Den internationella klimatpolitiken efter Köpenhamn: Blåsa nytt liv i de internationella förhandlingarna genom omedelbara åtgärder
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om den internationella klimatpolitiken efter Köpenhamn: Blåsa nytt liv i de internationella förhandlingarna genom omedelbara åtgärder.
Connie Hedegaard
Fru talman! Det här är första gången jag talar inför parlamentet. Det gläder mig att jag, mindre än fyra veckor efter mitt tillträdande, i dag kan lägga fram ett meddelande om den internationella klimatpolitiken efter Köpenhamn - ett meddelande som kommissionen godkände under sitt sammanträde i dag.
Meddelandet har rubriken ”Agera nu för kraftfullare globala åtgärder mot klimatförändringen”, vilket är exakt vad vi siktar på att göra. Vid utarbetandet av meddelandet har vi naturligtvis tagit fullständig hänsyn till parlamentets resolution av den 10 februari om resultatet från FN:s klimatkonferens i Köpenhamn.
Köpenhamnskonferensen innebar ett mycket mindre framsteg än EU hade avsett, men den innebar trots allt ett framsteg. Etthundranio länder - både industriländer och utvecklingsländer som tillsammans ansvarar för mer än 80 procent av världens utsläpp av växthusgaser - har nu officiellt inbegripit sina utsläppsminskningsmål och åtgärder i överenskommelsen. Med andra ord har vi möjlighet att bygga vidare på denna beslutsamhet och bidra till att omsätta den i internationell handling. Vi måste ta denna chans att hjälpa till att bibehålla takten för att uppnå den robusta och rättsligt bindande globala klimatöverenskommelse för perioden efter 2012 som naturligtvis fortfarande är vårt mål.
Kommissionens utgångspunkt är att EU måste fortsätta att visa ledarskap. Vi anser att det mest övertygande sättet för EU att göra detta är genom att vidta konkreta och beslutsamma åtgärder inrikes för att bli den mest klimatvänliga regionen i världen. Vi måste göra detta som en del av den EU-strategi för 2020 som lades fram förra veckan. Låt mig säga detta högt och tydligt: Det ligger i EU:s eget intresse. Hur hänger det ihop? Därför att det - om vi gör det på ett intelligent sätt - kommer att öka vår konkurrenskraft, stärka vår energisäkerhet och stimulera grönare ekonomisk tillväxt och nyskapande, vilket innebär att vi skapar fler arbetstillfällen. Kommissionen kommer därför nu att inleda ett arbete för att staka ut en väg fram till 2050 för att EU ska övergå till att bli en ekonomi som utnyttjar mindre kol.
Detta kommer att innebära en minskning av våra utsläpp med 80-95 procent fram till 2050, vilket vi redan har kommit överens om, och EU har - som parlamentet är väl medvetet om - åtagit sig att minska sina utsläpp med minst 20 procent under nivån för 1990 fram till 2020 och att öka denna minskning till 30 procent, om förutsättningarna är de rätta. Jag delar helt den åsikt som har uttryckts av parlamentet att EU bör gå längre än målet på 20 procent. Vi måste se till att våra minskningar överensstämmer med det som enligt forskarna krävs för att uppnå Köpenhamnsöverenskommelsens mål att hålla den globala uppvärmningen under två grader. Som ni fastställde i er resolution har det genom krisen blivit lättare att uppnå målen.
Om vi i dag vill vara lika ambitiösa som vi var när vi antog klimat- och energipaketet 2007 och 2008 skulle vi bli tvungna att gå längre än 20 procent.
Därför gläder det mig också att meddela att kommissionen, före Europeiska rådets toppmöte i juni, kommer att göra en analys av vilka praktiska politiska åtgärder som skulle krävas för att genomföra en utsläppsminskning på 30 procent fram till 2020. Kommissionen kommer också att inrikta sig på att utveckla en analys av milstolparna på vägen fram till 2050, inklusive de nödvändiga scenarierna när det gäller ambitionsnivån för 2030. Detta innebär att vi kommer att behöva utarbeta lämpliga strategier för sektorer med stora utsläpp som är förenliga med EU-strategin för 2020. I överensstämmelse med den tidsfrist som man enades om i direktivet om ett system för handel med utsläppsrätter kommer kommissionen också att lägga fram sin analys av situationen för energiintensiva industrier i händelse av koldioxidläckage.
Samtidigt med detta arbete måste EU börja genomföra Köpenhamnöverenskommelsen. Detta innebär att vi måste skapa en fast och öppen internationell redovisningsram för ländernas utsläpp och resultat. Det innebär också att vi snabbt måste mobilisera de 7,2 miljarder euro i snabbstartsfinansiering för utvecklingsländer som EU har utlovat för perioden 2010-2012. Detta är särskilt viktigt för vår trovärdighet samt för att bidra till att säkerställa finansiering på lång sikt. Kommissionen är beredd att bidra till att garantera att EU-hjälpen är väl samordnad.
Slutligen föreslås i meddelandet en färdplan för nästa steg i FN-processen, som man ska enas om i Bonn i vår när förhandlingarna återupptas. Vid de tekniska sammanträdena i Bonn måste man inleda processen med att integrera de politiska riktlinjerna från Köpenhamnsöverenskommelsen i FN:s förhandlingstext och ta itu med de återstående bristerna. Jag anser att det viktigaste är att se vilka de specifika förväntade resultaten inför konferensen i Cancún kan vara. Framför allt bör man se till att industriländernas mål och utvecklingsländernas åtgärder enligt överenskommelsen, samt de politiska riktlinjerna för mätning, rapportering och verifiering (MRV), förs in i FN:s formella förhandlingsprocess. Men man bör också fatta beslut om frågor som utelämnats i överenskommelsen, exempelvis utvecklingen av den internationella koldioxidmarknaden, minskningen av utsläppen från internationell luftfart och sjöfart genom Internationella civila luftfartsorganisationen (Icao) och Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) samt jordbruket. Under de formella förhandlingarna i Köpenhamn gjorde man faktiskt stora framsteg i fråga om handlingsramen för anpassning, teknikramen och skogsvård, som också skulle kunna tillhöra de specifika förväntade resultaten för Mexiko.
Ingen skulle bli lyckligare än jag om man i Cancún också levererade en rättsligt bindande global överenskommelse och om den rättsliga frågan också löstes där - och EU är naturligtvis redo. Vi måste emellertid inse att återstående skillnader mellan parterna kan försena en överenskommelse om detta till nästa år. Därför måste vi vara återhållsamma när det gäller förväntningar. Jag tror att ni alla vet att höga förväntningar inför Mexiko utan specifika förväntade resultat innebär en mycket hög risk att denna process till slut kan avstanna. Därför tycker jag också att det är viktigt för oss alla som anser att det är mycket viktigt att uppnå en internationell överenskommelse att fortsätta denna stegvisa strategi och att försöka göra allt vi kan för att se till att världen får en rättsligt bindande överenskommelse före 2012.
Slutligen några ord om miljöintegriteten. Miljöintegritet måste vara vårt motto under förhandlingarna och jag vet att parlamentet delar denna uppfattning. Därför måste Kyotoprotokollets brister åtgärdas. Med detta menar jag det begränsade antal länder det täcker - som bara motsvarar 30 procent av dagens utsläpp - och de allvarliga svagheter det innehåller, till exempel reglerna för redovisning av utsläpp från skogsbruket och hanteringen av överskott av utsläppsrätter från 2008 till 2012, som också belystes i er februariresolution.
Slutligen behöver EU stärka sin uppsökande verksamhet för att främja stödet till FN-processen och åter bygga upp tilltron till möjligheten att förhandla fram ett internationellt avtal. Vi måste både visa större förståelse för våra partners ståndpunkter i viktiga frågor och förklara vad EU kräver av ett internationellt avtal. Kommissionen kommer att stärka sin uppsökande verksamhet i nära kontakt med rådet och rådets ordförandeskap. Jag kommer att föra samtal i Washington och Mexiko denna månad och planerar att bland annat besöka Indien, Maldiverna, Kina och Japan i april.
Vi vill också uppmuntra er i Europaparlamentet att bidra genom att ta kontakt med era parlamentskolleger över hela världen. Jag har redan träffat några företrädare för era parlamentariska delegationer till viktiga tredjeländer och kommer snart att träffa andra för att diskutera hur vi ska kunna förena våra ansträngningar och tillsammans verka utåt och hur kommissionen kan bistå er i detta viktiga arbete.
Kommissionens meddelande innehåller en strategi för att hjälpa till att behålla drivkraften för de internationella ansträngningarna att hantera klimatförändringarna, som kommer till uttryck genom det växande stödet för Köpenhamnsöverenskommelsen. EU:s ledarskap i denna process kommer att vara absolut nödvändig för att nå framgång. Jag hoppas att vi kan räkna med parlamentets stöd.
Richard Seeber
(DE) Jag vill gratulera den nya kommissionsledamoten till hennes första tal. Det meddelande som ni har lagt fram för oss är också mycket intressant. Jag vill emellertid ta upp några brister.
Det hade varit lämpligt om ni själv hade analyserat FN-processen lite mer i detta första meddelande och om ni också hade kritiserat de områden där den har verkliga brister. Som vi vet utmärkte sig i synnerhet inte FN:s klimatpanel 2 direkt genom vetenskaplig noggrannhet.
För det andra bör det finnas mer vetenskapliga bevis som stöd för den tvågradiga målsättning som vi har fastställt och ni bör nu öka era ansträngningar så att vi kan intensifiera vår undersökning av huruvida detta fortfarande är möjligt eller om vi - som många redan säger - bör ta tydligt avstånd från detta.
För det tredje - och detta är troligen det viktigaste - bör vi nu framför allt hantera den förtroendekris som vi upplever över hela världen och framför allt här i Europa. Som ni vet finns det undersökningar som visar att bara 30 procent av EU-medborgarna anser att koldioxidutsläppen inverkar på klimatet. Alla projekt där man inte tar hänsyn till detta är dömda att misslyckas.
Marita Ulvskog
Fru talman! Kommissionsledamot Connie Hedegaard sade flera bra saker, men också två mycket oroande saker: Hon talar hellre om 2050 än om 2010, vilket jag finner oroande, och hon talar mer om att vi måste sänka våra förväntningar än om att vi ska fortsätta att driva på för att ha så höga ambitioner och förväntningar som möjligt på de möten som redan är inplanerade.
Jag vill ställa följande fråga: Kommer kommissionen att arbeta för att ett ambitiöst och rättsligt bindande klimatavtal verkligen ska undertecknas i Cancun i december, eller kommer man att fortsätta att förespråka en process där Cancun bara betraktas som ett steg på vägen till ett avtal som ska undertecknas i Sydafrika, eller kanske i något annat land långt fram i tiden: 2011, 2012, 2020 eller i värsta fall ännu längre fram i tiden?
Chris Davies
(EN) Fru talman! I kölvattnet på Köpenhamnskonferensen känner sig vissa av oss som spillrorna av en besegrad armé, skingrade och demoraliserade, och därför gläder det mig att ni här höjde nivån och inledde en revansch.
Men trots att ni låter optimistisk och positiv bygger mycket av detta i praktiken på fromma önskningar. Vi är mycket beroende av andra för att kunna göra framsteg.
Jag noterar att ni har talat om att återuppta tanken på att höja vår egen målsättning till en minskning på 30 procent. Stämmer det att ni har föreslagit en ny och mer subjektiv tillämpningsform i detta avseende? ”Om förutsättningarna är de rätta” står det i dokumentet. Jag anser att detta är något nytt.
Varför finns det ingenting i dokumentet som utgör en analys av misslyckandet i Köpenhamn och där man föreslår vilka lärdomar vi kan dra? Varför finns det ingen hänvisning till problemet med förnekandet av klimatförändringarna, som innebär att den politiska viljan försvagas? Och slutligen, varför står det ingenting här om behovet av att engagera fler företag?
Det finns många företag i EU som vill samarbeta med oss på detta område, och samtidigt som jag och vi alla önskar er lycka till så behöver ni uppriktigt sagt alla vänner ni kan få.
Connie Hedegaard
Fru talman! Först vill jag vända mig till Richard Seeber angående FN:s mellanstatliga panel för klimatförändringar (IPCC) och anledningen till att vi inte kritiserade den, eller vad vi nu borde ha gjort i detta dokument. Jag måste säga att jag, trots att jag anser att det är viktigt för IPCC att ta denna kritik på allvar och att försöka rätta till det som behöver ändras, hittills inte har sett något som får mig att ändra min djupa förståelse för och känsla av att vi faktiskt måste göra något åt klimatförändringarna. Det finns saker, detaljer, e-postläckor och dylikt. Jag har inte sett något som skulle få mig att ändra min fasta hållning och jag anser att detta gäller ett stort antal människor, och därför är det mycket medvetet. Jag anser att IPCC nu måste vara noga med att själv återupprätta förtroendet för panelens resultat, vilket det än blir
Jag håller i stor utsträckning med om den punkt som ni knappt hade tid att ta upp - förtroendefrågan - och den är också anledningen till att vi har en stor uppsökande verksamhet, något som är nödvändigt för EU.
Fru Ulvskog! Ni nämnde att jag talade mer om 2050 än om 2010. Det är en strategi på vägen mot 2012. Vi har redan vår politik för nuläget i EU, för 2010, så detta är en strategi för framtiden. Jag anser att en av de nya frågor som vi måste uppmärksamma är att vi börjar säga att vi måste staka ut färdvägen mellan 2020 och 2050, och därför kommer jag att säga något om vad vi bör åstadkomma fram till 2030.
År 2020 ligger bara 10 år framåt i tiden. Under kommissionens nuvarande mandatperiod måste vi också bestämma var vi vill befinna oss 2030. Detta var följaktligen mycket medvetet, och det är en av nyheterna i denna process.
Jag vill absolut inte sänka förväntningarna, men jag skulle akta mig för att höja förväntningarna så mycket att de som inte vill att de internationella förhandlingarna ska lyckas skulle kunna kväva processen efter klimatförhandlingarna i Mexiko, om vi inte uppnår något. Därför måste vi vara praktiska. Jag kommer inför alla att försvara att det fram till Köpenhamnskonferensen var rätt att hålla förväntningarna höga, att fortsätta att utöva påtryckningar på denna nivå och att föra detta högst upp på statschefernas agenda. Därigenom blev de ansvariga. Det fick tillväxtekonomierna och Förenta staterna att fastställa inrikes målsättningar. Det var viktigt. Men man kan bara göra något sådant en gång utan att lyckas helt och hållet. Jag fruktar att vi inte kan göra det två gånger.
Varför inte upprätta en specifik färdplan i Bonn och därigenom se till att takten hålls på denna nivå? Det är tanken.
Slutligen vänder jag mig till Chris Davies. Ja, ni har rätt. Vi är beroende av andra för att göra framsteg och därför måste vi också gå en medelväg och försöka analysera den information vi får. Vad händer i Peking? Vad händer i Delhi? Vad händer i Washington? Vad händer i den amerikanska kongressen? Försök inse att vi, genom att ta hänsyn till alla dessa faktorer, samtidigt kan försäkra oss om att vi fortfarande når vårt mål, nämligen en rättsligt bindande, verkligt internationell överenskommelse.
Ni nämnde 30 procent, om förutsättningarna är de rätta - ja, ni har rätt, detta är ett nytt sätt att se på saken. Det finns fotnoter även i strategin för 2020 där man hänvisar till den politik som har förts hittills, att man förutsätter att andra nationer ... och så vidare, men jag anser att detta kanske också skulle kunna gynna EU om förutsättningarna är de rätta och om vi gör detta på ett intelligent sätt. Vi måste ha med även detta i våra olika strategier och dokument.
Jag vet att detta är ett område där det inte finns något samförstånd i EU på detta stadium. Jag anser att det är viktigt att överväga detta. Antag till exempel att Kina inte kommer att acceptera en internationell överenskommelse, skulle vi då för alltid nöja oss med 20 procent? Hur skulle det gagna vår ekonomi, vårt nyskapande, vår tillväxt? Skulle vi inte riskera att förlora marknadsandelar till Kina och andra regioner som också går vidare på denna agenda, oavsett om och när vi får en internationell överenskommelse?
Detta är bara inledningen till en diskussion, låt oss säga att detta är förhandlingsobjekt i de internationella förhandlingarna, men vi får inte glömma att det också finns en nationell aspekt på detta. Varifrån ska vår tillväxt komma i framtiden? I det avseendet bör vi akta oss för att inte vara tillräckligt ambitiösa.
Satu Hassi
(FI) Mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Det är utmärkt att ni har läst parlamentets resolution och att ni hänvisar till den. Det är ett gott tecken, när ni nu inleder ert nya arbete.
Om EU ska behålla sin ledande roll när det gäller skyddet mot klimatförändringar bör vi höja vårt mål till minst -30 procent, ett mål som ni redan har försvarat. Jag vill tillägga att de förändringar av situationen som skett till följd av recessionen innebär att -20 procent i verkligheten inte innebär någon större skillnad jämfört med att ”fortsätta som vanligt”. Om vi vill vara ambitiösa måste vi skärpa vår målsättning och höja den till minst -30, och helst -40, procent.
För det andra, eftersom parlamentet under sin senaste debatt enhälligt ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Martin Callanan
(EN) Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes anförande och hälsa henne välkommen till parlamentet.
I sitt anförande talade hon om att höja målet till 30 procent, om förhållandena är de rätta.
Hur kan hon bevisa att detta, om vi gör det, kommer att bidra till att övertala Förenta staterna, Indien, Kina eller andra länder att underteckna en internationellt bindande överenskommelse?
Eftersom det inte finns någon internationellt bindande överenskommelse, håller inte kommissionsledamoten med om att det är stor risk att vi gör vår industri mindre konkurrenskraftig och att vi belastar våra konsumenter med ännu högre elräkningar utan att det egentligen gagnar miljön, eftersom dessa utsläppsminskningar naturligtvis motverkas genom ökningar i exempelvis Indien, Kina och Förenta staterna?
Bairbre de Brún
(GA) Fru talman! EU måste åta sig att minska utsläppen med 40 procent fram till 2020 enligt de senaste tillgängliga vetenskapliga upplysningarna. Ett sådant åtagande kan inte göras genom att vara beroende av andras åtgärder.
Vilka åtgärder kommer kommissionen att genomföra för att se till att åtagandet att minska utsläppen i EU kommer att öka till 40 procent? När det gäller den nödvändiga finansiering som är tillgänglig för utvecklingsländerna för att göra det möjligt för dem att bekämpa klimatförändringarna och dess följder, vem exakt kommer att ge denna finansiering till utvecklingsländerna? Hur mycket kommer varje industriland att ge? Hur och när kommer denna finansiering att tillhandahållas?
Kommissionsledamoten talade också om en ambitiös, rättsligt bindande överenskommelse. Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att uppnå en överenskommelse där man erkänner det gemensamma, men skilda, ansvar som industriländerna och utvecklingsländerna delar, baserat på historisk tillförsel av växthusgaser i atmosfären och på de resurser som är tillgängliga för att hantera utmaningarna med att minska utsläppen och följderna av klimatförändringarna?
Connie Hedegaard
Fru talman! Om jag har förstått den senaste punkten korrekt handlar den om hur vi ska kunna genomföra det som vi kommer överens om. Det är naturligtvis en central fråga.
Den andra frågan gällde, såvitt jag förstod, hur mycket som bör ges till utvecklingsländerna. Kriterierna har ännu inte fastställts, men jag anser att det är mycket viktigt att vi inte ställer en mängd villkor för detta. Detta var det löfte som gavs i Köpenhamn, att snabbstartsfinansieringen, direktfinansieringen, kommer att ges till de minst utvecklade länderna och till de mest sårbara, delvis för anpassning och delvis för begränsning.
Jag anser också att det bara är logiskt att vi försvarar att det måste ske genom befintliga kanaler. Vi har inte råd att spilla tid på att uppfinna nya styrsystem eller kanaler, eller vad det nu är, för att dessa pengar ska komma till användning, eftersom vi bör se till att de används så snart som möjligt.
Jag skulle vilja säga att EU redan är förberett på att man i Bonn ska leverera snabbstartsfinansieringen och jag skulle vilja säga att världen senast under konferensen i Mexiko måste vara redo att infria sina löften om snabbstartsfinansiering från Köpenhamnsöverenskommelsen och att fastställa de olika kriterierna och exakt hur vi ska gå till väga.
Till Satu Hassi vill jag säga att detta var anledningen till att hålla fast vid 30 procent, och det gäller i många avseenden också det som Martin Callanan sagt.
Det är inte lätt att säga exakt när vi ska gå över till 30 procent och exakt vad det skulle innebära att gå över till 30 procent. Därför säger vi i detta meddelande att vi före Europeiska rådets möte i juni kommer att tillhandahålla en analys av exakt hur vi på ett intelligent sätt skulle kunna gå över till 30 procent. Vad skulle det innebära?
Naturligtvis får ingen vara naiv. Vi bör naturligtvis skydda vår egen industri. Vi bör veta vad vi gör och vi får inte vara naiva. Jag är helt enkelt av den uppfattningen att det, om vi gör detta på ett intelligent och sammanhängande sätt, kommer att bli möjligt att välja de verktyg som samtidigt skulle kunna främja klimatförändringarna och utsläppsminskningarna, energieffektiviteten, energisäkerheten samt nyskapandet och skapandet av arbetstillfällen. Det är vad vi kommer att eftersträva. Jag säger inte att det kommer att bli lätt. Vi får inte tro att det blir en enkel match att gå över till 30 procent, trots att vi måste veta vilken potentialen blir, vilka följderna blir och det kommer att ingå i den analys som jag ska tillhandahålla före Europeiska rådets möte i juni. Senare i år kommer vi att få analysen av färdriktningen fram till 2050, inklusive detta perspektiv för 2030 som jag anser att vi måste börja tänka på, av den enkla anledningen att vi har förbundit oss att minska utsläppen med 80-95 procent fram till 2050. Om vi inte kommer i gång kommer det att bli mycket kärvt under de två sista årtiondena, när vi närmar oss 2050.
Paul Nuttall
(EN) Fru talman! Tvärtemot kommissionens åsikt är debatten om de människoförvållade klimatförändringarna långt ifrån över.
Bara under den senaste månaden har vi bevittnat skandalen vid universitetet i East Anglia. Sedan har vi varit med om nederlaget med glaciärerna i Himalaya och nu har vi fått frågor om vilken inverkan klimatförändringarna kommer att ha på de vilda djuren i Amazonas.
Forskning har visat att man i minst 20 avsnitt i IPCC:s rapport åberopar sig på citat från rapporter från Världsnaturfonden eller Greenpeace som inte har granskats av experter. Detta är inte vetenskap. Vi behöver vederhäftiga, vetenskapliga bevis som har granskats av experter, inte arbete som har utförts av påtryckningsgrupper som använder klimatförändringar för att främja sina egna intressen, eller politiker som använder klimatförändringarna för att försvara EU:s existens.
Jag vill fråga om det nu är dags att ta en paus, överblicka situationen och överväga konsekvenserna av att utan vidare fortsätta med en politik som kan skada ekonomierna, leda till förlust av arbetstillfällen eller eventuellt till energikaos.
Andrew Henry William Brons
(EN) Ni är säkert medveten om att e-postläckorna från universitetet i East Anglia innehåller avslöjanden om att historiska temperaturförändringar har manipulerats av anhängare av hypotesen om de människoförvållade klimatförändringarna genom att de på ett subjektivt sätt har valt ut referensåren. Detta knep har använts för att dölja de senaste temperaturfallen och för att undanhålla problemet med den medeltida värmeperioden. I e-postmeddelandena avslöjas också att forskare som är skeptiska till hypotesen har utestängts från expertgranskningsprocesser för att undvika att brister i forskningen ska avslöjas för allmänheten.
Kan en hypotes som är beroende av manipulering av uppgifter vara en lämplig grundval för att försvara enorma utgifter och nedläggning av fabriker som till exempel stålverket Corus i Middlesbrough? Europeiska unionen betalar enorma understöd till miljöorganisationer som går med på att råda EU att bedriva en politik som man redan har engagerat sig för. Är det lämpligt att EU använder offentliga medel för att understödja påtryckningsgrupper? Detta är slöseri med allmänna medel, det innebär att falskt stöd ges till EU:s politik och det äventyrar kampanjorganisationernas oberoende.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Jag hälsar er varmt välkommen till parlamentet. Förtroendeförlusten i Köpenhamn var enligt min åsikt ett av de största problemen. Detta skulle teoretiskt sett kunna fortsätta över hela världen, men också inom EU. Jag vill ställa följande fråga till er: Vad händer med de instrument som vi antog förra året? Systemet för handel med utsläppsrätter oroar mig, eftersom jag inte är helt säker på vad kommissionen gör för närvarande mot bakgrund av beslutet i Köpenhamn, till exempel när det gäller riktmärken, men också när det gäller koldioxidläckage.
Min andra fråga är: Den franska regeringen har lagt fram ett förslag om att införliva importörer från utvecklingsländer i EU:s system för handel med utsläppsrätter för att utvidga marknaden och göra det möjligt för dessa länder att delta i detta system. Har ni någon åsikt om detta?
Connie Hedegaard
Fru talman! Först vill jag svara de båda herrar som tog upp frågan om FN:s klimatpanel.
För det första är jag inte här för att företräda FN:s klimatpanel. Jag är säker på att de är fullt kapabla att tala för sig själva.
När jag hör orden ”är det inte dags att ta en paus?” måste jag bara säga att de internationella klimatförhandlingarna på många sätt har skjutits upp under en lång tid. Jag anser att vi fortfarande är i behov av konkreta framsteg i detta avseende. Jag kan helt enkelt inte förstå varför man, på grund av några läckor, vill ifrågasätta ett helt projekt. Det är inte min strategi. Jag är politiker. Jag kan inte bedöma forskarnas arbete, men jag kan använda mitt sunda förnuft och jag kan läsa deras huvudsakliga slutsatser och bedöma de fakta som har lagts fram. Sedan kan jag själv bedöma om jag vill riskera att inte göra något, med de mycket allvarliga följder som detta kan få - eller om jag i stället vill svara på utmaningen?
Vad jag helt enkelt inte kan förstå är att de som ifrågasätter denna klimatfråga inte kan inse att det alltid kommer att vara bra för en planet, vars befolkning närmar sig nio miljarder människor eller ännu fler vid mitten av detta århundrade, att bli mycket mer energieffektiv och mycket mer resurseffektiv.
Detta är därför det som bör vara vår gemensamma grund när det gäller verktygen, eftersom det hur som helst kommer att främja vår miljö, våra medborgare och våra ekonomier. Det kommer också att gagna våra företag om vi blir mer energieffektiva, i en framtid då energi blir allt dyrare. Det kommer, till sist, att löna sig i en värld där det kommer att bli en kamp om resurserna. Därför kan jag inte förstå varför vi inte kan gå in för samma agenda ur denna synvinkel.
Jag ska besvara Karl-Heinz' fråga: Vad gör vi med instrumenten för systemet för handel med utsläppsrätter? Som jag nämnde kommer det att göras en analys av koldioxidläckaget som ska offentliggöras före sommaren och när det gäller riktmärkena kommer vi att fortsätta arbetet med dem. Det återstår mycket att göra när det gäller handeln med utsläppsrätter. Jag anser också att vi trots allt bör samarbeta med andra parter i världen som planerar att åstadkomma någon form av handelssystem.
Jag anser fortfarande att detta kommer att vara det effektivaste sättet att försöka reglera frågan, men det är naturligtvis mycket viktigt att vi fortsätter med våra system och arbetar så effektivt och affärsvänligt som möjligt, så att de kan se att det faktiskt fungerar och att det i slutändan också främjar möjligheten till nyskapande.
Jo Leinen
(DE) Ett varmt välkommen till parlamentet, fru kommissionsledamot. Jag skrev ett brev till Europaparlamentets talman för att informera honom om att alla delegationer i denna kammare har klimatskydd på dagordningen vid samtal med samarbetsparter världen över. Vi måste hitta ett annat sätt att kunna koppla denna information och dessa resultat till våra resor runt om i världen, så att vi här i Bryssel och Strasbourg vet exakt var vi står.
Jag oroar mig för att klimatförhandlingarna ska gå samma öde till mötes som Dohaförhandlingarna, som ständigt skjuts upp år efter år. Min fråga är därför: Vad har ni för plan B för att kanske nå resultat i vissa delar av några sektorer? Jag har också en fråga som rör Kyotoprotokollet. Ett strategiskt misstag som vi begick i Bangkok var att ge intryck av att vi skulle överge det. Vad skulle hända om vi inte antar något förrän 2011 eller 2012? Hur ser Kyotoprotokollets framtid ut?
Frédérique Ries
(FR) Fru talman! Jag vill välkomna Connie Hedegaard till kammaren. Fru kommissionsledamot! Det gläder mig att få välkomna er till ert första åtagande och att få upprepa vad jag sade till er vid utfrågningen, samt gratulera er till den entusiasm som ni sprider i våra debatter, ni som omsätter klimatdiplomati i handling, naturligtvis med ett ständigt stöd från parlamentet.
Jag är övertygad om att Europa måste inta en mer offensiv position, att vi måste visa våra krafter snarare än våra avsikter. Min fråga, som kommer att vara lätt för er att besvara, liknar den från ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, eftersom även jag är övertygad om att Europa hädanefter måste se till att klimatfrågan alltid ingår i alla handelsavtal med tredjeländer. Detta måste ske genom en europeisk koldioxidskatt om det är det enda språk som de som vägrar att inse omfattningen av utmaningen förstår.
Jag har en annan fråga, som kanske är något mer ikonoklastisk från min sida, men som ändå är ett förslag som kräver ett svar från er. Skulle inte Europaparlamentet, kommissionen och institutionerna föregå med gott exempel genom att förklara sig själva koldioxidneutrala, med andra ord genom att kompensera sina CO2-utsläpp så att de minst - även om detta bara är en aspekt - motsvarar miljökostnaderna för våra resor till Strasbourg?
Claude Turmes
(EN) Fru talman! Först och främst tror jag att vi alla ser fram mycket emot denna konsekvensbedömning. Vi är mer eller mindre säkra på att 30 procent skulle vara bra för den europeiska ekonomin och även i jakten på grön teknik.
Jag har två frågor till kommissionsledamoten. Den ena handlar om snabbstartsmedlen. Hur ska ni samarbeta med Andris Piebalgs för att se till att medlen vrkligen går till effektivitet, förnybara energikällor och, på ett decentraliserat sätt, till en decentraliserad energiproduktion, och kombinera detta med bristen på energi? Den andra frågan är: Hur får man med de stora europeiska städerna och progressiva regionerna i arbetet, också på internationell nivå? Jag blev verkligen besviken över att städer och regioner praktiskt taget inte existerade i förra veckans EU 2020-rapport. Hur kan vi ens våga föreställa oss att vi ska kunna ta Europa framåt om vi ignorerar medborgares regioner i Europa och den påverkan de skulle kunna ha internationellt?
Connie Hedegaard
Fru talman! Jag vänder mig först till Jo Leinen. Jag tycker att det är en mycket bra idé att avsätta tid för och prioritera klimataspekten vid delegationernas resor. Detta är viktigt och kan vara mycket användbart när det gäller att utbyta erfarenheter, så att vi, när ni får information i ett land och jag får information en månad senare, kan samlas ibland och utbyta våra erfarenheter för att verkligen kunna använda oss av den information som var och en av oss får.
Skälet till att vi utövade så stora påtryckningar inför Köpenhamn var att vi försökte göra allt vi kunde för att undvika risken att hamna i en situation som liknade Doharundan igen. Ni har också rätt i att den risken finns nu. Kommer detta dödläge att fortsätta i all evighet nu när vi inte lyckades i Köpenhamn? Det är anledningen till att jag vill se en specifik plan med exakta tider för när varje händelse ska vara genomförd, och ett exakt datum för när planen ska vara avslutad. Jag tycker att det är en mycket bra fråga.
Sista frågan handlade om Kyotoprotokollet och Kyotoprotokollets framtid. Vi vet alla att det finns problem i fråga om Kyotoprotokollet. Vi vet att det är många länder som inte vill vara en del av det och alla de utmaningar som det medför. I slutändan är det även en utmaning för Europeiska unionen. Vi kan inte stå ensamma i Kyotoprotokollet. Jag tycker att det är mycket viktigt att Europa blir bättre på att inte ta på sig skulden när vi inte är skyldiga.
Vi är inte problemet när det gäller Kyotoprotokollet. Vi nådde resultat först av alla. Vi har uppfyllt och efterlevt våra formella förpliktelser under första perioden mellan 2008 och 2012. Vi kommer att uppfylla det vi har förbundit oss att uppfylla, och vi är redo att driva Kyotoprotokollet vidare. I det här sammanhanget är inte EU problemet. Det är andra parter som är problemet, och de måste bestämma sig för om de vill ha ett alternativ, om det nu finns något, eller hur de ska hantera fortsättningen, dvs. den andra åtagandeperioden.
Därför är detta en öppen fråga som vi måste diskutera, men precis som Chris Davies redan har sagt är vi beroende av vad andra parter gör. Vi måste vara försiktiga. Varför ska vi vara de som dödar Kyotoprotokollet? Vi har uppfyllt våra löften i Kyotoprotokollet, så ibland måste vi i Europa vara bättre på att inte ta på oss skulden när det är andra som borde göra det.
När det gäller förslagen om institutionerna här kan jag säga att jag redan har tagit upp den frågan i mitt eget kansli. Jag tycker att det är helt naturligt, och jag vill verkligen samarbeta med parlamentet. Om det går att med parlamentet kommer jag att samarbeta med kommissionen. Jag tycker att det är logiskt även gentemot medborgarna.
Claude Turmes, när det gäller snabbstarten och hur jag ska samarbeta med kommissionsledamot Andris Piebalgs kanske ni har lagt märke till att detta meddelande har utarbetats i samarbete med Andris Piebalgs. Han har även skrivit under den, eftersom vi vet att det är väldigt viktigt att vi försöker samarbeta även när det gäller hans ansvarsområden och hur detta kan användas på ett positivt sätt. Vi två kommissionsledamöter för redan denna typ av samtal.
Jag förstår er synpunkt om stora städer. Jag tycker att C40 och många andra initiativ är mycket bra, och ni har även rätt i att en stor del av utsläppen kommer att härröra från städer och livsstilen i städerna. Utmaningen här är att mycket av planeringen och andra typer av verktyg för att ta itu med frågorna ofta ligger hos medlemsstaterna, men jag håller med er och jag arbetade med några av de största städerna inför Köpenhamn. Vi måste komma ihåg denna aspekt och försöka se hur vi kan utveckla den vidare. Det säger sig självt att de stora städerna kommer att vara av avgörande betydelse när det gäller att hitta lösningar i fråga om till exempel transport och utfasning av fossila bränslen för transport.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru kommissionsledamot! Köpenhamnskonferensen visade att det är nödvändigt att inte bara förbereda sig inför nästa konferens mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar (COP) på det interna, globala och tekniska planet, utan även på den politiska nivån. Internt är det Europas uppgift att omsätta energi- och klimatpaketet och investera i ren teknik, forskning och energieffektivitet.
Det är nödvändigt att föregå med gott exempel, men som vi såg i Köpenhamn räcker det inte med bara det. Vi måste därför utveckla och främja den diplomatiska aspekten och använda oss av de möjligheter som Lissabonfördraget erbjuder för att ambitiöst och samstämmigt kunna bereda mark inför nästa COP, och bygga strategiska allianser med våra potentiella allierade på området, som t.ex. länderna i Afrika, Karibien och Stillahavsregionen.
Det är dessutom viktigt att införliva frågan om klimatförändring i alla toppmöten och andra möten på hög nivå. Jag vill fråga kommissionen och kommissionsledamoten vilka framsteg som har gjorts i dessa politiska förhandlingar.
Dan Jørgensen
(DA) Fru talman! Välkommen, Connie Hedegaard! Ni har sagt många bra saker, och det finns många bra saker i meddelandet. Jag kommer att inrikta mig på de saker jag inte håller med om.
Jag motsätter mig starkt en strategi som är byggd på att vi redan på detta tidiga stadium accepterar att vi inte kommer att nå ett avtal i Mexiko. Min fråga till er är därför om detta är något ni helt enkelt har bestämt, eller om det är ett mandat ni har fått - och i sådana fall av vem? Av statscheferna? Eller genom medbeslutandeförfarandet, eller något annat? Jag hoppas att strategin kan ses över. Vad tjänar det till att säga: ”Tänk om vi bygger upp en enorm kraft och höga förväntningar, och så blir det i slutändan inget av det - hur ska vi då förklara två fiaskon?” Tro mig, det är inget ni behöver oroa er för. USA och Kina och andra länder kommer nog att se till att det inte finns några höga förväntningar inför Mexiko. EU:s roll ska inte vara att hålla nere förväntningarna, utan att höja dem. Om vi redan innan ett toppmöte har börjat säger: ”Hör här, vi är villiga att acceptera att det inte blir något vidare bra avtal” och liknande så omöjliggör vi alla chanser att lyckas redan innan vi ens har börjat. Då blir utgångspunkten en annan och avtalet kommer bara att bli sämre på grund av det.
Holger Krahmer
(DE) Fru kommissionsledamot! Jag har två specifika frågor till er.
För det första, i ert betänkande ser jag ingen analys av Europas förhandlingsposition på internationell nivå. Har vi verkligen tagit hänsyn till det faktum att Europas påverkan på klimatpolitiken har minskat? Har vi tagit hänsyn till det faktum att den politiska och ekonomiska makten i världen tydligt har förskjutits i riktning mot Asien? Är det möjligt att vi helt har överskattat vår möjlighet att påverka här?
För det andra är ert meddelande anmärkningsvärt. På de tolv sidor ni helt har fyllt nämns ingenting om FN:s klimatpanel. Är det ett subtilt försök att ta avstånd från detta organ? Jag vill påminna er om att denna panel har lagt grunden till alla politiska beslut som rör de direktiv som vi har utarbetat på detta område under de senaste åren. Är det inte dags att uppmana till breda vetenskapliga förfaranden som kan ge oss verkligt vetenskapliga påståenden, inte politiska?
Connie Hedegaard
Fru talman! Svaret på den senare frågan om FN:s klimatpanel är definitivt ett tydligt ”nej”. Om jag skulle ta avstånd från allt som inte tas upp i betänkandet skulle jag ta avstånd från mycket. Det är ett sätt att försöka ta för givet att vi står inför en utmaning, att vi måste lösa den, och att EU måste ta ledningen när det gäller hur den ska lösas. Det är det som är tanken bakom dokumentet.
Jag håller inte med om att EU inte kan påverka de internationella förhandlingarna. Ni har helt rätt i att vi inte kan påverka så mycket som vi skulle vilja, och tro att vi bara kan diktera vad som händer. Vi är beroende av andra.
Men vi såg dock något helt nytt i Köpenhamn. Tidigare hade EU ofta bara ett fåtal samarbetsparter när man höll internationella förhandlingar och försökte få saker och ting gjorda. Den här gången, i Köpenhamn, lovade dock ledare som står för mer än 80 procent av de globala utsläppen att de från och med nu också skulle vara med på banan. Det förändrar hela dynamiken i grunden. Låt mig påminna er om att det sedan många år har varit en av Europas prioriteringar att få utvecklingsländerna med på tåget och att få dem medansvariga, vilket faktiskt uppnåddes i Köpenhamn.
Till Maria Da Graça Carvalho vill jag säga att jag håller med om att vi måste förbereda oss både tekniskt och politiskt, och att vi ska bli bättre på det. Inte minst så att vi, när vi kommer till förhandlingsbordet, inte bara säger vad vi vill och sedan, när resten av världen inte håller med oss, inte riktigt vet vad vi ska göra eftersom vi har använt all vår kraft till att försöka mötas på en fast och i detalj bestämd position. Vi måste vara mer flexibla i vårt sätt att förhandla om detta.
(DA) ... och slutligen vill jag säga till Dan Jørgensen att jag naturligtvis anser att vi bör nå en överenskommelse i Mexiko. Det som diskuteras är huruvida vi tror att vi kan få alla detaljer, inklusive avtalets utformning, på plats i Mexiko. Det är det jag är orolig för. Utifrån denna synvinkel anser jag att vi måste öka trycket på USA, Kina och andra länder just genom att säga att vi måste ha en mycket specifik plan för vad vi ska uppnå, och att dessa mycket specifika resultat måste uppnås i Cancún. Vi kan inte bara skjuta upp det.
Jag försöker göra det svårt för dem att inte nå några resultat i Mexiko. Jag tror att vi, om vi ska lyckas, måste se till att vi inte lägger alltför stort fokus på det juridiska, eftersom det mycket väl skulle kunna hindra att vi uppnår en överenskommelse om det faktiska innehållet. Det finns många faktorer att ta hänsyn till - ”Vad tycker vi? Vad hör vi? Vad tror vi att vi kan få USA att gå med på bara tre veckor efter deras halvtidsval?”, till exempel. Det finns många faktorer som spelar roll här, men jag tror att Dan Jørgensen känner mig tillräckligt väl för att inse att det inte är så att jag inte tycker att vi ska vara ambitiösa i Mexiko. Vi måste bara försöka komma fram till hur mycket vi maximalt kan få ut av Mexiko. Det är den centrala punkten i den strategi som jag har försökt presentera här idag.
Talmannen
Mina damer och herrar! Det är fler ledamöter som inte har kunnat tala än som har haft möjlighet till det. Tiden räckte inte till. Jag hoppas att ni har förståelse för det. Tack alla för denna disciplinerade debatt. Tack, fru kommissionsledamot. Jag hoppas att vi kommer att ses oftare här i plenum, och jag är säker på att det kommer att bli så.
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Sebastian Valentin Bodu  
EU har alla möjligheter att leda vägen i arbetet med att reducera CO2-utsläppen. Efter Köpenhamnstoppmötet var många kanske besvikna på grund av att vissa av deltagarna avstod från att förbinda sig till några bestämda mål för att förhindra klimatförändringarna. Indien och Kina meddelade nyligen FN om sina avsikter att uppfylla de mål som avtalades i Köpenhamnsöverenskommelsen, hur vag den än må ha varit. Detta är en viktig signal, och EU kan ta initiativet globalt och få tillbaka alla länder till förhandlingsbordet. Detta gäller framför allt de asiatiska staterna vars industriella kapacitet växer för varje månad. Klimatförändringarna är ett faktum, precis som det är ett faktum att föroreningar påskyndar dem. Detta rättfärdigar EU:s strävan att föregå med gott exempel i sitt arbete med att minska föroreningarna. Vårt mål att bli världens minst förorenade region kan ju inte vara annat än till vår fördel. Fördelarna av detta är fler än bara de direkta fördelarna med en renare miljö. Att omstrukturera Europa mot att bli en grön ekonomi med en grön industri kommer att skapa arbetstillfällen, öppna nya forskningsmöjligheter och, inte minst, minska förbrukningen i alla länder.
João Ferreira  
Samtidigt som ansvaret för att bevara jordens atmosfär måste delas av olika länder är det tydligt att den påverkan som vart och ett av dessa länder har haft på atmosfären genom historien och den påverkan de har i dag är två helt olika saker. Detta betyder att man för att vara rättvis måste skilja mellan de olika ländernas ansvar. Dessutom måste man, när man bestämmer varje lands ansvar i det globala arbetet med att minska utsläppen, för att vara rättvis även ta hänsyn till respektive lands befolkning. Kinas utsläpp per capita är i dag fyra gånger lägre än USA:s, och ungefär hälften av de genomsnittliga EU-utsläppen. Indiens utsläpp är ungefär en tiondel av de genomsnittliga EU-utsläppen, och tjugo gånger lägre än USA:s. I dagsläget saknar ungefär 500 miljoner människor (motsvarande ungefär EU:s befolkning) i Indien tillgång till elektricitet. Därför är försöken att beskylla dessa länder för misslyckandet i Köpenhamn orimliga och orättvisa, inte minst den skrattretande beskyllningen från länderna i Bolivarian Alliance for the Peoples of Our America i en resolution i denna kammare. Denna inställning kan bara försvaras av ren politisk stridslystnad, vilket underminerar och omstörtar det som faktiskt hände i Köpenhamn.
Adam Gierek  
Europeiska kommissionens och dess ordförandes ihållande lobbyverksamhet när det gäller en ”ambitiös” klimat- och energipolitik, som har pågått i åratal, är inget annat än ett försök att förstöra EU:s industri. Denna politik är resultatet av antingen ignorans, som förvärrats av den mellanstatliga panelen för klimatförändringar, eller ren dumhet, och möjligen även resultatet av överdriven cynism som har lett till ekonomiskt sabotage. Det är synd att ledamöterna på vänsterkanten inte har insett att det inte är något annat än en fälla för dem, eftersom det största antalet anhängare till handel med utsläppsrätter finns bland dem som redan har orsakat en kris. Den här gången är den ”finansiella bubblan” dock betydligt större. Den skada som redan har orsakats av denna självmordspolitik är enorm, framför allt i mitt hemland Polen. Vi behöver inget krig. Det är enklare att förstöra ett land än att bygga upp det. Jag uppmanar kommissionen att komma till sans, eftersom det ni gör inte bara är antieuropeiskt, det är antihumanitärt. Det behövs en omedelbar översyn av klimat- och energipaketet. Sätt igång med det och sluta övertala andra att begå ekonomiskt självmord. En grön ekonomi - ja, men det betyder naturligtvis återvinning av material och energi, kraftvärme, termomodernisering, hållbar energi där ingen annan källa finns, återanvändning av avloppsvatten, kärnkraft, förbättrad energihushållning, och högre energieffektivitet med mera. Har CO2-utsläppen därför även ett samband med en ekonomi som är ”grön” som denna? Ja, det har de, men paradoxalt nog när utsläppen ökar ... så det är bra.
Eija-Riitta Korhola  
Fru talman! Jag är tacksam för att ledamot Connie Hedegaard indikerar att hon förstår klimatpolitikens grundläggande dilemma: att EU inte ensamt kan minska utsläppen, eftersom det både skulle leda till att våra egna resultat varit förgäves och till att skapa en risk för att miljön blir lidande. Om produktionen inte längre kan äga rum i Europa till följd av de stora kostnaderna för handeln med utsläppsrätter, och till exempel stål eller papper till följd av detta produceras på platser där utsläppen vid produktionen är större än i Europa, ökar utsläppen överallt. Unilaterala ambitioner är inga ambitioner, det är bara när vi samarbetar enligt samma regler som det kan bli lätt att dra åt svångremmen ordentligt. Grunden för detta måste vara en annan typ av klimatstrategi, nämligen en konstant minskning av vissa utsläpp. Det omfattar ett system för utfasning av fossila bränslen, ett system som är oberoende av konjunkturcyklerna och som, till skillnad från det nuvarande systemet för handel med utsläppsrätter, alltid belönar den part som gör minskningarna. Bland andra Kina, Japan och USA är intresserade av ett sådant program, och EU borde därför uppdatera sin egen strategi så att den anpassas till den rådande situationen. Jag vill även fråga om det tjänar något till att följa utsläppshandelssystemen efter 2012, eftersom det nu verkar som att det inte kommer att tas fram några system globalt som kan kopplas till vårt eget. Såvida inte utformningen och tilldelningen av utsläppsrätter är proportionell kommer det att vara omöjligt att undvika snedvriden konkurrens. När vi, för knappt 10 år sedan, började utarbeta direktivet om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser presenterades hela systemet för oss som ett sätt för oss att förbereda oss inför handeln med utsläppsrätter på ett globalt plan. Vi skaffade kunskap och erfarenhet. Erfarenheten har definitivt kostat oss en hel del, och fördelarna för miljön är på intet sätt uppenbara. Utsläppsminskningar skulle kunna göras på ett sätt som gör dem mindre utsatta för marknadsstörningar och spekulationer. Anser kommissionen att det finns goda skäl att fortsätta ensamma?
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska  
Fru talman, fru Hedegaard! Köpenhamnstoppmötet, dit vi åkte som ledare på området klimatförändringar, var ett nederlag och visade att det bara är vi i Europa som är intresserade av att begränsa CO2-utsläppen. Connie Hedegaard har tillkännagivit att kampen mot den globala uppvärmningen trots detta fiasko kommer att stå i centrum för den europeiska politiken. När vi nu utarbetar en ny strategi inför toppmötet i Mexiko måste vi ta reda på vad som gick fel och undersöka våra uppfattningar och förväntningar, eftersom världen idag ännu inte är redo att godkänna så stora begränsningar. Jag har därför tre frågor till Connie Hedegaard. För det första: Hur ska vi förhandla, och vilka mål ska vi sätta upp för oss själva så att Mexikotoppmötet inte slutar som Köpenhamnstoppmötet? För det andra: Har Europeiska kommissionen bekräftat informationen om global uppvärmning och smältande isberg utifrån det faktum att vissa forskare har gett vilseledande och osann information? För det tredje: Håller ni med om min slutsats att EU:s ansträngningar och de kostnader vi skapar kommer att vara bortkastade om USA, Kina, Ryssland och Indien inte går med på betydande utsläppsminskningar?
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz  
Den grundläggande utmaningen för EU efter Köpenhamnstoppmötet är att så snabbt som möjligt ta fram något som är avgörande - en gemensam plan för COP 16-mötet i Mexiko. Köpenhamn fick oss att inse att goda avsikter inte räcker till. Som ett resultat av Köpenhamn kan vi komma till följande fyra slutsatser. För det första kommer EU inte att vara fullständigt effektivt om det bara sätter upp ramar som ska följas. Europa måste ge utvecklingsländer verkligt stöd som gynnar gemenskapens ambitiösa utsläppsmål. För det andra måste EU återuppta samtalen med USA, som en del av ett transatlantiskt ledarskap, och med andra ledande världsmakter. För det tredje måste EU anta ett mer rationellt sätt att omsätta strategin för reducering av CO2-utsläppen, med målet att minska utsläppen och samtidigt undvika höga omställningskostnader. För det fjärde måste EU arbeta hårdare för att bygga upp en effektiv lågutsläppsekonomi. Connie Hedegaard, frågan är enkel: Stöds en sådan förändring av det rådande klimatet i Europa?
Rareş-Lucian Niculescu  
Jag välkomnar det viktiga utrymme som klimatförändringarna fått i kommissionens meddelande med titeln ”Europa 2020 - En europeisk strategi för smart och hållbar tillväxt för alla”.
Det finns två aspekter av detta som är värda att betona. För det första är det ett viktigt instrument att investera i grönare, koldioxidsnål teknik. Dessa investeringar skyddar miljön samtidigt som de skapar nya affärsmöjligheter och nya arbetstillfällen. EU kan spela en viktig roll i denna sektor på den globala marknaden. Den andra aspekten är hur viktigt flaggskeppsinitiativet ”Ett resurseffektivt Europa” är. Kommissionens uppmaning till medlemsstaterna att använda strukturfonderna för investeringar i byggande av energieffektiva offentliga byggnader är verkligen en del av lösningen. Jag tror dock att vi måste ägna minst lika stor uppmärksamhet åt bostadssektorn, och då framför allt de flerfamiljsbostadshus som tidigare byggdes och som var stora energiförbrukare i vissa medlemsstater, framför allt i öst.
Rovana Plumb  
Jag tror att vi har lärt oss av misslyckandet i Köpenhamn. Som ett bevis på det måste vi se över vår strategi så att vi kan få till stånd ett juridiskt bindande avtal i Mexiko.
Omedelbara åtgärder krävs för att omsätta det uppnådda politiska avtalet till handling, och för att börja använda de 7,2 miljarder euro som är öronmärkta som ”snabbstartsmedel” för utvecklingsländerna.
EU har tillkännagivit sitt önskemål att omfattas av avtalet, och har för er kännedom ingått ett unilateralt åtagande att minska EU:s globala utsläpp med 20 procent jämfört med 1990 års nivåer, och erbjudit sig att öka denna minskning till 30 procent om andra stora utsläppsländer också går med på att stå för en proportionell andel av det globala arbetet med att minska utsläppen.
Den 18 februari hade 40 stater tillkännagivit sina reduceringsplaner och 100 hade skrivit på avtalet, men det räcker inte.
Jag uppmanar den höga representanten och kommissionsledamoten med ansvar för klimatfrågor att å de snaraste lägga fram en strategi för klimatdiplomati, och EU och medlemsstaterna att inkludera klimatförändringspolitik i alla bilaterala och multilaterala strategiska partnerskap för att kunna nå detta avgörande mål.
Strategiska partnerskap för att bekämpa klimatförändringar måste omfatta icke-statliga organisationer och det civila samhället.
Daciana Octavia Sârbu  
Trots besvikelsen i Köpenhamn gjordes vissa framsteg, bland annat den kortsiktiga finansieringen vi säkrade för utvecklingsländerna. Detta kommer inte bara att fungera som konkret hjälp i grunden, utan kommer även att hjälpa till att skapa förtroende mellan parter som skiljdes åt i Köpenhamn.
Under de kommande månaderna och åren måste vi visa utvecklingsvärlden att vi tar vårt åtagande att finansiera omställningen och begränsningarna på största allvar, och vi måste vara säkra på att medlen används på bästa möjliga sätt för att fylla sina syften.
Stora framsteg gjordes också i Köpenhamn när det gäller övervakning, rapportering och kontroll. Detta är direkt kopplat till att skapa förtroende, eftersom ett sådant system kommer att göra det möjligt för oss att se till att alla gör vad de ska, och att bedöma hur effektiv vår politik är och hur vi ska anpassa den i framtiden. EU måste fortsätta att verkställa sitt system för handel med utsläppsrätter och andra initiativ och visa hur vi alla kan dra fördel av att spara energi. Det bästa sättet att övertyga andra att följa efter är att visa upp en lyckad utsläppsminskningspolitik som kan omsättas till fördelar för gemene man.
