandet av det närmare samarbetet, även om gränsen på åtta medlemsstater ifrågasätts också av de som förespråkar en förändring av kraven på att en majoritet av medlemsstaterna skall delta.
Som ni ser, mina damer och herrar, fortsätter det portugisiska ordförandeskapet att anstränga sig till det yttersta för att göra framsteg i arbetet och uppnå ett allmänt och balanserat avtal, som kan accepteras av samtliga inom den utsatta tidsramen. Vi har haft ett tätt samarbete med kommissionen och Europaparlamentet. I det senare fallet, dels genom talmannens och två utvalda ledamöters deltagande, dels genom regelbunden information till utskottet för konstitutionella frågor och till denna kammare, vilket gör det möjligt att se till att arbetet med den institutionella reformen kan genomföras med ett mycket större deltagande från Europaparlamentet än i den tidigare översynen av fördraget, och detta är ett gott tecken för att nå framgång i våra arbeten.

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande Gama, herr kommissionär Barnier, kära kolleger! Till att börja med vill jag för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokraterna) och de europeiska demokraternas grupp uttala ett hjärtligt tack och även erkännande till Giorgios Dimitrakopoulos och Jo Leinen för detta som vi tycker utmärkta betänkande; det är viktigt att vi i Europaparlamentet, detta säger jag med eftertryck, i de europeiska grundfrågorna intar positioner som vilar på breda majoriteter i Europaparlamentet. Vid alla tvistigheter, vid alla diskussioner som annars kan förekomma - diskussioner och tvister som dessa är nödvändiga också mellan de olika partigrupperna - behöver vi breda majoriteter gällande den framtida utvecklingen av Europeiska unionen och de europeiska institutionerna.
Herr rådsordförande, det ligger ett mycket stort ansvar på era och det franska rådsordförandeskapets axlar, som skall ta över efter er , för resultatet av denna regeringskonferens kommer att få en historisk betydelse i positiv liksom negativ betydelse. Om resultatet av regeringskonferensen blir positivt, vilket måste vara målet, kommer den att förändra Europeiska unionens ansikte i betydelsen ökad öppenhet, mer demokrati och ett närmare förhållande mellan Europeiska unionen och dess medborgare. Det skulle vi behöva. Men även om konferensen inte leder till det nödvändiga, långtgående och önskade resultatet så blir det en tragedi för Europeiska unionen; Europeiska unionen kommer nämligen då inte att vara kapabel till utvidgning och det vore illa om dörrarna till Europeiska unionen nu i början av detta århundrade inte skulle stå öppna för de centraleuropeiska länderna, som just lyckats skaka av sig kommunismen.
Av den anledningen måste vi vidta alla ansträngningar vi kan för att konferensen skall bli framgångsrik. Vi vill ha en stark, en handlingskraftig och en demokratisk europeisk union; det säger vi bara några veckor innan det datum återkommer efter att 50 år gått, den 9 maj 1950, då Robert Schuman föreslog gemenskapsvägen för Europas utveckling. De måttstockar som bör tillämpas på regeringskonferensen presenteras ju under punkt 1: balans mellan institutionerna, dubbel legitimering för Europeiska unionen såsom en folkens union och en staternas union samt, det är av speciell vikt, balans mellan de små och stora staterna i Europeiska unionen. Den helt avgörande måttstocken, det sade ni också, herr rådsordförande, är majoritetsbeslut i rådet. Det är den egentliga kärnan i det hela, vi måste lyckas få det dithän att denna princip med dubbel majoritet, dvs. majoritet i rådet och majoritet bland befolkningen, genomförs. Vi måste förstås också diskutera hur man skall förfara i det enskilda fallet, men principen med dubbel majoritet är i princip riktig. Om man inte lyckas att radikalt utvidga användningen av majoritetsbeslut och majoritetsomröstning som det beslutssystem som skall gälla i princip, så har regeringskonferensen misslyckats, och den får inte misslyckas med hänsyn till utvidgningen av Europeiska unionen.
Vad gäller kommissionen så har de små staterna, tycker jag, en rätt på att också i framtiden vara företrädda vid Europeiska kommissionens bord, eftersom man är av åsikten att man måste finnas med i Bryssel. Jag har förståelse för det, och vi måste säkerställa det, och därför bör ställningen för kommissionens ordförande förstärkas. Vi vill ha en stark ordförande och en stark kommission, i dag och framdeles. Det säger vi också med adress till dem som kanske inte vill se kommissionen som en stark integrerande kraft i Europa. Vi vill stärka ordförandeämbetet; detta bör omfatta även rätten att avskeda ledamöter ur kommissionen om de inte uppfyller sina förpliktelser.
Naturligtvis måste Europaparlamentet vara den avgörande demokratiska kraften med medbeslutanderätt i Europeiska unionens lagstiftningsuppgifter. I Europeiska unionen vill vi inte ha mindre demokrati än vad som är fallet på det nationella planet.
Tillåt mig peka på en sista sak: den europeiska domstolen. Det här är en mycket viktig synpunkt och jag vill betona att jag välkomnar de båda föredragandenas omnämnande av den. Vi utgör en rättsgemenskap och vi får inte utlämna denna europeiska union och dess institutioner till den politiska opportunismen. Därför måste vi ge den europeiska domstolen, såsom det rättsliga organ som bär ansvaret vid tvister och konflikter, den utrustning som behövs för att den skall vara handlingskraftig och med vissa intervaller nå avgöranden.
Avslutningsvis en begäran till er, herr rådsordförande, om att vi - möjligen tillsammans med kommissionen, med kommissionär Barnier - skall hålla anslutningsländerna i Europas mitt och naturligtvis även Malta och Cypern informerade om framstegen samt om diskussionen under regeringskonferensen. För anslutningsländerna har ett legitimt intresse av att få reda på vad som förespråkas på regeringskonferensen och vad de har att ställa in sig på. Vi bör av den anledningen, anser jag, ta hänsyn till detta berättigade intresse från anslutningsländernas sida genom att vidmakthålla en väl fungerande dialog med dem - för vi har ju en gemensam framtid tillsammans med dem i Europeiska unionen under det tjugoförsta århundradet. Därmed önskar jag, herr rådsordförande, er stor framgång i ert arbete under regeringskonferensen, och jag tackar er också för detta arbete.
(Applåder)

Tsatsos
Herr talman! Med det betänkande av Dimitrakopoulos och Leinen som diskuteras, framför Europaparlamentet sin stora vision för den framtida Europeiska unionen. Det är verkligen en historisk händelse, vilket har betonats. Medborgarna i våra länder räknar med att få information om vad vi kommer att kräva av regeringskonferensen med avseende på denna framtid.
Institutionella förslag i särskilda frågor utan ett föregående klargörande av den grundläggande filosofin för morgondagens union med 27 medlemmar övertygar inte. Med rätta förklaras i resolutionsförslaget följaktligen, med tre principer, denna grundläggande uppfattning. I enlighet med förslaget är Europeiska unionen, för det första, både en union av folk och en union av stater. Därför har också dess medborgare både en europeisk och en nationell identitet. För det andra stöder sig unionen på en institutionell balans mellan stora och små stater. Det får inte bara stå i papperen. För det tredje måste unionen fungera effektivare, för att den skall kunna klara av den stora utvidgningen.
De filosofiska principerna ovan, som man håller sig till i resolutionsfördraget, är inga metafysiska påhitt av Europaparlamentet, utan de härrör från historien och från den politiska verklighet som heter området Europa. Alla som ignorerar det, bygger ett Europa i sanden. Regeringskonferensen år 2000 äger rum för att Europa skall bli så effektivt som den stora utvidgning som man har beslutat om kräver. Parlamentet har ett mycket stort ansvar i denna process. Och av den anledningen kan parlamentets godkännande av utvidgningen inte vara annat än beroende av att de institutionella ändringar som skall beslutas är tillräckliga. Det är inget hot; det är ett påstående präglat av ansvar.
Med ärligt uppsåt försöker alla sidor, med sina ändringsförslag, göra Europeiska unionens funktion effektivare. Det räcker emellertid med att förfarandena förenklas och förkortas för att de skall kallas effektiva. En sak är effektiviteten hos en polisenhet, som verkligen måste kännetecknas av enkelhet och snabbhet, och en annan är effektiviteten hos de grundläggande institutionerna i ett demokratiskt legitimt system. Effektiviteten hos de demokratiska institutionerna mäts varken i första hand med stoppur eller med det antal beslut som de producerar. Den mäts med graden av legitimitet som skapas. Europeiska unionens dubbla legitimitet, av den europeiska, men även av den nationella medborgaren, av folken, men även av staterna, gör Europeiska unionen institutionellt komplex till sin natur. Av den anledningen har både förenklingen och förkortningen av förfarandena som mål att förbättra den dubbla legitimitetens komplexa system. Det bör vi ha i minnet i morgon, när vi röstar om ändringsförslagen och om texten.

Duff
Herr talman! Inom våra grupper i parlamentet och inom själva regeringskonferensen kämpar vi fortfarande med de problem som visade sig vara ganska omöjliga att komma någon vart med i Amsterdam. Dessa frågor är knepiga, eftersom de avslöjar både de små staternas överdrivna upptagenhet med sin egen betydelse och de stora staternas folie de grandeur . Dessa frågor kan endast lösas genom ett större förtroende mellan partnerländerna - ett sådant förtroende som utgör det nödvändiga kittet i framgångsrika federala pakter. Detta förtroende är just vad som behövs för att vi skall kunna säkerställa en framgångsrik anslutning för de nya medlemsstaterna. Saken är den - och någon bör säga detta - att om man under regeringskonferensen misslyckas med att lösa de frågor som kvarstår från Amsterdam, så måste utvidgningen skjutas upp.
Den liberala gruppen stöder ordförandeskapets och kommissionens ansträngningar för att skapa det extra förtroende som krävs. Vi stöder andemeningen i detta betänkande. Vi stöder i synnerhet de delar som utvidgar Europeiska unionens kapacitet för åtgärder vid globala frågor: De som stärker medborgarens status och profil, inklusive stadgan; och de som kommer att förutsätta ytterligare politiska reformer i en handlingskraftig och mogen parlamentarisk demokratis intresse.
I detta avseende är uppdelningen av fördragen avgörande. Det är också en fortsatt tillämpning av enhällighet inom rådet för de viktigaste frågorna. Liberaler överallt stöder ministrar som vill se en utveckling av den europeiska parlamentariska demokratin. Men vi kommer att bli hårda kritiker av de som föredrar en trångsynt självgodhet och hotar anslutningen av nya medlemsstater.

Frassoni
Herr talman! Europaparlamentet deltar inte i förhandlingarna inför regeringskonferensen. Det har en sekundär roll, i likhet med alla dem som inte är en del av de nationella regeringarna. Verts/ALE-gruppen har hela tiden hävdat att regeringskonferensen som metod, där man utesluter de folkvalda och förhindrar en offentlig debatt, allvarligt begränsar möjligheterna att reformera fördragen och hindrar reformerna från att bli en framgång.
Vår utgångspunkt när vi bedömer detta betänkande är med andra ord att det hamnar i ett olyckligt läge, där våra prioriteringar - som syftar till en öppen och fungerande demokrati, en demokrati som kan vrida den ekonomiska utvecklingen i en ekologiskt hållbar riktning, som kan garantera respekten för och en förstärkning av medborgarnas och invånarnas rättigheter och, framför allt, som inom kort kan ta emot nya medlemmar - inte är samma prioriteringar som de förhandlande regeringarna har gjort. Regeringarna har ett enda mål: att i Nice kunna sluta ett enhälligt avtal, oavsett hur det blir, bland annat för att på så vis undvika att Nice bara blir en ny konstig stad i stil med Maastricht.
Men även om parlamentet inte deltar i förhandlingarna så är det vår skyldighet att peka ut vägen, att ange tydliga val för framtiden, utan att låtsas att vi sitter vid förhandlingsbordet och utan att låta oss påverkas av påtryckningar från regeringarna eller konstruerade motsättningar, som den mellan små och stora länder.
Det betänkande som vi här behandlar uppnår dessa mål enbart till hälften, och därför blir vår grupps slutgiltiga bedömning inte enhällig. Men om resultatet av omröstningen inte är helt enhälligt, så är vi i stället helt överens i vår bedömning av ljuset och skuggorna i resolutionen. Vi är i stort sett eniga när det gäller vissa avgörande punkter, punkter som dessvärre många regeringar inte accepterar: den systematiska utvidgningen av systemet med majoritetsomröstning i rådet snarare än en utvidgning från fall till fall, medbeslutandet, den absoluta nödvändigheten av att konventionen om mänskliga rättigheter görs bindande och att man utvidgar möjligheterna att vända sig till domstolen utanför den ekonomiska sfären, föreskrifterna om förstärkt samarbete, etc. I stället är vi mycket kritiska inför tanken att behandla frågan om konstitutionen som en rent teknisk operation, dvs. att man delar in fördragen i två delar som det för övrigt kommer att bli mycket svårt att se något inbördes samband mellan.
Detta är inte den konstitutionella process, radikalt olik diplomaternas invecklade förhandlingar, som vi anser vara omistlig när det gäller att ge integrationsprocessen luft under vingarna, vilket är enda sättet att få medborgarna att engagera sig för ett bättre Europa. Det envisa fasthållandet av 700 som den övre gränsen för antalet ledamöter, även när utvidgningen till över 20 medlemsstater har genomförts, tycker vi också är onödigt hårt mot regionerna och mot de politiska grupper som varken är socialistiska eller konservativa. Vi hoppas att vårt ändringsförslag i denna fråga godkänns av kammaren.
När det gäller vissa andra frågor uppvisar gruppens inställning vissa skillnader: dubbel majoritet, förstärkt samarbete, antalet kommissionärer, säkerhetspolitiken. När det gäller antalet kommissionärer hävdar vi den balanserade inställning som framgår av ändringsförslagen och som syftar till att, å ena sidan, garantera en tillräcklig representation för medlemsstaterna och, å den andra, garantera kommissionens effektivitet.
Avslutningsvis skulle detta betänkande kunna bli ett nyttigt instrument för att hjälpa våra båda företrädare i deras arbete, ett arbete som ofta är mycket frustrerande, och som de dagligen utför i regeringskonferensen där besluten fattas av andra. Men för våra medborgare måste betänkandet te sig nästan lika dunkelt som ett meddelande från något departement; framför allt misslyckas detta betänkande i sin föresats att, som Spinelli-fördraget 1984, utgöra en milstolpe, en klar och tydlig indikation om vart vi vill nå, tillsammans med dem som vill följa oss.

Puerta
Herr talman! Vi i vår grupp tackar föredragandena Dimitrakopoulos och Leinen för det viktiga arbete som de har uträttat. Jag får lov att medge att det inom min grupp råder olika uppfattningar - det är normalt - beroende på de olika erfarenheterna på det nationella planet. Jag säger samma sak här som jag sade i gruppen: debatten handlar inte om ett ja till federalismen eller ett nej till federalismen. Det handlar om uppbyggnaden av Europa vid tiden för en utvidgning. Det gäller att se till att det inte bara finns ett staternas Europa och ett folkens Europa utan framför allt ett medborgarnas Europa. Man måste skapa en institutionell vävnad som är helt och fullt demokratisk. Vi vet att det finns demokratiska brister, stora demokratiska brister. Det är för närvarande utmaningen inför utvidgningen: att uppnå - som föredragandena sade - större effektivitet och en ökad demokrati. Vi får inte bli lika besvikna efter regeringskonferensen som vi blev av Amsterdam. Vi får inte skapa ett Amsterdam 2. Vi måste upprätta ett fördrag som tjänar en verklig uppbyggnad av Europa, där vi kan dela ekonomiska framgångar, den sociala dimensionen och en demokratisk tillvaro för mer än 400 miljoner européer. Däri består den stora utmaningen för de europeiska institutionerna och den europeiska politiken.
Utifrån min vision av uppbyggnaden av Europa håller jag i stort sett med om huvudlinjerna i det betänkande vi diskuterar i dag. Naturligtvis är det nödvändigt att ge kommissionen de befogenheter som den bör ha och göra den ansvarig inför det parlamentariska organet. Det är just detta det handlar om, att det skall finnas en tydlig definition av de olika demokratiska befogenheterna på området europeiska behörigheter, att man vet vem som fattar beslut och vem det organet är ansvarigt inför.
I parlamentet, herr talman, finns det inte en korporativ attityd. Man kräver minsta möjliga av ett parlament som är myndigt och skall kräva ansvarighet av kommissionen, men som även skall delta aktivt i uppbyggnaden av Europa som företrädare för de europeiska medborgarna. Som företrädare för de europeiska medborgarna måste vi i dag kräva, inte bara att beslutsfattandet skärps, utan även att stadgan om de grundläggande rättigheterna införs i fördraget. Och stadgan om de grundläggande rättigheterna skall göra det möjligt att inför de europeiska domstolarna kräva att dessa rättigheter beaktas. Det är ett ställningstagande som vi i gruppen föreslår, med krav på större effektivitet och ökad demokrati.

Berthu
Herr talman! Europaparlamentets förslag för regeringskonferensen innebär, så som de läggs fram i betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen, enligt vår mening ett missförstånd.
Det brådskande i dag inför utvidgningen är inte att med ökande hastighet fördjupa integrationen av de nuvarande medlemmarna. Det är inte att ännu en gång ta fram de gamla federalistiska recepten från Europarörelsen. Det är inte att på nytt föreslå oss en superstat med en konstitution, enhetliga regler och majoritetsbeslut. Nej, det som brådskar i dag, kära kolleger, är att visa prov på klarsyn, att erkänna att den ekonomiska och politiska integrationen inte kan drivas längre och tänka sig nya former av samarbete som är mycket friare, vilket kommer att göra det möjligt för 30 stater eller fler att arbeta tillsammans och respektera varandra ömsesidigt.
Tyvärr verkar det som om de nya debatterna, som påverkar de bäst informerade grupperna i våra samhällen, stannar vid parlamentets tröskel. På detta område, liksom när det gäller stadgan med de grundläggande rättigheterna, förefaller vår kammare oförmögen att ge en ny inriktning åt det federalistiska spår den följer sedan flera år. Denna attityd leder till en återvändsgränd, till det som Tsatsos nyss, om jag förstod rätt, kallade för ett Europa byggt på sand.
Till att börja med avlägsnar det oss från uppfattningen om ett Europa, en sammanslutning av stater, en sammanslutning av nationella demokratier, och leder till missnöjesyttringar från alla länder, små eller stora, som är rädda för att bli marginaliserade. Rent allmänt tolkar den federalistiska irritationen en mer eller mindre omedveten önskan att upprätta institutionella gränser mot utvidgningen, som kommer att ifrågasätta så många gamla beteenden.
Vi måste anta en mer positiv attityd. Vi måste främja utvidgningen genom ett nytt samarbete som är mer differentierat och bättre respekterar nationell suveränitet, eftersom det lojalt bygger på Luxemburgkompromissen, vilket jag förklarade i minoritetsuppfattningen som finns som bilaga till betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen.

Bonde
Herr talman! I Danmark finns ett begrepp som kallas företagsplundring. Fina advokater och revisorer döms i mängder, p.g.a. att de medverkat till att plundra företagen på medel och lämna efter sig ett tomt skal med skatteskulder. Det är straffbart att vara företagsplundrare. Regeringskonferensen syftar till att tömma våra grundlagar och författningar på innehåll och lämna efter sig en demokratisk skuld till väljarna, men denna grundlagstömning är inte straffbar. Innehållet i våra författningar är väljarnas rätt att göra sin röst hörd och välja företrädare som kan anta lagar i vårt ställe. Om vi är missnöjda med lagarna kan vi välja nya företrädare och få nya lagar. Sådan är hjärtrytmen i våra demokratier. Demokratiernas hjärta stoppas genom grundlagstömningarna. De tar lagstiftningsmakt från våra 15 nationella parlament och flyttar den till tjänstemän och ministrar, från väljare och folkvalda till den verkställande makten, från öppna sammanträden till stängda dörrar i Bryssel. Väljarmakt flyttas från våra författningar, men inte till Europaparlamentet. Vi, som sitter här, är ett stickspår. Makten ligger hos kommissionen och ministerrådet. EU är inte en parlamentarisk demokrati, och de nationella parlamenten är ännu mer utrangerade. Det finns därför en rad ledamöter i denna församling som utarbetat 19 förslag till en demokratisk reform i EU. Vi kallar initiativet för SOS Demokrati; SOS, därför att det brådskar, demokrati, därför att det är problemets kärna. Vi har ingen demokrati i EU i dag. Det vill vi gärna ha framöver. Vi har olika uppfattningar om hur lagarna skall se ut. Vi har stöd från kommunister till konservativa, vi är oeniga om mycket, men vi är eniga om att vår oenighet skall avgöras i demokratiska parlament. Väljarna i våra länder skall alltid få sista ordet. Vi avvisar varje försök att tömma våra grundlagar på demokratiskt innehåll, och vi uppmanar allmänheten att blanda sig i förhandlingarna om Nicefördraget, innan det är för sent. Kom med i SOS Demokrati, herr talman.

Hager
Herr talman, bestört över den ihållande och på förhand uppgjorda fördömelsen av Österrike via 14 medlemsstater vill jag i det aktuella sammanhanget inskränka mig till frågan om förstärkt samarbete med det stora antalet namn hos dem. Sedan Amsterdamfördraget utfärdades har bedömningen ju ändrats i väsentliga avseenden.
Jag kan fortfarande väl erinra mig om hur länge man diskuterade detta i utskottet för konstitutionella frågor. Som resultat av detta framhöll de av mig högt värderade kollegerna Méndez de Vigo och Tsatsos i sitt betänkande om Amsterdamfördraget ännu farorna med en olika utveckling av medlemsstaterna; de välkomnade att en sådan utveckling genom fördragets utformning motverkades till att inskränka sig till en omfattning som är hållbar. I dag menar Dimitrakopoulos och Leinen att det förstärkta samarbetet måste presentera ett incitament för unionens vidare utveckling och att denna till och med borde få ett eget kapitel - en förvånansvärd utveckling, menar jag, för en idé som en gång betraktades som den stora faran för integrationsprocessen. Ett Europa präglat av olika hastigheter blev metoden. Nu kan man skönja en ansats till hantering av utvidgningen i tanken om ett avantgarde bestående av en tredjedel av medlemsstaterna, vilket inte betyder någonting annat än att de medlemsstater som inte vill delta i förtruppen bara har att välja på att inte delta alls eller att vid ett senare tillfälle träda in i ett system som man ursprungligen inte ansåg förnuftigt. En sådan differentierad integration kan inte vara en garant för en sammanhängande och stabil utveckling av unionen!
Själv är jag av den uppfattningen att denna plan snarare hotar unionens mål än bidrar till att förbättra beslutsstrukturerna. I varje fall var det ännu 1996 EU-arkitekternas uppfattning.

Sánchez García
. (ES) Herr talman, mina damer och herrar, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Jag talar i egenskap av föredragande av yttrandet från parlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism.
Jag är medveten om vikten av de institutionella reformerna, men jag vill även framföra den uppfattning utskottet för regionalpolitik, transport och turism har i de frågor som vi måste ta upp inför regeringskonferensen.
Vi vill yrka på tre saker. För det första ett aktivt erkännande av regionernas roll, ledande ställning och deltagande i processen av det byggande av Europa som påbörjades för 50 år sedan.
För det andra, transportens betydelse. Därför vill vi ha ett utvidgande av artikel 70 samt att fördraget kompletteras med en bestämmelse som skapar en gemensam luftfartskontroll inom gemenskapen.
Slutligen turismens roll såväl för ekonomin som för sysselsättningen. Därför godtar vi - åtminstone jag personligen - ändringsförslag 168 som har lagts fram av ordförande för utskottet för regionalpolitik, transport och turism på den punkten.

Barnier
. (FR) Herr talman, herrar ministrar, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Efter att uppmärksamt ha lyssnat till var och en av föredragandena, samtliga företrädare för utskott och den portugisiske ministern Gama, och innan jag med samma uppmärksamhet lyssnar till den fortsatta debatten, till var och en av talarna som kommer att uttala sig, skulle jag vilja säga vad kommissionen tycker då den, vilket ni vet, och vilket jag åtagit mig redan från början, aktivt deltar tillsammans med era företrädare och medlemsstaternas företrädare i denna förhandling.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Tillåt mig att säga vad jag tänker, nämligen att jag verkligen uppskattar den mycket höga kvaliteten i betänkandet från våra två föredragande, Giorgios Dimitrakopoulos och Jo Leinen, när ni nu diskuterar det. Det är ett tydligt och uttömmande betänkande. Utskottet för konstitutionella frågor lägger därmed fram en frivillig ståndpunkt, och jag skulle vilja hedra utskottets och ordförande Napolitanos arbete.
Betänkandet ger anledning till två kommentarer, mina damer och herrar. Den första är att jag konstaterar objektivt att ert utskotts ståndpunkter, som sannolikt blir kammarens när ni har uttalat er, ligger mycket nära kommissionens, på många punkter. Parlamentet har liksom kommissionen bedömt den utmaning unionen står inför, med tanke på en ökning utan motstycke av antalet medlemsstater, vilket samtidigt ökar mångfalden. Kammaren är medveten om att reformen av institutionerna är nödvändig och att den måste genomföras seriöst, i strävan efter att, när så krävs, överträffa nationella kortsiktiga intressen och lägga fram ett fördrag för medborgarna som har tillräckligt innehåll för att de skall uttala sig till förmån för det.
Mina damer och herrar! Detta är vad som står på spel i denna förhandling som vi måste lyckas med i slutet av året, i Europeiska rådet i Nice. Jag säger alltså "lyckas med" och inte "avsluta". För att lyckas är något annat än att sluta. Och det måste ske i Nice.
Mina damer och herrar! Dessa förändringar är nödvändiga för att utvidgningen skall lyckas. De är också nödvändiga redan nu, förefaller det mig, för ur många aspekter har den nuvarande institutionella organisationen visat på sina begränsningar. Jag tänker exempelvis på arbetsbördan för domstolen och den blockering vi känner till på vissa områden på grund av kravet på enhällighet i rådet. När det gäller beslutssystemet i rådet, sammansättningen och funktionen hos kommissionen, har kammaren funderat grundligt.
Sedan den 26 januari känner ni väl till de ståndpunkter som uttryckts av kommissionen. Vi har exempelvis, när det gäller själva kommissionen, föreslagit - jag säger det så att det står helt klart - att varje land skall ha en kommissionär. Men vi har även föreslagit två valmöjligheter på denna grund. Antingen får alla länder en nationell representant i kommissionen samtidigt, eller också får inte alla det samtidigt. Men i de två möjligheter jag just snabbt tagit upp kan ni konstatera att staterna kommer att företrädas likvärdigt, vilket inte är fallet i dag inom kollegiet. Det som föreföll oss viktigt på denna punkt liksom andra punkter är att utöver de grundläggande riktlinjerna inleda debatten, att ge sig tid att fundera över för- och nackdelar med de olika möjligheterna, tid att jämföra mellan kortsiktiga reflexer, som skulle bestå i att ändra så litet som möjligt, och de långsiktiga behoven, som består i att ge ny fart åt institutionerna. Och förhandlingen om dessa frågor har just börjat. Vilka lösningar som slutligen än väljs, kommer era och våra debatter att leda till att regeringskonferensen fattar beslut mer ansvarsfullt och tydligare.
När det gäller kvalificerad majoritet kan jag konstatera att det föreligger stor konvergens. Denna kvalificerade majoritet måste bli allmän regel vid beslut i rådet, i anslutning till medbeslutandeförfarandet för alla frågor som gäller lagstiftningsområdet. Kommissionen själv har inte sagt annat och har rekommenderat en metod för att uppnå dessa resultat genom att fastställa de beslutskategorier där det är nödvändigt eller tänkbart att behålla enhälligheten. Vi vet mycket väl att några av dessa frågor är svåra för vissa medlemsstater. Enbart när det gäller beskattningen finns det betänkligheter.
Det som kommissionen och Europaparlamentet måste göra är just att komma förbi dessa betänksamheter och ärligt och uppriktigt, utan ideologi, ställa sig frågan om enhetlighet och effektivitet på den inre marknaden. Det är vad vi velat göra med vårt kompletterande bidrag genom att beskriva det nya området för den kvalificerade majoriteten inom vissa skatteområden, vissa områden när det gäller social trygghet knutna till en väl fungerande inre marknad.
När det gäller övriga frågor, mina damer och herrar parlamentsledamöter, såsom Europaparlamentets sammansättning, förstärkt samarbete, inrättandet av en ny tjänst för en europeisk åklagare, som Theato erinrade om, avsedd att bättre bekämpa bedrägerier mot gemenskapsbudgeten, EG-domstolen, Förstainstansrätten, eller andra punkter, överensstämmer våra ståndpunkter och det förvånar mig inte, eftersom kommissionen och Europaparlamentet alltid i denna fråga bedrivit mycket täta diskussioner som inspireras av samma omsorg om det allmänna europeiska intresset. Vi skall fortsätta ända till slutet av denna förhandling.
Min andra fundering gäller parlamentets aktiva engagemang, som är nödvändigt för att lyckas. Denna Europaparlamentets privilegierade framtidsutsikt föranleder mig att betona att ert engagemang, kammarens engagemang, verkligen är nödvändigt. Engagemanget från var och en av er, i förhandlingarna till att börja med - era företrädare i förhandlingsgrupperna, Elmar Brok och professor Tsatsos vet det mycket väl, och deras bidrag gör det ofta möjligt att åter sätta debatten i sitt sammanhang. Vid ministerdebatterna sedan - och jag har glatts åt de senaste diskussionerna som ägde rum på initiativ av ordföranden, minister Gama, i förrgår i Luxemburg med er talman Nicole Fontaine.
Men jag skulle också vilja betona arbetet med att, utanför våra officiella och institutionella samlingar, förklara arbetet med förtydligandet och dialogen som vi måste föra med de nationella parlamenten och med medborgarna i vart och ett av unionens länder och med kandidatländerna.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle avslutningsvis vilja betona tre särskilda punkter, inte utan att ha erinrat om eller konstaterat att när vi i dag talar, ligger vissa frågeställningar om den korrekta omfattningen av föredragningslistan för denna förhandling i viss utsträckning redan bakom oss. Och jag tror att det är bra. Jag skulle därmed vilja hedra det portugisiska ordförandeskapet och särskilt Jame Gama och Franciscos Sextas da Costa för att ha valt en pragmatisk och objektiv väg, så objektiv som möjligt, en väg som består i att utgå från behov och begränsningar i det nuvarande systemet och föreslå lösningar, vilket är ett bevis för att man kan arbeta på grundval av mandatet från Helsingfors, om det i dag bara finns en politisk vilja hos ordförandeskapet att ge impulser till det kommande franska ordförandeskapet.
Vid sidan av denna föredragningslista som är rimligt vederhäftig och svår, återstår några frågor som för närvarande lagts åt sidan, och det beklagar vi.
Men det tillfälle kommer snabbt när beslutet skall fattas och jag skulle på tre punkter faktiskt vilja överlämna några diskussionspunkter från kommissionen.
Den första punkten gäller det europeiska försvaret. Alltsedan Europeiska rådet i Köln, och framför allt sedan Helsingfors, inrättas nödvändiga strukturer tillfälligt vid rådets allmänna sekretariat. Såsom Amsterdamfördraget avsett förbereder sig nu unionen för att uppfylla uppgifterna och uppdragen från Petersberg, dvs. humanitära uppdrag och evakuering, bevarande av freden, krishantering och vid behov operationer för att återupprätta freden.
Diskussioner pågår om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato. De femton medlemsländernas försvarsministrar träffades den 28 februari. Den civila hanteringen av kriserna har givit upphov till de första arbetsdokumenten. Man kan alltså konstatera framsteg och sannolikt en politisk vilja att gå framåt. När det gäller dessa frågor kan min kollega och vän Chris Patten bekräfta denna bedömning. Det är i Feira, dvs. om några veckor, som Europeiska rådet kommer att bedöma möjligheten att ändra fördraget för att utveckla riktlinjerna från Europeiska rådet i Helsingfors.
Vår grupp av företrädare har ännu inte tagit upp dessa frågor, men jag skulle tillsammans med er vilja diskutera vissa funderingar. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Efter rättsliga och polisiära ärenden är frågorna om säkerhet och försvar sannolikt den sista stora gemensamma politiken som vi behöver inrätta. Det nuvarande fördraget möjliggör, såsom det ändrades i Amsterdam, betydande framsteg. Det är vad vi ser i dag. Men kan allting regleras inom ramen för detta enda nuvarande fördrag? Låt oss i dag lägga åt sidan det som är knutet till utvecklingen av fördraget för VEU och det åtagande för ett kollektivt försvar som det innehåller, eller de olika ställningarna för unionens medlemsstater gentemot Nato och VEU.
För att begränsa sig till uppgifterna från Petersberg förefaller det mig som om Europeiska rådet inte avslutat sin diskussion om att inom unionen organisera en politisk makt som kommer att ge instruktioner till den rad av påbud som införs. Det kan vara så att regeringskonferensen innan den avslutas måste ställa sig frågan om strukturer och likvärdighet för det nuvarande fördraget. Jag har inte alla svar på denna fråga, men jag tror att man måste ställa den, och göra det inom ramen för konferensen. Det skulle verka för tidigt att avsluta ärenden i Feira. Jag hoppas i stället, ordförande Gama, att ordförandeskapet ytterligare kan förstärka sin politiska impuls när det gäller försvarsfrågan.
Min andra punkt gäller stadgan om de grundläggande rättigheterna och unionens demokratiska värderingar. Kammarens förhandlingsarbete går framåt. Det är i alla fall vad Antonio Vitorino säger, som företräder kommissionen i diskussionerna. Det intresse som detta projekt med stadga leder till och den rörelse man kan konstatera till förmån för att det skall skrivas in i fördraget bekräftar det som jag känner behov av att på nytt fastställa, alltid och varje gång, nämligen unionens grundläggande värderingar, att en gång för alla slå fast principerna som samlar alla europeiska medborgare. Det är just det kravet som inspirerar betänkandet från kammaren, såsom det utarbetats av era kolleger Duff och Voggenhuber. Dessa principer - skulle man kunna säga - är självklara. Men som vi vet är det nödvändigt att på nytt fastställa självklarheter för alla nuvarande medlemsstater och för alla dem som ansökt om medlemskap, eftersom demokrati och respekt för medborgarnas rättigheter aldrig är fullständigt förvärvade, man måste hela tiden vinna dem och försvara dem.
Er kammare har funderat över dessa frågor, liksom över fördragets nuvarande bestämmelser som skulle bestraffa brott mot unionens grundläggande principer. Kommissionen, mina damer och herrar, är beredd för denna debatt, som förefaller mig nödvändig, om man vinnlägger sig om att befria den från all polemik.
Den tredje och sista punkten gäller omdisponeringen av fördragen. Det betänkande som lagts fram tar upp konstitutionaliseringen av fördragen, vilket vi ibland blygsamt kallar för omdisponering av fördragen. Det är en fråga om terminologi. Jag vill säga några ord om det. Kommissionen har som ni vet anförtrott Robert Schuman-institutet i Florens en genomförbarhetsstudie om att dela upp fördragen i grundläggande bestämmelser å ena sidan, och tillämpningsbestämmelser å andra sidan. Detta arbete går framåt. Mina damer och herrar! Jag hoppas snart kunna lägga fram resultatet för er. Men precis som berget som växer när man kommer närmare vill jag betona för er de tekniska och juridiska svårigheterna med detta uppdrag.
Fördragen är inte komplicerade genom en avsiktlig vilja att avskräcka läsarna, de är komplicerade för att uttrycket för den gemensamma viljan för sex, nio, tio, tolv eller femton medlemsstater, under fyrtio års ansträngningar, inte är en linjär operation, och inte heller så logisk och enkel som man skulle kunna tro ex post, om man inte vill åsidosätta någon. Men vem skulle på allvar föreslå det? Vi måste utgå från nuläget. Att eftersträva det optimala och samtidigt stanna kvar inom området för vad som är möjligt. Om sedan denna omdisponering är möjlig och övertygande - vilket jag personligen tror - då blir det lämpligt att granska förfarandena för att ändra dessa texter som nyligen omstrukturerats. Men kommissionen vill gå ett steg i taget och vi håller oss för närvarande till det pragmatiska och noggranna arbetet med omdisponeringen, vars resultat jag hoppas kunna lägga fram i maj.
Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag upprepar som avslutning min och ordförande Romano Prodis vilja att förlänga och intensifiera detta utbyte på ett sådant sätt att vi tillsammans med rådet lyckas med en verklig reform i slutet av året. Vartefter konferensen framskrider tror jag att vår gemensamma åtgärd, vårt samförstånd, kommer att bli ännu viktigare.
(Applåder)

Maij-Weggen
Herr talman! Allra först min uppskattning för det utmärkta arbetet av kollega Dimitrakopoulos och kollega Leinen. Jag tror att det här är ett av de bästa betänkanden med avseende på regeringskonferenser som lagts fram de senaste åren. Det säger jag som före detta föredragande om Maastrichtfördraget. Maastricht är förresten ingen konstig stad, fru Frassoni, det är en mycket intressant stad där den nederländska-flamländska, den tyska och den franska kulturen möts. Sätt er på en terrass där en gång så kommer ni säkert att märka det. Jag skall säga det till Frassoni på italienska också.
Herr talman! Det är synd att det lagts fram så många ändringsförslag, det medför nämligen risken att kvaliteten och jämvikten i betänkandet störs. Vid omröstningen bör därför de stora partigrupperna begränsa sig till de absolut nödvändiga ändringsförslagen, det tycker jag verkar vara det bästa sättet att behålla föredragandenas goda arbete.
Vad vår grupp anbelangar så måste resolutionen ändras på några punkter. Vi håller till exempel inte med om förslaget att begränsa antalet kommissionärer till 20 och införa ett rullande schema för de mindre länderna. En kommissionär per medlemsstat tycker vi är en mycket bättre lösning. Det är mycket viktigt för medborgarnas förtroende i Europeiska kommissionen att varje medlemsstat har en kommissionsledamot. Det har även vår partigrupp lagt fram ändringsförslag om.
Sedan antalet EP-ledamöter. I resolutionen yrkas för möjligheten med europeiska listor. Det är en bra idé men om vi vill ha 10 procent av ledamöterna på europeiska listor, så får det naturligtvis inte leda till extra parlamentsledamöter utöver de 700 som avtalats. Vi behåller alltså, med eller utan europeiska listor, maximiantalet 700. Parlamentet är redan mycket stort, byggnaderna här är redan fulla och det måste ju gå att fortsätta jobba.
Den tredje punkten gäller frågan om enhällighet. Vi anser att i en utvidgad union får beslutsfattandet inte hela tiden blockeras av en allt för utökad vetorätt. Enhälligheten måste alltså begränsas till det allra nödvändigaste och det är konstitutionella frågor såsom insättande av militära styrkor och frågor som har att göra med territoriell integritet. Alla andra beslut måste antas med kvalificerad majoritet med en sådan röstviktning som föreslås och, det är mycket viktigt, medlagstiftande befogenheter för parlamentet. Vi tackar också kommissionen för det stödet.
Sedan en sista punkt och det är stadgan för grundläggande rättigheter. Vår partigrupp anser att det är absolut nödvändigt att den tas med i fördraget. Det arbetas i den riktningen och vi hoppas också verkligen att en text kan avfattas som kan accepteras av alla. Det är en mycket viktig punkt för medborgarna i Europa.

Barón Crespo
Herr talman! Jag vill som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp börja med att ge uttryck för vårt stöd till betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen och samtidigt tacka det portugisiska ordförandeskapet för den positiva attityd man har visat beträffande parlamentets uppslutning vid regeringskonferensen.
Detta betänkande har en avgörande betydelse och därför anser jag att vi bör stödja det i dag med en majoritet i parlamentet, för det gör en öppen debatt möjlig, en debatt i dagsljus som bevaras till eftervärlden, om de stora frågor som vi står inför i Europa. Det är en debatt som pågår mellan politiska grupper och mellan medborgare från de olika medlemsstaterna. Herr talman får tillåta ett tillrättaläggande: här finns inga stora länder och små länder. Här är vi alla små, för det de länder gjorde som i det förgångna ansågs stora i Europa, var att försöka införa sitt herravälde med våld. Här befinner vi oss alla bland länder som är små, i synnerhet inför utmaningen med en globalisering. Jag betraktar det som en viktig faktor för vår samexistens.
I den debatt som äger rum i Europaparlamentet spelar politiska grupperingar in, medborgarskap i olika stater, olika intressen och fördomar och det gör att vi märker när vi trampar på en öm tå, och när vi måste gå mer försiktigt tillväga. Därför är detta en mycket viktig debatt, och det är ett ställningstagande som jag anser att rådet bör ta hänsyn till.
För det andra, herr tjänstgörande ordförande i rådet, herr kommissionär, tror jag att vi även måste försöka tillföra debatten visioner och ideal. Jag har alltid varit emot tanken att vi skall ta hand om "resterna" från Amsterdam. Rester skall slängas i soporna. Det rör sig om tydliga och grundläggande utmaningar som alla handlar om och har anknytning till kommissionens sammansättning, ordförandens makt, fördelningen av bördorna mellan medlemsstaterna och viktiga frågor som förstärkta partnerskap, majoritetsomröstning och en fråga av avgörande betydelse, nämligen stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det säger jag i synnerhet med tanke på den kris vi har fått bevittna i en medlemsstat på grund av närvaron av ett parti vars grundläggande värderingar strider mot den värdegemenskap som vi försvarar.
En sista reflektion: kommissionär Barnier har talat om att vi innan konferensen är över måste lösa vissa problem beträffande beslutsgången. Jag tror, herr talman, att när vi lägger fram för allmänheten vad vi håller på med tydligt måste framhäva principerna om demokrati och genomblickbarhet och även beslutsgången. Det som inte får ske är att det under våra diskussioner dyker upp ett odjur från Loch Ness i pressen varje månad. Jag förstår journalisterna, men det får inte vara så att kristillstånd tillkännages av anonyma tjänstemän, som agerar som frusterade mandariner, eller av ambassadörer som uppträder som ett pretoriangarde och inte drar sig för att göra anonyma uttalanden till pressen. Enda risken med demokratin är risken i samband med valen. Det är den risk som minister Gama och kommissionär Barnier har tagit och som vi alla har tagit. Ändå befinner vi oss i träffpunkten Bryssel där vi skapar en nutid och inrättar maktcentra utan att följa principerna om demokrati och genomblickbarhet, principer som vi därför måste stärka på regeringskonferensen. Det är viktigt att alla institutioner tar sig an denna fråga på ett ansvarsfullt sätt. Om vi inte gör det, kommer inte regeringskonferens att vara positiv för unionens framtid.
(Applåder)

Malmström
Herr talman! EU står inför enorma utmaningar. På bara några år skall unionen utvidgas till nästan det dubbla antalet medlemmar. Euron skall införas. Vi skall få en säkerhetspolitik värd namnet, genomföra administrativa reformer och förhoppningsvis återvinna något av medborgarnas bristande förtroende för det europeiska projektet.
Regeringskonferensen skall förbereda EU för dessa förändringar. Den erbjuder oss en möjlighet att anpassa arbetet till de nya medlemmarna och de nya uppgifterna. Det handlar om att finna en balans mellan å ena sidan demokrati och effektivitet, å andra sidan om att upprätthålla den historiska balansen mellan små och stora länder. Detta är de frågor som kvarstår efter slutandet av Amsterdamfördraget. I de här diskussionerna är det viktigt att inte förirra sig i tekniska detaljer och glömma bort målen, nämligen att göra EU öppnare, effektivare och mer begripligt. För att nå dessa mål måste vi alla göra uppoffringar.
Tyvärr verkar regeringarna ha glömt bort dessa mål. Regeringskonferensen gör endast begränsade framsteg, vilket inte är det portugisiska ordförandeskapets fel. Troligen blir det som det brukar, dvs. fem i tolv den sista dagen görs en kompromiss, som ingen är riktigt nöjd med. Man talar redan om nästa regeringskonferens, som då skall lösa de stora frågorna. Vi har hört det förut. Det börjar gå inflation i halvfärdiga regeringskonferenser. Medborgarna har högre förväntningar än så, och vi har inte mycket tid. Det är därför som vi måste ta chansen nu. EU måste förändras så som vi liberaler har krävt, dvs. i riktning mot öppenhet, insyn, tydligare ansvarskrav, klarare kompetensfördelning och en gemensam författning. EU måste helt enkelt bli liberalare. Många av våra ändringsförslag finns med i betänkandet, och jag ställer mig bakom dem med några få undantag.
De utmaningar som EU står inför är spännande och historiska. De borde inspirera oss alla att kavla upp skjortärmarna. Vi kan skapa något unikt: ett demokratiskt, konkurrenskraftigt och fredligt samarbete över hela kontinenten. Men i stället för att väcka hopp och entusiasm tycks denna utveckling snarare väcka ångest hos regeringarna. Man kan fråga sig var det politiska ledarskapet och visionerna finns.

Voggenhuber
Herr talman, jag vill uttrycka min personliga högaktning för föredragandena Dimitrakopoulos och Leinen. De skall veta att min skepsis och mitt eventuella avvisande av detta betänkande icke siktar på dem utan på denna församling, som inte har kraften att inför rådet hålla upp en egen framtidsbild av den europeiska integrationen.
Maktpolitiskt sett eller i ljuset av ett konstitutionellt tänkande är rådets vilja helt klar. Rådet vill ha ett den verkställande maktens Europa, ett Europa under ledning av nationella regeringar, ett Europa som forum för de nationella intressena. Det vill ha regeringssamarbete som grundmodell för den europeiska integrationen. Europeiska rådet vill ha ett Europa under ledning av några få stater, ett Europa som direktion, en balanspolitik av centraleuropeiska stater enligt 1800-talsmodell. Rådet ser inget demokratiskt underskott, det ser på sin höjd en brist på effektivitet. Maktdelning, lagstiftningens offentlighet, parlamentarism, oinskränkt rättslig kontroll genom EG-domstolen, bindande grundläggande fri- och rättigheter, stärkande av de ursprungliga europeiska institutionerna - kommission, parlament och EG-domstol - är ingenting för rådet.
Däremot är parlamentets uppgift att söka och att visa på en vision mot denna bakgrund. Parlamentet måste uppbringa mod nog att vara rådets rival när framtiden för den europeiska integrationen bestäms. Det handlar om ingenting mindre än nyuppfinnandet av demokratin på en övernationell nivå. Om ingenting mindre handlar det - och detta är eller borde vara uppgiften för parlamentet - än om att göra det europeiska enandet till en res publica . Vi är ännu långt därifrån.
Om ni kräver en process om författningen men blir tillfreds med en tudelning av fördragen så har den processen redan kommit till sitt slut. Om ni utan kritik accepterar att rådet inte bara ser sig självt som staternas legitima representation utan utöver den dubbla majoriteten även gör anspråk på att företräda folken och legitimationen för parlamentet därmed blir undandragen, så är vi fortfarande mycket långt ifrån att...
(Talmannen avbröt talaren.)

Sjöstedt
Herr talman! Om man genomför de förändringar i fördraget som föreslås i den resolution som vi diskuterar, skulle Europeiska unionen ta ett helt avgörande steg i omvandlingen till en förbundsstat, en förbundsstat där de nationella parlamenten förlorar kontrollen över nästan alla avgörande politiska områden. Utöver den massiva ökningen av överstatliga beslutsformer innehåller förslaget flera kvalitativa förändringar i federal riktning. Dit hör förslaget om att ta bort den nationella vetorätten vid förändringar av stora delar av det nuvarande fördraget. Dit hör också kravet på en gemensam EU-valkrets i valen till Europaparlamentet.
Jag är övertygad om att denna EU:s omvandling till förbundsstat på alla sätt är en återvändsgränd. EU:s stora problem i dag är inte bristen på centraliserad makt, utan bristen på verklig demokrati. Vad unionen behöver i stället för mer överstatlighet är en demokratisk reform, som innebär att kommissionens politiska makt minskas dramatiskt, att lagstiftandet i rådet görs offentligt, och att de nationella parlamenten ges ett avgörande inflytande.
Med de fördragsändringar som föreslås i resolutionen skulle EU bli en union helt dominerad av de stora medlemsländerna. De stora ländernas makt skulle ökas dramatiskt genom att det införs ett system med dubbla majoriteter i ministerrådet. Deras makt ökas också genom att deras representation i Europaparlamentet ökar.
I ett EU som utvidgats med ytterligare tolv stater och där sjuhundra platser i parlamentet fördelas såsom det föreslås i resolutionen, skulle Sverige få tretton platser, Finland sju och Irland fem. Det skulle innebära att viktiga politiska krafter i många medlemsländer inte skulle vara representerade på EU-nivå. Detta är ytterligare en bild av hur svag den demokratiska förankringen i ett sådant parlament skulle bli.
Jämfört med andra förbundsstater skulle "EU-staten" med denna modell bli ovanligt centraliserad och ha ett svagt skydd för små delstater. Man kan jämföra med USA, där ena kammaren i tvåkammarsystemet har proportionell representation, medan representationen i den andra kammaren är densamma för samtliga delstater. I EU skulle i stället de stora länderna dominera båda kamrarna enligt det förslag som vi nu diskuterar.
För den som vill ändra på något i valutaunionen, EMU, är det nu när fördraget ändras som möjligheten finns. Många anhängare av EMU på vänsterkanten har ju argumenterat för att valutaunionen borde förändras, så att centralbanken ställs under demokratisk kontroll och så att målen för den ekonomiska politiken inte bara är monetära. Det är märkligt att de nu är alldeles tysta och att det nu bara är GUE/NGL-gruppen som framför krav på demokratisering av valutaunionen. Som ni kanske har märkt kommer jag att rösta emot denna resolution...
(Talmannen avbröt talaren.)

Collins
Herr talman! Jag stöder utvidgningen av Europeiska unionen, eftersom jag vet att detta kommer att stärka de nya demokratierna i östra och centrala Europa. Jag vet att det också kommer att öka Europeiska unionens storlek som handelsblock, vilket med tiden kommer att se till att unionen blir mer konkurrenskraftig som ekonomisk enhet.
Jag vet att det måste ske reformer inom EU:s befintliga institutioner. Förändringar av de interna beslutsförfarandena måste emellertid vara balanserade och rättvisa. Vi vill inte ha en tudelad europeisk union inom vilken de större medlemsstaterna bestämmer tempot på de små medlemsstaterna bekostnad. I t.ex. det betänkande vi debatterar i dag rekommenderas ett rotationssystem för Europeiska kommissionens sammansättning. Detta kommer att innebära att den automatiska rätten för de mindre medlemsstaterna att få utse en kommissionsledamot försämras.
Jag anser inte att detta är ett särskilt förnuftigt förslag. 380 miljoner medborgare i unionen känner samhörighet med kommissionen. Ur ett irländskt perspektiv är det utan tvekan så att det irländska folket inser kommissionens betydelse som organ inom Europeiska unionen. Det är fortfarande den institution som kontrollerar konkurrenspolitikens inriktning, den gemensamma jordbrukspolitiken, den gemensamma fiskeripolitiken och den gemensamma transportpolitiken. Unionen måste närma sig unionens medborgare.
Vi bör också komma ihåg att vissa medlemsstater, inklusive mitt hemland, måste hålla folkomröstning om alla fördragsändringar som den kommande regeringskonferensen resulterar i. Förlusten av den automatiska rätten att utse en kommissionsledamot kommer sannerligen att bli ett mycket svårt, om inte omöjligt, förslag att sälja till de irländska väljarna under denna folkomröstning.
Jag vill nu återigen ta upp frågan om utvidgning av systemet för kvalificerad majoritetsomröstning inom Europeiska rådet. Rådet företräder de 15 medlemsstaternas intressen inom unionens institutionella ram och för närvarande, enligt befintliga EU-fördrag, krävs enhälligt godkännande från de 15 medlemsstaterna när det rör skatteändringar inom unionen. Genom det betänkande vi diskuterar i dag försöker man att utvidga de kvalificerade majoritetsbesluten till att omfatta all lagstiftningsverksamhet, förutom den som har författningsmässig karaktär. Jag anser att medlemsstaterna bör behålla vetorätten i skattefrågor.
Det irländska skattesystemet är innovativt på många sätt och har bidragit till vår nuvarande tillväxttakt. Jag tror inte att utvidgningen av kvalificerad majoritetsomröstning till skattefrågor på Europeiska rådets nivå är en särskilt välkommen utveckling.

Van Dam
Herr talman! En liknelse i bibeln lär läsaren att bygga sitt hus på klippa. Ett som byggts på sand har ju ingen fast grund. Den här liknelsen gäller egentligen trons grund. Ändå var jag tvungen att tänka på den liknelsen under diskussionen om regeringskonferensen. De ständiga försöken att göra Europa till en politisk enhet verkar vara byggda på drivsand. Medborgarna i Europa känner sig ju inte som européer och det kommer inte heller att ändra sig så snabbt. Ändå så hör vi i diskussionen om Europeiska unionens framtid ord som europeiskt medborgarskap. Det finns överhuvud taget inte och är alltså drivsand!
I diskussionen om regeringskonferensen tas slutmålet för det europeiska samarbetet inte upp, inte heller i det här betänkandet. Vad vill vi uppnå med Europeiska unionen? Jag är nyfiken på rådets och kommissionens ståndpunkt i den frågan. Om det verkligen finns en genomtänkt syn på grunden för det europeiska samarbetet så står det europeiska huset stadigare och kan det också klara av dåligt väder. Jag delar UEN-ledamoten Berthus minoritetsåsikt såsom den tagits med i det här betänkandet. I den återfinner vi en stadig grund för unionen, nämligen att den är ett samarbetsförbund av oberoende stater, i vilket de nationella demokratierna har den främsta legitimiteten.
Vid utvidgningen måste det centrala vara att de tillträdande medlemsstaterna kan bli fullvärdiga medlemmar av unionen. En "degradering" av de nya länderna till andrarangsmedlemmar är inte rättvist mot dem och får oönskade politiska följder. I stället för idén med olika hastigheter stöder jag tanken att på europeisk nivå endast utföra kärnuppgifterna, det vill säga på gränsöverskridande politikområden.
En annan konkret punkt gäller Europeiska kommissionen. Detta höga ämbetskollegium får i framtiden inte ha mer, men inte heller mindre än 20 ledamöter. Eventuellt kan kombinationer av länder leverera en EU-kommissionär enligt ett rullande schema.
Jag stöder tanken att ge Europaparlamentet medbeslutanderätt i alla fall där rådet fattar beslut med kvalificerad majoritet. Det får dock endast ske i samband med en grundlig kontroll från de nationella parlamenten av de "egna" ministrarna i rådet.

Sichrovsky
Herr talman, likaså bestört över den ihållande och på förhand uppgjorda fördömelsen av Österrike genom 14 medlemsstater vill jag gå in på yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, som hänvisar till några mycket viktiga områden. Mångfalden av kulturella traditioner i Europa är inte bara en bjärt mosaik av konstnärlig verksamhet utan också ett uttryck för en kulturell, religiös samt nationell mångfald, för tillhörighet och hemkänsla.
I parlamentet har kultur tidigare ofta bara betraktats som en god jordmån för konstskapande. Men kultur är ju mycket mer, och kan inte skiljas från identiteten och självförståelsen hos en minoritet, och därför inte heller från dessa gruppers rättigheter, vilka bör respekteras. Flertalet minoriteter i det europeiska rummet definierar sig genom sin kulturella tradition, och det kommer att vara möjligt att erbjuda dem motsvarande skydd endast under förutsättning att man gör en integration i majoritetssamhället möjlig men fortfarande respekterar deras traditioner. Om man skall erkänna och begripa dessa traditioner så måste man göra mer än att bara registrera skillnaderna som rent folkloristiska egenheter eller som en lista på diskrimineringsfall.
Medan vi i dag ofta talar om farorna med att missakta minoriteters rättigheter, så visar sig detta ofta genom kulturell diskriminering. Diskussionen om minoriteters mänskliga rättigheter, främlingsfientlighet och rasism - speciellt med tanke på utvidgningsprocessen - kan inte klara sig utan en ny definition, läs utvidgning av kulturbegreppet, annars kommer det bara att bli en evig rundgång av tomma ord som nästan ingen förstår något av.
Dessa tankar bör beaktas av konventet vid utformningen av stadgan över grundläggande fri- och rättigheter. Definitionen samt det nya utarbetandet av begreppet om minoritetskultur bör då också ge den viktiga grunden för identitetsfrågan en ny dimension och inte betrakta kulturområdet inom EU som en blott brokig tillsats till de annars så viktiga ansvarsområdena.
(Applåder)

Beazley
Herr talman, herr kommissionär! Vi står inför en grundläggande svårighet när det gäller att upprätthålla balansen mellan utvidgningen av EU och reformeringen av institutionerna för att möjliggöra denna utvidgning. De brittiska konservativa ledamöterna kan inte acceptera betänkandet som grundas på en lång lista av underordnade frågor som inte finns på regeringskonferensens dagordning.
Vi oroas av förslagen till konstitutionalisering av unionen, av förslagen till införlivande av stadgan för mänskliga rättigheter i fördraget, av den allt tydligare urholkningen av skillnaderna mellan den första och andra pelaren, av förslagen att rådet skall anta breda riktlinjer för en konvergering av politiken på det ekonomiska, sysselsättnings- och sociala området med kvalificerad majoritet. Detta är bara en del exempel på vilka komplexa och kontroversiella frågor det handlar om.
Vi håller på att göra önskelistan för regeringskonferensen alltför lång. Den stora faran, om alla dessa extra punkter skulle sättas upp på dagordningen, är att tidsfristen som fastställts till december 2000 oundvikligen skulle missas. Hur skall man hantera detta i samband med kandidatstater som Polen och Ungern, vars regeringschefer redan uttryckt oro över tidtabellen?
Vi anser att man under regeringskonferensen bör koncentrera sig på de viktiga institutionella reformerna. Man bör se till att den fastställda tidsfristen respekteras, så att den första utvidgningsomgången - vilken omfattar central- och östeuropeiska länder - går att genomföra senast år 2004, och att man fortsätter med ytterligare nödvändiga reformer med fullständigt deltagande av våra nya partner. Om EU försenar utvidgningen alltför länge, kan det bli svårare, eller omöjligt, för vissa ansökarländer att bli medlemmar inom den föreskrivna tidsperioden. Ordförandeskapet tog upp vissa av dessa frågor i sitt tal.
Kommissionär Barnier sade i sitt tal att avsikten är att lyckas med reformerna, inte nödvändigtvis att slutföra dem. Vissa säger att detta är sista chansen för reformer. Jag tycker inte att detta är en särskilt rättvis slutsats när det gäller de enastående reformer som många ansökarländer har genomfört under de senaste nio-tio åren, sedan de lämnat Warszawapakten eller före detta Sovjetunionen. Vi prioriterar utvidgningen. Vi bör inte blanda ihop eller ändra våra prioriteringar.

Corbett
Herr talman! Min grupp välkomnar detta betänkande. Det ger ett tydligt budskap inför regeringskonferensen, att man skall vara ambitiös, att man skall tänka långsiktigt och inte kortsiktigt, att man skall tänka på hur en union med nästan dubbla antalet medlemsstater i jämförelse med i dag, skall kunna fungera på ett effektivt sätt och ta tillfället i akt och ändra fördragen, eftersom man under framtida regeringskonferenser med nästan 30 stater kring bordet kommer att uppleva det ännu svårare att komma överens om reformer.
I betänkandet lägger man fram ambitiösa förslag, precis som man kan förvänta sig av Europaparlamentet. Om dessa justeras genom min grupps ändringsförslag, kommer det att bli en välbalanserad grupp av förslag; i synnerhet välbalanserade när det rör den känsliga frågan om jämvikt mellan större och mindre medlemsstater. När det t.ex. gäller kommissionens storlek kommer förmodligen de modeller som antas i morgon antingen hänvisa till en kommissionsledamot per medlemsstat eller till ett mindre antal, ett bestämt antal kommissionsledamöter. Kommissionen kan inte utökas i all evighet. I det senare fallet kommer det att bli roteringssystem, så att alla medlemsstater, stora och små, får lika möjligheter att utse en av sina landsmän att tjänstgöra i kommissionen.
När det gäller frågan om Europaparlamentets storlek, har vi också kommit fram till en jämviktspunkt som grundas på ett minsta antal ledamöter för varje enskild medlemsstat. Alla stater kommer naturligtvis att få göra uppoffringar som ett resultat av utvidgningen, men ett minsta antal kommer att garanteras, med avvikande proportionalitet därefter.
Jag tycker alltså att betänkandet är balanserat och kan välkomnas. Det är ambitiöst. Vissa säger: "Man kommer aldrig att komma överens om den eller den frågan på regeringskonferensen". Men i detta parlament försöker vi inte att gissa resultatet av regeringskonferensen; vi försöker att uppmuntra till att man under regeringskonferensen skall betona en specifik inriktning, en mer ambitiös inriktning, för att se till att vi faktiskt får en union som kan fungera effektivt när den omfattar nästan 30 medlemsstater. Detta är avgörande för vår framtid.

Flesch
Tack, herr ordförande. Regeringskonferensen skall förena utvidgning och fördjupning. Det är bl.a. lämpligt att se över den interinstitutionella balansen, representationen i kommissionen och andra institutioner, röstviktning och områden där beslut fattas med kvalificerad majoritet. Omröstning med enhällighet måste tillämpas på konstitutionella och grundläggande beslut. Det förstärkta samarbetet bör göra det möjligt att förvalta mångfalden och undvika förtvining, utan att unionens grundläggande struktur ifrågasätts.
Betänkandet från våra kolleger, som jag vill gratulera, har genomgått avsevärda förbättringar under diskussionens gång. Det hindrar inte att den skisserade reformen huvudsakligen genomförs bakom ryggen på de små medlemsstaterna. Det gäller särskilt bestämmelserna om institutionernas sammansättning och funktion. Ett parlament med fyra platser per medlemsstat, som inte möjliggör en rättvis representation av den politiska makten, är oacceptabelt. Ett råd där reglerna om kvalificerad majoritet måste återbalanseras och där det föreslagna funktionssättet oundvikligen kommer att leda till blockering och bristande enhetlighet. En kommission för vilken regeln måste vara en ledamot per medlemsstat.
Tillåt mig avslutningsvis ta upp frågan om parlamentets säte för att stå vid mitt ord. Jag förvånar mig alltid över att vårt parlament, som vill vara mästare när det gäller andras respekt för minoriteternas rättigheter, föraktar detta synsätt när det skall beslutas om den institutionella utformningen av vårt eget hus.

MacCormick
Herr talman! Vi för vår del välkomnar utvidgningen av Europeiska unionen och kommer att delta i diskussionen om hur man skall förbereda den. Skotska nationalistpartiet, som jag företräder, stöder i sitt manifest och i sin allmänna politik idén med Europa som en konfederation av folk, länder och regioner, inte som en suverän federal union i sig. Detta är något som partierna inom Europeiska fria alliansen har gemensamt och våra röster kommer att avges mot bakgrund av detta.
Jag vill särskilt rikta uppmärksamheten mot ändringsförslag 138 och dess samband med punkt 32 i Dimitrakopoulos- och Leinen-betänkandet. Rörande dess förslag till en paneuropeisk kandidatlista, oroas vi i Skottland - en liten nation i en stor medlemsstat - allvarligt över Skottlands faktiska försvinnande som en distinkt enhet i unionen. Detta gäller också Baskien, Flandern, Galicien, Andalusien och Wales. Den minskning av antalet ledamöter i Europaparlamentet som kommer att ske, tillsammans med tillträdet av nya medlemsstater som till folkmängden är mindre än Skottland och Wales och som kommer att företrädas fullständigt i unionens alla institutioner, kommer sannerligen att öka påtryckningarna för och vårt folks stöd till självständighet inom denna stora europeiska konfederation.

Talmannen
Eftersom det blivit dags att rösta avbryts debatten här och återupptas kl. 15.00.

OMRÖSTNING
 om additionalitetsprincipen i strukturfondernas anslag

(Parlamentet antog resolutionen.)
Andrabehandlingsrekommendation i form av en skrivelse för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, om rådets gemensamma ståndpunkt (13300/1/1999 - C5-0065/2000 - 1998/0296(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om undersökningar om markanvändning och skörd och användning av fjärranalys inom jordbruksstatistiken under perioden 1999-2003
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten antagen.)
Förenklat förfarande utan betänkande:
Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/50/EG om enhetliga förfaranden för kontroller av vägtransporter av farligt gods (KOM(2000)0106 - C5-0129/2000 - 2000/0044(COD)) (Utskottet för regionalpolitik, transport och turism)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Utkast till Europaparlamentets, rådets, kommissionens, domstolens, revisionsrättens, Ekonomiska och sociala kommitténs och Regionkommitténs beslut om organisation och drift av Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer (EG, EKSG, Euratom) (C5-0080/2000 - 2000/2043(ACI)) (Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0071/2000) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (10323/1/1999 - C5-0225/1999 - 1998/0247(COD) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från motorer avsedda för jordbruks- eller skogsbrukstraktorer och om ändring av rådets direktiv 74/150/EEG (Föredragande: Fitzsimons)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0102/2000) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Finland inför antagandet av rådets beslut om en samarbetsordning för medlemsstaternas finansunderrättelseenheter avseende utbyte av information (11636/1999 - C5-0330/1999 - 1999/0824(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0083/2000) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (11216/1/1999 - C5-0012/2000 - 1998/0072(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön och om upphävande av rådets direktiv 90/220/EEG (Föredragande: Bowe)
Wallström, kommissionen. (EN) Herr talman! Som jag förklarade under gårdagens debatt, kan kommissionen fullständigt godkänna ändringsförslag 9, 17, 19, 29 och 47. Kommissionen kan också godta ändringsförslag 1-4, 8, 11, 24, 35 - 38, 46, 48, 49 och 52 i huvudsak, vad gäller deras förtydligande av kommissionens syfte att upprätta ett effektivt, öppet och balanserat regelverk för genetiskt modifierade organismer. Vissa av dessa ändringsförslag behöver bara anpassas till direktivets rättsliga innebörd och det övergripande regelverket.
Vad gäller övriga ändringsförslag, t.ex. de ändringsförslag som rör markörgener som är resistenta mot antibiotika, är principen politiskt godtabar, men den föreslagna texten i sig verkar inte lämplig.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 5-7, 10, 12-16, 18, 20-23, 25-28, 30-34, 39-45, 50 och 51. Mer specifikt vad gäller ändringsförslag 22, 23 och 25, kan kommissionen inte godta dem i deras nuvarande ordalydelse, men är redo att diskutera hur man skall kunna ta hänsyn till de principer de återspeglar.

Liese
Herr talman, jag har en fråga till kommissionen, för att det skall stå helt klart för kollegerna vad det är vi röstar om. Jag har framför mig rådets gemensamma ståndpunkt av den 9 december 1999. I det dokument som rådet presenterat för oss står det att denna gemensamma ståndpunkt antagits med enhällighet. Om jag inte erinrar mig fel låg ordförandeskapet i rådet i december 1999 fortfarande under Finland med en grön miljöminister. Det politiska enandet ägde rum i juni 1999, under tyskt ordförandeskap, också det med en grön miljöminister. Detta förvirrar mig faktiskt, ty de gröna här i kammaren hävdar att den gemensamma ståndpunkten är så svag att man ovillkorligen måste införa ett flertal skärpningar. Därför vill jag ännu en gång fråga om det verkligen är denna gemensamma ståndpunkt vi röstar om, som alla gröna miljöministrar godkänt, eller om det är fråga om ett misstag?
(Skratt, applåder)

Talmannen
Tack, kära kollega. Jag vill erinra om att debatten är avslutad, men jag ger ändå ordet till kommissionen om den önskar ge oss ytterligare detaljer.

Wallström
. (EN) Det är just denna gemensamma ståndpunkt.

Lannoye
Herr talman! Eftersom Liese har vänt sig till oss, tillåter jag mig att svara honom. Gruppen De gröna är inte beroende av ståndpunkten från de gröna ministrarna i Europeiska rådet (miljö). Vi är fria att välja. Jag skulle för övrigt önska detsamma för alla politiska familjer som är representerade här.
Men mitt inlägg gällde just omröstningen om detta ändringsförslag 37. Det förefaller mig mycket logiskt att vi först röstar om ändringsförslag 11, före ändringsförslag 37, eftersom ändringsförslag 11 går längre än ändringsförslag 37. Där föreslås ett totalförbud mot markörer för antibiotikaresistens, vilket inte är fallet med ändringsförslag 37, eftersom det endast gäller del C av direktivet. Jag tror därför att det är logiskt att först rösta om det ändringsförslag som går längst jämfört med den ursprungliga ståndpunkten.

Talmannen
Herr Lannoye! Föredraganden diskuterade denna fråga i går med behöriga enheter. Det förefaller som om han inte är överens med er. Det förefaller honom som om de beståndsdelar som tillförs av ändringsförslag 11 är av ett slag som gör att de hamnar i en annan ordning än det som ni förespråkar. Jag kan bara beklaga det.
Efter omröstningen om ändringsförslag 38 och 49: Talmannen. Vi avbryter nu omröstningen som vi kommer att återuppta efter det högtidliga sammanträdet.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.00 för det högtidliga sammanträdet och återupptogs kl.12.35.)

Roth-Behrendt
Herr talman, jag förstår mycket väl att det är en ära för oss att ta emot ett högt statsbesök. Men trots det ber jag er att på nästa sammanträde i presidiet ta upp frågan om det är förnuftigt att avbryta en omröstning till vilken vi behöver kvalificerad majoritet och det bara finns ytterligare sju eller åtta ändringsförslag. Jag ber er alltså att ta upp det i presidiet.
(Applåder)

Talmannen
Jag skall gärna lägga fram er fråga, fru Roth-Behrendt, men ni måste förstå att det ställdes alltför stora krav på mig.

Bowe
. (EN) Herr talman! Strax före det formella sammanträdet avbröt ni denna omröstning mycket plötsligt. Det var ganska överraskande, och jag är säker på att många andra ledamöter uttryckte sin förvåning, under det formella sammanträdet, över det sätt på vilket omröstningen blev avbruten.
Vi har just sett den första omröstningen efter det formella sammanträdet misslyckas med att säkra en kvalificerad majoritet med endast en handfull röster. Visar inte detta vad vi talar om, och det som Roth-Behrendt har tagit upp? När vi har kvalificerade majoritetsomröstningar bör dessa aldrig avbrytas av det formella sammanträdet.
Det fattades åtta röster. Jag kan informera er om, på grundval av min erfarenhet, att ni skulle kunnat ha slutfört detta på tre minuter. Det är löjeväckande att vi nu fortsätter med en kvalificerad majoritetsomröstning när ledamöterna inte fått skälig tid på sig att komma tillbaka till kammaren. Jag hoppas att ni kan ta itu med denna fråga, herr talman.
(Applåder)

Talmannen
Jag förstår fullständigt er känsla, herr föredragande. Uppriktigt sagt delar jag den. Men jag hade också protokollära skyldigheter som, ännu en gång, tyvärr ofta går före vårt arbete. Icke desto mindre kännetecknas er kommentar av sunt förnuft och jag tror att presidiet bör ta större hänsyn till det.

Lienemann
Herr talman! Jag skulle vilja fråga er om metoden. Jag tror att det är brukligt, när sammanträdet återupptas och omröstningen återupptas efter ett högtidligt sammanträde, med en ljudsignal som informerar kollegerna om att sammanträdet och omröstningen återupptas. Jag hörde inte denna ljudsignal och jag skulle vilja be er att bekräfta metoden och frågan, eftersom det sannolikt påverkat omröstningen i kammaren.

Talmannen
Fru Lienemann! Ljudsignalen ringer i princip när sammanträdet avbrutits och för att kalla på ledamöterna. Vissa ledamöter hade lämnat kammaren, andra var kvar. Jag hade tydligt meddelat att omröstningen skulle återupptas direkt efteråt. Det stod i både protokollet och föredragningslistan. Jag måste också, fru Lienemann, ta hänsyn till oförutsedda händelser. Jag försäkrar er att era anmärkningar kommer att överlämnas till presidiet. Ni är ju själv medlem av presidiet. Jag tror att vi efter gemensam överenskommelse skall kunna göra allt för att regeln skall kunna utvecklas.
(Blandade reaktioner)

Lipietz
Herr talman! Om problemet med att låta ljudsignalen ringa är att sammanträdet måste återupptas, är det mycket enkelt. Jag föreslår sammanträdets talman att avbryta sammanträdet i två minuter. Det är nämligen oacceptabelt...
... att antalet närvarande ledamöter i kammaren minskat med ca 60 av strikt protokollära skäl vilket gör det mycket svårt att anta ändringsförslag som får konsekvenser för de europeiska konsumenternas hälsa i generationer.
(Applåder)

Talmannen
Ännu en gång, kära kollega, kan jag bara konstatera situationen, beklaga den med er och föreslå att vi äntligen återupptar vår omröstning.
(Applåder)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd efter dessa ändringar.)
Betänkande (A5-0088/2000) av Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om upprättande av ett system för identifiering och registrering sav nötkreatur, om märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97 (KOM(1999) 487 - C5-0240/1999 - 1999/0204(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Förslag till gemensam resolution om toppmötet i Lissabon
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)Resolutionsförslag (B5-0320/2000) från ledamöterna Suominen m.fl. för PPE-DE-gruppen om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars 2000
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0322/2000) från ledamöterna Cox och Jensen för ELDR-gruppen om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars 2000
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0328/2000) från ledamöterna Le Pen m.fl. för TDI-gruppen om Europeiska rådet i Lissabon
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0329/2000) från Bernié för EDD-gruppen om Europeiska rådets möte den 23-24 mars på temat "Sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning: mot ett innovationens och kunskapens Europa"
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0331/2000) från ledamöterna Figueiredo m.fl. för GUE/NGL-gruppen om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0333/2000) från ledamöterna Queiró m.fl. för UEN-gruppen om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars 2000
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0335/2000) från ledamöterna Flautre m.fl. för Gruppen De gröna/ALE om resultaten från Europeiska rådet i Lissabon den 23-24 mars 2000: ordförandeskapets slutsatser
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Resolutionsförslag (B5-0338/2000) från Goebbels för PSE-gruppen om Europeiska rådets möte (Lissabon 23-24 mars 2000)
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Förslag till gemensam resolution om toppmötet Europeiska unionen-Afrika
Före omröstningen

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Det har smugit sig in några fel i den gemensamma resolutionen för Europeiska unionen och Afrika under punkterna 15, 17 och 18. Under punkt 15 skall det i stället för "Afrikanska enhetsorganisationen" stå "de afrikanska staterna". Under punkt 17 skall det i stället för "Afrikanska enhetsorganisationen" stå "Afrika". Och under punkt 18 skall "medlemmar i Afrikanska enhetsorganisationen" bytas ut mot "afrikaner".
(Parlamentet godkände beaktandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.) Röstförklaringar
Resolution om additionalitetsprincipen

MacCormick
Herr talman! Jag vill ge följande förklaring till den röst jag lade i debatten om additionalitet. Jag vill i synnerhet betona punkten i förslaget att parlamentet fullständigt stöder kommissionens uttalande om att syftet med additionalitet, såväl som lagens bokstav, utgör en viktig bedömning och är avgörande för att se till att programmen får maximal effekt på gräsrotsnivå. Mot denna bakgrund är det fullständigt oacceptabelt att den nuvarande politiken tillåter att medlemsstaterna, efter inlämnande av regionbaserade planer, omfördelar medel inom landet och ändå formellt anses följa additionalitetsprincipen samtidigt som detta strider mot dess andemening. Denna fråga måste omgående granskas av kommissionen.
Efter debatten har jag fått ett mycket vänligt och användbart brev - det var faktiskt i går - från Barnier, i vilket han antyder att kommissionen stöder oss i denna fråga. Detta gläder mig mycket. Jag vill gratulera min kollega, Evans, till att hon tagit initiativ till denna underbara debatt och att resultatet blivit så enastående i dag.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag är överväldigad att denna resolution antagits av parlamentet som ett erkännande av det befintliga problemet rörande additionalitet. Jag företräder Wales som, p.g.a. den brittiska regeringens handläggning, inte erhållit, och inte heller kommer att erhålla medel från EU som syftar till att bekämpa fattigdom. Inte ens att Wales innehar mål 1-status under den nuvarande programplaneringsperioden spelar någon roll i sammanhanget.
Precis som kommissionär Barnier har nämnt, är det viktigt att följa additionalitetens andemening, precis som det är viktigt att följa lagens bokstav. Kommissionären stödde också uttalandet av kommissionär Liikanen att kommissionen i framtiden skall vara särskilt uppmärksam när det rör utgiftsstatistiken som läggs fram av medlemsstaterna, när det finns tecken på minskade utgifter inom en given region eller regioner.
Jag antar att medlemsstaterna nu kommer att följa parlamentets och kommissionens önskemål i denna fråga för att se till att strukturfondernas effektiva målstyrning mot de fattigaste regionerna inte undergrävs.

McCarthy
. (EN) EPLP-delegationen röstade för kompromissresolutionsförslaget om additionalitet, eftersom vi anser att additionalitetsprincipen är en av strukturfondreformens hörnstenar. Jag var parlamentets föredragande i denna fråga. Jag anser emellertid att delar av denna resolution, i stället för att förtydliga bestämmelserna, bara kommer att förvirra allmänheten och i synnerhet de som handlägger medeltilldelningen. I punkt A fortsätter sammanblandningen av additionalitetsprincipen med den separata men lika viktiga samfinansieringsprincipen. Punkt G är felaktig. Det finns inga krav i bestämmelserna att man skall kontrollera additionaliteten varje år utan, som fastställs i förordningen, förenklingen kräver tre additionalitetskontroller under programperioden.
Det är olämpligt att ledamöter i och med denna resolution försöker att omformulera förordningar som antagits enhälligt av detta parlament och som skall revideras under år 2006. Ännu tråkigare är det tydliga partipolitiska spel som de brittiska ledamöterna Davies, Bradbourn och Evans försöker sig på i denna resolution. Detta kommer inte att vara det bästa för våra fattigaste regioner, genom att man avsiktligt ger felaktig information och använder denna debatt för att erhålla trångsynta partipolitiska fördelar. Vår verkliga mål måste vara att planera och stödja en lyckad tillämpning av dessa fonder, så att vi förbättrar medborgarnas livssituation i våra fattigaste regioner.
Mitt parti stöder detta mål och kommer att samarbeta med andra partier på ett konstruktivt och positivt sätt för att uppnå detta.
Jordbruksstatistik för perioden 1999-2003

Fatuzzo
Herr talman! Naturligtvis är det viktigt, till och med omistligt, att Europeiska unionen även engagerar sig när det gäller statistik. Men ofta medför detta engagemang allvarliga skador för vissa stater inom unionen, på samma sätt som skedde med mjölkkvoterna, som på många ställen i Europa orsakade allvarliga skador. Jag tror att vi måste uppmärksamt kontrollera att man utarbetar den här statistiken noggrant, men framför allt vill jag ta tillfället i akt och i samband med denna röstförklaring om statistiken uppmana vårt parlament, kommissionen och rådet att undvika det som ofta sker - som en konsekvens av att man tillämpar statistik till exempel på mjölkkvoterna och jordbruksprodukter, varför det är mycket man får producera och mycket man inte får producera - dvs. det slöseri med resurser som uppkommer i och med att man förstör allt som överskrider de föreskrivna kvantiteterna.
Kontroll av vägtransporter av farligt gods

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för detta förslag för det är uppenbart att man hela tiden måste kontrollera transporterna av farligt gods. Vi måste göra allt som står i vår makt för att ett så litet antal fordon som möjligt för transport av farligt gods trafikerar Europas vägar. Jag anser att vi måste stödja transporter per järnväg, båt och flyg och, framför allt, se till att utnyttja de äldre när det gäller att framföra fordonen och överhuvudtaget i samband med transporter av farligt gods. På grund av de begränsade erfarenheter de har, utsätts de unga utan tvekan för större risker än de äldre. Erfarenheten hos de anställda som under lång tid har utfört dessa arbeten borde utnyttjas, och man bör med andra ord i första hand använda sig av äldre anställda i alla verksamheter som är särskilt riskfyllda.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0083/2000) av Bowe

Breyer
Herr talman! Vi är mycket besvikna över omröstningen. Jag anser att det är skamligt hur Europaparlamentet på centrala punkter givit vika för lobbyingtrycket från genteknikindustrin. Kampanjen har under de senaste veckorna varit massiv, men jag hade ändå önskat att parlamentet skulle visa det ansvar man gav uttryck för i förstabehandlingen.
Jag vill börja med ansvarsdelen. Det är rentav löjligt att kommissionen i bara ett endaste motiv uppmanas att till år 2001 framlägga en rapport om miljöansvar. Vi vet i detalj att vitboken ej innehöll några föreskrifter om ansvarighetsförsäkring och att den blott berörde Natura 2000-områdena. Om industrin hävdar att genteknikprodukter är ofarliga, riskfria, så kan jag inte förstå anledningen till att majoriteten av ledamöterna har givit vika och tillåtit att industrin i fortsättningen får stjäla sig fri från ansvar.
Andra punkten: antibiotika. Ett sålunda formulerat krav, formbart som vax, tar överhuvudtaget inte någon hänsyn till konsumentintressena. Alla vetenskapsmän varnar för att sjukdomsalstrarna hos människa och djur i allt högre grad blir resistenta, och de kräver att man omedelbart slutar att använda sådant som kan leda till antibiotikaresistens. Ännu en gång har parlamentet skjutit upp detta, man har ännu en gång avstått från att ta hänsyn till dessa allvarliga problem - det är skamligt!
Samma sak gäller för den punkt som handlar om genetisk nedsmutsning: att bara kräva att man tar hänsyn till problemet är verkligen rena skämtet, för det är just detta som är att nonchalera miljöriskerna. Parlamentets ursprungliga krav innebar att medlemsstaterna och kommissionen skulle förpliktas att vidta åtgärder. Också på den punkten har parlamentet givit vika.
Det var en svart dag för konsumentskyddet i dag, menar jag, och jag kan bara hoppas på att omröstningen kommer att visa sig bli en björntjänst för industrin. Konsumenterna kommer förhoppningsvis att i fortsättningen ge rött kort till genetiskt modifierade livsmedel, för det kan inte accepteras att industrin svär sig fri från ansvar.

Fatuzzo
Herr talman! Jag anser inte att man bör skälla alltför högt, och när det gäller genetiskt modifierade organismer bör man inte med en alltför hård reglering försöka bromsa forskningen, något som för övrigt ingen någonsin har lyckats med. Jag har fått höra att man är på väg att upptäcka den gen som förlänger våra liv, människornas liv, och jag är därför oroad över att man skall bromsa den vetenskapliga forskningen och utnyttjandet av genetiskt modifierade organismer för mycket. Jag skulle inte vilja att, när man väl har upptäckt denna gen, parlamentet skulle besluta att inte tillåta spridning av genetiskt modifierade organismer, dvs. vi själva, vi som äntligen skulle kunna leva längre och friskare liv. Därför, och med tanke på de äldre, önskar jag se färre regleringar av genetiskt modifierade organismer.

Isler Béguin
Herr talman! Jag vill göra en röstförklaring eftersom det som nyss skedde, ännu en gång, inte är så lyckat för vårt parlament. Konsumenter, föreningar, alla människor som oroar sig för miljön, hälsan och vad som riskerar att hända med genetiskt modifierade organismer i miljön förväntade sig en tydlig signal från Europaparlamentet.
Ännu en gång har vi bara helt enkelt lagt oss inför lobbyingen från anhängarna till de genetiskt modifierade organismerna, under förevändningen att vetenskapen skall hjälpa världen att må bättre. Vi vet mycket väl att det i dag inte finns någon toxikologisk studie för att bedöma konsekvenserna av spridningen av genetiskt modifierade organismer i miljön. Man kan därför bara beklaga att ändringsförslagen som gick mycket längre, som just gjorde det möjligt att föregripa konsekvenserna av genetiskt modifierade organismer i naturen, inte godkändes.
Herr talman! Jag vill därför här kritisera den slags kompromiss som upprättats mellan de stora politiska grupperna gentemot det som våra konsumenter och föreningslivet förväntade sig av oss, liksom alla dem som litade på Europaparlamentet och som förväntar sig starka ställningstaganden från våra ledamöter.

Ahern
. (EN) Den 12 april kommer Europaparlamentet att rösta om ett antagande av ett nytt direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön. Det är viktiga frågor som står på spel.
Tiden är inne att göra de som vill se en avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön rättsligt ansvariga för hälso- och miljöskador. De bör vara ansvariga för alla skador som orsakas av sådana utsättningar och de skall tvingas att ansvarsförsäkra sig, precis som alla bilförare måste göra som ett skydd om denne skulle råka döda eller skada en annan person. Man har fört fram argumentet att denna fråga i stället skall täckas av övergripande lagstiftning. Det är emellertid värt att notera att vi hört detta argument allt sedan diskussionerna om direktiv 90/220/EEG först inleddes under 1989. Vid den tidpunkten lovade kommissionen att ansvarigheten för miljöskador som orsakas av genetiskt modifierade organismer skulle täckas av övergripande lagstiftning, men vi har väntat i över tio år på att detta löfte skall infrias.
Vi måste omedelbart anta ett kategoriskt förbud mot användning av gener som är resistenta mot antibiotika. Många forskare och organisationer, som t.ex. Pasteurinstitutet och Brittiska läkarförbundet, har uppmanat till ett förbud mot användning av markörgener som är resistenta mot antibiotika, och som inte har någon relevant funktion för växterna och därför är fullständigt onödiga.
Enligt den gemensamma ståndpunkten skall dessa resistenta gener bara "stegvis tas bort" i framtiden och endast om "de kan ge upphov till skadliga hälso- och miljöeffekter". Detta innebär att produkter som är resistenta mot antibiotika och som redan är godkända kommer att finnas kvar. Det finns många mindre skadliga former av markörgener tillgängliga, och EU:s strategi är att förbjuda all onödig användning av antibiotika om det finns några hälsorisker för människor eller djur. Man bör genom direktivet inta en tydlig ståndpunkt och uppmana till att användningen av dessa markörgener stoppas.
Läkemedelsindustrin vill ha ett fullständigt undantag från direktivet. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor antog två motstridiga ändringsförslag, ett för ett fullständigt undantag och ett för en skärpning av åsikten i den gemensamma ståndpunkten om ett villkorligt undantag från alla de normala miljöriskbestämmelserna. Det är oacceptabelt att industrin skall få ett undantag om det inte sker en tillämpning av miljöriskbestämmelserna

Berthu
. (FR) Omröstningen om andrabehandlingen av ändringsförslagen till förslaget till direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön är en besvikelse, såsom den genomförts.
Vi visste sedan den första behandlingen att principen med att förbjuda genetiskt modifierade organismer, eller åtminstone ett moratorium avsett att möjliggöra mer fördjupade undersökningar hade förkastats. Men man hade åtminstone kunnat förvänta sig att parlamentet nu beslutar om att inrätta ett seriöst skydd till förmån för konsumenterna.
Men det blev inget av det. På följande tre grundläggande punkter har Europaparlamentet just abdikerat, under förhållanden som jag betraktar som skamliga:
Om förbudet mot att sätta ut genetiskt modifierade organismer som innehåller gener som är resistenta mot antibiotika: ändringsförslag 11 och 37, där man kräver att sådana genetiskt modifierade organismer inte skall utsättas i naturen förkastades. I stället röstades ett ändringsförslag igenom där man bara kräver att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt problemet för att successivt fram till år 2005 identifiera och undanröja markörer för antibiotikaresistens i genetiskt modifierade organismer, och som kan ha negativ inverkan på människans hälsa och på miljön.
Om risken för ofrivillig överföring av gener till andra organismer: ändringsförslag 12, där man krävde att åtgärder skulle vidtas för att förhindra sådana ofrivilliga överföringar, antogs inte. I stället röstades ändringsförslag 38 igenom, som var mycket svagare, och i vilket bara krävdes att man försöker bedöma de olika formerna av risker som denna överföring kan innebära.
Om ansvaret och skyldigheten till försäkring för personer som genomför avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer: till vår stora förtret förkastades ändringsförslag 33, där det krävdes att de personer som är juridiskt ansvariga för denna utsättning av genetiskt modifierade organismer är fullständigt ansvariga för alla skador på människans hälsa eller på miljön, och där man krävde att de tecknar tillräckliga försäkringar för att ersätta eventuella skador. I stället röstades ett mycket svagare ändringsförslag igenom, där man för framtiden önskade att en allmän lagstiftning när det gäller miljöansvar skulle inrättas, och i vilket krävdes av kommissionen att den skulle lägga fram ett förslag som behandlar bioteknikens inverkan på alla områden som faller under Europeiska unionen. Tyvärr vet vi redan, genom kommissionens vitbok på området, att den inte är positiv till skyldigheten med försäkring på detta område.
Vi är särskilt upprörda över att ändringsförslag 33 förkastats, för om man vill tillåta produkter som innehåller genetiskt modifierade organismer på marknaden, måste åtminstone de som säljer dem acceptera att ta sitt ansvar. Påtryckningsgrupperna från bioteknikindustrin förklarar för oss både att det inte finns några risker och att skyldigheten till försäkring är omöjlig, eftersom det inte går att försäkra sig mot en sådan risk. Vi måste få veta. För jag har aldrig sett en försäkringsman vägra någon att försäkra sig mot en sådan risk.
En av de dunkla aspekterna med denna fråga är att den franska regeringen som, enligt de senaste uppgifterna, innehåller miljöpartister, officiellt hade uttryckt en reserverad ståndpunkt om detta ändringsförslag 33. Ännu en gång har bioteknikindustrins lobbyverksamhet gjort ett bra jobb på alla nivåer, långt ifrån medborgarnas ögon.

Caudron
Jag vill mycket varmt gratulera Bowe för hans betänkande om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön. Denna fråga har orsakat mycken debatt och är nu aktuell eftersom två europeiska förordningar, som innebär att tillverkarna skall märka "livsmedel och livsmedelsingredienser" som innehåller mer än 1 procent genetiskt modifierade organismer, liksom "genetiskt modifierade tillsatser och aromer", utan angivande av gränsen, trädde i kraft i går. Som konsument är jag mycket nöjd med denna obligatoriska märkning som gör det möjligt att välja med full sakkännedom, även om jag skulle ha önskat striktare regler som kräver en mycket tydlig angivelse på förpackningen! Detta första steg är emellertid positivt eftersom flera stora företag tvingats avstå från att införa genetiskt modifierade organismer i sina produkter.
För att återkomma till den fråga som intresserar oss i dag, handlar det om ett förslag till översyn av direktiv 90/220/EEG som omfattar både avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i experimentsyfte och avsiktlig utsättning i syfte att införa en produkt på marknaden. Enligt den vetenskapliga forskningens framsteg på området föreföll det nödvändigt att fastställa lagstiftningens tillämpningsområde, för att på lämpligt sätt skydda konsumenternas hälsa, men även miljön. Förslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor gör det möjligt att upprätta en strikt och öppen ram, som därför perfekt motsvarar konsumenternas oro.
De tre huvudsakliga ändringsförslag som jag stöder syftar till att
förebygga att åkrar smittas av misstag genom korsad pollinering av odlingar med genetiskt modifierade organismer och de som inte är det. Det är därför nödvändigt att kräva antingen ett minimiavstånd mellan fält med genetiskt modifierade organismer och fält med traditionell odling, eller en skyldighet att avgränsa odling av genetiskt modifierade organismer i särskilda växthus beroende på vilken risk för genetisk miljöförstöring de medför,
förhindra all risk för utveckling av resistens mot antibiotika genom att överföra en resistent gen från en art till en annan. Vi måste därför förbjuda all spridning av alla genetiskt modifierade organismer som innehåller en markör för antibiotikaresistens,
och införa ett system med strikt producentansvar. I likhet med föredraganden är jag övertygad om att det är den rättsligt ansvariga för spridningen av genetiskt modifierade organismer i miljön som måste ta hela skadeståndsansvaret för varje påverkan på människans hälsa eller miljön. Denna ansvarsprincip kombinerat med den om spårbarhet för genetiskt modifierade organismer, och framför allt försiktighetsprincipen, gör att vi så långt det är möjligt kan begränsa riskerna! Den osäkerhet som kvarstår på området tvingar oss till största möjligt försiktighet!
Jag skall avsluta med att upprepa och betona det faktum att vi måste lyssna till de europeiska medborgarnas förväntningar! Men den allmänna opinionen har vid flera tillfällen visat sin betänksamhet mot utvecklingen av "Frankenbouff", och vilken betydelse den fäster vid en sund och naturlig mat. Vi måste därför göra oss till tolk för denna vilja att bevara kvalitetslivsmedel i Europeiska unionen!

Figueiredo
skriftlig. (PT) Det är positivt att rådets gemensamma ståndpunkt har införlivat en del av Europaparlamentets ändringsförslag. Men det är nödvändigt, som föredraganden föreslår, att insistera på att de förslag som antogs i första behandlingen skall tas med, vilka rådet inte har tagit med här.
Efter godkännandet av protokollet om biosäkerhet, Cartagena-protokollet om biosäkerhet som slutfördes i Montreal i januari 2000, är det viktigt att gå längre i försvaret för konsumenternas rättigheter och att återfå deras förtroende.
Vi stöder därför de förslag som syftar till att i direktivet inkludera ett förbud mot utsättning av genetiskt modifierade organismer som innehåller markörer för antibiotikaresistens, även när det gäller forskning, liksom kravet till kommissionen och medlemsstaterna om att inga genetiskt modifierade organismer eller produkter från dessa skall lämna Europa utan att det importerande landet informerats och gett sitt samtycke.
Vi stöder också försvaret för ett totalt ersättningsansvar för miljöskador, eftersom det är oacceptabelt att inte tvinga företagen inom den biotekniska sektorn att nu vidta nödvändiga åtgärder till skydd för människors hälsa och för att minimera miljöfarorna.
Slutligen måste framhållas att om medlemsstaterna och kommissionen godkänner en avsiktlig utsättning måste man se till att åtgärder vidtas för att förhindra en överföring av gener från genetiskt modifierade organismer till andra organismer i miljön.

Martin, David
. (EN) Jag välkomnar Bowes betänkande som ett balanserat och väl övervägt förhållningssätt till den viktiga frågan om utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön.
De tre punkter som Bowes betänkande omfattar är: miljöansvar, antibiotika och genöverföring.
När det rör miljöansvaret lutar jag åt att stödja kommissionens synsätt att detta hanteras bäst genom övergripande lagstiftning. När det rör antibiotika stöder jag ett förbud om användning av gener som är resistenta mot antibiotika i genetiskt modifierade organismer. Vad gäller genöverföring anser jag att man måste förbereda för åtgärder i det nya direktivet för kontroll av utsättning av genetiskt modifierade organismer som kan korsas med andra växter.
Ett kraftfullt direktiv i vilket de genetiskt modifierade organismernas miljö- och hälsorisker behandlas, kan nå långt för att säkerställa att vi ser vilka möjliga vinster vi kan få ut av genetiskt modifierade organismer och hur vi kan undvika fallgroparna.

Sacrédeus
. Genetiskt modifierade organismer, GMO, innebär att industrin, och ytterst människan själv, i namn av hälsa, läkedom, större skördar, insektsresistenta grödor och andra tänkta framtida framgångar och förbättringar för mänsklighetens tillvaro, inleder en vandring mot ett okänt mål. Det kan komma att visa sig en dag att vägen ledde fram till någonting som visade sig vara den totala motsatsen till alla de löften som gavs när resan inleddes. Jag vill idag uttala denna varning.
Europeiska unionen behöver nya och skärpta föreskrifter jämfört med de första och ännu gällande direktiven om GMO från 1991. Sedan 1998 har kommissionens förslag varit under behandling. Ytterligare förseningar vore ett misstag.
Som svensk kristdemokratisk ledamot av Europaparlamentet vill jag uttala att det aldrig får vara GMO-industrin och de ekonomiska intressena som får styra lagstiftnings- och regelverket. Deras företrädare har vid upprepade tillfällen uttalat att Europa "kommit på efterkälken" i förhållande till GMO-industrin i framför allt USA och Kina, att GMO-industrin inte kan "utvecklas" lika "fritt" i Europa, att nyetableringar och nya arbetstillfällen "går förlorade" i EU:s femton medlemsstater.
Våra politiska ställningstaganden måste i stället vägledas av förvaltarskapsansvaret, inte av manipulation av den genetiska koden. Vårt uppdrag är att lämna över jorden och miljön till kommande generationer i så gott skick som vi någonsin kan. Vi måste kunna visa att mänskligheten äger en vilja att utifrån förvaltarskapsansvaret och försiktighetsprincipen avstå från vad som kortsiktigt kan framstå som "vinningar" till förmån för högre och betydligt mer långsiktiga värden som omsorgen om skapelsen och den genetiska mångfalden.
Rent praktiskt innebär detta ett regelverk, som garanterar minimerad risk för spridning av GMO, stopp för användning av antibiotikamarkörer, en ökning av den oberoende riskforskningen om GMO, skadeståndsansvar med utgångspunkt från principen om strikt ansvar för den som sätter ut GMO, med negativa effekter på hälsa eller miljö, långsiktiga miljökonsekvensbedömningar och socioekonomiska bedömningar av GMO-utsättningen, permanent märkning av GMO-produkter, efterlevnad av alla gällande regelverk, exempelvis biosäkerhetsprotokollet, en öppen ansöknings- och beslutsprocess med rätt för allmänheten att yttra sig samt att varje ansökan behandlas separat och att inga förenklade ansökningsprocedurer godkänns.

Thors
. Det är ett viktigt betänkande som parlamentet röstat om idag. Många osäkerhetsfaktorer omger användningen av genetiskt modifierade organismer, och det finns anledning till stor försiktighet. På viktiga punkter har rådet velat införa riskbedömning och utvärdering av användandet av genetiskt modifierade organismer. Direktivet garanterar en hög skyddsnivå.
På de flesta punkter kunde jag förena mig med miljöutskottets ändringsförslag, men på några punkter finns det orsak att kräva andra åtgärder. När det gäller gener som är resistenta mot antibiotika ger rådets ståndpunkt möjlighet till fortsatt forskning under strikta villkor som utgår från miljöhänsyn och respekt för konsumenten.
Inget är så bestående som det tillfälliga. Jag anser det därför vara mycket viktigt att gå in för allmänna ansvarsregler för miljöskador. Att behandla GMO-sektorn separat kan komma att innebära stora skillnader i ansvarsreglerna för olika områden.
När det gäller undersökningen av den samhällsekonomiska nyttan och av kostnaderna för utsättning av genmodifierade organismer har jag röstat för ändringsförslag 8 för att garantera en fortsatt diskussion om hur undersökningen bör göras. Jag anser dock att dylika undersökningar ej kan göras årligen. EU bör därför ej dränka sig i rapporter om det.

Titley
. (EN) Fru talman! Jag vill helhjärtat berömma min labourkollega David Bowes initiativ till att lägga fram förslag till åtgärder för kontroll av utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön. I och med den snabba förändringen av de vetenskapliga rönen och en mängd möjliga, okända effekter är det viktigt att skydda befolkningen i Europa och vår miljö.
Stränga kontroller av växter för att förhindra överföring av gener från genetiskt modifierade organismer till andra arter är nödvändiga. Detta kommer att se till att andra arter skyddas. Vi måste sätta säkerheten främst och se till att genetiskt modifierade organismer inte osedda tränger in i näringskedjan via bakdörren.
De som är ansvariga för utsättningen av genetiskt modifierade organismer skall dessutom bära det fullständiga ekonomiska ansvaret för hälso- och miljöskador. Industrin bör betala och stå för konsekvenserna av sina åtgärder, inte mannen på gatan. Europeiska unionen bör kämpa för medborgarnas rättigheter och tvinga industrin att ta ansvar.
Våra medborgares hälsa och välbefinnande är naturligtvis av yttersta vikt. Jag säger nej till utsättning av genetiskt modifierade organismer som är resistenta mot antibiotika. Vi får inte utsätta våra medborgare eller våra djur för onödiga risker.
Labours ledamöter vid Europaparlamentet har funnits i främsta ledet när det gällt att skydda våra medborgare och vår miljö. Vi har konsekvent stött förslag som innebär att användningen av genetiskt modifierade organismer och produkter som härrör från genetiskt modifierade organismer kontrolleras strängt i EU. David Bowes betänkande är ännu ett bevis på att Europeiska unionen börjar få ett mer miljövänligt tänkande och att man sätter våra medborgares säkerhet främst.
Betänkande (A5-0088/2000) av Papayannakis

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för betänkandet om märkning av nötkött. Äntligen vet vi var korna föddes, var de levde och förmodligen också vad de hette, om det nu var Karolina eller Blanka. Men jag måste också i det sammanhanget säga att det skulle vara bra om även vi kristna, människorna, och också pensionärerna, slapp bli betraktade som nummer; det skulle vara bra om pensionärerna inte betraktades enbart som dokument, utan kunde bli något med ett förnamn, ett efternamn och en historia. Alltför ofta betraktar regeringarna i våra femton medlemsstater medborgarna, och framför allt de äldre och pensionärerna, som nummer, som personer utan identitet, utan historia, utan födelsedatum. Låt oss sätta våra medborgares fotografier på alla de dokument med vilka våra länders byråkrater dränker våra kontor!

Figueiredo
. (PT) Det är positivt att det skapas ett system för nötkreatursidentifiering och märkning av nötköttsprodukter och att denna träder i kraft så snart som möjligt, vilket dock inte bör ske före september eftersom medbeslutandeprocessen skall genomföras.
Genom detta system kan konsumenten få information om varifrån köttet kommer, och kan följa djurets historia. Genom att producenten och konsumenten därigenom knyts tätare, kan eventuella risker för folkhälsan upptäckas på ett tidigt stadium och mer effektivt hindras.
Även när det gäller kött importerat från tredje land är det viktigt att likadana regler för märkning tillämpas. Om inte all information som krävs enligt gemenskapens regler om märkning finns tillgängliga, är det viktigt att produkten märks med en information som tydligt anger att produkten är av "ursprung utanför gemenskapen".
I Europaparlamentets betänkande och förslag till försvar för konsumentskyddet, som de företag och organisationer som producerar och saluför malet eller styckat nötkött eller slaktbiprodukter, också lyder under de obligatoriska märkningsreglerna och inte beviljas några dispenser enligt vad kommissionen föreslår, eftersom detta skulle betyda att mellan 30 och 50 procent av nötköttet faktiskt undantogs.

Martin, David W
. (EN) Jag välkomnar Papayannakis betänkande om förslag till ett system för identifiering och registrering av nötkreatur och märkning av nötkött och nötköttsprodukter.
Det huvudsakliga syftet med den nya förordningen är att göra det möjligt för konsumenterna att spåra köttets ursprung direkt tillbaka till djuret. Detta system bör göra det möjligt att komma till rätta med alla potentiella hot mot hälsan på ett effektivt sätt och på ett tidigt stadium.
Jag stöder föredraganden genom att betona att samma bestämmelser måste tillämpas på importerat kött från länder som inte är medlemmar i EU och, i fall då inte all information finns tillgänglig, en tydlig indikation med denna innebörd bör tillhandahållas.
Papayannakis gör rätt i att uppmana till att det på etiketterna skall anges den antibiotika och de tillväxtämnen som getts och inte gå med på ett undantag från förordningen för malet nötkött, nötköttsrester eller utskuret nötkött.
Om den tillämpas på rätt sätt kommer denna förordning att i stor utsträcka främja förbättringen av EU-nötköttets rykte, kvalitet och säkerhet - goda nyheter för konsumenterna och producenterna!

Thomas-Mauro
. (FR) I stället för introduktion skulle jag vilja erinra om att målsättningen med märkningen av livsmedel, enligt direktiv 79/112, är tydligt uttryckt: "det viktigaste i alla regler om märkning av livsmedel borde vara att informera och skydda konsumenten".
Konsumenten behöver kunna lita på det de äter. I detta fall handlar det inte bara om att vilja ändra på vår smak och våra traditioner när det gäller choklad, det handlar om att på lämpligt sätt äntligen behandla konsekvenserna av "galna kosjukan". Man blir förvånad, med tanke på allvaret i det som står på spel, att inget effektivt system för spårbarhet ännu i dag trätt i kraft, så många år efter denna kris. Vi skall inte återupprepa debatten från december 1999, men kommissionen fick tydligt besked om att noggrant kontrollera tillämpningen av denna förordning och har även här begått ett allvarligt politiskt misstag.
Låt oss för ett ögonblick återvända till embargot för nötkött. Den franska regeringen, en gång är ingen gång, lät förnuft och försiktighet gå före ideologin om den gemensamma marknaden. När man känner till dess val på Europaområdet förstår man att det kostade på. Om Frankrike gjorde detta val, beror det på att gemenskapens instanser ännu i dag inte är i stånd att garantera en verklig spårbarhet för livsmedelsprodukter.
Vårt system för information och skydd för konsumenten är mycket bristfälligt: det är exempelvis omöjligt för en medborgare i unionen att få veta om brittiskt nötkött finns i raviolisammansättningen som importerats från en annan medlemsstat. Skall våra allmänna opinioner lita på en kommission som inte kan garantera en obligatorisk spårbarhet av nötkött, men som häver embargot?
Jag har inte accepterat att kommissionen läxar upp Frankrike, som vet att de frivilliga reglerna som antagits effektivt har bidragit till att återupprätta konsumenternas förtroende. Vi försvarade för övrigt denna ståndpunkt genom att lämna in ändringsförslag i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Vi konstaterar med tillfredsställelse att några av våra ändringsförslag i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling antagits.
Utskottet för miljö ändrade kommissionens förslag på grundläggande punkter. Det är hög tid att inrätta ett system för förtroende och öppenhet. Vi stödde en snar och krävande tillämpning av spårbarheten vid denna omröstning för att säkerställa en spårbarhet utan brister samt tydlig och öppen information, och vi är nöjda med resultaten. Vi hoppas att dagens omröstning inte om några månader kommer att leda till nya krav på en skandalös förlängning eller undantag.

Titley
. (EN) Jag vill stödja Papayannakis initiativ i samband med hans rekommendation till ett obligatoriskt system för identifiering av nötkreatur och märkning av nötkött och nötköttsprodukter.
Som ett resultat av allt ståhej kring händelserna på livsmedelsområdet under den senaste tiden, framför allt galna ko-sjukan, är det nödvändigt att vi vidtar åtgärder för att se till att denna typ av livsmedelsrisk inte uppkommer igen. Livsmedelssäkerhet är av högsta prioritet och vi måste arbeta hårt för att dämpa konsumenternas rädsla.
Dessa nya förslag gör det möjligt för konsumenterna att spåra ursprunget hos det kött de köper direkt tillbaka till djuret. Detta bör göra det möjligt att ta itu med alla former av hälsofaror tidigt och på ett effektivt sätt. Från och med september 2000 måste nötköttsmärkningen visa var djuret slaktades, och från och med år 2003 måste uppgifter om djurets ursprung, inklusive var det föddes, uppföddes och slaktades, läggas till.
Allmänhetens förtroende för livsmedelssäkerheten har sjunkit oerhört under den senaste tiden. Vi måste naturligtvis sätta säkerheten främst och också vidta åtgärder för att återskapa allmänhetens förtroende. I synnerhet brittiska jordbrukare inser att en tydlig märkning är det bästa sättet att försäkra oroliga konsumenter om att det nötkött de köper är säkert. Denna kammare bör göra sitt yttersta för att se till att allmänhetens hälsa och säkerhet sätts högt upp på dagordningen. Att förespråka en tydlig märkning är det enda sättet att övertyga konsumenterna om att vi sätter livsmedelssäkerheten högst upp på vår lista.
Europeiska rådet i Lissabon

Fatuzzo
Herr talman! Jag tar till orda för sista gången för en röstförklaring om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon.
Jag är inte särskilt nöjd: jag hade önskat mer djärvhet, beslutsamhet, mer energi, större mod från våra femton regeringschefer. På socialpolitikens område hade jag velat se att man äntligen beslutade sig för att inom Europeiska unionen skapa en gemensam europeisk pension. När de blir äldre misshandlas de europeiska medborgarna av samtliga regeringar: man säger att det är för att de lever så länge, men i stället är det för att man har kastat ut deras bidrag, deras pengar, genom fönstret. De europeiska medborgarna önskar och hoppas att med ett gemensamt europeiskt pensionssystem skall Europa kunna bli mer kompetent, bli en bättre administratör, mindre slösaktig och mindre utsvävande än de enskilda regeringarna.

Krivine och Vachetta
. (FR) Europeiska rådet i Lissabon skulle handla om det sociala Europa. Men det var en nyliberal våg som bröt fram i Lissabon för att göra EU berett för världens ekonomiska krig. Långtifrån de sociala och demokratiska rättigheterna, och litet närmare Förenta staternas sociala modell, prisade toppmötet ännu en gång lagen om vinst, arbetskraftens flexibilitet, den allomfattande konkurrensen med nya privatiseringar och avregleringar. Kort sagt skulle allt börsnoteras. Och detta genomfördes tillsammans med medbrottslingar från alla vänsterregeringar som var närvarande i Lissabon.
För att få oss att svälja medicinen lovar oss EU en praktiskt taget allmän tillgång till Internet och avancerad yrkesutbildning. Som kronan på verket får vi helt enkelt full sysselsättning år 2010, vilket innebär att 20 till 30 miljoner nya arbetstillfällen skall skapas, som man viftar med framför näsan på oss. Dessa fagra löften betyder bara en sak: massiv utveckling av osäker sysselsättning , småjobb och underbetalt arbete, tillsammans med det kvarliggande hotet om avsked och, som bonus, ett förslag till orättvis omstöpning av socialförsäkringssystemet. Cheferna åtnjuter ännu en gång skamlösa bidrag. En ny ekonomi, men det är de gamla goda recepten man serverar oss.

Martin, David
. (EN) Det portugisiska ordförandeskapet skall gratuleras för att det håller ett toppmöte där man skall diskutera och komma överens om nya strategiska mål för unionen när det gäller att ta itu med arbetslösheten, ekonomiska reformer och social sammanhållning mot bakgrund av den nya kunskapsbaserade ekonomin.
Rådet har rätt när det säger att förändringen i riktning mot en digital, kunskapsbaserad ekonomi, frammanad genom nya mål och tjänster, kommer att bli en kraftfull motor för tillväxt, konkurrenskraft och arbetstillfällen. Den kommer dessutom att kunna förbättra medborgarnas livskvalitet och miljön. Det är emellertid lika sant att utan aktiva offentliga ingrepp kommer denna förändring att vidga klyftan mellan de rika och de fattiga.
Rådet måste därför berömmas för att det inser vikten av att främja kampen mot social utslagning, för att det betonar utbildningens och fortbildningens roll när det gäller att leva och arbeta i kunskapssamhället, för att det belyser behovet av fler och bättre jobb, och för att det konstaterar att det sociala skyddet måste understödja omvandlingen av kunskapssamhället.
Jag tolkar ordförandeskapets slutsatser som om det bekräftar målet att alla delar av samhället skall få chansen att dra nytta av ny teknik.

Ribeiro e Castro
 - (PT) Toppmötet i Lissabon skapade enorma förväntningar. Vissa såg det som ett "Sysselsättningstoppmöte". Andra som ett "Toppmöte för innovations- och kunskapssamhället". I slutändan blev det ett "Toppmöte för Internet", för det var dit - och ursäkta pleonasmen - några av de mest lovande löftena koncentrerades. Måtte dessa uppfyllas.
Vi uppfyllde förväntningarna, men vi skulle också vilja glädjas åt uppnådda praktiska resultat. Men det kan bara framtiden utvisa. Vi beklagar dock vissa svagheter. De europeiska ledarna som samlades - majoriteten socialister - kunde inte motstå en förtrollande retorik med löften om resultat som inte beror så mycket på dem, och utan att de band sig för det som verkligen är deras uppgift: effektiva medel för att uppnå målet. Vi hade också velat se en större praktisk betoning av två viktiga punkter: en minskning av skattetrycket på arbete och en effektiv avreglering och avbyråkratisering, vilket skulle stimulera företagens initiativ och främja tillväxten. Det är rätt att försvara "Europas sociala modell". Men detta försvar får inte ske på ett sådant sätt att det förhindrar en dynamisk ekonomi och i slutändan en social modell med framtid och kvalitet. Detta är innebörden av våra röster och våra ingivna ändringsförslag.

Theonas
. (EL) Trots alla högljudda uttalanden som åtföljde det, var det enda som åstadkoms på toppmötet i Lissabon, som bara med en eufemism kan kallas för "toppmöte för sysselsättningen", att man tog ytterligare ett steg i riktning mot att omvandla sysselsättning till anställbarhet, att ge en ny definition åt begreppet "arbetstagare" samt att försämra arbetsrätten och förhållandet mellan arbetsmarknadens parter, allt i syfte att på det - för storkapitalet - bästa sättet främja den omtalade "nya ekonomin", som är det nya namnet på den gamla välkända, men nu ännu extremare och hårdare, ekonomiska och sociala liberalismen.
Under den storslagna titeln "modernisering av den europeiska sociala modellen med investering i människan" presenteras med den största cynism storkapitalets krav - avsedda att öka dess vinster - som åtgärder "till stöd för sysselsättningen". Det rör sig om åtgärder som att öka företagens konkurrenskraft genom att minska arbetskraftskostnaderna, fullständigt avreglera och mjuka upp arbetsmarknaden, öka de informella sysselsättningsformerna, revidera de sociala trygghetssystemen och på ett utmanande sätt nedmontera varje välfärdsstat som fortfarande finns kvar. Detta innebär inte någon "investering i människan", vilket man ville göra gällande på toppmötet. Det innebär att människan säljs ut, i syfte att främja marknaden, att arbetstagarna underordnas finansiella kriterier och krav, att socialstaten underordnas indikatorerna och kriterierna för nominell konvergens och EMU.
Det som främjas av riktlinjerna för den ekonomiska och sociala politiken från Lissabon, det som i praktiken förbereds för arbetstagarna och "serveras" i namnet av en falsk "modernisering" - i syfte att "sockra det beska pillret, vilseleda arbetstagarna och begränsa de sociala reaktionerna mot EU:s arbetar- och människofientliga ekonomiska och sociala politik - är en lägsta fattigdomsnivå och inte en lägsta välståndsnivå. Med den "nya ekonomin" förbereds skapandet av ett brett lager "arbetande fattiga", med mycket låga löner och med begränsade rättigheter till trygghet och vård, tvingade att byta arbete på minsta vink från den oansvariga marknaden och tvingade att följa de regler som bäst gynnar storkapitalets olagliga intressen.
EU verkar inte vara intresserat av att bekämpa arbetslösheten och främja och stödja fast sysselsättning och heltidssysselsättning. Tvärtom håller man i snabb takt på att förbereda arbetstagarna på att leva i ett system av fullkomlig och ständig osäkerhet. Dessutom förklaras det helt fräckt i ordförandeskapets slutsatser att vad man strävar efter är att "öka anställbarheten", och för att tjäna den logiken för man fram stålbojor och informationssamhället och utbildningen som verktyg för att öka deltidssysselsättning, distansarbete och andra icke traditionella arbetsformer.
Välståndet är vikt för storkapitalet, som ser guld och gröna skogar öppna sig, eftersom man nu, i syfte att tillfredsställa dess krav på en "fullständigt fungerande inre marknad" och en bättre konkurrenskraft gentemot USA, låter den internationella konkurrensen få fullt genomslag på arbetsmarknaden, snabbar på liberaliseringen och så kallade "strukturella förändringar" (privatiseringar, avreglering av marknader) i vitala sektorer som energi, telekommunikation, post, transport, vattenförsörjning m.m. Och i stället för att stävja omstruktureringarna, sammangåendena och omlokaliseringarna av företagen, som leder till tiotusentals uppsägningar, underlättas dessa ytterligare. De offentliga och sociala investeringarna krymper, jämställdheten och bekämpningen av alla slags diskriminering som finns i samband med tillträdet till sysselsättningen och i förhållandet mellan arbetsmarknadens parter undergrävs systematiskt, och man prioriterar allt det som tjänar målet att ge kapitalet "ekonomisk avkastning på arbetet", det vill säga låga löner, en låg nivå på den sociala tryggheten, flexibla och tillfälliga arbeten samt en konstant utestängning av kvinnor, unga och handikappade från arbetsmarknaden.
De över 60 miljoner människorna som är offer för långtidsarbetslöshet, massfattigdom och social utslagning, men också de europeiska arbetstagarna i övrigt, kan inte vara "anpassningsbara", "ansvarsfulla", "lydiga" och "samarbetsvilliga" inför sådana alternativ. Ni kommer att finna dem framför er, olydiga, omedgörliga och obevekliga, när de kämpar och kräver fast sysselsättning och heltidssysselsättning, socialpolitiska system som omfattar trygghet, hälsa, pensioner, arbetslöshetsskydd, verklig jämställdhet, kvalitetsutbildning och gedigen yrkesutbildning.
Det enda som man skulle kunna hålla med om, vad beträffar uttalandena från Lissabon, är att "människorna är Europas mest värdefulla kapital"; det är bara det att de inte är beredda att "realiseras" på de internationella kapitalmarknaderna och att offras för att säkerställa ökade vinster för monopolen. Detta kapital är, och kommer att visa sig vara, mycket värdefullt i kampen för ett socialt, demokratiskt, solidariskt Europa, ett fredens, utvecklingens och socialismens Europa.
Toppmöte Europeiska unionen-Afrika (Kairo)

Queiró
Herr talman! Jag röstade emot resolutionsförslaget om toppmötet Europeiska unionen-Afrika, och skälen till detta är flera. Jag väljer emellertid att peka på det faktum att jag i de olika slutsatserna inte har funnit något tydligt omnämnande av skyddet för de mänskliga rättigheterna i Afrika, eller av kraven på fler oberoende rättsliga system och särskilt på grund av utelämnandet av händelsen i Angola förra veckan, vilket var ännu ett brutalt angrepp på press- och yttrandefriheten, värden som är så omhuldade av Europeiska unionen.
Två journalister och människorättsaktivister - Rafael Marques och Aguiar dos Santos - dömdes av en domstol i Luanda till fängelsestraff och skadestånd för den enkla händelsen att de, i ett journalistiskt arbete, hade kritiserat Angolas president, José Eduardo dos Santos. När de åtalades berövades dessa journalister sådana rättigheter till försvar som är grundläggande i en rättsstat, nämligen genom att stänga av deras advokat Rafael Marques under rättegången, och för att de inte har tillåtits belägga sanningshalten i sina påståenden genom argumentet från domaren om att det handlade om republikens president.
Med tanke på att det krävs en reaktion från det internationella samfundet och från ansvariga europeiska politiker mot det intoleranta klimatet med ständiga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Angola, vill jag inte låta bli att, första gången vi diskuterar de europeisk-afrikanska relationerna i Europaparlamentet, kraftfullt protestera mot de angolanska myndigheternas angrepp på yttrandefriheten.
Som avslutning och för att ta tillfället i akt, ber jag rådet och främst dess ordförandeskap, liksom Europaparlamentets talman, att de, med tanke på dessa fakta och på omständigheten att detta parlament nyligen antog en resolution om yttrande- och pressfrihet i Angola, där vi fördömde de kränkningar som har påvisats i Angola, använder alla tillgängliga medel för att trycka på de angolanska myndigheterna att återinföra rättsstaten, införa fred och frihet i landet, och härigenom sätta punkt för lidandet hos ett folk som har lika stor rätt som alla andra till mänsklig värdighet och lycka.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Det högtidliga uttalandet vid det första toppmötet Europeiska unionen-Afrika i Kairo börjar med att hänvisa till, jag citerar: "förbindelserna som finns mellan Afrika och Europa "..."sedan århundraden" som skulle ha "utvecklats på grundval av gemensamma värderingar såsom demokratins förstärkning".
Med tanke på att detta uråldriga förflutna består av slaveri, massakrer, tvångsarbete, plundring, erövringar och kolonialförtryck, genom vilka Europas rika länder tömt denna kontinent på sitt blod, undrar man vad som är mest motbjudande: överlägsenheten hos företrädarna för de imperialistiska länderna eller de lokala statschefernas uselhet när de accepterar att underteckna ett sådant uttalande, under förevändning att de gör det för sitt folk.
Vår solidaritet går till dessa folk i Afrika som betalat ett högt pris till våra styrande klasser och det räcker inte ens med att avskriva en skuld som till stor del redan återbetalats. Ett verkligt samarbete med Afrika kan bara inledas genom att till denna kontinents folk återlämna det man stulit under ett sekel av kolonisering och som man i dag fortsätter att stjäla från dem.
Ett verkligt samarbete på jämställd fot kan bara inrättas mellan ett Europa och ett Afrika som inte längre är helt beroende av dessa industri- och bankkoncerner som blir rika genom att utnyttja arbetarklasserna på de två kontinenterna.
Under dessa förhållanden röstade vi emot den gemensamma resolutionen där man gläds åt toppmötet i Kairo, samtidigt som vi röstar för det enda ändringsförslaget som innehåller konkreta förslag.

Krivine och Vachetta
. (FR) Detta toppmöte i Kairo är ett första möte för hela den afrikanska kontinenten. EU framhärdar ändå i att vilja dela upp ett Afrika mellan Medelhavet och det svarta Afrika. Under denna period av nykolonial övergång strävar EU efter att införa en nyliberal relationsmodell som domineras av avreglering och strukturanpassning. Det berömda jämlika partnerskapet har i verkligheten endast som mål att påminna afrikanerna om att de är gäldenärer inom internationell rätt och att de måste böja sig inför den nyliberala arsenalen av verktyg.
De olika konflikterna i Afrika har diskuterats, men får inget stöd på grund av rivaliteten mellan stormakterna i väst som sinsemellan fördelar områden med inflytande eller strider om dem. När det gäller frågan om aids, om man erkänner att den är brådskande, vilket för övrigt är ett moraliserande synsätt, gör inte de vackra talen att man glömmer den kalla verkligheten bakom siffrorna som innebär att EU:s utvecklingsstöd till Afrika minskar, eftersom Central- och Östeuropa nu prioriteras.
Det fåtal löften om att avskriva skulden som afrikanerna lyckats få från några länder i EU hindrar inte EU från att fortsätta att vända sig mot den totala frågan om att avskriva skulden för länder i tredje världen, som dagligen låter sitt folk svälta.
Med forumet för det civila samhället Afrika-Europeiska unionen, som i mars samlade över 80 icke-statliga organisationer, förklarar vi oss vara emot programmen för strukturanpassning och fortsätter att sprida kampanjerna om att avskriva skulden.

Talmannen
Vi har avslutat röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.25 och återupptogs kl. 15.00.)

Ribeiro e Castro
Fru talman! Jag begärde ordet för att tala under förmiddagen, men då det inte var möjligt gör jag det nu.
Jag beklagar att det portugisiska ordförandeskapet inte var närvarande i kammaren under förmiddagens österrikiska besök, vilket också gjorde att det missade omröstningen om två resolutioner i frågor som särskilt intresserar det portugisiska ordförandeskapet, nämligen toppmötet i Lissabon och toppmötet Europeiska unionen-Afrika.
Jag måste som portugis och europaparlamentariker beklaga att det portugisiska ordförandeskapet blandar ihop de ståndpunkter det tagit som regering, avseende de bilaterala förbindelserna med Österrike, med det ansvar det måste ha i ledningen för rådets institutioner. Då vi alla har varit närvarande, utom en grupp politiker som också vid en viss tidpunkt lämnade kammaren, måste jag beklaga att det portugisiska ordförandeskapet har intagit samma ståndpunkt som en politisk grupp som står för de färskaste exemplen på just ett totalitärt samhälle.
Jag måste också, trots min lojalitet och respekt, kritisera Europaparlamentets talmans agerande. Jag respekterar er i allra högsta grad, men anser att ni också måste respektera oss. Jag anser ärligt talat att ni inte har gjort detta. Jag anser att ni inte följt de protokollära bestämmelserna och ni måste förstå att Europaparlamentets talmans roll inte är att företräda en majoritet. Hon skall företräda institutionen och måste agera och tala i detta parlament med respekt för de olika åsikterna i denna kammare. Ni är inte företrädare för en majoritet, och därför kan jag inte låta bli att inlämna min protest.

Talmannen
Kära kollega! Era förslag kommer naturligtvis att överlämnas såväl till rådet som till ordförandeskapet.

Regeringskonferensen (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0086/2000) av Dimitrakopoulos och Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om Europaparlamentets förslag till regeringskonferensen (14094/1999 - C5-0341/1999 - 1999/0825(CNS)).

Segni
Fru talman! I morgon kommer jag att rösta för Dimitrakopoulos och Leinen-betänkandet. Utskottet för konstitutionella frågor verkar ha gjort ett bra arbete och man uttrycker en framsynt och modig uppfattning i vissa frågor som gäller reformeringen av fördragen. Men om jag skulle uttrycka min personliga uppfattning när det gäller den allmänna utvecklingen av Europatanken, så måste det bli förvåning och oro. Vi kan inte gömma huvudet i sanden: vissa förhållanden som lyfts fram under dessa dagar, av vilka några har exploderat i den politiska debatten just under den här veckan, visar att mycket av den förvåning, osäkerhet och rädsla som har kommit till uttryck, faktiskt är äkta.
Mot den bakgrunden är den artikel som de båda grundarna av den europeiska valutaormen, Schmidt och Giscard d'Estaing, skrev för ett par dagar sedan i Le Figaro typisk. I artikeln återger de en åsikt som redan framförts av Delors och som upprepas med stor uppriktighet och mycket tydligt: utan en djupgående reformering av institutionerna kommer Europeiska gemenskapen mycket snabbt att förvandlas till ett område för fritt handelsutbyte.
Vissa beslut som jag personligen anser vara kraftigt överdrivna, om inte rent av äventyrliga, som till exempel förslaget att öppna gemenskapen för Turkiet - ett land som jag respekterar och som naturligtvis skall respekteras, men som i jämförelse med Europeiska gemenskapen uppvisar djupgående skillnader som inte bara är historiska, kulturella och politiska utan som gäller själva synen på staten som sådan, för att inte tala om problemet med de mänskliga rättigheterna - ger en bild av och låter oss ana en organisation som i allt högre grad är på väg att bli ekonomisk snarare än politisk.
Det alternativ som erbjuds är detta: antingen måste de länder som bildat gemenskapen börja gå åt ett annat håll, eller så kommer vi med nödvändighet långsamt men omutligt att tvingas överge allt hopp. Det handlar inte ens längre om att föreställa sig en annan typ av stat, det är historien själv som utvecklas på ett annat sätt. Det Europa som vi Europavänner vill se är ett staternas Europa och detta borde därför inte bekymra den som i dag, med all rätt, anser att den nationella identiteten är en hjärtefråga. Ingen vill utplåna nationerna: det handlar däremot om att anpassa alla dessa olika nationer, som inte längre klarar av att möta utmaningarna från dagens värld, till något mycket större.
Låt mig också ta upp de hårda attackerna mot kommissionens ordförande Prodi, inte bara från pressen utan också från politiskt håll. Inte heller i det här fallet kan vi sticka huvudet i sanden. Jag tänker inte här sätta betyg på kommissionens ordförande, det är inte rätt tillfälle; men det förefaller som om kommissionens linje för närvarande är utsatt för en våldsam attack, kommissionens linje som är avancerad och öppen, kanske i bland en aning optimistisk, men utan tvekan modern.
Fru talman! Med tanke på att jag här i kammaren vänder mig till kommissionär Barnier, som jag vid ett flertal tillfällen har haft möjlighet att träffa även i mer begränsade sammanhang, så är jag optimistisk inför morgondagens debatt, men pessimistisk när det gäller utvecklingen på medellång och lång sikt för Europa. Jag tror parlamentet kommer att tvingas till modiga handlingar och till att fatta beslut som är betydligt viktigare än en resolution om, som jag fruktar, dagordnngen inte utvidgas och om, i slutändan, den överdrivna försiktigheten leder till, vilket allt pekar på i dag, en konferens som nöjer sig med att göra smärre justeringar i fördragen utan att ändra dem i grunden.

Garriga Polledo
Ur budgetsynpunkt ökar behovet ständigt av en anpassning av fördraget till förfarandet. Budgetplanens konsoliderande i fördraget kommer i sådant fall att ske i form av ett finansiellt program på medellång sikt som antas gemensamt av parlamentet och rådet. Ett sådant konsoliderande innebär en ökad stabilitet, liksom den rättsliga säkerhet som ledamot Colom i Naval talade om i förmiddags, i sin egenskap av ständig föredragande av budgeten. Låt oss tänka på att budgetförfarandet har lett till försoning och budgetstabilitet inom Europeiska unionen.
Däremot kräver parlamentet att ett konsoliderande av budgetplanen i fördraget förutom stabilitet leder till den flexibilitet som krävs för att underlätta granskningen av denna när en sådan behövs. I annat fall riskerar vi att budgetplanen förväxlas med den årliga budgeten. En sådan förväxling kommer med åren att ge upphov till en konflikt.
Vad beträffar klassificeringen av utgifterna, som är ett annat gammalt krav från parlamentet, är det nödvändigt att vi uppnår en institutionell jämvikt där Europaparlamentets krav om större medbeslutanderätt på budgetområdet kombineras med försvaret av vissa utgifter som bildar grunden för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen.
Vi i Europaparlamentet vill att den gemensamma budgeten finansieras, inte med bidrag från medlemsstaterna, utan med egna medel. Det är framtiden för Europeiska unionens oberoende på skatte- och budgetområdet och till viss del även på det politiska området. Men låt oss komma ihåg, att om det är ett oberoende finansiellt system för unionen som vi vill ha, bör vi samtidigt upprätta ett rättvist skattesystem. Progressionen får inte bara grunda sig på utgifterna. Förr eller senare måste vi ta oss an den nödvändiga progressionen av de egna medlen som grund för ett rättvist skattesystem.

Imbeni
Fru talman! I regel är vi mycket kritiska gentemot kommissionen eller rådet när de inte är närvarande vid våra debatter; tillåt mig därför en ironisk självkritik när det gäller oss själva, för åtminstone de båda föredragandena hade behövt vara närvarande i dag när vi debatterar de betänkanden som de har lagt fram. Jag inser att de här dagarna är mycket tröttsamma för oss alla, men plikten framför allt.
Jag lyssnade på Segnis inlägg. Eftersom jag kunde dra fördel av vårt gemensamma språk, så förstod jag att han inte talade som företrädare för Gruppen Unionen för nationernas Europa som har helt andra idéer än dem han uttryckte och som jag delar. Vi står inför ett historiskt tillfälle där riskerna är stora, men där även möjligheterna är mycket stora. Vi måste vara medvetna om att vi vid detta historiska tillfälle har en möjlighet att utvidga en värdegemenskap och inte bara göra en geografisk och territoriell utvidgning av en avancerad ekonomi som har förbättrat levnadsvillkoren för våra respektive befolkningar; detta är den verkliga utmaningen! Därför är utvidgningen vår chans att ändra reglerna för hur vi skall arbeta, regler som bör baseras på större öppenhet och bättre garantier vad gäller medborgarnas rättigheter och att även bli effektivare när det gäller att fatta beslut. Det grundläggande krav som vi lyfter fram är att vi reserverar enhälligheten till frågor som gäller konstitutionen och fattar kvalificerade majoritetsbeslut när det gäller övriga frågor.
Under de mycket få sekunder som återstår av min tid vill jag peka på artikel 51 som tillåter möjligheten att tillsammans med de nationella parlamenten undersöka tanken på en interparlamentarisk konferens om Europeiska unionens framtida strategi. Det står helt klart att ansvaret för detta framför allt vilar på vår talman och även på det franska ordförandeskapet. Jag är övertygad om att möjligheten att träffa delegater från de nationella parlamenten, såväl från länderna inom unionen som från kandidatländerna, för att diskutera framtida strategier och även deras effekter för regeringskonferensen, är ett tillfälle som inte får gå förlorat.

Van den Bos
Fru talman! Varför är klyftan mellan Europaparlamentet och de europeiska regeringarna så stor? En utmärkt resolution har lagts fram, i vilken de många nödvändiga reformerna påpekas. Majoritetsbeslut som en regel och förstärkning av kommissionen och Europaparlamentet är mycket riktigt oumbärligt för att få den utvidgade unionen att fungera. Flexibelt samarbete måste få mer utrymme och varje medlemsstat måste behålla en kommissionär.
Tyvärr strider de många goda förslagen från parlamentet mot regeringarnas vilja att utvidga dagordningen för regeringskonferensen och att uppnå kompromisser. Om de europeiska regeringarna inte ändrar sin hållning i tid så kommer Nice att resultera i ett fördrag som garanterar en förlamad union när den utvidgats. Många europeiska regeringschefer har de senaste åren förehållit sin egen befolkning att Europeiska unionen håller på att bli för mäktig, för byråkratisk och att den tar bort för mycket nationell suveränitet. De har bidragit till ett klimat av EU-skepsis och kompromisslöshet.
Samtidigt fattade samma politiker beslut om en kraftig utvidgning och den tvingar fram reformer som man först hade tabuförklarat. Flera europeiska politiker har på det sättet blivit fångar i sin egen retorik. Om de europeiska regeringscheferna menar allvar med de nya anslutningarna till unionen så måste de ha det politiska modet att acceptera genomgripande reformer. Vi är en folkrepresentation. Om regeringarna kan minska klyftan till det här parlamentet så kommer de slutligen att kunna minska klyftan till sin egen befolkning och det är ju det som det egentligen handlar om.

Onesta
Fru talman! Bakom bokstäverna i detta betänkande skulle jag vilja peka på några siffror.
Den första siffran är 700. Att begränsa antalet ledamöter i Europaparlamentet till 700 skulle inte vara oroande om det inte påverkade representativiteten i parlamentet. Att marginalisera små länder, och samtidigt tillåta att höga valgränser inrättas i de största, innebär att stora delar av det europeiska samhället inte längre, på grund av en simpel valmekanism, kan representeras här i kammaren. Vi måste på nytt bekräfta att vårt parlaments absolut viktigaste uppgift är att företräda folket, och det Europeiska folket med hela dess mångfald.
Den andra siffran är två tredjedelar. Två tredjedelar av rösterna, det är den majoritet som krävs för att parlamentet skall lämna misstroendeförklaring om kommissionen. Denna höga ribba på två tredjedelar är ett tråkigt och unikt fall. Vilken europeisk regering kan egentligen skryta med att på så sätt, fullständigt ostraffat, vara skyddad mot en verklig parlamentarisk kontroll? Formerna måste bli mer symmetriska. Om det räcker med enkel majoritet för att installera kommissionen, måste samma majoritet kunna ta ifrån den förtroendet. Det som folkets representation har gjort har den makt att göra ogjort. Det är regel överallt, det borde vara regel hos oss.
Den tredje och sista siffran är 2009. I betänkandet föreslås år 2009 för att välja ledamöter till Europaparlamentet från gränsöverskridande listor. Men då får man välja, kära kolleger: antingen anser vårt parlament att denna åtgärd inte är bra och då måste vi avstå från den - även 2009 -, eller också erkänner vi, liksom de gröna, att sådana listor är nödvändiga för att skapa verkliga tankefamiljer i Europa, och det gör denna viktiga politiska debatt möjlig redan vid valet år 2004. Vi kommer annars att lida brist på både klarsyn och ambition.
Klarsyn och ambition tycks för övrigt vara vad man lider brist på i detta betänkande som, utan att vara dåligt, inte är i nivå med vad som står på spel. Genom att ändra storlek kommer Europeiska unionen att ändra beskaffenhet. Vår kontinent måste alltså stöpa om sina regler, inte bara snygga till dem. Denna blygsamma regeringskonferens 2000 kan på intet sätt vara ett slutresultat, utan snarare det första steget mot en konstitution.

Ribeiro e Castro
Fru talman, kära kolleger! Låt oss gå tillbaka till början. På vilket sätt är Europeiska unionen annorlunda? Under århundraden gjordes det mängder med försök från några länder att ta makten över andra. Idéerna varierade med tiden och intressena, men systemet var detsamma. Makt åt vissa, underkuvande av andra. Vi drabbades av århundraden av krig, ofta med förstörelse och undergång som resultat. Många gånger var vi tvungna att börja bygga upp från början. Till slut inleddes Europas nuvarande signum. Vad har det som är annorlunda? Allt. Det är ett system som bygger på en ömsesidig frihet för alla, i stället för ett imperium för några få. Det är en ram som bygger på avtal mellan länder, inte en ram som dikteras för länderna. Det innebär följande: ett ständigt kontrakt mellan fria och suveräna länder, jämlikar bland jämlikar. Det handlar inte om olika majoriteter, det är regler enligt ett fast avtal, där vi alla är minoriteter. Hemligheten bakom den ojämförliga freden och de framsteg vi har uppnått ligger där. Vilken grund vilar den på? Å ena sidan en gemensam kultur med mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstat, marknad; å den andra sidan en rigorös ömsesidig respekt, där inget land förtrampas. Med vilka instrument? En formell regel, enhällighet, eller åtminstone en bred samordning, och en subsidiaritetsregel, en konkret politik för tillnärmning och främjandet av en ekonomisk och social sammanhållning. Till vilket pris? Tålamod, ett billigt pris för så viktiga resultat!
Vi behöver tålamod med varandra, tålamod i tiden för att Europa skall fortsätta på detta spår; vi får framför allt inte ge efter för den gamla frestelsen att vilja förtrycka varandra, och bryta avtalet mellan jämlikar. Detta har inte lett fram till unionen. Att stoltsera med unionstanken i Europa är att se hur verkligheten ser ut, inte att mana fram en halvupplyst fantasi. Vi har ingen rätt att riva upp de spelregler som så framgångsrikt fört oss hit.
Resolutionen innehåller enligt min mening, en farlig anti-europeisk avvikelse som helt och hållet bryter balansen. För mitt land, Portugal, skulle det vara katastrof, liksom för andra små eller medelstora länder. För Europa i allmänhet skulle det betyda kris eller ett sönderfall. Vi kan inte ha ett Europa där de få styr över de många. Vi kan inte ha ett Europa som irriteras men inte lyssnar. Vi kan inte ha ett Europa som försöker ersätta ett fördrag mellan länder med en konstitution över länderna. Vi vill ha ett rymligt Europa, inte en tvångströja.
Bara ett sista ord när det gäller idén om gränsöverskridande europeiska partier. Det är ett vittnesmål: jag är konservativ kristdemokrat. Mitt parti, CDS-PP, var med och grundade Europeiska folkpartiets grupp. För några år sedan uteslöts vi ur Europeiska folkpartiets grupp. Varför det? Därför att vi förespråkade en folkomröstning om Maastrichtfördraget. I dag är det gamla österrikiska kolleger, från den kristdemokratiska unionen, som befinner sig i svårigheter. Varför det? På grund av det egna landets val. En skrämmande syn på demokratin! Vi måste vara försiktiga: federalismen förblindar så mycket att det leder till att man i praktiken saboterar det man hävdar i teorin. Varför det? Man åstundar makten och glömmer partnerskapet. Åt det hållet kan vi inte gå.

Schleicher
Fru talman, mina ärade damer och herrar! Avgörande för mig och, tror jag, flertalet av mina kolleger, är huruvida man vid regeringskonferensens slut lägger fram ett koncept som skapar förutsättningar för ett stärkande av de egna grundvalarna och för att släppa in ytterligare 12 stater.
När jag lyssnar på den löpande diskussionen och betraktar motståndet i rådet under de gångna månaderna, ett motstånd som knappast kommer att tillåta mer än de tre så kallade leftovers , då uppfattar jag det som ett hyckleri att man samtidigt förhandlar med anslutningsländerna. Rådets ordförande Gamas utsaga i dag gör mig något mer hoppfull, men jag kan ännu inte se någon politisk vilja hos övriga medlemsstater.
Det måste vara ett mål för oss att ge parlamentets företrädare på regeringskonferensen ett klart förhandlingsuppdrag med på vägen, ett uppdrag som då också vore en måttstock för vår bedömning av resultatet av regeringskonferensen. Som jag ser det är några väsentliga punkter i detta att man ger entydiga direktiv för en proportionell sammansättning av ett framtida Europaparlament med en övre gräns på 700 ledamöter. Utvidgningen av tillämpningsområdet för majoritetsomröstning i rådet måste medföra en medbeslutanderätt för Europaparlamentet. Rådet måste sammanträda offentligt om det skall kunna verka i sin uppgift som lagstiftande makt. Vi behöver så snart som möjligt en tydlig avgränsning av ansvarsområden mellan den europeiska och den nationella nivån.
Jag beklagar djupt rådets självförvållade kris. Jag vill fråga rådet hur det skall lyckas med konststycket att utan rättslig grund utestänga en medlemsstat från deltagande i överläggningarna samtidigt som det behöver denna stat vid fördragsändringar för att nå enhällighet i rådet.
Kravet i punkt 29 i betänkandet, som handlar om att skapa enklare förutsättningar för att utesluta en medlemsstat, kan jag ej bifalla. Jag kommer på morgondagens omröstning om föreliggande betänkande att göra mitt röstningsbeteende avhängigt av resultatet i omröstningarna om denna punkt.

Väyrynen
Fru talman! Regeringskonferensen bör förbereda EU:s reformering på så sätt att vi skulle kunna genomföra den aktuella utvidgningen i dess helhet. Med tanke på utvidgningen är det den ökade flexibiliteten som är viktigast i Dimitrakopoulos och Leinens betänkande. Det är endast genom EU:s interna differentiering som man kan skapa förutsättningar för en omfattande utvidgning av unionen.
Det är viktigt att man i betänkandet föreslår att man skall underlätta ett mer intimt samarbete. Den liberala gruppen har föreslagit att flexibilitetsprincipen också bör genomföras i form av ett lösare samarbete som skulle kunna erbjudas de länder som inte kan eller inte vill godkänna unionens grundfördrag i deras helhet. Detta skulle underlätta och påskynda unionens utvidgning.
I sitt ändringsförslag konstaterar den liberala gruppen att flexibiliteten kan leda till en större union med en gemensam medelpunkt, som har en kärna av en förbundsstat och en mindre integrerad yttre krets. I det här skedet är det inte nödvändigt att detaljerat ta ställning till på vilket sätt unionen borde differentieras. Nu räcker det att vi skapar sådana institutionella ramar inom vilka unionen i praktiken både kan fördjupas och utvidgas. Jag hoppas att den liberala gruppens ändringsförslag 154 om ökad flexibilitet godkänns.

Nogueira Román
Fru talman! Europeiska unionen inleder sin nödvändiga utvidgningsprocess med 13 nya stater utan att definiera vad unionen är och utan att veta storleken på det framtida området, i en osäker situation som kan leda till en upplösning av dess politiska karaktär och uppfattas som en medlemsstaternas union utan anslagna medel för att lösa de interna problemen med den sociala sammanhållningen och den geografiska balansen för att kunna platsa i världen med all sin politiska och ekonomiska tyngd.
Som ledamot från Galicien och som europeisk medborgare vill jag uttrycka min oenighet med detta lagstiftningsinitiativ från kommissionen, en oenighet som inte handlar så mycket om de frågor det tar upp utan om grundläggande brister det har och som detta parlament ännu håller på att försöka göra någonting åt.
Hur skulle detta parlament, som företräder alla medborgare, förbjuda sig självt mitt under ett lagstiftningsinitiativ? Hur är det möjligt att vi, i detta sammanhang, inte accepterar att kommissionens ordförande bör väljas bland ledamöterna? Varför erkänns inte i unionen den verksamhet som utövas av de behöriga myndigheterna i nationerna, förbundsstaterna och de självstyrande regionerna? Hur är det möjligt att vi vägrar fastställa en europeisk sysselsättningspolitik som hör ihop med strukturfondspolitiken? Dessa frågor, fru talman, pekar på några av de allvarliga bristerna i lagstiftningsförslaget om fördragsreformen.

Sacrédeus
Herr talman! Östutvidgningen är EU:s främsta framtidsfråga. De svenska kristdemokraterna finner att Europaparlamentet måste ändra ett antal punkter i det förslag som nu har godkänts av konstitutionsutskottet. Jag koncentrerar mig på dessa.
1) En kommissionär per medlemsstat. Detta rör kommissionens legitimitet, folkliga förankring och framtid. Om det i framtiden inte kommer att finnas en kommissionär per medlemsstat, kan ministerrådet komma att ta över den roll som kommissionen spelar i dag.
2) Sex europaparlamentariker per medlemsstat, som speglar den politiska mångfalden och bredden i varje medlemsland. Detta är extra viktigt i ett läge då stater som Estland, Lettland och Litauen samt Slovenien går in i Europeiska unionen efter att tidigare ha varit medlemmar i Sovjetunionen och Jugoslavien mot sin vilja.
3) Inga alleuropeiska listor. Avståndet till väljarna blir för stort.
4) En mer flexibel inställning till ett maximiantal på sjuhundra ledamöter av Europaparlamentet. 5) Ingen EU-finansiering av partier som agerar på europeisk nivå. Detta är en felaktig användning av pengarna och skapar ett stort utrymme för godtycke. Partifinansiering kan missbrukas. Det vet vi i dagens Europa.
6) Den kvalificerade majoriteten i Europeiska rådet som omnämns i punkt 8.1 i resolutionen skall vara två tredjedels majoritet - inte enkel majoritet.
7) Avstängning av en medlemsstat måste beslutas enhälligt med undantag av den berörda staten. Avstängning är en allvarlig åtgärd.
8) EU skall även i fortsättningen vara beroende av medlemsstaterna för finansiering.9) Ingen skrivning finns med om subsidiaritetsprincipen och en tydlig behörighetsfördelning. En sådan skrivning behövs.

Berès
Fru talman, herr rådsföreträdare, herr kommissionär, kära kolleger! Vad är det som står på spel i denna regeringskonferens? Uppenbarligen handlar det till att börja med och framför allt om kvaliteten i unionens beslutsprocess. Därför fäster vi den största uppmärksamhet vid utvidgningen av tillämpningsområdet för kvalificerad majoritet.
Om vi varit säkra på att varje ämne i morgon skulle godkännas med kvalificerad majoritet i Europeiska unionen, skulle vi inte ha ställt frågan om förstärkt samarbete. Men man måste konstatera att vi sannolikt också kommer att behöva detta verktyg. Det var vad vi sade när vi antog vår första ståndpunkt här i parlamentet, och jag tror att på sätt och vis har vi bidragit till att denna lilla musik har ljudit inom gemenskapen av stats- och regeringschefer. Vi kan bara glädja oss åt det.
Men jag vill i dag påpeka en sak för våra kolleger, de som bakom detta förstärkta samarbete ser risken med alltför framskridet samförstånd mellan stora stater. Det förefaller mig som om det viktiga för unionens medlemmar i dag är att allt förstärkt samarbete kan ske inom unionen, med respekt för unionens rättsliga system och unionens institutioner. Låt oss därför tillåta att detta förstärkta samarbete inleds när en tredjedel av staterna deltar eller berörs, och låt oss tillåta detta framtvingade samarbete med kvalificerad majoritet genom ett samtyckesförfarande från detta parlament. Den fråga vi i morgon måste ställa oss är just den om den demokratiska kontrollen av detta förstärkta samarbete och vårt parlament bör där spela en avsevärd roll.
Jag förstår därför att man vid regeringskonferensen ifrågasätter ämnena och jag gläds åt att diskussionen på detta sätt kommer till frågans kärnpunkt. Men ämnena kommer att återfinnas från andra diskussioner inom regeringskonferensen.
Ytterligare en punkt, fru talman, innan jag avslutar. Ett varningens ord om situationen när det gäller stadgan om de grundläggande rättigheterna som vi önskar få införlivade i fördraget. Det är viktigt att införliva denna stadga. Vid ett tillfälle när unionens värderingar ibland vänds upp och ned, förefaller skörare, kommer denna stadga vid rätt tidpunkt, men den får bara betydelse om den införlivas i fördragen med ett starkt innehåll, inom ramen för mandatet från Köln, alla mandaten från Köln, dvs. med de ekonomiska och sociala rättigheterna.

Stockton
Fru talman! Detta är ett underligt, obehagligt och schizofrent betänkande. Delar av det är uppenbarligen skrivna som användbara förslag till regeringskonferensen; andra delar utgör en lista av fromma förhoppningar och önskedrömmar, som med all säkerhet kommer att förkastas av regeringskonferensen. Det är svårt att uppskatta hur mycket av denna schizoida egenskap som återspeglar de båda föredragandenas ståndpunkter. Jag är i vilket fall säker på att jag kan tillskriva min vän och kollega de bättre delarna och Leinen de underligare delarna.
Huvuddelen av mina konservativa kolleger har emellertid röstat för ett förkastande av betänkandet och kommer att göra sammalunda i denna kammare. Den konservativa delegationen betraktar många av idéerna i betänkandet som centraliserande, syndikalistiska, onödiga och bakåtsträvande. I stället för att utforska nya, flexibla och genomgripande förhållningssätt till en utvidgad union på den globala marknaden, är budskapet i detta betänkande: Fortsätt bara på den inslagna vägen från Maastricht och Amsterdam!
Genom att förkasta detta betänkande visar dock den konservativa delegationen att även den har vissa schizofrena egenskaper, eftersom den därmed förkastar Duffs utmärkta ändringsförslag att ge medlemsstaterna rätt till utträde, och ändringsförslaget av bl.a. min vän Perry som gör det möjligt för parlamentet att använda de allmänna medlen där de behövs, genom att spara in på de slösaktiga utgifterna i samband med dessa absurda Strasbourgsammanträden. Detta är demokratins och de demokratiska beslutens natur. De är ofta också underliga, obehagliga och schizofrena, men de är trots allt fortfarande ändå det bästa vi har.

Poos
Fru talman! Betänkandet från de två föredragandena är mycket ambitiöst, och ligger mycket före sin tid, men det har två stora brister, som omröstningen i kammaren borde ändra på.
För det första: att göra omröstning med dubbel enkel majoritet allmän är inget universalmedel för Europas framtida integration. En sådan absolut princip riskerar att framkalla negativa reaktioner hos den allmänna opinionen i medlemsstaterna och i de nationella parlamenten, om de mest känsliga frågorna som egentligen är undantag från den allmänna regeln. Det är bättre att liksom tidigare eftersträva en kompromiss som kan accepteras av alla. Det handlar om berättigande och att kunna acceptera.
För det andra: medlemsstater med hög befolkning förbehåller sig den bästa biten. Den underliggande principen "one man - one vote" är oacceptabel. Det står i strid med artikel 190 i fördraget där det står att antalet valda företrädare skall garantera lämplig representation av folken i de stater som samlas i gemenskapen. Det är en fråga om jämlikhet och solidaritet.
Avslutningsvis: det påstående som alltid kommer upp, nämligen att en kommission med över 20 ledamöter inte skulle kunna fungera, stöds inte av ett enda seriöst argument.
Låt oss även när det gäller kommissionen undvika att upphöja antalet till en absolut princip. För att beslut som föreslås på initiativ av kommissionen skall kunna få omfattande stöd i alla medlemsstater är det i stället nödvändigt att alla finns representerade där. Den viktiga omröstningen i morgon kommer, hoppas jag, att göra det möjligt för Europaparlamentet att få ett slut på denna tvetydighet och rätta till det hela. Endast ett förslag som ligger närmare den politiska verkligheten har möjlighet att beaktas. Regeringskonferensen 2000 är inte slutet på historien.

de Sarnez
Fru talman! Vid ett tillfälle när Europeiska unionens framtid mer än någonsin beror på balansen och väl fungerande institutioner, vill jag till att börja med tacka de två föredragandena, Giorgios Dimitrakopoulos och Jo Leinen för deras utmärkta arbete.
Vi är alla överens om att institutionella och politiska reformer måste antas före varje utvidgning av unionen. Det är denna utmaning vi är skyldiga att bemöta vid ett tillfälle när tvivel och bristen på politiska framtidsutsikter drabbar ett stort antal av våra landsmän. Europeiska unionen som planerades, genomfördes och sedan efterlämnades av grundarna måste i dag utvecklas och omvandlas. Europa står i en korsväg. Antingen nöjer vi oss med att i framtiden vara en enkel frihandelszon eller också vill vi bygga upp ett politiskt Europa.
Men vi får inte ta miste. Om vi väljer att bli kvar i mitten av vadstället, är det värsta scenariot det troligaste: ett Europa med en gemensam valuta, men utan sina attribut i form av politisk makt, blir på nytt ett enkelt geografiskt område, där den nationella konkurrensen får fritt spelrum. Tiden har kommit för Europa att bli en makt med ett verkligt politiskt uttryck, att stödja ett socialt projekt och bekräfta en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det åligger oss folkvalda ledamöter i Europaparlamentet att arbeta för att våra institutioner skall bli effektivare och mer demokratiska.
Men Europa blir bara demokratiskt om folken själva fastställer principerna och reglerna för organisationen. Jag gläds åt att denna strävan beaktas i betänkandet från Dimitrakopoulos och Leinen, inom ramen för ett konstitutionellt förfarande som syftar till att förenkla och förtydliga gemenskapsfördragen. Men jag tror att vi måste gå längre, vi behöver en konstitution, dvs. en grundlag så att Europa bekräftas som ett verkligt demokratiskt samhälle.
Reformen av institutionerna är alltså inte bara ett villkor för utvidgningen, utan också ett villkor för att Europa skall överleva. Herr kommissionär! Min önskan är att medlemsstaternas företrädare inleder verkliga reformer och bedömer vad som står på spel i regeringskonferensen för att göra detta sekel till Europas sekel.

Van den Berg
Fru talman! I första hand vill jag tacka de båda föredragandena. Den nederländska socialdemokratiska delegationen har under lång tid före regeringskonferensen varit mycket aktivt sysselsatt med densamma. Vi har fört stora offentliga debatter i Nederländerna och gjort mycket förberedande arbete. Regeringskonferensen måste ju förbereda unionen för utvidgningen och för den utvidgningen måste de nuvarande medlemsstaterna göra sina offer. Dessa offer är dock små med tanke på den historiska och unika möjligheten att förena Öst och Väst i ett tryggt Europa som kännetecknas av fred. Dessutom måste naturligtvis Europa även föras närmare medborgarna eftersom avståndet mellan Bryssel och våra medborgare fortfarande är alldeles för stort. Regeringskonferensen måste därför fylla de demokratiska bristerna. En utökning av majoritetsbesluten till all lagstiftning, utom konstitutionella frågor, kopplat till parlamentets medbeslutanderätt är mycket viktig i det sammanhanget, liksom även den välkända dubbla nyckeln i rådets beslutsprocess. Att endast minska de demokratiska bristerna räcker inte för att förbättra kontakten med medborgarna. Därför har vi särskilt engagerat oss för en bättre och institutionaliserad samhällsdialog med icke-statliga organisationer eftersom de försvarar många av våra medborgares intressen. Ändringsförslag 162 är den rätta platsen för det.
Ett annat viktigt ämne för oss är ett lättande på det förstärkta samarbetet. Det är klart att det veto som nu finns inbakat i det här förfarandet måste försvinna. Ett förstärkt samarbete kan vara till stor nytta för unionen efter utvidgningen när den har en ännu större mångfald av medlemsstater inom sina gränser. För vår del är betänkandet inte tillräckligt långtgående på en annan punkt, nämligen när det gäller det individuella ansvar som kommissionärerna måste ta. Vi anser absolut att den kommissionär som tappar parlamentets förtroende också måste kunna hotas med avsked av parlamentet. Ett sådant förfarande Ett sådant förfarande ger enligt oss en mer demokratisk jämvikt mellan institutionerna än Prodi-förfarandet men tyvärr var det att gå ett steg för långt enligt de flesta av mina kolleger.
Fru talman! När det gäller våra europeiska kommissionärer så vill vi helst ha en kommissionär per land. Om det måste så skall ett rullande schema gälla alla stater, den socialdemokratiska kompromissen stöder vi nämligen. Vi anser att vår kompromiss ger en bra jämvikt mellan de små och de stora medlemsstaterna. Vi hoppas att parlamentet skall kunna stödja det.

Rack
Fru talman, var skall den europeiska resan sluta? I en europeisk förbundsstat med ett starkt centrum och långtgående ansvarsområden, eller skall det som hittills utgjorde kännemärket och framgångsgarantin för den europeiska integrationen, nämligen en union mellan folken och staterna i Europa, omsorgsfullt vidareutvecklas? Enligt texten från utskottet för konstitutionella frågor verkade det nästan som om de europeiska federalisterna redan skapat detta: en kommission i vilken varje medlemsstat inte alltid finns representerad, ett parlament i vilket till och med företrädarna för de medelstora länderna inte längre dominerar, ett råd som bygger sina majoriteter på en kärna av 51 procent av den sammanlagda befolkningen. Till och med för en entusiastisk europé vore det en vrångbild.
Texten som vi i morgon skall fatta beslut om kommer, hoppas jag, att vara en annan och mer balanserad text, inriktad på en fortsatt gemensam funktion inkluderande såväl stor som liten; den skulle också i fortsättningen respektera olikheterna i våra europeiska folk och stater och därmed inte ytterligare överbelasta medborgarna i Europa, som redan i dag allt oftare har problem med centralen i Bryssel.
I en andra punkt hoppas jag fortfarande på en förändring av utskottstexten. Dimitrakopoulos och Leinen föreslår i punkt 29 en revision av suspenderingsförfarandet i fall av svåra demokrati- och människorättskränkningar. Tillåt mig att här bli mycket tydlig och säga er hur människorna i mitt land Österrike med stor majoritet ser på denna process. De gör för närvarande den bittra erfarenheten att man redan nu i namn av politisk correctness ej upprätthåller gällande gemenskapsrätt. Det stärker inte förtroendet för det centrala grundvärdet i det gemensamma Europa. En rättsgemenskap måste hålla sig till sin egen rätt.
Att allt bara skulle vara bilateral politik, vilket nu tillskrivs österrikarna, är rätt och slätt osant. Den som har haft behov av ytterligare en bekräftelse av detta faktum har fått den i dag genom en utsaga av talmannen i denna församling. Hur skall man annars förstå satsen att Nicole Fontaine hoppas att Österrike en gång åter skall bli en fullvärdig medlem i unionen? Vad är vi nu då? Låt oss därför avstå från de skenheliga ändringarna av artiklarna 6 och 7 i EU-fördraget. Låt oss hålla oss till gällande rätt och ta itu med österrikarna på det sätt som föreskrivs i EU-fördraget. Låt oss inte utestänga, utan integrera!

Hedkvist Petersen
Fru talman! Utvidgningen är viktig för Europas folk. Vi måste därför hitta ett sätt att samverka i hela Europa. Medlemskapsförhandlingarna är nu i gång. Därför är det viktigt att regeringskonferensen kan avslutas före årsskiftet. I det framtida EU måste både stora och små stater ha en möjlighet att kunna påverka. Vi måste ha en balans. Detta krävs för att våra medborgare skall ha förtroende för Europasamarbetet.
När Europaparlamentets sammansättning skall justeras, förespråkar jag därför en proportionell minskning med degressivitet av antalet ledamöter. Alla nuvarande medlemsstater måste vara med och bidra. Samtidigt måste de minsta staterna garanteras ett visst antal ledamöter inom ramen för de sjuhundra platser, som vi har satt som tak.
Vid omröstningar i rådet måste vi hitta en röstfördelningsmetod, som inte behöver omförhandlas vid varje utvidgning. Därför förespråkar jag ett system, som tar hänsyn till skillnader i befolkningsstorlek.
Det är viktigt att varje land har en ledamot i kommissionen. Kommissionärerna arbetar för hela unionen och är viktiga för att nå en samsyn mellan medlemsländerna. Därför måste det finnas kunskap och erfarenheter från alla medlemsstater inom kommissionen.
EU-samarbetet är i första hand ett civilt Europaprojekt och bör särskiljas från det militära. Medlemsstaterna har olika bakgrund vad gäller militärallianser och alliansfrihet. I Köln och i Helsingfors gjordes stora framsteg när det gäller att förbereda oss för förebyggande kris- och konflikthantering. Det är därför viktigt att fördraget speglar skillnaden mellan det civila och militära samarbetet. Skapandet av en europeisk militärallians skall därför inte ske inom ramen för EU:s institutioner, utan får ske mellan stater. Ömsesidigt förpliktigande militärt bistånd har ingen plats i EU:s fördrag.

Cederschiöld
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Utvidgningen är den mest centrala Europafrågan för vår del. Den står nu också högst på dagordningen inför det svenska ordförandeskapet. Vi vill emellertid inte se Europasamarbetet upphöra och urarta i "käbbel", vilket vore risken om 30 länder ständigt skulle kunna lägga in sitt veto.
Man kan bara prioritera utvecklingen seriöst genom att också samtidigt välkomna kvalificerad majoritet på de flesta områden utom exempelvis vad gäller nya fördrag. Vi vill också se majoritetsbeslut i artikel 289, eftersom man då skulle kunna reglera Europaparlamentets säte och sammanträden utan att slösa mänskliga resurser och skattemedel. Svenska skattebetalare, som för övrigt är nettobetalare till unionen, förstår faktiskt inte hur man kan göra något så vansinnigt som att varje månad åka fram och tillbaka med tusentals lådor. Kanske vore det mer effektivt att ha kontoret i en paneuropeisk husvagn än att spilla alla dessa manmånader som vi nu gör på flygresor. Vi har respekt för fredssymboler, men de miljarder som flackandet till Strasbourg kostar kunde ju också läggas på grannarna i öst. De kanske har större användning för dessa "fredsmiljarder" än vad vi har.
Avslutningsvis vill jag tacka föredragandena för ett mycket bra betänkande och uttrycka min förhoppning om att medborgarstadgan kommer att inleda det nya fördraget. Jag vill också avsluta med ett särskilt tack till kommissionär Barnier för hans närvaro under hela debatten samt för hans engagemang i dessa frågor. Han ger mig faktiskt inspiration och hopp många gånger när jag tycker att medlemsstaterna är både griniga och omöjliga i en massa frågor som vi europeiska medborgare verkligen har problem med. Jag tackar er, kommissionär Barnier, för er insats som faktiskt hjälper mig att se optimistiskt på Europas framtida utveckling.

Myller
Fru talman! Vi står inför en uppgift som verkligen är utmanande. Man måste finna lösningar på de utmaningar som utvidgningen skapar, men i en union av nuvarande storlek behöver man även reformera spelreglerna och beslutsfattandet. Man måste finna en balans mellan effektivitet, demokrati och medlemsstaternas jämlikhet. Framför allt måste man kunna återställa allmänhetens förtroende för Europeiska unionens beslutsfattande. Detta gör man genom att öka den verkliga öppenheten och utveckla förvaltningen så att den tjänar medborgarna. Kommissionen måste ges stöd för att åstadkomma ändringar, men även rådet och parlamentet för sin del måste genom sitt agerande kunna stärka förtroendet hos allmänheten. I en utvidgad union, men även i den nuvarande, måste beslut med kvalificerad majoritet göras till den huvudsakliga formen för beslutsfattande. Vi har till exempel sett att skattefrågorna blivit en stötesten. Det är svårt att förstå att vi inte kan åstadkomma en vettig kapitalbeskattning i Europa. I dag slipper kapitalet undan som en hund genom grinden.
Vi har alla mycket att vinna och försvara i det gemensamma Europa. Även under förhållanden som håller på att förändras måste vi så länge som möjligt hålla fast vid den europeiska solidariteten. Följaktligen kan jag inte acceptera att man skulle inleda ett närmare samarbete med stöd av rösterna från blott en tredjedel av medlemsstaterna. För det behövs enligt min mening mer. Kommissionen borde också förbereda frågorna på ett så mångsidigt sätt som möjligt, och detta motiverar att var och en av medlemsstaterna även i framtiden bör ha en egen kommissionär. Balansen mellan små och stora medlemsstater måste bibehållas även i rådet, och således kan man absolut inte godkänna en dubbel majoritet av röster.

Lulling
Fru talman! De konstitutionella frågor vi i dag diskuterar här är mycket kontroversiella, vilket omröstningen i utskottet verkligen visar. Tolv ledamöter röstade för, medan tolv ledamöter inte röstade för. Av de senare röstade fyra emot och fyra avstod från att rösta. Det är inte särskilt strålande. Men för mig är det lugnande att lika många kolleger kan erkänna att förslagen i 52 punkter och 58 underpunkter utgör en överdrivet lång shopping-list som, med tanke på hur saker och ting förhåller sig, riskerar att inte tas på allvar av regeringskonferensen.
Jag kan emellertid tillsammans med Talleyrand trösta mig med idén att allt som är överdrivet är obetydligt. Jag vill ta avstånd från krav som det som innebär att man skulle minska mitt lands delegation i Europaparlamentet med en tredjedel. Jag vet att storhertigdömet Luxemburg har fler ledamöter per invånare än de stora länderna, men beräkningen är enkel och förhastad. Med sex ledamöter är det i praktiken omöjligt för vårt land att följa alla viktiga ärenden. Vi kan då inte heller sitta i alla utskott. Arbetsfördelningen och specialiseringen är lättare i en stor delegation: även om man minskade den största med en tredjedel, som omfattar 99 ledamöter, skulle de fortfarande kunna dela upp arbetet emellan sig. För närvarande räcker det med att föreslå att platserna i Europaparlamentet skall fördelas enligt en degressiv proportionalitet, med ett minimiantal platser per medlemsstat, eftersom artikel 190 i fördraget skall respekteras.
Idén med en europeisk lista är förhastad eller till och med knäpp. Det kan bara bli fråga om att en majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet bestämmer här, mot de övriga, om platsen i detta parlament: Edinburghkompromissen skall respekteras. Om beslut fattas med kvalificerad majoritet i rådet är det omöjligt att räkna med enkel majoritet bland medlemsstaterna. Det krävs två tredjedels majoritet bland medlemsstaterna, även om man samtidigt måste räkna med att enkel majoritet bland medlemsstaterna utgör en majoritet av unionens totala befolkning. Det kan inte bli fråga om att begränsa omröstning med enhällighet i rådet till beslut som gäller konstitutionella frågor. Enhälligheten måste också bibehållas för grundläggande frågor som egna medel, beskattning, med mera. Jag hoppas att idén med att inte utse en kommissionär för varje medlemsstat dog en naturlig död. Om det avslutningsvis måste finnas förstärkt samarbete måste det gälla minst hälften av medlemsstaterna, annars riskerar vi att det leder till ett direktorium.
Det finns andra olämpliga punkter i detta dokument, bl.a. när det gäller budget, som lyckligtvis inte har någon som helst chans i rådet och ännu mindre chans att ratificeras av de nationella parlamenten som respekterar varandra. Jag kommer inte att rösta för denna shopping-list, om den inte ändras i den riktning jag just förklarat.

Carnero González
Fru talman! Jag undrar vad som är mest trovärdigt, det rådet har åstadkommit genom ännu en regeringskonferens i syfte att reformera fördragen och en ovanligt begränsad dagordning för denna regeringskonferens, med tanke på de utmaningar vi står inför, eller det betänkande som vi kommer att anta här i dag. Jag tror att det mest trovärdiga är vårt betänkande.
Desto mer trovärdigt är alltså ett betänkande där man föreslår precis det vi behöver, där man talar om att konstitutionalisera Europeiska unionen, föreslår förändringar som är gynnsamma för unionens institutioner, begär en utvidgning av politikområdena och i synnerhet genom sina förslag försöker se till att unionen skall kunna möta sådana viktiga utmaningar som för det första globaliseringen och för det andra den nya ekonomin som vi just har diskuterat i Lissabon.
Jag tror inte att de förslag vi lägger fram i detta betänkande går till överdrift. De överensstämmer med det parlamentet alltid har sagt: ökad demokrati och större effektivitet i Europeiska unionen. Därför anser jag att den insats som föredragandena har gjort genom att redigera det ursprungliga utkastet och söka en kompromiss genom ändringsförslagen kan innebära ett ställningstagande som bör beaktas av parlamentet och av regeringarna.
Jag välkomnar även, fru talman, de insatser som för närvarande görs av det portugisiska ordförandeskapet, och jag vill uppmana vissa regeringar - jag skall inte säga vilka - att vara litet mer generösa just i samband med uppbyggnaden av Europa.

Almeida Garrett
Fru talman! Utvidgningen och dess strategiska, politiska och ekonomiska konsekvenser för Europeiska unionen kan inte fortsätta att vara en fråga vid sidan om diskussionen hos allmänheten eller bara ses ur ett nationellt perspektiv. Det är därför debatten som presentationen av Europaparlamentet ståndpunkt om regeringskonferensen ger upphov till, är viktig för att förstå denna nya fas i det europeiska bygget, på samma gång riskfylld och lämplig. Det är med glädje vi, i detta bidrag från Europaparlamentet, ser demokratisering, effektivisering och en större kontroll av de europeiska institutionerna som huvudlinjer och riktlinjer, precis där de respektive underskotten är mest kännbara, där den största risken för upplösning finns, tack vare det ökade antalet medlemsstater.
Även om majoriteten av förslagen syftar till att möjliggöra och stärka de gemensamma framstegen och integrationsprocessen inom denna nya och komplexa ram, och därför skall välkomnas, finns det andra, och jag tänker konkret på de europeiska listorna till Europaparlamentet och bestämmelserna för beslut med kvalificerad majoritet eller för det närmare samarbetet, till exempel, där man skulle kunna försöka uppnå en mer rättvis balans mellan medlemsstaterna och mer i samklang med de olika organens representativitet och legitimitet. Vi har som tur är fortfarande en möjlighet att i morgon i kammaren förbättra dessa punkter. Även när det gäller de länder som under åratal var tvångsförvaltade och auktoritära, och som nu knackar på dörren, lockade av vårt lyckade gemensamma projekt, är det viktigt att ta emot dem i ett rent och välfungerande hus, och det skall inte råda några tvivel om allas deltagande i sökandet efter bästa lösningar för alla, eller om prioriteringen av rättvisa, demokratiska och solidariska värden inom unionen. Jag gratulerar kraftfullt de föredragande kollegerna till deras arbete.

Seguro
Herr rådsordförande, kommissionär Barnier! Jag inleder mitt inlägg med samma fråga som Carlos Carnero González ställde. Jag frågar, därför att jag, som övertygad Europaanhängare, i denna debatt skiljer mig från många andra övertygade Europaanhängare, och främst från föredragandena. Detta därför att grunden för det europeiska projektet i den dubbla legitimiteten mellan en union av folk och en union av länder inte återspeglas, enligt min mening, i slutresultatet av förslagen i detta betänkande. Därför tycker vi, när nu Europaparlamentet borde uppnå en enhällighet som kan bli en politisk riktlinje för regeringskonferensen, att denna inställning är ledsam. Vi hoppas på godkännandet av några ändringsförslag i morgon, vilka är grundläggande för att skapa balans mellan små och stora länder, det vill säga en balans mellan den dubbla legitimiteten för en union mellan befolkningar och en union mellan länder. Därför hoppas vi att vi i morgon kommer att kunna rösta för betänkandet, främst genom att kammaren godkänner en ganska liten samling - sex eller sju - ändringsförslag som för oss är nödvändiga för att vi skall kunna betrakta denna fråga utifrån en syn som inte präglas av nationell egoism utan av ett försvar för sammanhållningen och de solidariska värdena i det europeiska projektet.
Den andra kommentaren, herr rådsordförande, är riktad till er. Det var med förvåning vi hörde minister Jaime Gama säga i sitt inledningsanförande, på vilket stadium arbetet med regeringskonferensen nu befinner sig. Vi känner till det portugisiska ordförandeskapets beslutsamhet, och jag skulle här i slutet på mitt inlägg vilja uppmuntra det portugisiska ordförandeskapet att fortsätta att skapa mekanismer så att medlemsstaterna förstår hur viktigt det är att fler frågor beslutas med kvalificerad majoritet, och att det blir en större flexibilitet i Europeiska unionens beslut. Men också uppmuntra er, herr rådsordförande, för att punkterna på regeringskonferensens föredragningslista skall utvidgas till att ta upp frågor som är mycket viktiga för oss, som stadgan om grundläggande rättigheter. Vi hoppas att denna kan föras in i fördraget, för om detta sker, ger vi inte bara ett starkt bidrag till Europeiska unionens framtid utan närmar oss också medborgarna i ett politiskt mycket viktigt ögonblick som det vi just nu befinner oss i, och där det är viktigt att återigen bekräfta en värdegemenskap som enligt min mening befästs genom stadgan om grundläggande rättigheter. Jag gratulerar, herr rådsordförande.

Leinen
Fru talman! Vi har en högintressant debatt. Jag är också tacksam för de många uppslagen i anslutning till betänkandet av mig och min kollega Dimitrakopoulos. Det blir allt tydligare att operation regeringskonferens verkligen är svår, men jag kan också se att alla faktiskt bemödar sig om en kompromiss, eftersom vi måste vidareutveckla processen för uppbyggnaden av Europa. Parlamentet måste härvidlag vara en pådrivande kraft. Vi kan inte var konservativare i våra fordringar än Europeiska kommissionen eller ens enskilda medlemsstater. Det går inte an! Vår roll är att vara motorn i det fortsatta europeiska enandet, och i den andan är också det betänkande från parlamentet, som vi skall rösta om i morgon, författat.
Jag tror att vi har funnit den rätta balansen mellan ett staternas Europa och ett medborgarnas Europa. Vi är medborgarförsamlingen, parlamentet är medborgarnas församling, och ministerrådet är staternas församling. Balansen är ännu inte helt färdigställd. Parlamentet är ju uteslutet från en hel rad viktiga frågor, som ett parlament normalt har att avgöra: lagstiftningsfrågor, budgetfrågor, medbeslutandefrågor vid utnämningen av de personer som skall antas vid institutionerna. Jag hoppas alltså att man på denna regeringskonferens tar chansen att äntligen åstadkomma balans mellan de två institutionerna parlamentet och rådet och ge Europaparlamentet ökad makt.
Något som är mycket viktigt - det instämmer jag i - är balansen mellan de stora och de små länderna. Det är en mycket känslig sak som man måste ta hänsyn till, och jag tror att alla under de senaste veckorna har ansträngt sig för att finna denna balans. Vi kommer att se att det i tillsättandet av kommissionen råder en jämställdhet mellan stora och små länder, och att den dubbla majoriteten i rådet, som vi föreslår, främjar de små länderna. Vi kommer i den utvidgade unionen att ha långt fler små länder än stora. Om man behöver en majoritet av länderna har de små länderna ju en stor fördel eftersom ett stort antal länder måste medverka om beslut överhuvudtaget skall komma till stånd; jag ser också att vi här i platsfördelningen i parlamentet främjar de små länderna med den avtagande faktorn, för att en viss representativitet skall råda mellan ledamöterna.
Europeiska unionen är inte bara en ekonomisk gemenskap. Vi är en värdegemenskap. Denna europeiska union måste då också värja sig mot krafter som skadar och missbrukar den europeiska identiteten. Vi känner till populisterna, vi känner också till nationalisterna och rasisterna som finns i många av de europeiska länderna; om vi skall vara en politisk union så måste vi också ha de instrument som behövs för att vidta sanktioner och åtgärder såväl på partinivå som ifråga om regeringarnas agerande.
Vi har ett utmärkt betänkande, som vi skall rösta om i morgon. Jag tackar det portugisiska ordförandeskapet, som är mycket samarbetsvilligt. Det vill jag uttryckligen lovorda. Samma tack går till kommissionen och kommissionär Barnier, som alltid är mycket öppen och samarbetar med oss; jag tackar också min kollega i utskottet och min medföredragande. Jag tror att parlamentet i morgon kommer att nå en position som ger oss en prominent roll på regeringskonferensen, vilket kan leda oss till en stor framgång där.

Seixas da Costa
Fru talman! Jag vill använda detta korta inlägg i slutet av denna debatt, med talmannens tillåtelse, för att kunna svara, vilket jag anser vara en legitim rätt för rådet, på något som uttrycktes i en ordningsfråga i inledningen av detta sammanträde.
Några kommentarer gjordes angående rådets frånvaro under den österrikiske presidentens tal i detta parlament. Jag skulle vilja säga följande: för det första, och för att det skall stå klart, var det inte meningen att rådets ordförandeskap skulle närvara vid detta tillfälle, det var inte heller parlamentets mening. Vi hade inte heller några indikationer i denna riktning från parlamentets ordförandeskap. Det var en ren angelägenhet för parlamentet. För det andra skulle jag vilja säga, att när det gäller politiskt ansvarstagande, tar inte rådet några lektioner och betackar sig för påtryckningar i saker som handlar mycket mer om internt käbbel i Portugals politik än med mer djupgående frågor. Enligt min åsikt har detta parlament utnyttjats som en slags plattform för politiska provokationer. Jag menar, fru talman, att vi inte accepterar denna omständighet.
Vi har en perfekt och klar avgränsning för det portugisiska ordförandeskapets arbete när det gäller institutionernas verksamhet och angående Österrikes roll i institutionerna. Jag anser att detta stod fullständigt klart i parlamentet efter mitt anförande i samband med debatten vi höll i början av denna fråga. Vi har inom ramen för Europeiska unionen uppfyllt alla krav för att Österrike helt och fullt skall kunna delta i de europeiska institutionernas arbete och verksamhet. Vi skall alltså inte blanda ihop frågorna och vi vill inte, på grund av en ren inrikespolitisk provokation, föra in saker i denna debatt som inte har något att göra med Europaparlamentet eller de europeiska institutionerna.
Om vi går över till Dimitrakopoulos-Leinens resolution, fru talman, vill jag för det första säga, att jag hyser den största respekt för det arbete som har gjorts av de två föredragandena eftersom det är ett mycket djupt arbete, med stora visioner, men som kanske inte kan nå den enhällighet i rådet som kan föra arbetet med att fördjupa unionen ett steg framåt, men det är nödvändigt att säga att jag har stor respekt för arbetet för det handlar om en viss vision för Europa, en vision om vad de europeiska ambitionerna bör vara. Vad jag frågar mig - och vad vi alla frågar oss, och vi kommer troligen att få möjlighet att fördjupa oss i detta under debatten under regeringskonferensen - är om det har skapats förutsättningar inom denna ram för att den ambitionen som uttrycks i detta betänkande faktiskt kan förverkligas, speciellt inom överskådlig tid. Det vill säga, om vi kan avsluta regeringskonferensen, vilket vi alla önskar, i slutet av året med denna ambitionsnivå för reformarbetet.
Denna punkt är mycket viktig för oss. Även parlamentet måste vara medvetet, när det röstar om detta betänkande, om huruvida dess förslag utgör en beståndsdel, med nödvändig realism, som är möjlig att anta vid konferensens slut. Oberoende av, som jag har nämnt, den utmärkta kvaliteten i förslagen och framtidsvisionen i betänkandet. Vi måste dock förstå att Europeiska unionen samtidigt som den styrs av bestämmelser om effektivitet, demokrati och öppenhet, alltid är beroende, som ledamoten Jacques Poos sade, av problemet med systematisk acceptans av alla de reformer som vi gör för allmänheten. Vi har femton parlament vi måste svara inför, vi har femton parlament som måste ratificera resultatet av konferensen, för om ett enda av dessa femton parlament vägrar ratificera det står vi inför en europeisk kris. Jag hoppas också att folk är fullt på det klara med att det arbete vi genomför under regeringskonferensen är ett allvarligt, realistiskt, ansvarsfullt arbete, och vi vill inte göra det till ett slags enfaldigt arbete som i morgon kan få negativa effekter för det som ligger bakom, det vill säga förväntan på en modernisering av unionen, en reformering som gör den förenlig med den framtida utvidgningen, en utvidgning utan fastställda gränser inom ramen för Europeiska unionen.
(Applåder)

Barnier
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Efter denna debatt, efter att ha lyssnat till var och en av parlamentsledamöterna med den uppmärksamhet den förtjänade före den mycket viktiga omröstning ni skall genomföra i morgon om dessa olika förslag, skulle jag ännu en gång vilja framföra mitt tack till era två föredragande, Jo Leinen, som är här, och Dimitrakopoulos, för det mycket omfattande och användbara arbete de utfört, i den anda jag angav i förmiddags, om största möjliga konvergens mellan kommissionen och Europaparlamentet, för att ge denna förhandling den politisk impuls den behöver. Jag skulle också, för att fortsätta det som Seixas da Costa sade, vilja säga att, eftersom jag kan vittna om det, denna förhandling som leds av det portugisiska ordförandeskapet faktiskt, såsom den portugisiske ministern just sagt, bedrivs med mycket auktoritet, realism och pragmatism. Ur den synvinkeln förefaller det portugisiska ordförandeskapet inte alls tillfälligt eller sekundärt, vilket jag också hoppats. Det spelar i stället en mycket viktig roll, och spelar den verkligen, för att ta sig igenom den del av vägen som åligger det innan det lämnar över till det franska ordförandeskapet. Jag skulle vilja tacka rådet ur den synvinkeln.
Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle bara vilja göra tre kommentarer i slutet av denna debatt. För det första: många av era inlägg har gällt balansen mellan det som man kallar stora stater och det som man kallar små stater. Vi vet mycket väl att denna balans är både nödvändigt och svår. Nödvändig för att staterna sedan 1957 erkänns som likvärdiga, suveränt likvärdiga, och samtidigt svårt, eftersom de inte alla har lika stor befolkning och man för att respektera demokratin på ett eller annat sätt måste ta hänsyn till medborgarna, till deras antal, som varierar från land till land. Det jag vill säga, mina damer och herrar, är att kommissionen för sin del har strävat efter denna balans i de förslag den lade fram den 26 januari, och att den vecka efter vecka försvarar den, såsom den gjort när det gäller den dubbla majoriteten. Det är ett sätt att uppnå balans att den kvalificerade majoriteten varje gång representerar minst majoriteten av staterna och hälften av befolkningen.
Vi har till och med gått litet längre i en fråga som gett upphov till många kommentarer och ibland oro, nämligen frågan om kommissionen. Vi har gått förbi strävan efter balans för att föreslå en jämlik lösning när det gäller kommissionens sammansättning. Och jag upprepar för dem som oroar sig att jag inte någonstans sett förslag om att en medlemsstat inte skulle ha någon kommissionär. Det vi föreslagit, det upprepar jag, är att det skall finnas en kommissionär per medlemsstat, men enligt två möjligheter som jag ber er att verkligen överväga, och vi har tid att överväga konsekvenserna av dessa möjligheter till årets slut. Den första möjligheten är en kommissionär per medlemsstat hela tiden, som alla samtidigt har en plats, men med en kommission som en dag kommer att ha trettio eller trettiofem kommissionärer, och följaktligen av nödvändighet en viss hierarki inom kollegiet. Den andra möjligheten är en kommission där det skulle finnas en kommissionär per medlemsstat, men där alla inte skulle ha en plats och som, ur den synvinkeln, i större utsträckning skulle behålla sin kollegiala karaktär.
Det är, mina damer och herrar den fråga vi behåller, den om balansen mellan små och stora stater. Ur den synvinkeln instämmer jag i den oro som uttryckts av många av er.
För det andra: Europaparlamentets drivande roll som Jo Leinen erinrat om. Jag tror verkligen, som jag sade i förmiddags, att det behövs tid, att ni behöver tid, mina damer och herrar, under ert mandat, för att förklara vad som står på spel i Europa, inte bara i era valkretsar, i era länder, utan överallt, för alla medborgare och så ofta som möjligt. Det behövs också tillfällen att övertyga och tala med de nationella parlamenten. Ordförande Napolitano har föresatt sig en interparlamentarisk konferens. Jag deltog själv på hans inbjudan i ett möte med de nationella parlamenten och Europaparlamentet som var mycket intressant, och kommissionen är beredd att delta i all verksamhet som skulle kunna förstärka denna dialog och denna ömsesidiga förståelse mellan de nationella parlamenten, vilka vi kommer att behöva för att ratificera en verklig reform, och Europaparlamentet.
Jag lyssnade avslutningsvis till minister Poos nyligen som sade att denna regeringskonferens 2000 inte var slutet på historien. Vi vet naturligtvis att historien inte kommer att ta slut i slutet av år 2000, och att institutionerna kommer att utvecklas ytterligare. Men, mina damer och herrar, jag vill med kraft och allvar säga att när det gäller vissa viktiga frågor, som berörs i denna förhandling, kommer vi inte att återkomma efter årets slut. Det gäller kommissionens sammansättning, kvalificerad majoritet, revisionsrättens sammansättning, EG-domstolens sammansättning och röstsystemets sammansättning. Dessa frågor kommer att avgöras i slutet av året, på ett eller annat sätt, och de kommer att avgöras för lång tid, för mycket lång tid.
Vi måste därför ta oss tid att fundera över vad vi gör. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Vi kommer inte att med 20, 25, eller 30 länder senare kunna göra det som vi inte lyckats göra i Amsterdam och det vi inte skulle kunna göra i år, i brist på politisk vilja. Jag önskar därför att vi tillsammans med rådet skall kunna överföra denna politiska signal tillräckligt starkt, så att vi i slutändan, i slutet av året, lyckas med denna förhandling, snarare än att avsluta den, och att vi tillsammans skall kunna visa en kollektiv politisk fräckhet som överstiger en enkel sammanräkning av försiktighet eller nationella intressen.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Svält i Etiopien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om svälten i Etiopien.

Seixas da Costa
Fru talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi alla minns bilderna från hungern i Etiopien på 1980-talet, och vi minns också torkan i Afrika på 1990-talet, vilken drabbade nästan tio afrikanska länder. Men vi måste också vara medvetna om att det vid denna tid var möjligt att transportera nära fyra miljoner ton livsmedel till de afrikanska länderna söder om Sahara, genom åtgärder från det internationella samfundet, vilka, som vi också känner till, mobiliserades genom situationens omedelbara karaktär, och denna typ av aspekter blir hela tiden alltmer betydelsefulla. Jag anser också att det är mycket viktigt att inse att det, trots dagens krissituationer, har gjorts opartiska insatser från det internationella samfundet. Troligen inte den mest adekvata, inte den vi skulle vilja hade satts in, men i vilket fall som helst en opartisk inställning från det internationella samfundet. I detta internationella samfund har de europeiska medlemsstaterna, antingen individuellt eller samlat, i Europeiska unionen, spelat en viktig roll. Jag anser också att det är mycket viktigt att vi är medvetna om detta, nu när situationen i Etiopien, än en gång upprepas på grund av torkan.
Europeiska unionen är beredd att inte låta denna situation förvärras, och att försöka mobilisera möjliga medel för att försöka mildra den. Vi har just nu satt i gång några effektiva instrument, dels, som jag sade, på Europeiska unionens nivå, dels på den nivå där Europeiska unionen samarbetar med de internationella organisationerna. Vi anser att detta ingripande är mycket viktigt för att kunna agera mot det problem som just nu drabbar nära 16 miljoner människor inom hela detta område. Jag tror att kommissionär Christopher Patten, när han kommer in i debatten, kommer att kunna förklara de insatser kommissionen har planerat eller kommer att utveckla. Dessa insatser är av mycket stor betydelse och har satts in i rätt tid. Och besluten fattades också i rätt tid. Både generaldirektoratet för bistånd och ECHO har redan sänt tillräckligt med livsmedel för att täcka de mest akuta behoven. För övrig befinner sig just i dag generaldirektören för det internationella livsmedelsprogrammet i Addis Abeba, för att samtala med den etiopiska regeringen angående denna fråga. Hon skall försöka lösa problem av teknisk och praktisk natur i fråga om transporten av livsmedlen. Vi kan inte heller lösgöra denna fråga från den politiska och militära situationen i Etiopien. Vi måste vara medvetna om att situationen som redan i sig är dramatisk på grund av torkan, förvärras av just den politisk-militära situationen, vilket skapar svårigheter i mobiliseringen av stöd. Särskilt när det gäller frågan om transportmedel, som jag har nämnt: vad vi kan förstå är det brist på transportmedel just för att de används i andra syften än det de är avsedda för.
Som jag har sagt har Europeiska unionen uppmärksammat situationen: i rådets möte om allmänna frågor i förrgår lade kommissionen fram en rapport om den nuvarande situationen på Afrikas Horn, och tog specifikt upp en punkt angående den humanitära situationen. Men som jag sade uppmärksammas situationen inte bara av kommissionen utan också av rådet. I går hölls ett möte i Bryssel med en expertgrupp just för att analysera bästa sättet att ta itu med situationen. Närvarande var personer från ECHO, generaldirektoratet för utveckling och Europeiska unionens medlemsstater, och detta möte föregicks av ett möte med Etiopiens ambassadör för att garantera en effektivare samordning av det stöd och den hjälp Europeiska unionen kan mobilisera, såväl på internationell nivå som från de olika medlemsstaterna.
Fru talman, för att avsluta detta inledande inlägg, skulle jag vilja säga att vi riktar full uppmärksamhet på situationen på Afrikas horn, både när det gäller det politiska planet och det humanitära. I måndags hade vi under rådets möte (allmänna frågor) en debatt i frågan där rådets särskilda sändebud var närvarande, och han gav oss en bild av situationen och dess allvar. Europeiska unionen godkände under rådets möte (allmänna frågor) en samling rekommendationer som skall läggas till alla de insatser av politisk natur som unionen själv har genomfört, huvudsakligen från och med förra året, då konflikten mellan Eritrea och Etiopien förvärrades. Vi är uppmärksamma på denna fråga. Tyvärr kan vi ibland inte vara så snabba som vi skulle önska när det gäller olika behovs- och bristsituationer på det humanitära planet. Men jag vill säga att vi håller uppsikt över situationen och hoppas att den uppmärksamhet som debatten i parlamentet kan väcka i frågan också innebär en mobilisering av allmänheten för ett så allvarligt problem.

Patten
. (EN) Jag är glad att få möjlighet att tala i denna debatt - glad, men ledsen att denna debatt över huvud taget måste ske. Jag ersätter min kollega, kommissionär Nielson, som skulle föredragit att få svara själv.
Jag tycker det finns en hemsk känsla av déja vu - eller kanske jag skulle säga déja entendu - kring dagens debatt. För mer än tio år sedan, från 1986 till 1989, var jag biståndsminister. Jag känner till att det finns en rad ledamöter i denna kammare som haft motsvarande arbete i sina hemländer. På den tiden talade jag vid liknande debatter som handlade om liknande kriser på Afrikas horn. Jag är rädd att historien känns obehagligt bekant: Det sker militära konflikter, det sker en försummelse av miljön, det råder torka och i bland har det förts - och detta var särskilt fallet förr i tiden - en oerhört felaktig politik. Det är en livsfarlig blandning. Den kan skapa hunger och elände i stor skala. Vi står inför samma gamla bekymmer, precis som jag sade i kammaren i går.
Trots alla problem kommer vi till sist att få fram hjälp till de svältande, kanske inte lika fort som vi hade önskat, men snabbare än vad som varit fallet tidigare. Vi har alltså förbättrat vår kapacitet att hantera humanitära problem trots svårigheterna. Men vi är tyvärr oförmögna att förhindra att dessa humanitära problem uppstår från första början - vilka ofta är problem som till stora delar har politiska orsaker.
Låt mig redovisa för ledamöterna vad vi gör för att lindra den nuvarande krisen. Det finns för närvarande två grupper från kommissionen i Etiopien: En från ECHO och en från livsmedelssäkerhetsenhet vid vårt generaldirektorat för bistånd. De kommer att göra rekommendationer om våra framtida initiativ. Den etiopiska regeringen har framställt önskemål om 821 000 ton livsmedelsbistånd, vilket är 25 procent mer än under tidigare kriser. Denna volym täcks nästan av det internationella samfundets befintliga åtaganden. Kommissionen har planerat en leverans på 283 000 ton och vi kommer att fatta beslut om en kompletterande leverans på upp till 260 000 ton.
Låt mig också korrigera en felaktig siffra som cirkulerar på grund av ett uttalande från hjälporganisationen Oxfam, där man hävdat att kommissionen endast tillhandahållit 50 000 ton till Etiopien under förra året. Den faktiska siffran är mer än tre gånger högre.
Leveranserna i år sker omedelbart efter det kvartssekel under vilket kommissionen hjälpt till med att ge livsmedelsbistånd till Etiopien. Under denna tidsperiod har nästan 40 procent av vårt totala bistånd till Etiopien skett genom livsmedelsleveranser eller program för livsmedelssäkerhet. Värdet har uppgått till 875 miljoner euro, varav 250 miljoner euro går att hänföra till bara de senaste fyra åren. Detta är bakgrunden. Det är viktigt att känna till den.
Det har skett en rad anklagelser om en otillräcklig europeisk reaktion på krisen. Det har publicerats ett brev i londontidningen The Independent av Kinnock, som är ledamot av Europaparlamentet, och som har mycket goda kunskaper om Afrikas horn. I detta brev redovisar hon de faktiska förhållandena. Jag hoppas att detta brev får en god spridning. En av sakerna hon säger i sitt brev - och jag förmodar att hon kan tala med större auktoritet i frågan än de flesta - är: "Europeiska unionen, tillsammans dess medlemsstater, är fortfarande den största leverantören av livsmedelsbistånd till Etiopien". Hon analyserar sedan: "Detta är inte 'synligt', eftersom det styrs genom regeringen, Världslivsmedelsprogrammet, Röda korset, icke-statliga organisationer och andra." Det är viktigt att komma ihåg detta.
Det viktigaste är inte att gå igenom dessa gamla kontroverser. Det viktigaste är vad vi gör just nu för att få fram hjälp till de svältande. Jag vill påminna parlamentet om att kommissionens totala livsmedelsbistånd, som nu håller på att lastas av, skeppas eller upphandlas, uppgår till över 282 miljoner ton. En livsmedelsleverans från gemenskapen på 30 000 ton, som gick genom Världslivsmedelsprogrammet, anlände till Djiboutis hamn förra helgen. Ytterligare en leverans på över 16 000 ton genom Euro-Aid anländer på söndag.
Denna kommer att åtföljas av ytterligare leveranser genom Djibouti och Berbera med hänsyn till hamnens begränsade kapacitet. De totala leveranserna från alla biståndsgivare som förväntas lastas av från och med dagens datum till och med juli, uppgår till 504 000 ton. Denna kvantitet bör vara tillräcklig för att tillgodose de omedelbara behoven. De totala biståndsåtagandena uppgår, som sagt, till över 800 000 ton. Detta är alltså vad vi gör. Vi kommer efter bästa förmåga att fortsätta bevaka denna kris till den är över, och vårt folk från ECHO på platsen kommer att arbeta outtröttligt med att ge hjälp där den behövs.
Vi står inför ett större problem som utgörs av bristen på lämpliga hamnanläggningar för livsmedelsleveranser, inte minst beroende på att man inte kan använda de eritreanska hamnarna i Assab och Massawa, vilket innebär att endast Djibouti och, i mindre omfattning, Berbera kan användas. Man bedömer att det kommer att bli trängsel i Djiboutis hamn i och med att det levereras 600 000 ton under de kommande tre månaderna. Vi söker febrilt efter alternativ, inklusive bättre användning av Berberas hamn genom snabba förbättringar av vägen från Berbera in i Etiopien. Vi överväger också att använda Sudans hamn. Vägarna håller på att repareras på den sudanesiska sidan och vägarna på den etiopiska sidan är enligt rapporter ganska bra.
Som min vän sade när han inledde denna debatt - visst finns det problem på grund av konfliktzonen och jag vill bara upprepa vad jag sade i början. Jag har varit tvungen att uttala mig i alltför många debatter som denna, då man tagit upp konsekvenserna av kriser som denna: Vid De stora sjöarna, i Etiopien, i Sudan och nu återigen i Etiopien. Jag upprepar: Vi är bättre på att leverera bistånd i dag än vi var för tio år sedan, men det är oerhört frustrerande att biståndet över huvud taget skall behövas. Det är oerhört frustrerande att, samtidigt som miljoner svälter, regeringar lägger mindre förmögenheter på krigsmateriel för att föra krig mot varandra, när det enda krig de borde föra är ett krig mot fattigdom och miljöförstöring, ett krig som vi ur ett moraliskt perspektiv måste hjälpa dem med. Slutsatsen är därför att samtidigt som vi bekämpar svälten, måste vi också fullt ut stödja de som kämpar för freden. Vi stöder helhjärtat initiativen från alla dessa, inklusive OAU och EU:s ordförandeskaps särskilda sändebud, ambassadör Serri, som arbetat för en fredlig lösning på regionala konflikter. De kommer att få vårt oreserverade stöd. Jag är rädd att jag måste tillägga att erfarenheten säger oss att vi behöver be en bön för dem också.

Corrie
Fru talman! Jag vill börja med att välkomna kommissionär Pattens uttalande, i vilket han redovisar de faktiska förhållandena rörande EU:s bistånd. Återigen får vi på TV se scenerna med svältande barn i Etiopien och vi minns hemskheterna vid den förra svältkatastrofen på Afrikas horn. Återigen kritiserar popstjärnor och kändisar EU:s institutioner och nationella regeringar för att de gör för litet och för sent. Det är häpnadsväckande hur snabbt vissa personer blir experter när en situation som denna uppstår och de ser en chans att få litet publicitet utan att känna till mer om bakgrunden till den övergripande situationen.
Kriget i Somalia har splittrat upp landet i mindre län, vilket gör det oerhört svårt för alla - institutioner eller icke-statliga organisationer - att leverera livsmedel till de svältande. Vem förhandlar man med i en sådan situation?
Etiopien utkämpar en gränsstrid med Eritrea, vilket innebär att arbetskraften till största delen finns på slagfältet och den välbehövliga maten i båda länder forslas bort för att ges till soldaterna i stället för de svältande barnen.
Vi måste naturligtvis göra allt som står i vår makt för att lindra svälten. När länder befinner sig i krig, måste emellertid allt vårt bistånd vara av humanitär art och kanaliseras genom icke-statliga organisationer för att se till biståndet går till de svältande och inte till soldaterna. Vi måste bevaka situationen i Eritrea och balansera det humanitära biståndet där, om detta krävs. Vi ser oerhört gärna att dessa två länder undertecknar ett fredsavtal som ett resultat av OAU:s fredssträvanden, så att vi kan ge ett fullständigt utvecklingsbistånd till båda länderna.
Jag besökte nyligen både Etiopien och Eritrea under en veckas tid. Jag besökte flyktingläger i båda länderna och såg vilka lidanden och vilken fattigdom människorna drabbats av. Det är inte sant om man säger att Etiopien inte skrikit efter livsmedelsbistånd under de senaste två åren, men krigssituationen har skymt blicken för många som tittat på. När jag var där vädjade de om hjälp. Jag såg barn som var allvarligt undernärda och i behov av vård, såväl som mat och en lämplig bostad. Jag såg familjer som bodde i grottor som dröp av fukt, och jag hörde febersjuka barn hosta. Det ser hemskt ut på TV; det är hundra gånger värre när man är där och kan se folkets utsatta situation med egna ögon.
Jag såg emellertid livsmedelsbistånd som levererades i Eritrea av tyska icke-statliga organisationer till ett läger med 16 000 personer, som var spritt över 7 kilometer i händelse av bombangrepp. Jag såg två starka män som lade säckar som vägde 50 kg på kvinnors ryggar och hur de stapplade iväg till sina plasttält flera kilometer bort. Jag såg barn på åtta år gå åtta kilometer enkel sträcka för att hämta vatten. Det var de som hade tur: Det var de som hade mat.
Vi verkar aldrig lära oss av historien. Det borde inte vara TV-kameror och popstjärnor som får oss att uppmärksamma svält och torka: Det borde finnas ett lämpligt övervakningssystem inom de känsliga områdena på den afrikanska kontinenten. Kanske detta kunde byggas in i kommissionär Pattens snabbinsatsenhet, som nämndes i går. Det måste vidtas åtgärder och de måste vidtas snabbt och på ett bestämt sätt.

Van den Berg
Fru talman! Jag ansluter mig gärna till det som Patten och Corrie har sagt. Vi tog alla del i kampen mot hungern för tio år sedan. Sedan dess har vi besökt många projekt varit med om många saker, till exempel mycket duktiga lokala jordbrukare som var i uppbyggandet både i Eritrea och i Etiopien. Jag tycker det är svårsmält att från etiopiskt håll höra: Europa gör för litet, ni måste skicka mat, medan man använder den logistiska kapaciteten, sina lastbilar, sina vägar och även sina pengar för ett regionalt krig. Det minsta båda parter kan göra är att helt frysa den militära verksamheten. Om man talar om att dela ut livsmedel snabbt och på rätt plats så handlar det även om de där lastbilarna och de lastbilarna var kraften hos både den rörelse som nu leder Etiopien och den rörelse som leder Eritrea. Båda har stor logistisk erfarenhet och kunskap och även ett stort kunnande. Om de verkligen skulle använda sin energi med det som nu finns tillgängligt, om de vill göra hamnarna tillgängliga, om de vill göra vägarna tillgängliga, så har de en stor kapacitet. De säger att allt ansvar ligger på vår sida. Ett jättestort ansvar vilar på Etiopiens och på Eritreas sida och det ansvaret får man inte försöka skjuta över på oss genom ett billigt spel med publiciteten. De har ansvaret tillsammans. Frysa den militära handeln, försöka komma fram till ett fredsavtal och sätta in den militära lastbilskapaciteten och mannakraften där det behövs.
Den andra punkten är livsmedel. Det är nu en enorm iver att snabbt, snabbt skicka iväg maten. Av erfarenhet vet vi att det kan gå väldigt fel genom det sätt som maten delas ut på, när det blir kvar i lagerlokalerna. Försök också att undersöka med all kapacitet - det kommer säkert att ske nu genom EU:s övervakare i Etiopien. Finns det lokalt något att köpa i området? Vi har med rätta ändrat vår politik när det gäller livsmedelsstöd, att inte skicka dit vårt överskott utan se efter om det inte finns något att köpa upp i området. Allt som finns att hämta där och som kan ordnas hjälper ekonomin och förebygger störningar i den lokala situationen. Det är ju egentligen det som förutom krigen förorsakar det strukturella eländet. Jag hoppas att kapaciteten med early warning som flera experter sysslat med också byggs in i vår förmåga att få tidigare signaler. Det är inte lätt. Alla vet det men det skulle vara en enorm hjälp för att bli av med bilden av ett inadekvat handlande. Det slutliga ansvaret vilar i första hand på Etiopien och Eritrea. Jag stöder verkligen alla åtgärder som kommissionen vidtar på den punkten.

Van den Bos
Herr talman! Varför upprepar sig den katastrofala afrikanska historien alltid på nytt, undrar kommissionär Patten med rätta. Återigen hotas miljoner människor av hungersnöd. Det beror inte endast på den extrema torkan. Skulden vilar främst på de ovanligt oansvariga ledare som tycker att kampen om ett stycke torr mark är viktigare än att den egna befolkningen förgår. Det är väl ändå förskräckligt skriande att regeringarna i det väldigt fattiga Etiopien och Eritrea köpt moderna vapen i stor skala i stället för att bygga upp tillräckliga livsmedelsreserver. Framför allt den förblindade regeringen i Etiopien bidrar i sin halsstarrighet till de egna landsmännens lidande. Hur skall man annars förklara att Etiopien avböjde erbjudandet att använda hamnarna i Massawa och Assab? Följden är att hjälpen inte kan nå fram till en stor del av den egna befolkningen. Afrikanska enhetsorganisationen och Europeiska unionen måste sätta regeringarna i Etiopien och Eritrea under största tänkbara tryck för att bilägga sin tvist i Algiers och biståndsarbetarna måste omedelbart få säkert tillträde till befolkningen.
En etiopisk minister har sagt att den internationella gemenskapen inte reagerar förrän skeletten visas i TV. Han förteg dock att det inte bara är bristen på regn, utan framför allt bristen på anständigt styre, som är orsaken till de makabra bilderna.
Jag är glad att kommissionär Patten svarat på kritiken att den europeiska hjälpen inte räcker till. Ändå vill jag fråga honom vad han lärt sig av hur det nu gått för Europa. Det är svårt att inte misströsta av eländet i Afrikas horn. Vi behöver dock inte förlora hoppet. Naturen kan endast fullfölja sitt förödande arbete om människorna brister. Krig och vanstyre är ju ändå människors verk. Den katastrofala afrikanska historien behöver inte upprepa sig om människoliv blir viktigare än skamlösa ledares fejder.

Bautista Ojeda
Herr talman, herr kommissionär! Det är fruktansvärt och ett svek mot människans heder att vi med jämna mellanrum nås av de kvalfulla ropen från Afrika där man på 2000-talet ber oss ledamöter i parlamentet om mat och vatten.
Hur kan vi låta detta fortgå? Beror det på att vi saknar samvete? För var dag bidrar Europeiska unionen med mindre medel, mindre bistånd i allmänhet till de fattiga länderna i Afrika. Hur kan vi då förvånas över denna situation! Hur kommer det sig att vi har stora lager av överblivna livsmedel som vi ser oss tvungna att förstöra när de fördärvas i onödan, eller när de inte uppfyller de konsumtionskrav som vi ställer? Det finns skäl som rättfärdigar detta, men inget som rättfärdigar att en människa dör av svält.
Det är inte sant att vi är solidariska. Nej. Vi rycker bara ut för att släcka elden i form av punktinsatser, utan en tydlig och bestämd politik i förebyggande syfte - när vi mer än väl vet att svälten i Afrika och i tredje världen brukar uppstå med jämna mellanrum.
Jag hoppas att dessa tusentals ton av bistånd i form av livsmedel som har beviljats inte får massmedia att tystna, utan att rapporterna fortsätter om de uppskakande händelserna i Afrika.
Det jag påpekar är inget nytt. Det har redan påpekats miljontals gånger och kommer att påpekas i framtiden, men i dag är det jag som talar ur hjärtat och jag upplever Afrikas smärta som om den vore min egen.
När är det dags för en Marshallplan för Afrika? Jag föreslår att man i det syftet omgående tillsätter en oberoende och väl ansedd kommitté av internationella experter som utvärderar situationen tillsammans med de internationella organen och lägger fram en rad förslag och brådskande initiativ om livsmedels- och hälsobistånd, genom att vidta omedelbara åtgärder och planera inför framtiden och förse de icke-statliga organisationerna med hela vårt mänskliga artilleri.

Miranda
Herr talman! Situationen på Afrikas horn, och särskilt i Etiopien, når en oöverträffad dramatik och kräver att det internationella samfundet ger ett stöd på sådan nivå att det kan hejda denna ojämförliga katastrof. Något har redan gjorts, och jag är medveten om det livsmedelsstöd som Europeiska unionen bidrar med, vilket kommissionär Christopher Patten nyss redogjorde för. Men vi får inte slå oss till ro med det. Det är också nödvändigt att övervinna alla svårigheter i området för att så fort som möjligt få fram livsmedel och medicin som de svältande och döende befolkningarna och barnen behöver. Därför är det nödvändigt att kraftfullt trycka på regeringarna i regionens länder, med tanke på den politisk-militära situationen där, för att de skall tillåta och garantera en snabb transport och tillträde för de internationella organisationerna, till de områden där denna befolkning bor och garantera att hjälpsändningarna kommer fram till de som skall ha dem. Det är viktigt att de internationella organisationerna, främst Världshälsoorganisationen, Unicef, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, samordnar sitt agerande för att med den snabbhet och effektivitet som situation kräver få fram livsmedelshjälp och mediciner, som jag har sagt, men att de också vidtar åtgärder för att få i gång den primärsektor som är avgörande för landets typ av ekonomi, för att till exempel ge en hållbar och medellångsiktig lösning, vilket kan ske genom teknikleveranser och specialister som genomför projekt på detta område.
Situationens allvar och behovet att bistå med en exceptionell och prioriterad solidaritet till befolkningen gör att jag slutligen vill be kommissionen, och särskilt kommissionärerna Christopher Patten och Poul Nielson, att informera oss regelbundet och i detalj om situationens utveckling, och framför allt om de åtgärder de tänker vidta eller som de redan genomför, för att förbättra situationen.

Van Hecke
Herr talman! Den etiopiska regeringen beskyllde förra veckan den internationella gemenskapen för att inte agera tillräckligt alert för att föda dess hungriga befolkning. Givarna, bland annat Europeiska unionen, skulle inte ha uppfyllt sina löften. Jag delar kommissionärens åsikt att beskyllningarna från Addis Abeba minst sagt är malplacerade. Malplacerade eftersom de kommer från en regering som sedan två år tillbaka är invecklat i ett meningslöst gränskrig med ett grannland, Eritrea. Hundratals miljoner dollar som verkligen behövs för sociala behov och en höjning av livsmedelsproduktionen har redan pumpats in i krigsmaskinen och samtidigt som den etiopiska utrikesministern gav den internationella gemenskapen sin örfil cirkulerade uppgifter om att hans regering köpt ett militärflygplan från Ryska republiken. Det är nu verkligen på tiden att den etiopiska regeringen tar sitt ansvar och gör allt för att få ett slut på kriget med Eritrea. Då kan den äntligen rikta sin uppmärksamhet på landets ekonomiska och sociala utveckling, varigenom sådan här hungersnöd kan undvikas i framtiden. Jag vill dock med lika stor tydlighet säga att biståndsindustrin måste sluta med att ensidigt lägga skulden på den internationella gemenskapen och på det sättet skapa ett alibi för den lokala regimen. Nödhjälp är absolut nödvändig och måste utökas men utvecklingshjälpen till de båda krigförande regeringarna måste kopplas samman med ett accepterande och genomförande av OAU:s fredsavtal. Som tecken på goodwill kan den etiopiska regeringschefen börja med att anta erbjudandet om en humanitär korridor från sin eritreanska kollega, eller skall en enda mans stolthet och ego återigen få gå före miljoner landsmäns intressen.

Carlotti
Herr talman! Svält och Etiopien, dessa två ord är redan smärtsamt förbundna i våra minnen. I detta hörn av Afrika, som blivit platsen för alla farsoter, väntar 16 miljoner offer för svältkatastrofen, varav 8 i Etiopien, på hjälp. I Ogaden, den mest drabbade regionen i sydöstra Etiopien, har det inte regnat på över tre år, till den grad att begreppen torrperiod och regnperiod inte längre har någon betydelse.
Vi måste naturligtvis reagera, och göra det snabbt, och vi vet tyvärr alltför väl att priset för vårt förhalande och våra förseningar betalas i människoliv. Jag tackar för övrigt rådet och kommissionen för vad de redan gjort och för de preciseringar de gav oss nyss. Naturligtvis måste de 800 000 ton i katastrofhjälp som utlovats av det internationella samfundet sändas iväg snarast. Men länderna i detta område måste också göra allt för att underlätta transporten: öppna dörrar, vägar och infrastruktur.
I en region som slits sönder av en eftertruppskonflikt lämnar emellertid denna katastrof en särskilt bitter smak, eftersom varje pris som betalas för att köpa ett gevär, en kula, bidrar till att förvärra en ekonomisk, social och livsmedelsmässig situation som redan är bekymmersam. Vi måste kräva av Eritrea och Etiopien att de fryser den militära verksamheten så att dessa länders alla medel, all logistisk och mänsklig kapacitet ställs till förfogande för deras folk. Ljudet av vapen har alltför länge överröstat skriken från dem som hungrar.
Vi måste därför vädja till de etiopiska och eritreanska ledarnas förnuft så att konflikten upphör, så att ett snabbt avtal om de tekniska arrangemangen kan uppnås, inom ramen för OAU:s fredsplan. För närvarande är det naturligtvis vädjan från den lidande befolkningen som vi måste lyssna till.

Khanbhai
Herr talman! Vi såg döden och eländet i Etiopien på TV för fyra år sedan. Kameramännen lämnade landet, men det gjorde inte döden och eländet. Svälten och döden finns även i dag. Etiopiens befolkning ber för att få regn. Sorgligt nog ser de bara ett regn av kulor. Folk behöver vatten, mat och medicin. Sorgligt nog ser de bara sitt land och sina hem sprängas i småbitar av de stridsvagnar och flygplan som våra regeringar tillhandahåller politikerna i Etiopien och Eritrea.
Dessa politiker är makthungriga: De är politiker som diskuterar landgränser samtidigt som deras folk dör. Dessa politiker hissar sina nationsflaggor på sina parlament och presidentpalats, men sorgligt nog är det bara dödens flagga som folk ser. Svält, sjukdomar och död förblir dessa länders kännetecken. Makthungern skall inte få möjlighet att åsidosätta livshungern.
Kommissionsledamot Patten har redovisat en rad åtgärder som EU vidtagit för att hjälpa till. Denna hjälp har mottagits med tacksamhet, men låt oss sätta den i rätt perspektiv. 16 miljoner svälter i dag; 15 000 ton har levererats. Jag accepterar de logistiska svårigheterna, men detta är lika med mindre än ett kilo per person. Man har inte angett någon tidsgräns, så med andra ord skall detta kilo vara för evigt. Dessa åtgärder lindrar bara tillfälligt. De lindrar bara symtomen, men botar inte sjukdomen.
EU måste inta en ledarroll när det gäller att komma till rätta med detta allvarliga problem och det enda sättet man kan göra detta på, är först och främst genom att se till att inga vapen levereras till de stridande parterna och se till att vi använder vårt inflytande hos de som levererar dem, och för det andra lära dessa människor hur man odlar grödor och hur man skördar, lagrar, packar och bearbetar dessa, så att de kan bli oberoende, få självförtroende och inte vara tiggare hela livet.

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! Jag anser att dagens debatt här har varit mycket viktig som ett sätt att demonstrera den betydelse och uppmärksamhet som detta parlament ger humanitära frågor, och speciellt den som vi i dag har haft uppe. Jag tycker att det av kommissionär Christopher Pattens inlägg framgick, inte bara den opartiska inställningen i det arbete som genomförs, utan också det absoluta medvetandet om att denna situation är oacceptabel och att Europeiska kommissionen är beslutsamma och vidtar konkreta åtgärder i förhållande till denna situationen och för en framtida omsorg.
För rådets del skulle jag vilja säga att det är av högsta intresse att situationer av detta slag alltid följs upp i tätt samarbete med kommissionen. Vi tycker att det är viktigt att det inom Europeiska unionen skapas ett opartiskt medvetande om att frågor av humanitär karaktär måste behandlas med allt större engagemang, och att Europeiska unionen och dess medlemsstater måste kunna garantera de betydelsefulla internationella organisationerna, att dessa frågor kommer att prioriteras. Vi genomförde, för bara några dagar sedan, toppmötet mellan Europeiska unionen och de afrikanska länderna. Det var ett toppmöte vars långa agenda gav upphov till det vi hoppas blir den första i en rad beståndsdelar i en dialog mellan Europa och de afrikanska länderna, just för att försöka få en helhetssyn, en syn som kan samordnas med alla de frågor som i dag berör den afrikanska kontinenten och som vi inte står likgiltiga inför, och vi måste ha detta klart för oss: de är angelägna för Europa av en mängd orsaker, även sådana som handlar om vår egen säkerhet och stabiliteten på den europeiska kontinenten.
Vi anser att dialogen med de afrikanska myndigheterna är viktig, liksom dialogen med de underregionala myndigheterna. Det är mycket viktigt att kunna garantera en konsekvent verksamhet när det gäller konfliktförebyggande åtgärder och skapandet av mekanismer för att snabbt kunna ingripa i dessa situationer, och utan denna kollektiva och organiserade dialog är det ingen idé att hysa några förhoppningar. Det är inte genom ad-hoc-åtgärder, eller genom punktingripanden som vi kommer att kunna lösa problemen. Om vi inte lyckas organisera det internationella samfundet, och organisera det både när det gäller globala som regionala organisationer, kommer vi inte att kunna hantera de kriser som systematiskt drabbar just de mest sårbara länderna. Jag tycker att Europeiska unionen i denna fråga har ett specifikt ansvar, och nästan en kulturell tradition när det gäller att möta denna typ av problem. Vi har också ett medvetande och ett ansvar som dagens debatt här i parlamentet tydligt har visat.

Talmannen
Tack så mycket, herr minister!
Jag kan meddela att jag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen har mottagit fem resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Stabiliserings- och associeringsprocessen för länderna i södra Östeuropa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0069/2000) av Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande om stabiliserings- och associeringsprocessen för länderna i södra Östeuropa (KOM(1999) 235 -C5-0124/1999/2126(COS)).

Lagendijk
. (NL) Herr talman! Under den tid som jag fått till mitt förfogande vill jag framför allt ta upp den finansieringskonferens om stabilitetspakten som just hållits, eftersom det i mina ögon är mer meningsfullt att ägna uppmärksamheten åt den konferensen än åt texten i mitt betänkande som naturligtvis skrevs före konferensen.
Jag vill rent allmänt säga följande om konferensen. Jag tror man kan säga att den var en stor framgång, inte bara på grund av pengarna utan även på grund av att tyngdpunkten under konferensen verkligen - och det är en av de centrala punkterna i betänkandet och hela meningen med stabilitetspakten - låg på projekt som sammanbinder regionens områden med varandra. Det regionala samarbetet är en av de avgörande punkterna i stabilitetspakten. Det gjorde gott att se att det engagemanget verkligen var närvarande vid alla arbetsborden under konferensen. Det var också en framgång, det säger jag inte bara för att smickra kommissionären, eftersom det klart framgick att Europeiska unionen, Europeiska kommissionen äntligen tog tag i tömmarna sedan de enligt min åsikt allt för länge befunnit sig i bakgrunden. Det var mina allmänna kommentarer angående finansieringskonferensen.
Med anledning av den konferensen vill jag ta upp fem centrala punkter i mitt betänkande. För det första, finansieringen. Var och en väntade med spänning på vilket belopp kommissionären skulle komma fram med. Slutligen lade han fram 530 miljoner. Det var verkligen en snygg kreativ bokföring, måste jag säga! Av de 530 miljonerna var nämligen 50 procent gamla pengar från före år 2000, från programmen Obnova och Phare och 30 procent kom från samma program för år 2000. När allt kommer omkring så fanns det egentligen inte särskilt mycket nya pengar i det beloppet. Det är ingen kritik mot kommissionen, det är ett konstaterande, ett konstaterande som naturligtvis känns värre när vi vet att ytterligare 5,5 miljarder hänger i luften. Det är ett belopp som en gång nämndes av Europeiska investeringsbanken, som senare övertogs av kommissionsordförande Prodi och som det, i alla fall för mig, fortfarande är fullständigt oklart hur det skall kunna hostas fram under det kommande året. Frågan till kommissionären är därför också hur det ligger till med det första året, år 2001. Hur går det med förberedandet av budgeten för stabilitetspakten? Vilken är hans reaktion på de allt högre ljudande rösterna från rådet och från medlemsstaterna om att de 5,5 miljarderna för västra Balkan från föranslutningsstödet till Bulgarien och Rumänien, är alldeles för mycket och för högt siktat och att ett mycket lägre belopp skulle vara mycket mer realistiskt, när det till exempel gäller absorptionskapaciteten? Jag är för att på förhand hålla på de 5,5 miljarderna. Jag är bara mycket nyfiken på hur kommissionen tänker samla ihop dessa medel.
Det fanns också ett krav på att projekten, planeringen på konferensen skulle spridas över alla arbetsbord: demokrati, återuppbyggnad och säkerhet, i vetskapen att en bro ju är mycket dyrare än ett utbildningscentrum eller ett minröjningsprogram. Jag måste tyvärr konstatera att om man gör en översikt över alla siffrorna efter konferensen så har tyngdpunkten flyttats rejält i riktning mot återuppbyggnaden. Av 4,2 miljarder är 80 procent återuppbyggnad, 17 procent demokrati och endast 3 procent säkerhet. Min uppmaning till kommissionen skulle vara, och samma förhållande gäller också ungefär för det som utlovats från Europa, att ta 3 till 4 procent på riktigt allvar och utvidga det. Jag påminner bara om ett tragiskt besked i tidningen i morse om att tre barn omkom i går i närheten av Sarajevo när de trampade på en mina. Ett minröjningsprogram hör till säkerheten, är väldigt viktigt och får inte glömmas bort.
För det tredje, uppmaningen i betänkandet, med stöd av rådet (allmänna frågor), att handelsbegränsningarna för dessa länder asymmetriskt och i nödfall ensidigt måste upphävas, med tanken i bakhuvudet att handel på sikt är lika viktigt som bidrag. Hur ligger det till med det? Vad tänker kommissionen göra för att på kort sikt upphäva de ensidiga handelsbegränsningarna?
För det fjärde, de icke-statliga organisationerna. Jag måste tyvärr konstatera att det ägnats mycket litet uppmärksamhet, både i förberedelserna och i genomförandet, åt de icke-statliga organisationernas roll, särskilt de lokala organisationerna. Desto mer när man ser hur mycket man känner till om stabilitetspakten i området. Jag är övertygad om att de lokala icke-statliga organisationerna behövs för att öka programmens kvalitet men även för att öka kunskapen om stabilitetspakten, vad vi nu egentligen exakt tänker göra, i området.
Till sist, uppgiftsfördelningen. Vem kommer att se till att alla dessa planer genomförs på ett snabbt och effektivt sätt i praktiken? Jag skulle vilja ge kommissionären ett råd. Förra veckan beskylldes han för att vilja såga av stolsbenen under kommissionsordförande Prodi. Om ni nu absolut vill såga av stolsben så skulle jag vilja föreslå att ni tar Solanas stolsben. I mina ögon har han, mycket felaktigt, fått en ledande roll i Balkan. Det verkar mycket mer logiskt att Europeiska kommissionen, kommissionär Patten, får den ledande rollen för att snabbt och effektivt genomföra den här stabilitetspakten.

Seixas da Costa
. (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden, Joost Lagendijk till det utmärkta och betydelsefulla betänkande som han har lagt fram, och jag anser dessutom att den debatt som det har väckt inte hade kunnat komma vid ett lägligare tillfälle. Som ni vet upprepade det extra toppmötet i Lissabon den strategiska prioriteringen för Europeiska unionen angående freds- och stabilitetsfrågor för sydöstra Europa, och detta är en fråga som finns med på Europeiska unionens aktuella agenda och ständigt på den politiska dagordningen för våra arbeten.
Europeiska unionen är den organism som har bidragit med allra mest stöd till denna region. Mellan 1991 och 1999 uppgick det totala stödet från Europeiska unionen till sydöstra Europa, där Europeiska gemenskapens och medlemsstaternas stöd är inräknat, till mer än 19,3 miljarder euro. Europeiska unionen är alltså den främsta handelspartnern för alla länder i regionen till vilka den har gett värdefulla handelsbidrag och, som ni känner till är tusentals militärer, poliser och civila från Europeiska unionen aktiva i regionen, speciellt i Kosovo.
Som jag sade, herr talman, läser vi med största intresse föredragandens slutsatser om stabiliserings- och associeringsprocessen för Sydöstra Europa. Utvärderingen av soliditeten och de möjliga underskotten i stabiliserings- och associeringsprocessen främjar helt klart saker som vi kan reflektera över och jag skall försöka kommentera några av dessa saker i betänkandet. Som jag har sagt, bekräftade Europeiska rådet i Lissabon att vårt internationella mål fortfarande är en så stor integration som möjligt av regionens länder i det politiska och ekonomiska systemet i Europa. Stabiliserings- och associeringsavtalen utgör en grundsten i denna politik. Så som föredraganden mycket riktigt påpekade kommer inte dessa nya avtal att träda i kraft omedelbart, eftersom vi först måste förbereda, förhandla och avsluta vart och ett av dem. Därför slöt sig föredraganden till att det skulle vara nödvändigt att skapa en typ av stabiliserings- och utvecklingsprogram för regionen på medellång sikt.
Jag är inte helt övertygad om att denna slutsats är den bästa vägen för att ta itu med problemet. Den allmänna stabiliseringsprocessen i området kan inte, på något sätt, reduceras till bara avtalen. Det är klart att vi kan säga att dessa utgör den synligaste och mest påtagliga punkten i denna process, men den innehåller också andra viktiga instrument som till exempel de handelsmässiga preferensavtalen, direktstöden från Europeiska unionen, och den politiska dialogen. Majoriteten av länderna har redan preferensavtal inom handeln, och det bekräftades under det extra toppmötet i Lissabon att stabilitets- och associeringsavtalen bör föregås av en större asymmetrisk handelsavreglering, vilket alltså skulle gynna just dessa länder i den bilaterala handeln med unionens länder.
Idén bakom associerings- och stabiliseringsprocesserna är tillräckligt flexibel och omfattande för att kunna garantera ett beständigt projekt i denna fråga. När det gäller avtalen bör inte det faktum att det har tagit en viss tid att utarbeta dem, utgöra ett hinder för stabiliseringsprocessen. Det är inte Europeiska unionens erfarenhet i tidigare liknande regionala processer. Därför hoppas vi, som vid andra allmänna avtal, kunna få ett mellanavtal som omfattar perioden från undertecknande till ratificering av avtalen, med tanke på att det oftast går nästan två år mellan perioderna. Det är också värt att komma ihåg att vi redan har avtalsrelationer genom handels- och samarbetsavtal med Albanien och med före detta jugoslaviska republiken Makedonien. De nya avtalen, som blir mer omfattande, men också mer krävande för våra partner, eftersom de innehåller politiska villkor som givetvis är en del av unionens modell i dessa frågor, kommer i just dessa två fall att ersätta de nuvarande avtalen, centreras mycket mer på det regionala samarbetet än de befintliga avtalen och innehålla bestämmelser om samarbete i rättsliga och inrikes frågor, ett område som är av högsta vikt för det framtida Europa.
Förhandlingar har redan inletts med före detta jugoslaviska republiken Makedonien om ett stabiliserings- och associeringsavtal. Den albanska regeringen tillkännagav nyligen sin reaktion inför studien av möjligheten att inleda förhandlingar, vilken genomfördes av Europeiska kommissionen, och rådet kommer inom mycket kort att behandla denna rapport. Till följd av de inrikespolitiska förändringarna, håller Europeiska kommissionen också på att göra en studie om Kroatiens möjligheter, vilken rådet hoppas kunna behandla strax innan eller efter sommaren.
Till Bosnien och Hercegovina har, med hänsyn till de lokala myndigheternas begäran, en vägrutt skickats, en road-map, vars utförande kommer att leda till ett utarbetande av en studie om möjligheterna till förhandlingar om ett avtal av samma slag. Dessa arbeten går framåt i en god takt, och utgår naturligtvis ifrån att vi, i detta specifika fall, måste vara försiktiga och inte skapa överdrivna förväntningar, med tanke på att de lokala förutsättningarna inte heller gör oss överdrivet optimistiska.
Herr talman! Tillåt mig att kort ta upp den nya förordningen. Som vi har kommit överens om med Europaparlamentet när det gäller behovet att skapa en enhetlig rättslig grund för regionen, väntar rådet på ett förslag från Europeiska kommissionen om en rådets förordning som skall ersätta stödet till regionen genom programmen Phare och Obnova, och de rekommendationer som skall formuleras kommer att bli ett värdefullt bidrag till de debatter rådet kommer att inleda på detta område. Jag har lagt särskilt märke till att betänkandet betonar att återuppbyggnaden av regionen inte skall ses som enbart en fysisk och ekonomisk återuppbyggnad, utan också bör inriktas på den sociala infrastrukturen, det civila samhället och de offentliga institutionerna, de främsta målen för vår reella uppbyggnadsstrategi i området. Det handlar i praktiken inte enbart om en materiell dimension, det handlar om en allmän stabilisering.
Föredraganden nämner också kort stabilitetspakten som vi har samarbetat om med dessa fem länder, liksom med de länder som är knutna till utvidgningsprocessen. Den nyligen genomförda regionalkonferensen om finansiering, som organiserades av Europeiska kommissionen och Världsbanken, i tätt samarbete med den särskilda företrädaren för stabilitetspakten, gav en viktig impuls till paktens mål om att få i gång reformprocesserna och stimulera det regionala samarbetet, samt visade att stabilitetspaktens mekanism redan befinner sig i en mognadsfas och både kan och bör göra framsteg. Vi tror att de ömsesidiga ansträngningarna är nyckeln till framgång för pakten, och jag tror att denna punkt var ganska klar i den diskussion vi hade nyligen i den av Europeiska kommissionen och Världsbanken anordnade konferensen. Strävan från regionens länder att genomföra reformer inom den institutionella politiken, liksom att skapa en miljö som gör ekonomiska framsteg möjliga, är grundläggande element i denna pakt. I gengäld stöder det internationella samfundet reformåtagandena, och givarna och de ekonomiska institutionerna har lovat att mobilisera en summa på totalt 2,4 miljarder euro. Av detta belopp har Europeiska unionen - kommissionen och vissa medlemsstater - lovat att bidra med 1,08 miljarder euro för egen del. Det internationella samfundet har främst finansierat ett paket för snabbstart på 1,8 miljarder euro, vilket presenterades på konferensen och har gett de nödvändiga ekonomiska medlen till att kunna öka förberedelserna och genomförandet av kortsiktiga projekt och initiativ i paketet.
Men konferensen var, som jag har sagt, bara en punkt, ett första steg i en lång process. Europeiska unionen är inställd på att spela en ledande roll och att garantera en konsekvent inriktning på hela denna uppföljningsprocess. Unionen är också inriktad på att på nära håll följa och stödja de regionala reformprocesserna, så att de motsvarar de ansträngningar som faktiskt genomförs av varje land så att de kan premieras just genom framsteg i arbetet med de nya instrumenten, så att en ekonomisk och social utveckling, samt framsteg i linje med den europeiska modellen, blir möjliga. Med undantag av Belgrad, herr talman, ärade ledamöter, har alla regeringar i regionen insett att de måste slå in på en reformväg. Jag skulle emellertid vilja göra klart att rådet anser att våra ansträngningar blir ofullständiga om vi inte kan få med Serbien. Ett demokratiskt och samarbetsvilligt Serbien, i fred med sina grannländer, kommer att upptas väl i den europeiska familjen, och vi måste vara medvetna om att stabiliteten i hela regionen aldrig kan bli fullständig så länge ett av länderna i regionen är en destabiliserande faktor. Jag skulle önska att detta budskap om Serbien nådde fram till de civila samhällena och att stödet vi ger Montenegro samt de stabiliseringsansträngningar som sker i detta land bekräftades av respektive regering.
Vi noterar också, avslutningsvis, att ledamoten eftersträvar att Europeiska byrån för återuppbyggnad inte skall inskränkas till Kosovo. Redan under sammanträdet den 20 mars uppmanade rådet kommissionen att utarbeta ett förslag och lägga fram det till rådet för att inkludera Montenegro i mandatet. Parallellt med detta fortsätter diskussionerna om en möjlig utvidgning av verksamheten i Europeiska investeringsbanken.
Jag vill till sist nämna att rådet har bjudit in generalsekreteraren och den höge representanten, under rådets ordförandeskaps auktoritet och tillsammans med kommissionen, för att garantera en sammanhängande politik för västra Balkan. Vid senaste rådsmötet (allmänna frågor) gjordes en första genomgång av dessa tankar som kommer ur den presentation som gjordes av kommissionär Christopher Patten och av Javier Solana. Vi är övertygade om att denna fråga under de närmaste mötena med rådet (allmänna frågor) kommer att följas med största uppmärksamhet och leda till effektiva steg för genomförande.

Pack
Herr talman! Först vill jag hjärtligt tacka kollegan Lagendijk för hans betänkande. Jag stöder honom fullt ut, och jag tycker det är fantastiskt när en kristdemokrat fullt ut kan ge sitt stöd till ett grönt betänkande, för det betyder att vi gemensamt är på rätt väg och gemensamt har gjort samma erfarenheter.
Denna debatt äger i dag rum vid en gynnsam tidpunkt, vilket redan sagts. Konferensen för bidragsgivarna hade, åtminstone på papperet, goda resultat. De pengar som äntligen kan ge pakten ett ansikte skall nu strömma in i projektet. Hittills har det varit ett fata morgana, det har inte funnits något påtagligt resultat. Äntligen skall nu arbetet påbörjas och det kostsamma pratet ta slut. Det är egentligen synd att samordnarens lärotid skulle ta så mycket tid i anspråk.
De projekt i regionen som definierats av Europeiska unionen och Europeiska investeringsbanken har experterna på regionen länge känt till. Vi hade kunnat börja med detta redan i höstas, vilket vi också borde ha gjort. Ministerrådets avgöranden vill jag emellertid också angripa, och jag säger att det inte är ett tecken på stor effektivitetssträvan när man inrättar en återuppbyggnadsbyrå i Thessaloniki, tillsätter en samordnare i Bryssel och sedan inte låter dem samarbeta med varandra. Utan återuppbyggnad ingen stabilitet och omvänt.
Nu måste vi snabbt återerövra förlorad terräng. Med 1,8 miljarder euro för de kommande tolv månaderna kan ett och annat sättas i rörelse; då kommer människorna i regionen äntligen att kunna se att det finns allvar bakom våra stora ord om att skänka stabilitet åt regionen. Någon sådan kan ej komma till stånd utan återuppbyggnad eller fungerande institutioner. I båda fallen krävs snabbt handlande. Här är euron på sin plats, om den verkligen flyter in i projekten och inte fastnar i dimman av alltför många fixare och organisationer eller rentav försvinner i korruption. Här måste vi vara vaksamma. Krigen i regionen kostade i alla hänseenden mer än vad alla nödvändiga åtgärder kommer att göra.
Idén med stabilitetspakten är god, framför allt eftersom den inriktar sig på gränsöverskridande åtgärder och därmed på ett förebyggande av konflikter. Vissa politiker och regeringar på platsen har insett detta och har redan skapat utrymme för gränsöverskridande, regelbundet arbete. Europeiska unionen kan med ett konsekvent handhavande av detta instrument lägga grunden till en framgångsrik, exempelgivande politik. Samtliga som berörs av stabilitetspakten behöver dock gott tålamod. Att lägga grunden till och stärka stabiliteten kräver tid och kontinuitet. Mottagarländerna är särskilt belastade med att reformera sin förvaltning och sina institutioner på ett sådant sätt att utländska investeringar blir möjliga och länderna alltmer kan bli oberoende av utländsk hjälp.
Men stabiliteten i regionen är på vissa områden också i hög grad avhängig av att kriminella maktsystem kan avskaffas och rättsstatliga strukturer byggas upp, som t.ex. i Bosnien. Val är inget universalmedel. Demokrati kan man inte rösta fram. Ta valen förra söndagen i Republika Srpska i Bosnien. Karadzics och Kraijniks-partiet blev de största. Just återvändandet av flyktingar skulle kunna bidra till normalitet och demokrati, och därför bör detta understödjas inom ramen för stabilitetspakten; t.ex. gäller detta ett snart understödjande av flyktingkarusellen Bosnien och Kroatien. Men detta kostar pengar. Minröjning, skapande av arbete, skolor och hälsovård måste gå hand i hand med återföring av flyktingar. Tyvärr har även de höga representanterna i Bosnien förlorat åtskilligt med tid. Alltför lång tid har de tolererat eller rentav främjat parallella strukturer. Vi har ännu inte kommit på långt när så långt som vi skulle ha kunnat med övervinnandet av den etniska delningen, som skapades av kriget och tyvärr delvis fortsattes av Dayton.
Uppbyggnaden och funktionen av en rättsreform i t.ex. Bosnien fungerar inte. Domstolarnas domar verkställs överhuvudtaget inte. I stället för att under årtionden få ett protektorat måste det ges större insatser för blandstaten Bosnien-Hercegovina.
Ännu en gång något om idén med stabilitetspakten. På liknande sätt som när det gäller Europas enande kan det här inte vara fråga om att bara motivera stater för det gemensamma målet, utan också om att motivera olika samhälleliga grupper med deras intressen för det. För att stabilisera de sydöstra delarna av Europa måste man få till stånd ett allt intimare samarbete mellan de befintliga eller tilltänkta ekonomiska, kulturella och utbildningspolitiska institutionerna, och även med motsvarande europeiska institutioner.
Nu måste vi gripa tillfället i flykten och snabbt ta fram exempel som kan visa också för serberna i Jugoslavien att det är bättre att göra sig av med diktatorn Milosevic för att sedan tillsammans med grannländerna gå den europeiska vägen.

Souladakis
Herr talman! Med det betänkande om stabiliserings- och associeringsprocessen för länderna i Östeuropa som vi diskuterar i dag, strävar man efter, framgångsrikt tycker jag, att forma en stabil politisk ram för att bemöta tragedin på Balkan. Det är inte dagens uppgift att döma händelser och omständigheter som har varit. Låt oss i dag se det som att vi med detta betänkande gör ett ingrepp för framtiden och lägger grunden till en första framgångsrik konkret politik från Europeiska unionens sida, till den första, i mångt och mycket, framgångsrika åtgärden inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Men här måste vi uppmärksamma vissa frågor. Vilka är de? Det är allmänt känt att det på Balkan finns många intressegrupper, som många gånger inte har allmänna strategiska mål. Det måste under alla omständigheter upphöra, med icke-förhandlingsbara politiska svar, som skall ges i alla riktningar. Vilka är de?
För det första måste FN:s beslut om regionen respekteras till punkt och pricka.
För det andra är gränserna för länderna i regionen inte förhandlingsbara, även om det i krissituationer kan bli nödvändigt med flexibla former av administrativ självständighet och decentralisering. Jag betonar att om det finns några som tror att man kan nå en lösning antingen genom att skapa nya stater eller genom att dela upp stater, begår de ett tragiskt misstag. Vi skulle få en långvarig period av spänning, vars slut skulle vara ovisst. Ett domino utan principer. Utan att överdriva, skulle vi i inledningen av det 21:a århundradet få ett nytt trettioårigt krig, vars första tio år vi tyvärr redan, på ett eller annat sätt, har genomlevt.
För det tredje måste politiken gälla folken och bara dem. Det är vad som ligger i Europas intresse.
För det fjärde är frågan om ekonomisk och institutionell återuppbyggnad en brådskande prioritet. Genom utveckling, demokrati och välstånd kommer de positiva resultaten att dyka upp. För första gången finns ett sammansatt problem vid Europeiska unionens gränser som måste lösas. Europeiska unionens politiska trovärdighet och förmåga står på spel. Det är ett vad som måste vinnas. Jag hoppas att Lagendijks betänkande, som fick ett mycket starkt stöd i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, kommer att få samma gensvar även i parlamentet, och att vi på så sätt ger uttryck för vår vilja att få till stånd en positiv och stabil utveckling.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett betänkande som den liberala gruppen kan stödja fullständigt. Jag vill gärna ta upp en fråga som varken nämns i kommissionens meddelande eller i betänkandet och därmed riskera att man säger att jag befinner mig på en alltför låg nivå. Den fråga jag vill ta upp handlar om kvinnors deltagande i återuppbyggnadsprogrammet, och jag gör det eftersom kvinnor och barn alltid varit de största offren när det handlar om konflikter, inbördeskrig och krig i allmänhet. Övergrepp på kvinnor, våldtäkt, mord, tortyr är vardagsmat och har så varit under många år i länderna i Sydösteuropa. Jag tror att det är helt avgörande om man skall främja en kulturell förståelse, och om man skall göra ett ordentligt återuppbyggnadsprogram, att kvinnor deltar - och deltar mycket centralt - i processerna. Jag tar upp detta ämne, eftersom det lyckligtvis skett litet, men inte tillräckligt i realiteten. Det är nämligen så att det upprättats en gender task force under arbetsgrupp 1, men det har ju inte skett därför att det kommit en initiativ ovanifrån, utan därför att det kommit ett initiativ nedifrån, eftersom en rad kvinnor vänt sig till arbetsbordet - om jag får säga så - och frågat om det inte var rimligt att de på ett eller annat sätt fick en central placering i hela återuppbyggnadsarbetet. Det är vissa helt konkreta, jordnära saker som dessa kvinnor har föreslagit. Det är uppbyggnad av ett ordentligt program för kvinnor, det är att kvinnor deltar i de allmänna utvecklingsplanerna, och det rör sig naturligtvis också om att få kvinnor att ställa upp i valen, såväl lokalt, regionalt som nationellt. Men om detta skall lyckas är det alltså nödvändigt att dessa kvinnor får en del pengar till projekten, i annat fall går det inte, och det är för små summor i förhållande till de övriga pengarna som förhoppningsvis till sist utbetalas inom detta område. Jag skall därför be såväl rådets ordförande som kommissionsledamoten om att i sitt framtida arbete se till att kvinnorna får möjlighet att delta i uppbyggnadsprocesserna. Jag tror faktiskt inte att projektet lyckas om inte detta sker.

Korakas
Herr talman! Trots att betänkandet har sina goda sidor, ligger det i linje med stabilitetspaktens krav och påbud. På det hela taget godtas alltså att vargen kan vakta fåren. Stabilitetspakten i Östeuropa har en ingripande karaktär, och det med förevändningen att man vill försvara de mänskliga rättigheterna och demokratin. Jag skall inte ännu en gång ta upp hur Europeiska unionen bemöter de häpnadsväckande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Turkiet och på andra platser, de påfallande kränkningarna av dessa rättigheter i Europeiska unionen, med de två vikternas och de två måttens politik. Jag skall för tillfället bara påpeka att det verkliga syftet med denna pakt är att göra länderna i regionen politiskt och ekonomiskt beroende, att plundra dem på deras rikedomar och att exploatera deras arbetskraft.
Särskilt oroväckande, vilket också betonas i betänkandet, är att man i regionen kommer att testa - jag citerar - "EU:s kapacitet att utveckla en civil och militär krishantering som är effektiv och inriktad på att förebygga konflikter". Man förbereder följaktligen nya ingripanden, även militära, med avsikten att förvandla regionen till ett protektorat. En antydan om vad som komma skall är den tragiska situationen som har skapats med Natos och Europeiska unionens brottsliga ingripande i Kosovo, och i synnerhet i Jugoslavien.
Dessutom är inte respekt för gränserna en fråga om att komma med allmänna uttalanden och önskemål, som de som finns i betänkandet, utan om att i praktiken respektera ländernas territoriella herravälde och integritet, det vill säga precis tvärtemot vad Europeiska unionen och USA gör. Det är självklart att de som stöder denna stabilitetspakt vill kuva allt motstånd mot sina planer, i synnerhet som det visar vägen för kampen. De försöker, antingen med våld eller med ekonomisk utpressning, att skrämma folken och underordna dem den nya ordningen. Och frågan är vilken princip i den internationella rätten som ligger till grund för ett sådant agerande.
Då vi alltså är övertygade om att stabilitetspakten kommer att medföra nya lidanden för folken i regionen och stärka USA:s och Europeiska unionens herravälde, kommer vi att rösta emot betänkandet och utveckla vår kamp mot pakten, för fred, vänskap och folkens solidaritet.

Belder
Herr talman! Jag skulle gärna vilja fälla tre kommentarer angående kollega Lagendijks förträffliga och inspirerande betänkande.
För det första så betonas det regionala samarbetet på Balkan i stabilitetspakten för sydöstra Europa. Det är just detta samarbete som Europeiska unionen vill stimulera. Det regionala samarbetet har just nu avsevärda brister. Ömsesidig nationell prestige- och konkurrenslystnad skadar det grundläggande strävandet mot de gemensamma intressena och fördröjer på det sättet ett snabbt genomförande av den innovativa stabilitetspakten. Europeiska unionen måste kraftigt motsätta sig detta. I det avseendet är det lämpligt med ett osjälviskt och mer balanserat val av regionala biståndsprojekt.
För det andra tycker jag att punkt 26 i Lagendijkbetänkandet är en utmärkt idé. Stabilitetspakten är mycket riktigt även mycket betydelsefull över gränserna i området. Därför förtjänar Republiken Moldavien verkligen chansen att ta direkt del i den. Alternativet är ju att Moldavien annars riskerar att hamna i ett sorts politiskt ingenmansland. Dessutom har Moldavien starka kulturella och politiska band med grannlandet Rumänien och om det sistnämnda landet omfattas av stabilitetspakten så måste Moldavien också göra det.
För det tredje kan den här stabilitetspakten om den lyckas ha en gynnsam verkan österut, nämligen en utvidgning av pakten i riktning mot det nu så labila Kaukasus. Skriver inte Ryssland redan nu under stabilitetspakten för sydöstra Europa?!

Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera kollegan Lagendijk till hans utmärkta betänkande. Jag finner det bra och mycket fruktbart att det har uppstått en enighet som sträcker sig över flera partigrupper om hur man skulle kunna ta itu med problemen i sydöstra Europa - man skulle nog även kunna säga Balkan efter att en kroatisk företrädare intressant nog vid ett möte under ledning av Pack menade, ja hon ville rentav upprepa det, att Kroatien tillhör Balkan.
Vi måste betrakta Balkan eller sydöstra Europa - vad vi nu vill kalla det - som en helhet, eftersom de regionala sammanhangen är mycket starka. Likväl får det inte hindra att vi förhåller oss olika till olika länder, beroende på i vilken mån de är beredda att delta i den övergripande processen. För kort tid sedan diskuterade vi om Makedonien, närmare bestämt om ett stabiliserings- och associeringsavtal, och jag fick tillfälle att utarbeta en rapport och vill ånyo tacka för övrigas stöd.
Nu handlar det först och främst om Kroatien. Kroatien har genomgått en politisk vändning. Jag vill nu inte i efterhand bedöma det förflutna utan bara ge uttryck för mina förhoppningar på det som komma skall. Därför måste vi ge ett ordentligt stöd åt Kroatien på dess nya väg, som inte är en väg av uteslutning av oppositionen utan som är ett försök att inkludera oppositionen. Det finns en ny regering med andra inställningar till flyktingfrågan, till den ekonomiska utvecklingen och särskilt till Europa. Jag vill gärna särskilt be herr rådsordföranden om att han tillsammans med de övriga 14 länderna ser till att Europeiska investeringsbanken äntligen kan börja bevilja kredit också åt Kroatien. Det är groteskt att Kroatien fortfarande inte har några kreditmöjligheter från Europeiska investeringsbanken.
Men naturligtvis måste också övriga länder betraktas och understödjas på motsvarande sätt. Det står klart. Det förs inga diskussioner om detta, men för tillfället tror jag att Kroatien är det land som står i förgrunden. Lyckas vi bara etablera ett antal stödjepunkter i den regionala utvecklingen, som Makedonien, Kroatien och förhoppningsvis snart även Albanien, så kommer det att bli möjligt att skapa ett nätverk för stabilitet i sydöstra Europa.
Min sista punkt som jag här särskilt vill understryka: Konferensen för bidragsgivarna fick ett mycket gott resultat; jag tackar rådsordföranden och än mer kommissionären för att de bidragit till denna konferens framgång; konferensen inriktades framför allt på den materiella infrastrukturen, som behövs även i sydöstra Europa. Men det behövs dessutom en motsvarande andlig infrastruktur. Det behövs en ändrad inställning hos människorna i regionen. Därför vill jag särskilt be er att - trots de rykten vi har fått höra - främja allt som har att göra med inlärning, skola och den så kallade Graz-processen, dvs. med en ändrad inställning, en ändrad hållning hos människorna, och med solidaritet och tolerans.
De summor det handlar om är ju också relativt begränsade; ändå tycks det nödvändigt att ge människorna i området en vision om att de - förutom allt materiellt som broar, gator, järnvägen osv. också har en gemensam framtid om de bara kan erbjuda varandra förståelse och ömsesidig hjälp.

Alavanos
Herr talman! Jag skall ta upp tre saker. Den första är att Lagendijks betänkande innehåller intressanta idéer och positiva förslag, men jag är rädd för att det är ett teoretiskt betänkande, som inte kan genomföras på Balkan med den politik som Europeiska unionen bedriver. När grundläggande faktorer som respekt för gränserna på Balkan saknas, när vi spelar med Montenegro och med Kosovo som insats, när Kosovo identifieras med det motstånd som man skulle kunna ha mot Milosevics regim, tror jag att vi redan undergräver varje positiv ansträngning som vi borde göra. Europeiska unionen måste komma fram till den slutsatsen att den bör respektera gränserna på Balkan, och det är någonting helt annat än unionens ståndpunkt gentemot Milosevic.
Den andra saken som jag vill betona är att vi måste upphöra med att finansiera en del av projekten för återuppbyggnaden genom att minska jordbruksutgifterna. Jag tror att även givarkonferensen ger, eller verkar ge, den möjligheten.
Det tredje som jag vill ta upp här är att det finns områden i Grekland, ja, i Grekland, tyvärr, som till exempel länet Pierien, ett turistlän i centrala Makedonien, som ekonomiskt har drabbats enormt hårt av den minskade turistströmmen till området. Dessa saker bör vi ta upp även i Europeiska unionen.

Posselt
Herr talman! Jag tänker nu inte börja tvista med kollegan Swoboda om var Balkan börjar. En gång sades det att Balkan börjar vid Rennweg i Wien. Men oberoende av detta är det så att denna stabilitetspakt naturligtvis undergrävs av den stora olikheten mellan staterna. Det finns anslutningskandidater av första och av andra gruppen. Vi har länder som Kroatien och Makedonien, som är i färd med att köra om andra anslutningskandidater. Vi har stater som Bosnien-Hercegovina och Albanien, där staten knappt fungerar alls, och sedan har vi de båda avgörande utmaningarna Jugoslavien resp. Serbien där det är fråga om att med eftertryck genomdriva demokratin och utveckla en långsiktig strategi för europeiseringen av Serbien.
För det andra Kosovo, där vi aldrig kommer att nå någon framgång om inget politiskt valsystem etableras och en öppning inte sker mot vad som på lång sikt skall ske med området, som aldrig mer kommer att bli en serbisk provins. Men vi kan inte fortsätta att diskutera mer kring denna fråga, annars kommer vi så att säga bara att kretsa omkring på ytan. Stabilitetspakten lider emellertid inte bara av detta utan även av en avsaknad av trovärdighet, en avsaknad av trovärdighet för de internationella organisationerna och även för Europeiska unionen; genom ansvarsförvirring, slöseri och vanskötsel förmedlar Europeiska unionen så att säga begrepp som man skulle avfärda som typiskt balkanmässiga, om de inte förekom hos oss. I denna region förlorar vi mycket i kredit och i respekt, och denna respekt liksom trovärdigheten är i grund och botten en viktigare sak än de pengar man utlovar och som sedan aldrig kommer. Jag anser att vi verkligen måste skapa en tydligare hållning i denna fråga i Europeiska unionen, vilket främst bör ske genom att kommissionens stärks.
Herr kommissionär, jag har stort förtroende för ert arbete, men jag måste också säga att vi i parlamentet faktiskt är tvingade att se till att ni kan arbeta ännu intensivare än vad som hittills skett. Vi behöver här en samverkan mellan våra båda institutioner, om vi skall kunna stärka EU och dess trovärdighet.

Napoletano
Herr talman! Även jag tycker att detta är ett viktigt och riktigt betänkande. Men jag vill ändå i all hast understryka ett par punkter. Vi minns att länderna i södra Östeuropa är prioriterade områden. Men vi måste vara försiktiga så vi inte får för många prioriteringar som vi sedan inte kan följa upp, och vi måste vara försiktiga så inte den ena prioriteringen hamnar i konflikt med den andra, för då förlorar vi vår trovärdighet. I det sammanhanget tänker jag på Medelhavspolitiken och fredsprocessen i Mellanöstern, som också är prioriterade. Vi måste med andra ord vara konsekventa, vilket jag också kommer att påminna rådet om när vi skall diskutera bokslutsfrågorna.
För det andra måste vi komma ihåg att den regionala strategin är viktig och korrekt, och att det är viktigt att Europeiska unionen spelar en ledande roll i allt detta. Därför uppmanar jag kommissionen och även rådet att, när de hanterar hela denna komplicerade process, noggrant uppmärksamma balansen mellan paktens regionala dimension och de bilaterala associerings- och stabiliseringsavtalen, för annars riskerar vi att skicka dubbla och motstridiga budskap till dessa länder.
Låt mig också påminna om två andra punkter: f.d. Jugoslavien och kriminaliteten. När det gäller f.d. Jugoslavien tror jag att vi måste följa det som sägs i betänkandet och lätta på embargot mot civilbefolkningen till en punkt där det upphör helt, för ett bibehållande av det får ingen annan effekt än att vi fördröjer Milosevic fall: ju tidigare vi gör detta, desto bättre är det. Dessutom ställer embargot till svårigheter för övriga länder i regionen, bland annat vissa länder som är kandidater till medlemskap. Det är ett allvarligt problem. Och vem kan göra detta om inte Europa? Jag tror till och med USA förväntar sig att vi skall göra det; men vi måste ha modet att göra det.
Slutligen, vilket andra ledamöter redan har påpekat, så handlar det inte bara om infrastrukturer, utan också om samhället. Det skulle kanske vara intressant att även träffa ordförandena för de tre arbetsgrupperna för att diskutera med dem om dessa förslag; kanske kunde utskottet för utrikesfrågor göra det. Det handlar om samhället och det är därför som vi måste genomföra projekt inom information och kultur; min egen stad, Rom, organiserar till exempel en biennal för unga artister i Sarajevo och finansierar en konserthall i Sarajevo, just för att skapa en känsla av ett samhälle som återuppbyggs och som kommunicerar internt, men även med oss andra.
Sedan har vi problemet med brottsligheten. Jag kommer från ett land, Italien, som ligger i frontlinjen när det gäller detta. Apulien, till exempel, är en region med erfarenhet av de kriminella organisationer som även har baser i vårt land. Detta är ytterligare en av de prioriteringar som jag tidigare pekade på, för även utredningarna kommer att hamna i riskzonen om den omfattande organiserade brottsligheten tillåts fortsätta existera.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag kom till kammaren i eftermiddags med ett oerhört bra tal, vilket jag varmt vill tacka mina medarbetare för; men jag kan kanske hålla det vid ett annat tillfälle, eftersom jag skulle vilja svara informellt under denna debatt.
Ledamöterna har säkert noterat att den högste ansvarige och jag utarbetat en rapport till toppmötet i Lissabon, och jag misstänker att Langendijk kanske lagt märke till att innehållet var slående likt det i hans eget betänkande. Jag är inte säker på vilken text som var hönan och vilken som var ägget, men jag känner att om jag komplimenterar Langendijk till hans betänkande, kommer han inte att ta illa upp och tro att jag egentligen gratulerar Solana och mig själv. Men det fanns väldigt många likheter. Det stämmer om man säger att vårt arbete inför toppmötet i Lissabon i mycket hög grad motiverades av den starka känslan att om vi inte kan nå framgång genom våra initiativ på Balkan, kommer hela trovärdigheten i samband med våra försök att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik att krossas. Det är oerhört viktigt att vi visar oss vara vuxna utmaningen på Balkan.
En sak vi betonade i vår rapport som vi lade fram för regeringscheferna i Lissabon - som återspeglades på ett starkt sätt under den vecka då jag nyligen besökte regionen - är att stabiliserings- och associeringsprocessen måste ses som en grundläggande del av vår strategi. För att uttrycka det på ett litet folkligare sätt, med de ord som används av min hedervärda vän Pack: Det handlar om att utforma, att hjälpa fram länderna på vägen som leder till Europeiska unionen. De vill integreras i de europeiska-atlantiska strukturerna; de vill detta som ett alternativ till den traumatiska upplösning som skett under de senaste åren. Vi måste se till att denna process känns verklig för dem.
Det var många som hänvisade till stabilitetspaktskonferensen som genomfördes häromdagen, och som åtskilliga sade var en avsevärd framgång. Erbjudandena från biståndsgivarna översteg med god marginal förväntningarna vid början av konferensen.
Jag vill ta upp ett par saker i samband med detta. För det första, som svar på Langendijks fråga, stämmer det att en del av de pengar som finansierade snabbstartprojekten som stöddes av Europeiska unionen var pengar från 1998 och 1999 års budgetar. Det finns en naturlig orsak till detta, dvs. att vi i vissa fall redan hade utfört genomförbarhetsundersökningar och förberett för dessa snabbstartprojekt. Jag anser att nya pengar är pengar man inte redan använt. Olyckligtvis, givet det faktum att vår budget grundas på åtaganden och betalningar och inte endast betalningar i motsats till budgetarna i nästan alla medlemsstater, är detta en särskilt viktig faktor. Att man avsätter pengar innebär inte alltid att dessa används under nästa år eller året därefter, eller ens under nästa årtionde. Det är viktigt att klargöra detta.
Detta följer upp Swobodas uttalande, vilket jag stöder kraftfullt. Vi talar inte bara om infrastruktur i form av hårdvara, vi måste också diskutera infrastruktur i form av mjukvara. Detta omfattar rättssäkerhet och demokratisering, den typ av civilt samhälle den hedervärde ledamoten avsåg; och det omfattar utbildning - något som jag strax kommer att ta upp igen.
Jag vill ta upp en eller ett par saker som diskuterades i Lissabon och som vi följer upp. För det första fick vi i kommissionen i uppdrag i Lissabon, att lägga fram ett förslagspaket om asymmetriska handelskoncessioner för regionen. Det är värt att komma ihåg att den totala exporten från Balkan till Europeiska unionen utgör omkring 0,6 procent av vår totala import. När det rör jordbruksprodukter är siffran omkring 0,16 procent. Detta är alltså ett område inom vilket vi kan kosta på oss att vara litet generösa.
Vi försöker också att påskynda vår hjälp och göra den mer effektiv. Jag meddelade i går att kommissionen är överens om snabbinsatsenheten. Vi kommer under de närmaste månaderna att lägga fram vår nya förordning om stöd till västra Balkanområdet för parlamentet, vilken jag hoppas kommer att göra det snabbare, flexiblare och som, naturligtvis, kommer att omfatta tillräcklig finansiering av projekt som stöder genusfrågor. Jag kan inte komma på en enda modell för en framgångsrik ekonomisk eller politisk utveckling, som inte genom olika program noga tar hänsyn till och ser till att kvinnor kan använda sin fullständiga potential och spela en fullständig roll i sina samhällen.
En sak om utbildning: I vintras, trots all cynism, visade sig vårt program "Energi för demokrati" bli oerhört framgångsrikt i Serbien. Det sker tyvärr inte så ofta att folk på gatorna hyllar Europeiska unionen - alltför sällan i det land som jag känner till bäst. Men detta hände i vissa av dessa städer i vintras. Borgmästaren i Nis har just skrivit ett brev i vilket det står att programmet "Energi för demokrati" var en modell för den typ av politiskt stöd vi borde tillhandahålla i hans land.
Vintern är över, så det finns inte samma överhängande behov av olja för tillfället. Vi håller på att undersöka sätt på vilka vi kan utvidga denna typ av program. Vi har bland annat tänkt på idén "utbildning för demokrati": Materielleveranser till skolor som t.ex. omfattar skolböcker, pengar för att kunna genomföra mindre förbättringar av klassrum osv., och för inköp av idrottsutrustning - allt möjligt som kan göra livet litet lättare för ungarna i dessa städer, under tiden de tillsammans väntar med sina föräldrar på president Milosevics avgång - vilken jag hoppas sker så snart som möjligt.
Jag hoppas vi äntligen kommer att få se fler framsteg när det gäller upprensningen av Donau, vilket är mycket viktigt för regionen. Vi höll givande sammanträden med Donaukommissionen förra veckan och jag hoppas att vi vid Donaukommissionens årliga sammanträde i veckan kommer att kunna sätta igång allt detta, och att Europeiska unionen kan stå för omkring 85 procent av upprensningskostnaden.
Jag har tidigare uttalat mig om min oro rörande Montenegro. Efter mitt besök där för omkring en månad sedan, har vi fördubblat vårt Obnova-stöd till Montenegro från 10 miljoner euro till 20 miljoner. Vi tillhandahåller också ganska mycket där i form av livsmedelssäkerhet, osv. Jag hoppas att Europeiska investeringsbanken snart kommer att låna ut pengar med skäliga villkor till Montenegro.
Ledamoten frågade mig, till sist, om storleken på våra ekonomiska åtaganden rörande Balkan. Det kommer fler tillfällen när jag kan följa upp detta mer ingående. Jag anser att ett av de verkliga testen är om alla dessa mängder av kommunikéer från rådet och alla dessa löften om Marshallplaner osv., verkligen förverkligas! I år kommer vi att använda omkring 540 miljoner euro i västra Balkan. Genom att våra åtaganden i Kosovo till största delen kommer att falla ut i början av perioden, kommer vi att använda omkring 800 miljoner euro i Balkanområdet. Av denna summa kommer omkring 350 miljoner euro att gå till Kosovo.
Jag måste nämna att detta inte omfattar stora ökningar av utgifterna på andra ställen, men vi måste hjälpa till i ett land som Kroatien där det finns en bra och anständig regering som försöker att göra ett svårt arbete under oerhört problematiska omständigheter. Vi måste ge stöd till de stabiliserings- och associeringsländer som förhandlar på ett seriöst sätt med oss på deras väg till Europeiska unionen.
När det rör användning av offentliga medel, anser jag att det avgörande året alltid är det första - man har tur om man kommer till år två eller tre. Det första året är faktiskt det stora utgiftsåret för oss.
På det hela taget, när vi fick frågan i Istanbul om hur mycket vi trodde vi kunde spendera i regionen, samtidigt som vi insåg att ansvaret låg hos budgetmyndigheten - jag känner till dessa frågors teologi vid det här laget - kom vi fram till omkring 5,5 miljarder euro. Vissa säger att det är en vansinnig siffra. Jag vill i vilket fall se till att vi inte längre befinner oss i denna situation att, trots det interinstitutionella avtalet, en mängd personer säger att vi måste ta de extra pengar som behövs i Kosovo från de medel vi fått till förfogande före Kosovokrisen bröt ut.
En sak som jag har krävt är en realistisk siffra för vår budgetering i samband med återuppbyggnaden i Serbien, eftersom jag inte om två eller tre år vill upptäcka att det blir ytterligare kostnader för Serbien som skall tas ur samma budget. Vi bedömer att, vid tillämpning av samma typ av siffror som i Kosovo, vi kommer att behöva omkring 2,3 miljarder euro för ett seriöst återuppbyggnadsprogram i Serbien. Detta kan inledas först när Milosevic har försvunnit. Jag tycker emellertid att det skulle vara högst oansvarigt av oss om vi föreslog siffror för detta parlament eller rådet, som enligt vår mening inte skulle vara realistiska när det rör Serbien. Det grundas på beräkningar av ekonomer och vår bedömning att vi måste tillämpa samma typ av utgiftsfördelning i Serbien som vi gjort i Kosovo.
Resten - 3,2 miljarder euro - över sju år, tycker inte jag kan ses som fantastiskt generöst. På detta sätt har vi kommit fram till siffran 5,5 miljarder euro, och jag har känt mig en aning kränkt över vissa tidningars antydan om att vi tagit denna siffra ur tomma luften och att den är obegriplig. Det skulle glädja mig att inte bara förklara den mer ingående för parlamentet, utan också i sinom tid för rådet (allmänna frågor). Vem vet, om jag någon gång hade turen med mig kanske jag till och med kunde förklara den för finansministrarna.
Detta är mitt svar på ledamöternas välmenta frågor. Detta är ingen siffra som är tagen ur tomma luften: Det är försök att ge en ärlig redovisning av innebörden av vår retorik. Folk kan inte bli förnärmade över det faktum att de gör det: De bad oss göra det i samband med Mellanösternfrågan - för att ge ett hum om vad kostnaden för fredsprocessen skulle uppgå till genom Europeiska unionens program. Låt oss alltså redovisa kostnaden för programmen i Balkanområdet. Om vi skall argumentera om förhållandet mellan retorik och verklighet, låt oss börja här.
Till sist: Vad vi helt klart har för avsikt att göra i Balkanområdet är att skapa fred och säkerhet, inte bara i vårt närområde, utan överallt. Vi avser att skapa fred och säkerhet i en integrerad del av vårt gemensamma europeiska hem. Jag hoppas vi kan göra detta i praktiken med hjälp av den retorik, de löften och den optimism vi uppvisar i alla dessa retoriska kommunikéer.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0216/2000).
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 1, 2 och 3 att tas upp tillsammans.

Efstratios Korakas
Fråga nr 1 från (H-0255/00):
Angående: Turkiets uppenbara överträdelser av rättsstatens principer och de mänskliga rättigheterna Ledaren för Folkets demokratiska parti (Hadep) i Turkiet dömdes tillsammans med ytterligare 17 partimedlemmar till tre år och nio månaders fängelse för att ha stött den hungerstrejk som anhängare till Abdullah Öcalan genomförde i samband med att PKK-ledaren överlämnades till den turkiska säkerhetstjänsten i Kenya. Likaså greps tre borgmästare från städer i sydöstra Turkiet som tillhör samma parti för att ha samarbetat med PKK. Förutom Hadep har även andra turkiska partier uttryckt sitt motstånd till dessa gripanden och domar och hävdat att de öppet strider mot demokratin, yttrandefriheten och de grundläggande principerna för rättsstaten.
Har rådet för avsikt att ta upp frågan om gripandena av och domarna mot dessa demokrater på grund av uttalanden som de gjort och begära att Turkiet skall garantera obehindrad yttrandefrihet och att samtliga politiska partier fritt får existera och verka?

Emmanouil Bakopoulos
Fråga nr 2 från (H-0286/00):
Angående: Brott mot de mänskliga rättigheterna i Turkiet I december 1999 blev Turkiet ett av EU:s kandidatländer. Enligt artikel 10 i ordförandeskapets slutsatser från Helsingfors måste Turkiet uppfylla de allmänna inträdeskraven och i synnerhet Köpenhamnskriterierna för att kunna bli EU-medlem.
I februari i år greps tre kurdiska borgmästare (i städerna Diyarbakir, Siirt och Bingöl) vid återkomsten till Turkiet, efter det att de tillsammans med fyra kollegor hade undertecknat "Aalborg-cartan" i Hannover i Tyskland, vilket gjorde att deras städer blev deltagare i kampanjen för hållbara städer i Europa. De befinner sig fortfarande i fängsligt förvar.
Turkiet begår om och om igen brott mot de mänskliga rättigheterna. Vad tänker rådet göra för att se till att Turkiet rättar sig efter kriterierna för att bli EU-medlem?

Ioannis Theonas
Fråga nr 3 från (H-0299/00):
Angående: Turkiets fortsatta brott mot yttrandefriheten och rättsstaten Ledaren för Folkets demokratiska parti (Hadep) i Turkiet dömdes tillsammans med ytterligare 17 partimedlemmar till tre år och nio månaders fängelse för att ha stött den hungerstrejk som anhängare till Abdullah Öcalan genomförde i samband med att PKK-ledaren överlämnades till den turkiska säkerhetstjänsten i Kenya. Likaså greps tre borgmästare från städer i sydöstra Turkiet som tillhör samma parti för att ha samarbetat med PKK. Förutom Hadep har även andra turkiska partier uttryckt sitt motstånd till dessa gripanden och domar och hävdat att de öppet strider mot demokratin, yttrandefriheten och de grundläggande principerna för rättsstaten.
Har rådet för avsikt att ta upp frågan med Turkiet om gripandena av och domarna mot dessa demokrater på grund av uttalanden som de gjort och begära att landet, inte minst inom ramen för anslutningsförhandlingarna, skall garantera obehindrad yttrandefrihet och att samtliga politiska partier fritt får existera och verka?

Seixas da Costa
Herr talman! Rådet har redan tagit upp frågan om de turkiska kurdernas demokratiska rättigheter med de turkiska myndigheterna, inklusive de som nämns i frågan, och rådet kommer att fortsätta att följa situationens utveckling i Turkiet på detta område och agera i enlighet med vad som händer. Just i går hölls ett associeringsråd mellan Europeiska unionen och Turkiet där dessa frågor upprepades och där Europeiska unionens naturliga oro angående denna typ av frågor förmedlades till de turkiska myndigheterna och även våra förhoppningar om att de turkiska myndigheterna skall sätta stopp för de saker som gör att vi i dag gör tolkningen att landet inte uppfyller vissa viktiga kriterier när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratiska rättigheter samt skyddet av minoriteter.
Turkiet godkändes som ni vet av Europeiska rådet i Helsingfors som kandidatland till Europeiska unionen. Denna status gör att Turkiet kan placera sig på samma nivå som övriga kandidatländer. När vi säger identisk innebär det identisk på gott och ont, det vill säga, Turkiet ställs under samma krav som ställs på alla andra kandidatländer i Europeiska unionen, men får naturligtvis också samma rättigheter. Europeiska unionen kan inte göra Turkiet till ett specialfall, utan det måste behandlas på exakt samma sätt som alla andra kandidatländer.
I detta ögonblick befinner sig alltså Turkiet i en process där dess situation skall bedömas efter kriterierna från Europeiska rådet i Köpenhamn, kriterier som är mycket tydliga när det gäller respekten för rättsstaten, de demokratiska garantierna, de grundläggande friheterna och för principerna om skydd för minoriteter. Detta är det första kravet för att kunna inleda en förhandlingsprocess. På vägen mot denna förhandlingsprocess håller en föranslutningsstrategi på att utvecklas mellan kommissionen för unionens räkning, och Turkiet, till vars förberedelser kallas frivilligorganisationer, medlemsstaterna och den turkiska regeringen. Detta partnerskap för anslutning kommer att fastställa de prioriterade områden som Europeiska unionen anser att Turkiet bör koncentrera sina ansträngningar på, för att kunna uppfylla Köpenhamnskriterierna, vilket vi hoppas sker successivt, och på ett skickligt och komplett sätt. Det är naturligtvis i detta sammanhang som de punkter, som tagits upp i frågorna, kommer att hanteras.

Korakas
Vi hörde i går Verheugen och i dag rådets företrädare erkänna, låt vara i försiktiga ordalag, vissa av problemen beträffande respekten för de mänskliga rättigheterna i Turkiet, och de har naturligtvis också beklagat situationen. Såväl i går som i dag har de emellertid ändå betonat de så kallade framsteg som den turkiska regeringen gör på detta område. Och rådets företrädare har sagt det samma, vilket vi har hört i dag. Men sanningen är, tvärtemot vad vissa personer - också i Grekland - hävdar, att besluten i Helsingfors om Turkiet har ingjutit den turkiska regimen med mod och fräckhet. Det är ingen slump att Turkiets ledare kort efter mötet i Helsingfors förklarade att Turkiet hade blivit ett kandidatland helt villkorslöst. Det är ingen slump att de, på samma gång som de inte har hållit ett enda av sina egna löften, protesterar mot att de inte har getts de medel som föreskrivs av tullunionen. De har också sagt oss att Turkiet kommer att göra framsteg. Med det har vi hört i väldigt många år, kanske i fler än tio, även i Europarådet, utan att någonting har hänt. Kanske går vi mot det sämre. Akin Birdal, förkämpen för demokrati och mänskliga rättigheter som besköts, har återigen kastats i fängelse, i stället för att hans mördare bestraffas.
Min fråga är alltså: när, konkret, ämnar den turkiska regimen demokratisera landets författning och strafflag, befria ledarna för Hadep och dess ledamöter, liksom alla de politiska fångarna? Och kommer den att arbeta för att nå en politisk lösning på kurdfrågan, för att alla politiska partier skall garanteras en fri funktion och verksamhet och, slutligen, för att Turkiet skall dra tillbaka sin militär från Cypern?

Seixas da Costa
När det gäller Korakas kommentar, som inte var en ny fråga, vill jag säga följande: för det första placerar kandidaturen till Europeiska unionen Turkiet - och jag tror att de turkiska myndigheterna är helt på det klara med detta - under en mycket nära granskning när det gäller landets ansvar för att uppfylla de grundläggande kriterierna för medlemskap i unionen. När det gäller fastställandet av en föranslutningsstrategi, av ett partnerskap för anslutning, kommer givetvis Turkiets problem att bli föremål för större uppmärksamhet, främst vad gäller respekten för grundläggande kriterier för funktionen, i enlighet med de europeiska mönstren. Tidigare var Turkiet ett land gentemot vilket vi systematiskt och regelbundet vidtog ad hoc-initiativ för landets inre utveckling.
Så är det inte längre! Nu har denna inre situation blivit en strategisk del för själva framstegen mot ett närmande mellan Turkiet och Europeiska unionen. I det konkreta fallet Birdal, som jag fick ett möte med i Turkiet i januari i år och genom vilket jag ville visa just Europeiska unionens solidaritet med den mycket specifika situation som han befann sig i, har Europeiska unionen naturligtvis fortsatt att på lämpligaste sätt förmedla sin oro över hans status till de turkiska myndigheterna, och framför allt då han åter fängslats.

Bakopoulos
Sedan en tid tillbaka har vi en utrikespolitik som vi hävdar grundar sig på moralregler. Och inte bara det. Vi har också själva trott att så är fallet, och vi låtsas som om vi är världens moraliska samvete. Vi har dock redan kommit in i en återvändsgränd, och inte bara när det gäller Turkiet. För ni förstår, samma moraliska regler måste gälla lika för alla, oberoende av risker och intressen. Det är dock inte möjligt. För som ni vet går det att bomba Belgrad , men inte Moskva, Peking eller Ankara. Låt oss alltså inse det självklara och återgå till gamla beprövade recept. Det vill säga, vi måste tala om intressen, maktbalans och politik som det genomförbaras konst. Om vi gör det, kommer vi säkert inte att vara mer moraliska, men vi kommer att vara ärligare, och under alla omständigheter kommer både vi och ni att använda tiden på ett bättre sätt, i stället för att spela den teater som vi alla tillsammans spelar.

Talmannen
Jag är inte säker på att det var en fråga ni ställde. Om det inte var en fråga, är inte rådet skyldigt att svara, endast att lyssna - som ni vet, herr Seixas da Costa. Ledamot Theonas vill omformulera sin fråga. Jag rekommenderar er alla att börja med frågan innan ni gör ett uttalande.

Theonas
Jag skulle både vilja göra en kommentar och ställa en konkret fråga: Skulle det inte vara bättre om rådet gav konkreta svar när det begär konkreta frågor? Det var min kommentar.
Över till min fråga: Om Turkiets föranslutningsprocess varar i 20 år, kommer då alla de som i dag sitter i fängelse att behöva vänta i dessa 20 år innan Europeiska unionen engagerar sig? För det andra, är rådet berett att under hela denna process fördröja eller bryta Europeiska unionens förpliktelser enligt föranslutningsprocessen, om de personer som vi talar om blir kvar i fängelse? Och slutligen, kommer det någonsin att bli möjligt att kräva att Turkiet vidtar några åtgärder som leder till att Cypernfrågan blir löst, då detta är en av de frågor som borde lyftas fram i föranslutningsprocessen?

Seixas da Costa
För det första, herr Theonas, skulle jag vilja säga att jag inte håller med om att ordförandeskapet inte ger konkreta svar på ledamöternas frågor. Snarare tvärtom. I denna tillnärmningsprocess till Europeiska unionen som Turkiet genomför, och som inleddes med att slå fast landets karaktär som kandidat i Helsingfors, kommer en successiv tillnärmningsprocess att ske, och jag skulle önska att ledamoten var helt medveten om att denna successiva tillnärmningsprocess leder till en större uppmärksamhet från Europeiska unionens sida när det gäller Turkiets inrikes situation och hur landet agerar i förhållande till kraven från det internationella samfundet än vad som varit fallet tidigare. Detta är en punkt som är mycket viktig att ha i åtanke. Turkiet är just nu, av eget initiativ och för att det har fattat detta politiska beslut, föremål för en konkret uppmärksamhet när det gäller uppfyllandet av grundläggande kriterier. Det kommer inte att göras en bedömning om tio år, det kommer att ske från dag till dag, det kommer ske normalt sett under föranslutningsstrategin. Om inga framsteg sker i de grundläggande frågor som är under granskning, är det uppenbart att föranslutningsprocessen kommer att drabbas av konsekvenser på grund av detta. Den saken står helt klar för min del.
Å andra sidan anser jag att Helsingforsslutsatserna, oavsett om de kan tolkas på olika sätt, kastar nytt ljus på frågan om Turkiet och dess relation till Cypern, vilket för övrigt har välkomnats av de cypriotiska myndigheterna. Jag tycker att vi skall dra de lämpliga slutsatserna av på vilket sätt den turkiska inställningen till Cypernfrågan också kan ha att göra med utvecklingen av den turkiska inställningen till ett närmande till Europeiska unionen.

Korakas
En kommentar med en fråga till rådets företrädare: Var det svar som ni nu gav oss konkret? Bevare mig väl!

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag måste bekänna en sak: i det politiska livet brukar människor ofta förstå vad som sägs mellan raderna. I en så känslig fråga som tolkningen av en allvarlig situation, det vill säga i utvecklingen av den cypriotiska situationen och Turkiets närmande till Europeiska unionen, är det viktigt att vara mycket försiktig med ordvalet. Hur som helst anser jag att jag gjorde det helt klart att det finns ett konkret samband mellan Turkiet och Europeiska unionen och Turkiets inställning i Cypernfrågan. Om detta inte är tydligt nog, herr ledamot, kan jag inte göra mer.

Talmannen


Konstantinos Alyssandrakis
Fråga nr 4 från (H-0294/00):
Angående: Flagranta brott mot rättigheter och förföljelse av assyrier-kaldéer i Turkiet Tusentals assyrier-kaldéer från sydöstra Turkiet har funnit en tillflyktsort i EU-medlemsländerna efter den förföljelse som de har utsatts av från den turkiska regeringens sida. Många av de platser där de bott har förstörts, kyrkor har stängts eller rivits och språket förbjudits, både att tala och undervisa på. De återstående helgedomarna och spåren av denna minoritets existens riskerar att fullständigt försvinna, och dessutom genom tvångsmetoder.
Har rådet för avsikt att ta upp den här frågan inom ramen för föranslutningsstrategin och att kräva att den turkiska regeringen respekterar minoriteten assyrier-kaldéers rättigheter i Turkiet, och särskilt att den ser till att klostren Mar Gabriel i Midyat och Dayr Zafran i Mardin får fortsätta att verka fritt?

Seixas da Costa
Mycket kort skulle jag vilja säga att det som jag har sagt angående utvecklingen av situationen i Turkiet och om den nödvändiga utvecklingen i Turkiet när det gäller respekten för skyddet av minoriteter hänger ihop med denna specifika situation. Det konkreta fallet här handlar om skyddet av den kristna minoriteten. Den förstärkta politiska dialogen som beslutades i Helsingfors, kräver framsteg när det gäller uppfyllandet av dessa politiska kriterier, framför allt när det gäller frågorna om de mänskliga rättigheterna, och hela den samling av situationer som har framförts till rådet under föranslutningsprocessen kommer att behandlas.
Denna specifika fråga hänger ihop med problemet att de turkiska myndigheterna inte erkänner det assyrisk­kaldéiska samhället, enligt Lausannefördraget från 1923. I detta fördrag har den turkiska regeringen förbundit sig att garantera ett totalt skydd för kyrkor, synagogor, kyrkogårdar och andra religiösa platser för de icke-muslimska minoriteterna, och just nu handlar klagomålen från det assyrisk-kaldéiska samhället framför allt om problemet med restaureringen av klostren, om den officiella undervisningen i arameiska och problemet angående den fria rörligheten för medborgare från denna folkgrupp som lever utanför Turkiet.
Det är administrativa frågor som delvis handlar om mänskliga rättigheter vilka uppenbarligen inte respekteras - och för vår del är vi uppmärksamma på detta - men de är av administrativ karaktär. Rådet är uppmärksamt och kommissionen kommer att ta upp dessa frågor i förhandlingarna om föranslutning.

Alyssandrakis
Herr rådsordförande! Jag kan inte påstå att ert svar var tillfredsställande. Man skulle kunna vänta ett konkretare svar, om det fanns en verklig medvetenhet om de mänskliga rättigheterna. Det rör sig här om två urgamla folk, som har utsatts för ett systematiskt folkmord från den turkiska regeringens sida, ett folkmord som kanske inte är lika "imponerande" som det på armenierna, men lika effektivt. Flera tusen är flyktingar eller invandrare i Europeiska unionen, och några tiotusen finns kvar i det område där de har levt sedan urminnes tider. Jag skulle vilja fråga om ni kan vara mer konkret. Förvisso är er hänvisning till Lausannefördraget bra. Men det ligger också ett ansvar på Europeiska unionen att betona vissa saker för den turkiska regeringen, vad beträffar nödvändigheten av att den respekterar de mänskliga rättigheterna, antingen de föreskrivs i Lausannefördraget eller är av mer allmän karaktär. Kommer rådet att vidta några konkreta åtgärder i den riktningen?

Seixas da Costa
Ledamoten säger att svaret inte var tillräckligt starkt. Jag skall nu påminna om frågan, vilket kan vara värt att göra. Frågan handlar om huruvida rådet tänker ta upp denna fråga inom ramen för föranslutningsprocessen och begära att den turkiska regeringen respekterar rättigheterna för den assyrisk-kaldéiska minoriteten i Turkiet och speciellt att den ser till att klostren får verka fritt, och två kloster nämns. Jag vet inte på vilket sätt jag skulle kunna ge ett starkare svar än att tydligt och enkelt svara ja. Faktum är att det är rådets avsikt, det är Europeiska unionens avsikt att ta upp denna fråga med de turkiska myndigheterna i föranslutningsprocessen. Om detta inte är ett klart svar så vet jag än en gång inte vad ett klart svar är för något.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 5 från (H-0262/00):
Angående: Nya spänningar i Kosovo Resultatet av Nato-styrkornas "fredliga" insatser i Kosovo har allmänt erkänts som beklagliga. I stället för det "multietniska" Kosovo, som var FN:s målsättning, har vi en situation där flyktingar inte kunnat återvända, den etniska rensningen av serber fortsatt, segregeringen allt mer befästs och mobiliseringen av allt fler nya militära styrkor och polisstyrkor anses "ofrånkomlig". Den nuvarande upptrappningen av spänningarna matas med uttalanden från Nato-ämbetsmän men även av Nato-styrkornas nya och omfattande militära manövrar.
Vilka åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att säkerställa det "multietniska" Kosovo som en del av Förbundsrepubliken Jugoslavien och för att krisen och spänningarna skall avta?

Seixas da Costa
. (PT) Herr talman! Europeiska unionens mål, i enlighet med säkerhetsrådets resolution 1244, är fortfarande att få ett demokratiskt och multietniskt Kosovo inom de internationellt erkända gränserna för Förbundsrepubliken Jugoslavien. Rådet håller med om det trängande behovet att finna en lösning på de ständiga utbrotten av etniskt våld, främst mot den serbiska befolkningen, zigenarna och mot andra icke-albanska befolkningar i Kosovo. Rådet stöder medvetet UNMIK:s och KFOR:s ansträngningar att undvika nya fördrivningar och för att göra det möjligt att återinföra säkerheten för alla dem som har övergett sina hem. Som svar på en brådskande vädjan från generalsekreterarens specielle sändebud, Bernard Kouchner, och den höge representanten Javier Solana, har medlemsstaterna ökat sina bidrag betydligt till FN:s internationella polisstyrkor, såväl ekonomiskt som med teknik och mänskliga resurser. Flera medlemsstater har också ökat sina egna styrkor inom KFOR. Jag vill påminna om att vi här i parlamentet tidigare djupt har beklagat den omständighet att åtagandena inte har uppfyllts vilket tydligt har försvårat de internationella myndigheternas agerande i Kosovo. I dag har vi nya beståndsdelar och vissa av åtagandena är uppfylld, vilket gör det möjligt att agera på ett annat sätt, ett effektivare agerande i denna typ av frågor, även om vi är lång ifrån att nå en lösning som är det minsta acceptabel. Rådet har också uppmanat alla politiska ledare i Kosovo att vidta brådskande åtgärder för att bekämpa det ökade våldet, att förkasta de extremistiska uttrycken och att stödja UNMIK och KFOR. Vi anser att det är mycket viktigt att rådet faktiskt lyckas driva på de framsteg som redan har uppnåtts när det gäller försoning mellan de etniska grupperna så att det blir möjligt att genomföra resolution 1244.
Vi är engagerade i demokratiserings- och samlevnadsprocessen i Kosovo. Bara genom att dela ansvaret med företrädare för minoriteterna går det att bygga ett multietniskt Kosovo. Vi måste alla fråga oss - och jag skulle vilja att vi alla var medvetna om detta - om alla människor är intresserade av ett multietniskt Kosovo, främst i själva Kosovo. I detta sammanhang upprepar rådet sin vädjan till de serbiska ledarna att delta i de gemensamma provisoriska administrativa strukturerna. Rådet har lagt största vikt vid att genom UNMIK och OSSE omsorgsfullt förbereda lokalvalen som skall genomföras i år, med bestämmelserna om rösträtt för den frånvarande befolkningen och med deltagande från minoriteterna. Vi anser att det är viktigt att börja skapa legitima strukturer för den lokala makten i Kosovo: detta är det enda sätt som vi kan garantera att de politiska krafterna som i dag får sitt uttryck på ett oorganiserat och icke-institutionellt sätt, återvänder till det normala politiska livet och börjar verka i Kosovo, i ett demokratiskt samhälle.
Europeiska unionen har, för att stödja denna demokratiseringsprocess och samexistens, arbetat tillsammans med andra internationella partner för att återskapa ett vardagsliv för hela befolkningen i Kosovo, oavsett etnisk tillhörighet. Förutom det viktiga bilaterala stödet från medlemsstaterna, har Europeiska gemenskapen mellan 1999-2000 givit regionen ett humanitärt stöd på 429 miljoner euro till Kosovoflyktingar, fördrivna personer inom landet och till de som återvänder till sina hem. Återuppbyggandet och det extra finansiella stödet, inklusive stödet till UNMIK, slutar för 1999 och 2000 på summan 437 miljoner euro. Denna åtgärdssamling och Europeiska unionens ansträngningar i denna fråga har fått erkännande från det internationella samfundet. Tyvärr är ibland den praktiska effektiviteten i dessa åtgärder inte tillräckliga för att kunna täcka en obalanserad situation och spänningscentra som vi hoppas kunna minska i framtiden.

Alavanos
Till att börja med vill jag kommentera det faktum att rådets ordförande befinner sig under en belägring av frågor från grekiska ledamöter. Jag tror att det är ett uttryck för den stora instabilitet som ett medlemsland är omgivet av, men jag skulle även säga ett uttryck för gemenskapspolitikens otillräcklighet att angripa allvarliga frågor. Jag vill tacka honom för hans svar. Jag noterar även att han säger, vilket jag tycker är mycket positivt men också ovanligt, att Europeiska unionen har som mål ett multietniskt och demokratiskt Kosovo inom ramen för Förbundsrepubliken Jugoslaviens internationellt erkända gränser. Jag tycker att det är positivt och noterar det, och jag skulle som uppföljning vilja fråga följande: Planeras från Europeiska unionens sida, särskilt för de minoriteter som i dag är utsatta för förföljelser och etnisk rensning i Kosovo, antingen de är serber, personer av turkisk härkomst eller zigenare, och på den ena sidan har vi påtryckningarna från de albanska extremisterna och på den andra har vi ett Serbien som är utsatt för embargo, planeras för dem, särskilt för dessa människor, som lever i misär och förtvivlan, några särskilda stöd- och hjälpprogram?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag tycker att det jag sade var tydligt nog, vilket ledamoten för övrigt erkänner, att Europeiska unionens och det internationella samfundets mål, i allmänna termer är att respektera det som står i säkerhetsrådets resolution 1244, nämligen det som handlar om att etablera ett demokratiskt och multietniskt Kosovo. Jag döljer inte de stora svårigheter vi har stött på i tillämpningen av dessa beslut. Det är ingen idé att använda eufemismer eller något slags diplomatiskt språk när det gäller denna fråga. Det är sant att massåtervändandet av albaner som fördrevs från Kosovo och de spänningar som under tiden har uppstått, när det gäller förhållandet till den serbiska minoriteten, den zigenska minoriteten och andra minoriteter, har skapat en ny situation, en annorlunda situation, men vi skall inte bara stanna vid en tolkning av nuläget utan vi måste också betänka vad som har hänt i det förflutna, vad som var upprinnelsen till hela denna situation. Vi kan inte bara uppehålla oss vid ett fotografi av dagssituationen. Genom att förstå vad som ligger bakom allt detta kan vi kanske få en mer genomtänkt och balanserad tolkning när det gäller Belgradregeringens ansvar, och framför allt det som därefter hände genom dess agerande i Kosovo. Men det är sant, herr ledamot, och det medger jag, att den serbiska minoriteten som tvingades lämna landet efter att kosovoalbanerna återvänt, ännu inte har funnit förutsättningarna för att kunna återvända, och de som fortfarande bor i Kosovo har vissa svårigheter i samexistensen med den albanska majoriteten. Men ledamoten måste erkänna det internationella samfundet tydliga ansträngningar för att skydda minoriteterna och låta dem få en säker situation som tillåter en samexistens för dessa minoriteter. Vi får inte glömma att ansträngningarna är gemensamma och handlar om att integrera de serbiska myndigheterna i de rådgivande strukturerna. Detta är ett sätt att göra deras eget agerande trovärdigt i Kosovo, och vi har inga andra motiv än att fortsätta arbeta med den multietniska integrationen. Detta är vårt mål. Vi erkänner att det är en lång väg att vandra. Vi erkänner troligen också att situationen för de serber som bor utanför Kosovo, och som inte kan återvända då det inte finns några säkerhetsgarantier för detta, är en orättvis situation. Det är ingen idé att använda två olika språk för detta: det är en orättvis situation. Men vi måste inse att det internationella samfundet gör så mycket som är möjligt. Vi måste också komma ihåg, herr ledamot, och det är alltid viktigt att komma ihåg det, vad som hände tidigare för att finna motiv till vad som sker nu.

Talmannen
Ledamot Alavanos har påpekat att alla frågor vi har hört hittills är grekiska. Jag kan tala om att vi spanjorer och portugiserna, med flera folk vid Medelhavet, är vana att föra en dialog med grekerna. Jag tror att Lissabon, det gamla Olisipo, grundades av Odysseus. Det innebär att rådets tjänstgörande ordförande redan har en lång tradition av grekisk närvaro i Portugal.

Purvis
Herr talman! Kan jag fråga rådets ordförande - jag accepterar alla hans goda avsikter för ett multietniskt Kosovo - om han inte erkänner att det internationella samfundets politik, i alla dess delar - Europeiska unionen, Förenta nationerna, KFOR, Nato et al - egentligen är ett rent och katastrofalt misslyckande, och som blir värre för varje dag som går? Vad görs för att få UCK och de albanska banditerna, som uppenbarligen inte har något intresse av skapa ett multietniskt Kosovo, under kontroll? Det verkar bara finnas en fruktlös undfallenhet inför situationen, trots alla dessa underbara, goda avsikter.

Seixas da Costa
Herr ledamot! Först och främst vill jag säga, som en kommentar till vad talmannen sade, att jag är mycket förtjust över att stå under de grekiska ledamöternas eld - och jag har fantastiska vänner i Grekland där jag för övrigt har firat semestrar. Vad gäller den situation ledamoten tar upp, anser jag inte att politiken är katastrofal och jag vill säga att detta är den enda möjliga politiken. Ledamoten vet att detta är den enda möjliga politiken, och att denna politik är ett resultat av allt det som har hänt i regionen de senaste åren, jag skulle till och med vilja säga de senaste decennierna. Vi måste inse att den situation det internationella samfundet befinner sig i - som inte är lysande när det gäller att effektivt tillämpa dessa åtgärder - är den situation som är möjlig för att lösa en konflikt inför vilken själva det internationella samfundet, låt oss vara uppriktiga, bara har kallats till aktion inför Förbundsrepubliken Jugoslaviens totala oförmåga att finna en lösning.
Det var just situationen i Förbundsrepubliken Jugoslavien som ledde fram till detta agerande. Ledamoten tar upp några frågor angående UCK. Jag vill påminna om att UCK bara existerar av det enkla skälet att den albanska befolkningen i Kosovo förföljdes systematiskt och var målet för en perfekt klappjakt. Naturligtvis ledde behovet att organisera sig militärt, för att kunna svara på denna klappjakt, till UCK:s verksamhet. Det problem vi nu har är att i denna fas försöka uppnå att de strukturer som skapades utanför varje demokratisk process, av det enkla skälet att den demokratiska processen inte heller existerade i Förbundsrepubliken Jugoslavien, gör det möjligt att finna vägar för ett politiskt uttryck, rent och enkelt politiskt, i ett demokratiskt Kosovo. Vägen till detta demokratiska Kosovo är fortfarande långt borta, men jag tycker att det internationella samfundets agerande är mycket positivt i detta sammanhang.

Frahm
Herr talman! Om man nu skulle säga en siffra mellan 1 och 10 för att beskriva framgången för de två målsättningar man har för åtgärden, nämligen att Kosovo skall vara multietniskt och att det skall förbli en del av Jugoslavien, så tror jag nog att rådets ordförande och jag kan vara ganska överens om att denna siffra är ganska låg, men vi är överens om att det är ett resultat av en politik som förts fram till dagens datum, ett resultat av det som skett. Min fråga lyder sålunda: Gör man några bedömningar i rådet om hur man kan ändra denna politik framöver, eller har man tänkt sig att fortfarande använda samma instrument, dvs. militära åtgärder, militära insatser mot besvärliga områden i omgivningen? Vad är det egentligen för mening med att man bygger upp en utryckningsstyrka på 60 000 man, när vi alla är överens om att det antagligen är andra åtgärder som måste sättas in om man vill lösa konflikter i Europa och i närområdena?

Seixas da Costa
För det första beklagar jag att jag inte har möjligheten att ställa frågor till ledamöterna, för om jag hade denna möjlighet skulle jag fråga er vilka andra lösningar ni har att föreslå. Jag vill, som ett konkret exempel på vad de militära styrkorna kan göra, ta exemplet Bosnien och Hercegovina. Det räcker med att tänka på situationen i Bosnien och Hercegovina under många år, och på vad det internationella samfundets passivitet inför denna situation ledde till, det räcker också att titta på dagens verklighet - en instabil verklighet men med fred, tack vare de militära styrkornas närvaro -, och vi förstår att det finns vissa situationer där försöken till upplösning av de etniska spänningarna bara kan ske genom rammekanismer som får sitt uttryck i skyddet av och separering genom vattendrag och alltså, vilket är mycket troligt, - vi vet inte hur länge till vi måste vara kvar men hoppas att det blir så kort tid som möjligt -, ställs denna fråga även i Kosovo. Det är också lämpligt att vara medveten om att det internationella samfundet och framför allt Europeiska unionens medlemsstater inte har några egentliga intressen av att ingripa i Kosovo och uppbringa resurser, material och människor till denna typ av åtgärder. Snarare tvärtom. Vad det internationella samfundet och särskilt Europeiska unionen var medvetet om var dess plikt och ansvar att reagera på en situation av förfall vad gäller mönstren för internationellt agerande, och att utövande av folkmord och belägring var Milosevics metoder mot den albanska befolkningen i Kosovo. Man kan svara att det praktiska resultatet av situationen inte är den vi skulle önska. Jag vill påpeka att även om det praktiska resultatet av denna situation är den att vi i dag, med några undantag, har en ur säkerhetssynpunkt kontrollerad situation. Vi har gjort, och vi fortsätter att göra, ansträngningar för att få en större integration av minoriteterna. Det har faktiskt inte gått att uppnå ett effektivare resultat. Vi kommer att fortsätta trycka på i denna riktning och vi anser att någon form av förnyelse av den institutionella organisationen av det civila samhället genom självständiga val kan bidra mycket till denna stabilitet.

Talmannen


Ioannis Souladakis
Fråga nr 6 från (H-0279/00):
Angående: Skydd av EU-företag i Kosovo Trots att rådet inte känner till detta (svar på fråga E-2425/99) så har dessa företag faktiskt vänt sig till EU och krävt skydd av sin verksamhet eftersom frågan faller inom rådets ansvarsområde. Förenta nationernas uppdrag i Kosovo (UNMIK) och dess befälhavare Bernard Kouchner agerar inte självständigt, utan under internationellt överinseende med deltagande av rådet. Därför bör rådet ständigt övervaka UNMIK:s verksamhet i de fall den berör EU-företags intressen, så att de svar det ger inte ger upphov till frågetecken om vilka avsikter det har. Den rättsliga behandlingen av den fjärde pelaren skapar dessutom ytterligare åtaganden inom EU-institutionerna. Kommissionen dröjer tyvärr utan orsak med sitt svar, men den är informerad om dessa företags verksamhet. Med anledning av detta och i syfte att undanröja alla tvivel om rådets ansvar för uteblivna insatser, vill jag fråga rådet i hur hög grad det har för avsikt att agera i enlighet med sina ansvarsåtaganden för att stödja dessa företags intressen?

Seixas da Costa
. (PT) Säkerhetsrådets resolution 1244 gav den provisoriska förvaltningen av Kosovo till UNMIK, en geografisk myndighet, med fulla lagstiftnings- och verkställande rättigheter, liksom i den rättsliga administrationen, för att konstituera en provisorisk förvaltning med ett mandat som beskrivs i resolutionen. Detta inkluderar också utvecklingen av en ekonomisk återuppbyggnadsplan i flera faser. Därför bör de individuella fall som nämndes i ledamotens fråga behandlas direkt av FN:s generalsekreterares speciella sändebud för Kosovo, som är den ansvarige för den geografiska administrationen för området, eller av utrikesministern i den medlemsstat där företagen har sina säten. Rådet tar ett allmänt politiskt ansvar för Europeiska unionens deltagande i UNMIK, vilket är koncentrerat på konstruktion och ekonomisk återuppbyggnad. Trots det har varken Europeiska unionen som så, eller rådet några direkta befogenheter eller ansvar när det gäller områdets förvaltning och skyddet av företagens individuella intressen i regionen, utan det är ett ansvar från å ena sidan FN:s sida, när det gäller områdets förvaltning, och å andra sidan, från medlemsstaternas regeringar som agerar här när det gäller företagsskydd.

Souladakis
I omkring sex månader har jag väntat på ett svar i frågan. Det finns en hel volym frågor och svar, och man förvirras av innehållet i svaren. Vad döljer sig bakom detta? Antingen gör tjänsteenheterna inte sitt jobb utan ger er felaktig information, eller så är någonting på tok i det danska kungariket, och många säger att Kouchners administration är egendomlig. Jag vill följaktligen fråga följande: Om tjänsteenheterna inte gör sitt jobb, vad kommer ni då att göra när de sviker er? Och om Kouchner inte gör sitt jobb, vad kommer ni då att göra? Och den tredje frågan: Kan man begära av Europeiska unionens medborgare att de skall betala stabilitetspakten, när de europeiska företag som är verksamma där sedan inte kan få skydd av Europeiska unionen? Så går det inte till någonstans, det är absurt. Vi bör alltså se verkligheten som den är, för mitt intryck är att Kouchner inte sköter sig som han borde. Och där är problemet och där måste vi fästa våra uppmärksamhet, som europeiska medborgare och som människor med intresse för utvecklingen på Balkan.

Seixas da Costa
Den fråga ni ställer har aldrig lagts fram för Europeiska unionens råd, från de företag som klagar. Rådets ordförandeskap känner inte till detta ämne. Klagomålen läggs fram i medlemsstaterna, dessa har ett utrikesdepartement och det är inom ramen för deras befogenheter som denna typ av frågor bör tas upp. Vi bör tänka på följande: förvaltningen av Kosovo är inte Europeiska unionens befogenhet utan hör till FN. Det finns en särskild enhet som har hand om denna förvaltning. Varje land är vanligtvis skyldigt att inom en internationell ram skydda sina företags verksamhet. Varje land har internationella skyddsstrukturer för sina medborgare och företag och för detta finns det särskilda mekanismer, vilka vi alla använder dagligen i vårt internationella arbete. Europeiska unionen är inte ett land.
Jag vet inte varför Europeiska unionen skulle behöva ha en specifik allmän verksamhet som union för att hantera denna fråga. Om vi inte når en punkt där regeringarna anser sig utan befogenheter för att hantera skyddet av sina egna företag.

Korhola
Herr talman! Ett väsentligt element i återuppbyggnaden av ett samhälle efter krig är alltid att den lokala ekonomin återhämtar sig så snabbt som möjligt och blir funktionsduglig. Nu har de lokala företagen i Kosovo emellertid ett kännbart problem: Det råder brist på kompetent och språkkunnig arbetskraft, eftersom all den engelskspråkiga arbetskraften, eller nästan all, har rekryterats till återuppbyggnadsprojekten i Kosovo och de lokala företagen kan inte konkurrera med höga löner. Många företagare är naturligtvis synnerligen bittra över den här handlingsförlamningen. Bästa företrädare för rådet, jag vet inte om ni har stött på något dylikt problem, men jag skulle ändå vilja fråga vad ni anser att man kan göra på EU-nivå.

Seixas da Costa
Bernard Kouchner har flera gånger tagit upp svårigheterna att rekrytera folk, inte bara till förvaltningen utan också till normala strukturer för den ekonomiska återuppbyggnaden av landet. Det är uppenbart att rekryteringen av dessa människor har ett högt pris. Vi anser att det är inom ramen för Bernard Kouchners arbete, som ligger utanför Europeiska unionens kontroll, även om vi samarbetar, som denna typ av frågor kan uppstå. Unionen har inga direkta eller konkreta svar på denna typ av frågor. Vi är beredda att höra och ta hänsyn till de krav som Bernard Kouchner ställer och att ge ett möjligt svar, inom ramen för Europeiska unionens åtaganden, när det gäller de extremt besvärliga arbetena i regionen.

Posselt
Herr talman, min fråga är mycket precis och berör, vill jag mena, EU. Är rådet bekant med att den serbiska regeringen har planer på att sälja gruvanläggningar och naturtillgångar i Kosovo till företag från EU och framställa detta som privatisering? Vet rådet att det finns vissa problem sammanhängande med den etniska rensningen i denna del av Kosovo? I detta område bor serber, det är det på råvaror rikaste området, och faran av delning för att säkra dessa råvaror är överhängande.

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag har ingen kännedom i denna fråga, men vi kommer att beakta den information ni har gett oss.

Talmannen


Jan Andersson
Fråga nr 7 från (H-0274/00):
Angående: Gemensamma insatser för samordning av IT-satsningar Det portugisiska ordförandeskapet har på ett förtjänstfullt sätt lyft fram behovet av en utveckling på IT-området för att främja konkurrenskraft och sysselsättning. En samordning på europeisk nivå vore välkommen för IT-områdets fortsatta utveckling.
Hur ser rådet på behovet av en samordning på europeisk nivå för att utveckla IT-området, samt i detta sammanhang inrättandet av en europeisk IT-myndighet?

Seixas da Costa
. (PT) Herr ledamot! För att besvara er fråga vill jag börja med att säga att samordnade insatser på Europeiska unionens nivå för de informationstekniska sektorerna och telekommunikation är en viktig del av unionens framtida utveckling. Vi har redan här tagit upp frågan om det extra toppmötet i Lissabon den 23 och 24 mars, där det klargjordes att en förbättrad politik för IT-samhället är en central angelägenhet för att uppfylla toppmötets mål, vilka gällde sysselsättning, social sammanhållning och en förbättrad europeisk konkurrenskraft på internationell nivå.
Toppmötet gav särskilt rådet och kommissionen i uppgift att utarbeta en handlingsplan för ett e-Europa, som kommer att läggas fram för Europeiska rådet i juni. Denna idé om att lansera en byrå för informationsteknik lades fram för Europeiska rådet i Lissabon i det dokument som den svenska regeringen skickade till Europeiska rådet i Lissabon. Denna idé har ännu inte följts upp men den finns med bland våra angelägenheter och kommer att beaktas och tas upp i framtiden. Förslaget diskuterades också för att kunna läggas till i de redan befintliga gemenskapsbestämmelserna, bland vilka finns ett IT-kansli, vilket för övrigt har gett upphov till en rad initiativ under det portugisiska ordförandeskapet.
Men vad gäller frågan om en eventuell europeisk telekommunikationsbyrå, skulle jag vilja påminna om en studie som kommissionen gjorde i oktober 1999, där man slöt sig till att det inte fanns något omedelbart behov av en sådan organism, samtidigt som rådet hade beslutat att regleringen borde ske på den lägsta möjliga nivå där verksamheten ägde rum. Vi kan säga att även här fungerar subsidiaritetsprincipen.

Andersson
Jag vill tacka rådet för svaret. Jag såg med tillfredsställelse att frågan om informationsteknologin och dess koppling till tillväxt och sysselsättning stod så högt på dagordningen i Lissabon. Det är viktigt vad som händer i fortsättningen. Den politiska uppgiften är ju inte att starta IT-företag, utan att bygga en infrastruktur som stimulerar utvecklingen på detta område. Vi har nämligen brister inom EU. Dessutom har vi stora skillnader mellan EU:s medlemsländer, och även mellan olika regioner inom EU. Olika befolkningsgrupper har varierande möjligheter och kunskaper vad gäller att utnyttja denna teknologi, vilket i framtiden kan komma att skapa stor ojämlikhet.
Därför vill jag ställa frågan: Hur skall vi kunna klara en samordning som bjuder IT-användning också ute i de perifera områdena, så att vi skapar större jämlikhet mellan olika regioner och mellan olika befolkningsgrupper? Finns det då inte ett behov av en gemensam myndighet som samordnar detta arbete?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Ni ställer två olika frågor: den första handlar om frågan om demokratin i IT-samhället. Detta är också den grundläggande fråga som fanns inneboende i Europeiska rådets angelägenheter i Lissabon. Tanken om det nödvändiga att sprida alla dessa nya dimensioner i ett samhälle för innovation och kunskap till hela det europeiska samhället, just på det område där Europa är minst konkurrenskraftigt och som en beståndsdel med mervärde i förhållande till de normala beståndsdelarna. Detta arbete är tidsplanerat med konkreta åtgärder, vilka presenterades i Europeiska rådets slutsatser från Lissabon, när det gäller Internet och former för utbildning och yrkesutbildning vilka vi anser kan utgöra en framtida handlingsplan som kommer att utvärderas varje år under Europeiska rådets extra toppmöten som äger rum varje vår. Detta är en av frågorna.
Den andra frågan som ledamoten ställer handlar om behovet av en organisationsstruktur och en institution som gör det möjligt att utöva kontroll över denna process, med en specifik övervakning av homogeniteten i denna typ av frågor inom ramen för Europeiska unionen. Ledamoten tar upp det viktiga problemet om att man ofta vid genomförandet av denna typ av åtgärder kan skapa och förvärra ojämlikheter. Detta är en fara och en risk som vi är uppmärksamma på. Regeringarna anser dock att det inte är nödvändigt att skapa en ny struktur och en ny byråkratisk mekanism, vilket skulle få höga kostnader. Tvärtom anser de att de befintliga strukturerna för övervakning av dessa processer är tillräckliga för att sköta denna övervakning.

Rübig
Herr talman! Herr rådsordförande! I egenskap av österrikare är jag stolt över att rådsordförandeskapet har ställt utvecklingen på IT-området i fokus. Det skulle intressera mig att få veta hur rådets ordförande ser på utauktioneringen av UMTS-licenser? Avkastningen från detta område skulle ju kunna ge synnerligen starka impulser och framför allt förstärka det portugisiska programmet i motsvarande mån, förutsatt att vi ställer avkastningen från de utauktionerade licenserna till förfogande, exempelvis för forskning och utveckling, bildning, utbildning och fortbildning eller infrastruktur. Kan ni föreställa er att vi utvecklar stimulansprogram för medlemsländerna, för att sedan kunna återinsätta medlen på detta område?

Seixas da Costa
Det som står i Europeiska rådets slutsatser från Lissabon handlar om nationella åtgärder och är alltså regeringarnas ansvar; det är objektiva åtaganden de gör när de skriver under slutsatserna och när det gäller inriktningen på mekanismerna och strukturerna, för handelsplanerna inom Europeiska unionen. Det finns inte i detta material, med undantag för möjligheten till medel från Europeiska investeringsbanken, några nyheter vad gäller resursanslag. Detta var alltså några av de angelägenheter som kom fram i behandlingen av denna fråga i Lissabon. Det var just för att kunna komma med en åtgärd för en bättre sammanhållning i de befintliga instrumenten, av det enkla skälet att vi anser att det, mer än att skapa nya instrument, är nödvändigt att omorganisera de befintliga. Det är dessutom nödvändigt att, som vi har gjort med sysselsättningspolitiken, som vi har gjort i den makroekonomiska politiken, försöka få en större sammanhållning av det nationella arbetet med ett samhälle för kunskap och innovation, försöka göra dessa åtgärder till mål i en specifik plan som varje medlemsstat åtar sig att genomföra i sitt land, enligt en särskild tidsplan och genom bench marking vilken gör att vi kan se vilka som är de bästa metoderna och utifrån det försöka få de andra länderna att agera på liknande sätt. Denna process handlar om nationella åtaganden för att uppnå målen och därför är det uppenbart att det inte finns några andra ekonomiska medel än de som budgeteras i varje land. En annan dimension - och här finns det möjlighet att få medel från Europeiska investeringsbanken - är en rad åtgärder som är planerade angående själva unionens bidrag, vilka inte bara skall komplettera tidigare åtgärder, utan också skapa större sammanhållning för unionens program och åtgärder. Kommissionen har varit extremt aktiv på detta område och programmet e-Europa som kommissionen har lagt fram och vars handlingsplan kommer att antas av Europeiska rådet i Feira i juni, för med sig nya riktlinjer i frågan och är en omorientering av gemenskapspolitiken på detta område.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 8.

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 9 från (H-0275/00):
Angående: Kvinnor i GUSP:s nya beslutande instanser Har rådet föreskrivit någon form av åtgärder eller rekommendationer för att det skall finnas ett lämpligt antal kvinnor i GUSP:s nya beslutsfattande instanser? Hur kommer kvinnor att vara företrädda i sådana organ för krishantering som den politiska kommittén för säkerhet och förebyggande av konflikter? Kommer rådet att beakta att kvinnor är lämpade för att arbeta för fred?

Seixas da Costa
. (PT) Frågan som ledamoten ställer är en viktig fråga och handlar om utrikes- och säkerhetspolitiken, den nya krishanteringen, som den politiska kommittén för säkerhet och förebyggande av konflikter och ledamoten frågar om rådet kommer att ta hänsyn till kvinnors lämplighet i fredsarbetet. Jag tycker det är mer än givet att kvinnors arbete med freden och i flera liknande strukturer, nämligen i mobilisering av det civila samhället, är erkänd och uppenbar. Vi vet alla, och det är ingen idé att hålla något diplomatiskt föredrag om detta, att kvinnors roll och representation i beslutsprocesserna, både i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och på andra allmänna områden, inte är vad som är önskvärt eller vad den borde vara. Vi känner alla till de ansträngningar som har gjorts från det internationella samfundet, och vi erinrar om slutsatserna i Pekingförklaringen 1995 i denna fråga. Som ni vet kommer det att hållas ett extra sammanträde i FN:s generalförsamling för att rikta det internationella samfundets uppmärksamhet på behovet att få med kvinnorna i de åtgärder som skall genomföras enligt Pekingförklaringen, och att vidta konkreta åtgärder som kan gynna detta arbete.
Vi bör i denna frågan ha den uppfattningen att det inte är möjligt att arbeta efter en viljepolitik inom vissa områden som handlar om beslutsprocessen. Detta handlar givetvis om ett större engagemang i de politiska arbetet, i utbildningsprocessen och i den administrativa processen i allmänhet. Vi tror inte att det är möjligt att genomföra en specifik åtgärd, som till exempel kvotering, till instanserna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi tror inte att detta vore lämpligt, det finns inga förslag med en sådan inriktning hos rådet. Emellertid är det varje nationell regerings sak att genomföra nödvändiga reformer i sitt eget representativa system för att se till att få ett vederbörligt deltagande från kvinnorna. I Europeiska unionen pågår det, som ni vet, ett regleringsarbete i dessa frågor och det finns rekommendationer i Amsterdamfördraget. Vi anser att då representationen inom Europeiska unionen kommer genom personal från medlemsstaterna, är det medlemsstaterna själva som har den största uppgiften för att få ett så stort kvinnligt deltagande som möjligt i beslutsprocesserna.

Izquierdo Rojo
Tack så mycket, herr tjänstgörande rådsordförande Seixas da Costa, för ert svar som är hoppingivande eftersom det visar att rådet inser problematiken, reagerar politiskt och även stöder idén som sådan. Ändå anser jag att ert svar i grund och botten, herr rådsordförande, är alldeles för konservativt. Det portugisiska ordförandeskapet har särskilt fått i uppgift på toppmötena i Helsingfors och Köln att lägga fram förslag i syfte att stärka den nya försvarspolitiken. Ni sade att ni är emot kvoter, men för omnämnanden. Jag ställer följande fråga till det portugisiska ordförandeskapet: Tror ni inte att det i detta avseende kunde vara lämpligt med ett omnämnande i form av en rekommendation? För jag tror inte att Europeiska unionens roll är att hålla sig bakom Förenta nationerna eller nöja sig med ett omnämnande om Peking. Europeiska unionen måste ligga långt framme i utvecklingen. Det är uppenbart att kvinnorna bör delta i de politiska besluten - även om freden - och därför uppmanar jag det portugisiska ordförandeskapet att göra ett omnämnande på den punkten.

Seixas da Costa
Fru ledamot! Jag tackar för de förhoppningar ni hyser till det portugisiska ordförandeskapet, men jag tror att ni är medveten om de begränsningar som detta arbete har, främst på det område som ni tar upp. Jag kan tala om detta på ett avspänt sätt eftersom på min egen avdelning är 80 procent av de anställda kvinnor, även på ledande poster. Vi måste alltså hela tiden ha med oss denna aspekt som en slutlig referens i det politiska arbetet, och vi bör ha med lika villkor och jämlikhet för representationen mellan könen som en praktisk, konkret beståndsdel i vardagslivet och i vårt arbete. Jag anser, fru ledamot, helt uppriktigt och med risk att betraktas som bakåtsträvare, att det finns begränsningar för viljepolitiken i denna fråga. Med tanke på dessa begränsningar tror jag att det är litet svårt att, när vi gör en bedömning av de nya strukturerna i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken när det gäller försvarsfrågor, säga till den militära kommittén eller den militära generalstaben att de borde ha en andel på 50 procent kvinnliga militärer. Jag tror att det är litet svårt, för det är just medlemsstaternas sak att ha kvinnliga generaler eller brigadgeneraler. Fru ledamot! Jag kan inte ta upp en fråga av denna karaktär ur ett perspektiv för att bara vara politiskt korrekt i stället för att vara objektiv och ärlig.

Talmannen


Eija-Riitta Anneli Korhola
Fråga nr 10 från (H-0276/00):
Angående: Deltagande av forskningspartner från utvecklingsländerna i miljöforskningsprogram som finansieras av EU Det avgörande för utvecklingsländernas framåtskridande är att de själva har en möjlighet att delta i utvecklingsarbetet både vad gäller att definiera och lösa problemen. På EU-nivå tillämpas detta tillvägagångssätt tillsvidare dåligt med avseende på utvecklingsländernas vetenskapliga och tekniska projekt. EU:s ramprogram omfattar inte utvecklingsländerna. Med andra ord kan till exempel nordafrikanska partner inte delta i vetenskapliga och tekniska projekt som gäller miljön. Det föreligger naturligtvis inga hinder för deras forskningsverksamhet, men de har inga finansieringsmöjligheter eftersom utvecklingsländerna inte kan delta i ett konsortium i egenskap av finansieringssökande parter.
Varför är detta inte fallet då man samtidigt till exempel ökat Rysslands möjligheter att delta? Har man utvärderat detta ärende bl.a. genom att beakta hur EU berörs av ökenspridningen i Nordafrika och problemen i anslutning till Medelhavet? Är EU beredd att genom en finansiering ge de lokala forskarna ett större ansvar sålunda att verksamheten kvarstår också efter det finansiärerna avlägsnat sig? Är EU beredd att se till att projekten inte förverkligas utan de lokala forskarnas insatser?

Seixas da Costa
Europaparlamentet och rådet antog 1998 det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling för åren 1998 till 2002. En av egenskaperna i detta ramprogram utgörs av det faktum att det innehåller en rad temaprogram som fastställer prioriterade områden för forskningen och horisontella ämnen. Ett av dessa ämnen har titeln "Fastställande av gemenskapsforskningens internationella roll" och dess mål är att främja det vetenskapliga och teknologiska samarbetet på internationell nivå och bidra till ett genomförande av utrikespolitiken inom detta område. De allmänna målen för det vetenskapliga samarbetet fastställs också i detta ramprogram, inklusive utvecklingsstödet till EU:s partnerskap med Medelhavsstaterna och bidrag till den ekonomiska, sociala och vetenskapliga utvecklingen i utvecklingsländerna.
I december 1998 antog rådet också regler för företagens, forskningscentrens och universitetens deltagande, liksom regler om spridning av forskningsresultaten för genomförandet av femte ramprogrammet. När det gäller deltagandet från rättsliga instanser i tredje land och internationella organisationer, är all indirekt forskningsverksamhet i temaprogrammen öppna för forskningsinstitut från länder i Medelhavspartnerskapet och utvecklingsländerna, i princip utan gemenskapsfinansiering - det enda undantaget gäller situationer där gemenskapsfinansiering räknas som absolut nödvändig för verksamhetens mål.
Artikel 6 tillåter dock deltagande från tredje land i specifik verksamhet om forskning och teknisk utveckling inom detta delprogram om gemenskapsforskningens internationella roll. I januari förra året antog rådet delprogrammen i det femte ramprogrammet, som bekant, vilka specificerar målen och verksamheterna för de olika kategorierna av tredje land. När det gäller tredje land från Medelhavsområdet, gavs ett angivet belopp på 55 miljoner euro till forskningsverksamhet och utveckling, sådan verksamhet som integrerad kustförvaltning i Medelhavet, inkluderande miljöaspekter, vattenförvaltning, förvaltning av naturresurser, underhåll och restaurering av det kulturella arvet, socioekonomisk modernisering etc.
När det gäller utvecklingsländer finns det ett angivet belopp på 210 miljoner euro för delverksamhet som innovation, främjande av en hållbar relation mellan det demografiska trycket, livsmedelssäkerheten och utnyttjandet och förvaltningen av ekosystemen, och förbättrad produktivitet och förebyggande mot förstörelsen av naturresurserna.
Dessutom har ett system med börser skapats under ett delprogram vilket gör det möjligt för akademiker och doktorander från utvecklingsländerna och tredje land i Medelhavsområdet att arbeta i europeiska projekt. Även medel har planerats till samordning av program för teknisk assistans från gemenskapen, med Meda- och EDF-programmen, liksom för Latinamerika och Asien.
Tillämpningen av de tre nämnda besluten är naturligtvis kommissionens sak, med stöd av behöriga programkommittéer. Hittills har en inbjudan gått ut om presentation av specifika förslag riktade till utvecklingsländer och Medelhavsländer, och detta har en budget på 85,5 miljoner euro.

Korhola
Herr rådets ordförande! Tack för detta svar. Jag vill ändå ha ett svar som är aningen klarare och noggrannare. Är situationen nu den att utvecklingsländerna redan i dag kan ansöka om pengar? Tidigare har det verkligen inte varit så. På vilket sätt skiljer sig situationen till exempel från situationen för de östeuropeiska Intas- och Interreg-programmen?

Seixas da Costa
Då det handlar om frågor som rör kommissionens specifika verksamhetsområde, är det enda jag kan lova, när det gäller ledamotens följdfråga och inom ramen för er oro, att vi skall försöka ge ett mer koncist svar, något vi troligen måste göra skriftligt.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 11.

Esko Olavi Seppänen
Fråga nr 12 från (H-0277/00):
Angående: Regeringskonferensen och frågan om ett gemensamt försvar Regeringskonferensen har en s.k. begränsad föredragningslista, vilket innebär att man huvudsakligen diskuterar institutionella frågor. Den allmänna uppfattningen är att Portugal ämnar utvidga föredragningslistan under mötet i juni. Stämmer detta? Kommer Portugal då också att ta upp frågan om ett gemensamt försvar på agendan?

Seixas da Costa
Som bekant, herr talman, ärade ledamöter, gav Europeiska rådet i Helsingfors ett mandat till det portugisiska ordförandeskapet att inom unionens ram, från den första mars i år inrätta interimsstrukturerna för försvar och säkerhet.
Dessa strukturer inrättades den första maj och bedriver just nu ett arbete för att få en mer konkret praktisk uttolkning, och särskilt för att ge form åt den definitiva modell som vi tror skulle kunna börja fungera nästa år. Parallellt med dessa aspekter av praktisk natur pågår just nu en diskussion i Europeiska unionen om att konkretisera mekanismerna för deltagande, både för de av Europeiska unionens medlemsstater som inte är medlemmar av Nato och för Natomedlemmar som inte är med i EU, inom den allmänna verksamhetsramen för de så kallade Petersberguppgifterna i Amsterdamfördraget. Frågan är, vilket också är föremål för ledamotens fråga - och som jag är glad över eftersom jag är ansvarig för att leda förberedelsegruppen för regeringskonferensen -, är om denna fråga kommer att tas upp på regeringskonferensen eller ej. Den kommer bara att tas upp på regeringskonferensen om och när man kan ser att det är nödvändigt att börja förändra fördraget om Europeiska unionen för att praktiskt följa upp verksamheten i dessa strukturer. Det är ännu, vid denna tidpunkt i debatten i Europeiska unionen, inte klart om det är nödvändigt att göra förändringar i fördraget. När detta är klart kommer vi att meddela detta. Under det portugisiska ordförandeskapet kommer vi att lägga fram en rapport för Europeiska rådet i Santa Maria da Feira i juni, i vilken vi kommer att göra en utvärdering av arbetenas gång och ge en åsikt om huruvida dessa frågor skall tas upp eller inte på regeringskonferensen. Om detta sker kommer vi att se först under det franska ordförandeskapet.

Seppänen
Herr talman, bästa företrädare för rådet! Man håller på att förbereda ett europeiskt försvar i dag, och de länder som deltar i förberedelsen är av olika slag. Där finns länder som är medlemmar i Nato och länder som inte tillhör Nato. Bästa företrädare för rådet! Tror ni att man kan bygga en sådan försvarsdimension för Europeiska unionen som skulle vara oberoende av Nato, eller ligger alla dessa nya arrangemang i linje med Natos grundläggande strukturer?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag är säker på att det ligger en klar sammanblandning i er fråga, såvitt det inte är fråga om en feltolkning. Vi talar inte om försvarspolitik. Vi talar om krishantering, vilket i dag är en behörighet som är upptagen i fördragen och vi talar alltså inte om någon europeisk försvarspolitik eller om skapandet av en europeisk armé. Vi talar om krishantering, humanitära insatser, om det som vi i vardagligt tal i gemenskapsjargongen kallar "Petersberguppgifterna". I dessa uppgifter deltar alla länder i Europeiska unionen, även det land varifrån ledamoten kommer, med ett värdefullt samarbete. Det vi strävar efter i detta ögonblick är inte att inte skapa en europeisk försvarspolitik, utan en gemensam säkerhetskultur som gör det möjligt att arbeta med krishantering. Och i denna fråga tycker jag inte att det finns några större svårigheter. Vi hoppas kunna förena de olika kulturer som existerar i unionen.

Sjöstedt
Min följdfråga gäller hur man skall tolka beslutet vid toppmötet i Helsingfors om militära, fredsbevarande samt fredsframtvingande operationer. I det beslutet ges ju en möjlighet även för kandidatländerna att delta i de militära strukturer som EU skall bygga upp. Gäller detta även för Turkiet, som ju har ansökt om medlemskap? Innebär detta att man öppnar en dörr för ett militärt samarbete mellan Turkiets och Europeiska unionens styrkor i exempelvis fredsframtvingande operationer?

Seixas da Costa
De humanitära insatserna och krishanteringen som tillhör Petersbergsuppgifterna, som Europeiska rådet i Helsingfors hänvisar till, är åtgärder som kan genomföras inom ramen för Europeiska unionen, men det är vår avsikt att se till att dessa åtgärder är helt förenliga med de förbindelser vi har i dag med vissa länder i Europeiska unionen och Natoländerna. Varför det? Därför att de mekanismer och medel som existerar för hanteringen av dessa kriser inte är enorma, de är i de flesta fall just Natos medel. Det är de militära medel och säkerhetsmedel som i dag finns i unionen och Nato, som kommer att uppbringas. Det är också viktigt att garantera ett effektivt samarbete med alla länder i Nato; och när vi talar om Natoländer talar vi om länder utanför Europeiska unionen, nämligen kandidatländer som Turkiet, Norge och Island. Givetvis talar vi på ett bredare plan, och med tanke på operationernas dimension, också om USA och Kanada. Det handlar alltså om ett utvidgat samarbete som strävar efter att garantera en fördelning av ansvaret bland alla dem som i dag har liknande försvars- och säkerhetspolitiska mål.

Talmannen


Mihail Papayannakis vilken har övertagits av Sjöstedt
Fråga nr 13 från (H-0283/00):
Angående: Brott mot rätten till yttrandefrihet Förstainstansrätten i Thessaloniki har nyligen förbjudit försäljning av en bok av författaren Mimis Androulakis eftersom rätten anser den vara ogudaktig. I artikel 6 i Amsterdamfördraget stadgas att Europeiska unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Vidare är Grekland medlem av Europarådet för mänskliga rättigheter, som garanterar rätten till yttrandefrihet och religionsfrihet, och dessutom bygger medborgarnas Europa på en grundläggande fokusering på frihet, mångfald och mänskliga rättigheter. Hur kommenterar rådet mot bakgrund av detta att sådana åtgärder vidtas? Tänker rådet ingripa mot de ansvariga grekiska myndigheterna för att se till att man lägger ned åtalet mot författaren och återkallar förbudet mot försäljning av hans bok?

Seixas da Costa
Ledamoten Mihail Papayannakis frågar rådet hur det tolkar beslutet i förstainstansrätten i Thessaloniki som har förbjudit försäljningen av författaren Androulakis, vilken betecknades som ogudaktig, och frågar om rådet avser att ingripa mot de grekiska myndigheterna. Jag skulle vilja förklara att enligt artikel 6.1 i fördraget om Europeiska unionen, eller Amsterdamfördraget, respekterar unionen en rad grundläggande principer genom hänvisning till europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheter. Den underliggande filosofin är att denna artikel avser att utöva en slags politisk kontroll över medlemsstaternas åtgärder och garantera att demokratiska värden och principer respekteras. Avsikten med denna artikel är faktiskt att garantera en fördelning av gemensamma värden. Men artikel 6 får inte användas för inblandning i medlemsstaternas förvaltning av inrikes frågor, främst på det rättsliga området. Unionen har inte behörighet att ingripa i utövandet av den rättsliga makten i medlemsstaterna. Därför kan inte rådet ingripa i myndigheternas beslutsfattande. Den åtgärd förstainstansrätten i Thessaloniki har vidtagit i detta konkreta fall, vilket är en åtgärd från en rättslig instans i en medlemsstat, har alla möjligheter inom det grekiska rättsväsendet, att överklagas till högre nationella rättsinstanser. Om möjligheterna att överklaga i de grekiska instanserna vore uttömda, funnes alltid möjligheten att överklaga till Europadomstolen för mänskliga rättigheter.

Sjöstedt
Jag tackar rådet. Jag är dock litet förvånad över svaret. Jag uppfattade att man inte skulle kunna agera om det är ett nationellt rättssystem som har dömt, eftersom detta skulle vara att blanda sig i nationella angelägenheter. På så sätt upphävs ju egentligen artikel 6 i Amsterdamfördraget, dvs. om man agerar från nationella rättssystem. Det kan väl knappast vara avsikten att en medlemsstat skall kunna göra vad som helst bara den gör det via sitt rättssystem.
Jag vill också fråga om rådet avser att se närmare på detta fall och kanske granska det mer konkret.

Seixas da Costa
Herr ledamot! Medlemsstaterna åtar sig att agera inom ramen för fördragets bestämmelser. Det är därför de har skrivit under fördraget. Om en allvarlig beständig kränkning av medborgarnas rättigheter skulle äga rum, enligt de termer som är fastställda i dessa artiklar, finns det givetvis sätt att ingripa mot medlemsstaterna. Unionen har själv möjligheter att ingripa mot länderna. Men låt oss vara konkreta: ett fall som detta, i ett demokratiskt land som Grekland, är ett fall som har alla förutsättningar att överklagas och gå framåt i det grekiska rättssystemet tills möjligheterna att överklaga har uttömts i detta system. I annat fall skulle vi tydligt flytta över en fråga till gemenskapsnivå, för vilket det finns en rad möjligheter i ett land som helt och fullt respekterar de mänskliga rättigheterna och medborgarnas rättigheter.

Talmannen
Tack så mycket, herr Seixas da Costa.
Eftersom tiden för frågor till rådet är ute, kommer frågorna nr 14 till 31 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Tal av Österrikes president Thomas Klestil
Talmannen
Herr president! Ni har i dag uttryckt önskemål om att få tala vid ett högtidligt sammanträde i vår kammare. Varje statschef i ett av unionens medlemsländer som uttrycker denna önskan har alltid tagits emot i kammaren med den aktning som förväntas för hans person, det höga ämbete han utövar och det land han företräder.
(Livliga applåder) Det är i den andan som jag för Europaparlamentets räkning välkomnar er.
Så här i början av år 2000 har som ni vet bildandet av den nuvarande regeringen i Österrike framkallat avsevärda känslor i alla unionens stater, såväl bland dess regeringar som medborgare.
(Livliga applåder)Om det här i kammaren finns en fråga som till mycket stor del går utöver de politiska eller nationella skillnaderna mellan dess ledamöter, är det just den betydelse vi fäster vid de värderingar som unionen bygger på, och det bestämda motståndet mot rasistiska och främlingsfientliga ideologier.
(Livliga applåder)Herr President! Vi vet att denna koalition med lika delar från ett parti från extremhögern inte hade er gunst, att ni inte sparat på krafterna för att finna en annan lösning...
(Tumult längst till höger)...och att ni innan ni godkände det ni inte ansåg er kunna förhindra krävde och erhöll från de berörda politiska ledarna ett starkt engagemang för de värderingar som Europeiska unionen bygger på.
(Applåder och protester längst till höger)Det är i det sammanhanget, och i denna anda av djup vänskap och respekt för det österrikiska folket, som vi uppmärksamt skall lyssna till det budskap ni önskar förmedla till Europaparlamentet. Vi betvivlar inte, herr president, att ni kommer att ta hänsyn till den mycket starka oro som vår kammare med en förkrossande majoritet uttryckte den 3 februari, och jag ger er nu ordet.
(Applåder)(När president Klestil förberedde sig för att ta ordet lämnade ett stort antal av vänsterns ledamöter kammaren. Inlägg från Muscardini: "Det är det som är demokrati, man lyssnar inte på dem som talar...")

Klestil
Innan jag tar till orda vill jag säga till fru ledamoten: Det överensstämmer med min principiella syn på parlamentarisk demokrati att man i lugn och ro lyssnar på de andra, även om man är av annan åsikt.
(Livliga applåder)
Ärade fru talman, ärade damer och herrar ledamöter, ärade damer och herrar företrädare för rådet och kommissionen, ärade åhörare! Till att börja med vill jag tacka er, fru talman, och ledamöterna i Europaparlamentet för möjligheten att få tala här inför er.
Jag har kommit till Strasbourg för att understryka att Österrike har en fast bindning till Europeiska unionen. Nyliga opinionsundersökningar har bekräftat att fyra femtedelar av mina landsmän säger ja till Österrikes medlemskap i Europeiska unionen och även fortsättningsvis säger ja till den.
(Applåder)
För mig är detta en mycket viktig och mycket positiv signal. Jag har kommit till Strasbourg för att - och stödjande mig på denna uppfattning hos mina landsmän - avge en tydlig bekännelse till Europeiska unionen som värdegemenskap. Jag tror att Österrike sedan inträdet i gemenskapen många gånger har bevisat sitt europeiska medvetande och sin konstruktiva medverkan i unionen.
För några dagar sedan öppnades i Wien ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet. Jag deltog i detta öppnande via en inbjudan från förvaltningsrådet; i mitt anförande lade jag i dagen en full förståelse för oron att rasism, intolerans, främlingsfientlighet och antisemitism åter har kunnat växa - inte bara hos oss utan även i andra länder och regioner i Europa. Jag betonade vikten av att också i dag se upp med antydningar överallt där den mänskliga värdigheten och de mänskliga rättigheterna hotas.
Vi får ej tveka för att agera mot varje form av radikalisering och polarisering. Och vi måste beslutsamt motsätta oss de personer som försöker att genom en opportunistisk eller populistisk politik underblåsa befolkningens rädsla och oroskänslor för att därigenom vinna politiskt kapital.
(Applåder)
Framför allt ungdomen måste varnas för en sådan politik - samt för de faror som kan bli följden därav för den egna framtiden. Dagens Österrike, som 1945 återuppstod ur det andra världskrigets ruiner, var ett verk av en generation som hade gjort sina erfarenheter under fruktansvärda upplevelser under den första hälften av 1900-talet: av pessimism och resignation, av våldsberedskap och mottaglighet för villfarelser. Den andra republiken var redan från början präglad av österrikarnas starka bekännelse till sin stat, och bars av deras övertygelse att aldrig mer låta sig förföras av nationalism, extremism och främlingsfientlighet.
I dag lever runt 800 000 utlänningar i vårt land - ungefär tio procent av hela befolkningen. Under de gångna årtiondena har Österrike totalt tagit emot och integrerat en miljon människor. Därmed har vi - i förhållande till storleken på vårt land - erbjudit mer flyktingar en tillflyktsort än något annat medlemsland i Europeiska unionen.
(Applåder)
Jag erinrar om flyktingvågorna 1945 österifrån, 1956 från Ungern, 1968 från Tjeckoslovakien och under förra årtiondet från det före detta Jugoslavien. Därutöver har kommit ett stort antal människor från andra länder. Även judiska emigranter från den före detta Sovjetunionen har fått hjälp av Österrike att ta sig vidare till Israel eller andra länder eller att stanna hos oss.
Det har säkert också - vad gäller det senaste förflutna - förekommit åtskilliga försummelser som vi nu är mer medvetna om. Sålunda vill jag ej dölja min bestörtning över att Österrike aldrig - eller alldeles för sent - bjudit in de judiska medborgare som fördrevs under 1938 att återvända. Just dessa har ofta, vilket jag med rörelse gång efter annan kunnat konstatera, trots sitt fruktansvärda öde bevarat en djup kärlek till sitt tidigare hemland. Vid bearbetningen av vårt förflutna återstår fortfarande mycket att göra. Först när de historiska fakta har blivit utredda, när offren fått gottgörelse och det historiska ansvaret fullt ut erkänts, kommer vi åter att stå på fast mark.
I egenskap av förbundspresident är jag dock fast besluten att bemöta varje oberättigad kritik av Österrike och dess befolkning och med eftertryck tillbakavisa den. Under de gångna månaderna har det sagts och skrivits mycket som ger en förvrängd bild av Österrike och inte motsvarar fakta - vare det nu av okunskap eller av ytlighet.
Jag vädjar därför till de politiskt ansvariga och även till medierna i Europeiska unionen att inte förlora objektivitetens och rättvisans bud ur blicken - just i en anda av de europeiska värden vilka med rätta betraktas som själva fundamentet för det europeiska enandet.
Jag tror att det ligger i samtliga medlemsstaters intresse att engagera sig för att få en klar bild av den verkliga situationen i Österrike, att slopa kritik, att söka det gemensamma och att via dialog bidra till att denna för alla parter svåra situation kan övervinnas.
(Applåder)
Jag är likaså övertygad om att det ligger i Europaparlamentets intresse att sörja för ett rättsenligt och regelbundet arbetssätt i de europeiska institutionerna och att därmed även garantera Österrikes fulla och oinskränkta medverkan...
(Applåder)
... just med tanke på de stora frågor som anstår t.ex. utvidgningen av EU, reformen av institutionerna och den europeiska säkerhetspolitiken.
Mina damer och herrar, Österrike är en stabil demokrati och en fungerande rättsstat. I den österrikiska författningen är inskrivet att förbundsregeringen behöver förbundspresidentens förtroende. Detta ger mig ett särskilt ansvar - även vad gäller regeringens politik. Jag har därför tillsammans med ordförandena för de båda regeringspartierna arbetat fram en förklaring som binder regeringen till att uppfylla de europeiska grundvärdena och rättsprinciperna.
I egenskap av förbundspresident är det också min uppgift att företräda republiken gentemot omvärlden. Redan 1992 och 1998 förklarade jag inför detta plenum att Österrike - med tanke på landets historia och läge mitt i Europa - på ett särskilt sätt känner sig kallat att lämna ett engagerat bidrag till fullkomnandet av det europeiska enandet och freden.
Det står utom tvivel att Österrike har ett särskilt intresse av utvidgningen av Europeiska unionen. Med tanke på vår samlevnad under århundraden med folken i de centrala och sydöstra delarna av Europa förfogar vi över erfarenheter vilka kan vara av särskild nytta för utvidgningen av Europeiska unionen i dag, och det i hela Europas intresse. På sikt vill vi ej förbli en randstat i EU och leva vid en välståndsgräns tvärs igenom Europa. Enbart en utvidgning ger oss den enastående möjligheten att mitt i Europa skapa ett område av fred, stabilitet och välmåga.
Om några få dagar kommer nästa årliga möte mellan de centraleuropeiska presidenterna att äga rum. Det första dylika mötet mellan fyra olika presidenter, som jag sammankallade 1993 till Salzburg, har sedan dess växt till att bli en grupp med 12 deltagare.
Här rör det sig också om vilken ställning de små och medelstora staterna i Europeiska unionen skall ha. Detta är ett av de centrala identitetsmoment som redan från början präglat den europeiska integrationen. Tiden då Europas historia bestämdes av stormakters dominerande ställning ligger bakom oss.
Just Centraleuropa har den enastående chansen att bli hjärtat i det nya och större Europa, till en levande gemenskap som kan bygga på en gemensam historia och gemensamma erfarenheter, och som kan lämna ett särskilt bidrag till fulländandet av Europa.
Men för att detta framtida och större Europa skall kunna bestå, måste det bli fullt medvetet om sina gemensamma andliga och kulturella grundvalar. Till detta skall samtliga folk i Europa bidra med sin del. I grund och botten är ju också det "österrikiska" i vår egen kultur resultatet av en rikedom som vi hämtar ur europeiska källor, ur vetskapen om betydelsen av det centraleuropeiska området, ur de historiska och mänskliga förbindelserna med de olika folken i denna region, ur en levande praxis av federalism och subsidiaritet samt ur kunskapen om den gemensamma historien, att övernationalitet ingalunda nödvändigtvis betyder en förlust av den egna identiteten.
För att denna utvidgning skall bli framgångsrik måste unionen dock vara förmögen att bära en utvidgning. Med öppnandet av regeringskonferensen för knappt två månader sedan inleddes den andra fasen av den interna reformprocessen. Österrike välkomnar uttryckligen inlemmandet av Europaparlamentet i det arbete som bedrivs på regeringskonferensen. Och redan i samband med de hittillsvarande reformerna av Europeiska unionen var det ofta parlamentet som lämnat de modigaste och mest visionära förslagen och därmed på ett trovärdigt sätt understrukit sitt anspråk på att vara den parlamentariska motorn i den europeiska integrationen.
Till de stora utmaningar som Europeiska unionen ställs inför hör också säkerhetspolitiken. Under intrycket av de fruktansvärda konflikter vilka på senare år har hemsökt framför allt de sydöstra delarna av kontinenten måste Europa växa samman också på det gemensamma försvarets område.
Från europeisk sida krävs i samband med den militära krishanteringen en särskild form av trovärdighet, beslutsamhet och styrka . Det gläder mig att debatten om detta viktiga ämne kunde inledas under det österrikiska EU-ordförandeskapet. EU-toppmötet i Köln och Helsingfors har skapat ytterligare milstolpar. Fram till det Europeiska rådets möte i Nice gäller det att skapa förutsättningar för att unionen i praktiken skall kunna förverkliga sitt ambitiösa mål vad gäller den europeiska förmågan att hantera kriser.
Österrike är berett att solidariskt bidra till utvecklingen av Europeiska unionen till en säkerhets- och försvarsgemenskap. Vi vet att en unions säkerhet inte kan skiljas från den, och vi vet att framtiden på säkerhetsområdet också för vårt eget land ligger i att vi har förmågan att arbeta med och för varandra.
Ytterligare en uppgift av speciellt slag för mig är utarbetandet av en stadga för grundläggande fri- och rättigheter i Europeiska unionen; här handlar det om så viktiga frågor som om skyddet och främjandet av de grundläggande fri- och rättigheterna, av de mänskliga rättigheterna samt om att stärka deras inre konsekvens och effektivitet. Också på detta område visar det sig att Österrikes hållning i många avseenden överensstämmer med Europaparlamentets.
Följaktligen handlar det i dag om att på viktiga områden fördjupa Europeiska unionen och anpassa den efter 2000-talets krav. I förgrunden kommer också fortsättningsvis att stå det första fredliga demokratiska enandet av vår kontinent. Det är detta som gör denna process så enastående, men också så sårbar. För dem som redan tar det gemensamma Europa för givet måste vi klargöra vilken fundamental betydelse vidareförandet av den europeiska integrationen har för freden och stabiliteten i hela Europa. Demokrati är ingenting som går utan möda. I framför allt detta stora europeiska förbund kräver demokratin ett aktivt engagemang från européerna; vi bör dagligen se till att lyssna på vad dessa människor har att säga därom.
Ärade fru talman, mina damer och herrar! Situationen i vilken Österrike för närvarande befinner sig är obehaglig och följdrik för mitt land och framför allt för människorna i det. Den är emellertid obehaglig och följdrik även för övriga 14 medlemsstater i Europeiska unionen.
Det finns inga tecken överhuvudtaget på att Österrike skulle avvika från den väg man hittills följt, en väg av parlamentarisk demokrati och europeiska värden. Jag ber er därför att tillsammans med mig och med oss gemensamt försöka finna en utväg ut denna situation, för befolkningen i mitt lands skull, men även för Europeiska unionens skull.
Låt mig avslutningsvis ännu en gång tacka för inbjudan att få tala här i Europaparlamentet. Jag försäkrar er att Österrike också fortsättningsvis med all kraft och övertygelse kommer att engagera sig i arbetet för den europeiska freden och enandet.
Vi österrikare är entusiastiska européer, och det kommer vi också att förbli!
(Livliga och ihållande applåder)

Talmannen
Herr president! Vi hörde er. Jag tackar er för det ni sagt och för de personliga övertygelser ni uttryckt. Vi känner till dem sedan länge - de är starka och vi betvivlar dem inte.
Om några timmar kommer gruppordförandena och jag själv att träffa er på nytt, denna gång för ett informellt utbyte bakom stängda dörrar. Jag skall därför inte göra någon längre kommentar till det ni just sagt.
För att avsluta detta högtidliga sammanträde vill jag bara erinra om att vår vaksamhet inte gäller det österrikiska folket i sin helhet, som vi respekterar och uppskattar, och om vilka vi vet, vilket ni också erinrade om, att de är starkt engagerade i unionen. Vår vaksamhet är inte partisk. Den härrör inte från en avsiktlig process. Den förnekar den speciella politiska situationen i ert land vid det senaste valet. Den är inte heller någon inblandning, för unionen är inte bara en marknad, den är också en värdegemenskap, och jag tackar er, herr president, för att ni erinrat om det. Det som sker i ett land kan inte lämna de övriga oberörda.
(Applåder)
Vår oro och vår vaksamhet bygger på ett konstaterande och ett minne. Konstaterandet är att ett parti med främlingsfientlig inriktning ingår i den österrikiska regeringen, och ni sade med kraft, herr president, att ni förstod den oro som en eventuell ökning av rasism, intolerans, främlingsfientlighet och antisemitism leder till.
Minnet gäller historien som slet sönder Europa eftersom folken och framför allt deras makthavare inte hade kraft att reagera när det fortfarande fanns tid.
(Applåder) Det är denna skyldighet att minnas som förbjuder oss att acceptera banaliseringen av extremhögern.
(Applåder)
Inget skulle vara farligare för ett mänskligt samhälle än förskjutningen av det kollektiva samvetet, om det skulle vänja sig vid det oacceptabla och relativisera det som inte kan tolereras.
(Applåder)
Jag tackar er, herr president, för de svar ni gav nyss på våra frågor för att ge oss hopp om att Österrike på nytt skall kunna bli en fullständig partner i vår union, vilket det aldrig upphört att vara juridiskt sett...
(Tumult längst till höger)... men det vi önskar, herr president, är att landet också kan bli det i våra tankar och i klartext i våra hjärtan.
(Livliga applåder. Tumult längst till höger.)(Det högtidliga sammanträdet avslutades kl. 12.30.)

Finansmarknaderna/Kompletterande pensionsskydd
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0059/2000 av García-Margallo y Marfil för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande: Att genomföra handlingsramen för finansmarknaderna: en handlingsplan (KOM(1999) 232 - C5-0114/1999 - 1999/2117(COS));
A5-0053/2000 av Kuckelkorn, för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelandet från kommissionen: Att skapa en inre marknad för kompletterande pensionsskydd - Resultaten av samrådet om grönboken om kompletterande pensionsskydd på den inre marknaden (KOM(1999) 134 - C5-0135/1999 -1999/2131(COS)).
Innan vi börjar vill jag förvarna alla ledamöter om att, eftersom detta är ett sammanträde på kvällstid och vi har mycket arbete framför oss, kommer jag att vara strikt vad talartiden beträffar. Därför ber jag ledamöterna om den självdisciplin som krävs, så att vi kan sluta i hyfsad tid.

García-Margallo y Marfil
Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Om jag vore tvungen att här i dag ge exempel på två komplexa frågor på det ekonomiska området, skulle jag utan tvekan nämna följande: konsolideringen av finansmarknaderna och en harmonisering av bestämmelserna för den direkta beskattningen - närmare bestämt beskattningen av sparmedel - som nu är föremål för diskussioner.
Den debatt som vi nyligen höll om organen för kollektiva investeringar i fastigheter och de reaktioner som har uppstått till följd av betänkandet om pensionsfonder, som vi strax skall ägna oss åt, visar hur komplexa och viktiga dessa frågor är. Båda frågorna, avreglering av marknaden för finansiella tjänster och beskattningen tas upp i den handlingsplan som är föremål för mitt betänkande.
Därför är det motiverat att tacka alla grupperna för deras samarbete och än en gång framhålla för kommissionen att de kan räkna med Europaparlamentets aktiva samarbete i denna plans förverkligande, där vi inte kommer att avstå från våra befogenheter utan snarare skall utöva dem på ett ansvarsfullt sätt.
Handlingsplanens komplexitet svarar även mot ambitionerna i den rapport som läggs fram av kommissionen och omfattar 43 åtgärder som påverkar alla sektorer på området (börsen, banker, investeringsfonder, försäkringar, osv.) och som infogas i det som har kommit att kallas den nya ekonomin, och som - enligt toppmötet i Lissabon - är ett av botemedlen för arbetslösheten i Europa.
Vad omfattar då dessa åtgärder? Vilket är syftet med dessa? Enligt min uppfattning kan det sammanfattas på följande vis: en avreglering av finansmarknaderna och en aktualisering av bestämmelserna om tillsyn och övervakning så att den europeiska finansmarknaden blir minst lika konkurrenskraftig som den i Förenta staterna. Under rubriken motivering ger jag en omfattande kommentar med en jämförelse av dessa båda typer av marknader.
För att uppnå dessa två mål föreslår kommissionen en lösning som absolut kan ifrågasättas och som är riskabel: ett smidigare lagstiftningsförfarande som i sin tur konkretiseras i form av tre åtgärder.
För det första en minskning av de bestämmelser som skall införas i en förordning eller i ett direktiv, alltså sådana som förutsätter parlamentets deltagande.
För det andra dessa bestämmelsers begränsning till definitionen av de allmänna kriterier och de grundläggande principer som bör fastställas på området, samt att kommissionen får möjlighet att utveckla dessa.
Slutligen för det tredje, att kommissionen förses med långtgående tolkningsbefogenheter.
Jag tvivlar inte på att förfarandet måste göras smidigare, herr kommissionär, men parlamentet är inte villigt att avstå från de befogenheter som det har tagit så lång tid att skaffa. Därför är en av de första uppgifter vi tillsammans bör lösa att hitta en modell som innebär att båda målen uppnås.
Vad gäller avregleringen, den första uppgift som kommissionen tar sig an, utgår kommissionen från en premiss: en konsolidering av en inre marknad för finansiella tjänster förutsätter att marknadshindren avlägsnas. På den punkten är vi helt överens. Slutsatsen blir att hindren måste avlägsnas för att marknaden skall fungera bättre. Vi är eniga, men vi vet att det finns svårigheter på vägen, som beror att målsättningen med en avreglering måste förenas med målsättningen att skydda investerarna.
För det första anges inte vilka hindren är. Herr kommissionär, det räcker inte med att man kan sluta sig till vilka de är utifrån de åtgärder som kommissionen föreslår. Personligen hade jag velat ha en förteckning över de nationella åtgärder som, i enlighet med direktivet om de finansiella tjänsterna, utgör marknadshinder i respektive land.
För det andra innebär även den lösning som kommissionen föreslår vissa problem. Det är absurt att ett finansbolag i sin verksamhet måste underkasta sig femton olika regelsystem, och lika eller ännu mer absurt är det att en investerare - åtminstone en icke-professionell sådan - skall vara tvungen att köpa tjänster, utan att känna till rättsreglerna, från företag vars finansiella ställning han inte kan kontrollera och att han, om han hamnar i en rättstvist, kan tvingas lagsöka eller reklamera tjänsten i ett för honom fullständigt främmande land.
Avregleringen bör därför äga rum parallellt med en ökning av åtgärderna för kontroll och beskattning.
Vad gäller kontrollåtgärderna så står vi inför ett nytt problem: behovet av att till en annorlunda värld - präglad av globaliseringen, den internationella konkurrensen och den fria rörligheten för kapital - anpassa behörigheten och rättsskipningen vid de myndigheter som även fortsättningsvis kommer att vara nationella och som i de flesta fall tillämpar olika modeller.
Slutligen, herr talman, är det min personliga övertygelse att, om vi inte vill att avregleringen skall lämna utrymme åt en snedvriden konkurrens och en flykt till förmånligare klimat inom eller utanför unionen, ett riktigt fungerande av marknaden för finansiella tjänster inte är möjligt utan en viss harmonisering av bestämmelserna för sparmedel. Det är de frågor jag tar upp i mitt betänkande; frågor som bottnar i en vilja till ett konstruktivt samarbete med kommissionen som jag alltid har betraktat som parlamentets lojala allierade i behandlingen av en fråga av sådan komplex natur.

Kuckelkorn
. (DE) Herr talman, ärade kolleger! Det kompletterande pensionsskyddet på den inre marknaden sysselsätter i allt högre grad de politiska organen, nationellt liksom på europeisk nivå. Man kan bara på längden av denna debatt om ett kommissionsmeddelande avläsa ämnets angelägenhet.
Frågan om "kompletterande pensionsskydd" är komplex och har implikationer på socialpolitiken, näringslivspolitiken, skattepolitiken och kapitalmarknaderna. Sedan offentliggörandet av grönboken koncentrerar sig kommissionen på området kapitalmarknaden och eftersträvar det kortsiktiga målet att harmonisera kontrollregleringen för pensionsmottagarna under begreppet "kompletterande pensionsskydd på den inre marknaden". Därvid definierar den på ett lättsinnigt sätt vad pensionsskydd är, varmed den skapar en riktgivande definition för ytterligare lagstiftningsinitiativ på skatteområdet och det sociala området; därutöver initierar den en europeisk rätt som påverkar den nationella rättskipningen.
Det är just denna kortsiktighet, sökandet efter snabba resultat utan någon långsiktig målbestämning, som jag förebrår kommissionen för; ty målet och det europeiska mervärdet är för de europeiska medborgarna, företagen, arbetstagarna, pensionsförvaltarna och pensionsmottagarna ett gränsöverskridande medlemskap i en pensionsfond som verkligen kan garantera ett pensionsskydd på den inre marknaden. Det är detta europeiska mervärde som vi har för ögonen när vi uppmanar kommissionen att differentiera mellan ren kapitalökning respektive pensionsskydd i sina framtida lagförslag, dvs. den skall skilja på de leverantörer som täcker biometriska risker och dem som endast ägnar sig åt kapitalplacering.
Tillsammans med lagstiftarna i många medlemsländer intar vi den ståndpunkten att man bara kan tala om pensionsskydd när det finns en försäkring för risker man kan utsättas för i livet som t.ex. invaliditet, hög ålder och frågan om efterlevande. Vad betyder detta konkret? Säkringen för en hög ålder innebär att pensionsförvaltaren är förpliktad att betala mig en fastlagd pension intill mitt livsslut. Det får alltså varken avspisa de pensionsberättigade med ett fast belopp eller reducera deras pension på grund av att de blir för gamla för normalkostnaden.
Efterlevandepension täcker de efterlevande, dvs. familjemedlemmar, som har rätt till och är beroende av den avlidnes inkomster. Invaliditeten till slut säkrar pensionsutbetalning även i fall av fullständig eller partiell arbetsoförmåga. Om vi verkligen har målet att understödja det lagliga pensionssystemet med det kompletterande pensionsskyddet på den inre marknaden måste pensionsskyddet omfatta en försäkring mot dessa risker.
Om de biometriska riskerna inte beaktas kan man i och för sig tala om åldringsvård, men inte om pensionsskydd. Emellertid handlar det inte bara om kvaliteten på pensionsskyddet i Europa. Kravet på att flera olika pensionsformer och pensionsförvaltare som ägnar sig åt tjänster inom pensionssystemet skall baseras på olika rättsliga grunder handlar främst om rättsäkerhet i Europa och i medlemsländerna samt om bättre chanser vid den framtida integrationen av den inre marknaden.
En lika behandling av de tjänster som hör till åldringsvården och dem som hör till pensionsskyddet strider direkt mot intentionen att införa ett kompletterande pensionsskydd för den europeiska inre marknaden. Härav framgår klart att kommissionen i första hand intresserar sig för att utveckla den europeiska kapitalmarknaden. Några argument ifråga om detta: Ett genomdrivande av en standardiserad beskattning i samtliga medlemsstater gör inte bara att det kompletterande pensionsskyddet får en mer aktiv funktion, det är den grundläggande förutsättningen för ett resurssparande gränsöverskridande medlemskap. Det vill säga, företagen - stora lika väl som små - måste inte längre färdigställa femton olika system för sina medarbetare, en pensionsförvaltare räcker. Men en standardiserad beskattning innebär inkomstförluster för medlemsstaterna. En skattepolitisk enighet mellan medlemsstaterna är endast möjlig om EU ger en entydig definition - oavsett vilket direktiv man tar till hjälp för frågan - och håller medlemsstaternas inkomstförluster inom rimliga gränser. Vi kräver därför att två direktivpaket utformas: ett för pensionsskyddet med obligatorisk täckning för de biometriska riskerna och ett för åldringsvården. För bägge dessa delar kan man försöka sig på en fullständig europeisk integration.
När det gäller pensionsskyddet har vi goda chanser att inom kort uppnå det förlösande målet. Därför bör man inte låta sig övertalas av banker och investmentbolag att ta alltför snabba eller kortsiktiga beslut.
Mina kolleger vill jag be om följande: Låt oss i morgon med omröstningen, som medbeslutare av framtida direktiv, ge en riktig signal för vår önskan om ett stabilt pensionssystem i Europa, och för ett framtida kompletterande pensionsskydd på den inre marknaden som också förtjänar detta namn.
(Applåder)

Medina Ortega
. (ES) Herr talman! Jag skall, som ni sade, som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tala om kommissionens meddelande om handlingsplanen för genomförandet av handlingsplanen för finansmarknaderna.
Precis som huvudföredragande García-Margallo påpekade finns det i det här fallet två frågor som för det första är beskattningen - utan en harmonisering på skatteområdet kan det svårligen finnas gemensamma finansmarknader - och för det andra den rättsliga ramen.
Vad den rättsliga ramen beträffar, anser jag att denna sektor rymmer en paradox. Ju mer liberaliserad en ekonomi är, desto viktigare är det med en strikt reglering av finansmarknaderna. Det är i den nordamerikanska ekonomin, som förmodligen är en av de mest avreglerade ekonomier som finns, som de mest detaljerade bestämmelserna på finansmarknaderna finns. Kommissionen säger i sitt förslag, sedan man har erkänt parlamentets befogenheter i form av medbeslutandet som föreskrivs i artikel 251 i EG-fördraget, att betydligt mer flexibla förfaranden bör tillämpas genom kommittéväsendet. I sådana fall brukar kommittéväsendet innebära att man ger med ena handen och tar med den andra.
I det avseendet håller jag helt med om föredragandens slutsatser. Jag anser att det behövs ett exakt lagstiftningsförfarande, och jag är övertygad om att kommissionen kan räkna med parlamentets stöd för detta. Som föredraganden sade för en stund sedan kan man inte förvänta sig förtroende från investerarna, förtroende från konsumenterna och slutligen av finansmarknaden, om de inte har tillgång till en exakt rättslig ram. Enda sättet att skapa en sådan är att ersätta de nuvarande strikta bestämmelserna med exakta gemenskapsbestämmelser som gör det möjligt att skapa säkerhet inom denna så känsliga finansiella sektor.

Plooij-Van Gorsel
energi. (NL) Herr talman, kolleger, herr kommissionär! Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi beklagar att det i handlingsplanen för de finansiella marknaderna inte ägnas någon uppmärksamhet åt de problem som näringslivet, främst de små och medelstora företagen, upplever med finansieringen av gränsöverskridande verksamhet. Många företag, varierande från småföretag i gränsområden till stora multinationella koncerner, vill gärna hantera sina konton som ett enda nationellt konto. De vill till exempel kvitta ett positivt saldo på sitt eurokonto i land A mot ett negativt saldo i land B. På det sättet betalar de mindre ränta. I de nuvarande reglerna förbjuds eller försvåras den här sortens tekniker för cash management. Bankväsendet har redan gjort er uppmärksamma på den här problematiken. Nu skulle jag gärna för mitt utskotts räkning vilja fråga kommissionären om det är möjligt att upprätta en forumgrupp som utför marknadsundersökningar om de lagliga och fiskala hindren för företag, och särskilt alltså för små och medelstora företag, vid finansieringen av deras gränsöverskridande transaktioner inom euroområdet och därmed lösa de här problemen. Det skulle jag gärna vilja ha svar på.

Ferri
Herr talman! Efter resolutionen av den 3 december 1998, som inte verkar ha nämnts i Kuckelkorn-betänkandet, har vi återigen skyldigheten, i egenskap av parlament, officiellt uppmana kommissionen att så snabbt som möjligt arbeta fram ett direktiv eller, vilket Medina Ortega mycket lämpligt påpekade, utarbeta gemenskapsregler som kan sammanfatta de olika nationella regelverken. Kommissionen verkar en aning ljummen och mer intresserad av ett direktiv som gäller reglerna för ett kompletterande system för pensionsfonderna, ett system med mer frivillighet som inte är tvingande när det gäller att avskaffa hindren för rörlighet på arbetsmarknaden och att samordna de olika skattesystemen.
De rättsliga baserna är mycket viktiga och naturligtvis skiljer de sig åt: om man tänker på de olika domar som avgivits av domstolen kunde artiklarna 47 och 55 gälla för pensionsfonderna; när det gäller att avskaffa hindren för rörligheten, artikel 42, och när det gäller att samordna de olika skattesystemen, artikel 94. Jag vill emellertid insistera på nödvändigheten och lämpligheten av att vi kommer fram till ett gemensamt paket, för det är bara på det viset som vi kan få en heltäckande rättslig ram som reglerar även ett par avancerade punkter som vi träffar på i några av ändringsförslagen. Jag tänker framför allt på de biometriska riskerna, något som är en mycket viktig aspekt, men som bör behandlas utifrån punkterna 7 och 8 i yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden; genom att obligatoriskt binda enbart de fonder som omfattar de biometriska riskerna riskerar man att göra systemet väldigt osmidigt. Jag tror därför att det skulle vara korrekt att ge de fonder som även omfattar biometriska risker en särställning, för alla typer av stelbenthet i systemet kommer i själva verket att leda till negativa obalanser för målgruppen.

Hermange
. (FR) Herr talman! Verkligheten är som den är. Om 23 procent av den europeiska befolkningen i dag är över 65 år, kommer denna siffra att vara 40 procent år 2025, och förhållandet med fyra arbetare på en pensionär kommer att bli två arbetare på en pensionär år 2020. Det säger något om det trängande behovet av att kunna utveckla effektiva kompletterande pensionssystem genom ett fondbaserat system i Europeiska unionen, för att på lämpligt sätt komplettera de offentliga pensionssystemen som bygger på ett fördelningssystem. Vi vet alla att våra medlemsstater genomför energiska strukturreformer, men det åligger också Europeiska unionen att ingripa när det gäller pensioner, och särskilt kompletterande pensioner, för att, inom ramen för den gemensamma marknaden, underlätta fri rörlighet för arbetskraft, genomföra en verklig gemensam kapitalmarknad, och också se till att jämställdheten mellan män och kvinnor respekteras.
Ur detta perspektiv har strävan i utskottet för sysselsättning och socialfrågor varit att för de framtida pensionärerna förena säkerhet och effektivitet för de kompletterande pensionerna, eftersom garantin för en hög säkerhetsnivå för mottagarna uppmuntrar en sund och önskvärd konkurrensutsättning av de europeiska pensionsfonderna. Det är anledningen till att vårt utskott anser att förslaget till direktiv om gemenskapens tillsynsbestämmelser som är tillämpliga på pensionsfonderna måste läggas fram och antas så snart som möjligt, med beaktande av vår diskussion i dag, och med seriösa garantier när det gäller externa och interna kontroller av de berörda fonderna och beräkningen av deras tillsynsåtagande.
För att främja fri rörlighet av arbetskraft har det också förefallit oss nödvändigt att snabbt förbättra möjligheten att överföra och förvärva pensionsrätter från kompletterande system i de olika europeiska länderna. Detta var yttrandet från utskottet för sociala frågor.

Lulling
. (FR) Herr talman! I denna debatt vill jag först av allt säga att vi snabbt förväntar oss ett förslag till ramdirektiv för att säkerställa utvecklingen av en verklig gemensam marknad för de kompletterande pensionsfonderna som ligger under den andra och tredje pelaren, underförstått att den första pelaren som täcker alla biologiska statistiska risker skall förbli hörnstenen i systemet för socialförsäkring i Europeiska unionen.
Detta direktiv bör bl.a. fastställa en ram för att undanröja hinder mot ett fritt val av pensionsfond, fri rörlighet för personer, fritt tillhandahållande av tjänster och dubbelbeskattning. Vi förespråkar en lösning som bygger på principen att avgifterna skall kunna dras av, och att de kompletterande belopp som betalas ut skall beskattas i enlighet med den lagstiftning om inkomstskatt som gäller i bostadslandet.
När det gäller den kontroversiella frågan om de kompletterande pensionssystemen skall täcka biologiska statistiska risker vill jag betona att ur skattesynpunkt kan pensionsfonder som inte täcker dessa risker inte diskrimineras jämfört med dem som täcker dem. När det gäller tillsynsregler skall de inte vara oproportionerliga för att garantera fondens säkerhet. Så långt den allmänna ramen. Jag är tacksam mot utskottet för ekonomi och valutafrågor för att det fört in alla relevanta slutsatser från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i förslaget till resolution.
Jag kommer nu till betänkandet från García-Margallo y Marfil. När det gäller handlingsramen som syftar till att fördjupa den inre marknaden för finansiella tjänster skulle jag vilja varna för vissa strategier som vill ta avregleringen av sektorn för finansiella tjänster som gisslan, eftersom de ansträngningar som inletts när det gäller beskattning av sparande i deras smak inte gjort tillräckliga framsteg. Eftersom det nu ser ut som det gör måste man erinra om att en gemensam marknad för kapital och finansiella tjänster mycket väl kan fungera utan skatteharmonisering.
Med tanke på vissa förslag som förväxlar ambition med verklighet vill jag betona att inrättandet av en kommitté för värdepapper och valutahandel inom EU definitivt inte har högsta prioritet, och eftersom jag inte har mer talartid, herr talman, skall jag lämna en röstförklaring i morgon där jag säger det jag fortfarande har kvar att säga, för som föredragande av yttrandet och talare om ett annat betänkande, är det verkligen omöjligt att säga allt på två minuter.

Kauppi
Herr talman, ärade företrädare för kommissionen och rådet, ärade herr Kuckelkorn, mina ärade kolleger! Först vill jag tacka kommissionen för dess goda arbete. Kommissionsmeddelandet är liberalt och framtidsinriktat. Varför skulle parlamentet nu inta en mindre liberal position och rösta för ett stagnerande system? Vi bör inte definiera formen och omfånget av direktiven så smalt. I stället borde vi anlägga ett öppet och vidare perspektiv på ämnet.
Det är viktigt att vi inte definierar risktäckningens karaktär och omfattning på ett restriktivt sätt. Vi bör i stället vara öppna och betrakta frågan från en bredare perspektiv och främja en ram som grundas på avreglerade marknader och livskraftig konkurrens mellan olika typer av pensionsskydd. Vi bör främja är arbetstagarens och arbetsgivarens frihet att välja mellan det slags pensionsskydd som passar dem bäst.
Frågan om biometriska risker har visat sig vara kontroversiell. Min bestämda uppfattning är att alla de olika pensionsskydden bör omfattas av samma direktiv, så att man inte skyddar vissa typer av pensionsskydd från konkurrens. Konsumenter och arbetsgivare måste ha rätt att välja den lämpligaste typen av pensionsskydd och, därför, bör skydd som omfattar biometriska risker behandlas enligt samma direktiv som skydd som inte omfattar dessa risker. Båda utgör ett pensionsskydd, men fokuserar på olika konkurrensfördelar.
Herr Kuckelkorn! Ingen i detta parlament hyser åsikten att kompletterande pensionsskydd inte bör täcka livslängdsrisken genom livränta eller något annat instrument. Det är inte Europeiska unionens uppgift att definiera risktäckningens karaktär eller omfattning rörande andra biometriska risker. Men den bör bestämmas individuellt av varje anställd, som kommissionen föreslår. Att låta individen själv fatta denna typ av beslut överensstämmer med subsidiaritetsprincipen.
Att låta förvaltare av kompletterande pensionsskydd investera i en mängd olika instrument ökar säkerheten för hela investeringsportföljen. En ökad frihet främjar kapitalmarknadens funktionssätt och har en betydande inverkan på riskkapitalets tillväxt i Europa.
Jag välkomnar idén att vi, i egenskap av ledamöter av Europaparlamentet, bör främja en sund konkurrens och individens fria val. Detta får inte bara innebära en gemensam marknad för kompletterande pensionsskydd, utan hela lagstiftningspaketet rörande finansiella tjänster.

Goebbels
Herr talman! Socialisterna stöder kommissionens ansträngningar för att inrätta en öppen och likvid inre marknad för finansiella tjänster. Det är av intresse för de ekonomiska aktörerna och alla konsumenter att kostnaden för kapital och den finansiella mellanhanden är så låg som möjligt. De europeiska finansmarknaderna lider för närvarande av en nationell skiljevägg, även om man, efter globaliseringen av det internationella finanssystemet, ser en allmän koncentration och internationalisering.
Handlingsramen vill göra den europeiska marknaden till den amerikanska marknadens jämlike. Framgången för den amerikanska marknaden beror huvudsakligen på "kung dollar". Det är i detta sammanhang paradoxalt att konstatera att vissa av de mest hängivna anhängarna till den finansiella avregleringen samtidigt är motståndare till euron. Men det effektiva införandet av euron år 2002 kommer att leda till en sådan öppenhet och konkurrens att de nationella marknaderna kommer att tvingas anpassa sig snabbare än planerat. Problemet är att lagstiftaren, såväl den nationella som den europeiska, dröjer med att anpassa det lagliga landet till det verkliga landet. Personligen skulle jag inte vara emot ett snabbare lagstiftningsförfarande, under förutsättning att det inte leder till en övning för okontrollerade teknokrater.
Kommissionen skulle med fördel kunna lämna förslag genom att förenkla och kodifiera de ca 11 direktiv som styr banksektorn, de 8 direktiv som gäller investeringsfonderna och de 21 direktiv som behandlar försäkringssektorn. Det uppstår i detta sammanhang inte bara ett problem med enhetlighet mellan lagstiftning beträffande de olika sektorerna inom finansvärlden, utan framför allt ett problem med att övervaka och skydda det allmänna intresset. John Kenneth Galbraith har kritiserat illusionen enligt vilken pengar och intelligens skulle vara förbundna med varandra. Vinstens dragningskraft är sådan att den finansiella världen tenderar att åstadkomma en kollektiv eufori som ofta leder till finanskris.
Fri rörlighet för kapital bör åtföljas av en effektiv ram för regelmässig tillsyn. Men övervakningen av de olika marknaderna är uppdelad per land och sektor. Samtidigt suddas gränserna mellan banker, försäkringar, investeringsfonder och pensionsfonder ut, till följd av förvärv och sammanslagningar. Finland och Förenade kungariket har tagit konsekvenserna och inrättat en enda tillsynsmyndighet för hela sektorn. Artikel 105.6 i fördraget föreskriver att rådet kan ge ECB särskilda uppdrag som gäller politik beträffande tillsyn av kreditinstitut och andra finansinstitut, med undantag för försäkringsföretag. Borde vi inte dra nytta av regeringskonferensen för att skapa en nödvändig rättslig grund, så att rådet kan anförtro ECB vissa särskilda uppdrag, även när det gäller tillsyn av försäkringar?
När det gäller betänkandet från Kuckelkorn måste jag lyckönska dess författare för den uthållighet med vilken han förespråkar kompletterande pensioner, för att dessa verkligen skall vara en andra pelare i ålderspensionsförsäkringen. Jag avslutar, herr talman, med att säga att det är detsamma som att säga att utan att utesluta försäkringsprodukterna, bör vi främja produkter som täcker biologiska statistiska risker.

Olle Schmidt
Herr talman, herr kommissionär! Skall Europa växa, dra åt sig kapital och skapa arbeten måste den inre marknaden för finansiella tjänster förverkligas. Hittills har det mest varit ord och alltför få konkreta åtgärder. I dag hindras den finansiella marknaden och därigenom tillväxtkraften i Europa av ett otal olika nationella regler och administrativa krångligheter. Detta skadar inte bara företagen utan givetvis också Europas medborgare.
Utvecklingen av Internet betyder och kommer att betyda mycket för tillhandahållandet av finansiella tjänster över gränserna. Framför allt är det konsumenterna som kommer att gynnas av denna utveckling, eftersom de kommer att få tillgång till utökade valmöjligheter och lägre priser.
Vi liberaler ser inte skatteharmonisering som en förutsättning för ett fullbordande av en inre marknad för finansiella tjänster, även om en viss harmonisering kan visa sig vara nödvändig för att undvika skadlig skattekonkurrens. Euron har stabiliserat den ekonomiska utvecklingen och givit bättre möjligheter för att sänka kostnaderna för kapitalanskaffning, vilket gynnar såväl företag som hushåll.
Det är min absoluta uppfattning att om EU skall kunna ge Europas medborgare tillväxt och kraft, så måste alla medlemsländer delta i EU-projektet fullt ut, dvs. vara medlemmar i EMU.
Romano Prodis uttalande i dag i en svensk tidning att Sverige skulle kunna stanna utanför EMU är därför överraskande både ur ekonomisk synvinkel och tveksamt ur fördragssynpunkt.
Kommissionens grönbok om att liberalisera de kompletterande pensionsskydden välkomnar vi. Det är dock viktigt att betona att pensionsskyddet i Europa kännetecknas av en nationell mångfald och att man inte behöver harmonisera de olika systemen för att skapa en inre marknad. Det är viktigt att ett stort antal system skall få existera sida vid sida. Detta ökar valfrihet och mångfald. Däremot är det önskvärt att införa en minimiharmonisering avseende medlemsstaternas skattemässiga behandling av tilläggspensioner för att undvika dubbelbeskattning. Jag anser också att medlemsländerna själva skall få bestämma hur systemet skall utformas, t.ex. om vård av släktingar skall vara pensionsgrundande eller inte. Detta är en fråga som kan lösas bättre på nationell nivå.
En fråga som livligt diskuterats i utskottet är frågan om de biometriska riskerna. Synpunkter har framförts att endast de system som täcker dessa risker skall omfattas av direktivet. Vi anser inte att detta skall vara fallet, speciellt med tanke på de små och medelstora företagens möjlighet att fungera. Valfrihet är bra.
Avslutningsvis vill jag gratulera García-Margallo y Marfil och Kuckelkorn för två viktiga betänkanden för att skapa ett konkurrenskraftigt Europa.

Lipietz
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Alltsedan enhetsaktens ratificering, och trots varningarna från De gröna, har marknaden för finansiella produkter byggts upp utanför en minimiharmonisering av beskattning av inkomster från sparande. Det som måste hände också - vi har en skattedumping när det gäller de mest rörliga faktorerna och beskattningsbördan överförs till den minst rörliga faktorn, nämligen arbetet.
Ansvaret för blockeringen av skatteharmoniseringen i Montipaketet ligger för närvarande helt på ett land, nämligen Förenade kungariket, som strävar efter att överföra felet till Luxemburg, som ändå är berett att kompromissa. Jag säger det högtidligt till våra brittiska kolleger: denna attityd retar resten av Europa. Storbritannien är demokratins och den moderna kapitalismens moder. Dess attityd, som uppmuntrar till skattebedrägeri, har en fördärvlig inverkan som inte bara är ekonomisk och social utan även moralisk. Den ifrågasätter de medborgerliga grunderna till den europeiska integrationen.
Det är anledningen till att Verts/ALE-gruppen beslutat att säga nej till varje nytt förslag om att avreglera kapitalmarknaden som inte föregås av ett godkännande av Montipaketet. Det är för övrigt förslaget från Prodis egen kommission, det var nyckelpunkten i betänkandet från García-Margallo y Marfil om handlingsramen för att ena marknaderna för finansiella tjänster. Tyvärr blev denna punkt urvattnad av högerns alla ändringsförslag i utskottet för ekonomi och valutafrågor.

Herman Schmid
Herr talman! När det gäller tilläggspensioner är det avgörande om man vill göra ålderdomen tryggare för pensionärerna eller om man vill förstärka kapitalmarknaderna i Europa. Det är inte bara två helt olika målsättningar, utan det är också svårt att kombinera dem i ett och samma system. Kommissionens förslag och de båda betänkandena som vi debatterar i dag prioriterar kapitalmarknadens behov. Sedan hoppas man att de marknadsbaserade pensionerna också skall visa sig vara bra för pensionärerna om trettio eller fyrtio år. Hur det blir med det vet vi dock inte. Om man tänker på hur Europa har förändrats under de senaste trettio till fyrtio åren, och antar att förhållandena kommer att förändras lika mycket framöver, så kan man se hur osäkra sådana förutsägelser är.
Det finns ett stort underskott vad gäller trygghet och solidaritet på pensionsområdet eftersom risken är så stor, och eftersom man inte kan få nog av trygghet och solidaritet. Därför är tilläggsförsäkringarna ett problem. De är ju mycket mindre trygga än ett grundpensionssystem som är solidariskt finansierat.
Jag tror också att tilläggsförsäkringar och tilläggspensioner kan behövas, men då borde dessa vara förpliktigade att investera i sådant som ger en stark ekonomi på lång sikt - detta i stället för att de kortsiktiga börskurserna och den globala finanskapitalismen skall få bestämma hur det skall bli för pensionärerna i framtiden.
Jag anser också att det hade varit bra om dessa tilläggspensionssystem kunde styras i facklig regi som solidariska pensionskassor, så som sker i vissa medlemsländer. Även om dessa också är marknadsbaserade, erbjuder de mycket mer av stabilitet och trygghet än de privatiserade pensionsförsäkringarna. Nu ser det ut som om vi skulle få en liberal ordning på pensionsområdet i Europa, och då kommer jag att råda mina väljare att lägga sina överskottsmedel på säkrare objekt än på privata pensionsförsäkringar. Till de unga kommer jag att säga: Satsa på utbildning och kompetensutveckling! Och till de äldre: Skaffa ett bra och billigt boende på ålderns höst! Vi politiker bör satsa på en stark och bra grundpensionsordning.

Blokland
Herr talman! Europeiska kommissionens grönbok har satt fart på väldigt många pennor. Så många att meningen med grönboken nästan blivit översnöad resolutionsförslaget. Inte heller föredragandens, Kuckelkorn som gjort ett jättelikt arbete och det vill jag passa på att tacka honom för, avsikter kom inte riktigt till sin rätt i resolutionsförslaget. Det är nu vår sak att vid omröstningen i morgon ombesörja en godtagbar helhet.
Huvudmålet är att arbetstagare, när de flyttar till en annan medlemsstat, skall kunna ta med sig sin kompletterande pension och bygga på den utan pensionsavbrott och med en garanterad värdebehållning av uppbyggda pensionsrättigheter. Tyvärr kommer kommissionen inte så långt i att uppfylla denna önskan. Det är fortfarande en lång väg kvar innan det blir tal om obligatorisk värdeöverföring mellan medlemsstater.
Den tröskel som vi först måste kliva över är ett ömsesidigt erkännande av kontrollregler. Det är då viktigt att det görs en riktig åtskillnad mellan pensionsfonder och kommersiella försäkringsbolag. En pensionsfond har en fullständig acceptationsplikt. En fullvärdig pension täcker in biometriska risker. Försäkringsbolag har en möjlighet att välja deltagare och deras produkter täcker inga biometriska risker. Eftersom de täckta riskerna inte är identiska kommer myndighetskontrollen på pensionsfonder och försäkringsbolag också att skilja sig åt. Genom denna kontroll är det för båda försvarligt med en fullständig investeringsfrihet. Det leder i genomsnitt till högre lönsamhet. Vi måste undvika att vi genom avgjort lägre lönsamhet i pensionsfonder skickar in enskilda medborgare i den stora investeringsskog, där den stygga vargen lurar på deras pengar, för att ordna sina kompletterande pensioner.
Den andra tröskeln är medlemsstaternas beskattning. Med tanke på den våg av befolkningsåldrande som är på väg så är det önskvärt att skattesystemen stimulerar bildandet av en kompletterande pension. EET-modellen, som innebär att premieinbetalningarna är skattebefriade och pensionsutbetalningarna är beskattade, uppfyller detta och är också gångbar i de flesta medlemsstater.
Jag hoppas att parlamentet och kommissionen skall möjliggöra den inre marknaden för kompletterande pensionsskydd i enlighet med dessa linjer.

von Wogau
Herr talman, ärade kolleger! Att säkerställa ett pensionsskydd är en utomordentligt viktig uppgift för vår tid. Vi kan konstatera att åtskilliga pensionssystem som bygger på fördrag mellan generationerna i de olika medlemsstaterna har råkat i allt större svårigheter. Därför får det kompletterande pensionsskyddet en särskilt viktig betydelse, och det är detta som vi debatterar här i kväll. När vi talar om det kompletterande pensionsskyddet och om pensionsfonderna, måste vi till att börja med i fråga om regleringen säkerställa att reglerna på den gemensamma marknaden beaktas och att det inte, som ofta är fallet, uppstår några ytterligare hinder för den fria rörligheten för personer inom Europeiska gemenskapen.
Vi kan konstatera att det fortfarande är fallet i fråga om åtskilliga av de sociala trygghetssystemen; vi måste undvika att det uppstår liknande hinder för den fria rörligheten för personer på detta nya område. Därför är här vissa gemensamma minimiregler nödvändiga. Vi behöver bestämda minimiregler för säkerheten i samband med penningplaceringar; vi förväntar oss här att man tar fram och förbättrar motsvarande förslag.
Det andra och helt avgörande spörsmålet är det som rör skattelättnader, skattelättnader som är möjliga på tre olika ställen: vid inbetalning, sedan på de räntor som erbjuds och till slut vid utbetalningen. Detta är reglerat på olika sätt i de olika medlemsländerna, och vill man att dessa fonder faktiskt skall vara kompatibla över Europeiska gemenskapen så måste man på denna punkt nå fram till en gemensam reglering. Det kommer inte att bli helt enkelt. Vi vet alla att på skatteområdet gäller enhällighet, men här har vi ett av de grundkrav som vi måste ställa.
Nu kommer jag till prisfrågan som vi debatterar, nämligen: Vad är pensionsskydd? Vad är pensionsfonder? Jag måste säga att vi då befinner oss mitt i debatten. I vår partigrupp har vi heller ännu inte kommit fram till en slutgiltig uppfattning. Bara en sak kan jag med säkerhet säga: Ifråga om den samlade bedömningen måste de biometriska riskerna på något sätt tillmätas betydelse, dvs. utan att de biometriska riskerna beaktas kan inte heller de övriga frågorna som jag nämnt besvaras. Dock föreslår vi helt medvetet en öppen formulering, den formulering som kollegan Ferri valt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i punkt 7 och 8. Jag tror att det är en formulering som kan finna den bredaste möjliga enighet här och som gör det möjligt för oss att gå vidare, för det avgörande är att direktiven läggs fram för oss nu. Jag tror att vissa av de frågor som vi diskuterar här i dag kan besvaras slutgiltigt först när vi kan bedöma dem mot bakgrund av förslagen från kommissionen, och närmare bestämt av de konkreta förslagen till direktiv.

Randzio-Plath
Herr talman, som föredraganden Kuckelkorn sagt måste de statliga pensionssystemen i första pelaren kompletteras med kompletterande modeller för ett pensionssystem i arbetslivet, som är effektiva, innebär rättssäkerhet och verkligen gör rättvisa åt våra anspråk på pensionsskyddet. Ett direktiv får inte användas till att profilera en viss form av försäkring och därvid jämställa pensionsskyddet med processerna för tillväxt av kapitalet, ty när allt kommer omkring är de tjänster som erbjuds för kompletterande pensionsskydd inga normala investeringstjänster. Mot bakgrund av detta menar jag att det är mycket angeläget att medlemsländerna har möjlighet ha olika skattesystem, särskilt för sådana tjänster som även täcker biometriska risker.
Och därför har vi faktiskt också, med dagens debatt, lyckats ta steget in i en fördjupning av den inre marknaden; för med den inre marknaden och euron har vi ju för första gången skapat rambetingelser för att verkligen kunna få leverantörerna av finansiella tjänster i EU att agera effektivt och samtidigt göra rättvisa åt idén om finansiell reglering, finansiell kontroll.
Naturligtvis vill inte beröva marknadens aktörer deras möjligheter att utnyttja de förbättrade affärschanserna. Men å andra sidan vill vi också garantera en finansiell stabilitet och konsumentskyddsintressena. Med rätta betonades på det europeiska toppmötet i Lissabon återigen betydelsen av integrerade och effektivare finansmarknader, och även Europaparlamentet torde ha intresse av att den knappa tidsplanen kan hållas. Dock lär det därvid vara fråga om att man gör allt som är möjligt med hänsyn till den inre marknaden och införandet av euron, i synnerhet för att förbättra kapitalbasen för små och medelstora företag och högteknologiföretag. Allt som är praktiskt möjligt måste göras för att vi även skall beakta åtgärder i syfte att uppnå ett effektivt och gränsöverskridande konsumentskydd. Därför kommer det också att krävas att vi åstadkommer ett förbättrat samarbete mellan reglerings- och kontrollmyndigheterna på ett europeiskt plan.
Likaså efterlyses en finansiell stabilitet, och här måste man säga att ökningen av företagsfusioner på det finansiella området utgör en betydelsefull fråga. Vi bör också hänvisa till rapporterna från OECD, vilka tydligt visar på riskerna av megamergers på detta område. Uppkomsten av finanskonglomerat som är too big to fail gynnar i slutändan inte bara en moral hazard i de berörda institutionerna; dessutom tvingas den ekonomiska och finansiella politiken i de berörda staterna finna sig hotad av nya risker. Vi måste göra allt för att detta inte leder till en uppmjukning av den finansiella stabiliteten, vilken skulle få till följd att företagen lägger beslag på uppkommande vinster medan skattebetalarna måste stå för eventuella förluster.
Vad som är beklagligt med slutsatserna från Lissabon-mötet är att konsumentskyddet inte blivit direkt beaktat. Utan att man skapar en tillförlitlig rättslig ram, en maximal mängd av information och öppenhet, liksom även ett ansvar till förmån för konsumenterna, blir det ingen fulländning av den inre marknaden...
(Talmannen avbröt talaren.)

Knörr Borràs
Herr talman! Som företrädare för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen skulle jag vilja framföra min åsikt om den inre marknaden för kompletterande pensionsskydd. Till att börja med vill jag tala om att vi är helt eniga vad beträffar modellen som bygger på principen om solidaritet generationerna emellan i den allmänna pensionsförsäkringen, och därtill kommer systemen för kompletterande pensionsskydd. Samtidigt vill jag tala om att jag håller med om det föredragande Kuckelhorn sade om det samband som uppstår mellan systemen för socialt förebyggande och täckningen av biometriska risker. Vi talar inte om system för finansplacering utan om pensionsplaner. Vi är också eniga i arbetstagarnas delaktighet och en skyndsam harmonisering av skattebestämmelserna.
Emellertid bör begreppet pensionsfonder definieras, så att det omfattar det kompletterande pensionsskyddet som täcker biometriska risker. Å andra sidan bör det klargöras att det speciella systemet omfattar alla arbetare i Europeiska unionen; det finns inte bara anställd arbetskraft i Europeiska unionen utan lyckligtvis finns det även en omfattande kooperativ arbetskraft. Man bör satsa på de kollektiva systemen, men inte bara på företagen - som redan omfattas av betänkandet - utan även de sektorsbundna, under särskilt beaktande av de små och medelstora företagen som ledamot Plooij-van Gorsel påminde om. Hänsyn måste tas till de stora olikheter som finns inom unionen vad gäller utvecklingen av det kompletterande pensionsskyddet.
Därför är vi eniga i och stöder systemen för en reglering och kontroll i syfte att försvara förmånstagarnas rättigheter, men tonvikten bör läggas vid de aspekter som fortfarande är dåligt utvecklade i systemen, aspekter som information eller initierandet av nya planer.
Slutligen vill jag uttala vårt stöd för inrättandet av en europeisk pensionsfond som olika sektorer på finansmarknaden samt pensionsinstituten kan ansluta sig till.

Ainardi
Herr talman! Den åldrande befolkningen och det minskande antalet aktiva, vilket förvisso är ett faktum, framförs av kommissionen och andra kolleger som ett argument för att öppna vägen till pensionsfonderna för pensionärer med kompletterande pensionsskydd. Dynamiken i tillväxten och skapandet av sysselsättning försvinner. Med de fondbaserade systemen anpassas pensionerna till den gemensamma marknaden och eurons införande.
Denna inriktning ökar risken för ett system byggt på privat försäkring, vilket successivt skulle ersätta socialförsäkringen. Hälsa och pension skulle inte längre vara rättigheter utan bli varor som underkastas marknadens lagar. Strategin för pensionsfonderna innebär huvudsakligen att sparandet flyttas till finansmarknaderna. Ett sådant system är mycket farligt och djupt orättvist, eftersom det gynnar de rikaste, de som kan spara, och lämnar de fattigaste med en bedrövlig pension.
I Kuckelkorns ursprungliga betänkande betraktades pensionen först och främst som en socialförsäkring mot vissa vitala risker innan den blev en process för att skapa kapital. Men de antagna ändringsförslagen som förbehållslöst stöder fondbaserade system har förändrat det på djupet. Därför kan jag inte godkänna detta betänkande som förvärrar kommissionens åtgärder.
Vi anser i stället att man måste bibehålla en hög nivå på socialförsäkringen, grundad på en solidaritet som är oberoende av ekonomisk lönsamhet. Fördelningssystemet garanterar de anställdas rättigheter, försäkrar dem en pension, inom ramen för en nationell solidaritet, mellan verksamma och pensionärer, mellan generationer, mellan män och kvinnor, mellan den offentliga sektorn och den privata. Nya resurser och en ökning av pensionärernas köpkraft står att finna i avgifter som skulle kunna dras från finansiella produkter i samma storleksordning som de som tillämpas på lönerna. Arbetsgivaravgifterna borde vara förknippade med företagens sysselsättningspolitik och en skatt inrättas för dem som avskedar.

Tannock
Herr talman! I takt med att de medicinska framstegen bidrar till en allt högre ålder hos befolkningen, blir pensionsåtagandena över hela unionen allt kostsammare. I Förenade kungariket, precis som i Förenta staterna, Chile, Singapore och, i mindre omfattning, Nederländerna, har statens och de kommande generationernas börda lindrats avsevärt genom ett framgångsrikt tillhandahållande av kompletterande privata och yrkespensionsskydd, som omfattar fonder som växer för att ge ytterligare pensionsmedel till medborgarna när de går i pension. Båda pelarna har den fördelen att de kan stå emot demografiska förändringar, och särskilt flyttbara skydd enligt tredje pelaren, som inte är begränsade till enskilda företag, främjar arbetstagarnas rörlighet och valen för investerarna och är mycket billigare för små och medelstora företag.
Jag välkomnar det faktum att det finns ett utbrett syfte i denna kammare att utvidga dessa kompletterande skydd över Europa, även om det finns meningsskiljaktigheter om deras exakta karaktär och det sätt på vilket fonderna skall investeras. Jag anser att man omgående bör diskutera problemet, genom att det demografiska trycket som uppkommit under de senaste åren redan skapar underskott i källskattesystemen i Frankrike, Tyskland, Italien och Spanien. Man har t.o.m. kommit fram till att om den nuvarande trenden håller i sig kommer vissa länder att få kostnader på upp till 20 procent av sin BNP för sina pensionsåtaganden under de kommande tio åren.
Det finns naturligtvis många risker i samband med aktieinvesteringar, men det finns ännu större risker för Europa om ekonomierna stagnerar. Växande pensionsfonder kommer att vitalisera våra ekonomier genom att ge upphov till stora kompletterande kapitalfonder för investeringar inte endast i EU, utan också i tillväxtmarknader, med större utsikter för framtida tillväxt och avkastning på investeringarna för våra pensionärer.
I fråga om bestämda premieskydd, som ger investeraren ett direkt intresse i den nationella ekonomins övergripande tillstånd, kommer det också att finnas en känsla av deltagande i denna individs hemland. Det statliga skyddet kommer naturligtvis att förbli den huvudsakliga mekanismen för den grundläggande pensionen. Men personligt ansvar och val kommer att bli framgångens slagord om det kommande årtiondets demografiska utmaningar skall resultera i framgång. Detta är skälet till att vi inte bör vara alltför normativa när det rör biometriska frågor eller investeringsstrategier. Vi behöver ett minimalt regelverk med bilaterala skatteöverenskommelser, som kommer att säkerställa rörligheten för de EU-medborgare som vill arbeta utomlands inom unionen, skapa en faktisk gemensam marknad för finansiella tjänster och ge de europeiska investerarna ett maximalt urval.

Bullmann
Herr talman, ärade kolleger! Huvudfrågan i kvällens debatt verkar vara att utan en tydlig och otvetydig avgränsning av vilka tjänster som omfattar de biometriska riskerna, så som föredragande Kuckelkorn föreslagit det här, så kommer ingen enhetlig inre marknad för det kompletterande pensionsskyddet i arbetslivet att komma till stånd, åtminstone ingen verklig inre marknad. Vi behöver som bro för en attraktiv inre marknad en harmonisering av skatterna. Vi behöver den standardiserade beskattning som en enig församling föreslår, eftersom det först då kommer att finnas en gränsöverskridande attraktionskraft för medlemskap. Och varför skulle finansministrarna betala två gånger? En gång måste de betala för att de avviker från en tidigare reglering av beskattningen och vid ett senare tillfälle acceptera minskade skatteintäkter. Samtidigt skulle de även medverka till att betala för att de möjligen privilegierar vissa bristfälliga tjänster som ej hindrar fattigdom bland pensionärerna; eventuellt måste de också betala en tredje gång, eftersom fattigdomen bland pensionärer måste finansieras med offentliga medel. Och dessa finansministrar skulle eventuellt tvingas betala ytterligare en gång, genom att de måste avgå från sin tjänst som bestraffning för hela denna elakartade utveckling.
Och därför är också den debatt som framställs för oss i ändringsförslag 30 om de försäkrades valfrihet en pseudodiskussion. Kära kolleger som föreslår detta: Det handlar här om samma försäkrade som ni bara för några veckor sedan med majoritetsbeslut frånkänt möjligheten att delta i utövandet av makten över fondförmögenheterna, över användningen av de inbetalade beloppen, som ju ofta utgör en del av lönen; och de som sköter handeln för dessa personer har ni också frånkänt rätten att vara med och välja en förnuftig användning av motsvarande fonder.
Vi är verkligen för att de europeiska medborgarna själva skall kunna besluta fritt, men då måste vi först göra en verklig definition av subsidiaritetsprincipen. I frågan om subsidiaritet handlar det enligt den katolska samhällsteorin om att vi i realiteten ger de små enheterna, som är familjerna och majoriteten av de sysselsatta i beroendeställning, bättre förutsättningar att sörja för sitt eget levnadsslut; då kan vi inte prata så mycket om att investeringsintressena för enskilda tjänsteproducenter skall vara kriteriet, utan då måste vi inrikta oss mer på hur vi skall reducera de hinder som föreligger för att anspråk skall kunna göras i tid. Vi bör diskutera om hur vi skall reglera medbestämmanderättigheterna för försäkringstagarna och deras företrädare, och vi bör också diskutera hur investeringskapitalet skall kunna fås att flyta till de områden där verkligt värdefulla nya arbetstillfällen kan skapas.

Vachetta
Herr talman! Enligt detta betänkande avser man att harmonisera det kompletterande pensionsskyddet i Europa. I praktiken syftar det till att öppna samtliga europeiska pensionssystem för finansen, varken mer eller mindre. I betänkandet förespråkas utveckling av en verklig gemensam marknad för pensionsfonder och man hänvisar till att det är nödvändigt att utnyttja de fondbaserade systemen. Man kan i förbigående notera, att när det handlar om de mäktigastes ekonomiska intressen har man lätt att glömma subsidiaritetsprincipen och i stället föreslå en gemensam modell.
I betänkandet framförs cyniska argument och man vill slå fast idén att endast de fondbaserade systemen skulle göra det möjligt att skydda blygsamma inkomster. I verkligheten handlar det inte om att komplettera de offentliga pensionssystemen utan tvärtom successivt tömma dem på sitt innehåll. Och de anställda vet ändå mycket väl att pensionen är en rättighet. De har kämpat för att få den. Denna rättighet bygger på solidaritet mellan generationerna. Därför vill de absolut inte satsa sin pension på börsen. I flera länder har starka sociala rörelser redan protesterat mot liknande försök. Deras hot har hittills hindrat exempelvis den franska regeringen från att inrätta pensionsfonderna.
Det är i fullständig överensstämmelse med tidigare, nuvarande och kommande kamper, och för att stödja dem, som vi kommer att rösta emot detta betänkande som degraderar parlamentet till att bli storfinansens lobby. Pensionärerna behöver en tillräcklig, stabil och skyddad pension. Pensionsfonder eller börsen kan aldrig garantera det. I denna fråga, liksom en rad andra, måste man välja mellan att öka vinsten för ett fåtal eller uppfylla behoven för alla.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Alla är vi för en framtid där åldringsvården finansieras, för ett rättvist, stabilt generationsfördrag, för skapandet av en trepelarmodell som på ett bärkraftigt och väldefinierat sätt ökar de enskildas valmöjligheter och underlättar arbetstagarnas rörlighet. Alla säger vi ja till minimiregler, eftersom de ökar rörligheten. Alla är vi för tydliga minimiregler gällande kontrollreglerna. Men trots detta är vi icke eniga om vad vi menar med kompletterande pensionsskydd i arbetslivet, vilket jag beklagar. Vi är inte eniga i frågan huruvida det kompletterande pensionsskyddet i arbetslivet är ett komplement till den första eller tredje pelaren.
Vi är inte eniga om vilka medverkansmöjligheter som arbetstagarna skall ha. Det har sin förklaring. Orsaken ligger i att alla länderna har olika system, fastän benämningarna är desamma: det är olika skatteregler, olika stor prestationsdel, olika kulturer och en bristande rörlighet. Jag meddelar er därför min uppfattning: Jag säger ja till en inre marknad för finansiella tjänster, ja till avreglering av marknaden, men i samband med det kompletterande pensionsskyddet i arbetslivet måste det finnas vissa skyddsmekanismer för arbetstagarna, den sociala marknadsekonomin måste tas i bruk. Av dessa anledningar menar jag att det när kompletterande pensionsskydd som innefattar biometriska risker erbjuds skall ingå särskilda fördelar för vårdberättigade och för samhället i stort, och denna typ av skydd skall därför prioriteras; när valmöjligheterna i förhållande till andra värnas vill jag ändå inte att den som är mobil skall få det socialt sämre ställt än den som stannar hemma.

Van den Burg
Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska Kuckelkorn eftersom jag tycker att han gjort ett modigt betänkande utifrån den ändå ganska stela och fastkörda tyska pensionssituationen. Han vill vidta tydliga åtgärder för att utveckla en europeisk inre marknad för kompletterande pensionsskydd. Jag tycker att han förtjänar att lyckönskas för det.
Jag själv kommer från ett land där det finns en mycket omfattande andra pelare av kompletterande pensionsskydd. Nästan 90 procent av den yrkesverksamma befolkningen i den privata sektorn befinner sig i ett pensionssystem som garanterar en lönerelaterad pension. Även i små och medelstora företag alltså.
Pensionsfonden för nederländska tjänstemän är med ett kapital på drygt 150 miljarder euro den största institutionella investeraren i sitt slag på den internationell kapitalmarknaden. Pensionsfonder i Nederländerna vågar göra allt mer riskinvesteringar. Nästan hälften av pensionspengarna investerades 1999 i aktier under stränga och försiktiga villkor. Den genomsnittliga avkastningen var de senaste fem åren cirka 15 procent i stället för de 4 procent som det alltid räknas med.
Det har påvisats att det obligatoriska i deltagandet i kollektiva pensionsfonder just främjar dessa utmärkta resultat. Spridningen över generationer och risker gör att fonderna kan investera så mycket i aktier. För varje enskild deltagare en mycket bättre avkastning än vad han eller hon på egen hand kan uppnå via en sparplan eller investeringsfond. Jag måste därför hjälpa Kauppi att stiga ur drömmen om att enskilda arbetstagare skulle vara bättre betjänta av att få göra sina egna val, till och med om de hör till de lyckligt lottade som inte har några ärftliga sjukdomar, som är unga och som är män. Tyvärr, fru Kauppi, så får vi kvinnor det inte bättre med enskilda arrangemang eftersom vi i genomsnitt lever längre än män.
Jag vill också kraftigt avråda er från att följa linjen att utarbeta en valfrihetsprincip på europeisk nivå. Låt medlemsstaterna och den fria marknaden göra det.
Andra talare har redan sagt tillräckligt om en annan punkt, den om de biometriska riskerna. På den punkten ansluter jag mig fullständigt till Kuckelkorn och vill därmed ange att en sådan definition är mycket viktig eftersom vi förväntar oss ett antal ytterligare direktiv från Europeiska kommissionen.

Laguiller
Herr talman! Vi kommer att rösta emot detta betänkande som är ett försvarstal för pensioner genom ett fondbaserat system. Detta system tvingar anställda, som vill försäkra sig om en tillräcklig pension för att leva, att ställa sina pengar till förfogande för investeringsfonder, truster, försäkringar eller andra privata finansiella koncerner. De gör samtidigt pensionsbeloppet beroende av finansmarknaderna, dvs. av spekulation. Alla som har alltför låga löner för att kunna betala sitt bidrag till pensionsfonderna, får dessutom bara rätt till en bedrövlig pension.
Att använda den demografiska utvecklingen för att motivera detta är rena bedrägeriet. Produktiviteten har mångdubblats under det senaste halvseklet och om frukterna inte enbart omvandlades till privat vinst av företagens ägare och aktieägare, skulle denna produktivitet göra det möjligt att höja lönerna och garantera hyfsade pensioner för alla. Om pensionssystemen med fördelning har svårigheter beror det inte på att det finns för få aktiva i förhållande till antalet pensionärer, utan på att det finns alltför många arbetslösa och att lönerna är för låga. Om pensionskassorna skulle få ett underskott skulle staterna bli tvungna att ta över, genom att ta ut nödvändiga belopp från industri- och finanskoncernernas vinster.

Radwan
Herr talman, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Det pensionsskydd vi talar om i dag är ett mycket känsligt ämne. Såsom ung företrädare i parlamentet tänker jag naturligtvis på de ungdomar, vars pensioner för närvarande är allra osäkrast. Här handlar det också om att garantera, säkerställa rörelsefriheten i Europa, att de människor, särskilt de unga människor, i Europa som är flyttar runt inte får någon nackdel i förhållande till dem som stannar hemma ett helt liv. För att inte förlora ur synfältet att vi vill ha säkra pensioner handlar det också om att avreglera finansmarknaden i Europa, om att skapa ett ramverk, för att göra den inre marknaden liksom den tyska och europeiska finansmarknaden konkurrenskraftig i den globala konkurrensen.
Här har PPE inte gjort det lätt för sig. Vi har fört hårda diskussioner i denna fråga. Särskilt handlar det om den andra pelaren; härvid har vi lärt oss att de första pelaren - den statliga pensionen - inte längre fungerar effektivt, och den andra pelaren måste vi stärka. I samband med det kan man anföra två olika argument. Vill man stärka den andra pelaren måste den bli, och byggas upp som, en motsvarighet till den första pelaren, läs: ta hänsyn till de biometriska riskerna. Eller så kan man argumentera för att man måste tillåta nya tjänster, så att området effektivt kan växa till sig och ge tillräckliga vinster så att ett pensionsskydd i framtiden kan motiveras.
Jag personligen tycker att vi skall ta ett klart grepp om de biometriska riskerna och ställa dem i centrum för kommissionens arbete under det närmaste halvåret. Av de tre biometriska riskerna vurmar jag speciellt för hög ålder, en risk som man enligt min uppfattning inte skall kunna kompromissa med. Men vi bör inte låsa fast oss vid ett speciellt system i dag. Världen snurrar vidare, finansmarknaderna snurrar vidare, och vi måste vara öppna för nya inflytelser. Vi bör skapa utrymme för subsidiaritet i konkurrensen mellan olika system, liksom i konkurrensen mellan olika skatterättsliga system. Jag hoppas att kommissionen gör rättvisa åt denna uppgift.

Ettl
Herr talman, mina damer och herrar! Det kompletterande pensionsskyddet och kompletterande pensionssystemen vinner naturligtvis betydelse och makt genom den demokratiska utvecklingen. Arbetstagarnas ökande rörlighet i Europeiska unionen kräver en rättslig gemenskapsram för att de kompletterande pensionssystemen skall kunna förvaltas. Men också i skattesystemen måste det äntligen bringas ordning.
Så här vid sidan av faller det mig förstås in att kommissionens förslag verkligen bara syftar till enhetligare investeringsbestämmelser, vilket alltför mycket begränsar problemet, dvs. problemet här. Därmed vill jag inte säga något annat än att vi just nu har chansen att fortsätta utbyggnaden av ett europeiskt socialt trygghetssystem och vidareutveckla det i en förnuftig riktning. Tänk på att ett kompletterande pensionssystem ändå är en form av pensionssystem. Det är förnuftigt och av många skäl också helt nödvändigt för framtiden. Om frågan om pensionsskydd betyder något för oss, vilket den gör, då måste försäkringssystemet vara gediget, och då måste hänsyn tas till de biometriska riskerna. Endast de tjänster som blivit ordentligt försäkrade kan, inom ramen för den andra och tredje pelaren, också ha en samhällelig funktion inom den europeiska samhällsmodellen. I annat fall skulle vi här inte tala om annat än försäkringar för sparande, vilket verkligen inte är samma sak, det vore falsk marknadsföring.
Stöd därför ej föreställningen att det är nödvändigt att man stoppar in de redan befintliga investeringsformerna i den europeiska sociala modellen. Därmed skulle saken inte vara betjänt på något sätt!
Mina damer och herrar, speciellt den sista satsen ägnar jag min kollega Balfe.
(Applåder)

Peijs
Herr talman! Den europeiska befolkningens allt högre ålder innebär att vi får stora problem med utbetalningen av våra lagstiftade pensionssystem. De medlemsstater där det kompletterande pensionsskyddet är underutvecklat jämfört med det lagstiftade pensionssystemet känner mest av smärtan. Vi måste tyvärr konstatera att vi då talar om en majoritet av medlemsstaterna.
Ett utvecklat kollektivt system med kompletterande pensionsskydd, obligatoriskt om medlemsstaten så vill, minskar i hög grad beroendet av demografiska faktorer och gör det möjligt för pensionsfonden som investerare att optimalt utnyttja de möjligheter som de finansiella marknaderna erbjuder. Intresset för de kompletterande pensionssystemen kommer sig naturligtvis av strävandet att göra arbetstagarna rörligare och flexiblare på en europeisk inre marknad och inom euroområdet. Det ligger en filosofi bakom Europeiska unionen och den monetära unionen om att utnyttja den inre marknaden så fullständigt som möjligt. Då måste man alltså som arbetstagare kunna ta med sig de pensionsrättigheter man byggt upp till ett annat europeiskt land. Det måste, så snabbt som möjligt, utarbetas en lagram på europeisk nivå. Varför skulle till exempel en tysk arbetstagare vara tvungen att vänta tio år innan han byggt upp en pension och en nederländare bara i ett år? Tysken hindras på det sättet oerhört i sin rörlighet. Dessutom måste skattehanteringen av pensioner vid inbetalning och utbetalning anpassas efter varandra. Herr kommissionär, ni talar om skatterna, hur långt har ni kommit i det avseendet?
Jag måste få säga att jag tycker det verkar som om vi i och med den här behandlingen håller på med en fullständig harmonisering i stället för en samordning. Det sker tyvärr på bekostnad av medlemsstater som redan har ordnat sitt system på ett bra sätt. Nederländerna till exempel, inledningsvis en förebild för andra medlemsstater och nu skata men säkert en sällsynt raritet. Det nederländska systemet är dock ett värdigt system som låter äldre personer, anhöriga och sårbara grupper på arbetsmarknaden behålla sitt värde. Det kompletterande pensionssystemet är baserat på kollektivitet och solidaritet. Det gör det möjligt även för små och medelstora företag, och för kollegerna från Förenade kungariket, just för de små och medelstora företagen, att försäkra sig mot biometriska risker mot en relativt låg kostnad. Betalbarhet och trygghet är prioriteter och det kan man inte säga om vissa av kollegernas förslag. Herr Bolkestein, hur tänker ni föra tillbaka diskussionen till det grundläggande planet: rörliga pensioner för rörliga människor.

Balfe
Herr talman! Låt mig för det första säga att betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor är ganska bra, och jag hoppas att vi inte ändrar för mycket i det. Nyckelordet är "kompletterande" pensioner. Vi försöker inte minska fattigdomen eller tillhandahålla en grundinkomst efter pensionen. För det andra är det viktigt att vi tillhandahåller skäliga pensioner så att medborgarna skall kunna flytta omkring i Europa. Jag välkomnar alltså betoningen på att avskaffa restriktionerna för pensionsfondernas investeringar och stöder syftet att avlägsna hinder för arbetstagarnas rörlighet. Lösningen är att göra saker och ting så okomplicerade som möjligt, annars kommer det inte att fungera, det kommer inte att göra så att hindren avlägsnas.
Precis som Tannock sade, utsätts vi för ett demografiskt tryck och det ligger i vårt intresse att främja utvecklingen av kompletterande pensionsskydd, både i Europeiska unionen och i många länder i Europa.
I fråga om biometriska risker, som vi hört mycket om, har uppenbarligen en pension definitionsmässigt en biometrisk risk, dvs. livslängden. När man en gång börjat bygga på denna, är man ute på farlig mark om man gör den till ett villkor för att få ett pass. Det vi behöver är ett mycket enkelt förslag och sedan låta marknaden reda ut resten, eftersom detta är vad marknaden är till för.
De biometriska riskproblemen innebär många olika saker för olika personer. Vi måste försöka att få en enkel produkt som är avsättningsbar och som kan flyttas runt på denna marknad, därför att om vi inte ordnar detta kommer vi att få en produkt som inte fungerar alls, och som medlemsstaterna inte kan använda. Lösningen är alltså att göra det så okomplicerat som möjligt och få det att fungera.

Fatuzzo
Herr talman! Hur länge skall de anställda behöva offra en tredjedel av sin lön för statliga pensionsfonder och hoppas på att få en pension på sin ålders höst, samtidigt som dessa statliga fonder är så fiffigt utformade att de lyckas få pensionerna att försvinna bättre än trollkarlen Houdini? Ledamot Laguiller! Det är sant att medborgarna litar på staten, på regeringarna, framför allt litar de på löften från vänsterregeringarna, men de finner att de står där tomhänta! Varje dag frågar tusentals och åter tusentals äldre som har uppnått pensionsåldern sina regeringar: "Var är våra pensioner?" Och regeringarna svarar: "Ni lever för länge, vi har inga pengar kvar!" och döljer på så sätt sanningen. Men vad är sanningen? De har slösat bort fonderna, de har kastat bort de anställdas pengar. Skäms på er, ni vänsterregeringar och vänsterbyråkrater som borde ha sett till att de anställda fick en trygg ålderdom!
Trots att det i dag finns ett sätt att skydda detta kapital, som är frukten av de anställdas anletes svett, nämligen att beräkna pensionsfondernas kapitaliserade värde, så får vi nu höra att så kan man inte göra, för de nationella regeringarna vill lägga vantarna även på de privata pensionsfonderna. Det är dags att börja tänka i andra banor: vi måste ge kejsaren det kejsaren tillkommer och Gud det Gud tillkommer!

Niebler
Herr talman, ärade damer och herrar, kära kolleger! I Kuckelkorns betänkande handlar det om ett synnerligen viktigt och känsligt ämne, nämligen pensionsskyddet. I så gott som samtliga medlemsländer står utformningen av pensionssystemet på tre ben: den lagstadgade pensionsförsäkringen, pensionsskyddet i arbetslivet samt den kompletterande privata åldringsvården. Det har sagts många gånger att det till följd av det minskade antalet födslar i Europeiska unionen råder ett handlingsbehov av att utforma pensionsskyddet effektivare än vad som hittills skett. I samtliga medlemsländer äger nu en diskussion rum om hur vi kan reformera pensionsskyddet. Man är i alla medlemsländer överens om att målet måste vara att säkra levnadsstandarden också på ålderdomen.
Den lagstadgade pensionen kommer på medellång eller till och med kort sikt inte längre att kunna uppfylla denna uppgift. Följaktligen är det helt riktigt att bygga ut pensionsskyddet i den andra pelaren - dvs. i arbetslivet - och det privata pensionsskyddet. Kuckelbornbetänkandet befattar sig, som redan tagits upp, med pensionsskyddet i den andra pelaren, dvs. pensionsskyddet i arbetslivet. Vad skall man förstå med pensionsskydd? I fråga om detta går meningarna isär, vilket också det redan sagts.
I det följande ämnar jag helt inskränka mig till denna punkt. I ett flertal medlemsländer menar man med pensionsskydd säkrandet av villkoren i vissa grundläggande livsfrågor. Däri ingår försäkring av de så kallade biometriska riskerna, finansiell säkerhet på ålderdomen, för invaliditet och för efterlevande vid den försäkrades frånfälle. Konkret innebär det till exempel att en arbetstagare som vid 35 års ålder råkar ut för en bilolycka och blir invalidiserad inte bara skall få det kapital han dittills betalat in, utan även en ordentlig livränta, därför att denna beräknas som om han hade arbetat intill sitt 60:e levnadsår.
Samma sak gäller om en 35-årig arbetstagare omkommer i en bilolycka och lämnar efter sig maka och två barn. Vid en försäkring av de biometriska riskerna erhåller de efterlevande också här en ordentlig livränta och inte bara det kapital han dittills sparat in. Vi måste säkerställa att med begreppet pensionsskydd inte bara förstås ett regelrätt sparande, ty en kapitalplacering...
(Talmannen avbröt talaren.)

Pronk
Herr talman! Vi har här att göra med ett mycket svårt problem, det bevisar antalet talare. Jag vill tacka föredraganden Kuckelkorn så mycket för hans många insatser för att få fram ett betänkande. Jag är litet mindre nöjd med Kuckelkorns ändringsförslag, han har nämligen lagt fram väldigt många, och de går längre än vad som egentligen behövs för att nå det mål som vi talar om här. Jag tycker att man här måste skilja mellan två Kuckelkorn.
Jag tror att de system som vi skall eftersträva här i Europa måste stå på två ben. Det ena är helt enkelt lagstiftningsbenet, pay as you go-systemet, och det andra är kapitaltäckningssystemet. Problemet är bara att alla länder har mycket olika utgångslägen.
Ett land som Nederländerna har mycket riktigt redan uppnått en viss jämvikt, andra har gjort det i mycket mindre utsträckning. Även länder som nästan uteslutande har kapitaltäckningssystem, till exempel Storbritannien, motsvarar inte förväntningarna, eftersom riskerna för staten visserligen är mycket små men täckningen för de pensionsberättigade är mycket liten. Om det fryser i England kan människor till exempel inte betala sina räkningar. Det tror jag inte heller är ett sätt att lösa problemet på.
Vi måste i första hand komma ihåg att det handlar om människor och på grundval av det måste vi utarbeta ett system som möjliggör bra pensioner, och det måste vi i så hög grad som möjligt överlåta åt medlemsstaterna. Vi måste ingripa så litet som möjligt. Vi måste återgå till vår utgångspunkt, nämligen att när människor flyttar, arbetar eller går i pension, från det ena landet till det andra, så måste de kunna ta med sig sin pension. Det har kommissionen alltid försökt åstadkomma och jag tror också att de lyckats i sitt uppsåt.
Jag tycker att det måste ske två saker till. Det första är en mycket bra täckning mellan den andra och tredje pelaren, det talas det nämligen alldeles för litet om. Det andra är en beskrivning av den första pelaren. Den första pelaren i det ena landet liknar nämligen inte alltid den i det andra landet. Om vi kan föra dessa litet närmare varandra så skulle vi kanske ha mycket mindre problem än vi har just nu.

Menrad
Herr talman! Betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor gör det tydligt att de lagstadgade pensionssystemen i medlemsländerna som vilar på omfördelning behöver utvidgas med pensionssystem finansierade med kapital från arbetslivet eller på annat sätt. Kuckelkorn levererar en mycket god analys av situationen, hjärtliga lyckönskningar för det!
Mellan och inom partigrupperna råder meningsskiljaktigheter. Kompromisser är möjliga och nödvändiga. Varför skall man inte i ett betänkande ta upp system med och utan täckning av biometriska risker och behandla dem olika? Man kan gynna pensionsfonder som verkar gränsöverskridande eller liknande system vilka täcker stora delar av de nämnda riskerna, t.ex. genom skatterättsliga minimiregleringar.
På många ställen överväger man i medlemsländerna i samband med de lagstadgade pensionsförsäkringarna en reducering av bidragsbeloppen, t.ex. i Tyskland. Detta skall åtföljas av en kompensation genom tilläggsförsäkringar i företagen. Det lagstadgade systemet innehåller självklart bl.a. änke- och invalidräntor. Då behövs motsvarande regler för tilläggssystemen, annars blir de nödvändiga kollektivavtalen i saken helt enkelt ej möjliga att åstadkomma.
En andra stridsfråga: medbestämmande. Jag är för kompromissen "medverkan" i stället för det ofta blockerande verkande "medbestämmande". Rättigheter för minimimedverkan för de berättigade bör eftersträvas, åtminstone när det gäller slutna system som pensionsfonder i arbetet; sådant kan kanske ske via en investeringskommitté som lägger fast vilka principer som skall tillämpas vid investeringspolitiken. Det är brådskande att vi snabbt kan ställa in oss på framtiden. För att kunna säkra levnadsstandarden på ålderdomen blir en kompletterande egenvård allt viktigare. Människorna behöver tid för att bygga upp en sådan vård. Det är alternativen till manipulation med pensionerna och fuskande med de lagstadgade systemen.
(Applåder)

Bolkestein
Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja tacka de båda föredragandena, García-Margallo och Kuckelkorn, så hjärtligt för deras betänkanden och för deras insatser.
Jag vill även tacka alla övriga talare i kväll, och det är nästan trettio, för deras kommentarer och för deras frågor. Det gäller här ett mycket viktigt ämne, både handlingsplanen för finansiella tjänster och pensionsfrågan, och det är uppmuntrande att se att många talare har deltagit i denna debatt.
När det gäller betänkandet av Margallo skulle jag vilja påpeka att det är ett balanserat betänkande, anser kommissionen, som ger en god jämvikt mellan en viktig politisk vision och de tekniska åtgärder som behövs för att göra framsteg. Kanske får jag göra några kommentarer om det, med vilka jag samtidigt hoppas reagera på de ändringsförslag som lagts fram.
Kommissionen välkomnar den uppmärksamhet som i betänkandet ägnas nödvändigheten av att låta kapitalmarknaderna fungera på ett optimalt sätt. Jag hänvisar därmed även till parlamentets begäran om anpassade regler för börstillträde, marknadsmanipulering och omprövning av direktivet om "investment services". Öppnandet av finansiella marknader måste naturligtvis ske hand i hand med en adekvat konsumentskyddsnivå och det har också begärts i kvällens debatt. Det handlar alltså om parallella processer, å ena sidan avreglering, å andra sidan konsumentskydd, och det är de två målsättningar som man kan träffa på överallt där de finansiella marknaderna behandlas. Det är Europeiska kommissionens dubbla målsättning.
I det avseendet har vi också några konkreta förslag. För det första, bättre information för medborgare om finansiella produkter. För det andra, bättre och tydligare tvistlösningsförfaranden för medborgare som är missnöjda med utländska finansiella leverantörer. För det tredje, en bättre anpassning av de nuvarande reglerna för konsumentskydd. För det fjärde, den elektroniska handeln, på engelska "e-commerce". Politik och lagstiftning måste kunna möta denna utan att sätta upp onödiga hinder. Å andra sidan måste våra medborgare få samma grad av förtroende och skydd för transaktioner on line som för transaktioner off line. Till sist behövs det en lämplig kontrollstruktur för att garantera våra institutioners ekonomiska stabilitet. Betyder det nu en central tillsynsroll för Europeiska centralbanken (ECB) i Frankfurt? ECB själv anser att det inte behövs. Det finns också ett alternativ, nämligen konvergens av kontrollmetoder.
När jag nu kommit till denna punkt, herr talman, skulle jag vilja hänvisa till en kommentar från Randzio-Plath. Det är en viktig kommentar. Randzio-Plath hänvisade till de yttranden hon hört från OECD och hon tog upp ordet "megarisk". Jag tror att hon verkligen gör rätt som hänvisar till de risker som kan uppstå i den finansiella trafiken. Hon hänvisade till stora fusioner som sker och utan att jag nödvändigtvis delar hennes syn på det hela så vill jag ändå hänvisa till uttalanden av Lamfalussi, ett välkänt namn i det europeiska finansiella systemet, som också pekat på nödvändigheten att fullständigt kunna förhindra de finansiella risker, systemrisker, som vi kan råka ut för. Det är ett mycket viktigt ämne. Jag tror fortfarande att samordning, samarbete och avstämning av kontrollrutiner räcker för att motverka riskerna. I sakens intresse skulle jag emellertid vilja fästa Randzio-Plaths och andra ledamöters uppmärksamhet på en rapport som nyligen utarbetades av Brouwer, som är andre man i den nederländska centralbanken, en rapport som utarbetades på uppdrag av Ekonomiska och sociala kommittén, inkörsporten till Ekofin-rådet alltså, och den rapporten handlar om ekonomisk stabilitet. Rapporten kommer att offentliggöras och kommer utan tvivel att återfinnas på Internet. Rapporten handlar alltså om den fråga som sysselsätter Randzio-Plath, och jag rekommenderar alltså alla ledamöter att läsa den rapporten.
En stor del av de punkter som jag nyss nämnde återfinner jag också i betänkandet av Margallo, och även i många av ändringsförslagen. Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att vi utan tvekan kommer att fortsätta diskutera detaljer, men när det gäller huvuddragen ser jag ändå betänkandet av Margallo som en välkommen bekräftelse av kommissionens ståndpunkt.
Nu några ord om det sätt som ett antal av dessa åtgärder bör genomföras, nödvändigheten av att närmare undersöka vår rättsliga etik och det sätt som våra rättsliga bestämmelser kommer till stånd på. Nu är alla överens om att vi måste bli av med våra alltför invecklade och föråldrade bestämmelser. Med andra ord, bestämmelser som inte kan hålla jämna steg med den snabba marknadsutvecklingen. Det sätt som Europeiska unionen, det vill säga ett samspel mellan kommissionen, parlamentet och rådet, kommer fram till sina bestämmelser måste gå snabbare. Hur skall det då ske? Det finns flera olika åsikter om det och även en del missförstånd, och när Margallo säger att Europaparlamentet inte vill ge upp några befogenheter som det nyss fått så håller jag naturligtvis med honom om det. Jag har själv också varit parlamentariker under lång tid så jag förstår alltså fullständigt att Margallo gör det uttalandet. Det är inte heller kommissionens avsikt, om kommissionen nu skulle ha den makten, vilket inte är fallet. Ändå så måste vi gå snabbare tillväga i vår strävan att åstadkomma nödvändiga bestämmelser. Jag skulle gärna vilja uppmana parlamentsledamöterna att fundera över hur det skall kunna ske snabbare och bättre. Måste vi använda oss av kommittéförfaranden i större utsträckning? Måste det läggas större vikt vid överensstämmelse mellan institutionerna efter den första behandlingen? I alla fall tänker kommissionen snabbare och bättre informera parlamentet och behöriga utskott om planeringen, så att dagordningarna kan avstämmas mot varandra och därmed öka hastigheten i utarbetandet av bestämmelser.
I alla fall skulle jag vilja hålla parlamentet informerat om alla utvecklingar i handlingsplanen; varje halvår skickar vi en rapport till Ekofin-rådet och jag tror att de rapporterna skulle vara lämpliga som underlag för debatter i parlamentet.
Herr talman! De flesta talare har funderat över pensionsfrågan och det skulle jag gärna vilja säga något om. I sitt meddelande om pensioner lägger kommissionen fram förslag på tre områden. Det första området är försiktighetsbestämmelser för pensionsfonder och det sammanhanget måste skyddet av de pensionsberättigade vara prioritet. Det är inte tal om att en bestämmelse skall kunna införas som hotar framtida pensionärers rättigheter. Det är det inte tal om. Det hindrar dock inte att bestämmelserna för investering och förvaltning även får tjäna andra intressen än skyddet av pensionsberättigade. Meningslösa bestämmelser som minskar investeringsresultaten vänder sig egentligen mot de berättigade och måste därför avskaffas.
Andra punkten, samordning av medlemsstaternas skattesystem är ett villkor för deltagande över gränserna. Peijs frågade mig: när får vi rörliga pensioner för rörliga människor? Även andra ledamöter, såsom von Wogau och kolleger till honom, har talat om nödvändigheten av att öka rörligheten för arbetstagarna i Europeiska unionen. För det ändamålet behövs, som sagt, inte i första hand en harmonisering, ett ord som man ändå borde vara försiktig med eftersom det väcker felaktiga associationer i vissa medlemsstater. Jag talar alltså hellre om samordning, samordning av skattesystem som skiljer sig med avseende på skattesatserna. Den samordningen är ett nödvändigt villkor för gränsöverskridande rörlighet av arbetstagare. Kommissionen förbereder just nu ett förslag, en allmän ram som är avsedd att underlätta betalningen från pensionsinstitutioner som är etablerade i en annan medlemsstat. Den allmänna ramen har det naturligtvis också ställts frågor om här i kammaren av till exempel Medina Ortega, men även Peijs påpekat nödvändigheten av att åstadkomma denna allmänna ram.
För övrigt skulle jag gärna vilja peka på EG-domstolens rättspraxis. Den rättspraxisen har visat att de begränsningar som gäller för gränsöverskridande avgifter och premier strider mot fördraget.
Den tredje punkt som kommissionen strävar mot är avskaffandet av de hinder som gör det besvärligt för migrerande arbetstagare. Vi måste framför allt, vilket med rätta understryks i betänkandet, underlätta överföringen av rättigheter från en medlemsstat till en annan och det är naturligtvis absolut till nytta för arbetstagarnas rörlighet.
Herr talman! När det gäller resolutionsförslaget skulle jag allra först vilja påpeka att parlamentets stöd är absolut avgörande om vi vill omsätta dessa förslag i konkreta åtgärder. Därför har jag med stort intresse tagit del av föredraganden Kuckelkorns utmärkta arbete, och av behöriga utskott, ett arbete som hittills uträttats över ett brett och i tekniskt avseende invecklat område. Det har inte förbigått mig att parlamentet i betänkandet stött de linjer som kommissionen föreslagit.
När det gäller resolutionsförslaget skulle jag gärna vilja göra följande anmärkningar. I resolutionsförslaget yrkas för ett allmänt införande av den skattemodell som innebär att pensionsavgifter och fondens investeringsintäkter befrias från skatt och att pensionsutbetalningarna beskattas och det har återigen understrukits i kväll, bland annat av Blokland. Blokland pekade på det här och jag tror att han har rätt. Det står också så i resolutionsförslaget. En överenskommelse om den metoden skulle vara en lösning på de problem avseende antingen dubbel beskattning eller icke beskattning som medborgare och medlemsstater har att kämpa med just nu. Jag vill dock påpeka att den frågan, som ni vet, endast gäller medlemsstaternas befogenheter och inte ligger inom kommissionens behörighetsområde. Kommissionen måste alltså se till att, om det även i framtiden fortsätter att finnas olika system, det inte har några negativa konsekvenser för arbetstagare som utövar sin rätt till rörlighet i unionen.
När det gäller ändringsförslagen så vill jag främst påpeka en sak med kläm: det är räckvidden, på engelska "scope", räckvidden i det kommande direktivförslaget - direktivet är nämligen inte klart än - om en reglering av pensionsfondernas verksamhet. Frågan är alltså - och många ledamöter har talat om det i kväll, med Kauppi i spetsen - frågan är: måste det förslag som vi nu inom kort kommer att offentliggöra omfatta alla former av pensionssparande eller måste det helt enkelt inskränka sig till pensionssparprodukter som försäkrar deltagarna mot biometriska risker? Mitt svar på den frågan är följande. Jag hoppas att det är tydligt. Det behövs europeiska försiktighetsnormer för alla former av pensionssparande. Dessa normer kommer att skilja sig åt på vissa punkter beroende på de risker som verkligen täcks av institutionerna. Det finns dock inget enda tekniskt skäl till att inte ta upp de här olika sparformerna i ett och samma direktiv. Det skulle därför, enligt min åsikt, också vara fel, och Europeiska unionen skulle ställa upp konstgjorda begränsningar för sig själv, om kommissionen skulle begränsa direktivet till pensionssystem som endast täcker biometriska risker och utestänga andra pensionsformer som visserligen är fullvärdiga pensionsformer, eftersom de inte kan inkasseras före pensioneringsdatumet, men som ändå, enligt vissa ledamöter, borde uteslutas från direktivet. Det tror jag är fel. Jag tror att Europeiska unionen skulle göra sig själv en björntjänst om föremålet för direktivet skulle begränsas till de biometriska riskerna och ärligt talat så ser jag inget enda skäl till varför andra former av pensionssparande inte skall omfattas av samma direktiv, som jag nyss sade.
Medlemsstaterna får alltså utrymme att med till exempel skattemässiga stimulansåtgärder främja vissa pensionsprodukter litet extra. De kan samtidigt kräva att de produkter som erbjuds på deras marknad, även när det gäller tjänsteproducenter som är etablerade i andra medlemsstater, uppfyller vissa sociala kriterier. Arbetstagare och arbetsgivare i ett företag eller inom en sektor kan fritt välja med tanke på fördelarna och nackdelarna med de produkter som finns tillgängliga på deras marknad. Det kommer alltså fortfarande att finnas ett stort mått av frihet för medlemsstaterna att ordna pensionssystemet i den egna staten så som de själv anser bäst. Den friheten kommer fortfarande att finnas. Det som kommissionen strävar efter är att skapa en ram som avreglerar pensionsfondernas bildande och funktionsområde till förmån för alla deltagare i sådana pensionsfonder.
Vi måste alltså inom Europeiska unionen bilda den rättsliga ram som ger företag och framtida pensionärer möjlighet att på en öppen marknad välja de produkter som erbjuds av institutioner som kontrolleras på ett adekvat sätt. Adekvat kontroll är av avgörande betydelse likaväl som avregleringen av pensionsfondernas funktionsområde också är av avgörande betydelse. Det är inte kommissionens sak att i detalj bestämma vad en pensionsprodukt är, det faller nämligen under subsidiaritetsprincipen och Europeiska kommissionen skulle inte vilja göra något som strider mot den principen.

Plooij-Van Gorsel
Herr talman! Jag skulle vilja be kommissionären att svara på min fråga också. Jag har nu suttit och väntat på det i en och en halv timme. Jag skulle alltså gärna vilja ha ett svar på min fråga om cash management och en lösning på den problematiken främst för små och medelstora företag.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Jag skulle gärna vilja spara frågan från Plooij till svaren på betänkandet om den inre marknaden. Det skulle mycket riktigt innebära att Plooij måste stanna längre på det här sammanträdet än vad hon redan har gjort. Det tycker jag är en intressant sysselsättning. Många av de kommentarer som görs här är när allt kommer omkring också av intresse för Plooij, men nu när hon påminner mig om sin fråga, som jag alltså skulle ha besvarat litet senare, så vill jag gärna säga att det naturligtvis är en fråga för den inre marknaden. Små och medelstora företag stöter mycket riktigt på hinder vid arbete över gränserna. Det är kommissionen mycket medveten om. Den inre marknadens funktionsområde är naturligtvis avsedd att underlätta små och medelstora företags arbete över gränserna. Den nya strategin för den inre marknaden omfattar ungefär hundra åtgärder och av dessa är flera till förmån för små och medelstora företag. Om Plooij skulle vilja nämna konkreta problem för de små och medelstora företagen som inte behandlas i den nya strategin för den inre marknaden så skall jag göra mitt allra bästa för att tillfredsställa henne på de punkterna.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Strategi för den inre marknaden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0098/2000) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet: Strategin för den inre marknaden (KOM(1999) 464 - C5-0212/1999 - 1999/2167(COS))

Palacio Vallelersundi
Herr talman, herr kommissionär! Det betänkande som jag har äran att få presentera är resultatet av ett utomordentligt samarbete - som jag tackar för - mellan individer och utskott. Låt mig få göra två iakttagelser: utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har inte antagit alla förslagen från de utskott som har behörighet att yttra sig. Vissa av dem är vi helt eniga i och uppfattar som mycket intressanta, men vi anser att denna resolution inte är det rätta forumet för dessa och att budskapet skulle förlora i skärpa om de togs med.
Jag har utgått från samma kriterier när jag rekommenderat att man röstar för de ändringsförslag som har lagts fram inför ledamöterna. Därför har de inte tagits med i resolutionen, inte för att deras innehåll förkastas, jag vill understryka detta - och ett bra exempel är yttrandet från fiskeriutskottet - utan för att budskapet om en strategi för den inre marknaden måste förbli tydligt. Vilket är då detta budskap? Budskapet har sina rötter i det ställningstagande som vi i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden antog i vår resolution den 4 november 1999.
Låt mig, herr talman, få koncentrera mig på tre punkter. Det första som engagerar utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden - och jag hoppas att parlamentet bekräftar det i morgon - är tanken på den situation som råder på den inre marknaden. Vilken är den inre marknaden i byggandet av Europa? I dag hör vi sirenerna ljuda om globaliseringen som för med sig tanken att vi är internationella. Med ens tycks den inre marknaden mycket liten i denna nya globaliserade ekonomi. Inget kunde vara mer felaktigt. Det visar tydligt denna handling om strategin för den inre marknaden. Den inre marknaden är Europas plattform i världen. Den inre marknaden omfattar de principer som utgör kärnan i en globaliserad ekonomi med konkurrensfördelar för Europa. Det är det första budskapet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Vi måste lägga tonvikten på det som är principerna på den inre marknaden: proportionalitetsprincipen, principen om ömsesidigt erkännande, principen om kontroll av ursprung. Det måste vara de stadiga pelare som strategin för den inre marknaden vilar på. Det är uppenbart att vi inte hamnar på tidningens förstasida i och med detta, men det är viktigt. På samma sätt som tillämpningen och kontrollen av gemenskapens lagstiftning är viktig; en tillämpning som medlemsstaterna måste bidra till. Vi måste bekämpa förfaranden som används alldeles för ofta, som till exempel gold plating. Vi måste stärka vårt förfarande i fall av överträdelse, vi måste befästa det, göra det mer genomblickbart, tillgängligare. Vi begär att besluten motiveras om att avsluta ärenden om överträdelser och att parlamentet informeras om dessa. Vi begär att ärenden som gäller överträdelser behandlas snabbare och framställs på ett bättre sätt gentemot medborgarna.
Det andra budskapet i resolutionen är att vi måste se till att den mer eller mindre röriga lagstiftning som vi har i dag och som medborgarna uppfattar som en belastning, förvandlas till en riktig lagsamling, en reglementsenlig eller reglerande miljö som är enhetlig och tydlig, utan överlappningar, utan motsägelser. Dessa mindre motsägelser uppfattas av medborgaren och industrin som en belastning, som en brist på tydlighet i budskapet om vart vi är på väg.
Det tredje budskapet slutligen är en förändring av företagskulturen i Europa. Vi behöver företagare som i större utsträckning är beredda att ta risker. Det förutsätter att vi ändrar vissa lagar, till exempel de europeiska lagarna om generell insolvens, om betalningsinställelse och konkurser. Vi måste lägga tonvikten vid upprättandet av en riktig marknad för riskkapital. Vi måste övertyga de europeiska ungdomarna, på samma sätt som de amerikanska ungdomarna är övertygade, om att den bästa lösningen efter avslutad utbildning inte är att börja på ett större företag i syfte att bli kvar där länge, utan att starta nya företag. I allt detta, bildar områden som den elektroniska handeln, Internet, den nya tekniken garanterat en bra plattform.
Kort sagt, herr talman, och som en sammanfattning, hoppas jag att parlamentet i morgondagens omröstning om denna resolution lägger fram en tydlig idé. Vi står bakom kommissionen i detta initiativ och naturligtvis vill vi ständigt delta under hela förloppet genom att samarbeta, komma med idéer och utöva kontroll.

Berenguer Fuster
. (ES) Herr talman! Än en gång skall Europaparlamentet yttra sig om kommissionens meddelande om uppbyggnaden av den inre marknaden, den här gången i ny tappning.
En del av innehållet påverkar befogenheterna för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det är just dessa punkter jag kommer att gå in på.
Jag vill börja med att säga att i generell bemärkelse har en del av den kritik som riktades mot tidigare versioner av detta dokument förlorat sitt existensberättigande. Av Europaparlamentets resolution av den 4 november 1999 framgick att dokumentet inte var tillräckligt konkret, att det inte innehöll några konkreta åtgärder. Den nya versionen innehåller förslag och konkreta förfaranden. Låt oss därför, om än i allmänna termer, analysera innehållet i dessa förslag.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor anser att ambitionsnivån i meddelandet är för låg på skatteområdet, i synnerhet jämfört med tidigare dokument. Vi är medvetna om de hinder som skattepaketet har stött på och förhindrandet av vissa kapitel, men i ett sådant läge krävs det större politiskt mod för att driva igenom förslagen. Vi saknar ett sådant politiskt mod i detta dokument, eftersom kommissionen i kapitlet om skatterna begränsar sig till att upprepa sina tidigare löften och dessutom glömmer några av Europaparlamentets förslag.
För det andra, vad gäller konkurrensbestämmelserna, så finns det i meddelandet en benägenhet att fördjupa den pågående reformprocessen och i den bemärkelsen förtjänar man vårt stöd.
Slutligen bör vad de finansiella tjänsterna beträffar poängteras att vissa framgångar har uppnåtts på området, men precis som det anges på den senaste resultattavlan för den inre marknaden återstår mycket att göra på det området.

Medina Ortega
. (ES) Herr talman! Med tanke på att jag är upphovsman till yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor inriktar jag givetvis mitt anförande på att lyfta fram de problem som strategin för en utveckling av den inre marknaden kan innebära i socialt avseende.
Vi utgår från en europeisk social modell - som är en nationell modell - och vi håller på att omvandla den ekonomiska strukturen i detta samhälle. När detta sker, är vi oroliga för att satsningen på en liberalisering inte skall innebära att själva kärnan i den nuvarande europeiska sociala modellen förvandlas. Det framgår av vissa så uppenbart banala aspekter som den urbana stadstrafiken. Om inte stadstrafiken blir föremål för politiska beslut och inblandning från myndigheternas sida, exempelvis på lokal nivå, kan en enkel liberalisering leda till att det blir praktiskt taget omöjligt att ta sig till arbetet. Vi har sett exempel på detta, till exempel i Venezuela, där ett helt privatiserat transportväsen resulterade i en djup social och politisk kris i landet.
Det finns även andra problem med avregleringen. Till exempel när offentliga tjänster och statliga företag privatiseras och dessa privata företag övergår till att kontrolleras av en privat sektor som i själva verket ersätter det statliga monopolet med ett enskilt monopol, kan det hända att det inte sker en effektiv avreglering. En avreglering genom en privatisering av statliga företag kan leda till att befästa en dominerande ställning och privata monopol som - enligt min uppfattning - är mer skadliga än ett monopol som uppnås till förmån för allmänheten.
En annan aspekt - som vi tog upp i den senaste debatten om Kuckelhorns betänkande - är behovet av en samordning av det sociala skyddet. Det sociala skyddet på en enhetlig inre marknad får inte överlåtas på en simpel subsidiaritet.
Slutligen anser jag även att sammanhållningspolitiken är viktig. Om det inte finns en ekonomisk och social sammanhållning, om det inte råder en jämvikt i levnadsstandarden i de olika regionerna inom gemenskapen, kan vi komma att upptäcka att Europeiska unionen har blivit en orättvis europeisk union, där det i vissa regioner sker stora framsteg medan andra släpar efter. Detta är grunden för de ändringsförslag som ledamot Berger och jag lägger fram och som speglar åsikterna i utskottet för sysselsättning och socialfrågor.

Varela Suanzes-Carpegna
. (ES) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka för föredragandens tydliga omnämnande av fiskeriutskottets yttrande, trots att det tyvärr inte kunde tas med i betänkandet.
Det säger jag framför allt, herr kommissionär, för att ni skall vidarebefordra det till kommissionen och i synnerhet till kommissionär Fischler, att den gemensamma fiskeripolitiken är ett av de få verksamhetsområden inom gemenskapen där man hittills har vidtagit ytterst få åtgärder för att uppnå en riktig inre marknad.
Bristen på handling har att göra med den ursprungliga utformningen av denna politik. Rådets gällande förordning (EG) nr 3760/92 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk innehåller undantagsbestämmelser för den inre marknaden, i och med att artiklarna 6 och 7 anger vilka undantagen är till principen om fri tillgång till fiskevatten, något som innebär att medlemsstaterna åtnjuter en exklusiv nyttjanderätt av sina fiskeresurser utmed en kustremsa på 12 sjömil, liksom en rad förtursrättigheter inom fisket till följd av tillämpningen av den så kallade principen om relativ stabilitet, enligt vilken fiskeriet delas in i nationella kvoter. Samtidigt fastställer den inskränkningar av verksamhetens utövande i vissa områden kallade boxes. Dessa inskränkningar av principen om handlingsfrihet som var avsedda som tidsbegränsade begränsningar har förlängts och kommer att gälla fram till 1 januari 2003 som en mekanism, vars syfte är att fiskeindustrin i vissa medlemsstater skall kunna anpassa sig till reglerna för den fria konkurrensen på en marknad som blir allt öppnare och mer global. Efter de 20 år som gått och i inledningsfasen till en allmän granskning av alla de aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken som i enlighet med de rättsliga kraven skall ske år 2002 är det dags - anser jag - att fundera över om det är lämpligt att sätta punkt för denna övergångsperiod med anpassning till den fria konkurrensen som har fastslagits i nämnda förordning.
Enligt min uppfattning, ärade ledamöter, skall fiskesektorn och den gemensamma fiskeripolitiken utan undantag underställas den inre marknaden. Därför måste de grundläggande principerna och friheterna som fördragen helgar även tillämpas fullt ut för fisket, det vill säga att ramarna för den gemensamma fiskeripolitiken måste anpassas till de generella rättsliga ramarna för gemenskapsbestämmelserna.

Harbour
Herr talman! På vår grupps vägnar vill jag varmt välkomna Palacio Vallelersundis utmärkta betänkande. Som hon sade i sin presentation, har hon fattat det mycket förnuftiga beslutet att koncentrera sig på de frågor som är mest avgörande i samband med skapandet av den inre marknaden.
Jag vill koncentrera mig på ett par av hennes huvudpunkter. Den första handlar om behovet att, inom unionen, ta itu med lagstiftningens konsekvenser för näringslivet. Det är särskilt viktigt att vi uppmanar kommissionen att stärka sin verksamhet, att genomföra lämpliga kostnadsberäkningar och bedöma de kostnader som näringslivet drabbas av genom den nya lagstiftningen. Jag säger till kommissionsledamoten att vi inte förväntar oss att detta skall göras i efterhand, när kommissionens alla avdelningar redan formulerat lagstiftningen. Det måste ske som en integrerad del av den politiska och reglerande processen. Han måste se till att ett viktigt mål från och med nu är att hjälpa den inre marknaden att utvecklas.
Det gladde oss att se en andra punkt på dagordningen i Lissabon. Vårt utskott och, inte minst, vår grupp har sedan den nya mandatperioden för parlamentet inleddes förra året, betonat behovet av att främja utvecklingen av små och medelstora företag i Europeiska unionen. I Palacio Vallelersundis betänkande betonas en rad viktiga punkter, som t.ex. att göra det billigare och snabbare att bilda företag och behovet av att avlägsna en del av de hinder som förhindrar entreprenörer att dra nytta av de risker som förknippas med kapitalinsatser vid start av nya företag.
Det gör mig besviken att höra att våra socialistiska kolleger föreslår att denna klausul skall lyftas ur denna resolution. Jag kan försäkra dem om att vi kraftfullt kommer att sätta oss emot detta i morgon. Jag rekommenderar mina kolleger att förkasta detta förslag.
Jag sammanfattar med att bekräfta att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kommer att fortsätta att kraftfullt verka för ett snabbt fullbordande av den inre marknaden. Jag vill tacka alla våra kolleger, i alla politiska grupper, för den snabbhet som uppvisades vid behandlingen av direktivet om elektronisk handel under veckan. Jag hoppas att detta uppskattas. Jag hoppas det kommer att visa att vi är beredda att arbeta snabbt. Jag hoppas att vi, tillsammans, verkligen kan få den inre marknaden att fungera så snart som möjligt.

Berger
Herr talman, ärade herr kommissionär, kära kolleger! Europeiska kommissionens aktuella strategi för att förverkliga och förbättra den inre marknaden har på flera håll varit föremål för debatter i denna församling. Denna kontinuerliga diskussionsprocess sammanfattas nu i betänkandet av kollegan Palacio, och jag vill tacka henne för hennes arbete, särskilt och med särskilt eftertryck emedan jag vet att det brukar vara en otacksam och föga spektakulär verksamhet att engagera sig för att komplettera och förbättra redan befintliga projekt. Rubriker får man ju oftast enbart när man sätter helt nya projekt till världen.
Emellertid bör vi ej lägga ifrån oss den inre marknaden som man lägger ifrån sig en gammal hatt. Införandet av euron har redan dragit alla bristfälligheter i den inre marknaden ut i dagsljuset, något som kommer att fortsätta med än större tydlighet framöver. Varje brist i den inre marknadens funktion försvagar Europa ekonomiskt och trovärdigheten hos medborgarna. Om det kan hjälpa att tillföra projektet den inre marknaden en injektion så bör också den förpackning som kommissionen funnit på duga, även om den i vissa frågor tycks mig en smula för konstruerad och komplicerad .
Det är viktigt att de föreslagna åtgärderna snabbt kan sättas i verket. Vi har som parlament - som kollegan Harbour tog upp - förmodligen presterat ett viktigt bidrag därtill genom att anta den gemensamma ståndpunkten ifråga om e-commerce.
Ministerrådet är i många betänkanden trögt. Framför allt tänker jag då på så centrala förslag till direktiv som direktiven "Upphovsrätter i informationssamhället", "Distansförsäljning" och "Finansiella tjänster"; vi har varit tvungna att vänta lång tid på en gemensam ståndpunkt i dessa ärenden.
Om vi vill utforma den inre marknaden så att den blir mer nära medborgarna och påtaglig, så bör vi dock integrera alla därmed sammanhängande aspekter på lika villkor. Detta skulle stärka den inre marknaden och bli det som gjorde den funktionsduglig; aspekter inom konsumentskydd, sysselsättningspolitik, den sociala tryggheten, skattepolitik, miljöskydd och regionalpolitik skulle då inte ses som motsatser utan från första början som integrerade delar. Sålunda har vi tillåtit oss att lämna in några ändringsförslag som kompletteringar till betänkandet av kollegan Palacio.
Avslutningsvis en begäran till kommissionär Bolkestein: Ur kommissionens förklaring till Echelon-fallet framgår att åtminstone i ett medlemsland i vår union - jag förmodar att det inte är det enda utan att det finns fler - så bedrivs verksamhet av hemliga underrättelsetjänster med det av nationell lag godtagna målet att värna om det economic well being i en nation, ett medlemsland. Jag menar att också sådana lagbestämmelser borde underkastas ett övervägande under aspekten den inre marknaden och en gemensam europeisk ekonomi, ett gemensamt europeiskt ekonomiskt område.

Beysen
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! jag kan endast uttrycka min uppskattning för det tydliga förslaget till betänkande av kollega Palacio. Kärnpunkterna i kommissionens meddelande om den strategi som skall följas för EU:s inre marknad har bearbetats och betonats på ett kortfattat sätt. Jag skulle vilja understryka några av de här punkterna.
Kommissionens utlovade dialog med medborgare och näringsliv måste välkomnas eftersom förbindelserna mellan kommissionen, Europaparlamentet och samhället verkligen måste vara interaktiva. För att hålla jämna steg med dagens supersnabba tekniska utveckling är en konstant dialog inte bara önskvärd utan till och med nödvändig. Den genomsnittlige medborgaren har hittills haft för dålig insikt om vad som driver unionen, och vilka fördelar som det europeiska samarbetet kan ge. Därför är det alltså väldigt viktigt med upplysningsverksamhet, Europa får nämligen inte bli en show som utspela sig långt borta från medborgarnas bord. Back to basics måste vara grundsatsen.
I initiativet E-Europe prisas användning av och kunskaper om Internet och multimedia. Det är naturligtvis lovvärt, men det är mycket viktigare att det inte bara skapas en ram utan att undervisningen får innehåll. Jag skulle här vilja citera den franska presidenten vid invigningen av denna parlamentsbyggnad och jag citerar: "Vi måste arbeta för ett medborgarnas Europa där var och en känner sig engagerad. Vi måste alltså se till att uppförandet av detta stora gemensamma hus där alla kan känna sig hemma lyckas, ett hus där alla lever tillsammans i solidaritet men där också var och en behåller sin egenart".
För att förverkliga dessa målsättningar måste invånarna lära känna sitt hus eller ännu hellre sitt hem och framför allt lära sig uppleva det. Utbyggnaden av en verklig inre marknad kräver främst att de små och medelstora företagens intressen försvaras. Det finns fortfarande allt för många hinder. Företagens konkurrenskraft och dynamik är direkt beroende av regler som främjar investering, innovation och entreprenörskap.
Slutligen kan jag bara bekräfta nödvändigheten av SLIM. Lagstiftningen måste förenklas och göras mänskligare. Överflödig lagstiftning bör avskaffas. Därför bör det rekommenderas att inrätta en resultattavla med lagar som avskaffats.

Medina Ortega
Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga. I debatten nämnde ledamot Harbour ett ändringsförslag som lades fram i mitt och Bergers namn - ändringsförslag 2 punkt 22, andra strecksatsen. Om jag inte misstar mig, sade ledamot Harbour att han är emot vårt ändringsförslag. Jag tror att det har skett en förväxling här. Det är inget problem med den spanska version som jag har. Ändringsförslaget lades fram till den tyska versionen, som ger anledning att bli fundersam, för där åsyftas alternativet att ge ut aktieoptioner. Jag kan tänka mig att det inte heller är något problem med den engelska versionen som ledamot Harbour har. Det enda som står i den spanska versionen är att de hinder skall avlägsnas som finns för företagare att utöka bolagets kapital genom att ge ut aktieoptioner. Om det är den rätta ordalydelsen finns det egentligen inget problem och därför drar jag tillbaka ändringsförslaget och begär helt enkelt att den tyska versionen anpassas till lydelsen i den spanska texten.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Hjärtligt tack för att jag får ordet i ett ämne som ligger hela kommissionen och naturligtvis i synnerhet den här kommissionären varmt om hjärtat, nämligen den nya strategin för den inre marknaden. Till att börja med vill jag tacka föredraganden, Palacio, så hjärtligt för hennes eldiga stöd för de åtgärder som kommissionen föreslår. Kommissionen känner sig stärkt i sina föresatser genom det viktiga stödet från parlamentet.
Palacio har tagit upp tre ämnen. I första hand betonade hon den inre marknadens betydelse som plattform i världen för den europeiska industrins och tjänstesektorns konkurrenskraft och det har hon naturligtvis alldeles rätt i. Det stöds för övrigt av kommentarerna från Berger som sade att den inre marknaden inte är en gammal hatt som man kan ta av sig hur som helst, den inre marknaden är och förblir som plattform i världen mycket viktig för den europeiska konkurrenskraften.
Den andra anmärkningen från Palacio gäller vissa motstridigheter. Hon sade att man ibland inte vet vart man är på väg. Det är en allvarlig brist om det skulle vara sant i den omfattningen. Kommissionen strävar naturligtvis efter att åstadkomma en inre konsekvens mellan bestämmelserna men det är naturligtvis möjligt att regler strider mot varandra inom vissa områden. Sådana fall skulle kommissionen gärna vilja förbättra. Jag skulle vilja be Palacio och de andra kollegerna om kommentarer som berör de konkreta motstridigheterna så att kommissionen kan göra något åt det.
Den tredje anmärkningen från Palacio handlar om kulturförändringen. Det är ett viktigt men också mycket svårt ämne. Det gäller i första hand, och det har Palacio också nämnt, tillgången till riskkapital. Nu finns det bankmän inom riskkapitalnäringen som anser att det finns tillräckligt mycket pengar i Europa, men att det är brist på företag. Med andra ord, enligt dessa bankmän som jag nyligen pratat med, så är det inte i första hand tillgången till kapital som är flaskhalsen utan tillgången på företag och det hänger samman med den ekonomiska kulturen.
Nu håller jag inte riktigt med dessa kritiker. Båda sidor av jämförelsen har sin betydelse. Det beror både på tillgången till riskkapital, främst kostnaderna för riskkapital, men det saknas naturligtvis även tillräckligt entreprenörskap. Det hänger samman med den ekonomiska kulturen i Europa där en konkurs för en ung företagare fortfarande är en fläck som kommer att följa honom under lång tid. I Förenta staterna däremot uppfattas, som alla vet, en konkurs mycket lättare.
Jag håller alltså med Palacio om att det måste hända något som uppmuntrar företagskulturen i Europa. Jag förmodar för övrigt att i ljuset av utvecklingen, det som man brukar kalla den "nya ekonomin", allt fler främst unga människor, unga företagare uppmuntras att starta sitt eget företag.
Efter att ytterligare en gång ha tackat föredraganden, Palacio, kommer jag så till Berenguer. Berenguer sade att kommissionen ändå måste ha mer politiskt mod, särskilt med avseende på skattekapitlet. Mitt svar till Berenguer är: måste kommissionen ha ännu mer politiskt mod? Det som kommissionen försöker åstadkomma är redan så svårt att uppnå. Det gäller inte bara det ämne som diskuterades tidigare i kväll, nämligen samordnandet av skatter, av skattelagstiftning för pensionsavgifter. Det gäller också det skattepaket som min företrädare, Monti, lade fram. För övrigt anmärkte Lipietz när det förra ämnet behandlades att han inte, och måhända inte heller hans partigrupp, är beredd att ytterligare avreglera den finansiella tjänstesektorn om inte det paket, som är känt som Monti-paketet, antas. Jag skulle vilja motsätta mig en sådan koppling som inte har någon grund heller i verkligheten. Det skulle, för att använda ett engelskt talesätt, vara ett exempel på cutting off your nose to spite your face, om parlamentet, om kommissionen skulle säga: vi vill inte fortsätta med integreringen av de finansiella tjänsterna om det inte blir någon fortsättning på skattepaketet. Det tror jag skulle vara en felaktig inställning. Även om Berenguer naturligtvis inte sagt det så tar jag ändå tillfället i akt att betona det en gång till.
Jag frågar Berenguer: vill han att kommissionen har ännu mer politiskt mod? Vi har redan så svårt att uppnå det som vi föreslagit. Min vision skulle vara att först låta kommissionen uppnå det som den föresatt sig och sedan får vi se efter närmare.
Berenguer har också sagt att det fortfarande måste ske en hel del i kapitlet om finansiella tjänster. Naturligtvis har han rätt. Berenguer känner säkert till den handlingsplan för finansiella tjänster som antogs den 13 maj 1999 och som består av 43 målsättningar. De försöker vi nu uppnå, vi håller i alla fall på att försöka uppnå det som måste uppnås i år. Jag hoppas att jag för kommissionens räkning skall kunna lägga fram vissa förslag före sommaruppehållet med avseende på till exempel pensionerna, det talade vi om nyss, men även om ett öppnande av marknaderna för posttjänster, om offentliga varor och tjänster, offentlig upphandling, och så vidare. Vi är verkligen aktiva på det område som är så viktigt för Berenguer.
Sedan vill jag ta upp Medinas anmärkning. Han sade att det som nu hotar att ske är att statsmonopolet ersätts av privatmonopol. Jag kan lugna Medina med att det naturligtvis inte är meningen. Den som ersätter ett statligt monopol med ett privatmonopol råkar ur askan i elden. Det är absolut inte kommissionens avsikt. Kommissionen har emellertid för avsikt att ge innehåll åt det som rådet beslutat i Lissabon, att marknaderna för gas, elektricitet, transport och posttjänster måste avregleras snabbare. Kommissionen försöker ge innehåll åt detta, och det innebär också att det statliga monopolet måste maka på sig för att ge plats för mer konkurrens på de områden som jag nyss nämnde. Att ersätta statliga monopol med privatmonopol är dock något som vi inte alls vill göra.
Sedan vill jag ta upp kommentarerna från Harbour, vilken liksom Beysen och Plooij med rätta påpekat de små och medelstora företagens intressen och de kostnader som hänger samman med driften av ett sådant företag. Kommissionen är mycket medveten om att till exempel kostnaderna för upprättande av ett företag är mycket högre här än i Förenta staterna. I Förenta staterna kostar det, för att ge ett intryck av skillnaderna, i genomsnitt fem dagar för att upprätta ett litet eller medelstort företag. I Europa dröjer det mycket längre. Det kan till och med dröja upp till fem månader, ett förhållande på 1 till 30. Det visar sig naturligtvis omedelbart på kostnaderna. Om vi alltså talar om kultur, jag vänder mig på nytt till Palacio, så måste vi alltså snabbt försöka göra något åt etableringskostnaderna för små företag, annars hamnar vi naturligtvis på efterkälken i konkurrensstriden med Nordamerika.
Slutligen kommer jag till Berger. Beysens anmärkningar har jag redan besvarat när han talade om små och medelstora företag. Jag har redan citerat Berger angående den där hatten som man inte kan ta av sig hur som helst. Det är en bra metafor eftersom Europas medborgare verkligen har en känsla av att den inre marknaden finns redan, den är helt vanlig och den behöver vi inte bry oss om längre. Det är absolut inte sant. Den inre marknaden är långt ifrån fulländad. Vi måste, och det gör kommissionen också, arbeta på det här vecka ut och vecka in och försvara den eftersom den inre marknaden är utsatt för ett ständigt tryck och medlemsstater återfaller i gamla protektionistiska vanor som vi då måste bekämpa. Hon har mycket riktigt pekat på direktiv som fastnar i rådet. Vi känner alla till exempel på direktiv som blir hängande i fem, tio, femton år eftersom de inte antas av rådet. Låt oss hoppas att det kommer förändring i det. Om jag får ta upp en aspekt av det här: vi hoppas naturligtvis alla att meningsskiljaktigheten mellan Spanien och Förenade kungariket om en välkänd klippa i den södra delen av denna världsdel nu kommer att lösas. I en artikel i en spansk tidning läste jag att det går åt rätt håll, och det skulle släppa ett halvt dussin direktiv som varit blockerade. Det sitter vi alla och väntar på.
När det slutligen gäller frågan om Echelon så kan jag försäkra Berger om att den frågan inte har något alls att göra med den inre marknaden och alltså inte heller utgör något hot för den.
Herr talman! Så långt mina kommentarer. Får jag bara än en gång utrycka min uppskattning för parlamentsledamöterna och särskilt för föredraganden för det viktiga stöd som parlamentet givit den nya strategin för den inre marknaden.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

2001: Europeiska året för språk
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0099/2000) av Graça Moura för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om europeiska året för språk 2001 (KOM(1999) 485 - C5-0278/1999 - 1999/0208(COD))

Graça Moura
. (PT) Herr talman, fru kommissionär Viviane Reding, ärade ledamöter! Jag kommer från ett land vars historia de senaste sex århundradena är intimt förknippat med kunskaper i främmande språk som talas i vitt skilda delar av världen. Portugiserna har alltid varit tvungna att lära sig att tala språken hos de folk de har mött, och de förde i sin tur med sig ett språk, det portugisiska, till världens alla hörn och det talas i dag av 200 miljoner människor.
För mig är det alltså naturligt med ett initiativ som det europeiska året för språk 2001, vid en tidpunkt då Europa möter en ny epok i sin historia och där alla är fullt medvetna om den utomordentliga rikedom som den kulturella och språkliga mångfalden hos de europeiska folken utgör, och vi har ett vidsträckt begreppssystem, väl genomarbetat av Europeiska rådet och av detta parlament, om modersmålet som en av mänsklighetens grundläggande rättigheter.
Inom denna ram flyter historien och civilisationen, dynamiken hos de kulturella processerna och den rättsliga utformningen, trycket från nuet och ett nödvändigt framtidsperspektiv, som får genomslag i förslaget om inlärning av främmande språk för alla medborgare i Europeiska unionen. Kampanjen som omfattar en djärv utmaning, programmet europeiska året för språk, innehåller en viktig kulturell dimension i vårt arv, såväl muntligt som skriftligt, vilket alltid har gällt för alla talade språk i Europa, uppfattar kännedom om andra språk som något inneboende i själva konstruktionen av det europeiska medborgarskapet genom att det öppnar dörren till bättre ömsesidig kunskap och stimulerar tolerans och samlevnad. Den är en viktig del i kampen mot rasism, främlingsfientlighet, antisemitism och andra oacceptabla former av diskriminering; slutligen när det gäller den ekonomiska dimensionen, kampanjen en uppsättning professionella kvalifikationer som kompetensen i våra språk utgör, genom att den underlättar tillgången till vetenskap och teknik och att den blir ett vapen i kampen mot arbetslösheten.
Av de ändringsförslag som har ingivits till ursprungstexten från medlemmarna i denna kammare, framhålls inte bara dessa angelägenheter utan också en verklig politik på detta område som, utan att kollidera med subsidiaritetsprincipen, gör det möjligt att garantera kvaliteten och effektiviteten i en kampanj för att uppmuntra till inlärning av främmande språk, liksom mångfalden hos målgrupperna, med särskild uppmärksamhet på de minst gynnade befolkningsgrupperna.
Metoden i utarbetandet av betänkandet som jag hade äran att skriva under, och som i morgon går till omröstning i detta parlament, har varit att på en fullständigt informell väg och genom intensiva och många olika kontakter med samordnarna för de politiska grupperna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, med företrädare för det portugisiska ordförandeskapet och med företrädare för kommissionen, systematiskt upptäcka gränslinjerna mellan vad som vore godtagbart för de olika inblandade institutionerna och vad som inte vore det. Vi har på det sättet fått en text som vi skulle kunna kalla en kompromiss, och det finns alla skäl att anta att den har gjort en eventuell andra behandling och förlikning onödig, det vill säga, det är en lösning som gör det möjligt att avsluta processen redan efter första behandlingen, så att de förberedande åtgärderna inför europeiska året för språk kan komma i gång redan under andra halvåret i år, så att programmet kan träda i kraft i början av år 2001. De sista svårigheterna tror kommer slipas bort genom det uttalande som vi alla hoppas kommissionär Viviane Reding skall göra.
Detta betyder inte, herr talman, fru kommissionär, kära kolleger, att vi befinner oss i den bästa av världar. Vi anser att budgetanslagen är mycket otillräckliga, och vi tycker att det finns outvecklade åtgärder i programmet som det är viktigt att förbättra och utveckla. Vi anser också att det finns en rad aspekter som inte har kommit med, då de inte handlar om en inlärningskampanj utan om status för de europeiska språken som, av olika historiska eller politiska skäl, är mindre talade eller mindre gynnade i vissa medlemsstater. Dessa punkter kräver också en brådskande uppmärksamhet från gemenskapsinstitutionerna, men inget av detta förhindrar att kompromisstexten innehåller en enorm potential för att nå goda resultat. Den svarar mot en strävan och ett faktiskt behov hos unionens folk och den tar upp, direkt eller indirekt, en stor del av de stora principerna i detta ämne som är viktiga att fastställa.
Av dessa skäl, och jag vill tacka för allt samarbete som jag har haft med kollegerna, det portugisiska ordförandeskapet och kommissionen, har jag äran att yrka på en positiv röst för förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om europeiska året för språk, i den version som kommer ut av kompromisstexten vars innehåll jag har föredragit här.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Sällan har i denna församling så mycket förståelse och förnuft härskat på alla håll och kanter som vi kunnat konstatera i debatten i dag. Det beror väl på ämnet, vars angelägenhet och betydelse alla skattar lika högt. Vi vill att europeiska året för språk skall vara väl förberett. Därför har alla tre institutionerna tagit närmande steg mot varandra och besparat sig utdragna förlikningar. Jag vill uttryckligen tacka kollegan Graça Moura för hans arbete. Han har utfört det på ett så utmärkt sätt att alla samordnare i utskottet helt enkelt måste ansluta sig till honom. Jag tillstår att hans charm säkert också spelat en stor roll i det, men självklart också hans sakliga kompetens.
Till vad syftar denna aktion som vi nu understöder med sådan hänförelse? Vi vill göra våra medborgare mottagliga för de fördelar som det innebär att behärska flera språk. De olika språken är delar av den kulturella mångfalden, och hela rikedomen i vår kultur blir också särskilt tillgänglig genom förståelsen av språk. Att läsa och förstå en dikt av Verlain på franska eller en av Heine på tyska eller en av Vasco Graça Moura på portugisiska är helt enkelt underbart! Men även i den profana vardagen klarar sig få utan språkkunskaper. Den inre marknaden öppnar sig bara i sin helhet för den som talar flera språk.
Jag är i egenskap av föredragande för Sokrates-projektet starkt för att inlärningen av språken som talas av de europeiska grannarna skall spela en stor roll under europeiska året för språk och att det inom detta europeiska år för språk skapas olika pilotprojekt som angår detta ämne .
Alla hoppas vi naturligtvis att de planerade åtgärderna under europeiska året för språk inte stannar som några endagsflugor, utan att de skall sprida sig långt utöver det innevarande året.
Jag önskar oss all den lycka vi alla behöver under innevarande år!
(Applåder)

Prets
Herr talman, fru kommissionär! I och med europeiska året för språk 2001 är det meningen att ett flertal mål skall uppnås, bland annat en förstärkning av medvetandet om den kulturella rikedomen av den språkliga mångfalden i Europeiska unionen. Därutöver skall en så stor del av befolkningen som möjligt fås att inse fördelen av att man lär sig flera språk som ett väsentligt element i en personlig utveckling, yrkesmässig karriär och bättre kommunikation.
Därvidlag är det för mig personligen särskilt viktigt att vid sidan av skolelever och studenter i ökad grad nå målgrupperna socialt missgynnade och invandrarna och att tillhandahålla utsikter och framtidsmöjligheter för dem. Informationsutbyte, inhämtande och bearbetning av erfarenheter liksom utvecklandet av nya, moderna metoder för att underlätta tillgången till språk och utforma detta på ett effektivare sätt är också ett av de huvudsakliga uppgifterna i detta projekt.
Inom den befintliga budgetramen på 8 miljoner euro är det tyvärr inte möjligt, så som många kolleger efterlyser, att särskilt framhålla och befrämja minoritetsspråken, vilka självklart måste beaktas i motsvarande regioner - jag vet det av egen erfarenhet, jag kommer från en region där det finns tre minoritetsspråk.
Målet för detta språkår är i första hand, som sagts, att uppmana människorna i Europa att lära sig flera språk - till egen fördel och som grund för en ökad förståelse och bättre form av sammanväxande av Europeiska unionen. Inom mycket kort tid har man lyckats färdigställa detta betänkande och i mer än 100 ändringsförslag nå enighet. Samtliga de berördas flexibilitet och kompromissvilja har varit utmärkt. En särskilt vidsynt och engagerad förhandlare för detta projekt var föredraganden Graça Moura. Hjärtligt tack och mina gratulationer!
Mitt i allt positivt vill jag dock i detta sammanhang också rikta en viss kritik mot rådet, som inte har visat upp den tillförlitlighet i förhållandet till parlamentet som skulle behövas. För två veckor sedan lyckades vi tillsammans med företrädare för rådet, kommissionen och parlamentet åstadkomma en överenskommelse, men den ifrågasatte man dessvärre i måndags den här veckan. Ett sådant förfaringssätt kan vi inte acceptera, och vi förväntar oss att rådet vid förhandlingar ger sina förhandlare ett mandat eller bekräftar för oss att ytterligare samtal kommer att bli av nöden. Därigenom kan vi i framtiden också bespara oss en onödig tidsspillan. Jag tror att det är viktigt att vi närmar oss varandra, varvid ett viktigt stöd utgörs av kulturen och särskilt då av språket.

Andreasen
Herr talman! Jag vill gärna tacka herr Graça Moura för ett stort arbete och den energi han har lagt ned under utarbetandet av detta betänkande och rikta ett tack till rådet för dess tillmötesgående och till kommissionen för dess förmedlande roll, inte minst under den senaste tiden. Den liberala gruppen stöder mycket gärna initiativ som kan skapa större medvetenhet om den språkliga mångfaldens värde i Europeiska unionen. Det är viktigt att EU:s medborgare sporras till inlärning av främmande språk på ett tidigt stadium i skolan - och för övrigt under hela livet. Språkkunskaper är viktiga, eftersom de europeiska språken har stor betydelse för Europas kultur och civilisation och goda språkkunskaper är ju också ett villkor för att arbetstagare skall kunna anställas i ett annat EU-land än hemlandet. Programmet om europeiska året för språk är en lysande utgångspunkt för att informera om de många olika möjligheter som finns för att lära sig främmande språk, och detta är viktigt. Graça Mouras förslag omfattar EU:s elva officiella språk och några andra språk som erkänns av medlemsstaterna, bl.a. iriska och luxemburgska. Den liberala gruppen anser också att vi skall ha de språk med i programmet som faktiskt talas i de enskilda medlemsstaterna. Låt mig nämna språk som katalanska i Spanien och frisiska i Nederländerna som exempel. Och till sist: I programmet om europeiska året för språk skall man ta hänsyn till den förestående utvidgningen av unionen, något vi i den liberala gruppen anser vara av avgörande betydelse för alla EU-program. På gruppens vägnar kan jag rekommendera ett stöd till detta program.

Vander Taelen
Herr talman! Även jag vill naturligtvis tacka föredraganden för hans utmärkta och förnäma arbete. Jag vill göra ett par anmärkningar angående en europeisk kampanj som vill lära ut andra gemenskapers språk till européer.
Självklart är vi alla övertygade om nyttan av detta. Det som emellertid oftast är felet med europeiska kampanjer, och lyckligtvis har jag inte varit politiker så länge att jag inte längre vet hur vanliga medborgare ser på dessa, är att de ofta inte är något annat än en mycket vacker skylt att titta på men utan mycket där bakom. Jag skulle därför vilja hoppas att den här kampanjen ger något annat och att man framför allt tar reda på hur det ändå kommer sig att människor i Europa har så svårt att lära sig språk, att man tar reda på när människor har möjlighet att lära sig språk. Jag kommer själv från ett tvåspråkigt land och har själv kunnat konstatera att vissa människor i det landet aldrig lär sig det andra språket, att de ibland följer språkkurser i flera år, tolv år ibland, och ändå inte lyckas lära sig ett annat språk. Det är ett fruktansvärt konstaterande. Jag hoppas därför att man inom ramen för Europeiska året för språk söker ta reda på vilka språkmetoder som är de bästa och framför allt hur man kan stimulera européer att på ett modernt och tilltalande sätt lära sig andra européers språk.

Fraisse
Herr talman, kära kolleger! En mångfald av språk är en källa till kulturell rikedom. Jag tackar föredragande Graça Moura för att ha återinfört denna dimension som verkligen saknades i början, för att omgående ha fastställt att vi inte bara står inför ett tekniskt informations- och kommunikationsproblem, samt för att ha erinrat om att språkens mångfald är produkten av en skriftlig och muntlig civilisation. Vi måste akta oss för ett funktionalistiskt och utilitaristiskt synsätt på språken, eftersom detta synsätt bortser från att språken möjliggör tanken och tanken möjliggör medborgarskap. Att lära sig minst två språk förefaller mig därför som ett minimum, för att följa med dynamiken i den europeiska demokratin, liksom för att säkerställa studenters och arbetstagares rörlighet.
Jag undrar bara vilka möjligheter vi nu har, utöver några bra uttalanden och mycket litet pengar, för att verkligen kunna bedriva denna politik. Vi måste kunna tänka på vårt modersmål, med eller utan andra språk. Som fransyska är jag övertygad om att franskan går hand i hand med användningen av främmande språk. Därför måste vi övertyga föräldrar, lärare och politiker om att inlärningen av språk måste börja redan i de lägre klasserna, eller till och med redan i förskolan. Därför kan inte heller tolkning och översättning förvisas till att sortera under benämningen närliggande kunskaper.
Vi kan inte nöja oss med att förespråka språkens mångfald och kräva respekt för olikheterna. Det handlar om ett Europa som accepterar en identiteternas identitet och inte bara en skillnadernas ömsesidighet. Och det leder oss till debatten om gemenskapens officiella språk, och de erkända, nationella eller regionala språken i dagens och morgondagens alla länder, bl.a. inom ramen för utvidgningen, som oroar oss, det vet vi, när det gäller språken.
Den europeiska medborgaren har också ett arv, som börjar med den gamla grekiskan och latinet, vi betonade det alla i utskottet, och vi får inte förlora dessa språk. Medborgaren får inte bortse från något språk, han skall heller inte glömma invandrarnas språk, som är mycket närvarande i våra länder, och inte heller teckenspråket som verkligen är ett minoritetsspråk. Och enligt min uppfattning måste naturligtvis en lyckad kampanj för att medvetandegöra medborgarna lägga fram språket som ett ämne att lära sig och ett system för utbyte, men också erinra om att språket även är ett nöje och en lek.
(Applåder)

Marinos
Herr talman! Efter att även jag har tackat betänkandets föredragande, Graça Moura, som har gjort ett så gott arbete att det fick enhälligt stöd i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, skulle jag vilja koncentrera mig på en enda punkt, nämligen på det faktum att frågan om inlärning av mer än ett språk har betydelse för den ekonomiska dynamismen, utöver dess humana, kulturella och politiska betydelse. I betänkandet betonas också det som alla forskare konstaterar, att goda kunskaper i modersmålet och inlärning av de klassiska språken, i synnerhet av latin och antik grekiska, underlättar inlärningen av andra språk. Jag skulle även lägga till vårt modersmål. Att detta är en stor sanning framgår av det för flertalet ganska okända faktumet att det i det engelska språket, för att ta ett exempel, finns åtminstone 75 000 ord av grekiskt ursprung. Jag upprepar, 75 000 engelska ord har sitt ursprung i det antika grekiska språket. Antalet ord med grekiskt ursprung i franskan, liksom för övrigt i de flesta andra moderna europeiska språken, är ungefär det samma. Och det är också säkert att latinets betydelse för de flesta europeiska språken har samma tyngd.
Kunskap är makt, ansåg den engelska filosofen Francis Bacon, följaktligen förbättrar också kunskaper i de grundläggande språken, ur vilka de moderna europeiska språken kommer, våra allmänna kunskaper, liksom de förstärker den europeiska kulturen, som förutom att ha ett humanistiskt värde även är ett vapen för vår överlevnad och framgång som européer i en globaliserad ekonomi. För övrigt har de samtida tyska professorerna August och Werner-Karl Heisenberg betecknat det antika, men även det moderna, grekiska språket som hela världskulturens moder och amma. Jag tror att vi, om vi återinför undervisning i latin och antik grekiska i den mellanhöga utbildningen, även kulturellt kommer att rusta de yngre generationerna, så att de kan stå emot invasionen av det i regel ganska likriktade amerikanska kulturella budskapet och bara ta till sig dess positiva delar.

Paasilinna
Herr talman, bästa kolleger! Jag tackar föredraganden. Europeiska året för språk är viktigt och värt att stödja. Alla europeiska språk är alltså i kulturellt hänseende lika värdefulla och jämlika.
Man kan säga att språket är alltings själ. Modersmålet är inte bara ett verktyg för kommunikation; det är egentligen mer än allt annat. Det är själva tänkandet. Att använda språk är det fredligaste sättet att kommunicera. Självständigheten är ett språk och ett språk innebär självständighet. Kurderna är ett folk som saknar eget rike och gränser. Språket håller dem samman. Språket är en väldig styrka. Det är det viktigaste bandet för en nation. Stormakterna och även många mindre stater förtrycker ofta människor med hjälp av språket. Det ett ockupationsmedel.
I mitt eget land finns en av världens mest liberala språklagstiftningar. Vi har erfarenheter av hur man vid två tillfällen bestämt att två olika främmande språk skulle vara landets officiella språk, först i början av förra århundradet fick vi vårt eget språk som ett officiellt språk. Därför har vi garanterat minoritetsspråken en viktig ställning.
Den språkliga mångfalden i Europeiska unionen är alltså en rikedom. Den är samtidigt också en rättighet för medborgarna i varje medlemsstat. Den språkliga mångfalden måste bevaras även efter utvidgningen, det finns ingenting som hindrar detta. Det är vilseledande att beteckna den språkliga mångfalden som dyr och ineffektiv. Det är nämligen inte dyrt med tolkning, det är det mest effektiva praktiska fredsarbetet.

Ortuondo Larrea
Herr talman! Förutom att gratulera föredraganden vill jag i den här debatten lyfta fram att tanken på detta högtidlighållande föddes i Europarådet, en institution som har en särskild lyhördhet för kulturella och sociala frågor på den gamla kontinenten och som med sitt initiativ för att öka kunskapen om och användningen av fler språk bland européerna, vill stärka förståelsen och toleransen bland medborgarna och föra dem närmare varandra.
Nåväl, när vi talar om de europeiska språken får vi inte glömma att begreppet som sådant omfattar mer än staternas officiella språk. I Europa talas många andra språk, vissa är tusen år gamla, som till exempel språket euskera i Baskien eller gaeliskan, vars rötter ligger mycket långt tillbaka, och andra som katalanska, galiciska eller elsassiska som talas här i Strasbourg. Även de regionala språken och minoritetsspråken bör omfattas av fördelarna i detta initiativ, och i de organ som av staterna utses för att organisera deltagandet i europeiska språkåret bör även företrädare för dessa språk finnas med, för även de är europeiska och de är kärnan och grunden för vår berikande enhet mitt i mångfalden.
Dessutom skapar inlärningen av andra språk en medvetenhet om den kulturella mångfalden och bidrar till att utrota främlingsfientlighet, rasism och intolerans, och detta är något som ingår i vårt gemensamma arv och våra gemensamma mål.

Gutiérrez Cortines
Herr talman! Jag vill tacka kommissionen och samtidigt föredragande Graça Moura för att ha tillåtit så många ändringsförslag, av vilka många har förespråkat en förlängning av året och att det även skall omfatta landsbygden och de mest missgynnade områdena. Men samtidigt vill jag här ge uttryck för min oro vad gäller de begränsade ekonomiska resurserna. Jag föreslår att man godkänner många projekt, för det är självklart att kulturprojekt lockar till sig omfattande investeringar från de självständiga regionerna och den privata sektorn som vi inte bör gå miste om.
Jag vill även be att man i en tid då känslorna många gånger härskar över rättvisan, inte stöder projekt som innebär ett uteslutande och en användning av språket för att stärka åsikter som ofta innebär en önskan om att splittra folken, när syftet med programmet är att ena folken.
Jag skulle också vilja att man från Europeiska unionens sida började värna extra om de språk som saknar land, de modersmål som ofta varken har skola eller lärare; språk som dessutom är spridda över hela det europeiska territoriet, som inte anammas av någon stat och som aldrig kommer att få officiell status. Jag tänker då särskilt på sefardiska och jiddish. Språk som dessutom saknar egna medier för kommunikation. Bland de mer än 150 språk som talas i Europa, borde man göra en lista över dem som endast förmedlas från mor till barn, de som endast talas i hemmet och som inte kommer att bli långlivade med dagens invasion av massmedia och språkens officiella status i skolan. Jag önskar att det europeiska året för språk även skulle gälla dem, att man skapade ett utrymme för att förbereda dessa språk för andra program som är tänkbara i framtiden.

Poignant
Herr talman! Mitt inlägg vänder sig naturligtvis till mina kolleger i parlamentet, eftersom det handlar om språk, men också till våra tolkar, som får parlamentet att leva, till föredraganden, naturligtvis, inte för att han är föredragande utan för att han också är en poet i detta parlament, och dessutom en poet som, har jag upptäckt, talar mitt modersmål perfekt. En bättre föredragande kunde man inte hitta.
När man är ny som parlamentsledamot här, som jag, upptäcker man att man ägnar sig åt allt: choklad, gamla bilar, kvalificerad majoritet, torkade bönor, linser i Spanien, kort sagt allt. Och plötsligt upptäcker man att man skall ägna sig åt det som utgör Europas historiska djup, kontinentens kulturella djup, nämligen dess språk. Och när man tänker tillbaka på tidigare perioder, jag tänker på renässansen, som var en stor period av utbyte och handel, har vi fortfarande i dag kvar det som gäller kulturen och arvet, och så kommer det alltid att vara.
När det gäller språket har Europa haft perioder då ett språk dominerade: latinet, och även franskan. I dag är det snarare engelskan. Vad skall vid säga till våra landsmän om detta år 2001? Några frågor som jag snabbt skall ta upp i tur och ordning. Till att börja med att enigheten i Europa inte kan betyda språklig likformighet. Vidare att alla språk skall respekteras och förtjänar att främjas och försvaras. Det gör man för en rad saker: monument, föremål, för både det ena och det andra. Varför skulle man inte göra det för det bästa och mest hållbara som människan åstadkommer, nämligen medlet och sättet att kommunicera med sina medmänniskor? Varje språk lärs först och främst i familjen. Det är därför det heter "modersmål" och ingen stat, oavsett vilken det är, kan ha som direkt, indirekt, explicit eller implicit mål att förstöra eller låta ett av sina modersmål försvinna.
Dessutom och avslutningsvis finns inget Europa utan språklig mångfald, eftersom vi är ett av få, kanske det enda, parlamentet i världen där man uttrycker sig på elva språk, till den grad att man ibland talar här för att tolkas, inte för att höras i direktsändning. Det är vår uppgift att bygga upp denna dialektik för den europeiska enheten och dess språkliga mångfald.

Klaß
Herr talman, fru kommissionär, ärade damer och herrar! Ett utmärkt betänkande, det måste sägas. Också jag vill först tacka kollegan Graça Moura, men därvid vill jag också framhäva det goda samarbete som råd, kommission och parlament haft, där det varit mödosamt och trögt men man likväl lyckats komma till en snabb omröstning. Detta visar att samtliga parter insett hur bråttom det är att främja språkkunskaperna hos medborgarna i Europeiska unionen och även att ge dem incitament till att lära sig nya språk.
Språken återspeglar mångfalden i Europeiska unionen. Att man kan tala med varandra innebär att man förstår varandra, vilket underlättar uppbyggnaden av sociala strukturer. Kulturen i Europa bygger emellertid - mitt i all mångfald - på en gemensam historisk härstamning, våra språk bygger på de klassiska språken latin och grekiska. Att behärska dessa underlättar allmänt tillgången till de andra språken. Min hemregion är Trier - det gränsar till Luxemburg och Belgien, men till Frankrike är det inte heller långt - och för oss är kunskaper i grannarnas språk egentligen oundgängliga. Många arbetar i Luxemburg, handlar med Belgien och Frankrike. Språkkunskaper bör inte bara betraktas i mellanmänsklig belysning, utan utgör just inom ramen för den inre marknaden och globaliseringen också en betydande ekonomisk potential.
När jag vill tillgodogöra mig en marknad måste jag kunna förstå och tala det språk som talas av marknadsaktörerna. I delar av vår region lär sig barnen under lek t.ex. grannarnas språk på lekskolan. Barn lär sig fort och jag menar att detta borde kunna utnyttjas. Vid sidan av en stort anlagd informationskampanj bör också konkreta åtgärder föreslås. Utbildningsåtgärder bör förbättras, lärarna bör få motsvarande utbildning och övning, och här får det inte bara handla om det privata intresset att vidareutbilda sig. Låt oss utnyttja det europeiska året för språk så att vi får en ökad förståelse i Europeiska unionen.

Reding
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Jag är mycket glad över att kunna vara här i kväll för att diskutera med er och framför allt för att kunna lyssna till er. Till att börja med för att frågan om språken ligger mig varmt om hjärtat. Jag kommer själv som luxemburgska från en region i Europa som är aktivt trespråkig. Det är litet av ett laboratorium som skulle kunna ligga till grund för andra som vill göra det som vi alla vill göra under detta europeiska år för språk, nämligen främja inlärningen av modersmålet samt två ytterligare språk.
Vi befinner oss också i ett avgörande skede där en överenskommelse mellan parlamentet och rådet vid första behandlingen tar form. Och en överenskommelse vid första behandlingen är avgörande eftersom vi arbetar efter en mycket knapp tidsplan. År 2001 är inte långt borta och vi måste snabbt förbereda genomförandet.
Vilka mål vill vi uppnå genom att organisera ett europeiskt år för språk? För det första är det viktigt att göra de europeiska medborgarna medvetna om den språkliga mångfalden och den rikedom som denna mångfald utgör. Vi vet mycket väl att den kulturella mångfalden kanske är Europas största tillgång och vi måste stödja denna kulturella mångfald, som bygger på den språkliga mångfalden. Europeiska unionens olika språk kommer aldrig att ersättas av ett enda språk. Det är jag övertygad om. Och även om ett kommunikationsspråk sprids allt mer, minskar det inte behovet av att lära sig språk för att kunna fungera i Europeiska unionen. Det har ni alla sagt och jag stöder er.
Detta leder mig till den andra stora målsättningen med det europeiska året för språk: vi måste uppmuntra medborgarna att lära sig språk, att göra det under hela livet och börja mycket tidigt, redan i förskolan. Att lära sig språk är viktigt för den personliga utvecklingen och för förståelsen mellan kulturer. Vissa kolleger har sagt det. Det är ett av de bästa vapnen för att bekämpa främlingsfientligheten. Det är också, och det har vissa också sagt, grundläggande för att söka arbete och för varje människas karriärutsikter. Det blir inte möjligt att föregripa vars och ens behov. Skolan måste därför, utöver en grundutbildning, förbereda för livslångt lärande, inom denna ram, och principen med modersmålet plus två andra språk bör betonas. Att lära sig ett enda språk räcker inte som grund för flerspråkighet.
Det europeiska året är också den ram som gör det möjligt att sprida information om sättet att lära sig språk. Metoderna har utvecklats bortom de traditionella metoderna och mycket arbete har gjorts i denna riktning. Jag tycker att detta år skall visa oss de bästa tillämpningarna och hur vi kan gå vidare, bortom ett rent teoretiskt lärande av språken, i riktning mot att lära oss ett talat språk.
Det europeiska året kompletterar också redan befintliga initiativ. Det vänder sig till allmänheten och innebär en stor informationskampanj. Men för att lyckas måste man å ena sidan skapa en image, ta fram logotyper, slogans och informationsmaterial. Å andra sidan planerar man samfinansiering av projekt som läggs fram av regionala och lokala myndigheter eller föreningar, och jag säger mycket tydligt till kollegerna från gränsregionerna att jag anser att lära sig grannlandets språk bör vara en av de största och starkaste punkter som framhävs under detta europeiska år för språk.
Året kommer att organiseras i nära samarbete med Europarådet, vilket är mycket viktigt. Europarådet har lång erfarenhet inom språkutbildning och det är bra att vi kan samla våra krafter. Ett stort antal framgångsrika kontakter har redan tagits och ett kontinuerligt utbyte av information mellan våra enheter är grundläggande för att genomföra detta år.
Jag skulle nu vilja komma till kvällens debatt. Till att börja med skulle jag vilja lyckönska vår föredragande Graça Moura för det utmärkta arbete han utfört och jag gläds även åt den konstruktiva anda och det goda samarbete som etablerats mellan föredraganden och parlamentsledamöterna, mellan parlamentsledamöterna och mina enheter, och även mellan de två institutionerna och rådet. Jag hoppas av hela mitt hjärta att detta gör det möjligt att uppnå en överenskommelse vid den första behandlingen så att vi kan starta året, och genomföra detta initiativ på ett bra sätt.
Här finns ett mycket stort antal ändringsförslag. De har under tiden kunnat samlas ihop till ett mer begränsat antal. Det är viktigt att betona att de ändringsförslag som röstas igenom i Europaparlamentet också måste vara acceptabla för rådet för att vi skall kunna nå en uppgörelse vid den första behandlingen. Jag har noterat kollegernas intresse för att införliva regionala språk och minoritetsspråk. Ni vet ju att dessa språk verkligen ligger mig personligen varmt om hjärtat. Men ni vet också att denna fråga är känslig för vissa medlemsstater.
Jag tror att definitionen av målspråk, såsom den återfinns i artikel 1, ändringsförslag 15, erbjuder en tillräcklig öppning, och samtidigt gör det möjligt för alla att ansluta sig till överenskommelsen. Tro mig, jag räknar verkligen med de debatter som kommer att äga rum under år 2001, för dessa debatter kommer att hjälpa os att överbrygga svårigheter och rädsla, som fortfarande finns när det gäller minoritetsspråk. Och jag skulle vilja att det i slutet av detta år inte längre finns något motstånd mot språk, för, det har sagts tydligt, det finns inga små språk, det finns bara modersmål som alla är stora språk.
Jag räknar alltså med debatterna för att kunna förbereda framtida verksamhet på området och jag fäster också er uppmärksamhet på de extra skälen som motsvarar denna oro: ändringsförslag 2, 3 och 4. Skälen gör det också möjligt att ta hänsyn till andra specifika frågor, och många kolleger har nämnt det, såsom klassisk kultur och språk, som också kommer att vara viktiga under det europeiska året för språk.
Jag skall inte dröja kvar vid ändringsförslagen som vi är överens om, nummer 1 - 34, och som jag godtar, utan jag skall nu komma till ändringsförslag 35. Kommissionen hade i sitt förslag till text föreslagit ett begränsat antal undersökningar med direkt anknytning till genomförandet av det europeiska året för språk. Parlamentsledamöterna föreslog ett stort antal extra undersökningar. Det säger sig självt att språkinlärningsområdet är ett område i kontinuerlig utveckling för vilket dessa undersökningar är nödvändiga.
Kommissionen skulle därför kunna godta dessa förslag eftersom det handlar om möjliga ämnen. Det europeiska året för språk är definitionsmässigt ett kortvarigt initiativ, med begränsad budget, alltför begränsad. Ni tog upp problemet, och allt kan inte göras inom denna ram, det finns även andra möjligheter och jag skall återkomma till det.
Rådet är däremot inte berett att godta en lång lista över undersökningar av vilka många skulle kunna genomföras inom ramen för det europeiska året. Men jag tror att alla är överens om att denna punkt inte kan vara ett motiv för att inte uppnå en överenskommelse vid den första behandlingen. Det är anledningen till att jag inför er, inför detta parlament, gör följande högtidliga åtagande: kommissionen har noterat de möjliga frågorna för undersökningar om språk, som finns i de ändringsförslag parlamentet lade fram vid granskningen av förslaget om det europeiska året för språk 2001. Kommissionen är medveten om språkens betydelse i processen med den europeiska integrationen och åtar sig att utveckla dessa frågor i genomförandet av sitt undersökningsprogram, vilket tas fram inom ramen för och enligt förfarandet för de olika program och aktiviteter som kan utnyttjas för detta ändamål, i enlighet med andan i artikel 8 i förslaget till beslut.
I min egenskap av ansvarig kommissionär för programmet Sokrates, som bl.a. innehåller avsnitten Comenius, Lingua och Eurydike samt Leonardo och Kultur 2000, skulle jag särskilt vilja betona att detta program erbjuder en lämplig ram för att inleda följande undersökningar som gör det möjligt att granska de bästa tillämpningarna inom området utbildning och språkinlärning och tar upp orsakerna till varför språkinlärningen så ofta misslyckas,
de som gäller förbättring av språkundervisningens kvalitet i unionen enligt ändringsförslag 35, del två, och ändringsförslag 39, de som gäller språkkontakter som upprättas utifrån invandrargrupperna, enligt ändringsförslag 37, de om möjligheterna att genom simultan undervisning av närbesläktade språk snabbare behärska och förstå dessa språk, enligt ändringsförslag 38.
När det gäller främjandet av den tvåspråkiga utgåvan, som tas upp i ändringsförslag 41, omfattas den av programmet Kultur 2000, och jag skall se till att projekten som bedrivs inom detta område får den prioritet de förtjänar.
Det är avslutningsvis så att utvidgningen av unionen och ökningen av antalet officiella språk kommer att få avsevärda konsekvenser, vilket anges i ändringsförslag 36. Det handlar emellertid där om en fråga som ligger utanför det europeiska året för språk och som dessutom gäller de tre politiska institutionerna. Jag åtar mig därför att göra allt som står i min makt för att stimulera diskussion på denna punkt i ett lämpligt sammanhang och hoppas kunna räkna med det nödvändiga stödet från parlamentet.
Jag skulle avslutningsvis vilja säga några ord om ändringsförslagen som lagts fram under sammanträdet i kammaren. Ändringsförslag 43 och 12 har samma innehåll, men ändringsförslag 43 är bättre formulerat. Ändringsförslag 44, 45 och 46 är tekniska ändringsförslag som syftar till att anpassa texten till kommittéförfarandet, och medför därför inga problem. Ändringsförslag 47, 48, 49, 50 och 51 som bl.a. gäller regionala språk och minoritetsspråk kommer emellertid inte att godkännas av rådet, vilket vi vet, eftersom vi redan haft denna debatt i utskottet för kultur. Eftersom dessa ändringsförslag skulle äventyra överenskommelsen vid första behandlingen kan jag inte godta dem.
Sammanfattningsvis, herr talman, är det viktigt att snabbt uppnå en överenskommelse för att kunna lansera detta europeiska år för språk. Jag kan försäkra er att jag tagit del av er oro med stort intresse och att jag delar den. Jag är övertygad om att dessa punkter, så långt det är möjligt, finns med i texten, och jag skall också ta hänsyn till det i andra aktiviteter och program som gör det möjligt att agera till förmån för främjande och lärande av språk, inte bara under år 2001, utan mycket längre, eftersom år 2001 bara blir en startpunkt för den kamp som inletts för att alla modersmål skall erkännas på europeisk nivå.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Programmet "Ungdom
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande(A5-0100/2000) av Gröner för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta gemenskapens åtgärdsprogram "Ungdom" (C5-0116 /2000 - 1998/0197(COD))

Gröner
Herr talman, jag tackar alla kolleger som har hållit ut så länge. Jag är glad över den uppnådda kompromissen till gemenskapens åtgärdsprogram "Ungdom" och över resultatet av förlikningsförfarandet. Förvisso kvarstår vissa önskemål, men med 520 miljoner euro för den sjuåriga löptiden och med en revisionsklausul för anslutningen av de central- och östeuropeiska kandidatländerna, kan parlamentsdelegationen vara nöjd med sin insats. Jag tackar alla berörda för deras del i samarbetet, framför allt kommissionär Reding med hennes tjänsteenheter, den portugisiska rådsordföranden Fontes som säkert inte hade en lätt uppgift med finansministern; jag tackar även för tillsättandet av ungdomsforumet. Överläggningarna för "Ungdom" hade dragit ut över ett och tre fjärdedels år. Det ursprungliga kommissionsförslaget som angav att man skulle sammanfatta de befintliga programmen "Ungdom för Europa" och den europeiska volontärstjänsten i ett femårsprogram, har i hög grad förändrats av oss. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott hade i första behandlingen lämnat in 61 ändringar vilka åsyftade en balanserad viktning av de olika programdelarna; utskottet önskade med en tydligt höjd budget erbjuda fler ungdomar än de hittillsvarande runt 500 000 förmånen bestående av en utbytesmöjlighet.
Vi ville förenkla förvaltningssystemen och i högre grad främja de åsidosatta ungdomarna. Kommissionen övertog en rad ändringar från Europaparlamentet, men rådet kunde först i juni 1999 enas om en gemensam ståndpunkt med 350 miljoner euro i ett femårsprogram. I andra behandlingen koncentrerade sig Europaparlamentet på 13 ändringar som väsentligen berörde budgeten, i anslutning till Sokrates och Leonardo med en sjuårig löptid, i kommittésystemfrågor på en flexibel åldersgräns och på det sociala skyddet.
Omedelbart efter andrabehandlingen upptog jag informella förhandlingar med det finländska rådsordförandeskapet för att inte förlora någon tid i strävan efter en problemfri övergång i programmet i början av det nya millenniet. Det var rådets ansvar att förlikningsförfarandet inte kom igång förrän under det portugisiska rådsordförandeskapet. Varken vårt budgetförslag på 980 miljoner euro eller den välmotiverade kommissionskompromissen på 765 miljoner euro godkändes av rådet.
På förlikningskommitténs andra sammanträde lyckades vi efter svåra förhandlingar nå enighet i alla frågor. Den sjuåriga löptiden med en budget på 520 miljoner euro med revisionsklausulen vid utvidgning till de central- och östeuropeiska länderna var en framgång för den europeiska parlamentsdelegationen. Att vi erhöll socialt skydd för de unga deltagarna i deras respektive hemland, att vi erhöll sjukförsäkringsskydd i hemlandet var ytterligare en framgång, liksom även att åldersgränserna hanterades på ett flexibelt sätt, inte fastlåst.
Som föredragande skänker det mig särskild glädje att man med programmet "Ungdom" markerat att programmet verkligen står öppet för alla ungdomar. I programmet deltar flickor lika väl som pojkar, och vi har öppnat dörren för studeranden och arbetslösa, ungdomar från medlemsländerna lika väl som från kandidatländerna eller tredje land. Vi har öppnat dörren för möten och en dialog med ungdomarna över Internet angående deras behov och föreställningar. Jag frågar er nu: finns det någon bättre möjlighet och bättre reklam för de europeiska grundvärdena?
Om man utnyttjar det klokt kan ungdomsprogrammet bidra till att övervinna Europatröttheten, och som varande optimist tror jag att en Europabegeistring kan väckas. Jag rekommenderar därför alla kolleger att utnyttja de möjligheter som bjuds av det nya ungdomsprogrammet. Jag rekommenderar er att bifalla det gemensamma förslaget till införande av gemenskapens åtgärdsprogram "Ungdom".
(Applåder)

Zissener
Herr talman, kära kolleger! Om en månad, den 9 maj 2000, firar parlamentet 50-årsdagen av Robert Schumans förklaring. Med hänsyn till detta historiska faktum bör vår blick riktas framåt mot de kommande femtio åren av europeisk gemenskap. När nästa stora jubileum firas kommer vi emellertid inte att kunna delta och fortsätta byggandet av det gemensamma huset Europa. Det måste göras av dem som kommer efter oss. För dem som följer efter oss måste vägen dock beredas redan nu.
Vägen till en fördjupad europeisk integration är det nya åtgärdsprogrammet "Ungdom". Europas framtid ligger hos ungdomen. Vi bör därför göra allt för att dagens ungdom växer in i den europeiska gemenskapen, eller än bättre växer med den. För detta syfte var och är det oundgängligt att ett program skapas som erbjuder alla ungdomar - Gröner nämnde det redan tidigare - att oberoende av härkomst, bildning, språkkunskaper, studium eller utbildning träda i kontakt med Europa.
Denna punkt utgör också en omfattande förnyelse av programmet "Ungdom": det gäller förfogbarheten för samtliga ungdomar, till skillnad från de redan befintliga programmen, vilka samtliga bara täcker ett speciellt område. Det nya programmet sluter så att säga luckan mellan de för närvarande redan löpande ungdoms- och utbildningsprogrammen. Såväl parlamentet som kommissionen och rådet har insett nödvändigheten av att skapa ett sådant program, även om den finansiella ramen inneburit betydande hinder på vägen, som föredraganden nämnde. Att en kompromiss på 520 miljoner euro kunde nås kan vi tacka alla de deltagande parlamentarikerna för, och för deras personliga insats. Här är ett personligt tack till alla som kämpat för varenda euro i förlikningsförfarandet.
Gröner har redan nämnt det, att även om den finansiella ramen egentligen hamnade långt under de föreställningar som fanns, så blev ändå åtskilliga av ändringsförslagen antagna. Det nya programmet är mer översiktligt och medborgarvänligt. Det sociala skyddet för deltagarna har förbättrats. Programmet blev starkt decentraliserat vilket gör det möjligt också för ungdomar inom våra hembygder att delta i en åtgärd.
Vår partigrupp bifaller programmet så att ungdomarna inte måste vänta ännu längre på sitt program!
(Applåder)

Evans, Robert
Herr talman! Jag är mycket glad att kunna tillfoga mitt och min grupps stöd för detta betänkande. Det har legat en lång period av tankearbete bakom detta betänkande. Men det faktum att vi är här så tidigt på förmiddagen innebär att vi uppskattar föredragandens arbete om detta program och, inte minst, kommissionsledamotens och det portugisiska ordförandeskapets arbete - vilket visat sig ta ungdomar, volontärtjänsten och utbildning på allvar, i dess bredaste bemärkelse. Det betänkande vi nu fått är mer fokuserat, med en betoning på social trygghet och, som föredraganden sagt, ett mer flexibelt förhållningssätt än i tidigare betänkanden.
Vi har också fått mer pengar till programmet, som ett erkännande av dess betydelse. Vi kommer ständigt att be om mer pengar; budgeten är inte tillräckligt stor. Det kanske är parlamentets roll att be om mer. Vi kan dock vara nöjda med resultatet. Vi kan vara säkra på att de pengar vi får till programmet kommer att gå till ungdomsverksamhet och, på lång sikt, är pengar som kommer till nytta.
Jag håller med föredraganden om att dessa pengar och detta program kommer att se till att initiativen inte bara riktas mot ett antal små delar i samhället utan, som kommissionsledamoten sade i en tidigare rapport, mot alla delar i samhället. Vi måste inrikta oss på de som kommer att få mest nytta och de som har störst behov och som annars kan slås ut.
Vi är glada att vissa ansökarländer i Central- och Östeuropa också kommer att få nytta av programmet. Vi kan vara nöjda med våra insatser och nöjda med detta betänkande. Om sju år kan vi se tillbaka på de av dagens ungdomar som fått nytta av detta betänkande och glädja oss över att detta var början på faktiska framsteg.

Andreasen
Herr talman! Jag vill gärna tacka Gröner för hennes stora arbete och det personliga, nästa lidelsefulla engagemang hon har uppvisat under utarbetandet av detta betänkande. Tack till rådet och kommissionen för deras medverkan till att vi - långt om länge - uppnådde ett bra resultat. Den liberala gruppen stöder med stor glädje de initiativ som ger ungdomar i Europa en möjlighet att skaffa sig kunskaper, färdigheter och kvalifikationer som kommer att bidra till att lägga grunden till deras framtida utveckling. Programmets styrka är ju att det genom gränsöverskridande utbyten främjar ungdomens aktiva bidrag till ytterligare europeisk integration. Det kommer också att skapa förståelse för den kulturella och språkliga mångfald som finns inom Europeiska unionen. Jag anser också att programmet kommer att säkerställa en fortsatt utbredning av de grundläggande värderingar som Europeiska unionen vilar på. Programmet kommer indirekt, genom det ökade umgänget mellan ungdomar i Europa, att medverka till bekämpandet av främlingsfientlighet och öka respekten för de mänskliga rättigheterna. Och till sist: I åtgärdsprogrammet "Ungdom" ingår också ett hänsynstagande till den förestående utvidgningen av unionen, vilket är något som vi i den liberala gruppen anser vara av avgörande betydelse för alla EU-program. Jag rekommenderar att vi stöder detta program.

Wyn
Herr talman! Jag rekommenderar också betänkandet och tackar Gröner för det utmärkta arbete hon utfört. Det är ett mycket bra betänkande. Ungdomssektorn i vår gemenskap kommer så ofta i andra hand. I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott utgör den faktiskt "Askungesektorn" när det gäller tilldelning av medel, tillsammans med idrottssektorn. Vi hoppas att man kan komma till rätta med denna obalans.
Rådets otillräckliga engagemang i ungdomsfrågor, när Europaparlamentet bad om 980 miljoner euro, tycker jag uppvisar denna allvarliga olikhet och brist på engagemang från rådets sida när det rör en mycket viktig sektor.
Riskerna, i detta avseende, med de ändringar som föreslås, med att kombinera två program - Ungdom och Europeiska volontärtjänsten - är att åtskilliga bra delar från båda dessa program kan förloras. Jag hoppas inte att detta sker. Vi borde inkludera de bästa delarna från dessa utmärkta initiativ i alla program vi formulerar framöver.
Det nya ungdomsprogrammet betonar utvecklingslänkarna med ungdomarna i ansökarländerna. Det är ett utmärkt initiativ. De broar som byggs mellan ungdomar kommer att vara de broar som slutligen förenar Europa.
Överenskommelsen att ständigt kontrollera situationen, är ett initiativ som jag välkomnar. När det behövs mer medel bör inte budgeten vara fixerad, utan den bör vara flexibel så att de kan ändras för att möta ungdomarnas behov. Finns det ett ändamål som är mer behjärtansvärt än att stödja ungdomen i Europeiska unionen?

Pack
Herr talman, kära kolleger, god morgon! Egentligen skulle alla politiker känna sig ansvariga för detta program och ta det på särskilt stort allvar. Ty utan övertygade européer som senare kan föra dessa övertygelser vidare står det europeiska huset på lerfötter. Vi måste därför göra allt vi kan för att skapa de betingelser som krävs för att våra unga pojkar och flickor i detta Europa känner sig hemma och lär sig att respektera och uppskatta olikheterna.
Detta ungdomsprogram är ett viktigt instrument för att lära ömsesidig förståelse och öva tolerans. Att inträda som volontär på miljö- och kulturområdet hjälper en att lära känna den europeiska realiteten och även att förvärva språkkunskaper. Endast mellanmänskliga kontakter möjliggör förvärvandet av demokratiska värderingar och förståelse av vad det europeiska medborgarskapet innebär. Det är detta som programmet tjänar till. Jag menade att i detta ögonblick måste man också säga att det inte går an att på dagordningen ha uteslutandet av österrikiska ungdomar från deltagande i dessa program till följd av så kallade bilaterala sanktioner. Detta är oansvarigt och måste bekämpas av alla - framför allt av detta parlament och av kommissionen!
Med detta nya program har vi kopplat samman och förbättrat olika ungdomsaktiviteter som vi har haft. Tack vare våra ändringsförslag har vi kunnat förbättra det sociala skyddet för deltagarna. Det belopp som avsatts därför räcker naturligtvis inte till, även om vi med gemensamma ansträngningar fick ut mer än vad rådet ville ge oss. Dock beloppet visar egentligen på ministrarna-söndagstalarnas lögner. Jag är ändå säker på att vi kommer att kunna göra det bästa av detta och att åtskilliga ungdomar kommer att kunna dra nytta därav.
Jag vill också gärna tacka kollegan Gröner för att hon underkastat sig den stora mödan och slutligen kommit fram till ett bra resultat med rådet och kommissionen. Tack så mycket och lycka till allihop.

Karas
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Som en som via elev-, ungdoms- och bildningsarbete vuxit in i politiken gläder jag mig över att åtgärdsprogrammet "Ungdom" lämnar ett bidrag till att främja kunskapsnivån i Europa. Vi välkomnar utbytesprogrammet, eftersom det stärker det ömsesidiga förtroendet mellan ungdomarna i olika länder och främjar ömsesidig tolerans, samarbets- och solidaritetsvilja.
Det som händer i huvudet på ungdomarna i dag är av särskilt stor betydelse för den framtida utvecklingen av och funktionen i Europeiska unionen och det europeiska medvetandet. Jag vill ta upp två artiklar , först artikel 4.2, därför att det lyfter fram nödvändigheten av att ungdomarnas tillträde till programmen hålls fritt från alla former av diskriminering. Och sedan artikel 2.1 som säger att, genom deltagande i gränsöverskridande utbytesprogram inom gemenskapen, utvecklas ungdomarnas förståelse för de gemensamma europeiska grundvärdena, varigenom man främjar respekten för de mänskliga rättigheterna och kampen mot rasismen. Jag betonar dessa båda saker för att sanktionerna mot Österrike framför allt rör kulturområdet och de arrangemang som rör utbildningsområdet och det vetenskapliga området liksom de vetenskapliga kooperationerna.
Denna motsägelse visar hur oeuropeiska dessa sanktioner är och i vilken hög grad som de strider mot rätts- och värdegemenskapen, och även hur diskriminerande de är. Vi säger ja till åtgärdsprogrammet "Ungdom" och nej till de oberättigade sanktionerna mot Österrike!

Reding
. (FR) Herr talman! Jag sällar mig till alla som lyckönskat föredragande Gröner, som utfört ett utmärkt och engagerat arbete till förmån för ungdomarna. Hon har därför fått ett mycket tydligt stöd från ledamöterna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Jag tackar dem för detta arbete.
Programmet "Ungdom" är ett grundläggande program för unionen, vilket ni alla sagt, eftersom det handlar om ett unikt program där alla ungdomar, utan åtskillnad, kan delta. Jag skulle vilja lugna parlamentsledamöterna som talat om eventuella sanktioner. I programmet "Ungdom" och i genomförandet av detta program, finns inga sanktioner mot någon, inte heller mot de unga österrikarna, som inte kommer att diskrimineras. Målsättningarna med programmet är avsevärda och grundläggande för utvecklingen av det europeiska medborgarskapet.
Programmet kommer att främja och stärka fortskridandet och utvecklingen av nyskapande åtgärder på gemenskapsnivå och kommer att bidra till att förbättra kvaliteten i åtgärderna till förmån för ungdomarna. Det utgör också ett bra instrument, till tjänst för en samarbetspolitik och kommer att bidra till den europeiska integrationsprocessen. Utöver ett effektivt genomförande av programmet skulle jag här vilja göra ett åtagande för att främja en strukturerad och regelbunden samarbetsprocess med medlemsstaterna, för att verka för att utarbeta handlingsplaner som är i nivå med utmaningarna, och utan vilka programmet skulle vara mindre effektivt.
Herr talman! Låt mig ta tillfället i akt för att tala om den framtida ungdomspolitiken. Jag presenterade mig för er för första gången i september förra året. Jag talade om vitboken "Ungdomspolitiken i unionen, en prioritet". Jag vill nu precisera vitbokens roll och den roll som politisk impuls som ungdomspolitiken bör spela i framtiden. Jag önskar förbereda vitboken på grundval av ett brett samråd mellan olika berörda aktörer, och om man talar om berörda aktörer talar man framför allt om ungdomarna.
Det är anledningen till att jag föreslog medlemsstaternas ungdomsministrar, vid rådet (ungdomsfrågor) den 23 november förra året, att organisera nationella möten med ungdomar under första halvåret 2000. Detta förslag mottogs mycket positivt i samtliga medlemsstater och dessa nationella möten håller på att genomföras. De flesta medlemsstater har redan fastställt datum och de flesta har också försäkrat att dessa dagar blir öppna, med alla möjliga aktörer, och också öppna naturligtvis för deltagande av ledamöter från Europaparlamentet.
Dessa möten skall göra det möjligt för ungdomarna att vara aktiva och framföra sina önskemål, förväntningar, åsikter, men också sina rekommendationer när det gäller politiska åtgärder inom områden som berör dem. De olika nationella mötena skall utmynna i ett stort europeiskt möte som kommer att arrangeras i början av oktober under det franska ordförandeskapet.
Samtidigt med samrådet med ungdomarna önskar kommissionen ett samråd med de nationellt ansvariga för ungdomspolitiken. Kommissionen önskar att dessa i sina bidrag kan införa åsikter och förväntningar från lokala myndigheter som, enligt min uppfattning, spelar en viktig roll i ungdomspolitiken. Kommissionen kommer för detta ändamål att organisera bilaterala möten med medlemsstaterna, vilka kommer att följas av diskussionsseminarier med direktörer som ansvarar för ungdomsfrågor. Vi skall också titta på de olika undersökningarna om ungdomar, som kommer att stödjas inom ramen för programmet "Ungdom", och den pågående undersökningen om situationen för ungdomar och ungdomspolitiken i Europa.
Avslutningsvis vill jag knyta Europaparlamentet till denna övning. Formerna för samarbetet måste fastställas, men jag kan redan nu försäkra er om att ni kommer att uppmanas att delta i det europeiska mötet med ungdomar och att jag kommer att regelbundet hålla er informerade om hur ärendet framskrider.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja betona att samrådsprocessen, särskilt med ungdomarna, inte kommer att vara en enstaka händelse, eftersom offentliggörandet av vitboken utgör den andra etappen i denna dialog med berörda parter, en dialog som jag skulle vilja etablera på mer permanent basis.
Mina damer och herrar! Det är ett viktigt och entusiasmerande område. Som så många av er betonat arbetar vi inte för politiken utan för vår unions framtid. Och jag hoppas att debatten i samband med vitboken gör det möjligt för oss att förstärka vår förmåga att agera gemensamt, för att genomföra en verklig strategi som tar tillvara talangen hos dessa 80 miljoner unga medborgare i unionen för vilka vi har ett stort ansvar.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Innan vi avslutar sammanträdet vill jag tacka tolkarna för deras generösa insats här i kväll, då vi har överskridit den avsatta tiden.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.45.)

