A munkaidő szervezése (vita)
Elnök
A következő napirendi pont a munkaidő-irányelvvel foglalkozó egyeztetőbizottság parlamenti küldöttsége elnökének beszámolója
Mechtild Rothe
Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Mint tudják, a munkaidő-irányelvvel foglalkozó egyeztetőbizottság munkája eredménytelenül zárult. Ilyen esetben az eljárási szabályzat 65. cikkének (5) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az egyeztetőbizottságba delegált európai parlamenti küldöttség elnökének a plenáris ülésen beszámolási kötelezettsége van. Ennek alapján most röviden ismertetem a munkaidő-irányelvvel kapcsolatos tárgyalások menetét.
Több háromoldalú egyeztetést és az egyeztetőbizottság három ülését követően, az utolsó ülésen, röviddel éjfél után - a határidő lejárta előtt röviddel - egyértelművé vált, hogy lehetetlen megállapodásra jutnunk. Az Európai Parlament delegációja 15 igen szavazattal, öt tartózkodással és ellenszavazat nélkül meggyőző többséggel leszavazta a Bizottság utolsó egyeztetési kísérletét. Ezt a javaslatot a valódi kompromisszum alapjaként nem fogadtuk el. Ezzel egy időben a szomszédos teremben ülésező Állandó Képviselők Bizottsága is elutasította ezt a javaslatot. Egy 2009. április 29-i keltezésű levélben az egyeztetőbizottság két társelnöke arról tájékoztatta a Parlamentet és a Miniszterek Tanácsát, hogy az EK-Szerződés 251. cikkének (5) bekezdésében meghatározott határidőig nem sikerült megegyezniük az együttes szövegtervezetről.
Nagyon sajnálom, hogy a két intézménynek nem sikerült megteremtenie a megegyezés alapjait. Ugyanakkor, ha figyelembe vesszük a három vitatott témakört - a heti munkaidőre vonatkozó kívülmaradási záradékot (opt-out), az ügyeleti idő feltételeit, és az egy munkavállalóra vonatkozó többszörös szerződések ügyét -, olyan nagyok voltak a véleménykülönbségek, hogy lehetetlen volt olyan megoldást találni, amely összhangban lett volna az Európai Parlament 2008. december 17-i állásfoglalásával.
Főleg a Tanácsnak nem sikerült egy tapodtat sem előrelépnie az opt-out tekintetében. A Parlament több olyan kompromisszumot is javasolt, amely a munkaidővel kapcsolatban nagy rugalmasságot biztosított volna a munkaadóknak. A Parlament különösen nagy együttműködést tanúsított az ügyeleti idő kérdésével kapcsolatban, mivel a tagállamok többsége, ebben az esetben kilenc, csak ezzel kapcsolatban alkalmazza az opt-out intézményét. Ugyanakkor a Tanácsban a blokkoló kisebbség az eltérés bevezetésére tett minden kísérletet megakadályozott. Még az opt-out megszüntetésére vonatkozó javaslatot sem fogadták el.
Az ügyeleti idő kapcsán az Európai Közösségek Bírósága egyértelművé tette, hogy az ügyeleti idő munkaidőnek számít. Még az ügyeleti idő inaktívan eltöltött részét sem lehet részben vagy teljesen pihenőidőnek tekinteni, ahogy azt a Tanács szerette volna. A parlamenti küldöttség számára az is nyilvánvaló volt, hogy szükség van az ügyeleti időre, amikor megkövetelik a munkavégzés folyamatosságát. A Tanács nem volt hajlandó elfogadni ezt a korlátozást. Mi lett ennek az eredménye? Ha egy pincér egy üres étteremben ücsörög, akkor az inaktív ügyeleti időnek számít, amely másmilyen elbírálás alá esik. Ilyen helyzet nem állhat elő. A Parlament rugalmasan közelítette meg az ügyet, és támogatta azt a javaslatot is, amely munkavállalónként, nem pedig szerződésenként maximálta 48 órában a munkaidőt. Ebben az esetben még abban sem tudtunk megállapodni, hogy ez az alapelv szerepeljen az egyik preambulumbekezdésben.
A parlamenti delegáció számára egyértelmű volt, hogy a munkavállalók kárára megszülető rossz kompromisszum rosszabb annál is, ha nem születik megegyezés. A Parlament több javaslatot is benyújtott a Tanácsnak, mígnem úgy éreztük, hogy tovább már nem mehetünk. Ugyanakkor a Tanácsban volt egy olyan csoport, amely semmilyen módon nem volt hajlandó a kompromisszumra. Úgy gondolom, hogy volt olyan pont, amikor a Bizottság benyújthatott volna olyan javaslatokat, amelyek nagyobb egyensúlyt teremthettek volna a Tanács és a Parlament álláspontja között.
Ebben a parlamenti ciklusban a Parlament 389 jogi aktust fogadott el az együttdöntési eljárás keretében. Ezek közül 24-ről harmadik olvasatban, sikeres egyeztetést követően született megegyezés. Ez egyértelműen jelzi, hogy az intézmények közti együttműködésnek van kultúrája. Az Amszterdami Szerződés hatálybalépését követően a munkaidő-irányelv kapcsán fordul elő először, hogy az egyeztetőbizottságnak nem sikerült megegyezésre jutnia. Remélem, hogy az új Bizottság hamarosan új javaslatot terjeszt elő, amely reményeim szerint megállapodáshoz vezet majd.
Végül szeretnék külön köszönetet mondani az egyeztetőbizottság titkárságnak az elvégzett nagyszerű alapozó munkájáért.
Michal SEDLÁČEK
Elnök úr, Biztos úr, hölgyeim és uraim! A cseh elnökség nevében szeretném tájékoztatni Önöket a Tanács álláspontjáról a munkaidő-irányelv felülvizsgálatáról szóló tárgyalások befejezésével kapcsolatban. Ahogy azt minden bizonnyal tudják, a Tanács négy hosszú évig tárgyalt az irányelv módosításairól, mielőtt néhány rendkívül bonyolult tárgyalás után sikerült a tartalmat illetően közös álláspontra jutni.
A tagállamok minősített többsége egyetértett abban, hogy a sokat vitatott kívülmaradási záradék (opt-out) nem tűnik el az irányelvből, de annak feltételeit rendkívül pontosan meghatároznák, ami az alkalmazás körét is jelentősen korlátozná. A Tanács szerette volna például az opt-out alkalmazása esetén a maximális heti munkaidőt 78 óráról 60-65 órára csökkenteni, és az opt-out betiltását javasolta munkaszerződések esetén, illetve egy évre korlátozta volna azt az időszakot, amelyre vonatkozóan a munkavállalók beleegyezésüket adhatták volna ahhoz, hogy az opt-out rendszere szerint dolgozzanak. A Tanács célja az volt, hogy korlátozza az opt-out alkalmazását a tagállamokban, de főként az, hogy nagyobb védelmet nyújtson az opt-out intézményét alkalmazó munkavállalóknak. A Tanács megítélése szerint irányelvtervezete kiegyensúlyozott volt, nagyobb védelmet nyújtott a munkavállalóknak, és reményei szerint elfogadható lett volna a Parlament számára is, amely a várakozások szerint második olvasatban elfogadta volna azt.
A tavaly decemberi szavazás óta a cseh elnökség nagyon is tudatában van annak, hogy a két intézmény mennyire különböző módon viszonyul az irányelvtervezethez, de a tárgyalási folyamatot nem tekintette a két intézmény közti presztízsharcnak. Ehelyett pragmatikusan, ideológiamentesen és realista módon közelítette meg a témát, figyelembe véve az európai munkaerőpiac realitásait. Vitathatatlan tény, hogy az opt-out intézményét a 27 uniós tagállamból jelenleg 15 alkalmazza. Idén januártól, amikor Csehország átvette az uniós elnökséget, minden szinten komoly tárgyalásokat folytattunk, hogy megteremtsük a kompromisszum lehetőségét a Parlamenttel. A tagállamok a témával kapcsolatban január 13-án, Prágában üléseztek először. A mai napig legalább nyolc háromoldalú egyeztetés zajlott, és három teljes tárgyalási forduló. Ezen a ponton szeretnék köszönetet mondani a Bizottságnak, különösen pedig Špidla biztos úrnak, hogy szakértői segítséget nyújtott, és konstruktívan viszonyult az irányelv megszövegezéséhez szükséges kompromisszum megteremtéséhez. A Tanács szándékában állt a megegyezés és a közös állásponttal kapcsolatos kompromisszum megteremtése, de ennek ellenére nem született megegyezés. Az elmúlt négy hónapban a cseh elnökség rendkívül aktív volt, és feladatának érezte, hogy tárgyalásokat folytasson a Parlamenttel, és kompromisszumos megoldásokat terjesszen a Parlament elé az irányelvvel kapcsolatos különböző témákkal kapcsolatban, hogy a végén sikerüljön a Tanács és a Parlament számára egyaránt elfogadható, megfelelő megoldást találni.
Ma elmondhatom, hogy a Tanács számos engedményt tett annak érdekében, hogy teljesítse a Parlament követeléseit, de ezek nem voltak elegendőek a Parlament számára. A Tanács például hajlandó lett volna elvetni a közös álláspontot és elfogadni a Parlament véleményét, amely szerint minden ügyeleti idő munkaidőnek számít. A Tanács engedményeket tett a munka és a magánélet összehangolásáról zajló vita során a kiegészítő pihenőidő biztosításának határidejével kapcsolatban, a magas rangú munkavállalók körének meghatározásával kapcsolatban, de említhetnék más példákat is. A Tanács szeretett volna megegyezni a Parlamenttel az opt-out kulcsfontosságú kérdésével kapcsolatban, és kész volt engedni a Parlament követeléseinek, elfogadni másmilyen javaslatait. Például annak megtiltását, hogy a próbaidő alatt lehessen megállapodni az opt-out intézményéről, vagy azt, hogy az opt-out esetében szűnjön meg a heti maximális munkaidő, habár úgy gondoltuk, hogy ezzel a munkavállalók érdekeit sértjük. Készek voltunk az opt-out keretében ténylegesen ledolgozott munkaidő regisztrálásának bevezetésére vonatkozó elképzelés elfogadására is. A Parlament ugyanakkor nem volt hajlandó közeledni a Tanács álláspontjához.
A cseh elnökség nevében mondhatom, őszintén sajnálom, hogy a Parlament nem volt hajlandó a kompromisszumra, és nem volt hajlandó megegyezni az irányelv felülvizsgálatáról, amelyre nem csak a tagállamok, hanem az EU polgárai is öt hosszú éve várnak. A felülvizsgált irányelvről szóló megegyezés hozzájárulna a munkavállalók hatékonyabb védelméhez, segítene megoldani az ügyeleti idővel és a pihenőidővel kapcsolatos problémákat, és megteremtené az utat afelé, hogy a tagállamok egyre kevésbé éljenek az opt-out lehetőségével. Ugyanakkor a tárgyalóbizottságokban ülő EP-képviselők körében ezek a javaslatok süket fülekre találtak. Elutasították ezeket a javaslatokat, és elutasították a Tanács ellenjavaslatait is, a Bizottság által felajánlott kompromisszumot is, és ehelyett ragaszkodtak saját ideologikus álláspontjukhoz. Mivel a Parlament nem volt hajlandó tiszteletben tartani a Tanácsban kialakult helyzetet, és a mostani helyzet realitásait, a jelenlegi irányelv marad hatályban. Az opt-out korlátlanul alkalmazható marad, nem lesz ellenőrzés, és a munkavállalók továbbra is akár heti 78 órát dolgozhatnak. Minden valószínűség szerint a Parlament álláspontja következtében szélesebb körben használják majd az opt-out intézményét. Az Európai Bizottságnak ma két másik tagállam jelezte, hogy bevezetné az opt-out intézményét, és ennek következtében csökkent annak a reménye, hogy azt a jövőben eltöröljék. A Tanács ezt szerette volna megakadályozni, de a Parlament máshogy döntött.
Vladimír Špidla
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Rendkívül sajnálom, hogy a Parlament és a Tanács nem tudott megegyezni a munkaidő-irányelv felülvizsgálatáról szóló tárgyalások utolsó körében. A Bizottság saját hatáskörében mindent megtett azért, hogy megállapodás szülessen, a fő témák mindegyikével kapcsolatban nyújtott be javaslatokat, hogy mindkét törvényhozó testületnek segítsen a végleges verzió kidolgozásában. A végén azonban a Tanács és a Parlament ragaszkodtak a kivételek és az opt-outok jövőjével kapcsolatos eltérő álláspontjukhoz, és ezt a véleménykülönbséget nem lehetett áthidalni.
Megértem és tiszteletben tartom a Parlamentnek azt az óhaját, hogy véglegesen megszűnjön a kivételek alkalmazása. Számomra is ez lenne az ideális megoldás, és ezt a Bizottság 2005. évi irányelv-módosítása is tartalmazta. Ennek ellenére több évnyi tárgyalás után egyértelművé vált, hogy ez az elem nem fogja elősegíteni a Tanáccsal való megegyezést, és a blokkoló kisebbség megakadályozza elfogadását. Túl sok tagállam ragaszkodott ahhoz, hogy egyedi kivételeket alkalmazzon, és megtartsa ezt a rendelkezést az irányelvben. A Bizottság ezért nyújtott be alternatív javaslatokat, hogy erősítse a kivételek alá eső munkavállalók jogi védelmét, amellyel a gyakorlatban a kivételeket gyengítette. A Bizottság szintén javasolta a kivételek alkalmazásának állandó európai és nemzeti szintű figyelemmel kísérését, és javasolta a kivételek együttes alkalmazásának korlátozását, amely csökkentette volna a tagállamok körében azt a hajlandóságot, hogy kivételeket biztosítsanak. Meggyőződésem, hogy ez a megközelítés a gyakorlatban javítaná a munkavállalók helyzetét, és ami még fontosabb, hosszú távon növelné annak lehetőségét, hogy a tagállamok végleg megszüntessék a kivételeket. A Parlament véleménye az volt, hogy a legjobb megoldás az opt-out teljes körű eltörlése. Tiszteletben tartom egy ilyen döntés alapjait, de az én véleményem ettől eltérő.
Ahogy azt több korábbi alkalommal is említettem, az, hogy nem sikerült megegyezni a módosításról, rossz üzenetet közvetít az európai munkavállalók és vállalkozások, az európai intézmények, és tágabb értelemben Európa egésze számára. Először is ez azt jelenti, hogy nem sikerült megoldani a kivételekkel kapcsolatos problémákat, és a kivételeket továbbra is a jelenleg érvényes irányelv rendelkezései alapján fogják használni, anélkül, hogy tudni lehetne, hogy mikor szüntetik meg őket, úgy, hogy csak néhány korlátozás vonatkozik rájuk és minden speciális felülvizsgálat hiányzik. Tudom, hogy Önök közül sokan azzal tiltakoztak, hogy a munkavállalók 65 órát dolgoznának egy héten, és teljes mértékben megértem ezeket az aggodalmakat, de a tény az, hogy a jelenlegi irányelv a heti akár 70 órás munkavégzést is lehetővé teszi. Másodsorban annak ellenére, hogy az Európai Bíróság ügyeleti idővel és kiegészítő pihenőidővel kapcsolatos ítéletei változatlanok maradnak, attól tartok, hogy sok esetben a gyakorlatban ez nem jelenti majd azt, hogy munkavállalók nagyobb védelmet élveznének. Több tagállamban vannak olyan ágazatok, ahol gyakran használják az ügyeleti időt, és ezek az országok komoly problémákkal néznek majd szembe, amikor be akarják tartani a SIMAP- és Jaeger-ítélet rendelkezéseit. Az eredmény eddig az, hogy egyre több tagállam kezdte el arra használni a kivételeket, hogy ezt a problémát megoldja. Jelenleg 15 ilyen ország van, és attól tartok, hogy mivel most nem született megállapodás az ügyeleti idővel kapcsolatban, más eszköz híján még több tagállam használja majd az opt-out intézményét, hogy megfeleljen az Európai Bíróság határozataiban előírtaknak. Ahogy egyre több tagállam használja az opt-out intézményét, sokkal nehezebb lesz a Tanácsban is megállapodásra jutni a kivételek megszüntetésével kapcsolatban. Harmadsorban a tárgyalások zátonyra futása azt is jelenti, hogy a Tanács által elfogadott, és a kivételek lehetőségével élő európai munkavállalókra vonatkozó egy sor nagyon fontos speciális garancia érvénytelen lesz, és nem lép hatályba. Végezetül elszalasztottuk annak a lehetőségét is, hogy javítsunk a munkát és a családi életet összhangba hozó feltételeken, és tisztázzuk az önfoglalkoztatók különböző kategóriáira vonatkozó fogalmakat. Ugyanakkor mindkét törvényhozó testület meghozta döntését, az egyik legközvetlenebb következmény pedig az, hogy nem vizsgálják felül a kivételek kérdését, ahogyan azt a jelenlegi irányelv megköveteli. Én tiszteletben tartom ezt a döntést. A Bizottság többi tagjával most értékelnünk kell az intézmények döntésképtelenségének eredményeként előállt helyzetet.
Ugyanakkor szeretném megjegyezni, hogy öt évnyi tárgyalást követően, amelynek során több részjavaslatot, és több kísérletet is tettünk a megegyezésre, nem született megoldás. Ez azt jelenti, hogy nem lesz egyszerű olyan új javaslatot benyújtani, amely csoda folytán megoldaná a helyzetet. Ezért szükségesnek tartom azt, hogy a szociális partnerekkel együtt alaposan felülvizsgáljuk a helyzetet. Csak ekkor szánhatja el magát ismét döntésre és cselekvésre a Bizottság.
Hartmut Nassauer
Elnök asszony, hölgyeim és uraim! Először is az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) és Európai Demokraták Képviselőcsoportja nevében szeretném leszögezni, hogy nem szolgálja az európai munkavállalók érdekeit az, hogy a munkaidőre vonatkozó jogszabállyal kapcsolatos egyezető eljárás sikertelen volt, és a korábbi munkaidő-jogszabály továbbra is hatályban marad.
Szeretném azt is elmondani, hogy a tévhit, miszerint ez kizárólag a Tanács hibája lett volna, míg a Parlamentben ülők többsége hős lovagokként feláldozta volna magát a munkavállalók érdekében. A valóság az, hogy mindkét fél hibás. Az az igazság, hogy a Tanács egy tapodtat sem mozdult a kívülmaradási záradék (opt-out) ügyével kapcsolatban, de a parlamenti többség szintén merev volt abban a tekintetben, hogy ragaszkodott ahhoz, hogy csak az opt-out eltörlése esetén lehet megoldást találni. Ennek eredményeképpen a felek úgy haladtak el egymás mellett, mint két hajó a sötétben, az eredmény pedig nem lehetett kérdéses.
Elszalasztottunk egy lehetőséget. Például lehetőség lett volna megteremteni egy olyan európai szabályozást az ügyeleti időre vonatkozóan, amely egész Európában szabályozta volna, hogy az ügyeleti idő munkaidőnek számít, ahogyan azt az Európai Közösségek Bírósága kimondta. Ennek megvalósításához arra lett volna szükség, hogy a Parlamentben a többség egy kicsit elmozduljon az opt-out kérdésével kapcsolatban, például az opt-out lehető legszigorúbb alkalmazási feltételeinek meghatározásában, és annak szabályozásában, hogy ki dönthet az opt-out intézményéről. Be kellett volna vonni a két érintett felet is. De ez nem történt meg. Az opt-out bármi áron való megszüntetéséhez való ragaszkodás szent tehénné vált. Ez volt a megegyezést elutasító magatartás másik oka, amely miatt nem született új megállapodás. Rendkívül sajnálatos helyzet ez, és - mint mondtam - semmiképpen sem szolgálja a munkavállalók érdekeit.
Alejandro Cercas
a PSE képviselőcsoport nevében. - (ES) Elnök asszony! Habár a hiábavaló kísérletek melankóliát eredményeztek, szeretném megismételni, hogy az opt-out intézményét meg kellene szüntetni, mert azt csupán arra a tízéves időszakra szánták, amely 2003-ban véget ért. Ennek az időszaknak a lejárta pedig rendkívül fontos az emberek egészsége szempontjából, a családi élet és a karrier összehangolása szempontjából, számunkra, hogy olyan megbeszélést folytassunk, amely illeszkedik a fél órával ezelőtti és a az ezután következő megbeszéléshez, hogy betartsuk a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet nemzetközi egyezményeit, hogy az európai szociális jog valósággá váljon, hogy érintetlenek maradjanak a munkavállalók szervezetei, a polgárok pedig továbbra is higgyenek az európai intézményekben.
Amint azt elnökünk is mondta, a megállapodás azért hiúsult meg, mert a Tanács javaslatai mindig visszalépést jelentettek, visszalépést a 19. századi keretek közé, mivel a munkajogot egyszerűen a munkaadó és a munkavállaló közötti kétoldalú kapcsolatnak fogták fel jogok és szabályok nélkül, anélkül, hogy a szabad választáson kívül bármi mást tiszteletben tartottak volna, elfeledve, hogy a munkavállaló és a munkaadó közti hatalmi kapcsolat sosem kiegyenlített.
Ez nem igaz, megtévesztik magukat. A Parlament megtette a tőle telhetőt, mindenféle alternatívát kínált a valódi problémák megoldására, itt azonban ideológiai problémáról van szó. A Tanács nem akarta megszüntetni az opt-out intézményét. A Tanácsban egy kisebbség szerette volna megtartani és állandósítani azt, amit ideiglenesen vezettek be 1993-ban, szerette volna a Parlament szavazatával örökre fenntarthatóvá tenni, csak a reményt és méltóságot hagyva meg nekünk ebben a küzdelemben.
Nem akarták megszüntetni, csak felületesen akarták átdolgozni az opt-out intézményét, amelynek állandósításával az európai szociális jog egyik alapvető eszközét rombolták volna le. Ez az igazság, és nem igaz, amikor azt mondják, hogy a munkaidő csökkentéséről volt szó, - a Bizottság és a Tanács javaslatai szerint a munkaidő a 78 órát is elérhette volna -, mivel három hónapra 60-65 órát számoltak ki.
Ezért kérem, hogy ne állítsanak valótlan dolgokat. Fejezzék be a közvélemény félrevezetését. Ismerjék el, hogy szerették volna állandósítani azt, ami 1993-ban ideiglenes volt, és ismerjék el, hogy megszokottnak szerették volna látni azt, ami korábban kivételesnek számított.
Azt javasolták, hogy legyen ez eltérés, amint az a 20. cikkben is szerepel. Eltérés, nem kivétel: azért, hogy megszokottnak tűnjön. Ugyanakkor a javaslat nem volt egyéb, mint nyílt szembeszegülés az Európai Bíróság ítéletével. Megfosztotta az orvosokat jogaiktól és munkafeltételeiktől. Még csak meg se közelítették a mi elképzelésünket vagy az Európai Bíróság elképzelését az orvosoknak járó kompenzációs pihenőidő tekintetében. Ez nyílt támadás volt a munkavállalókkal szemben. Sőt mi több, azzal vádoltak minket, hogy mindezt a választási időszakban tesszük. Megtiszteltetésnek számít, hogy hallgatunk a polgárokra és a munkavállalókra.
Súlyos társadalmi válságot élünk át, óriási a szakadék intézményeink és a polgárok között. Szerencsére a Parlament nem rogyott térdre a Tanács előtt, és szerencsére, Biztos úr hamarosan egy új Parlament alakul majd itt, és a tagállamok kormányaiban is változások lesznek. Az európai munkavállalók számára megmarad a remény: tartjuk magunkat december 17-i vállalásunkhoz, és tovább fogunk küzdeni, Biztos úr.
(Taps)
Elizabeth Lynne
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony! Tudjuk, hogy patthelyzet alakult ki, de véleményem szerint inkább ne szülessen megállapodás, mint hogy rossz megállapodást fogadjunk el.
Mindig is tudtuk, hogy elkerülhetetlen lesz, de sok időbe telt, míg ezt igazából elismertük. Úgy gondolom, hogy inkább csak arról van szó, hogy egyes parlamenti képviselők határozottnak akartak mutatkozni választóik előtt.
Amikor a Parlament az opt-out megszüntetéséről szavazott, természetesen nem születhetett megállapodás, mivel - ahogy azt már hallottuk - 15 országban alkalmazzák azt.
Én támogatom a 48 órás munkahétre vonatkozó opt-out intézményét a munkaidő-irányelvvel kapcsolatban, amennyiben az önkéntes. A bizottsági ülések során megpróbáltam ezen szigorítani, és biztosítani, hogy az opt-out intézményét ne lehessen a szerződéssel egy időben aláírni, és az opt-out alól is bármikor lehessen kivételt kérni. Ez az, amit a Tanács javasolt. Ez egyaránt fontos a rugalmasság, a munkavállaló és a munkaadó szempontjából. Miért ne túlórázhatna valaki, ha ő maga dönt úgy?
Attól is tartottam, hogy az embereket illegális munkavállalásra is kényszeríthetik, és akkor nem vonatkoznának rájuk az egészségügyi és biztonsági jogszabályok rendelkezései, köztük a veszélyes gépek kezeléséről szóló irányelv.
Sokkal nagyobb problémát jelentenek a többszörös szerződések, és az autonóm munkavégzés meghatározása. Ezekkel sokkal jobban visszaélnek, mint az opt-out intézményét , de a Tanácsnak nem igazán sikerült jelentős előrelépést elérnie ezen a téren, és a Parlament sem erőltette ezt a témát.
Ami az ügyeleti időt illeti, úgy hiszem, hogy mindenfajta ügyeleti időt munkaidőnek kéne számítani. Örültem annak, hogy a Tanács részéről elmozdulás történt ebben a tekintetben.
Ahogy öt évvel ezelőtt, ennek a vitának az elején is elmondtam, semmi mással nem kell foglalkoznunk, csak az Európai Bíróság SIMAP- és Jaeger-ítéletével. Talán így teszünk majd a jövőben, és külön foglalkozunk majd az egészségüggyel.
Végezetül el kell mondanom, örülök annak, hogy megtartottuk a 48 órás opt-out intézményét, különösen az egyesült királyságbeli tűzoltók esetében, akiknek rendkívül nehéz lett volna védelmet biztosítani az opt-out nélkül, és gratulálok nekik a kampányukhoz.
Elisabeth Schroedter
Elnök asszony, tisztelt soros elnök úr, Špidla úr! A választási időszakban szerettünk volna egy olyan munkaidő-irányelvvel előállni Európa polgárai számára, amely minimális egészségügyi és biztonsági előírásokat tartalmaz.
Mi ezzel járulhattunk volna hozzá a munka minőségének javításához. Határozatunk minimális követelményeket állapított volna meg, és ezzel egy időben olyan mértékű rugalmasságot biztosított volna, amely megoldást jelentett volna a kórházak számára. A Tanács viszont több héten keresztül megakadályozta ezt, így a végén meghiúsult. Sajnos ebben az esetben részben a Bizottság is felelős, mert nem vett részt a megoldás keresésében. A Bizottság javaslatai kíméletlenek voltak a munkajoggal szemben, és olyasmit kérdőjeleztek meg, amit általában minimális jogi normának tekintettek volna. Mi a Zöldek/Európai Szabad Szövetség Képviselőcsoportjában az egyeztetőbizottság jelentős többségével együtt nem voltunk hajlandóak a legalizált kizsákmányolás mellett szavazni.
Közismert, hogy a német szociáldemokrata munkaügyi miniszter, Olaf Scholz tanúsította a Tanács részéről a legnagyobb ellenállást. A legkomolyabban állíthatom, hogy egy olyan hosszú távú megoldás érdekében akart kivételeket bevezetni, amely lehetővé tette volna a heti 78 órás munkavégzést. Németországban ő a munkavállalók képviselőjének vallja magát, Brüsszelben viszont úgy viselkedik, mint a Tanács azon tagjainak szószólója, akik szembefordulnak az európai munkavállalók érdekeivel. Olaf Scholz hátba támadta a szociáldemokratákat.
Ilda Figueiredo
Elnök asszony! Mi üdvözöljük, hogy nem született megegyezés a Parlament és Tanács között a munkaidő szervezéséről szóló irányelvvel kapcsolatban, mert amit most javasoltak, az a munkanapok szervezése és az ügyeleti idő tekintetében a jelenlegi szabályozásnál is rosszabb.
Az Európai Bizottság és a Tanács valójában azt próbálta elérni, hogy még inkább elértéktelenedjen a munka, és szembeszálljanak a szakszervezetek tárgyalási jogával és a kollektív tárgyalással. Ezt azzal érték volna el, hogy olyan - a munkaidő szervezését és megfizetését szabályozó - egyszerű adminisztratív rendelkezéseket engedélyeztek volna, amelyek veszélyeztetik az ügyeleti időt és a pihenőidőhöz való jogot, ami pedig munkajogi szempontból száz éves visszalépést jelentett volna.
Az ügyeleti idő teljes körű megfizetése, beleértve a pihenőidőt is, legyen szó egészségügyi vagy sürgősségi ágazatról, a tűzoltókról, vagy bármely egyéb más területről, továbbra is hatályban marad a jelenlegi jogszabály szerint.
Ezentúl is felhívjuk a közvélemény figyelmét a munkavállalóknak a rossz hírű opt-out intézményével szemben és a munka megfelelő értékelése érdekében folytatott küzdelmére. Továbbra is kiállunk a munkaidő csökkentéséért a fizetések megtartása mellett, amely fontos követelmény a recesszió idején a munkahelyteremtés és a munkanélküliség csökkentése érdekében. Továbbra is támogatjuk a munkavállalók munkahelyi biztonságát és egészségét, illetve a munka és a magánélet összehangolását.
Valódi szociális Európát szeretnénk, amelyről az európai parlamenti választásokat követően sem feledkeznek meg.
Derek Roland Clark
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - Elnök asszony! Klaus elnök úr február 18-án azt mondta, hogy az EU felépítése olyan dogma, amely ellentmond a hagyomány tapasztalatának.
A tagállamoknak vannak hagyományai. A maguk módján intézik dolgaikat, a maguk módján dolgoznak. Amikor erre felhívtam a figyelmet az egyeztetőbizottság első ülésén, és megjegyeztem, hogy a tagállamokra nem kellene mindenhol ugyanazt rákényszeríteni, egy képviselőtársam megkérdőjelezte, hogy egyáltalán meg kellett-e volna engem hívni az ülésre. Íme, a demokrácia!
A Biztos úr által azon az estén később előterjesztett dokumentum a következő szöveget tartalmazta: "a munkavállalók preferenciái és szükségletei lehetetlenné teszik a kívülmaradás igénybevételére vonatkozó lehetőség megszüntetése időpontjának meghatározását” - jó hallani egy egyetértő véleményt.
Ahogy Klaus elnök úr is mondta, óriási a távolság a polgárok és az EU választott képviselői között, a tagállamokon belül viszont sokkal kisebb, emiatt pedig az EU antidemokratikus. Egyetértek ezzel, és ragaszkodom ahhoz, hogy jobban képviseljük a polgárokat. Végső soron 2004-ben négy tagállam szeretett volna élni az opt-out lehetőségével, most pedig már 15. Ez nem mond Önöknek semmit? A képviselőknek pedig volt merszük blokkoló kisebbségnek nevezni a 15 országot. A Parlament egyszerűen nem vesz tudomást a helyzetről.
José Albino Silva Peneda
(PT) A tárgyalások során két téma emelkedett ki: az ügyeleti idő és a kívülmaradási záradék (opt-out).
Az ügyeleti idővel kapcsolatban azt szeretném mondani, hogy nagyon közel jártunk a megállapodáshoz, de az utolsó pillanatban a Tanács megmagyarázhatatlan módon meghátrált.
Az opt-out intézményével kapcsolatban a Parlament semmiképp sem fogadhatta el annak meghatározatlan általánosítását, mert ez gyakorlatilag a munkaerőpiac deregularizációját jelentette volna.
A tény az, hogy jelenleg 15 ország azért alkalmazza az opt-out intézményét, mert az ügyeleti idő aránya nem fedezi a valós szükségleteket. Az ügyeleti idő rendszere nem megfelelő a valós igények kielégítésére, különösen az egészségügyi szektorban. Ezt a Parlament javaslata megoldotta, és nem lett volna szükséges, hogy ilyen sok ország használja az opt-out intézményét. Ezt a tárgyalások során az elnökség is felismerte.
Teljesen egyértelmű, hogy az opt-out intézményének semmi köze a rugalmassághoz. A rugalmasságot teljes mértékben meg lehet teremteni azzal, ha a referencia-időszakot egy évben állapítjuk meg, amint azt a Parlament 2005-ben javasolta.
A Parlament mindig is küzdött ebben az ügyben, hogy legalább körvonalazódjon az opt-out megszüntetésének időpontja. Ugyanakkor a Tanácsban egy blokkoló kisebbség nem csak, hogy elfogadta az opt-out intézményét, de alkalmazását nem csupán kivételként, hanem szabályként szerette volna elfogadtatni. Emlékeztetném Önöket arra, hogy az opt-out intézményét 1993-ban egyértelműen kivételként fogadták el.
Hölgyeim és uraim, a munkaszerződéseket nem lehet semmilyen más olyan szerződéshez hasonlítani, amelyben a felek egyenlő helyzetben vannak. A munkajog és munkával foglalkozó tudomány ezért létezik Európában már hosszú ideje, mivel már régóta elfogadott, hogy a felek egyike hátrányos helyzetben van, és ezért meg kell védeni.
Egyértelműen rugalmatlan hozzáállásával a blokkoló kisebbség a Tanácsban ennek a védelemnek szeretett volna véget vetni, ami véleményem szerint teljes mértékben elfogadhatatlan mindenki számára, aki kiáll az európai szociális modell alapjait képező alapvető értékek mellett.
Jan Andersson
(SV) Elnök asszony! Szeretném megragadni ezt a lehetőséget, hogy köszönetet mondjak az egyeztetőbizottságban dolgozó kollégáimnak konstruktív együttműködésükért. Sajnálatos, hogy nem sikerült megegyezésre jutnunk. Ez a jelenlegi helyzetnek tudható be, amikor is 15 tagállam használja az opt-out intézményét. Semmi kétség afelől, hogy néhány további ország is csatlakozhat hozzájuk, az pedig nem igazán teremt jó helyzetet.
Azt is elmondhatom Önöknek, hogy a tárgyalások során sikerült előrelépést is elérnünk. Ahol az ügyeleti időről van szó munkán kívüli idő helyett, azt előrelépésnek tekintem, mivel ahogy mindannyian mondtuk, az ügyeleti idő munkaidőnek számít. Úgy hiszem, hogy ezen a téren meg tudtunk volna állapodni. Az opt-out miatt azonban nem sikerült a megegyezés. Az egyik oldalon ott volt a Tanács blokkoló kisebbsége, amely semmiféleképpen sem szerette volna feladni az opt-out intézményét, a másik oldalon pedig ott volt - és erről sokszor elfeledkezünk - az Európai Parlamenten belüli jelentős többség, amely nagyon is meg akart szabadulni az opt-out intézményétől, mert annak semmi köze az egészséghez és a biztonsághoz. Mi, parlamenti képviselők mindent megpróbáltunk, és olyan javaslatot tettünk, amely alapján a Tanácsnak kellett volna előállnia egy határidővel. A végén még a következőket is hajlandók voltunk mondani: "Egyszerűen kitűzzük a további tárgyalások időpontját, és azt, hogy mikor álljunk elő a végső dátummal.” A Tanács viszont még ezt sem volt hajlandó elfogadni. Ezt követően lehetetlen helyzet állt elő. Nem az volt a helyzet, Sedláĉek úr, hogy a Tanács elfogadta volna a Parlament által az opt-out intézményével kapcsolatban meghatározott összes feltételt. Amikor az utolsó napon elkezdtük a tárgyalásokat, többé-kevésbé minden javaslatot elutasítottak. Megerősíthetem, hogy a többség támogatná az opt-out eltörlését. Nagy a többség a Parlamentben, és a Tanácsban is többség van ezzel kapcsolatban, de sajnos a tanácsi kisebbség dönthet úgy, hogy maradnia kell az opt-out intézményének. Ez nem kielégítő. Remélem, hogy a Bizottság ismét előveszi majd az ügyet, az emberek elfogadják felelősségüket, és az új javaslat alapját az képezi majd, amiről ez az irányelv szól, ami nem más, mint a munkavállalók egészsége és biztonsága, és ezt követően az opt-out intézményét fokozatosan meg kell szüntetni.
Bernard Lehideux
(FR) Elnök asszony! A Parlament és az előadó arra kényszerültek, hogy visszautasítsanak egy igen rossz kompromisszumos megoldást; szerencsére ez megtörtént. Delegációnk hű maradt a plenáris ülésen igen nagy többség által elfogadott állásponthoz, amely a törvényes munkaidőt illető mentességek végleges felszámolását követelte.
Azonban az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy a Parlament egymaga volt az, aki előrelépést kívánt tenni. Az európai polgárok képviselői pártérdekeket félresöpörve próbálták felszámolni a kívülmaradási záradék (opt-out) anakronisztikus intézményét. Egyedül mi voltunk azok, akik valódi kompromisszumos megoldást vetettünk fel, amelyet mind a Tanács, mind a Bizottság teljes egészében figyelmen kívül hagyott. A Tanács és a Bizottság letette voksát azok mellett, akik mereven elzárkóznak az európai dolgozók jogaira vonatkozó minden előrelépéstől.
Ön, a Tanács soros elnöke, nyilvánvalóan elérte célját. A Bíróság szerint az összes ügyeleti idő munkaidőnek tekintendő, ezen a téren tehát az Ön álláspontja nem csorbult. Az Ön számára fontos opt-out a gyakorlatban még mindig működik, mivel a haladással szembeni ellenállás keresztülvitte akaratát. A júniusban megválasztott új képviselőknek most az eddiginél is jobban kell küzdeniük a felülről lefelé haladó társadalmi normaharmonizációért.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Elnök asszony! A Tanács és a Bizottság egyaránt vétkesek abban, hogy nem értünk el kompromisszumot, ennek oka pedig egyszerű: Ön egy olyan megegyezést akart mindenáron elérni, amely véglegesen fenntartja az opt-out intézményét. Azzal, hogy a Nagy-Britanniának 1993-ban kivételes jogosultságként tett engedményből végleges és munkaerő-ellenes rendeletet szándékozott kovácsolni, nemcsak minket, hanem több millió dolgozót is meg akart alázni és be akart csapni. Szerencsére az Európai Parlament jelentős többsége nemet mondott erre. Akinek kétsége lenne afelől, hogy ki felelős a történtekért, elég ha meghallgatja a cseh elnökség képviselőjének beszédét: dogmatikus neoliberalizmus, keményvonalas ideológia, arrogancia és az európai polgárokat becsapni hivatott ócska trükkök.
Špidla úr, nem áll jogában az Európai Bíróság határozatait önkényesen értelmezni és alkalmazni. Az Európai Közösségek Bírósága esetjogát köteles alkalmazni és jogsértési eljárást kell indítania azon tagállamok ellen, amelyek évek óta nem alkalmazzák a Bíróság ítéleteit. Nem hivatkozhat arra, hogy azért nem teszi ezt, mert felül akarja vizsgálni az irányelvet. Egy dolgot meg kell, hogy értsen: a Parlament semmi szín alatt nem fog belemenni olyan kompromisszumba, amely meghagyja az opt-out lehetőségét.
Edit Bauer
- (SK) Kezdetben reménykedtünk, hogy meg tudunk egyezni az átdolgozott munkaidő-irányelvről. Sajnos ez nem így történt, ami rendkívül sajnálatos. Legalább két oka van annak, amiért mindez nem volt szerencsés üzenet szavazóink felé most, a választások előtt. Az első ok az új tagállamokban zajló érdekes és váratlan fejleményekhez kapcsolható.
Néhány, főként kelet-ázsiai országból származó befektető nemcsak a kelet-ázsiai munkamorált próbálja meghonosítani, amivel szemben a munkavállalók jogi védelmet keresnek, hanem egy új jelenséget is bevezettek a munkaerőpiacra: a hazai dolgozókat kelet-ázsiai munkaerővel akarják lecserélni, akik más munkakultúrához és korlátlan munkaidőhöz szoktak. A jelenlegi válsághelyzetben, az elharapódzó munkanélküliséggel a munkáltató és a munkavállaló közötti kiegyenlítetlen erőviszony egyre súlyosbodik. Ezért a munkaidő keretek közé szorítása - a dolgozók szabad jogainak figyelembevételével - egyre sürgetőbbé válik.
A második probléma, amelyre eddig nem sikerült megoldást találni, és amelynek komoly következményei vannak a tagállamokban is, az ügyeleti idő kiszámítása. A jelenlegi helyzetben az opt-out intézményét találjuk az egyetlen megoldásnak. Szerettük volna ezt elkerülni, de az opt-out nélkül az alapellátást sem tudnánk biztosítani. Elnök asszony, nem akarok ujjal mutogatni, de remélem, hogy a választást követő ciklusban kielégítő megoldást találunk erre az égető problémára.
Roberto Musacchio
(IT) Elnök asszony, hölgyeim és uraim! A munkaidő-irányelv kudarcra volt ítélve. Ahogy az ma már elhangzott, a Tanács provokatív hozzáállással figyelmen kívül hagyta a parlamenti szavazás eredményét, és ez évekkel később, második olvasatban megismétlődött. Mi ezzel a szavazási eredménnyel képviseljük álláspontunkat a szavazók felé - és ezt hangsúlyoznom kell Lynne asszonynak -, hiszen mandátumunkat ők adták a kezünkbe.
A szélsőséges gondolkodásmód tárgya az, ami igazán aggasztó. A Tanács mind az opt-out intézményét, mind az éves munkaidő kiszámítását szeretné változatlanul hagyni. Szeretném felhívni a Biztos úr és a Tanács figyelmét arra, hogy a 78 órás munkahét eléréséhez a Tanács által védett szövegben szereplő pihenőidő bevezetésének elhalasztása szükséges. Ez tehát rosszabb helyzetet idéz elő, mint az előző irányelv. Az igazat megvallva nehéz megérteni, hogy a Tanácsnak mi az elképzelése a munkáról és a munkakörülményekről, vagy éppen a szakszervezetekről és a szerződésekről.
Ha továbbra is ragaszkodunk az opt-out alkalmazásához, ha nem azon ügyködünk, hogy harmonizáljuk a munkakörülményeket, akkor nem Európáért dolgozunk, hanem ellene. Másképp megfogalmazva, olyan körülményeket hozunk létre, amellyel gyengítjük Európa társadalmi szerkezetét és megakadályozzuk abban, hogy megoldásokat találjon a jelenlegi válság valós okaira.
Bátran kijelenthetjük, hogy a kudarc miatt egyedül a Tanács viseli a felelősséget. A Parlament megtett minden tőle telhetőt.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Elnök asszony! A kudarc elismerése az első lépés afelé, hogy sikert érjünk el. Az egyeztetés valóban meghiúsult, arra azonban van remény, hogy a párbeszéd újra kezdődjön, akár a mai naptól.
A nehézség nem a legfeljebb 48 órás munkahéttől való kivételes esetekben való eltérés gyakorlati megvalósításában rejlett, hiszen éppen ennek elkerülése érdekében kínált a Parlament hosszú átmeneti időszakot. A probléma abból eredt, hogy mindenki teljesen eltérő állásponton volt annak a közösségi szabálynak a megalkotásával kapcsolatban, amely mindenek előtt a munkavállalók egészségéről és biztonságáról volt hivatott gondoskodni. A Bíróság határozatainak megfelelő ügyeletidő-szabályozás is problémát vetett fel.
A fő probléma az opt-out tekintetében az én meglátásom szerint az volt, hogy a Tanács ajánlata jogi ellentmondásokba ütközött és legfőképpen, hogy összeegyeztethetetlen volt egy olyan Európa, véleményem szerint, lényegi elemeivel, amely nem tud lemondani - és nem is szabad, hogy lemondjon - társadalmi dimenziójáról anélkül, hogy elveszítené identitását. Teljességgel elképzelhetetlen beiktatni a közösségi jogszabályok közé egy olyan általános érvényű és végleges szabályt, ha az ellentétes a Bizottság ajánlásaival, amely szociálpolitikájában a tagállamokat a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet szabályaihoz való alkalmazkodásra ösztönzi. Létrejöhetett volna megállapodás a kivételekre és az általános szabályokra alapozva is, sőt kiaknázhattuk volna a társadalmilag érintett felek közreműködését is, akik - ha függetlenségüket tiszteletben tartjuk - képesek hozzásegíteni az elfogulatlan és hatékony megállapodásokhoz.
Röviden szólva, a Parlament javaslatai olyan megoldásokat vetettek fel, amelyekre a vállalatoknak szükségük van: a munkamennyiséghez igazodó rugalmas munkaidő gondolatát, mert nincs két egyforma szektor, sem egy szektoron belül két egyforma vállalat, és mert arra van szükségünk, és az én országomnak különösen arra van szüksége - mivel sajnálatos módon az Európai Unióban nálunk a legmagasabb a munkanélküliség - hogy vállalataink több munkahelyet teremtsenek és kevesebb munkaerőt bocsássanak el.
Hölgyeim és uraim, én egyike vagyok azoknak, akik meg vannak győződve arról, hogy szociális rendszereink sürgős megreformálásra szorulnak, és azt is vallom, hogy össze lehet hangolni a gazdasági hatékonyságot a társadalmi fejlődéssel, a szabadságot az igazsággal, és pontosan ennek érdekében kell korlátokat és minimális társadalmi normákat felállítanunk minden tagállam számára.
Philip Bushill-Matthews
Elnök asszony! Amikor az eljövő generációk megítélik ezt a Parlamentet és a munkaidőről folytatott munkáját, azt gondolom, elképesztőnek fogják tartani azt a magatartást, ahogyan az Európai Parlament képviselői viselkedtek a háromoldalú tárgyalások során. Azt látják majd, hogy a kilencvenes évek elején, amikor a szocialistáké volt a legnagyobb parlamenti párt e Házban, és a tagállamok többségét baloldali kormányok vezették, megszületett egy irányelv, amely bármennyire is jó szándékból fogant, tükrözi a régi szocialista dogmát, miszerint az emberek nem képesek maguk létrehozni a munka és az egyéb tevékenységeik közötti egyensúlyt, és a politikusok mindent jobban tudnak, és persze köztük is az európai politikusok tudnak mindent a legeslegjobban. A jövő generációi azt látják majd, hogy volt valaha egy munkaidő-irányelv, amely sohasem működött.
Az opt-out intézményét ugyan Nagy-Britanniára szabták eredetileg, de fokozatosan 14 másik országnak is alkalmaznia kellett, és, amint azt a cseh elnökség ma bejelentette, legalább további két ország kíván még csatlakozni az előbbiekhez. Mindeközben a 27-ből 21 ország soha nem tudta az irányelvet megfelelően alkalmazni a nemzeti egészségügyi ellátás terén, ezért a Bizottság reformjavaslatokat tett.
Van tehát egy irányelvünk, amit lehetetlen alkalmazni, és mi erre a Parlament reakciója? Az, hogy a polgárok tévednek, a tagállamok tévednek, a Bizottság is rosszul látja a dolgot, és hogy mindenkit bele kell gyömöszölni ebbe az egy méretre készült kényszerzubbonyba, ami igazából senkire sem jó. Érthető módon a Tanács nem adta be a derekát, hiszen csakúgy, mint az Európai Parlament képviselőit, a tagállamok kormányait is azért választották, hogy lehetőséget teremtsenek a polgárok számára, nem pedig azért, hogy a szabadságukat korlátozzák. Ők azonban emlékeztek arra, amiről néhány európai képviselő megfeledkezik.
Ezért az opt-out megmaradt és vele a problémák is, amelyek immár a következő ciklusra megválasztott európai parlamenti képviselőkre hárulnak. Csupán abban reménykedem, hogy az új kollégák, bármelyik frakcióban üljenek is, ésszerűbben fognak viselkedni és bebizonyítják, hogy odafigyelnek az emberekre, nem pedig diktálnak nekik, és az egész irányelvet a kukába dobják, tiszta lappal kezdenek, nem pedig az opt-out intézményét próbálják eltörölni.
Jacek Protasiewicz
(PL) Elnök asszony, Biztos úr! Tényként megállapítható, hogy a munkaidő-irányelv módosítását érintő öt éves intenzív erőfeszítést követően kudarcba fulladt kísérleteinket ma lezárjuk. A Parlamentnek nem sikerült megállapodást kötnie a Tanáccsal, sem olyan új és jobb jogszabályt alkotnia, amely kedvezőbb munkakörülményeket biztosít a dolgozóknak, ideértve a munkavállalói beleegyezéssel jóváhagyható legmagasabb heti óraszám 78-ról 65 órára történő csökkentését.
Sajnálattal kell megállapítanom, - és ebben eltér a véleményem az előttem felszólalóktól, főként az ülésterem bal oldalán elhelyezkedőkétől - hogy a kudarcért való felelősség nagy része a Parlamentre hárul, mivel irreális tárgyalási stratégiát folytatott. Európa sok országában ismert a közmondás: "a jobb sokszor a jó ellensége”. Sajnos a tárgyalások során megfigyeltem, hogy sok, főként a terem bal oldalán ülő képviselőtársam teljességgel megfeledkezett erről a népi bölcsességről.
Egy gondolatot még hozzáfűznék, bár ettől nem leszek boldogabb. Emlékeztetném a Parlamentet, hogy az egyeztetőbizottság első ülésén javasoltam a kompromisszumkészséget, valamint annak felismerését, hogy - mivel a legtöbb tagállamban a munkavállaló jóváhagyásával rugalmas elvek szerint szervezik a munkaidőt már évek óta -, radikális változtatások elérésére nem lehet számítani, és ezek erőltetése a tárgyalások megakadásához vezethet. Sajnos pontosan ez történt, és attól tartok, hogy már a választások előtti kampányokra, nem pedig a dolgozók érdekeire való tekintettel alakították így az eseményeket.
Stephen Hughes
Elnök asszony! Kifejezetten furcsállom, hogy a Tanács a Parlamentet tartja vétkesnek a tárgyalások sikertelenségéért. A Parlament folyamatosan aktív volt, és a Parlament tette meg az összes kompromisszumos javaslatot. Később a nap folyamán, a Bizottság is előállt egy kompromisszumos javaslattal, de a Tanács egy jottányit sem engedett, tehát nem a Parlamentet kellene vádolni a sikertelenség miatt.
Ma este Philip Bushill-Matthews a munkavállalók szabad választásról beszél - arról, hogy mindenki szabadon eldönthesse, mennyit dolgozik. Nos, Philip, nézze meg, mi a helyzet az Egyesült Királyságban, abban a tagállamban, ahol az általános opt-out a legrégebben működik. Az európai munkaerő-felmérés szerint 3,5 millió munkavállaló dolgozik, több mint heti 48 órát rendszeres gyakorisággal. Ugyanezen felmérés szerint 58%-uk - csaknem 60% - szeretne kevesebb mint heti 48 órát dolgozni. A 3,5 millióból 2,2 millió nem kap díjazást a heti többletmunkáért. Nem ment el az eszük, viszont nyilvánvalóan arra kényszerülnek, hogy ledolgozzák ezeket az órákat, és olyan helyzetbe kerültek, hogy túlórázniuk kell. Valójában az opt-out csak erre jó.
Ewa Tomaszewska
(PL) A Tanács elhatározta, hogy véglegesen megtartja az opt-out intézményét és ezzel a munkahét meghosszabbításának lehetőségét, és e tekintetben semmilyen rugalmasságot nem mutatott.
Az ügyeleti idő problémája főként a közalkalmazottakat és közülük is az egészségügyi dolgozókat érinti, ahol a munkaidő meghosszabbítása nem csupán rosszabb munkakörülményeket eredményez az orvosok és az ápolók számára, hanem a betegek egészségét és biztonságát is fenyegeti, amihez az orvosi műhibákért való polgári jogi felelősség problémája is társul. A szabad választás lehetősége a lengyelországi Radom városában lévő kórházban azt jelentette, hogy a kórház senkit nem alkalmazott, aki nem egyezett bele az ott felállított szabályokba. A szabad választás lehetősége a gyakorlatban tehát nem létezik.
Az ügyeleti idő aktív és inaktív részekre osztása azzal jár, hogy a munkáltató szolgálatában eltöltött időt pihenőidőnek lehessen titulálni, holott ezzel az idővel a munkavállaló nem rendelkezik szabadon, hiszen a munkahelyén kell, tartózkodjon. A gyakorlatban tehát a munkavállaló idejének eltulajdonításáról van szó. Semmi sem indokolja, hogy olyan megoldásokat alkalmazzunk, amelyeket ártalmasnak ítélünk meg.
Jan Cremers
(NL) Elnök asszony! Annak idején, 1817-ben egy, a szociális értékrendet magáénak valló brit vállalkozó, Robert Owen a nyolcórás munkanap bevezetése mellett érvelt. Az ő értelmezése szerint a mindenki számára elérhető jólét akkor valósítható meg, ha az emberek nyolc órát dolgoznak, és a munkát jól megszervezik. Akkor, éppen 125 évvel ezelőtt kapta a kezdő lökést az a kezdeményezés, amely alapján az Egyesült Államokban bevezették a nyolcórás munkanapot. Az Európai Közösség egyik demokratikus elveken alapuló meggyőződése, hogy a munkahét hozzájárul az emberi méltósággal összeegyeztethető élet kialakításához. Szerencsére az elmúlt évtizedekben e meggyőződés mellé társult a munkával és a gondozással kapcsolatos felelősség megosztására irányuló fokozott figyelem is.
Elnök asszony, ilyen helyzetben szégyen és gyalázat, hogy itt Európában még mindig a munkahét maximális hosszának korlátozásáért harcolunk. Az a munkavállalókkal szembeni elvárás, hogy rendszeresen túlórázzanak és meghosszabbított munkahetet vállaljanak, munkahely-megszüntetésekhez vezet. Több tanulmány tanúsága szerint is igaza volt Robert Owennek abban, hogy a nyolc óránál hosszabb munkaidő a céllal ellentétes hatású. Ebben a munkanélküliséggel küszködő időszakban, a Tanács többsége és a Bizottság kifejezetten rossz irányba indult el.
Michal SEDLÁČEK
Hölgyeim és uraim! Érdekes hallgatni ezt a vitát. Szeretnék néhány gondolatra röviden reagálni. Először is egy olyan témát szeretnék felvetni, amiről eddig nem szóltunk, és bizony meg kell említeni. Talán nem igaz az állítás, hogy éppen Európa az a hely, ahol a dolgozók jogait leginkább védik? Azt gondolom, hogy igaz, ezért egész egyszerűen nem felel meg a valóságnak, ha bárki azt állítja, hogy felszámoljuk ezt a védelmet, vagy azt, hogy visszatérünk a XIX. századba. Az intézkedéseket csupán megpróbáljuk a jelenlegi világgazdasági helyzethez igazítani. Nem a XX. században élünk. A XXI. században élünk és dolgozunk - most nem térek ki arra, hogy hány órát - de folyamatosan dolgozunk. Itt van ez a mobiltelefon, vagy a számítógépek. Mindannyian naponta kapunk e-mail üzeneteket, és teljesen szokványos, hogy 24 órán keresztül fogadjuk őket. Mindeközben pedig senki sem számolja ki, hogy hány órát dolgozik valójában. Tehát az a kísérlet, amit megpróbálunk végrehajtani - és valamifajta rugalmasságról is szó van e tekintetben - csupán arra irányul, hogy Európa egészét alkalmasabbá tegye globális versenyben való részvételre.
Igaza volt Nassauer úrnak abban, hogy meg kellene egyeznünk a kérdéses problémákkal, például az ügyeleti idővel kapcsolatban. Ebben a tekintetben a Tanács nagyon is kompromisszumkész volt és megállapodtunk a Parlamenttel, hogy az ügyeleti idő munkaidőnek fog számítani, szemben az ettől eltérő általános állásponttal. A Tanács még javaslatot is tett a Parlamentnek, hogy jelen irányelv csak az ügyeleti időt szabályozza és hagyjuk máskorra az opt-out tárgyalását, de a Parlament erre nem reagált. Figueredo úr azt állította, hogy a Tanács javaslataival aláásta a munkavállalók pozícióját, én azonban itt visszatérnék egy alapvető pontra. A Tanács javaslatot tett arra, hogy az opt-out alkalmazása esetén a munkaidő 78 óráról csökkenjen 60-ra vagy 65-re, Cercas úr azonban ezt visszautasította. A Tanács javaslatot tett továbbá az ellenőrzéssel és az opt-out alkalmazásának bevezetésével kapcsolatos korlátozásokra is. A Tanács ebben egyetértett, a javaslat mégsem ment át. Andersson úr talán nem emlékszik tisztán, amikor azt állítja, hogy a Tanács visszautasította a Bizottság kompromisszumos javaslatát. Ellenkezőleg, pontosan a Tanács volt az - a COREPER ülésén -, aki jóváhagyta a javaslatot. Tehát a Bizottság által tett kompromisszumos javaslatot a Tanács elfogadta, a Parlament azonban nem.
Szeretném hozzáfűzni, hogy nem tudom ki kivel folytat párbeszédet az Európai Unió nyilvánosságának képviselői közül. Mi is ezt tesszük, de tőlünk a nyilvánosság nagyobb szabadságot követel. Nem akarja, hogy bárki újabb kötelességeket hárítson rá, és nem akarja, hogy a politikusok beleszóljanak a magánéletébe. Nemsokára elérkezünk a bársonyos forradalom huszadik évfordulójához - az európai kommunizmus bukásának évfordulójához - és az emberek a szabadságuk megvédésével szeretnék megünnepelni ezt az alkalmat. Nem akarnak több rájuk kényszerített szabályt és kötelezettséget.
Hughes úr, azt gondolom elég világosan felvázoltam a beszédemben azokat a pontokat, amelyekben a Tanács készen állt a kompromisszumra, ezért nem helyénvaló azt mondani, hogy a Tanács jottányit sem engedett. Mivel az előadó megfogalmazta az Európában várható kormányváltásokkal kapcsolatos reményeit, fontosnak tartom elmondani, hogy ha történne is ilyen változás Nagy-Britanniában, nehezen tudom elképzelni, hogy egy konzervatív kormánynak más lenne az álláspontja e tekintetben, mint Brown miniszterelnök kormányának.
Összefoglalásként annyit mondanék még, rendkívül sajnálatosnak tartjuk, hogy nem sikerült megállapodásra jutnunk. De ha továbbra sem hajlandók felismerni a mindennapi valóságot, vagyis, hogy 27 tagállamból 15 alkalmazza az opt-out intézményét, és hogy jelenleg - főként az új tagállamokban - számos szektorban nincs elegendő munkaerő a munkahelyek betöltésére, akkor az opt-out az egyetlen valós lehetőség. Térjünk vissza a témára tíz év múlva, amikor a tagállamokban talán egészen más lesz a helyzet. Először teremtsük meg a tagállamokban azokat a feltételeket, amelyek mellett nem kell az opt-out intézményéhez folyamodniuk, és akkor talán meg is lepődünk, milyen könnyedén érünk el kompromisszumot.
Vladimír Špidla
Hölgyeim és uraim! A vitában olyan érvek hangoztak el, amelyeket már sokszor hallhattunk és jogosan. Ez teljesen természetes, hiszen a vita öt éve tart, és mindnyájunkra hatással volt, ezért szeretném megköszönni azoknak, akik komoly részt vállaltak belőle. A tény azonban az, hogy nem értünk el jó vagy stabil eredményt, ennek a következményeire pedig majd reagálnunk kell. Megjegyezném, hogy a vita az opt-out intézményén és - kisebb arányban - az ügyeleti időn kívül nemigen érintett más témát. Nem vitattuk meg például a kiegészítő pihenőidő kérdését, és nem fordítottunk figyelmet az éjszakai munkát érintő változtatásokra sem. Tulajdonképpen az opt-out és az ügyeleti idő kérdésén messze túlmutató változtatások mind áldozatul estek e két fő problémának. 1993-ban született egy irányelv, amely elfogadta a kivételt. Az irányelv magában hordozta az átdolgozás szükségességét, de nem csupán az opt-out, hanem az irányelv egészének átdolgozásáét. 2003-ban az Európai Közösségek Bírósága úgy határozott, hogy a munkahelyen eltöltött ügyeleti idő is munkaidőnek számit. A határozatnak megvan a maga logikája, amely számomra egészen egyértelmű. A határozat pillanatától fogva az opt-out alkalmazásáért folyamodó tagállamok száma jelentősen megugrott, aminek egyszerű oka van. A legtöbb tagállamban a munkahelyen eltöltött munkaidőt nem kezelték tényleges munkaidőként, ezért attól a perctől fogva, hogy normál munkaidőnek számított, a tagállamok elkezdték az opt-out alkalmazását annak érdekében, hogy megfeleljenek az irányelv előírásainak.
Hölgyeim és uraim, ahogyan már említettem a szituáció összetett, és megvan a maga dinamikája. Az elmúlt öt év mélyreható vitái során minden megoldási lehetőséget nagyon aprólékosan feltérképeztünk. Azt hiszem, hogy a vitában azonban még nem jutottunk végleg dűlőre, és fontos, hogy újabb megoldásokat keressünk, mert a jelenlegi helyzet nem megfelelő. Hogy miért nem, annak több oka is van, és ezek messzebb mutatnak, mint az ügyeleti idő (amelyet egyébként magam is a kérdés legfontosabb aspektusának tekintek) vagy az opt-out, amely kétségkívül szintén jelentős probléma. Ezek közé az okok közé sorolható az éjszakai munka, a kiegészítő szabadság és számos más olyan probléma, amelyet fel lehetne és - nézetem szerint - fokozatosan fel is kellene dolgozni annak érdekében, hogy a munkahelyi biztonság és egészségvédelem jobban érvényesüljön, hiszen ez az irányelv éppen a munkahelyi egészséggel és biztonsággal foglalkozik. A munkaidő szervezésének kérdése, amely szintén ezen az irányelven keresztül jut kifejezésre, nem csupán az általános érvényű aspektust, hanem ezt a konkrét aspektust is magában foglalja.
Hölgyeim és uraim, a két jogalkotó szerv öt éven át tartó komoly vita után sem tudott egyetértésre jutni. Nem tudtunk előrelépni, ezért más utat kell találnunk. A Bizottság a maga részéről készen áll erre és várja a további fejleményeket.
Mechtild Rothe
Elnök asszony! Engedje meg, hogy tegyek néhány rövid, de általam szükségesnek tartott megjegyzést.
A Tanács soros elnöke, Sedláček úr tudomásunkra hozta, hogy a Tanács a múlt hét elején elfogadta a javaslatot. Határozottan ki kell jelentenem, hogy a háromoldalú megbeszélésen részünkre nyújtott tájékoztatás ettől eltérő volt. Mi azt az információt kaptuk, hogy a bizottsági javaslat nem kerül elfogadásra, a próbaidőszakban nem lesz lehetőség az opt-out alkalmazására, és a hat hónapos időszakot sem fogadják el. Azt is egyértelművé tették, hogy az ügyeleti időt nem fogják a munkaidő szükségszerű folytatásának tekinteni. Ezenkívül elmondták nekünk azt, ami itt is elhangzott, hogy hajlandók a megegyezésre. A Parlamentnek nem ez volt az álláspontja. Szeretném egyértelművé tenni, hogy megkaptuk ezt az információt. A probléma az lehet, hogy Ön később, csak éjfél után érkezett, de az információt megkaptuk.
Második megjegyzésem arra vonatkozik, amit Bushill-Matthews úr sugalmazott, miszerint a tárgyalások elfogultak és egyoldalúak. Szeretnék egy dolgot elmagyarázni. Az előadó, Cercas úr, a Bizottság elnöke, az ellenzéki előadó, Silva Peneda úr az Európai Néppárt (Keresztény Demokraták) és az Európai Demokraták részéről és jómagam a tárgyalási delegáció tagjai voltunk. Minden egyes kérdésben egyetértettünk. A Parlament belső iránymutatása biztosítja azt, hogy képviselőcsoportom ne legyen többségben az egyeztetőbizottságba küldött delegációban. Az eredmények egyértelműek voltak: 15 szavazat mellette, ellenszavazat nem volt, öten tartózkodtak. A mai vitán kiderült, hogy a Parlament jelentős többsége is ezen az állásponton van. Nem szeretném, ha bárki is azzal a gyanúval térne haza, hogy a tárgyalások elfogultak voltak.
Elnök
A vitát lezárom.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 142. cikke)
Csaba Őry  
Tisztelt Elnök Úr, tisztelt képviselőtársaim!
A munkaidő-irányelv módosítását célzó jogalkotási eljárás kudarca sajnálatos, és azt mutatja, hogy a munka világát érintő egyik legfontosabb kérdésben hiányzik az egyetértés a Tanács és az Európai Parlament között. Az EP két olvasata által megerősített, a politikai paletta egészén átívelő, bal- és jobboldalról egyaránt támogatott kompromisszumos megoldás elutasítására a Tanács részéről éppen akkor került sor, amikor Európa-szerte egyre több munkahely szűnik meg, a nagyvállalatok sorra jelentik be leépítési terveiket, és az adófizetők pénzéből egyre jelentősebb összegeket kell fordítani a bajba jutott bankok megsegítésére és a gazdasági válság káros hatásainak enyhítésére.
A Tanács makacs ragaszkodása az opt-out intézményéhez ráadásul azzal a káros következménnyel járt, hogy az Európai Parlamenttel lefolytatott egyeztetési eljárás eredménytelensége következtében meghiúsult az orvosok ügyeleti idejének megnyugtató rendezése is, holott e kérdésben az uniós jogalkotók már igen közel jártak a megegyezéshez, és egy kompromisszumos megoldás elfogadásához. A megegyezés ebben sokkal előnyösebb lett volna minden érintett fél számára, mint a jogviták folytatása. Jóllehet az Európai Bíróság ítéleteinek megalapozottságát senki nem vitatja, mégis furcsa helyzet az, amikor az orvosoknak folyamatosan perelniük kell az intézmények fenntartóit ahhoz, hogy jogaikat érvényesíteni tudják.
Elszomorító az, hogy a Tanács egy ilyen gazdasági és társadalmi feszültségekkel terhes évben, mint amilyen 2009, nem mutatott hajlandóságot az egyik legfontosabb kérdés a munkaidő-szabályozás uniós szintű rendezésére.
