Slutsatser från G20-mötet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalanden av rådet och kommissionen om slutsatserna från G20-mötet.
Petr Nečas
rådets ordförande. - (CS) Herr talman, mina damer och herrar! Den 2 april 2009 träffades G20-ländernas stats- och regeringschefer i London för att diskutera hur man ska gå vidare med arbetet för att få den globala ekonomin att återhämta sig och för att förhindra att sådana omfattande kriser uppstår i framtiden. Vid mötet lovade stats- och regeringscheferna att göra allt som krävs för att åter bygga upp förtroendet, den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen, ändra det finansiella systemet för att återställa kreditflödena, skärpa regelverket på finansmarknaderna, återskapa förtroendet på marknaden och finansiera och reformera våra internationella finansinstitut för att ge dem effektiva verktyg att klara av krisen och förhindra framtida kriser. Samtidigt åtog sig stats- och regeringscheferna att främja global handel och investeringar och att förhindra protektionism för att stimulera konjunkturen. De åtog sig även att förbereda ekonomin för en öppen, miljövänlig och hållbar tillväxt och återhämtning.
EU spelade en mycket viktig roll genom sina förslag och synpunkter. EU och de europeiska medlemmarna i G20 var på många områden, om inte de flesta, dem eller några av dem som främst drev på arbetet i beredningsgrupperna. De påverkade i stor utsträckning den breda överenskommelsen och de överenskomna förslagens slutgiltiga form. Så var fallet med regleringen och tillsynen av finansmarknaderna, öppenheten i det finansiella systemet och förkastandet av protektionismen. Så var fallet med påtryckningarna för att fullfölja utvecklingsrundan från Doha och strategin för ekonomisk återhämtning, bland annat när det gäller att betona behovet av att rensa ut i finanssektorn genom att ta bort värdelösa tillgångar och skapa en grund för en hållbar global ekonomi i framtiden. Sist men inte minst åtog sig EU-länderna att göra ett finansiellt tillskott till Internationella valutafonden (IMF), vilket inte bara påverkade andra länders vilja att göra liknande åtaganden, utan framför allt spelade en viktig om inte avgörande roll i beslutet att stabilisera ekonomier som inte klarade av att göra det på egen hand. Detta ska inte bara genomföras med tillfälliga lösningar och bilateralt bistånd, utan även genom att systematiskt använda de internationella institutioner som är avsedda för detta ändamål. På så sätt stärker vi institutionerna finansiellt och återuppbygger även deras respekt och auktoritet.
Jag vill därför ta ett steg tillbaka och titta på vad G20-mötet i London kan betyda för världsekonomin och framför allt för EU.
Jag börjar med en tillbakablick till år 1933. I juni 1933 träffades företrädare för 66 länder i London för att försöka upprätta en gemensam plan för att återställa världsekonomin mitt i en svår ekonomisk kris. Den monetära och ekonomiska konferensen i London, vars mål var att blåsa nytt liv i världshandeln, stabilisera priserna och återupprätta guldmyntfoten som grunden för det monetära systemet, anordnades av Nationernas förbund och ägde rum i en liknande global ekonomisk situation som den vi ser i dag. Inom en månad slutade konferensen dock i ett misslyckande med förlorat förtroende, ytterligare ekonomisk nedgång och en rad valutadevalveringar, varigenom länderna försökte stärka sina egna ekonomier på bekostnad av andras. De europeiska länderna vände sig inåt och den amerikanska ekonomin började bedriva en isoleringspolitik som skulle fortgå i många år. När recessionen ledde till en djup depression ökade arbetslösheten och de sociala spänningarna och de politiska konsekvenserna av detta ledde till andra världskriget. Under veckorna före toppmötet i London 2009 var det svårt att inte tänka på parallellerna med toppmötet i London 1933. Som tur är tycks världen ha dragit lärdom av sina erfarenheter, åtminstone i nuläget.
Efter många månader av frustrerade förhoppningar och förväntningar, ett lågt förtroende på marknaderna och en allt djupare recession var det nästan en politisk nödvändighet att G20-mötet skulle bli en framgång. Det var en mardrömslik uppgift med tanke på de olika gruppernas och ländernas vitt skilda förväntningar och med tanke på att vissa av dessa förväntningar inte var helt realistiska. Det är för tidigt att säga om G20-mötet blev en framgång. De veckor som har gått sedan toppmötet ger dock skäl till försiktig optimism om att det faktiskt var en vändpunkt i den globala recessionen och att det också kan bli en avgörande historisk händelse i det globala ekonomiska samarbetet. Det kanske till och med klarar tidens prövning och tillskrivs samma historiska betydelse som Bretton Woods-konferensen 1944 då man fastställde formerna för det globala ekonomiska samarbetet under ett kvarts sekel och som fortfarande påverkar det efter hela 60 år.
Den historiska betydelsen av de idéer som presenterades vid G20-mötet kommer dock först att stå klar när alla åtaganden vid toppmötet har uppfyllts, om de nu någonsin uppfylls. Trots denna nödvändiga försiktighet finns det fyra skäl till varför G20-mötet i London kan betraktas som en lyckad start på en ekonomisk återhämtning och på en ny och hållbarare form av global ekonomi och ekonomiskt beslutsfattande.
Det första skälet är att G20 faktiskt fick förtroendet för ekonomin och marknaden att öka. Hittills har det inte varit någon dramatisk ökning men det kommer naturligtvis att ta tid att återskapa förtroendet helt och hållet. G20-deltagarnas agerande var den viktigaste faktorn för att öka förtroendet. De stod inför en djup global kris men stod eniga och nådde en bred överenskommelse.
I denna osäkra tid var det också viktigt att G20-deltagarna bekräftade vissa grundläggande ekonomiska paradigm: Kärnan i vår globala återhämtningsplan måste vara arbetstillfällen, behov och intressen hos människor som inte är rädda för att arbeta, och det gäller i hela världen, inte bara i de rika länderna utan även i de fattiga länderna. Kärnan i vår globala återhämtningsplan måste vara behov och intressen inte bara hos de människor som lever i dag utan även framtida generationer. Återhämtningen får inte ske på bekostnad av våra barn och barnbarn. Den enda pålitliga grunden för en hållbar globalisering och ett ökat välstånd är en öppen världsekonomi som bygger på marknadens principer, effektiv reglering och starka globala institutioner.
För det andra skickade man från G20-mötet en mycket tydlig signal - den tydligaste på 60 år - om att världen var på väg tillbaka till ett multilateralt ekonomiskt beslutsfattande i frågor som är av global betydelse. I slutsatserna från toppmötet bekräftade stats- och regeringscheferna på nytt sin övertygelse om att välstånd är odelbart och att länderna måste dela på den ekonomiska tillväxten om den ska bli hållbar. Om det är någon lärdom som ska dras av den rådande globala krisen så är det att vi alla har samma öde i ekonomiska termer. Vi sitter alla i samma båt, såväl stora som små länder, öppna som slutna länder. Sammanflätningen av våra ekonomier har inneburit enorma fördelar, särskilt de senaste 10-15 åren. Vi har haft en lång period utan större konflikter och av aldrig tidigare skådat ekonomiskt välstånd. Vi har haft den snabbaste globala ekonomiska tillväxten i mänsklighetens historia samt möjligheter för hundratals miljoner människor att ta sig ur extrem fattigdom. Det har inneburit större marknader för våra producenter, låg inflation och låg arbetslöshet. Vi får inte ge upp dessa fördelar till något pris. Det är därför helt nödvändigt att samordna vår politik, både i goda tider och i dåliga tider, och G20-mötet bekräftade detta.
För det tredje kom stats- och regeringscheferna överens om frågor där enighet tycktes nästan helt otänkbart för bara ett år sedan eller till och med för nio månader sedan. De åtaganden som gjordes i London var resultatet av tre månaders intensiva arbetsdiskussioner och betecknade ett verkligt genombrott. Om de uppfylls och genomförs kommer de definitivt att utgöra goda förutsättningar för att kunna förhindra att liknande destruktiva kriser uppstår igen under de kommande årtiondena.
För det fjärde innebar toppmötet att det skapades nya former för globalt ekonomiskt samarbete med en ny maktfördelning. De största och senaste tillväxtekonomiernas roll i den globala ekonomin fick ett fullvärdigt erkännande. Företrädare för de utvecklade länderna och de snabbutvecklande ekonomierna insåg också gemensamt att stabiliteten och välståndet i de fattiga länderna och de mest utsatta socialgrupperna överallt i världen ligger i allas intresse. Detta betecknar en strategiskt betydelsefull förändring. Det betyder att Europa kommer att behöva kämpa med en ny vision och med avancerad politik för att behålla sin ställning i det globala ekonomiska beslutsfattandet. EU:s stora ekonomi och historiska arv kommer i sig inte att räcka för att bevara Europas viktiga strategiska roll i det globala ekonomiska beslutsfattandet i framtiden.
Ur ett EU-perspektiv var resultatet av toppmötet i London dock en tveklös framgång. Deltagarna vid toppmötet ställde sig bakom alla de prioriteringar som EU-medlemsstaternas ledare kommit överens om i Europeiska rådets slutsatser av den 19-20 mars 2009. Vid G20-mötet i London avvisade man protektionism, åtog sig att bedriva en ansvarsfull och hållbar ekonomisk politik, stödde multilateralism och ställde sig bakom alla de prioriteringar om regleringen av finanssektorn som EU-medlemsstaterna gemensamt har konstaterat vara viktiga. Som redan har sagts var EU-medlemmarna dem eller några av dem som främst drev förhandlingarna framåt i en rad frågor. Det finns dock ett antal frågor som inte löstes vid G20-mötet.
För det första finns det, trots de enorma framstegen de senaste månaderna, fortfarande ett antal olösta frågor om regleringen och tillsynen av finansmarknaderna som man fortfarande arbetar med. På EU-nivå finns det naturligtvis en tydlig färd- och tidsplan för de kommande två månaderna och en rollfördelning mellan kommissionen, Europeiska centralbanken, Europaparlamentets utskott för ekonomi och monetära frågor, Ekofinrådet och Europeiska rådet i juni. Programmet omfattar bland annat den omedelbara uppgiften att vidta kraftfulla åtgärder för att upprätta redovisningsstandarder som skulle göra det möjligt för de europeiska bankerna att verka på konkurrenskraftiga villkor som är jämförbara med dem som gäller för amerikanska banker.
För det andra bekräftade G20-ländernas ledare i London sitt tidigare åtagande från mötet i Washington att inte skapa några nya hinder för världshandeln. Vid G20-mötet bekräftade deltagarna också åtagandet att fullborda utvecklingsagendan från Doha ”med ett ambitiöst och balanserat resultat”. Detta åtagande hade dock redan antagits vid G20-mötet i november förra året då stats- och regeringscheferna till och med lovade att man skulle nå en överenskommelse om utvecklingsagendan från Doha före utgången av 2008. Det återstår därför att se hur allvarligt åtagandet är den här gången. G20-ledarna i London förklarade dock på nytt att de från och med nu personligen skulle ägna sig åt utvecklingsagendan från Doha. De garanterade också att Doha kommer att uppmärksammas politiskt vid alla kommande internationella sammanträden som är relevanta i det hänseendet. Det måste vara en av EU:s högsta prioriteringar att trycka på för att fullborda dessa överenskommelser.
För det tredje åtog sig G20-deltagarna att skjuta till 1,1 biljoner US-dollar till Internationella valutafonden och multilaterala utvecklingsbanker för att bidra till att återställa kreditflödena, den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen i världsekonomin. Allt som återstår är att klargöra och komma överens om detaljerna i detta åtagande. Åtagandet omfattar åtgärder på kort sikt, på medellång sikt och på lång sikt. De kortsiktiga åtgärderna omfattar bland annat de 75 miljarder euro som EU-länderna har lovat IMF för att återställa betalningsbalansen för länder i akut behov av sådant stöd. Detaljerna i åtagandet måste fortfarande fastställas och finansministrarna i våra länder måste arbeta med formen och mekanismerna i åtagandet.
Åtagandena på medellång och lång sikt för att stärka de multilaterala institutionerna omfattar bland annat ett åtagande att ge IMF ett exempellöst stort multilateralt lån på 500 miljarder US-dollar. Utöver detta mynnade London-toppmötet ut i ett åtagande om att G20-länderna ska stödja en ny emission av särskilda dragningsrätter, med andra ord en emission i IMF:s egen valuta som kan användas av fondens medlemsstater för ömsesidiga betalningar. Åtagandet är på 250 miljarder US-dollar i särskilda dragningsrätter. I likhet med multilaterala krediter består särskilda dragningsrätter av relativt komplicerade tekniska mekanismer, bland annat godkännanden från officiella IMF-organ, förhandlingar med deltagande länder och de nationella parlamentens ratificering av överenskommelser. Allt detta kan ta flera år och det är därför nödvändigt att ha bestämda men realistiska förväntningar.
Ovannämnda åtaganden omfattar även en överenskommelse om att G20-länderna ska göra allt i sin makt för att se till att reformerna av IMF:s beslutsfattande från april 2008 genomförs snarast. Dessa är i nuläget försenade på grund av en långsam ratificering i de nationella parlamenten. G20-länderna bad även IMF att påskynda nästa reform av medlemsandelar och rösträttigheter så att den är färdig i januari 2011. EU-länderna måste ägna tillräcklig uppmärksamhet åt denna kommande reform, eftersom den kan leda till att många EU-medlemsstater, såväl stora som små, går miste om möjligheten att låta sina nationella företrädare delta direkt och indirekt i IMF:s beslutsfattande och förlora den direkta tillgången till information. Det kommer även att bli en reform för att stärka IMF:s roll i det globala ekonomiska beslutsfattandet. Många EU-medlemsstater har hittills inte varit särskilt intresserade av frågan men under de kommande månaderna måste de vara djupt koncentrerade på den.
För det fjärde finns det fortfarande ett område där det krävs allvarlig och noggrann diskussion och en lösning. Det handlar om globala orättvisor och frågan om hela det globala valutasystemet i framtiden. Dessa frågor hade avsiktligt utelämnats från dagordningen vid London-toppmötet och det står därför kvar på listan över områden som måste behandlas i framtiden. Här är det värt att nämna att det var just oförmågan att komma överens om en global valutaordning som stjälpte London-toppmötet 1933. Frågan har inte blivit enklare i dag än den var då. EU måste ägna vederbörlig uppmärksamhet åt frågan, eftersom det fortfarande är viktigt att hitta en lösning för att kunna åstadkomma en ekonomisk återhämtning och för att förhindra förödande globala kriser.
Avslutningsvis vill jag tacka Storbritannien, G20:s ordförandeland, för att det anordnat toppmötet och framför allt för att det anordnat hela diskussions- och förhandlingsprocessen under arbetet veckorna och månaderna före toppmötet. Arrangörerna gjorde ett utmärkt arbete och de förtjänar en applåd eftersom de verkligen bidrog till framstegen och till den breda slutliga enigheten.
Det finns hopp om att G20-mötet i London kommer att bli början på en ny och framgångsrik era av globalt ekonomiskt samarbete. Jag är övertygad om att det finns en hygglig chans att det blir så. Slutsatserna från G20-mötet är en utmärkt utgångspunkt för att så snabbt som möjligt få slut på den globala ekonomiska krisen. Det har också öppnat sig en möjlighet att ändra den framtida sammanflätade globala ekonomins form för att vara bättre förberedd på en långsiktig hållbar produktion och ett samordnat ekonomiskt beslutsfattande. Många olösta frågor återstår och det finns många åtaganden som måste uppfyllas. De kommande månaderna och åren får utvisa i vilken mån London-toppmötet förtjänar en plats i historieböckerna. I vilket fall som helst innebar G20-mötet en förskjutning av strategiska positioner i den globala ekonomin. Det är viktigt att EU går in i den nya eran med en tydlig och realistisk vision och med en politik som gör att EU i framtiden kan behålla samma strategiska roll som tidigare och som dess 500 miljoner medborgare förtjänar.
Pervenche Berès
(FR) Herr talman! Jag är väl medveten om att vi inte kan gå emot rådet, men vårt arbete har ändå blivit kraftigt försenat.
Vi har en agenda full av viktiga diskussioner. Fem minuter hade avsatts för rådet och så talar dess företrädare i 20 minuter. Jag tycker att det tyder på en bristande respekt för Europaparlamentets ledamöter.
Talmannen
Ni känner till arbetsordningen lika väl som jag, fru Berès. Jag kan använda ordförandeklubban för alla ledamöterna men jag kan bara be kommissionen och rådet att vara koncisa, vilket ni också har varit.
Herr kommissionsledamot! Jag ber er. Ni har ingen tidsgräns men tänk på att jag har ett papper framför mig där det står att fem minuter vore lämpligt.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! G20-mötet i London gav betydelsefulla resultat. De sänder ut ett tydligt budskap om global enighet om att vi ska arbeta tillsammans för att ta världsekonomin ur dagens kris och komma tillbaka till ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen.
G20-gruppen inriktade sig på tre breda handlingslinjer, och jag är här i dag som ersättare för min kollega Joaquín Almunia, som går vidare med dessa handlingslinjer vid ett stort IMF-möte i Washington i dag och därför inte kan delta i detta sammanträde.
Låt mig ge er kommissionens kortfattade bedömning av resultatet och av de åtgärder som sedermera har vidtagits inom ramen för dessa tre breda handlingslinjer.
För det första kom ledarna självfallet överens om att göra vad som krävs för att återställa tillväxten, och för dagen är den allra högst prioriterade frågan att återställa kanalerna för kreditflödena. I det avseendet måste man hantera de nedskrivna, giftiga tillgångarna, och på så sätt stödja de principer som finansministrarna i G20-gruppen antog i mars och som helt ligger i linje med Europeiska unionens synsätt.
Man kom också överens om att genomföra de utannonserade ekonomiska stimulansåtgärderna utan dröjsmål, och EU:s samordnade skattestimulanser på över 3 procent - kanske närmare 4 procent - av BNP är väsentliga för Europa och ger ett viktigt bidrag till G20-gruppens kortsiktiga makroekonomiska svar på krisen.
Resultatet av G20-gruppens möte bör leda till en god balans mellan en expansiv finanspolitik på kort sikt, som naturligtvis behövs, och en finanspolitisk hållbarhet på lång sikt, som förutsätter att stimulansåtgärderna tas bort i god ordning när tiden är inne. Också här bidrog den europeiska samsynen om behovet av att värna om finanspolitisk hållbarhet på medellång sikt till att en balanserad linje antogs i London.
Handelsprotektionism är ett potentiellt hot i alla globala lågkonjunkturer. Därför var det viktigt att G20-gruppen bekräftade sitt åtagande att hålla handeln och investeringarna öppna och motverka protektionism av alla slag.
Den andra handelslinjen är en ambitiös plan för att omforma det globala finansiella regelverket, och man kom överens om att bestämmelserna i framtiden måste gälla alla banker, överallt, alltid. G20-gruppen tog ett stort steg mot den globala samordning av bestämmelserna som EU länge har efterlyst.
Vi lyckades få igenom följande mål: höjda krav på bankkapital och likviditetsbuffertar samt åtgärder för att begränsa uppkomsten av hävstångseffekter, reglering av hedgefonder och privata kapitalpooler, en överenskommelse om bättre reglering av och tillsyn över marknaderna för kreditderivat, ambitiösare reglering av kreditvärderingsinstituten, införande av globala tillsynskollegier för alla stora transnationella banker och stöd för organets för finansiell stabilitet nya principer om löner och bonusar till finansinstitutens ledningar. Det beslutades också att kraftfulla åtgärder ska vidtas mot icke samarbetsvilliga skatteparadis. I framtiden ska det alltså inte finnas någonstans för skattesmitare att gömma sig i världen. Vi välkomnar särskilt hänvisningen till stopp för banksekretessen.
Vi välkomnar också att många länder den senaste tiden har meddelat att de har för avsikt att närma sig OECD:s normer för informationsutbyte för skatteändamål. När det gäller regleringen av finansmarknaderna gjordes det överlag större framsteg nu än under hela förra decenniet.
För det tredje kom man överens om att reformera de internationella finansiella institutionerna för att se till att den globala ekonomin har starka institutioner och att tillväxt- och utvecklingsländerna blir representerade. Man beslutade att ge IMF betydligt större resurser, och det är EU och dess medlemsstater som har lett processen och visat vägen i det avseendet. En del länder har följt EU och Japan i spåren och utlovat resurser till IMF, men det behövs fler utfästelser, i synnerhet från Förenta staterna och Kina.
Nu är det viktigt att de beslut som G20-gruppen fattade genomförs snabbt. Vi måste också tänka på att bygga upp en mer balanserad världsekonomi och undvika att upprepa våra misstag. En grundläggande korrigering av den globala tillväxtmodellen - jag tänker på USA:s enorma budgetunderskott och Kinas stora handelsöverskott - kan behöva göras för att den globala ekonomin ska återgå till hållbar tillväxt.
Ledarna kom överens om att träffas igen före årets slut, förmodligen i september. Det kommer att krävas en effektiv samordning för att EU ska kunna fortsätta att styra G20-processen, vilket bör vara vårt ständiga mål.
Avslutningsvis fordras det både effektiva och samordnade finanspolitiska stimulanser och reformer av både regleringen av finansmarknaderna och de internationella institutionerna för att komma till rätta med dagens kris.
Låt oss komma ihåg att den här krisen uppstod till följd av excesser och girighet på finansmarknaderna, särskilt på Wall Street. För EU handlar det om att återgå till de grundläggande värdena i den europeiska modellen, och då måste vi kombinera entreprenörsinitiativ, respekt för produktivt arbete och en strävan efter solidaritet. Med andra ord är vår gemensamma utmaning nu att rädda den europeiska sociala marknadsekonomin från den finansiella kapitalismens systemfel.
Joseph Daul
Herr talman, herr Nečas, herr Rehn, mina damer och herrar! Vi har för första gången någonsin drabbats av en världsomfattande recession. Denna recession kräver samordnade åtgärder på internationell nivå. Det är enda sättet att ta oss ur den.
Överenskommelsen vid G20-mötet kommer att hjälpa oss att hitta rätt väg till tillväxt och sysselsättning. I London beslutade världsledarna att tilldela tre gånger så mycket pengar till IMF och bevilja utvecklingsbankerna extra kredit. De förnyade också sitt stöd för fri internationell handel. Programmet som syftar till att återställa krediterna, tillväxten och sysselsättningen bör ge oss den tid som vi behöver för att stabilisera marknaderna och framför allt för att återskapa förtroendet för den globala ekonomin.
Vi måste dock vara vaksamma och inte låta oss lockas av enkla lösningar. Vi måste definitivt sluta vara protektionistiska. Om vi stänger våra gränser för handel och utbyte kommer vi bara att upprepa de misstag som våra föregångare gjorde under krisen 1929.
I dag, mer än någonsin tidigare, behöver vi mer handel, inte mindre. Om vi kan skapa en verklig transatlantisk ekonomi utan gränser med vår främsta handelspartner, Förenta staterna, skulle bara det innebära en tillväxt på 3,5 procent. Det är det vi bör arbeta med.
Vi måste stimulera tillväxten, inte bara för att skydda befintliga arbetstillfällen, utan även, och framför allt, för att skapa nya. Mina kolleger till vänster kräver ökade sociala utgifter och ökad social trygghet. De vill skydda arbetstillfällen genom att stänga våra ekonomier. En öppen ekonomi som låter varje person ge uttryck för sin talang är en innovativ och hållbar ekonomi. Det vi behöver är en social marknadsekonomi.
Vi måste dra lärdom av våra misstag de senaste månaderna och ett av de största problemen i finanssektorn var bristen på reglering och tillsyn. Faktum är att vi inte kommer att kunna återvinna medborgarnas förtroende för ekonomin förrän vi har återvunnit förtroendet för våra finansiella system.
För att göra det måste vi låta regleringen och tillsynen omfatta alla finansinstitut och alla instrument, även hedgefonder. Vi måste bekämpa skatteparadisen, slopa banksekretessen och öka tillsynen av kreditvärderingsinstituten.
I en global ekonomi där marknaderna aldrig sover är öppenhet vårt enda försvar. Investerarna måste veta att samma normer gäller i hela världen.
Slutligen har vi också ett ansvar gentemot utvecklingsländerna. Krisen får inte förstöra allt det arbete vi lagt ned på den här frågan under åren. Därför måste vi fortsätta utöva påtryckningar så att Världshandelsorganisationen snabbt anpassar sig till utvecklingen och till de nya reglerna.
De fattigaste länderna i världen behöver hjälp att bli verkliga aktörer i den globala ekonomin. På så sätt kommer den globala ekonomin att kunna växa med 150 miljoner US-dollar per år. Utvecklingsländerna kommer att få det mesta av dessa pengar.
Därför stöder vi G20-ländernas åtagande att satsa ytterligare 850 miljarder US-dollar på att främja tillväxten på tillväxtmarknaderna och i utvecklingsländerna.
Vi kommer bara att kunna ta oss ur den ekonomiska och finansiella krisen genom förändring. Vi måste förändra de internationella styrelseformerna och ändra vår toleranta inställning till dem som inte följer reglerna.
Poul Nyrup Rasmussen
för PSE-gruppen. - (EN) Herr talman! Den grundläggande frågan är förstås vad vi ska göra nu. Vad ska EU komma med när G20-gruppen möts igen i september?
Jag har IMF:s allra senaste prognos här. Tyvärr måste jag berätta för kommissionsledamot Rehn att den visar att till och med om man tar med allt vi har gjort kommer den ekonomiska tillväxten i euroområdet att minska med 4,2 procent i år. Bara i Tyskland blir minskningen 5,6 procent. Vi har överfört detta till våra makroekonomiska kalkyler, och jag kan berätta för er, kära kolleger, att detta betyder att vi kommer att ha 27 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen våren 2010. Det betyder i grund och botten att arbetslösheten kommer att ha ökat med 10 miljoner förlorade jobb i Europeiska unionen på två år.
Nu måste vi agera snabbt, på ett samordnat och effektivt sätt, precis som Olli Rehn sa. Slutsatsen från G20-mötet i London var att om det behöver göras mer så ska vi göra det. Jag kan inte annat än upprepa siffran 27 miljoner arbetslösa människor. Behövs det fler argument för att göra mer?
Jag föreslår att vi gör fyra saker inför G20-gruppens möte i september: för det första att vi gör ett nytt, samordnat försök att minska hotet om massarbetslöshet, för det andra att vi genomför de Larosièregruppens två förslag - att tillsätta ett tillsynsråd och att ge de så kallade CSR-organisationerna utökade befogenheter, för det tredje att vi inför effektiva regleringar av finansmarknaderna som omfattar hedgefonder och privatkapital och för det fjärde att vi förbereder oss för att EU ska bidra till att främja en ny global överenskommelse, också för de utvecklingsländer som har drabbats hårdast av denna ekonomiska kris.
Herr kommissionsledamot! Var snäll och säg inte en gång till att ni har infört finanspolitiska stimulanser på 4 procent, inklusive automatiska stabilisatorer. Nästa gång blir det 5 procent, när arbetslösheten ökar till 27 miljoner. Låt oss vara rättvisa och låt oss skapa arbetstillfällen. Vi kan göra det tillsammans.
Margarita Starkevičiūtė
för ALDE-gruppen. - (LT) Jag vill också välkomna den överenskommelse som nåddes i London. Samtidigt vill jag dock understryka att det behövs global styrning av den globala ekonomin. EU kan åta sig ledarrollen av två skäl. EU har visat att man har kunnat bygga upp sina ekonomier på kort tid, både efter kriget och efter Sovjetunionens fall. Vi har stor erfarenhet av att hantera sådana komplicerade processer.
De måste bygga på strukturreformer. Vi måste ge plats åt nya initiativ. Om vi koncentrerar oss på tekniska detaljer, till exempel skärpt reglering, som uppenbarligen behövs, kommer vi att förlora initiativet och handlingsutrymmet. Det krävs strukturförändringar för att åstadkomma rörlighet och nya arbetstillfällen. Vilka strukturförändringar kan EU erbjuda världen?
Framför allt måste vi modernisera styrelseformerna, modernisera EU:s finansmarknader, förlita oss på EU:s gemensamma marknad och inte isolera oss i våra små nationella hörn. Om vi kan arbeta tillsammans på EU:s gemensamma marknad kommer vi att bli en bra förebild. Vi kommer att kunna visa världen att vi inte behöver vara protektionistiska utan att det är just öppenhet, samarbete, rörlighet för kapital och makroekonomiska balanser, baserat på gemensamma överenskommelser, som kommer att bidra till att upprätthålla stabiliteten och blåsa nytt liv i ekonomin. Europas erfarenhet på området är ovärderlig.
Jag tycker alltid att det är svårt att förstå varför vi inte gör det här. Kanske ägnar vi för mycket uppmärksamhet åt hedgefonderna och för lite åt människors liv.
Roberts Zīle
för UEN-gruppen. - (LV) Tack, herr talman! I vårt förslag till resolution om G20-mötet skriver vi för det första att olika EU-länder har mottagit stöd från Internationella valutafonden för att lösa problemen med betalningsbalansen och för det andra att olika länder i euroområdet, tack vare euron, har kunnat undvika trycket på valutan i den här situationen. Tyvärr kan EU:s nya medlemsstater inte minska denna valutarisk eftersom de inte kan ansluta sig till euroområdet. Samtidigt har ekonomin överhettats i flera nya EU-länder som en direkt följd av att många europeiska banker skjutit till mycket stora belopp när de kämpar för att bygga upp en marknad i dessa stater. Nu är det låntagarna som får bära hela valutarisken. Jag vädjar därför till er att fundera över om detta inte innebär att framför allt EU:s nya medlemsstater, som har anslutit sig till växelkursmekanismen och har en fast växelkurs som gör det möjligt att betala tillbaka stora delar av dessa lån till europeiska banker, också skulle hjälpas av ett snabbare införande av euron. Det här är särskilt viktigt eftersom solidariteten är oerhört viktig i svåra tider. I verkligheten sitter vi alla i samma båt - särskilt nu när till och med de länder som redan har infört euron i ärlighetens namn inte kan uppfylla Maastricht-kriterierna med budgetunderskott på över 10 procent. Eftersom vi sitter i samma båt bör vi tänka på samma sätt! Tack.
Caroline Lucas
för Verts/ALE-gruppen. - (EN) Herr talman! G20-mötet blev ett i hög grad försummat tillfälle att ta itu med både miljökrisen och finanskrisen på samma gång - med andra ord, för att introducera det vi kallar en grön ”New Deal”. Detta möte skulle ha blivit ett tillfälle för exempelvis massiva investeringar i förnybar energi och energieffektivitet, inte bara för att vi är tvungna att brådskande ta itu med klimatförändringens utmaningar utan också för att investeringar i grön teknik är ett av de bästa sätten att få människor i sysselsättning.
Grön energi är exempelvis ett område där mycket fler arbetstillfällen skulle kunna skapas än investeringar i vanlig företagsverksamhet. Ändå kommer det paket som G20-länderna enats om i själva verket att låsa in världens länder i en ekonomi med höga koldioxidutsläpp just vid den tidpunkt då vi borde gå över till en mycket annorlunda och koldioxidsnål hållbar ekonomi. Miljarder euro mobiliserades till IMF och Världsbanken, men för att åstadkomma denna livsviktiga övergång till en miljövänlig ekonomi fanns inga betydande summor på bordet, utan bara vaga ambitioner och prat om förhandlingar.
Kommunikéns ord om klimatförändring och koldioxidsnål ekonomi inskränktes till endast två stycken i slutet av kommunikén, utan några egentliga åtaganden. I det ögonblick då det ekonomiska systemet och den globala miljön befinner sig på kollisionskurs är det en tragedi att gå miste om detta avgörande tillfälle att ändra inriktning och ta itu med båda dessa kriser, samt se till att människor kommer i sysselsättning.
Francis Wurtz
Herr talman! Jag anser att den bedömning av resultaten från G20-mötet som vi precis har hört - en framgångssaga, en vändpunkt i krisen, en enorm framgång för EU och så vidare - väcker två frågor.
Den första handlar om analysen av den rådande situationen i det globala finanssystemet, som Europa, som vi har sett, är nära sammanflätat med. Vi bör vara tydliga med att G20-ländernas ledare till varje pris vill skicka ett uppmuntrande budskap till marknaden, och till allmänheten för den delen, vilket fick dem att tona ned den rådande situationen.
I verkligheten visar prognoserna att bankernas beräknade, men fortfarande till stor del dolda, förluster ökar från en månad till nästa. Det värsta ligger inte bakom oss, det ligger framför oss. För tre månader sedan talades det om förluster på 2 000 miljarder US-dollar och det var astronomiska siffror redan då. Nu menar IMF att siffran ligger på 4 000 miljarder US-dollar.
Kommissionen har å sin sida precis förklarat att de medel som medlemsstaterna under olika förevändningar har lagt undan för att rädda bankerna uppgår till 3 000 miljarder euro, med andra ord en fjärdedel av deras BNP. Det är priset man får betala när man är dum nog att låta girigheten styra.
Denna bistra verklighet visar hur viktig min andra fråga är. Vilka konkreta framsteg i fråga om reglering har kommit av G20-mötet i London?
När Joseph Stiglitz som, som ni vet, utsågs av FN att leda en oberoende expertkommitté om finanskrisen, fick frågan om han höll med nationalekonomen Simon Johnson om att tillsynsaspekten av G20 i stort sett är obefintlig svarade Stiglitz att han höll med om det.
Bläcket i uttalandet från London hade inte ens hunnit torka när den viktigaste medlemsstaten i G20, Förenta staterna, använde spekulativa medel i tryggt förvar i skatteparadisen för att billigt köpa de giftiga tillgångar som blockerar de amerikanska bankernas balansräkningar. Vi höjer verkligen kapitalismens etiska normer.
I själva verket gjorde G20-länderna ingenting för att stoppa den liberala globaliseringen. Man ignorerade huvudfrågan om omorganiseringen av det internationella monetära systemet. Man främjade IMF utan att fundera över att förändra det. Man undvek att tala om de enorma sociala utmaningarna till följd av krisen. Man föreskrev homeopatiska botemedel där det uppenbarligen behövs omfattande kirurgi.
Jag anser att Europa måste gå mycket längre än G20. Båten sjunker. Hör ni de arga ropen från våra samhällen? De vill inte ha lugnande ord utan kräver kraftfulla, praktiska åtgärder, nu!
Jana Bobošíková
- (CS) Mina damer och herrar! Beslutet vid G20-mötet att strö miljarder dollar över IMF för att bekämpa krisen är enligt min mening kontraproduktivt och skadligt. Det finns tre direkta skäl till det. För det första tvingar åtagandet de kreditgivande länderna att antingen använda sina utländska valutareserver eller skuldsätta sig.
För det andra innebär åtagandet till och med att stater som har fått bestående skador av IMF:s inkompetenta analyser måste bidra till fonden. Tjeckien, vars medborgare jag företräder här, är ett exempel på detta. Även om IMF:s prognoser för mitt land är helt verklighetsfrämmande bidrar de tjeckiska medborgarna med 1,4 miljarder US-dollar till fonden.
För det tredje kommer IMF att låna ut pengar till stater enligt mycket mjukare regler än hittills och man kommer inte att kräva att staterna utarbetar realistiska åtgärder för att lösa låntagarnas ekonomiska problem för att få lån.
Jag är övertygad om att det här kommer att leda till en förvrängning av den internationella kreditmarknaden på skattebetalarnas bekostnad.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Toppmötet var en politisk framgång och deltagarna skickade ett tydligt budskap, nämligen att världen sluter leden och att det finns en politisk vilja att gemensamt hitta och tillämpa globala lösningar på kriser och utmaningar. Trots det vill jag klart och tydligt säga att vi inte bör överdriva toppmötets betydelse. Vid toppmöten gör man bara avsiktsförklaringar, man fattar inga beslut, stiftar inga lagar. Toppmöten har ingen rättslig grund.
Det ställs flera krav på EU. Vi måste ha ambitionen att gå i spetsen för att bygga en global finansiell och ekonomisk ordning. Vi kan dock endast gå i spetsen om vi har europeiska regler och kan erbjuda förebilder. Vi är inne på rätt väg med vår modell av en social marknadsekonomi, med insättningsgarantier och med den förordning om kreditvärderingsinstitut som antogs i dag. Det jag saknar i resultatet från toppmötet är dock en tydlig överenskommelse om att undanröja de procykliska effekterna av de befintliga reglerna på europeisk och global nivå, med Basel II som ledord.
Det finns fortfarande mycket kvar att göra: hedgefonder, förvaltarnas löner, bankdirektivet och europeisk tillsyn för att bara nämna några saker. Vi är via kommissionen talesmän för vår kontinent. Trots det är nationalstaterna också representerade. Gemenskapens intressen står sida vid sida med nationella intressen på världsarenan. Det kan vara en möjlighet men det kan också vara en svaghet. Det är därför samordning är så viktigt. Om våra företrädare inte alla drar åt samma håll kommer vi att få en svagare ställning på den globala arenan.
Till sist vill jag säga att frågan om vi kommer att lyckas eller inte beror på det juridiska genomförandet av politiska avsiktsförklaringar, genomförandet av dem och den tids- och innehållsmässiga samordningen av det globala genomförandet. Toppmötet visar bara riktningen. Vi ska fortfarande åstadkomma resultatet.
Elisa Ferreira
(PT) Herr talman! G20-mötet var viktigt, särskilt eftersom det gav tillfälle till multilateral dialog och fick människor att inse att vi inte kan lösa krisen utan denna multilateralism. Det var dock en utgångspunkt, inte en slutpunkt. EU:s roll i det här måste stärkas och klargöras och EU måste vara pådrivande. Hittills har vi inte sett några tecken på att det kommer att ske.
Vi har en oerhört viktig vägledning, nämligen de Larosière-rapporten, men kommissionen har varit sen med att genomföra den och sen med att agera. Ta till exempel åtgärderna för att ta itu med hedgefonderna. Under tiden visar realekonomin i Europa fortfarande inga tecken på återhämtning och den avvaktande politik som man har bedrivit innebär att man väntar på sämre siffror och en allt allvarligare situation. Se på de senaste prognoserna från IMF och Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) om 27 miljoner arbetslösa, vilket är ett enormt problem.
Kommissionen är också skyldig parlamentet en förklaring om vad den tänker göra, vad dess initiativ faktiskt innebär och hur det går med politiken för att samordna medlemsstaternas initiativ. Vi har väntat länge nog. Det bör redan finnas en politisk vilja att agera.
Rebecca Harms
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! G20 är verkligen rätt väg att gå. Med tiden kommer G8 att ersättas av G20. Då kommer vi att få ett toppmöte mindre. Européerna har misslyckats. EU med sina 27 medlemsstater är verkligen rätt forum att organisera om finansmarknaden.
Hittills har det varit mycket prat om det här men inga tydliga lösningar. Vi har hört en hel del om att rensa ut i skatteparadisen, kontrollera hedgefonderna och få slut på bedrägerierna på finansmarknaden. Om européerna hade åkt till London med en politisk ståndpunkt, vem skulle då ha kunnat sätta sig upp mot dem? Som min vän Caroline Lucas sa är det fruktansvärt irriterande att man vid London-toppmötet bara ajournerade klimatkrisen och energitrygghetskrisen. Det har inte bara skadat klimatet och energitryggheten utan har även inneburit att man har slösat bort en möjlighet till tusentals nya arbetstillfällen.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman! Jag kan spinna vidare på samma ämne. Det är tragiskt att det på den här kontinenten inte går att få en majoritet för det som min kollega Caroline Lucas hänvisade till. Om det hade gått skulle vi ha befunnit oss i ett betydligt bättre läge och skulle kunna se framtida generationer i ögonen. Som saker och ting är nu kan vi inte det.
En kritisk synpunkt som jag vill framföra är att en stor del av debatten om finanskrisen och sättet hur den begynnande eller redan inträffade klimatkatastrofen skjuts åt sidan påminner mig om tyska Bundestag efter andra världskriget. Många parlamentsledamöter och många politiker i Bundestag var inte längre intresserade av vad som hade hänt fram till 1945. De fick konfronteras med det långsamt. Utgångspunkten är att man inte kan komma vidare om man inte övervinner det förflutna, granskar sina misstag och blickar framåt. EU och framför allt de politiska aktörerna misslyckades dramatiskt i finanskrisen. De måste dra slutsatser av detta och först ta reda på vad de gjorde för fel.
Jean-Paul Gauzès
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! I den resolution som parlamentet kommer att anta i morgon välkomnar parlamentet de ställningstaganden man gjort i fråga om kreditvärderingsinstitut som syftar till att öka insynen och fördjupa samarbetet mellan de nationella tillsynsmyndigheterna.
I det avseendet har EU i dag visat vägen framåt. I förmiddags antog Ständiga representanternas kommitté en kompromiss mellan medlemsstaterna, kommissionen och parlamentet. Vid tolvtiden i dag antog parlamentet i sin tur kompromissen med en överväldigande majoritet på 569 röster mot 47. Den förordning som föreslagits av kommissionen och ändrats av parlamentet kommer därför att snabbt träda i kraft.
Jag vill betona att den här förordningen lägger grunden för en europeisk tillsyn i enlighet med andan i förslagen i de Larosière-rapporten. Europeiska värdepapperstillsynskommittén (EVTK) kommer att vara en central myndighet för registreringsorgan och kommer inledningsvis att ha en samordnande roll.
Kommissionen har åtagit sig att inom de kommande månaderna lägga fram ett lagstiftningsinitiativ som gör det möjligt att lägga sista handen vid ett helt europeiskt tillsynssystem.
Innan jag slutar vill jag understryka att det uppenbarligen krävs bättre lagstiftning, särskilt för det finansiella systemet, för att kunna återskapa förtroendet, som är det verkliga målet med alla vidtagna åtgärder.
Vi måste dock även beakta våra medborgares farhågor och agera utifrån dem. Vi bör ge dem realistiska hoppfulla budskap. Om vi inte ökar medborgarnas kampvilja kommer vi inte att kunna återskapa konsumenternas förtroende. Utan det kommer vi inte att se någon ekonomisk återhämtning. Vi måste ge medborgarna balanserad och ärlig information och inte uppmuntra defaitism genom att dölja återhämtningsplanens framsteg, framgångar och praktiska konsekvenser, samtidigt som vi beaktar den tid som behövs för att de ska ge effekt.
Pervenche Berès
(FR) Herr talman! Nu har Joseph Daul gått, annars hade jag velat säga till honom att det är häpnadsväckande att se hur de konservativa anklagar oss socialdemokrater för att vilja öka de sociala utgifterna när deras huvudargument för att förkasta återhämtningsplanerna är att Europa har de berömda automatiska stabilisatorerna. Vad är dessa om inte arbetslöshetsersättning, som vi högljutt har försvarat?
Jag har framför allt en kritisk synpunkt på G20: De har antagit Barroso-metoden som består av att lägga ihop de planer som redan finns och anta att det utgör en återhämtningsplan. Det är inte någon återhämtningsplan. Hur kan någon, om vi ser på de siffror som OECD presenterade i går, dem som IMF presenterade i dag eller dem som kommissionen presenterar i morgon, tro att vi i Europa kan vara nöjda med det här?
Det krävs en europeisk återhämtning och den enda metod som ni har för att åstadkomma detta, herr kommissionsledamot, är finansiering genom ett europeiskt lån. Det är dags att ni sätter i gång, även om Europaparlamentet inte längre kommer att vara här och stödja er i detta.
Slutligen konstaterar jag att G20 hade en uppgift, efter ett meddelande från Dominique Strauss-Kahn kvällen för mötet. Han skrev att systemet inte kommer att återhämta sig förrän frågan om giftiga tillgångar har lösts. I det avseendet var G20 uppenbarligen ett misslyckande. Allting återstår att göra.
Två punkter: I slutsatserna från G20-mötet beräknas fördelarna med Doharundan uppgå till 150 miljarder US-dollar. Var kommer den siffran ifrån? Hur kan den motiveras? Vi uppmanar er, herr kommissionsledamot, att förklara.
Slutligen i fråga om tillsyn måste EU snarast genomföra de Larosière-gruppens förslag om EU vill välja rätt väg.
Antolín Sánchez Presedo
(ES) Herr talman! G20 har sänt ett värdefullt budskap: Välstånd är odelbart och enda sättet att åstadkomma en hållbar återhämtning är att göra det gemensamt och öppet.
Det vi måste göra nu är att förverkliga det. Vi måste fortsätta i samma riktning. G20-länderna bekräftade gemensamma prioriteringar och kom överens om att skjuta till resurser till Internationella valutafonden, utvecklingsbankerna och handelsfrämjande åtgärder. Man har reformerat det globala finansiella styrsystemet, genomfört ambitiösa planer för reglering och tillsyn och har gjort framsteg för att bekämpa skatteparadis.
Utan G20 hade situationen varit desperat och sjukdomen i världsekonomin hade kunnat bli kronisk.
Det viktigaste är dock att inse att G20-initiativet inte är en händelse utan en process. EU är det viktigaste, mest integrerade och balanserade ekonomiska området i världen. EU måste därför gå i täten, eftersom det har stor potential och kan berika den globala agendan med insikten om att vi inte bara befinner oss mitt i en cyklisk kris utan faktiskt står inför en kris med mycket djupare rötter som kräver EU:s politiska initiativ.
DanutBudreikait
- (LT) En av de åtgärder som Internationella valutafonden föreslog i sitt uttalande var att införandet av euron skulle ge EU:s central- och östeuropeiska länder en möjlighet att snabbare ta sig ur krisen. Förslaget gäller länder som har sedelfonder. I Litauen har litan varit knuten till euron till samma kurs i fyra år, vilket är dubbelt så lång tid som krävs enligt växelkursmekanismen. Vi borde även korta ned den tid som andra länder utanför euroområdet måste vara anslutna till växelkursmekanismen till ett år. Den ekonomiska nedgången i EU och i hela världen kräver nya, snabba och kreativa beslut och kompromisser. Detta gäller särskilt eftersom inget av euroländerna har genomfört alla euroområdets kriterier och krav, Maastricht-kriterierna, under de tio år som euron har funnits.
Bart Staes
(NL) Jag vill ta tillfället i akt och fördöma lite av hyckleriet kring G20-mötet. Toppmötet lanserades som en historisk överenskommelse, som någonting ofattbart, som ett framsteg, till exempel i kampen mot skattebedrägerier och skatteparadis. Det upprättades även en svart, en grå och en vit lista.
EU:s hyckleri ligger i att vi - för att bara ge ett exempel - knappt en och en halv vecka före G20-mötet slöt ett ekonomiskt partnerskapsavtal med de västindiska länderna. Åtta av de fjorton länderna är skatteparadis och ändå undertecknade vi ett frihandelsavtal med dessa länder. Avtalet innebär att vi inför fri handel och avreglerar finansiella tjänster, vilket i sin tur kommer att innebära att giftiga krediter och olagliga pengar fritt kan flöda från dessa skatteparadis in i EU.
Jag vill därför ta tillfället i akt och klaga över hyckleriet med att sätta upp en fin medieshow, G20-mötet, där man påstår sig vilja ta itu med skatteparadisen medan man i praktiken för en politik som är diametralt motsatt det man sagt. Det var det jag ville säga.
Petr Nečas
rådets ordförande. - (CS) Mina damer och herrar! Tack så mycket för diskussionen. Jag vill tydligt förklara att jag håller med Joseph Daul, som konstaterade att det är viktigt att undvika protektionism. Protektionism är som cancer och kan förstöra vår ekonomi helt och hållet, vilket drabbar EU:s medborgare och leder till en förvärrad ekonomisk kris och en lägre levnadsstandard. Jag håller också med Joseph Daul när han kräver en öppen ekonomi med effektiv och förnuftig reglering och naturligtvis starkare globala finansinstitut.
Poul Nyrup Rasmussen och Margarita Starkevičiūttalade om att ösa pengar över ekonomin. Här måste jag betona att vi inte öser pengar över ekonomin för att stödja finansinstituten. I den mån vi gör det är syftet att främja sysselsättningen och att hjälpa människor att behålla sina arbeten. Vi är alla överens om att det värdigaste sättet för EU:s medborgare att säkerställa sin försörjning är genom eget arbete. Samtidigt får vi inte bara tänka på oss själva utan även på våra barn och barnbarn när vi genomför dessa finansiella stimulansåtgärder för ekonomin. Åtgärderna får med andra ord inte leda till något dramatiskt långsiktigt hot mot stabiliteten i de offentliga finanserna. Våra insatser måste vara inriktade på att skydda sysselsättningen. Därför kommer kommissionen i samarbete med ordförandeskapet att anordna ett toppmöte om sysselsättningen där den högsta prioriteringen kommer att vara åtgärder på sysselsättningsområdet.
Jag vill säga att jag inte håller med Caroline Lucas. Jag håller helt och hållet med om att G20-mötet var en förlorad möjlighet men jag måste uppmana oss alla att visa lite politisk realism. Vår ekonomi är sjuk. Den behöver ett botemedel, den behöver första hjälpen, den behöver långtidsvård och den behöver tid för att tillfriskna. Vi får inte räkna med att vi plötsligt kommer att se positiva resultat de närmaste tre eller fyra månaderna. De problem som drabbar den globala ekonomin - och därför även den europeiska ekonomin - är djupt rotade och långvariga. Behandlingen måste därför också vara långsiktig och det kräver tålamod. Jag är fast övertygad om att G20-mötet ur det perspektivet är ett positivt steg.
Francis Wurtz kritiserade överenskommelserna om finansmarknaderna för att vara ytliga. Jag håller med om att EU i många avseenden måste gå djupare och jag är också fast övertygad om att det sker. Vi får inte bara se på stats- och regeringschefernas åtgärder, utan även finansministrarnas, som väldigt ofta återfinns i bilagor till olika dokument. Jag vill också betona att kommissionen redan har diskuterat ytterligare specifika åtgärder den här veckan. Jag vill dock återigen uppmana till realism. Vi kan inte räkna med att hitta mirakelkurer inom de kommande tre eller fyra månaderna. Världsekonomin har problem och lösningen kommer att vara mycket långsiktig. Det är viktigt att understryka att vi även inom EU måste fortsätta att vidta samordnade åtgärder. Ingen av oss befinner sig i ett vakuum. Det krävs samordnade åtgärder för att lyckas övervinna effekterna av den globala ekonomiska krisen.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka er för en mycket seriös och konstruktiv debatt. Jag kommer givetvis att redogöra för debatten till kommissionen, ordförande José Manuel Barroso och till min kollega Joaquín Almunia.
Jag har två eller tre kommentarer, för det första när det gäller den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa. I likhet med Poul Nyrup Rasmussen har jag givetvis noga granskat den senaste ekonomiska bedömningen från IMF, som förvisso är en mycket dyster läsning. Samtidigt är det viktigt att påpeka att vi redan har fattat mycket konkreta och betydelsefulla politiska beslut för att stimulera både EU:s ekonomi och världsekonomin. Detta har redan, på det hela taget, bidragit till att hejda den finansiella kollapsen. Men det är förvisso bara ärligt att säga att vi fortfarande har att vänta dåliga nyheter från den reala ekonomin under en tid, särskilt när det gäller den växande arbetslösheten. Därför måste vi vara mycket uppmärksamma och påpassliga. Vi måste ständigt utvärdera hur det går med det ekonomiska återhämtningspaketet, den finanspolitiska stimulansen och de ekonomiska reformerna, och vilka resultat de skapar. Om nödvändigt kommer vi att bli tvungna att vidta fler och bättre åtgärder under de kommande månaderna.
Vi gör vår hemläxa när det gäller finansmarknadsreformen, som svar till flera kolleger. På kommissionens dagordning under nästa vecka finns till exempel ett omfattande lagstiftningspaket om finansmarknaderna, i synnerhet vad avser chefslöner, samt en rekommendation om lönepolitiken inom sektorn för finansiella tjänster. Detta är en mycket viktig del av finansmarknadsreformerna.
Även om, slutligen, reformen av budgetförordningen i EU och i världen globalt definitivt är nödvändig för att korrigera den finansiella kapitalismens systemfel är det samtidigt viktigt att vi inte kastar ut barnet med badvattnet när det gäller marknadsekonomin som sådan. Vi är med andra ord tvungna att bevara den inre marknaden - som har varit motorn i EU:s välfärd - och vi är också tvungna att arbeta för ett nytt världshandelsavtal inom ramen för Världshandelsorganisationen. Som Joseph Daul sa behöver vi mer, inte mindre, handel. Detta är särskilt viktigt för utvecklingsländerna, som har drabbats särskilt hårt på grund av den nuvarande konjunkturnedgången och den minskade världshandeln.
Som ersättare för Louis Michel nästa månad är jag också inblandad i detta till följd av mitt ansvarsområde. Utvecklingsländerna är definitivt bland dem som lider mest av denna ekonomiska nedgång. Vi får därför inte tappa fart när det gäller att snabbt nå ett ambitiöst resultat när det gäller utvecklingsrundan från Doha. Under de rådande ekonomiska förhållandena har värdet av att avsluta Doha-rundan ökat väsentligt. Doha-rundan skulle främja världsekonomin och hindra protektionismen från att dyka upp på nytt. Därför bör samtliga G20-länder blicka längre än till de egna inrikespolitiska domänerna och visa ett verkligt åtagande för att utan dröjsmål gå vidare med utvecklingsrundan från Doha. Jag anser att det också är viktigt att, från utvecklingssynpunkt, påpeka att ledarna för G20-länderna även enades om ett handelsfinansieringspaket till ett värde av 250 miljarder US-dollar under två års tid för att stödja globala handelsflöden, till vilket EU kommer att bidra stort.
Talmannen
Jag vill påpeka att jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingetts av de sex största grupperna i parlamentet i slutet av debatten i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum fredagen den 24 april 2009.
