Beslut om brådskande förfarande
Talmannen.
Ärade kolleger! Innan vi diskuterar betänkandet från Manders skall vi rösta om en begäran om brådskande förfarande avseende förslaget till rådets beslut om slutande av ett avtal i form av skriftväxling mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Kroatien om ett system för miljöpoäng som skall tillämpas på den kroatiska transittrafiken genom Österrike.
Ordet går till ordföranden för utskottet för regionalpolitik, transport och turism som är behörigt i frågan.

Caveri (ELDR).
Herr talman! Jag hade i första hand tänkt göra en kort kommentar när det gäller tillämpningen av artikel 112 i arbetsordningen, och påminna parlamentet om att det handlar om ett mycket ovanligt förfarande. Jag är uppriktigt sagt förvånad över att rådet har velat tillämpa artikel 112 på en sådan här fråga. I vanliga fall hade vi kunnat behandla den på ett par veckor, utan att det skulle påverka förslaget, som redan trädde i kraft den 1 januari, som bekant.
Oavsett vilken ståndpunkt den kommer fram till i dag vill jag också informera kammaren om att det behöriga utskottet, i det extra ordinarie sammanträde som ägde rum i går eftermiddag, inte lyckades samla tillräckligt många ledamöter för att bli beslutsmässigt. De närvarande samordnarna var förvånade över tillämpningen av artikel 112, just därför att - jag ber att få understryka detta, herr talman - det handlar om ett instrument som skall utnyttjas i undantagsfall. Vi är verkligen häpna över att man har velat tillämpa det brådskande förfarandet - jag upprepar - för ett ärende som när det gäller innehållet verkligen är av ringa betydelse.

Rack (PPE-DE).
Herr talman! Ordföranden för utskottet för regionalpolitik, transport och turism har i denna fråga redan betonat att förfarandet självklart är ovanligt. Å andra sidan lever vi med mycket korta frister, och mot bakgrund av detta krävs det ett brådskande förfarande. Jag föreslår därför att vi godkänner det brådskande förfarandet.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0145/2003) av Manders för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (KOM(2002) 17 - C5-0088/2002 - 2002/0021(COD)).

Wallström
Herr talman! Jag vill börja med att välkomna våra nya kolleger från de nya medlemsstaterna. Det är verkligen glädjande att se dem här i Europaparlamentet och jag välkomnar dem till EU-familjen.
Låt mig först och främst tacka föredraganden, Manders, för hans betänkande angående kommissionens förslag om miljöansvar. Miljöansvar är en viktig fråga som under många år har fått välförtjänt uppmärksamhet och givit upphov till en intensiv diskussion. Kommissionen har under en längre tid arbetat med detta ärende i nära samarbete med de berörda parterna och det civila samhället.
Denna process har än en gång framhävt den strategiska betydelsen av de bakomliggande principerna, samtidigt som den har pekat på de olika uppfattningar som finns vad gäller detaljerna i genomförandet. Man frestas att påstå att det nära nog finns lika många olika uppfattningar angående de huvudsakliga frågorna som det finns parter i processen.
Jag är sålunda väl medveten om att detta förslag är både komplext och känsligt. Man måste fatta svåra beslut om många aspekter och även finna en riktig balans mellan olika motstridiga intressen. Vi anser att kommissionen lyckades skapa en sådan balans när man antog förslaget i januari 2002. Kommissionen kommer att beakta de ändringsförslag som antagits av parlamentet med syfte att bibehålla eller ytterligare förbättra denna balans.
Låt mig i korthet redogöra för huvuddragen i kommissionens förslag. Förslaget syftar till att inrätta en gemenskapsram där miljöskador - definierade som skador på den biologiska mångfalden, skador på vatten och jord - kan förebyggas och avhjälpas genom ett system för miljöansvar. Enligt principen att förorenaren skall betala bör en verksamhetsutövare som har orsakat en miljöskada eller ett överhängande hot om en sådan skada i princip bära kostnaderna för de åtgärder som är nödvändiga för att förebygga eller avhjälpa skadan. I de fall där ingen verksamhetsutövare kan hållas ansvarig eller där en ansvarig verksamhetsutövare inte har möjlighet att betala, skall medlemsstaterna bära ansvaret för att finna en alternativ källa för att finansiera de aktuella åtgärderna.
Åtskilliga huvudfrågor förtjänar särskild uppmärksamhet. Dessa frågor ger anledning till mer detaljerade kommentarer, men i dag kommer jag att vara så kortfattad som möjligt. Till att börja med förslagets tillämpningsområde och frågan om vilken verksamhet och biologiska mångfald som skall omfattas: kommissionen anser att ett strikt ansvar skall gälla för de verksamheter som anges i bilaga I, och även för yrkesverksamhet annan än den som förtecknas i bilaga I, under förutsättning att denna andra ansvarsnivå bygger på en culparegel. Kommissionen kan inte gå med på att stryka denna del av ansvarsordningen eftersom det skulle urvattna förslaget. Omvänt anser kommissionen det inte vara vare sig försvarligt eller genomförbart att utöka tillämpningen av strikt ansvar till all yrkesverksamhet inom EU.
Jag vill avsluta mina kommentarer om tillämpningsområdet med att säga att debatten om ändringsförslagen kommer att bli ytterst betydelsefull och att jag är övertygad om att vi under denna debatt kommer att få ta del av nya argument.

Manders (ELDR)
Herr talman! Jag vill också hälsa alla nya kolleger välkomna och jag hoppas att de också blir engagerade i det här komplexa betänkandet. Jag vill tacka alla kolleger som varit engagerade i den här frågan och som fortfarande kommer att vara det i framtiden. Särskilt de kolleger som deltagit i arbetsgruppen för att komma fram till en kompromiss. Jag vil särskilt tacka Mihail Papayannakis för de trevliga samarbetet. Kommissionen och rådet vill jag också tacka för deras myckna information och samarbete.
Herr talman! Både juridiskt och politiskt sett är det här det allra mest komplexa ämnet med sammanlagt - om jag räknar alla ändringsförslag från utskotten - nästan 900 ändringsförslag som sedan minskats ned till cirka 75 stycken i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det har vi röstat om. Nu har vi i plenum återigen 108 ändringsförslag med de delade omröstningar som krävs. Det betyder att vi i eftermiddag har en lång, tung sittning men jag tror att det är värt det.
Jag skall ge en kort beskrivning av bakgrunden. Jag tycker att det här betänkandet är späckat med prestige. Först hade vi Exxon Valdes och Erika och därefter fartyget Prestige men betänkandet är också späckat med politisk prestige och det sedan 1976. Om man vill gå hårdare fram än man verkligen kan så kommer man ingen vart. Det är min inställning. Man måste alltså försöka få fram regler som fungerar och som är realistiska. Behörighetskonflikten mellan utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden var inledningen på något som främst rört sig om politiska känslor. Jag anser att om inte ens ansvarsregler längre kan behandlas i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden så vore det bättre om vi offrade det utskottet och helt enkelt inrättade ett enda utskott och det skulle då bli utskottet för ?alla frågor?. I det utskottet kan vi då sitta med 626 och nästa år antagligen med 735 ledamöter och då vet jag med säkerhet att vi inte kommer någon vart längre.
På grund av behörighetskonflikten har ämnet blivit en kontroversiell och laddad fråga i vilken alla ville ställa upp sina egna politiska gränspålar med sikte på en politisk profilering. Det var synd, herr talman, för det har lett till att det hittills varit nästan omöjligt att göra kompromisser och skapa ett bredare stöd. Jag har till sist valt ett tillvägagångssätt som grundar sig på en avvägning av alla inlämnade ändringsförslag och som inte specifikt inriktar sig på näringslivet och inte specifikt på miljön. Jag har försökt hitta en jämvikt som möjliggör en fungerande och genomförbar ny lagstiftning - det är nämligen det vi talar om - som i framtiden till sist kan växa till fungerande regler som i sin tur skall leda till förebyggande åtgärder för miljön och som till slut skall skydda miljön.
Jag tror också att det är viktigt att det skapas lika villkor, eftersom jag tycker att miljölagstiftningen även är en del av vår ekonomi. Mina första kompromissförslag grundade sig på det. Jag har till exempel sagt att artikel 175 borde vara den rättsliga grunden. Varje medlemsstat utarbetar sina egna system och kommissionen lägger, på grundval av de bästa exemplen på marknaden, efter fem år fram ett harmoniserat lagförslag för miljöskydd i hela Europa. På det sättet får vi lika villkor, förebygger vi miljödumpning och förebygger vi att det uppstår 25 olika rättssystem, vilket absolut inte kommer att främja den inre marknaden och lika lite miljöskyddet. Jag förstår att det finns några länder, däribland mitt eget land Nederländerna, som alltid vill gå lite längre. Det är utmärkt. Det måste också gå, tycker jag. Jag tycker dock att det är bättre om ett antal länder som inte går så långt flyttas upp en nivå, vilket i absoluta tal även är bättre för miljön. Om vi tillämpar artikel 95 så är det dessutom lättare för Europeiska kommissionen att som fördragets väktare förvisa parter som inte uppfyller reglerna till EG-domstolen och därmed även se till att miljön verkligen drar nytta av de här reglerna.
I mina första förslag har jag valt förmildrande faktorer i stället för undantag och jag tror att det var bra. Jag har kopplat ett riskansvar till den vetenskapliga nivån, försvar som förmildrande omständighet; 100 procents mildrande skulle betyda att domaren kan besluta att inte ställa någon till svars. Tyvärr gick det inte att komma så långt.
Vad gäller scope, räckvidden: jag har tagit upp skyddsområden inom gemenskapen, livsmiljöer och species och nationella skyddsområden. Jag har sagt att det borde vara ett komplement till alla internationella avtal för att se till att det även där uppstår lika villkor och ett liknande ansvarssystem. Herr talman! Det gick tyvärr inte igenom. Jag var isolerad i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Ingen ville stödja mig, varken från vänster eller höger. 
För att vi skulle kunna ta upp det här till behandling här i dag sökte jag stöd i utskottet för rättsliga frågor och jag fann det. Det betyder att jag var tvungen att försvaga mina ursprungliga förslag något men när allt kommer omkring är jag mycket nöjd med det som antagits i utskottet för rättsliga frågor och det skall jag ge mitt stöd. Jag stöder vidare även de ändringsförslag som lagts fram och som grundar sig på mina första kompromissändringsförslag. Jag hoppas att vi får en trevlig omröstning och jag ser det som en utmaning att i andrabehandlingen få fortsätta spela en framträdande roll i det här svåra ämnet.
(Applåder)

Papayannakis (GUE/NGL)
Herr talman, kära kolleger! I dag diskuterar vi ett förslag till direktiv som vi har väntat på i 20 år. Den praktiska tillämpningen av principen att ?förorenaren skall betala? förefaller vara mer komplicerad än vad vi hade föreställt oss. Detta är positivt eftersom vi givetvis måste komma på det klara med var ansvaret ligger för att avhjälpa skadorna på miljön. Vi måste förvisso finna ett sätt för att inte skattebetalarna skall tvingas stå för ansvaret och kostnaderna, men å andra sidan även vidta åtgärder för att förebygga föroreningar och inte bara tillämpa tvångsåtgärder. Vi talar följaktligen om ett objektivt ansvar hos förorenaren och om en uppsättning åtgärder som kommer att beröra verksamhetsutövarens uppförande.
Detta förslag till direktiv väcker motstridiga känslor hos mig: både tillfredsställelse eftersom detta kan öppna vägen för reformer - men endast öppna vägen, och reservation eftersom de åtgärder som föreslås är alltför vaga, fru kommissionär.
Den biologiska mångfalden, som den definieras i förslaget, är begränsad till de livsmiljöer och arter som omfattas av livsmiljö- och fågeldirektiven, dvs. endast 13 procent av Europeiska unionens territorium.
För det andra, definitionen av miljöskada måste vidgas till att även omfatta radioaktivitet, skador på luftkvaliteten samt skador på den biologiska mångfalden som har orsakats av genetiskt modifierade organismer.
För det tredje, föroreningar från sjötransporter och kärnkraftsolyckor omfattas inte. Man säger att det finns internationella konventioner. Men dessa gäller vanligtvis traditionella skador och inte miljöskador. Dessutom har inte tillräckligt många medlemsstater inom Europeiska unionen undertecknat dessa internationella konventioner. Likväl innehåller de bestämmelser som ovillkorligen förbjuder att man inför regler om ett utökat miljömässigt ansvar. Därför bör man vara tydlig i direktivet och uttryckligen redogöra för rådande ansvarsordning och dessutom bör det finnas åtgärder som gör det möjligt att ändra dessa internationella konventioner. Vi bör således invänta kommissionens relevanta förslag.
Vidare innehåller förslaget till direktiv undantag från miljöansvaret när det gäller utsläpp och verksamheter för vilka verksamhetsutövaren har tillstånd eller om dessa utsläpp inte ansågs skadliga vid den tidpunkt då tillståndet utfärdades. Det är den så kallade ?permit and state of the art defences?. Jag anser att dessa undantag underminerar direktivets målsättningar, begränsar tillämpningsområdet för ansvarsordningen och urholkar principen att ?förorenaren skall betala?. Det finns en undersökning som själva kommissionen har genomfört, fru kommissionär, och som visar att 10 av 15 medlemsstater i unionen inte räknar med sådana undantag. Det är således inte möjligt att det nya direktivet kommer att förmå många av medlemsstaterna att tillmötesgå reglerna vad beträffar stringensen i deras miljölagstiftning.
Vidare skapas genom förslaget ett offentligrättsligt system, i vilket den behöriga myndigheten ansvarar för att fastställa och vidta lämpliga åtgärder för förebyggande eller avhjälpande. Detta bör emellertid inte betyda att det blir skattebetalaren som får bära bördan. Det finns nämligen en risk att vi hamnar just där. Huvudansvaret för förebyggande och avhjälpande bör således ligga hos verksamhetsutövaren. Den behöriga offentliga myndigheten bör ge akt på förfarandet när skadan fastställs och avhjälps.
Dessutom förekommer frågan om medborgarnas indirekta och allmänna tillgång till rättsväsendet. I direktivet har man inte förutsett möjligheten att medborgarna skulle kunna vidta direkta rättsliga åtgärder. Jag anser att man där bryter mot Århuskonventionen. Jag anser dessutom att det borde finnas ett obligatoriskt försäkringssystem för verksamhetsutövarna med gemensamma regler för ekonomisk säkerhet. Om det finns ett sådant hindrar man att konkurrensen snedvrids. Om det däremot inte finns ett sådant kan konkurrensen snedvridas. Dessutom kommer inte systemet för förebyggande att bli hållbart, och jag tror inte att vi kommer att få de gynnsamma effekterna på ekonomin som vi hade förväntat oss.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för vilket jag hade äran att vara föredragande, godkände ett yttrande med dessa anmärkningar. Nu lägger vi fram i plenum, tillsammans med åtskilliga andra kolleger från flera politiska grupper, en rad förslag med lägre ambitioner som emellertid utgör en kompromiss mellan flera ställningstaganden. Vi försöker även närma oss rådets ståndpunkter för att kunna erfara att det grekiska ordförandeskapet når en politisk överenskommelse vid rådets (miljö) möte den 13 juni.
Herr talman, kära kolleger! Ekosystemet och materiens och energins flöde har förutsebara och definierbara förlopp. Den mänskliga verksamheten bör anpassas efter dessa förlopp. Vi kan inte skydda naturen genom att inhägna den. För att skydda Europas livskraft krävs det att man inom industrins och ekonomins områden gör en grön omvändning. Vi kan inte säga att vi varken är för det ena eller det andra.
Jag hoppas att resultatet från vår omröstning kommer att sända ett tydligt politiskt budskap till hela Europa: att vi är fast beslutna att dra upp konturerna till en stabil politik som skall garantera ett bättre miljöskydd och som är förenlig med unionens sociala och ekonomiska målsättningar. Vi kommer inte omedelbart efter vår omröstning att kunna genomföra några förändringar, men om vi röstar för de ändringsförslag som vi har äran att lägga fram så tror jag, herr talman och kolleger, att vi kan öppna en ny väg som på sikt kommer att skapa en hållbar och pålitlig modell.

Niebler (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Parlamentet kommer i morgon att rösta om miljöansvarsdirektivet och därmed avsluta en lång och som ni vet mycket kontroversiellt förd diskussion. Låt mig först alldeles särskilt tacka vår föredragande Toine Manders. Föredraganden har under flera månader kämpat outtröttligt med betänkandet. Han har verkligen försökt att ta hänsyn till alla berörda och alltid letat kompromisser. Återigen ett hjärtligt tack för den konstruktiva dialogen.
Mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis också vara tydlig med att PPE-DE-gruppen stöder direktivet och kommissionens förslag. Vi vill ha ett skärpt miljöansvar. Den som inom ramen för sin yrkesverksamhet orsakar miljöskador skall också stå till svars för detta. Det skall också utkrävas ersättning för skador på den biologiska mångfalden, dvs. för så kallade ekologiska skador. Något sådant finns ännu inte i medlemsstaterna, utan detta är för oss nybruten mark. Även jag menar dock att det är bra att vi går in på nya områden, och min grupp stöder miljöskadeansvaret, även om vi alla vet att det kommer att bli svårt att fördela ansvaret konkret när det väl gäller.
Jag förstår att det inte alltid går att nå ett brett samförstånd i fråga om miljöansvar. Men just därför vill jag i dag också vädja alldeles särskilt till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om ett godkännande av betänkandet, eftersom utskottet har avgett ett tydligt, sansat och praktiskt orienterat yttrande. Betänkandet innebär ett stort steg i riktning mot ett förbättrat miljöskydd och bör därför också ges ett starkt stöd av plenum i morgondagens omröstning.
Mina damer och herrar! Det börjar redan med de talrika definitioner som direktivet omfattar och som utstakar direktivets användningsområde, t.ex. definitionen av den biologiska mångfalden. Detta är - som jag redan har sagt - nybruten mark. Ur min synvinkel är det klokt att inrikta sig på miljöområden och arter som redan skyddas av europeisk rätt. Det bör också stå medlemsstaterna fritt att utlysa ytterligare nationella skyddsområden. En ytterligare utvidgning skulle dock spränga ramarna för direktivet i alla avseenden.
Ett ytterligare exempel är direktivets tillämpningsområde. Även här tycker jag att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har funnit en kompromiss som tar fasta på systemet med de internationella konventionerna och drar meningsfulla referenser till dessa. Miljöansvarsdirektivet bör inte i första hand gälla de områden som redan omfattas av ett effektivt internationellt ansvarssystem. Jag menar att den kompromiss som har träffats är förnuftig.
Slutligen stöder min partigrupp beslutsamt även de undantag från ansvar som nämns i kommissionens förslag. Detta rör uteslutande två frågor, dels permit defence (undantag från ansvar vid normal verksamhet som har myndigheters godkännande), dels state of the art defence (undantag från ansvar vid utsläpp eller verksamheter som tekniskt och vetenskapligt inte ansågs vara skadliga vid den tidpunkt då de ägde rum). Vi menar att det är riktigt att dessa undantag infogas i direktivet. Vi menar också att det är riktigt att verksamhet som motsvarar god jord- och skogsbrukssed undantas.
Mina damer och herrar! Låt mig avslutningsvis säga att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har funnit en god kompromiss och jag ber därför om majoritetens stöd för denna kompromiss här i parlamentet i morgon.
(Applåder)

Gebhardt (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Vi begär väldigt mycket av vår miljö, ofta alltför mycket. Det är därför hög tid att EU inför stränga regler för att skydda miljön, t.ex. enhetliga bestämmelser om miljöansvar. Efter ett långt och intensivt förarbete, inte minst i de ansvariga utskotten, kan vi nu äntligen ge oss i kast med dessa enhetliga bestämmelser här i plenum i dag.
När det gäller miljöansvar räcker det inte med att bestraffa gamla damer som inte flitigt nog samlar upp hundbajset efter sina små älsklingar när de är ute och går. Vi behöver ansvarsbestämmelser som ställer alla förorenare till svars för sina miljöskador, utan undantag. Den som verkligen tvingas betala för att åtgärda skadorna kommer snabbt att börja intressera sig för att behandla vår miljö varsamt och agera utefter detta när han väl står där med börsen i hand. Detta är skälet till att den socialdemokratiska gruppen har föreslagit en rad ändringar av kommissionens dokument. Det är obegripligt varför principen om att förorenaren betalar inte skulle omfatta även föroreningar på områden som oljehantering, kärnkraftsindustri eller genmodifierade organismer. Står inte just namnen Erika och Prestige för oerhört omfattande och ännu inte avhjälpta miljöproblem? Är det försvarbart att offentligheten och därmed skattebetalarna får stå för andras misstag bara för att risken är svårbedömd eller svår att försäkra sig mot? Skall vi rentav uppmuntra till en vårdslös hantering av miljön bara för att vissa förorenare är mycket svåra att nå när skadorna skall åtgärdas? Nej, verkligen inte! Det är inte mer än logiskt att parlamentet ser till att de som driver miljöfarliga företag garderar sig inför reparationer och saneringar genom att teckna försäkringar eller vidta andra försiktighetsåtgärder.
Slutligen vill jag ta upp ännu en punkt som är av särskild vikt för oss socialdemokrater. Ansvaret eller kostnaderna för att åtgärda skador och sanera miljön får inte bakvägen hamna hos allmänheten och därmed hos skattebetalarna. Aldrig! Principen om att förorenaren betalar skall gälla allt och alla. Vi har därför infogat ett stycke som en kompletterande och förtydligande ändring i artiklarna 4 och 5. Ändringen syftar till att ge ansvariga myndigheter möjlighet att besluta om de nödvändiga åtgärderna utan att själva behöva agera eller lägga ut ibland enorma summor som sedan kan bli svåra att driva in. Om plenum följer förslagen från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp m.fl. i stället för förslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, får vi en miljöansvarsrätt som fördelar ansvaret korrekt och som samtidigt har en förebyggande effekt. I förslagen kräver vi ett minimum av det som medborgarna med all rätt förväntar sig av en reglerad europeisk miljöansvarslag. Detta minimum måste uppnås. Om denna förutsättning inte uppfylls genom resultatet av de enskilda omröstningarna tvingas vi avvisa detta viktiga direktiv i sin helhet, vilket jag djupt skulle beklaga.
(Applåder)

De Clercq (ELDR).
Herr talman! Med det här förslaget från Europeiska kommissionen försöker man för första gången anta ett allomfattande system i Europeiska unionen med avseende på förebyggande och avhjälpande av miljöskador. Alla är antagligen överens om att det verkligen behövs en sådan reglering.
Hur eniga vi än är om principen, desto mer splittrade verkar dock parlamentet vara med avseende på räckvidden. Hur långt måste vi gå i miljöskyddet och skyldigheten att avhjälpa skador? Det finns många konkreta tvistefrågor: den exakta definitionen av miljöskadan, uteslutningen av vissa industrisektorer, räckvidden av principen ?förorenaren betalar?, fastställandet av ekonomiska garantier, möjligheten till försäkring mot risker och fastställandet av maximibelopp för avhjälpande av skador.
Vår föredragande Toine Manders, som jag gärna gratulerar, har försökt att försona ofta vitt skilda ståndpunkter med varandra och resultatet tycker jag är ett balanserat betänkande där hänsyn tas till de många olika intressen och ekonomiska sektorer som är inblandade i de här frågorna. Det är ju ändå det vi alla vill: en bra, väldefinierad och enhetlig europeisk ram som ger möjlighet till ett allomfattande handlingssätt vid miljöskador, med tydliga europeiska normer, samma regler för hela Europeiska unionen och varvid var och en vet vad man har att hålla sig till.
Jag är övertygad om att många, bland annat våra gröna fundamentalister, vill gå mycket längre. Frågan är dock inte om det här är nödvändigt eller behövligt utan om det här är uppnåeligt just nu. Frågan är ju om det här är betalbart, försäkringsbart och beräkningsbart för de ekonomiska sektorerna. De som nu vill gå mycket längre måste inse att de antagligen strävar efter något ouppnåeligt och att vi riskerar att stå med tomma händer efter slutomröstningen. Det får inte ske. Vad som nu är viktigast är en bra, allmän reglering för den närmaste framtiden där de som verkligen bär ansvaret åtgärdas. Det finns inte längre någon tid att förlora.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Med detta förslag till direktiv har Europeiska kommissionen äntligen - i januari 2002 - kommit till slutet av en process som har varat i tio år. För det måste medges att det fanns en grönbok om miljöansvar redan 1993. Europaparlamentet har sedan, genom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, flera gånger insisterat på ett snabbt initiativ från kommissionen i den här frågan. Vi har således väntat mycket länge på den dag då ett konsekvent förslag läggs på bordet.
Hur ser då förslaget ut? Detta förslag från kommissionen ligger uppenbarligen inte i nivå med de aviserade ambitionerna. Jag anser att kommissionens ursprungliga ambitioner var storslagna, men slutprodukten är nedslående, och man måste enligt min mening lyfta fram de faktorer som berättigar till besvikelse.
En av dessa faktorer är en alltför snäv definition av miljö. När det gäller biologisk mångfald skulle en andel som enligt bedömningar endast motsvarar 20 procent av den biologiska mångfalden skyddas, vilket innebär att 13 procent av det europeiska territoriet skulle beröras.
Den andra faktorn är tillämpningsområdet. I bilaga I anges de olika ekonomiska verksamheter som garanterat faller under ansvarsprincipen. Denna verksamhetsförteckning är mycket restriktiv. Man utesluter bland annat allt som rör kärnenergi och allt som rör oljetransporter, utan någon egentlig motivering. Man hänvisar till internationella konventioner, som visserligen existerar men som inte avser ersättning för miljöskador. Jag vill påminna om vad en av våra kolleger i PPE-DE-gruppen, Bébéar, sade i går i sitt inlägg, då han med rätta klagade över den låga ersättningsnivå som fonden IOPC avser att ge dem som drabbats av Prestigeolyckan. Man måste följaktligen vara konsekvent och anta ett mycket strängt ändringsförslag som kräver att olyckor av detta slag - som inte omfattas av den internationella konventionen - täcks av detta direktiv. Men så är inte fallet i kommissionens förslag.
Tredje faktorn att ta under övervägande är de undantag som medges med hänvisning till ett verksamhetstillstånd eller den befintliga vetenskapliga kunskapsnivån, dvs. att kunskapen vid olyckstillfället inte är tillräcklig för att lägga ansvaret på den ekonomiska verksamheten i fråga. Tänk till exempel på genmodifierade organismer eller bekämpningsmedel, som bland annat är endokrinologiska störande faktorer. Med en sådan princip kommer praktiskt taget alla verksamheter som rör dessa ämnen att uteslutas från direktivets tillämpningsområde, vilket är oacceptabelt.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med att säga att vår grupp stöder en rad ändringsförslag som går i linje med förslagen från Papayannakis i miljöutskottet och som har godtagits av Gebhardt. Enligt min mening är dessa viktiga förändringar nödvändiga för att ge detta direktiv ett verkligt innehåll.
(Applåder)

Blokland (EDD).
Herr talman! Miljö är tydligen ute. Det verkar vara svårt att längre uppbåda förståelse för miljösynpunkter. Det här betänkandet lider också av det. Vi har hållit på med det i flera år och gång på gång verkar det saknas tillräcklig övertygelse för att verkligen göra något av det. Nu råder återigen stor oenighet om hur ansvarsskyldigheten skall utformas. Näringslivet har utfört hård lobbyverksamhet, för övrigt med begripliga men för mig oacceptabla argument. Särskilt försäkringstekniska aspekter har spelats ut hårt. Det har dock inte övertygat mig om att instämma med en försvagning av det nuvarande förslaget.
Tvärtom. Jag tror att en kraftfull lagstiftning om miljöansvar skall fungera förebyggande med avseende på miljöskador och skall främja avhjälpandet av skador. ?Förorenaren betalar? borde i det här sammanhanget vara det logiska ordstävet. I Nederländerna har det sedan länge funnits en begränsad form av miljöansvar som grundat sig på den principen. Det fungerar bra och det är kostnadsbesparande.
För min del sviktade kommissionens förslag alltså allt för mycket för näringslivet. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förvärrade det ännu mer. Jag hoppas att direktivets inriktning kan förändras i positivt avseende genom ett antagande av de ändringsförslag som lagts fram bland annat av mig. De kommande åren kan de praktiska erfarenheterna då utvisa om det här direktivet kan fungera inom EU. Vi behöver inte i förväg komma fram till minsta gemensamma nämnare. Om det inte fungerar så kan vi alltid justera direktivet. Det skulle vittna om mod om vi som lagstiftande organ för en gångs skull kunde ta den risken för att förebygga risken för miljöskador.

Berthu (NI).
Herr talman! Förslaget till direktiv om miljöansvar som läggs fram för oss i dag gör oss mycket besvikna. Visst vill vi ha en europeisk harmonisering på området miljöskador, som ofta är gränsöverskridande, men det krävs också att en sådan harmonisering medför seriösa framsteg.
Denna text kännetecknas av överväldigande många brister, lättnader, uteslutningar och ansvarsbegränsningar som skulle göra den nya förordningen till en illusion, och i många fall också en källa till förvirring och tillbakasteg i fråga om medborgarskydd, om man nu inte vänder sig till skattebetalarna för att fylla igen hålen. Jag har två exempel på detta. Första exemplet: i artikel 3 upptäcker man att direktivet inte skall tillämpas på sjötransport av farliga ämnen, skador som beror på oljeförorening och skador orsakade av atomenergi. Motivet är att det redan finns internationella konventioner som avser det civila ansvaret på alla dessa punkter. Men dessa konventioner är begränsade, ger otillräckligt skydd eller är helt bristfälliga - vilket vi kan konstatera i dessa dagar med de löjeväckande ersättningar som IOPC har beviljat med anledning av Prestigekatastrofen. Vi kräver därför att direktivet inte får innebära en flykt undan problemen, utan att man tar ett grepp om problemet och ger ett verkligt skydd.
Andra exemplet: genetiskt modifierade organismer (GMO). I samband med diskussionen om direktivet om avsiktlig utsättning av GMO hade kommissionen lovat oss att frågorna om ansvar och försäkring skulle behandlas i det allmänna direktivet om miljöansvar, dvs. det vi diskuterar i dag. Vi bedrog oss. GMO täcks visserligen i teorin av denna text men undantas genast tack vare artikel 9, där de verksamheter som har myndighetstillstånd befrias från kraven. GMO omfattas av detta undantag, just med anledning av direktivet om avsiktlig utsättning.
Allt detta är oacceptabelt, särskilt med tanke på att kommissionen försöker lägga över ansvaret på medlemsstaterna för problemet med genmodifierade grödors samexistens med grödor som inte är genmodifierade, något kommissionen vill tillåta. Under dessa förhållanden ber vi rådet att vänta med att häva moratoriet tills frågorna om ansvar och försäkring i fråga om GMO har fått en klar lösning för bästa möjliga skydd av medborgarna och miljön.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först av allt uttrycka min djupt kända tacksamhet - och det är uppriktigt menat - för det enorma arbete som utförts av såväl föredraganden Manders som av Niebler.
Sedan skulle jag vilja göra två kommentarer: den ena gäller ett speciellt område, den andra är av mer allmän natur. Kommentaren som gäller det speciella området blir också ett svar på några av de inlägg som har föregått mitt. Det verkar som om de personer som är verksamma inom jordbruksbranschen har mottagit förslaget till direktiv om miljöansvar positivt, framför allt eftersom kommissionen valde en övergripande strategi. Under det parlamentariska arbetets gång har det inom utskottet framkommit andra synpunkter som gör att det i detta ögonblick verkar mycket svårt att acceptera idén om att jordbrukarna skulle vara ansvariga för miljöskador, vilkas orsaker måste sökas utanför det område som de har möjlighet att påverka. En utvidgning av direktivets tillämpningsområde, oavsett vad det gäller, till exempel skyldighet att lämna ekonomiska garantier, omvänd bevisbörda och framför allt avskaffandet av vissa undantagsregler, skulle göra att jordbrukarna hamnade i en mycket svår situation när det gäller att bedriva sin verksamhet. En jordbrukare skulle med andra ord kunna tvingas betala för en miljöskada som orsakats av en aktivitet som han har fått tillstånd till, även om han respekterat samtliga de lagar och förordningar som reglerar den aktuella verksamheten. Jag är övertygad om att jordbrukarna skulle vara villiga att ta sitt ansvar, men inte när de inte har någon möjlighet att påverka orsaken till skadan. Av den anledningen och i den andan har vi arbetat i utskottet för rättsliga frågor för att utarbeta riktlinjer som undviker dessa allvarliga effekter på jordbrukssektorn och landsbygdsmiljön i allmänhet. Jag hoppas att föredraganden instämmer i vår ståndpunkt och att Europaparlamentet godkänner den.
När det gällde den allmänna synpunkten så återspeglar även den en viss oro. Den utvidgning som gjorts när det gäller direktivets tillämpningsområde jämfört med kommissionens ursprungliga förslag, riskerar enligt min bedömning att göra såväl den rättsliga ramen som de medföljande försäkringsgarantierna osäkra. Detta gör i sin tur att det blir svårt att tillämpa en idé som skulle kunna vara till nytta för det europeiska samhället i stort.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Kommissionens förslag till direktiv är ett försynt förslag. Försynt i en tid då skador på miljön oupphörligt sker -det senaste exemplet är Prestige - som ger upphov till indignerade reaktioner hos befolkningen, med massdemonstrationer -t.ex. i mitt land där man kräver att dessa skador aldrig mer skall upprepa sig. Och inför detta försynta direktiv har Europeiska folkpartiets grupp med hjälp av sin majoritet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, fastställt ännu fler restriktioner och på så sätt i praktiken förhindrat att miljöansvar skall kunna utkrävas av den som orsakar skadorna. Principen att förorenaren betalar skulle helt kullkastas om man antar de ändringsförslag som antogs på förslag av Europeiska folkpartiets grupp i utskottet för rättsliga frågor.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp lade fram ett antal ändringsförslag i syfte att stärka innehållet i detta direktiv. Som jag sade tidigare avslogs de i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden genom denna mekaniska majoritet som högern har. Eftersom denna majoritet inte föreligger i kammaren har den socialdemokratiska gruppen åter lagt fram denna grupp av ändringsförslag -från nr 98 och framåt - som syftar till att återställa principen att förorenaren betalar och göra det möjligt för alla drabbade att kunna begära skadeersättning.
Vi hoppas att dessa ändringsförslag, som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, skall antas i kammaren. De syftar som jag tidigare sade till att å ena sidan återställa direktivet som helhet och å den andra att stärka det som helhet så att uppkomna skador, t.ex. vid sjötransporter, kärnenergiolyckor, skador på grund av uppkomst av genetiskt modifierade organismer eller på grund av bioteknik, skall kunna ersättas på ett effektivt sätt.
Jag hoppas att Europaparlamentets kammare antar denna grupp av ändringsförslag så att vi kan rätta till det ensidiga sätt som gynnar skadegörarna, vilket blir resultatet med den text som antogs i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag anser att det handlar om ett rättfärdigat krav som Europeiska unionens medborgare förväntar sig av oss och jag hoppas därför att den ändrade texten skall antas.
Jag antar att kommissionen kommer att precisera kommissionsledamot Wallströms uttalanden lite bättre. Vi skulle vilja veta mer i detalj vad kommissionen tycker om såväl de ändringsförslag som antogs i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som de ändringsförslag vi hoppas kommer att antas då kammaren uttalar sig om alla de ändringsförslag som lagts fram.

Davies (ELDR).
Herr talman! Liksom övriga ledamöter här i dag har även jag bedrivit en omfattande lobbyverksamhet för detta direktiv, och jag är imponerad över det stöd som - åtminstone i princip - har uttalats för direktivet. Miljövännerna betraktar det som den heliga Graal, ett sätt att ge konkret form åt principen om att förorenaren skall betala. Företrädare för näringslivet har berättat för mig att även de stöder principen och från försäkringsbranschen har man sagt att principen kan genomföras, förutsatt att den införs stegvis och att branschen får tid på sig att kostnadsberäkna den ordentligt.
Varför är då denna kammare och min egen grupp så oense om en fråga som alla verkar vara överens om? Det förefaller som om principen kan godtas så länge den inte tillämpas i praktiken. I detta hänseende betraktar jag mig som en pragmatiker. Jag vill se till att lagstiftningen är praktiskt genomförbar och inte pålägger näringslivet eller jordbruksproducenterna förlamande bördor. Detta är ett av skälen till att jag motsätter mig införandet av solidariskt ersättningsansvar. Någon måste betala om miljöfara föreligger och om förorenaren kan identifieras är det först och främst denna som skall bära ansvaret.
Alla organisationer bör framför allt vara väl medvetna om behovet av att vidta åtgärder för att förhindra att en skada över huvud taget uppkommer. Jag anser att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden inte har gjort kammaren rättvisa. Man har intagit ståndpunkter som inte bara är minimalistiska utan rentav bakåtsträvande, och som urvattnar kommissionens förslag. Denna kammare måste åstadkomma förändringar. Jag kan inte gå med på att ändra den rättsliga grunden. Vi bör utvidga definitionen av begreppet miljöskada för att skydda särskilda livsmiljöer och arter. Vi bör utnyttja tillfället att utöva påtryckningar på de medlemsstater som inte har ratificerat de internationella havskonventionerna. Vi bör ge medborgarna rätten att vända sig direkt till domstol för att förhindra miljöskada eller för att erhålla gottgörelse.
Ingenting av detta är särskild radikalt. Vi har alla uttryckt farhågor över den skada som mänsklig verksamhet ger upphov till på miljön. Denna åtgärd är ett sätt för oss att vidta praktiska åtgärder för att skydda miljön och omsätta alla våra vackra ord i konkreta resultat.
(Applåder från vänster)

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Liksom alla övriga ledamöter i min grupp välkomnar även jag i huvudsak detta förslag och det tillfälle som givits mig att tala till förmån för förslaget. Som min vän Lannoye sade är det, om inte ?för lite och för sent?, så åtminstone ?inte särskilt mycket och ganska sent?. Men det är ett steg i rätt riktning och det är mycket viktigt att slå fast principen om att förorenaren skall betala. När allt kommer omkring har all mänsklig verksamhet någon form av inverkan på miljön. Frågan är vem som skall städa upp efteråt - den person som orsakat skadan eller någon annan? Liksom många andra av kammarens ledamöter har även jag fått besök av mäktiga företrädare för de lokala myndigheterna i min egen valkrets i Skottland. Dessa har framfört budskapet att om detta förslag inte antas kommer de lokala myndigheterna och andra offentliga organ även fortsättningsvis att vara tvungna att utnyttja de allmänna skattemedlen för att ägna sig åt problem som andra skulle ha förhindrat eller borde gripa sig an.
Vi borde påminna oss själva om att principen om att förorenaren skall betala inte utgör hela sanningen. Det förhåller sig så att de som förorenar ägnar sig åt ekonomiska verksamheter genom att man producerar varor och tjänster som andra vill köpa, troligen för det pris till vilket de utbjuds till försäljning. Om förorenaren inte betalar uppstår problemet att priset är för lågt och att konsumenterna får en gratislunch som de tvingas betala för senare i egenskap av skattebetalare. Därför måste vi försöka att se till att vi har ett system som är inriktat på de producenter och verksamheter som kan vidta bättre försiktighetsåtgärder och ta försäkringar mot ersättningsansvar, så att försäkringspremieansvaret och kostnaderna för försäkringspremier gynnar de som är mest försiktiga och driver upp priserna för dem som är minst försiktiga. På så vis skapas en god cirkel.
Under debattens gång har jag hyst stora tvivel angående bestämmelserna om tillstånd och den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån, eftersom det finns en motivering som säger att man skall kunna verka inom ramen för de villkor som fastställs genom ett noggrant utarbetat tillstånd och därigenom skydda sig mot ansvar.
På det hela taget har jag emellertid kommit fram till den åsikt som återges i ändringsförslag 104 att dessa frågor skall behandlas som rättstvister snarare än undantag. Detta är en rimlig kompromiss och därför stöder vi i högsta grad förslaget på villkor att de hithörande ändringsförslagen antas.

Bernié (EDD).
Herr talman! Att lagstifta om miljöansvar är att öppna Pandoras ask, eftersom miljöskador är så dåligt definierade i direktivet och direktivets tillämpningsområde så oklart, framför allt när det gäller biologisk mångfald, som redan regleras av de internationella Bern- och Bonnkonventionerna.
Ersättningsansvaret bör begränsa sig till Natura 2000-områden och utesluta ideella verksamheter - såsom rekreation - som direktivet likställer med yrkesverksamheter, med tanke på att direktivet varken avser oljetransporter eller genmodifierade organismer. Ersättningen bör grundas på objektiva och kvantifierbara kriterier, skadans art och konsekvenser, skadetillståndet i miljön och lokala omständigheter.
Tillståndet att förorena och begreppet vetenskaplig och teknisk kunskapsnivå bör inte bibehållas, så att man effektivt kan tillämpa principen om att förorenaren skall betala och inte låta den ersättas av principen att det är skattebetalarna som skall betala. Ansvaret bör även omfatta GMO, framför allt i ett skede när Förenta staterna trycker på för att häva importmoratoriet i samband med förhandlingarna inom WTO.
Mer allmänt kan man undra vilket intresse det finns i att överföra ansvarsordningen till gemenskapens behörighetsområde, med tanke på att det danska initiativet från rådet om att införa straffrättsligt ansvar för miljöbrott går inom ramen för det rättsliga samarbetet? Man skulle dessutom kunna använda sig av andra rättsliga instrument, till exempel Luganokonventionen.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi har länge väntat på en ordning för miljöansvar, en ordning som är tillräckligt strikt men objektiv och möjlig att förverkliga, så att den kan skydda miljön utan att skada ekonomin, oavsett om det handlar om industrin eller jordbruket. När bestämmelserna om miljöansvar tillämpas måste man dessutom undvika all snedvridning av konkurrensen. Men jag måste säga att denna text är ganska nedslående och svag och att den inte helt motsvarar våra förväntningar.
Principen om att förorenaren skall betala är en grundläggande princip, men den måste åtföljas av finansiella garantier. I denna text talas det inte om sjötransporter av olja, vilket jag beklagar. När vi ser hur IOPC har agerat i den sorgliga Prestigeaffären och när vi ser hur fartygen ständigt rengör sina tankar till havs, konstaterar vi att det finns mycket att göra för att lägga ansvaret på vissa yrkesgrupper. Vår ilska är lika stor som omfattningen av skadorna på den biologiska mångfalden. Förslagen på det här området är inte tillräckliga. I övrigt skulle jag vilja att kommissionsledamoten sade något om vad hon anser om IOPC:s beslut.
Ansvaret måste slutligen stå i förhållande till erkända fel. Man måste undvika alla former av solidariskt ansvar som gör att en del av ansvaret läggs på andra. Skattebetalarna skall inte betala för skador som orsakats av andra.
Sammanfattningsvis är ersättningsansvar inte den enda lösningen. Det krävs fler förebyggande åtgärder. Jag vill förresten välkomna de insatser som företag kan göra genom frivilliga avtal, vilket vi kommer att tala om inom kort. Men jag vill insistera på vikten av att man inför ett effektivt system för finansiella garantier.
Detta var vad jag hade att säga er. Jag är avslutningsvis övertygad om att vi kommer att behöva tala mer om denna miljöansvarsordning.

Sacconi (PSE).
Herr talman! Det direktiv som vi står i begrepp att rösta om kunde och borde medföra en tydlig förändring för alla europeiska medborgare. Från Seveso till ökända katastrofer som den i naturparken Doñana, haveriet för oljetankern Prestige och till de katastrofer som upptäckts på senare tid, såsom de förödande effekterna för kommande generationers hälsa som miljöförstörelsen från den kemiska anläggningen i Priolo leder till - detta är fall som visar att det krävs ett europeiskt system för civilrättsligt ansvar för miljöskador.
Det krävs en stark politisk signal, även för att blockera vissa regressiva tendenser som man kan märka här och var. Wallström vet till exempel mycket väl att den italienska regeringen är i färd med att genomföra en revidering av straffrätten där man, bl.a., planerar att ta bort påföljderna för miljöbrott. Desto viktigare blir det därför att införa ett system som strikt tillämpar principen ?förorenaren betalar? och som skapar starka drivkrafter för att förebygga och undvika att sådana situationer upprepas i framtiden. Slutmålet är i själva verket att förebygga, inte att sanera skadorna.
Som en följd av denna målsättning har vi inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor arbetat för att man skall ta bort vissa farliga undantag som medger omfattande och generella försvarsmekanismer. I själva verket skulle de mekanismerna jämställa miljötillstånden med ett slags licenser att förorena, vilket skulle innebära en allvarlig risk för att man avskaffar effektiviteten för det regelverk som föreslås. Vi har arbetat för att operatören, och inte skattebetalaren, skall bli ansvarig för att betala miljösaneringen.
Det är också nödvändigt att alla ekonomiska verksamheter som skulle kunna orsaka miljöskador tas med i och omfattas av ansvarssystemet. I systemet borde som en generell regel ingå ett objektivt ansvar för miljöskadorna, oavsett om de orsakats av en aktivitet som bedömts som farlig eller inte.
Detta direktiv är oerhört viktigt. Det är efterlängtat sedan länge och det blir en grundsten i den europeiska lagstiftningen på miljöområdet, men bara under förutsättning att man upptar de förslag till förstärkningar som vi har utarbetat i de 16 kompromissändringsförslag som jag vill uppmana kammaren att rösta för och som åter för fram kärnan i det som antogs i miljöutskottet och som sedan avslogs av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. I annat fall kan min grupp inte godkänna Manders betänkande, som Gebhardt redan har påpekat, framför allt inte om ändringsförslagen 99, 103 och 107 inte skulle godkännas.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär! Kollega Davies talade om den heliga graalen inom miljöområdet. Jag måste säga att jag också är glad att det nu skapas lika villkor för alla aktörer som har att göra med miljöskador. Det betyder att det kommer att bli lättare för näringslivet att uppfylla det här direktivet. Det finns dock två saker som jag gärna skulle vilja uppmärksamma litet extra. Det ena är kärnenergifrågan och de frågor som inte reglerats. Det andra gäller transport på vatten.
Herr talman! Jag bor i närheten av två kärnkraftverk, nämligen det enda kommersiella kärnkraftverket i mitt land och även det i den belgiska orten Doel. Hur är det här då reglerat? Ägarna till kärnkraftverken har ett mycket begränsat ansvar och staten står för resten. I Belgien är det till exempel upp till 300 miljoner euro per kraftverk och i mitt land är det upp till 2,26 miljarder euro. Det verkar vara mycket men egentligen är det mycket lite om man tänker på att de här kraftverken ligger i ett industriområde. Jag tycker inte att det går att motivera, herr talman, att medborgare och företag kommer att ställas ansvariga och att statsavhängiga företag friställs från den sortens ansvar. Jag tycker att det ändringsförslag som i det avseendet kräver fem år för utvärdering är mycket smidigt och jag tycker att kommissionen borde ta till sig det och att det måste röstas om det också.
Samma sak gäller för ansvarsskyldigheten med avseende på transport på vatten. För två månader sedan ställde jag några frågor om ansvarsskyldigheten i samband med katastrofen med fartyget Tricolor och jag har fortfarande inte fått något svar på de frågorna. Även här ber jag om att en utvärdering av de internationella avtalen och en tätning av tomrummen tas upp i direktivet.
Herr talman! Jag vill slutligen återkomma litet till kärnkraften. Kärnkraft ses fortfarande som en billig energisort men om alla kostnader skulle medräknas, alltså även de kostnader som har att göra med miljöskador, så är frågan om inte vindkraft och andra miljövänliga energiformer helt skulle klara den konkurrensen. Därför uppmanar jag kommissionsledamoten att skapa lika villkor även för det här området.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kolleger! Många talare har betonat hur viktigt miljödirektivet är. Vi borde har varit ambitiösare och gjort det till den centrala punkten i våra miljöbestämmelser. Desto mer beklagar jag att industrin har lyckats infoga en rad undantag i bestämmelserna. Förorenaren bör egentligen alltid står till svars för de skador han orsaker och också vara skyldig att vidta försiktighetsåtgärder.
Med alla dessa undantag och det ringa antal olyckor som täcks av direktivet är jag rädd att vi inte når vårt ursprungliga mål. Olyckorna skall ju endast ha orsakats av slarv eller av egen förskyllan för att omfattas av direktivet, och därför täcks inte skador på den biologiska mångfalden som uppstår till följd av tillåtna gentekniskt modifierade grödor. Detta är högst beklagligt. Dessutom är det ju så att hela riskpotentialer såsom gruvdrift, oljeindustri och gasborrning precis som huvuddelen av konsumtionsvaruindustrin undantas på grund av att listan över riskfyllda verksamheter vägs mot ett ansvar som inte står i relation till själva vållandet.
Ett annat misstag, menar jag, är att skyldigheten att införa en generell försäkring för miljöskador saknas, för vi måste komma dithän att ansvaret för skador på egendom och hälsa inte är begränsat till Natura 2000-områden, utan gäller även utanför detta. Om kommissionen visar insikt hoppas jag ändå att vi lyckas göra direktivet till en central fråga så att det inte förblir en schweizerost full av hål som faktiskt endast gäller i ett fåtal fall, för då lyckas vi inte nå det vi vill, nämligen att stimulera industrin att vidta försiktighetsåtgärder och verkligen fokusera på principen att förorenaren betalar.
(Applåder)

Andersen (EDD).
 Herr talman! i Danmark har det under helgen kommit fram att glyfosat har trängt ned i de övre grundvattenmagasinen. Det har stor betydelse i ett land som Danmark, där vi dricker vattnet direkt ur kranen. Besprutningsmedlet heter Roundup och tillverkas av Monsanto. Roundup används och är godkänt i resten av Europeiska unionen.
För mig är det ingen överraskning att en systematisk spridning av gift når vårt dyrbara grundvatten. I ett fall som detta måste Monsanto kunna tillskrivas ett tydligt ansvar för det danska grundvattnet. Monsanto ligger även bakom genmodifiering av växter i stor skala. Man genmodifierar så att växterna blir resistenta mot bl a Roundup, så att ogräset kan besprutas kraftigare utan att det går ut över grödan. Monsanto måste därför också kunna hållas ansvarigt för den spridning och varaktiga skada som blir följden av en användning av genmodifierade grödor.
I Danmark har vi förbjudit en stor del av de bekämpningsmedel som finns ute på marknaden i resten av Europeiska unionen. Europeiska unionen håller nu på att tvinga Danmark att upphäva förbudet mot en del av bekämpningsmedlen. Europeiska unionen har tvingat Danmark att använda de genmodifierade växterna utan att tydliggöra ansvarsfördelningen när det gäller den förorening det medför av naturen. Detta är helt oacceptabelt.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! Så länge människan har funnits här på jorden har hon förorenat. Ju fler människor det finns och ju mer sofistikerade de blir, desto värre riskerar föroreningarna att bli.
Vissa typer av skador är oundvikliga på grund av den mänskliga naturen och den fallna värld vi lever i. Givetvis är förebyggande arbete den främsta prioriteringen och föroreningarna skall under alla omständigheter begränsas till ett minimum. Men när föroreningar uppstår bör de ansvariga se till att reparera skadan. Vi måste emellertid vara medvetna om att mycket av det som utgör ett hot mot vår miljö kanske inte bara hjälper mänskligheten på andra sätt utan faktiskt kan hjälpa miljön.
Denna lagstiftning faller inom ramen för civilrätten och inte straffrätten. Det handlar inte om att straffa lagbrytare utan om att fördela och bestämma ansvaret för miljöskador. Bestraffningar bör utmätas genom straffrättsliga påföljder och inte genom civilrättsligt ansvar. Det finns andra som betraktar detta som en sammandrabbning i någon form av manikeisk kamp mellan den offentliga sektorn, som är god, och den privata sektorn, som är ond. Ett sådant klasskrig från 1900-talet hör inte hemma i dagens värld. De båda sektorerna kompletterar varandra. De är beroende av varandra och ansvaret för föroreningarnas konsekvenser bör delas och fördelas mellan dessa sektorer. Den privata sektorn varken kan eller bör undandra sig ansvaret för de konsekvenser som dess handlingar ger upphov till och den offentliga sektorn, och naturligtvis även samhället och allmänheten, kan inte två sina händer och privatisera det ansvar man ådrar sig när man reglerar den privata sektorn samtidigt som man vinner fördel av den verksamhet som bedrivs inom denna sektor.
Eftersom föroreningen är ett praktiskt problem måste även de avhjälpande åtgärderna vara praktiska. Fantasilösningar är lika skadliga som föroreningar.
Av dessa skäl stöder de brittiska konservativa ledamöterna de ändringsförslag som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har lagt fram till förslaget till direktiv. De är inte fullkomliga och vi förväntar oss att se förbättringar i samband med den andra behandlingen när rådet ytterligare finslipar den europeiska uppfattningen i detta viktiga ärende. Men de utgör ytterligare ett ansvarsfullt steg på vägen mot att hantera konsekvenserna av föroreningar runtom i Europa och den övriga världen.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Målsättningarna i förslaget till direktiv är mycket ambitiösa och syftar till att minimera skadorna på miljön, såväl genom förebyggande åtgärder som genom fördelning av kostnader för att avhjälpa skadorna.
De ändringsförslag som vi stöder utgör nödvändiga kompromisser, inte bara för att direktivet skall kunna antas utan också för att hela skyddssystemet skall bli livskraftigt och att en snedvridning på marknaden skall undvikas. Jag gratulerar kollegerna Manders och Papayannakis till att de lyckades nå de nödvändiga kompromisserna. Ett förverkligande av principen att ?förorenaren skall betala? är av grundläggande betydelse. Det krävs emellertid att man inför nya begrepp och nyskapande institutioner som är svåra att genomföra med detsamma, hur gärna vi än vill. En obligatorisk tillgång till ekonomisk säkerhet för att avhjälpa miljöskador är en nödvändig förutsättning för ett effektivt miljöskydd. Vårt långsiktiga mål bör obestridligen vara att fastställa ett obligatoriskt försäkringssystem som skall ha avskräckande verkan. Införandet av en obligatorisk försäkring bör emellertid ske successivt i samverkan med de berörda parterna. Man måste ta hänsyn till att försäkringsbolagen behöver viss tid för att förbereda sig. Under alla omständigheter är det dock nödvändigt att det obligatoriska försäkringssystemets genomförandefaser fastställs redan nu i direktivets text, med en motsvarande definition av den typ av skada som kommer att omfattas och den verksamhet som kommer att beröras.
När det gäller att avhjälpa miljöskador kan vi inte acceptera vittomfattande undantag beträffande verksamhetsutövarnas ansvar, eftersom det skulle innebära att de slutliga ekonomiska utgifterna flyttades över på skattebetalarna. Utförandet av den verksamhet där tillstånd utfärdats samt den verksamhet som vid utförandet inte anses skadlig bör inte utesluta verksamhetsutövarens ansvar, men det befintliga tillståndet eller den omtvistade verksamhet som man fastställt ej ha skadliga följder borde kunna medföra förmildrande omständigheter då man till verksamhetsutövaren tilldelar de kostnader som skall avhjälpa miljöskadorna. Detta förutsätter att den siste som utförde verksamheten gjorde det i fullständig överensstämmelse med de bestämmelser som fastslås i rådande lagstiftning eller i verksamhetsutövarens tillstånd. Det är rätt att man godtar kriterierna för åtskillnad vad gäller ersättningens storlek. Härigenom framgår även indirekt verksamhetens omfattning vilket medger att de små företagens livskraft inte riskeras.
Det som nämnts ovan visar även att för att miljöskyddet skall vara effektivt och de ekologiska katastroferna kunna förhindras så måste den verksamhet som innefattas i direktivets tillämpningsområde ses över regelbundet och hänsyn tas till de senaste forskningsresultat som man under mellantiden har förvärvat.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Den felande länken i en effektiv miljöpolitik var direktivet om miljöansvar. Med ett kraftfullt och djärvt direktiv skulle vi kunna minska föroreningarna och miljöskadorna och få förorenarna att betala. Kan vi anta denna utmaning med det här direktivet?
Efter 20 års mognad har vi fått en nedslående text, även om ändringsförslagen från De gröna och vänstern i hög grad kan förbättra den. För hur kan man skydda miljön genom att utesluta atomenergi och genmodifierade organismer? Det är oacceptabelt att vilja skydda och återställa den biologiska mångfalden med ett direktiv som innebär att ansvaret gäller inom 13 procent av territoriet. Men det värsta är vissa medlemsstaters hycklande i frågan om miljöansvar. De franska konservativa, som tar anstöt av nivån på ersättningarna från IOPC, skulle kunna be Chirac - som yvas över en miljöstadga - att åstadkomma en ändring av den franska regeringens val att verka för undantag med hänvisning till tillstånd och arbeta mot obligatoriska försäkringar. Detta står helt i strid med en verklig miljöpolitik. Med tillstånd och utan obligatoriska försäkringar måste vi nämligen räkna med ytterligare ett tiotal Prestige och Erika. Detta vägrar vi. Därför ber vi alla att rösta för våra ändringsförslag.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Den skärpning av miljöansvarslagen som vi behandlar i dag är en mycket viktig fråga. Den behövs för att avhjälpa och hantera miljöskador men behövs också som påtryckningsmedel för att förhindra att skador uppstår.
Det betänkande som nu lagts fram tycker jag verkar vara en mycket väl fungerande kompromiss som borde få en majoritet bakom sig. Föredraganden har - och det är jag honom tacksam för - svalt ett och annat, bland annat sin trädfond, och skuggföredragandena Angelika Niebler och Markus Ferber har tillsammans med föredraganden gjort allt för att få fram en fungerande kompromiss.
Det betyder inte att jag är helt nöjd med det som nu lagts fram. Jag har dock i vårt utskott lovat Niebler mitt stöd eftersom jag hellre vill fria än fälla det här förslaget. Varför är jag då inte nöjd?
Jag undrar om uteslutandet av vissa sektorer, oljeindustrin, kärnenergiindustrin, är tillräckligt bra täckt genom de internationella avtal som finns. Det har jag mina tvivel kring.
Det andra är - och det är egentligen motstridigt - att man skapar ett nytt sätt att föra in de genmodifierade organismerna, som också är tillåtna, under den här lagstiftningen. Det har jag mina tvivel kring. Sedan definitionen av livsmiljö. Vad skall det kosta om två europeiska hamstrar måste flyttas för att ett industriområde skall anläggas, vem kan betala det? Jag har fortfarande litet problem med det sätt på vilket livsmiljön har definierats.
Det tredje är den som jag ser det för stora tvångslösheten med avseende på försäkringen. Jag hade helst sett - eftersom det särskilt skulle vara viktigt för små och medelstora företag - att en försäkring skulle vara obligatorisk. Det kommer nu att utvärderas efter fem år. Om det räcker för att det skall fungera vet jag inte.

Miller (PSE).
Herr talman! Liksom alla andra här i kammaren välkomnar även jag detta direktiv. Vi har alltför länge arbetar med principen om att förorenaren skall betala, men vad har förorenaren betalat tidigare? Förorenaren har betalat ett mindre bötesbelopp som inte på något sätt motsvarar de verkliga kostnaderna för sanering. Det är hög tid att vi nu kommer oss för att ersätta principen om att förorenaren skall betala med att förorenaren skall återställa. Detta är syftet med direktivet.
Såsom det ändrats av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är direktivet emellertid för närvarande uddlöst. Vi har skapat ett oklart och vagt direktiv. Jag kommer att peka på några områden där så har skett. Definitionen av biologisk mångfald är en mycket svag och vag beskrivning. Den skapar ingen trygghet för verksamhetsutövarna, miljöorganisationerna och allmänheten. Av denna anledning stöder jag det kompromissförslag som har lagts fram av min egen grupp, GUE/NGL och Verts/ALE.
En annan fråga som direktivet, efter att ha ändrats av utskottet för rättsliga frågor, inte behandlar är frågan om en obligatorisk finansiell försäkring. Som det formuleras för närvarande kommer det att skapa utrymme för osunda verksamhetsutövare att fortsätta att vara osunda verksamhetsutövare. Om de bryter mot lagen kommer de att komma på obestånd. Vem skall att stå för kostnaderna för detta? Det kommer att bli allmänheten. Allmänheten kommer att få betala för saneringarna och verksamhetsutövarna kommer än en gång att komma undan. Vi kan inte tillåta att så sker. Jag vill återigen uppmana alla att titta närmare på den kompromiss som lagts fram av de tre grupper jag tidigare nämnde.
Vad gäller bestämmelsen om tillstånd vill jag upprepa att en heltäckande ansvarsfrihetsgrund för tillstånd kan uppfattas som ett tillstånd att förorena. Detta kan vi inte tillåta. Vi måste se över möjligheten att ge medlemsstaterna och domstolarna befogenhet att ingripa om de anser att någon med ansvarsfrihet i samband med efterlevnad av tillstånd har gjort sig skyldig till förorening.
Min grupp och Europaparlamentets labourparti har vissa problem med frågan om genetiskt modifierade organismer, inte på grund av att vi är emot genetiskt modifierade organismer utan på grund av att denna lagstiftning skulle kunna urvattna den befintliga lagstiftningen på området. Därför kommer vi att begära en delad omröstning om ett av ändringsförslagen.

de Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Miljöansvar måste bli en av kronjuvelerna i den europeiska miljölagstiftningen men hittills har det bara varit en tragedi. Kommissionen har behövt 20 år för att omsätta principen ?förorenaren betalar? i lagstiftning. Kommissionen låter dock inte näringslivet betala utan de nationella myndigheterna. Kommissionen har våldfört sig på principen ?förorenaren betalar?. Tyvärr har kollega Manders gjort röran ännu värre och klätt av det svaga förslaget ännu mer. Det är inget under att hela näringslivet ställer sig bakom Manders. Om industrin har en miljölicens så är den aldrig ansvarsskyldig. En bilist behöver ett körkort för att delta i trafiken men om den bilisten orsakar en olycka så är han i alla fall ansvarig. Där kommer den obligatoriska bilförsäkringen in i bilden.
För industrin måste vi införa precis samma ansvar. Det är kärnan i principen ?förorenaren betalar?. Olyckor som de med Prestige, Erika och även olyckor med kärnkraft och förorening genom genetiskt modifierade livsmedel måste de som orsakat dessa kunna ställas till svars för. Förhoppningsvis kan vänsterliberaler, socialdemokrater, gröna, regionalister, kommunister och enskilda personer från högerblocket skapa en majoritet i morgon.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja gratulera föredraganden, Manders, och också min grupps rådgivande utskotts föredragande, Niebler, för den kraft de lagt ned på att arbeta tillsammans och stå emot påtryckningarna från industrin och regeringsorganisationerna. 
Jag tror att vi i dessa tider då många olyckor hänt i Europa, bl.a. Prestige, bör insistera på principen att förorenaren betalar. Jag kommer att hålla mig till två konkreta punkter i detta viktiga direktiv.
När det gäller artikel 9, som handlar om undantag, anser jag att man inte skall tänka att alla undantag eller tillstånd ger utrymme för föroreningar. Att fastställa undantag, som verksamheter som täcks av tillstånd och verksamheter som täcks av den befintliga tekniska kunskapsnivån, är del i principen om rättssäkerhet och förtroendet för lag och rätt som finns i många domar enligt EG-domstolens praxis. Undantaget friar endast för skador som orsakats av utsläpp eller händelser inom beviljade parametrar och man bör påminna om principen i IPPC-direktivet om ett integrerat förebyggande och kontroll av utsläppen. Därför anser jag att ändringsförslag 37 fullständigt täcker de aktiviteter som specifikt och uttryckligen tillåts i lagarna.
När det gäller den ekonomiska garantin anser jag att den är en av nyckelfrågorna i betänkandet och att vi bör försöka upprätta ett obligatoriskt system för ekonomiska garantier av verksamhetsutövarna, för att täcka de ansvar som uppkommer genom detta direktiv. Med tanke på rädslan i vissa länder att försäkringsbolagen inte skall kunna ta detta ansvar, ?step by step approach?, skulle ett skynda långsamt utan tvivel göra det möjligt att säkra den ekonomiska garantin och möjligheten att försäkra miljöskador. Rädslan att de små företagarna skulle kunna missgynnas av denna åtgärd kan lösas genom att inrätta en minimitröskel eller en minimiförsäkring. Det är en viktig del i detta direktiv och jag anser att det återfinns på ett bra sätt i ändringsförslag 92 som vår grupp lagt fram.

Lund (PSE).
 Herr talman! Jag tycker att det är mycket viktigt att vi nu får en gemensam lagstiftning om miljöansvar. Vi har väntat på detta i många år. Jag anser inte att kommissionens direktivutspel riktigt räcker till, utan att ett antagande utan ändringar av Manders betänkande i stället skulle innebära en total underminering av miljöskyddet inom Europeiska unionen. Det skulle innebära en underminering till och med av kommissionens förslag.
Det finns behov av viktiga ändringar. Först och främst måste man se till att principen om att förorenaren skall betala tillämpas utan undantag, och samtidigt, som flera andra också har varit inne på, att det finns ekonomiska garantier för att förorenaren kan betala genom obligatoriska försäkringssystem eller på annat sätt. Det bör finnas ett strikt eller objektivt ansvar för miljökatastrofer som resulterar ur näringsverksamhet.
I fråga om skador när det gäller den biologiska mångfalden anser jag att det är viktigt att vi får en så bred definition som möjligt, så att alla livsmiljöer och arter som skyddas genom gemenskapslagstiftningen och motsvarande nationell lagstiftning faktiskt också omfattas.
Slutligen anser jag att direktivet även bör omfatta förorening av naturen med genetiskt modifierade organismer. Jag kan inte förstå varför man inte vill ta med denna fråga i direktivet.
Till sist en kommentar när det gäller möjligheten till rättslig prövning. Jag tror att vi även här bör försöka täcka in så mycket som möjligt, så att medborgarna verkligen får möjlighet till rättslig prövning när det gäller miljöföroreningar, och det samma skall naturligtvis gälla de icke-statliga organisationerna liksom andra organisationer.
Allra sist ett par kommentarer beträffande den rättsliga grunden. Jag har förstått att en del om några år gärna vill föra över den rättsliga grunden från miljöskyddslagstiftningen till den inre marknaden. Det skulle enligt min uppfattning vara ett stort misstag och i själva verket innebära ett ödeläggande av de bestämmelser om ersättningsansvar för miljöskador som man redan har upprättat i många medlemsstater. Jag kommer därför att mycket starkt motsätta mig detta, och kan säga att jag endast om ändringar genomförs med avseende på de punkter som jag har nämnt, kommer att kunna rösta ja till Manders betänkande.

Schörling (Verts/ALE).
 Herr talman! Ärade kolleger! Det är nu som vi har chansen att rösta för ett förslag som sätter stopp för att de som förorenar kan slippa undan sitt ansvar. Jag tror att både politiker och medborgare verkligen förundrar sig över att det har kunnat pågå så länge och kräver att det nu blir ett stopp på det. Samtidigt måste vi då också vara konsekventa och får inte tillåta alltför stora undantag såsom GMO, kärnkraft och sjötransporter. Vill vi vara det, då måste vi också rösta för ändringsförslag 93 och efterföljande ändringsförslag från PSE-gruppen, gruppen De gröna, GUE/NGL-gruppen och progressiva personer från andra grupper.
Som många andra redan har påpekat är ändringsförslag 107 mycket viktigt. Om principen om att förorenaren betalar verkligen skall fungera i praktiken, måste det nämligen finnas ekonomisk säkerhet, även om ett företag går i konkurs. Det krävs således också att ett försäkringssystem utvecklas.
Det är vidare mycket viktigt att artikel 175 utgör den rättsliga grunden, så att de system som redan finns inte undermineras, vilket även föregående talare påpekade.

Zappalà (PPE-DE).
Herr talman! En rättslig ram för miljöansvaret är nödvändig, eftersom det är rätt att förorenaren betalar. Men direktivet måste balanseras, så att det även tar hänsyn till de krav som framförs från den europeiska industrins sida.
Den ståndpunkt som intagits av utskottet för rättsliga frågor, och som sammanfattats i betänkandet från Manders - som jag vill tacka för ett gott arbete - utgör en acceptabel kompromiss, även om den kräver vissa uppoffringar. Vissa av de ändringsförslag som lagts fram här är särskilt farliga, eftersom de skulle göra det omöjligt att beräkna omfattningen av operatörernas försäkringsskydd. Definitionen av vad som menas med miljöskada spelar en central roll i direktivets struktur, liksom definitionen av biologisk mångfald och av skador på den biologiska mångfalden.
Som jag ser det är ändringsförslagen 23, 84 och 98 oacceptabla. Om själva händelsen inte får negativa effekter kan man inte tala om skador, utan om risker. Inte heller ändringsförslag 95 är acceptabelt, eftersom det strider mot principen ?förorenaren betalar?. I själva verket är ansvarsbegreppet oberoende av de faktiska rättsliga förhållandena på platsen. Definitionen av markförorening från GMO är olämplig, eftersom den införs i en allmän definition som inte på ett uttömmande sätt anger de förorenande källorna. Man måste hänvisa till ett proportionellt ansvar. Inte till ett solidariskt ansvar, som skulle skapa ett system grundat på misstankar. Preventionen måste även i fortsättningen vara huvudmålet för aktiviteter som skulle kunna ha effekter på miljön.
Slutligen ett par ord om de finansiella garantierna. För att medge en konsolidering av försäkringsmarknaden måste man medge maximal flexibilitet, även efter de första fem årens tillämpning av den nya lagen.
Avslutningsvis vill jag uppmana mina kolleger att stödja kompromissen från utskottet för rättsliga frågor som utgör en tydlig och stark signal om miljöskydd, men som samtidigt inte skadar den europeiska industrin.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Det är nödvändigt med en strikt tillämpning av principen om att förorenaren skall betala. Det finns i alla medlemsstater exempel på hur företag har förorenat ett område och sedan flyttat vidare eller gått i konkurs. I grevskapet Tipperary på Irland har giftigt damm under de senaste 20 åren blåst över landsbygden från ett 147 tunnland stort nedlagt dagbrott. Det är inte rätt att företaget, som har tjänat stora belopp - varav den största delen skattefritt - skall komma undan och låta skattebetalarna bära kostnaderna för att sanera anläggningen.
Jag vill även på det bestämdaste hävda att även principen om att omfatta strålning bör inbegripas. Eftersom Sellafield är ett av de allvarligaste enskilda hoten mot den irländska miljön kommer befolkningen på Irland att uppfatta detta direktiv som ett sjukt skämt om strålning inte inbegrips. Om denna fråga inte omfattas av direktivet kommer det helt enkelt att vara obegripligt för många människor på Irland.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, Manders, och även Papayannakis, till deras arbete. Det skulle vara enormt värdefullt om vi antar ett direktiv om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador. Det skulle ge trovärdighet åt miljölagstiftarna, medborgarnas skydd skulle ökas och vi skulle sända ett tydligt budskap till de ekonomiska verksamhetsutövarna om att det inte lönar sig att förorena. 
Jag välkomnade därför förslaget till direktiv och hade stora förväntningar, men även om det är ett steg i rätt riktning, anser jag att det inte är tillräckligt jämfört med vad som behövs på det här området. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har försökt lösa eventuella rättsliga oklarheter, vilket dock bara har lett till att miljömålen har försvagats ytterligare. När det gäller direktivets tillämpningsområde skulle jag följaktligen först och främst lämna rum för att frågan om skador på den biologiska mångfalden skall kunna klargöras, men lösningen ligger enligt min åsikt inte i att undanta denna punkt från direktivet. Förluster av biologisk mångfald i Europeiska unionen är ett en realitet och de åtaganden som gjordes i Johannesburg och Göteborg måste uppfyllas.
För det andra anser jag att direktivet, förutom skador som påverkar vattens ekologiska eller kemiska status, även bör täcka vattenkvantiteter, vilket fastställs i ramdirektivet om vatten.
För det tredje anser jag att det är oacceptabelt att oljeföroreningar i sjötransporten och radioaktiva föroreningar som orsakas av kärnreaktorer inte skall omfattas av direktivets tillämpningsområde. Dessa verksamheter är bland de mest skadliga för miljön och det finns inga internationella instrument för att på lämpligt sätt förebygga och avhjälpa den skada som denna verksamhet orsakar.
Herr talman! Slutligen uppmanar jag till att direktivet skall innehålla tydligare bestämmelser om att göra försäkringar obligatoriska, särskilt för verksamhetsutövare som sysslar med extra farlig verksamhet, för att undvika att skattebetalarna skall behöva betala för skador i händelse av att dessa företag blir insolventa.

Thyssen (PPE-DE).
Herr talman! Jag insisterar på att gratulera kollega Manders för jag tycker att han fullgjort sin uppgift väl. Han har inte bara försatt ett berg av arbete och förhandlat väldigt mycket. I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden lyckades han även få till en välavvägd kompromiss, och det hundratals ändringsförslag och många kontroverser till trots. Herr talman! Den här debatten visar tydligt att motsättningarna är långt ifrån lösta men det som kollega Manders lagt fram är välavvägt, genomförbart och rimligt och möjliggör kompletteringar inom fem år.
Herr talman, kolleger! Det är viktigt att återställa miljörikedomen, mer än viktigt och ännu viktigare är det att förebygga skador. En sträng ansvarsordning kan i det avseendet naturligtvis till stor del bidra till det. Med det här betänkandet, fast det inte innebär att lagstiftningen är helt slutförd, tar vi ett rejält steg mot ett bättre skydd. Vi får nämligen inte glömma att vi förutom skyldigheten att avhjälpa även inför objektiv ansvarsskyldighet. Objektiv ansvarsskyldighet innebär att det inte är relevant om det rör sig om ett fel eller om en försummelse. Vi är naturligtvis vana vid att hantera det här inom andra sektorer men det är i alla fall en långtgående princip. Jag tycker att vi måste acceptera den här långtgående ansvarsordningen men jag är samtidigt övertygad om att ordningen måste vara rättssäker, genomförbar, verkningsfull och rimlig och därför kan jag instämma i betänkandet som det gick igenom omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har som jag ser det skapat ett fullt dugligt underlag. Rådet bör följa parlamentets exempel och fatta beslut i stället för att förhala direktivet. Europaparlamentet bör anta beslutsunderlaget och utvidga direktivet till att gälla även miljöskador som har med kärnkraft att göra. Jag menar att direktivet är viktigt eftersom det gör principen att förorenaren betalar till en europeisk princip som blir möjlig att genomföra och eftersom det stärker den europeiska organisationsmodellen för den ekosociala marknadsekonomin.
Flemming och jag har från Österrikes sida lämnat in 35 ändringsförslag. Elva av dessa har infogats ordagrant, och sju finns med bland kompromissändringsförslagen. För mig känns det särskilt positivt att nämna följande fem punkter: För det första kommer direktivet att gälla all verksamhet som finns med i bilaga 1 och som definieras tydligare genom vår ändring. För det andra gäller undantag från ansvar vid normal verksamhet som har myndigheters godkännande och vid utsläpp eller verksamheter som tekniskt och vetenskapligt inte ansågs vara skadliga vid den tidpunkt då de ägde rum. Detta skapar rättssäkerhet. För det tredje har principen om ansvarsfördelning vunnit över principen om ett solidariskt ansvar, och därmed får vi en kostnadsuppdelning i fall där flera förorenare är inblandade. För det fjärde är direktivets mål att sanera miljöskador, och därför har rätten till kompensation strukits för förluster som uppstått under tiden. För det femte stöder utskottet frivilliga försäkringar och maxgränser för ansvaret och motsätter sig obligatoriska försäkringar. Därmed har man funnit en balans mellan olika intressen.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, bästa kolleger! Ett flertal miljöolyckor, liksom den senaste olyckan där oljetankern Prestige förliste vid Spaniens kust, har satt fart på utvecklingen av miljöansvarslagstiftningen inom EU. Även i mitt eget hemland Finland följer medborgarna bekymrat med de oljetankers som tidvis i skrämmande dåligt skick seglar längs vår kust. Människans hälsa är oskiljaktigt bunden till den miljö som omger henne. Miljövårdsfrågorna ligger därför på ett naturligt sätt medborgarna varmt om hjärtat och härigenom även tyngdpunkterna i vår politik. En tredjedel av framställningarna som kom in till Europaparlamentet i fjol, ca 1 700 stycken, gällde just miljöproblem.
Kommissionens förslag till direktiv har som syfte att säkra att förorenaren i framtiden betalar kostnaderna i samband med åtgärdandet av miljöskador. Målet är att utveckla enhetliga ramar för hela Europeiska unionen, för att vi skall kunna undvika att företagen väljer en lokaliseringsort där lagstiftningen är fördelaktigast. För att förhindra snedvridningar i konkurrensen på den inre marknaden är det viktigt att direktivet på ett så harmoniserat sätt som möjligt verkställs i medlemsstaterna. Det är även viktigt att bevara den rättsliga grunden för den inre marknaden, det vill säga artikel 95, efter en övergångsperiod på fem år.
Vi behandlade kommissionens förslag i utskottet för rättsliga ärenden, och lägger fram ett flertal nödvändiga ändringsförslag till det. Den generella målsättningen med våra ändringsförslag är att klarlägga direktivens rättsliga tolkning och hitta den nödvändiga jämvikten mellan aktörerna inom industrin och miljöområdet. För att undvika rättslig osäkerhet föreslog vi att kärnsäkerhetssektorn, som redan nu regleras genom internationella konventioner, skall lämnas utanför direktivet. Som bäst förnyar man internationella multilaterala avtal som gäller kärnsäkerhet, och de skall innehålla motsvarande miljöansvarsbestämmelser. Det vore oklokt av EU att försvaga de internationella konventionernas betydelse just nu när avtalen förnyas och utvidgas att gälla även nya medlemsstater.

Bartolozzi (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! I förslaget till direktiv om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador har man valt en balanserad strategi som sätter press på operatörerna att förebygga föroreningar och avhjälpa skador och som enbart föreslår ett fåtal regler för att förverkliga de målen. Alla radikala ändringar av förslaget till direktiv skulle ha lett till en ogenomförbar och opraktisk lösning på en situation som redan i sig är komplex. Jag hävdar att det arbete som utförts av Manders och andra kolleger i utskottet utgör den enda möjliga syntesen med tanke på detta behov.
Utskottet för rättsliga frågor har i själva verket inte ändrat substansen i kommissionens förslag, men det har preciserat och förtydligat vissa grundläggande principer. Direktivet får ingen retroaktiv verkan. Undantag som grundas på respekten för ett tillstånd som beviljats utifrån befintliga kunskaper bör behållas; om ansvaret är obligatoriskt bör det inte krävas någon försäkring. Den vägledande principen för direktivet är att den som förorenar skall betala för att återställa den miljöskada som hans handlingar har orsakat. Medvetenheten om de ekonomiska konsekvenserna av en sådan skada leder till att man gör större ansträngningar för att förhindra att skadorna uppkommer. Principen ?förorenaren betalar? syftar därför till att reglera frågan om att avhjälpa miljöskador och att uppmuntra till förebyggande åtgärder. Ett obligatoriskt försäkringssystem skulle kunna störa den relationen, eftersom operatörerna skulle vara mindre motiverade att förebygga skador om de visste att deras ekonomiska ansvar täcks av en försäkring, en skatt eller en fond. Ett system med obligatoriska försäkringar skulle kunna beskrivas som en princip enligt vilken försäkringsgivaren betalar, med risken för en överföring av ansvaret från operatören till den som garanterar den finansiella säkerheten.
Vi är alla ansvariga för att skydda miljön, eftersom den till sin natur är en begränsad resurs. Operatörerna borde inse att deras aktiviteter kan få återverkningar och att de måste ersätta alla eventuella skador som kan ha åsamkats avsiktligt eller genom underlåtenhet.
Med en sådan tolkning blir principen ?förorenaren betalar? acceptabel. Tack vare den förnuftiga strategi som utskottet för rättsliga frågor har valt, kommer resultatet att bli ett direktiv som återspeglar såväl behovet av industriell utveckling som behovet av att skydda miljön.

Wallström
Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för alla värdefulla anföranden och konstruktiva förslag om hur man kan förbättra detta förslag.
Låt mig börja med att kommentera två saker: principen om att förorenaren skall betala och direktivets tillämpningsområde. Många ledamöter nämnde detta direktivs långa historia. Debatten återspeglade de olika åsikterna och behovet av att i slutändan finna ett balanserat tillvägagångssätt. Jag har även förstått att många ledamöter gärna ser ett mer ambitiöst förslag: man vill överbelasta detta förslag med många fler element. Jag har förståelse för detta, men det är viktigt att man betraktar förslaget som en metod med flera steg. Vi ser nämligen praktiskt på denna fråga. Vi vill inte överbelasta förslaget med aspekter som på samma gång är föremål för förhandlingar inom internationella forum. Jag är övertygad om att risken för att hela förslaget går i stöpet ökar om vi skulle försöka att belasta det med dessa aspekter.
Principen om att förorenaren skall betala är den princip som ligger till grund för detta förslag och det är av det skälet som den nämns i första artikeln. Syftet är att skapa ansvar och därigenom åstadkomma förebyggande arbete. Detta är ett mycket tydligt budskap. Vi nämner dessutom det faktum att det ofta inte är möjligt att finna förorenaren eller att förmå förorenaren att betala. Vid sådana tillfällen är det nödvändigt med efterbehandling av det förorenade området. Vi vill att det inrättas ett försäkringssystem. Vi anser emellertid att marknadskrafterna skall ges utrymme att skapa ett sådant system. Vi vill inte påtvinga systemet i dagens läge när vi inte vet om det skulle ge önskad effekt.
För att besvara Breyers kommentar: alla typer av olyckor omfattas. Jag vet inte vilka antaganden ledamöterna gör beträffande målet med denna lagstiftning, men våra antaganden bygger i hög grad på det faktum att det förekommer alltför många olyckor och alltför många fall av försumlighet, samt dessutom att kortsiktigt penningbegär ligger bakom många föroreningar. Av denna anledning har vi utformat förslaget på detta sätt. Därför omfattas alla typer av olyckor och fall av försumlighet. På så vis skapas en princip om att förorenaren skall betala, vilket i slutändan kommer att bana väg för förebyggande insatser.
Hur var det då med tillämpningsområdet? Det var mycket viktigt för oss att se till att skapa rättslig klarhet om vi ville införa ett nytt system som inbegriper biologisk mångfald, eftersom traditionella skadetyper - ekonomisk skada eller personskada - redan omfattas av samtliga medlemsstaters lagstiftning. Denna lagstiftning behöver vi inte överföra till gemenskapsnivån, men vi vill harmonisera de regler som omfattar skador på den biologiska mångfalden. Detta var vår utgångspunkt. 
Om vi vill åstadkomma detta och skapa ett trovärdigt system, behöver vi rättslig klarhet och ett system som är hanterligt och tillämpbart. Om definitionen är alltför omfattande - enligt vissa av de föreliggande förslagen skulle hela biosfären omfattas - kommer det att bli ohanterligt. Vi skulle till exempel tvingas täcka in skador på ogräs! Är det något som försäkringsgivarna utan vidare kommer att försäkra? Skulle det vara ett hanterligt system? Man skadar maskarna om man gräver en husgrund. Vill vi att detta skall täckas in? Är det rimligt? Man måste vara på det klara över tillämpningsområdet och skapa en definition som tillhandahåller rättslig klarhet. Vi måste se det som ett tillvägagångssätt med flera olika steg. Jag är säker på att den rättsliga klarheten kommer att öka när vi börjar att tillämpa denna lagstiftning. Om vi däremot är alltför ambitiösa i början och tror att vi kan täcka in hela biosfären kommer det inte att vara till gagn för miljöintressena.
Angående genetiskt modifierade organismer, kärn- och havsföroreningar: även vi skulle vilja inta en mer ambitiös hållning på dessa områden. Det finns emellertid ett mycket praktiskt skäl till varför vi har valt att låta dessa områden falla utanför ramen för just detta förslag. Vi håller på att förhandla för att förbättra reglerna på dessa områden. Det finns internationella forum och konventioner som behandlar dessa frågor. Vi vill undvika överlappningar: vi vill vara praktiska. Vi vill inte överbelasta detta system genom att föra fram frågorna här. Vi behöver ytterligare några år på oss för att införliva dessa aspekter. Det bör finnas internationella regler för internationella verksamheter. Som jag redan har sagt omfattas traditionella skadetyper redan av medlemsstaternas lagstiftning.
Hur är läget vad gäller oljeföroreningar eller marina föroreningar? Förorenaren skall betala! Detta är den enda regel som kan gälla. Det är en skandal att vi har låtit det gå så här långt. Vi har upplevt olycka efter olycka. Men detta är som sagt en verkligt internationell verksamhet och vi måste arbeta för att få till stånd internationella regler som tillämpar principen om att förorenaren skall betala. Jag har fått veta att chefen för FIPOL har meddelat att ersättningsanspråken endast täcks med upp till 15 procent av detta belopp. Detta är inte acceptabelt. Kommissionen är väl medveten om situationen och därför har vi alltid givit vårt stöd åt försöken att höja de tillgängliga medlen till 1 miljard euro. Jag har förstått att det denna vecka i London äger rum en diplomatkonferens där man kommer att underteckna ett protokoll för att höja taket i de tillgängliga ersättningsfonderna. Jag hoppas att denna konferens kommer att bli en framgång. Vi är alla fast beslutna att arbeta vidare med frågan om marina föroreningar och vi kommer att anstränga oss till vårt yttersta.
Vi vill förebygga kryphål och undvika den absurda situation som uppstår när varken direktivet eller de internationella konventionerna är tillämpliga. Därför har kommissionen gått med på att direktivet skall gälla på samtliga områden där de hithörande konventionerna ännu inte har trätt i kraft. Av samma skäl, det vill säga att konventionerna ännu inte har trätt i kraft, kan inte kommissionen stödja tanken på att vänta fem år innan direktivet blir tillämpligt.
Ett annat förslag gick ut på att kommissionen efter en femårig övergångsperiod skulle utarbeta förslag så att direktivet kan tillämpas som ett komplement till de internationella konventionerna på de områden där ansvar eller ersättning inte har reglerats på ett tillfredsställande sätt genom dessa konventioner. Enligt kommissionens mening skulle det vara varken konstruktivt eller praktiskt genomförbart att använda direktivet för att täppa till eventuella luckor i de befintliga konventionerna. Konventionerna innehåller exklusivitetsklausuler som är bindande för de som är parter till konventionerna och förhindrar att de inför kompletterande rättsinstrument. Medlemsstaterna skulle sålunda tvingas säga upp konventioner som de redan har undertecknat för att kunna rätta sig efter gemenskapsbestämmelserna. Innan man låter det gå så långt vore det sannerligen att föredra att man omförhandlade dessa konventioner inom ett lämpligt internationellt sammanhang och på så vis försökte att åstadkomma en förbättring.
Hur ser situationen ut beträffande efterlevnad av regler och bestämmelsen om den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån och utvecklingsrisker? Några av de ändringsförslag som har lagts fram syftar till att bibehålla ansvarsfrihetgrunderna i samband med efterlevnad av tillstånd och beroende på den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån eller utvecklingsrisker som verkliga grunder för ansvarsfrihet och, med avseende på ansvarsfrihet för efterlevnad av tillstånd, att finna en formulering som tydligare anger dess tillämpningsområde. Andra ändringsförslag syftar i stället till att införa efterlevnad av regler och bestämmelsen om den befintliga vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån som förmildrande omständigheter.
Kommissionen anser att verkliga ansvarsfrihetsgrunder, justerade enligt det förslag till förbättrad formulering som har lagts fram, utgör en mer gynnsam lösning vad gäller försäkringsbarhet och rättssäkerhet. Kommissionen menar emellertid att det kan vara värt att tydligare ange tillämpningsområdet för den så kallade ansvarsfrihetsgrunden i samband med efterlevnad av tillstånd för att undvika varje antydan om att detta skulle innebära fria händer att förorena, eftersom detta inte är avsikten.
Kommissionen anser det inte vara lämpligt att lägga ansvar på den behöriga myndigheten när skada uppstår till följd av en tillåten verksamhet. Inte heller är det lämpligt att det skall finnas en koppling mellan å ena sidan ansvarsfrihetsgrunden i samband med den existerande vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån och å andra sidan system för miljörevision och miljöstyrning. Jag är säker på att dessa frågor kommer att dyka upp igen under det fortsatta beslutsfattandet om detta ärende.
Det har lagts fram ändringsförslag för att införa antingen proportionellt eller solidariskt ersättningsansvar. Kommissionen anser emellertid att medlemsstaterna bör behålla rätten att välja antingen solidariskt eller proportionellt ersättningsansvar, eller en kombination av dessa, beroende på ländernas nationella rättstraditioner. Jag vill påminna om att förslaget i detta hänseende skapar vissa garantier för verksamhetsutövarna, då det regleras att de verksamhetsutövare som kan fastställa i vilken utsträckning skadorna uppstått till följd av deras verksamhet, endast skall bära de kostnader som gäller denna del av skadan.
Det har föreslagits att kommissionen borde presentera ett förslag för att komplettera regelverket om ansvar för skador som orsakats av genetiskt modifierade organismer. Förutom att ett sådant krav i onödan skulle inkräkta på kommissionens initiativrätt, håller kommissionen för närvarande på att överväga frågan om ekonomiska skador på konventionella och ekologiska jordbruk inom ramen för den så kallade diskussionen om samexistens. Resultatet av denna debatt skall inte föregripas i detta sammanhang. Traditionella skador kommer sålunda att omfatta dessa element.
Beträffande ekonomisk säkerhet: det har lagts fram ändringsförslag där man antingen föreslår att ekonomisk säkerhet skall göras obligatoriskt när direktivet har trätt i kraft, eller att man skall bekämpa en utveckling mot obligatorisk ekonomisk säkerhet. Jag tror att vi kan vara överens om att frågan om ekonomisk säkerhet kommer att spela en viktig roll för att få till stånd ett korrekt genomförande av direktivet. Medlemsstater och marknadsaktörer kommer liksom kommissionen att spela en viktig roll för att främja en läglig utveckling av system, produkter och marknaden för ekonomisk säkerhet.
Mot denna bakgrund är jag övertygad om att medlemsstaterna bör ha möjlighet att utveckla försäkringslösningar i sin egen takt och finna lösningar som är väl anpassade till deras egna behov och institutionella förutsättningar. Dessutom bör finansmarknaderna ges tid och spelrum att utveckla marknadslösningar utifrån den efterfrågan på försäkringar som högst sannolikt kommer att göra sig gällande så snart en ny ansvarsordning har inrättats. Med dessa fakta för ögonen förefaller det vara alltför tidigt att inom loppet av ett par år införa fullskalig ekonomisk säkerhet för alla verksamhetsutövare som nämns i bilaga I.
Därför skulle det helt säkert vara givande att på nytt göra en bedömning av situationen när kommissionen genomför sin allmänna granskning av hur direktivet har genomförts.
Det råder allmän enighet om att principen om att förorenaren betalar borde innebära att den ansvarige verksamhetsutövare som orsakat föroreningen skall betala för alla skador som föroreningen orsakat på miljön. Dessutom krävs det att man inom gemenskapen är överens om att kostnaderna för miljöskador skall bäras av förorenaren. Förslagets regler innehåller vidare en fullständig förteckning över de avhjälpande åtgärder som skall vidtas av den ansvarige verksamhetsutövaren.
Det har nu lagts fram ändringsförslag om att begränsa tillämpningsområdet för att avhjälpa skador genom att dels stryka avhjälpande av tillfälliga förluster och dels stryka begreppet om naturresursers funktioner. Om man stryker dessa element från åtgärderna kommer det oundvikligen att leda till att förorenaren slipper bära kostnaderna för de skador som uppstått.
Inom ramen för denna besvärliga debatt om miljöansvar har kommissionen försökt att finna en övergripande jämvikt som redan bygger på kompromisslösningar. Kommissionen är i nuläget fortfarande av åsikten att förslaget på många sätt är rimligt och praktiskt genomförbart och bör stödjas. Jag är emellertid samtidigt medveten om att vi ännu befinner oss i lagstiftningsprocessen inledningsskede och att alla de institutioner som är involverade i denna process i sinom tid måste komma överens. Detta förutsätter med nödvändighet att alla parter är beredda att finna lämpliga och tillfredsställande kompromisser. Debatten har återspeglat detta behov av att se till att vi kan förlika de olika åsikterna med varandra och i slutändan finna en fungerande lösning.
Jag kommer att överlämna kommissionens ståndpunkter om alla ändringsförslagen till parlamentets tjänsteenheter för offentliggörande

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Ainardi (GUE/NGL)
Förslaget till direktiv om ?miljöansvar? är mycket viktigt för att garantera ett bättre miljöskydd och bekämpa alla former av föroreningar.
Det kan handla om AZT år 2002 i Toulouse eller tankfartygen Erika och Prestige - sådana katastrofer kostar alltid människoliv och orsakar allvarliga och varaktiga miljöskador.
I betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden föreslås en mer försonlig ståndpunkt i förhållande till företagens intressen, eftersom man försvagar det ursprungliga förslaget till direktiv. Bestämmelserna måste tvärtom stärkas med skyddsåtgärder: förorenarna skall stå för miljöskador, icke-statliga organisationer och enskilda medborgare skall ha möjlighet att vända sig till domstol och direktivet skall omfatta skador orsakade av GMO.
Nu när IOPC har aviserat en löjeväckande ersättningsnivå, 15 procent, för de skador som Prestige orsakade - vilket med rätta väcker bestörtning och ilska bland befolkningar och organisationer - har EU i dag ansvar för att göra en helt annan röst hörd. EU måste sända ett kraftfullt budskap som signalerar rättvisa och beslutsamhet.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0123/2003) av Sacconi för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om miljöavtal på gemenskapsnivå inom ramen för handlingsplanen för en bättre och enklare lagstiftning (KOM(2002) 412 - 2002/2278(INI)).
Sacconi (PSE)
Herr talman! Kommissionens meddelande om miljöavtal är ett led i processen att förenkla och förbättra lagstiftningen, något som vi alla stöder. Det är i själva verket nödvändigt att gemenskapens lagstiftning bättre anpassas till de befintliga problemen, utmaningen från utvidgningen, den lokala verkligheten och teknikens ständiga utveckling. Slutmålet är att bevara rättssäkerheten inom unionen, samtidigt som de ekonomiska och sociala aktörerna stimuleras till att bli mer dynamiska.
Mot denna bakgrund bör man betrakta frågan om miljöavtal. Jag instämmer i kommissionens strategi, som skiljer mellan två olika typer av avtal. Jag inser till fullo användbarheten för dessa instrument som komplement till regleringar, under förutsättning att man gör de ändringar som jag har föreslagit. Men miljöavtalen bör enbart tillgripas i syfte att genomdriva förbättringar på miljöområdet som motsvarar eller överträffar det som kan uppnås genom traditionell lagstiftning.
I fördraget nämns ingenting om just miljöavtal. Dessa instrument måste därför utnyttjas under hänsynstagande till och i enlighet med samtliga bestämmelser i fördraget och de internationella åtaganden som gemenskapen gjort. Ryggraden i gemenskapens politik på miljöområdet är och förblir lagstiftningen, som endast i vissa mycket speciella fall kan integreras med frivilliga avtal.
I arbetet med det yttrande som vi står i begrepp att rösta om och mot bakgrund av den diskussion som förevarit i frågan och de ståndpunkter som Europaparlamentet antagit, ansåg jag det vara lämpligt att införa vissa förtydliganden och garantier. Syftet har varit att se till att de instrument som anges i meddelandet blir acceptabla och praktiskt tillämpbara. Jag hänvisar särskilt till de tvingande villkor som måste garanteras preliminärt och som jag vill sammanfatta helt kort. För det första har jag försökt förtydliga begreppet frivilligt avtal, eftersom det är ett instrument som skall integreras i gemenskapslagstiftningen. För det andra har jag krävt att man i inledningen definierar de sektorer som skulle kunna bli föremål för frivilliga avtal, genom såväl gemensamma regler som frivilliga regler. De instrumenten borde i själva verket tillgripas på grundval av en gemensam referensram som redan i den preventiva fasen visar avsikten att tillgripa frivilliga avtal inom den sektor det gäller. Denna avsikt borde återges i kommissionens årliga planeringsdokument, i ett utförligare dokument som till exempel en vitbok eller ett tematiskt strategidokument. För det tredje har jag föreslagit en fördjupning av de bedömningskriterier som krävs för en korrekt användning av miljöavtal.
För att kunna garantera de frivilliga instrumentens öppenhet och effektivitet blir det nödvändigt att definiera tillämpningsvillkoren och att kontrollera att de uppfylls. Som jag redan framhållit måste avtalens mål, som definieras i en ramlagstiftning, under alla omständigheter förverkligas som skyldigheter för parterna. Underlåtenhet att respektera eller oförmåga att uppnå de mål som fastställts bör utlösa juridiska mekanismer som kompletterar eller ersätter avtalen.
Till syvende och sist handlar det här om skillnaden mellan gemensamma regler och självreglering: i det förra fallet skall instrumenten införas i en bindande rättslig ram som ger rådet och Europaparlamentet rätten att delta och att bestämma mål, som garanterar tillgång och deltagande från allmänhetens sida och som medför effektiva övervaknings- och sanktionsmöjligheter. I det senare fallet kan kommissionens roll vara att stimulera och uppmuntra genom rekommendationer, eller att godkänna genom ett utbyte av skrivelser med de berörda sektorernas företrädare. Oberoende av valet av instrument bevaras Europaparlamentets kontrollfunktion intakt vad gäller de resultat som uppnåtts, liksom möjligheten att när som helst tillgripa riktade lagstiftningsinstrument.
På denna grund, som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har förbättrat och godkänt, ger vi kommissionen grönt ljus att inom de sektorer som kommissionen angett, och framför allt när det gäller PVC, börja experimentera med denna blandning av lagstiftning och frivilliga åtaganden. Vi har berikat och sorterat verktygslådan. Låt oss nu börja använda verktygen på bästa tänkbara sätt!

Wallström
Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet och framför allt dess föredragande, Sacconi, för det arbete som ägnats åt betänkandet och resolutionsförslaget. 
Jag välkomnar den allmänt positiva tonen i betänkandet och resolutionsförslaget. I betänkandet stöder man i stora drag det tillvägagångssätt som kommissionen beskriver i sitt meddelande. Jag är särskilt nöjd över att parlamentet uttryckligen erkänner miljöavtal som ett lämpligt komplement till lagstiftningsåtgärder. Jag bekräftar återigen att kommissionen har för avsikt att endast tillämpa ett selektiv urval från fall till fall när man använder sig av frivilliga avtal på gemenskapsnivå. Dessa avtal skall dessutom kontrolleras mot de kriterier som anges i meddelandet och kommissionen avser att respektera de förfarandemässiga krav som garanterar att Europaparlamentet involveras på ett riktigt sätt.
Det enda jag beklagar är att parlamentets befogade intresse av att utöva sin demokratiska kontrollfunktion i vissa fall har medfört en begäran om kontrollkrav som inte står i proportion till instrumentets frivilliga karaktär. Det är viktigt att tillfredsställa behovet av öppenhet och kontroll utan att samtidigt avskräcka de ekonomiska aktörerna från att tillägna sig instrumentet om miljöavtal genom att införa orimliga krav. Kommissionen kommer att välja mellan självreglering och samreglering på grundval av en särskild bedömning av det enskilda avtalet, den rättsliga ramen och den aktuella sakfrågan. Det vore inte rimligt att utarbeta allmänna abstrakta kriterier för detta ändamål.
Som jag redan har nämnt förefaller det vara både alltför betungande och allvarligt avskräckande för näringslivet att presentera avtal som är föremål för ambitiösa kontrollkrav vilka inte är formellt erkända av kommissionen. I sitt meddelande av den 5 juni 2002 föreslog kommissionen allmänna regler för konsekvensanalyser. Det är inte rimligt att ställa högre krav på miljöavtal än de som gäller för rättsakter.
Jag är glad över att ni har godkänt vår preliminära förteckning över politikområden där instrumentet kan användas. Jag uppskattar även förslaget om att miljöavtal skulle kunna användas inom de områden som anges i handlingsplanen från världstoppmötet i Johannesburg.
Avslutningsvis vill jag betona att jag uppfattar parlamentets resolution som en generellt positiv signal som kommer att bidra till att underlätta användningen av miljöavtal på tydliga och godtagbara villkor.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Jag är mycket glad åt kommissionsledamot Wallströms kommentarer. Jag är också ganska nöjd med betänkandet av Sacconi. Kritiken mot ert betänkande och ett antal av de ändringsförslag som kollega De Roo lagt fram ligger dock i samma linje som de kommentarer som kommissionsledamoten gjort.
Jag vill säga följande: det finns nu ett nytt instrument som omfattar två sorters frivilliga överenskommelser. Den ena grundar sig på lagstiftning som medreglering, det kan man bygga vidare på, det kan gå snabbare, vi behöver inte längre föreskriva allt på en gång. Det andra som nu står i det nya meddelandet är den helt frivilliga självregleringen som innebär att marknadsparter avtalar något mellan varandra som kan förelöpa det som någon gång kommer att avtalas. Där är det frivilligheten som ligger till grund.
Jag har känslan av - och det sade Wallström nyss också - att oro ofta är den sämsta rådgivaren i det här parlamentet, att vi utarbetar så många föreskrifter, blir så detaljerade att vi kastar ut barnet med badvattnet fast vi borde vara nöjda med flera överenskommelser så som de ser ut.
Får jag då kanske, kristdemokratin som personifierad mittfältsförsvarare i mitt land, säga att inte särskilt mycket skulle ha ordnats utan frivillighet. Jag nämner till exempel förpackningsavtalet. Det förpackningsavtalet, en frivillig överenskommelse, går flera gånger längre än det som de mest långtgående skulle vilja nå på europeisk nivå. Det är en frivillig överenskommelse. Bana nu väg, skulle jag vilja säga, för den frivilligheten. Låt det nu ersätta instrumentet om det behövs. Det, herr Sacconi, är också skälet till varför jag uppmanar till godkännande av det ändringsförslag som jag lämnat in för min partigrupps räkning.
Herr talman! Samma sak gäller för PVC-strategin. Vi hade kunnat nå mycket längre om parlamentet då, inbegripet liberalerna för övrigt, hade sagt: vi skall nu be kommissionen att tillsammans med industrin utveckla en ny politik som innebär att de med handlingskraft kan börja se till - och ni var också föredragande, herr Sacconi! - att man gör slut på PVC:n. Herr talman! Det gäller egentligen också för pedestrian safety. 2 000 förolyckade per år kan vi ?spara?, behöver inte dö, om vi gör något snabbt. Herr talman! Jag skulle vilja be er att ge litet mer till den andra partigruppen, ge förtroende så är jag för en bra miljöpolitik. Det är vi alla här, se till att det blir bra!

Myller (PSE).
Herr talman, ärade kommissionär! Jag stöder till 100 procent föredragande Sacconis utgångspunkter i det här betänkandet som gäller frivilliga avtal, och speciellt det att utgångsläget i dessa frivilliga avtal bör vara det att de kompletterar den rådande lagstiftningen. Deras uppgift bör vara att så att säga leda fram till bättre lagstiftning. När man analyserar resultaten av dessa frivilliga avtal kan det hända att de leder ny lagstiftning som går längre beträffande miljöfrågor än den rådande lagstiftningen. 
De aktörer som är beredda att delta i dessa frivilliga avtal kan fungera som ett slags testare. På företagsnivå fungerar detta även så att när det väl finns vilja att leta reda på bättre tillämpningar kan företagen också utnyttja detta i sin egen marknadsföring, vilket förhoppningsvis leder till att konsumenterna också i större utsträckning börjar kräva dessa bättre tillämpningar.
Men på det hela taget måste man se till att dessa frivilliga avtal verkligen ger resultat och att de inte enbart förblir en from förhoppning. Därför måste man verkligen se till att resultaten är mätbara och att det finns vissa tidsgränser inom vilka resultaten måste uppnås.
Det finns många regionala och lokala aktörer som förutom företagen har varit intresserade att ingå frivilliga avtal. Om den avtalsslutande parten finns på regional nivå måste man i dessa sammanhang se till att man även på central nivå vet vad som sker, för att undvika överlappningar och för att man så bra som möjligt skall kunna garantera fördelarna och även svara på frågor rörande finansiering.
På det hela taget ser jag dessa frivilliga avtal som ett värdefullt komplement, men med de förbehåll som även hänför sig till kommissionens förslag, det vill säga att vi måste förbättra lagstiftningen och inte ersätta den.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först och främst gratulera Sacconi till hans utmärkta betänkande, som jag fullständigt instämmer i. Även om frivilliga miljöavtal bör välkomnas i teorin, har verkligheten visat att många av dessa avtal till slut inte följs, just för att de är frivilliga, och de har dessutom ofta använts som en förevändning för att inte införa mer ambitiösa och rättsligt bindande initiativ. 
Vi minns alla vad som hände med direktivet om handel med utsläppsrätter: många försökte att förhindra det från att antas, eftersom många stater hade frivilliga avtal på plats med industrin. Jag anser därför att det är mycket välkommet att kommissionen har tagit det här initiativet för att fastställa tydliga regler för att erkänna frivilliga avtal på gemenskapsnivå.
Jag anser att det finns några bestämmelser som måste respekteras: först av allt skall de frivilliga avtalen endast ses som ett komplement till miljöpolitiken och inte som en grund för denna, för det andra skall de endast användas när det är bevisat att de har fördelar framför konventionella instrument, för det tredje bör de främjas endast i de fall där målsättningen är att gå längre än traditionell lagstiftning, för det fjärde måste de vara inriktade på teknisk forskning och grundas på riktmärkningskriterier; det är ingen mening att ha frivilliga avtal som inte främjar den bästa tekniken. Slutligen måste det finnas tidsgränser, tidsplaner, tydligt definierade mål och mekanismer för att följa upp resultaten och garantera att avtalen följs.

Lund (PSE).
Herr talman! Jag vill också framföra ett tack från min sida till Sacconi för ett verkligt bra betänkande, i vilket man enligt min uppfattning mycket tydligt anger förutsättningarna och kraven för att ett miljöavtal skall kunna bli ett användbart rättsligt instrument. Jag vill säga till Oomen-Ruijten att jag anser att det är viktigt med frivilliga avtal, men att det också är viktigt att man tydliggör vilka villkor som skall vara uppfyllda för att avtalen - även ur miljösynpunkt - skall innebära vinster. Jag håller här fullständigt med om det de Silva nämnde om att miljöavtalen enbart kan utgöra komplement på områden där de kan användas för att åstadkomma förbättringar på miljöområdet och innebära ett mervärde ur miljösynpunkt, i stället för att enbart användas i syfte att undvika reglering av de miljömässiga förhållandena på ett område.
Dessutom är det viktigt att målsättningarna och tidsfristerna noga anges vid upprättandet av avtalen, och att man är säker på att de täcker ett representativt urval av företagen och tillverkningen på området i fråga, så att inte en grupp företag ges möjlighet att åka snålskjuts.
Jag anser även att det är viktigt med fullständig öppenhet inför allmänheten, Europaparlamentet, miljöorganisationerna, och det civila samhället. Det skall råda öppenhet beträffande planerna om att ingå miljöavtal, men i hög grad även finnas möjlighet att inge protest när det gäller tillämpningen av miljöavtal på ett visst område.
Slutligen är det viktigt att man - när det gäller avtalen - upprättar ett övervaknings- och sanktionssystem, så att man faktiskt kan följa om avtalen och de mål man har ställt upp i dessa verkligen uppfylls under avtalsperioden. Vi har även i mitt hemland Danmark försökt oss på miljöavtal på en del områden, bl.a. PVC-området, där man inte hade tillräckligt många övervaknings- och sanktionsbestämmelser. När perioden var till ända visade det sig att absolut ingenting hade skett i form av förbättring när det gäller användningen av PVC-material. Det är därför mycket viktigt att dessa aspekter klarläggs vid ingåendet av miljöavtal.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär! Betänkandet som nu behandlas är ett viktigt bidrag till strävandena att förenkla och förbättra gemenskapslagstiftningen inom miljöområdet. Ett speciellt tack till föredraganden, kollegan Sacconi, för detta. 
Responsen beträffande miljökonventionerna har hittills varit den att en betydande del av aktörerna inom miljösektorn och det civila samhället har förhållit sig skeptiska till frivilligt avtalande, till och med då avtalandet i sig har varit frivilligt med själva avtalet bindande. Å andra sidan har industrin velat öka antalet frivilliga avtal för att uppnå flexibilitet och på så sätt förhoppningsvis även positiva resultat för miljön. Såvitt jag kan se blir den här klyftan nu väl överbryggad.
I betänkandet utgår man från att frivilliga avtal kan tillämpas när effekterna kan värderas på ett enhetligt sätt och samhällets mervärde är mätbart enligt hållbarhetskriterierna. Dessutom måste man kunna definiera målen och klara tidsfrister för att uppnå dem. Därtill måste man kräva att avtalet är representativt. I praktiken innebär detta krav att dåligt organiserade branscher eller sektorer som på annat sätt tillåter fripassagerare inte lämpar sig för frivilliga avtal.
I de frivilliga avtalen måste man precis som vid lagstiftningsåtgärder ta hänsyn till allmänhetens deltagande och garantera avtalets öppenhet. Dessutom måste man garantera avtalets förpliktande karaktär, bedömning av resultaten samt eventuella följder.
Med ovannämnda förutsättningar finns det ingen risk med att använda frivilliga avtal. De ovannämnda villkoren garanterar att avtalet leder till ett bättre resultat för miljön och samhället än lagstiftningsinstrument. Därvid måste man också konstatera att kollega Oomen-Ruijtens ändringsförslag måste understödjas.
Avtalsförfarandet skapar ofta hos avtalsparterna ett genuint engagemang i målsättningen. Ofta är det viktigare än själva texten i avtalet eller lagen. På så sätt använder aktörerna inte sina resurser till att leta efter kryphål utan kan ta reda på sätt att effektivt realisera målsättningen.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0128/2003) av Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 1999/468/EG om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (KOM(2002) 719 - C5-0002/2003 - 2002/0298(CNS)).

Wallström
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden, Corbett, för det förträffliga arbete han har uträttat genom att utarbeta detta betänkande om kommissionens förslag för att ändra förfarandena för utövandet av genomförandebefogenheter.
Jag vill under dagens diskussion med några ord återge bakgrunden till och syftet med reformen. Kommissionen fullgör med detta förslag de åtaganden som gjordes i vitboken om styrelseformerna och handlingsplanen för bättre lagstiftning, nämligen, bl.a., att ge rådet och Europaparlamentet lika rättigheter att kontrollera och övervaka den verkställande myndigheten. De båda lagstiftande organen måste stå på jämlik fot med varandra som övervakare av hur kommissionen utövar sina genomförandebefogenheter i frågor som är föremål för medbeslutande.
Europaparlamentet bör som medlagstiftare ha rätt att inte bara motsätta sig omfattningen av de befogenheter som delegerats till kommissionen enligt medbeslutandet - den nuvarande rätten till insyn som tillerkänns genom rådets beslut 1999/468/EG - utan även innehållet i genomförandeåtgärder för rättsakter som antas inom medbeslutandeförfarandet.
Det är kommissionens förhoppning att en sådan reform till sist kommer att bana väg för en mer omfattande översyn som bygger på ändringar av fördragen. För detta ändamål lade kommissionen fram konkreta förslag med syfte att ändra fördragets artikel 202 inom ramen för Europeiska konventet, framför allt genom att föra in idén med delegering av genomförandebefogenheter i fördraget.
Jag vill betona att en tillfällig reformering av systemet är desto mera nödvändig med tanke på den tämligen omfattande osäkerhet som 25 medlemsländers ratificering av det nya konstitutionella fördraget är omgärdad med. Därför välkomnar kommissionen det stöd som utskottet för konstitutionella frågor har uttalat för förslaget och hoppas att man i kammaren kommer att bekräfta denna gynnsamma hållning.

Corbett (PSE)
Herr talman! Jag välkomnar varmt kommissionens förslag som, om det antas med vissa justeringar, skulle medföra en avsevärd förbättring av det nuvarande systemet och skulle kunna ligga till grund för att en gång för alla lösa problemet med det s.k. kommittéförfarandesystemet som har pågått under flera år.
Alla system, oavsett om de återfinns i de nationella parlamenten eller i Europaparlamentet, innehåller metoder för att delegera befogenheter till den verkställande myndigheten: genomförandebefogenheter, sekundärlagstiftning, eller vad man nu väljer att kalla dem. Jag tänker inte ge mig in i en teologisk diskussion om hur sådana befogenheter skall definieras. Hur som helst är det normal praxis. Det som inte är normalt är vårt arbetssätt inom Europeiska unionen där vi vid sidan om kommissionen inrättar kommittéer bestående av tjänstemän vilka i vissa fall har befogenhet att blockera kommissionens beslut. Det har inrättats så många kommittéer att man uppfann namnet kommittéförfarande för att beskriva ett system som var så svårt att förstå och så svårt att ges sig i kast med.
Systemet genomgick en avsevärd förbättring 1999 då det reviderade systemet antogs av rådet: förbättrad öppenhet och insyn, ökade garantier för att parlamentet får tillgång till alla förslag och dokument. Detta var mycket positivt, men två grundläggande problem återstår. För det första granskas kommissionens befogenheter endast av kommittéer bestående av tjänstemän, vilka ensamma har makt att blockera kommissionens beslut och återkalla beslutet till den lagstiftande myndigheten. För det andra återförs ett beslut i ett sådant läge endast till en del av den lagstiftande myndigheten, nämligen rådet, även om det gäller en rättsakt som inom medbeslutandeförfarandet har antagits gemensamt av parlamentet och rådet. Det är detta vi anser vara oacceptabelt.
Vi vill att parlamentet och rådet skall ha samma möjligheter att återkalla beslut - genom omröstning med absolut majoritet i parlamentet och med kvalificerad majoritet i rådet, såsom situationen egentligen ser ut för närvarande när ett ärende skickas tillbaka till rådet. Vi borde ha rätt att återkalla en genomförandeåtgärd. Om ett ärende återkallas borde rätten till insyn vara densamma för både parlamentet och rådet.
Kommissionens förslag leder nästan fram till detta resultat. Resultatet ligger mycket nära vårt mål. Smolket i glädjebägaren är ordet ?eventuella? som återfinns i kommissionens utkast. Om vi motsätter oss ett förslag kan kommissionen komma att ändra förslaget för att ta hänsyn till våra invändningar eller hänskjuta det till lagstiftningsförfarandet. Jag och utskottet anser att ordet ?eventuella? bör strykas eftersom vi först då kommer att skapa verkliga förutsättningar för att finna en definitiv lösning på denna fråga.
Varför insisterar kommissionen på att ordet ?eventuella? skall finnas med i texten? Man säger att den nuvarande rättsliga grunden i fördragen inte ger något utrymme att gå längre än så. Jag tillåter mig att ha en annan uppfattning. Med tanke på att lagstiftningen i första rummet ändå antas av parlamentet och rådet inom ramen för medbeslutandeförfarandet, är det parlamentets och rådets uppgift att inrätta det system, de vikter och motvikter som de själva vill. Om man anför argumentet att sådana vikter och motvikter måste rätta sig efter artikel 202, låt oss då ta en titt på den artikeln. Artikel lyder: ?Rådet får uppställa närmare villkor för utövandet av denna befogenhet?. ?Närmare villkor? är den formulering som hela kommittéförfarandesystemet bygger på. Om ett sådant komplext system kan inrättas på grundval av denna klausul i fördraget, finns det absolut ingenting som hindrar att rådet inrättar ett annat system - det system som vi förespråkar - som ger rådet och parlamentet samma rättigheter att återkalla och granska förslag. Artikel 202 är med andra ord mycket mer flexibel än kommissionens rättstjänst tycks tro.
Jag uppmanar därför kommissionen att godta vårt ändringsförslag beträffande ordet ?eventuella?. Om kommissionen inte godtar detta ändringsförslag före slutomröstningen tillkännager jag härmed att jag som föredragande kommer att yrka på att ärendet återförvisas till utskottet för vidare förhandlingar med kommissionen.
Vi har även försökt att ändra kommissionens förslag för att göra det något mer flexibelt. Jag hoppas att kommissionen välkomnar detta. Vi föreslår att kommissionen skall ges rätten att utan vidare dra tillbaka en genomförandeåtgärd om parlamentet eller rådet motsätter sig åtgärden. Detta är sunt förnuft. Vissa genomförandeåtgärder är godtyckliga och inte obligatoriska. Om vi menar att det vid en viss tidpunkt inte är nödvändigt att kommissionen antar en genomförandeåtgärd eller om vi motsätter oss dess framställningssätt, borde kommissionen har möjlighet att dra tillbaka sin åtgärd. En sådan möjlighet föreskrivs redan genom vår arbetsordning.
Jag har förstått att PPE-DE-gruppen motsätter sig ändringsförslaget. Jag ser fram emot att få höra deras argument för detta, men det överensstämmer med det som parlamentet antog i Bourlanges betänkande för bara några månader sedan. På samma sätt föreslår vi att kommissionen skall erhålla rätten att tillfälligt stå fast vid en genomförandeåtgärd som parlamentet har motsatt sig medan ett ordinarie lagstiftningsförfarande pågår för att granska, ändra eller återkalla genomförandeåtgärden. Även detta är ett element för att öka flexibiliteten som jag utgår från att kommissionen välkomnar.
Slutligen föreslår vi att man skall behålla de särskilda förfaranden som man enades om inom ramen för de s.k. Lamfalussyförfarandena.
Jag är glad över att kunna säga att övriga utskott, som t.ex. utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som besitter stor erfarenhet av kommittéförfaranden, och utskottet för ekonomi och valutafrågor, som har börjat arbeta med Lamfalussyförfarandena, helt och fullt stöder den hållning som utskottet för konstitutionella frågor har i denna fråga. Om vi lyckas finna en lösning på denna fråga nu, kommer vi att ha undanröjt ett problem som har trasslat till och fördröjt ett otal lagstiftningsförfaranden, och vi kommer dessutom att ha avlägsnat ett av de hinder som finns för att parlamentet skall gå med på att delegera långt fler genomförandebefogenheter till kommissionen än vad som är aktuellt enligt dessa förfaranden. Om vi får rätt att återkalla förslag på det sätt som är planerat, kommer vi att kunna delegera mycket mer än vi kan i nuläget, med vetskap om att vi har möjlighet att granska och återkalla förslaget om så skulle bli nödvändigt. Detta är något som alla borde välkomna.

Radwan (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar! För utskottet för ekonomi och valutafrågor avger jag i dag mitt yttrande om kommittéförfarandet, och då särskilt med tanke på Lamfalussyprocessen och Lamfalussyförfarandena i lagstiftningen för att skapa en inre marknad för finansiella tjänster - detta togs ju upp i slutet.
Precis som Lamfalussygruppen har ju även vi som mål att stifta marknadsnära och praktiskt orienterade lagar på området, vilket är vad vi alla önskar och eftersträvar. Givetvis måste vi dock noga överväga vad som skall bli det framtida arbetssättet. I parlamentet måste vi särskilt fråga oss om det framtida arbetssättet verkligen är tillräckligt demokratiskt legitimerat, eftersom vi självklart får allt fler så kallade soft laws, dvs. mer lagstiftning på internationell nivå. Låt mig bara nämna Basel II som ett exempel, låt mig bara nämna de internationella redovisningsstandarderna som ett exempel, som genom Europeiska kommissionen och därefter genom beslut i rådet och parlamentet kommer att bli europeisk lag. Om allt detta i framtiden skall gå via ett kommittéförfarande, eftersom ett ramdirektiv endast ger generella anvisningar, då får vi ett grundläggande legitimitetsproblem och parlamentet avstår från möjligheten att i framtiden utöva inflytande i mycket viktiga frågor på området. Därför stöder jag föredraganden Corbett. 
Det mest grundläggande för oss i Europaparlamentet är att behålla inflytandet på europeisk nivå. Detta betyder inte att vi även vill diskutera de tekniska detaljerna här i plenum eller i utskottet. Detta är inte vår sak. Men för oss är det grundläggande att behålla inflytandet när det går åt fel håll, och därför är det mycket viktigt att vi får en så kallad call back i det kommande författningskonventet, dvs. en möjlighet att återkalla, diskutera och korrigera något som löper i fel riktning. Därför är det av grundläggande vikt att kommissionen och konventet stöder oss i detta så att vi också kan infoga motsvarande bestämmelser.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Syftet med betänkandet av Corbett är att stärka parlamentets befogenheter att kontrollera åtgärderna för genomförandet av rättsakter, vilka utarbetats av kommissionen inom ramen för det man mystiskt nog benämner kommittéförfarandet.
PPE-DE-gruppen godtar riktlinjerna i detta betänkande och stöder särskilt tanken att kommissionen inte får gå vidare om parlamentet och kommissionen är oeniga om en genomförandetext. Om kommissionen inte följer parlamentet på denna punkt ansluter sig PPE-DE-gruppen gärna till begäran om återförvisning till utskottet, som föredraganden kanske kommer att lägga fram.
På två punkter godtar vi dock inte Corbetts betänkande. För det första: om parlamentet inte godtar den text som föreslagits av kommissionen kan denna rakt upp och ner dra tillbaka sin text utan att förbereda den på nytt och utan att ta ett lagstiftningsinitiativ. Detta framstår helt klart som en orimligt stor befogenhet. Den kan likställas med att det faktiskt blir tillåtet att avstå från att lägga fram genomförandeakter, vilket vi inte kan stödja. Anledningen till att vi begär separata omröstningar är att vi vill säga nej till denna möjlighet.
I betänkandet av Corbett föreslås dessutom följande: om kommissionen måste ta ett nytt lagstiftningsinitiativ på grund av att den anser det omöjligt att lösa oenigheten med parlamentet genom att ändra texten, skall den text som utarbetats av kommissionen tillämpas provisoriskt tills en ny lagstiftningstext har antagits.
Detta är inte acceptabelt. Enligt vår mening är det orimligt att kommissionen skall kunna bortse från parlamentets invändningar under en så lång tid, med tanke på att oenigheten mellan dessa två institutioner då är så allvarlig och så djup att den inte kan övervinnas med en ändring av förslaget utan kräver ett lagstiftningsförfarande.
Att ge kommissionen befogenhet att driva igenom en omtvistad text, om så bara för några månader eller år, skulle vara detsamma som att ge kommissionen officiell befogenhet att bortse från eller bryta mot lagen.
Detta är våra två invändningar. Vi har inte lämnat in några ändringsförslag, utan endast begärt separata omröstningar för att korrigera betänkandet på denna punkt, som vi i övrigt godtar och gratulerar föredraganden till, då det är ett arbete som utmärks av kvalitet.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Även jag vill gärna gratulera kollegan Corbett. Detta är ju inte den allra enklaste fråga. Eftersom vi alltid har besökare här vid den här tidpunkten kanske man bör förtydliga sig och förklara att vi har att göra med ett brobygge. Corbetts betänkande är nämligen ett försök att komma ifrån det europeiska virrvarret, alla dessa icke-ansvar och ouppklarade klansystemsansvar som gör att de bestämmelser som direkt rör miljontals människors liv egentligen fattas på låg nivå, precis som kollega Radwan beskrev, utan någon egentlig demokratisk legitimering.
Detta har i stor utsträckning med Europeiska unionens historia att göra och den brist på tydlig maktfördelning som vi brottas med och som innebär att mycket delegeras och försvinner ned i ett grumligt hål där tjänstemän fortfarande stiftar lagar till viss del, på vissa områden i allt större utsträckning.
Att Europaparlamentet värjer sig mot detta ser jag som en historisk förtjänst och en legitimering av parlamentet. En förutsättning är helt klart att konventet, som vi ju alla är mycket engagerade i just nu, mycket mer entydigt och ännu klarare reglerar vilken riktning saker och ting skall ta. Hit hör alldeles avgjort även vilka befogenheter Europaparlamentet, denna form av folkrepresentation, skall ha när det gäller att dra tillbaka genomförandebefogenheter som delegeras. Detta är helt klart en förutsättning, men en förutsättning är det också att vi genom Corbetts brobygge lyckas hitta formuleringar och beskrivningar som faktiskt också blir begripliga för medborgarna och väljarna och som ger klarhet och insyn på vägen så att ingen längre kan gömma sig med sina trick. Därmed står jag fast vid mitt envist fasthållna krav, dvs. utan insyn, ingen demokrati.

Titford (EDD).
Herr talman! Jag känner mig klart olustig över detta förslag, men det tycks inte finns några enkla svar. Å ena sidan vill Corbett att parlamentet skall stå på jämlik fot med rådet, och han hävdar att detta medför att insynen i systemet och därmed även dess demokratiska legitimitet förbättras. Å andra sidan återspeglar rådet nationalstaternas företräde och bör därför åtminstone i teorin fatta avgörande beslut om huruvida ett rättsinstrument skall vinna laga kraft eller inte.
Problemet består å ena sidan av att det hemlighetsfulla och komplexa system som antagits av rådet knappast underlättar en extern granskning, och att det därför inte kan sägas vara präglat av insyn och därmed inte heller kan betecknas som demokratiskt. Trots sina anspråk företräder parlamentet å andra sidan inte de breda folklagren och kan därför inte påstå sig vara en demokratisk institution. Den rådande situationen är mot denna bakgrund inte tillfredsställande, men det är heller inte det föreliggande förslaget.

Schleicher (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens genomförandebefogenheter låter harmlöst men innebär ändå många problem som alla utskott som arbetar med europeisk lagstiftning brottas med, och det sedan 20 år tillbaka. Det babyloniska virrvarret av drygt 20 kommittévarianter inom kommissionen reducerades efter rådets beslut 1999 till tre förfaranden, nämligen förvaltningsförfarandet, avtalsförfarandet och det rådgivande förfarandet. Dessutom fastslogs kriterierna för val av kommittéförfarande i beslutet. EU:s hela tillämpliga lagstiftning, flera hundra direktiv och förordningar, anpassades efter detta. Detta arbete avlutades i och med vår kollega Frassonis betänkande i mars 2003, dvs. för bara några veckor sedan.
Följden av våra överläggningar i dag skulle bli att EU:s hela lagstiftning, alltså flera hundra rättsakter återigen måste anpassas till de nya dokumenten. Om konventet skulle komma fram till ett annat lösningsförslag än vad vi diskuterar i dag - jag talar om artikel 202 - skulle hela proceduren behöva göras om ännu en gång - en anpassning av hela den europeiska lagstiftningen. Vi diskuterar, precis som i Lamfalussyförfarandet återigen bara en övergångslösning. Detta kommer tydligt till uttryck i ändringsförslag 1 från utskottet för konstitutionella frågor.
Enligt min bedömning leder inte kommissionens förslag till att vi når målen, som är insyn och en förbättrad lagstiftningskontroll av kommissionen när man utfärdar föreskrifter för genomförandet. De föreslagna ändringarna tenderar tvärtom att förvandla de kontrollrättigheter som Europaparlamentet hittills har haft till ett rent samrådsförfarande. Kommissionens förslag innebär i praktiken att förvaltningsförfarandet avskaffas, vilket även innebär att rådets och medlemsstaternas möjlighet att påverka och utöva kontroll kringskärs väsentligt. Detta skulle Europaparlamentet ha kunnat blunda för om Europaparlamentets möjligheter att påverka och utöva kontroll hade förstärkts i motsvarande mån. Parlamentets ändringsförslag syftar till detta. Kommissionen vill dock inte stryka en viktig formulering, nämligen ?eventuellt?, vilket Corbett redan har pekat på. Detta innebär att kommissionen i fortsättningen bara eventuellt kommer att respektera Europaparlamentets innehållsmässiga krav som rör genomförandelagstiftningen. Detta kan parlamentet inte stödja utan ställer sig helt bakom föredraganden.

Rack (PPE-DE).
Herr talman! Författningskonventet diskuterar mycket ingående avskaffandet av det gamla kommittéförfarandet - detta har redan nämnts flera gånger i dag. Jag tror också att resultaten kommer att gå i den riktningen. Varför gör vi då detta? Även det har redan berörts. Vi gör detta därför att det gamla kommittéförfarandet till väsentliga delar har skapat en bakgrundsrätt på ett odemokratiskt och framför allt insynsskyddat sätt. Allmänheten har ingen aning om vad som görs, hur det görs, och varför det görs. Framför allt har allmänheten ingen aning om vem som har företrätt vilka ståndpunkter och varför. Detta måste vi ändra på. I författningskonventet kommer vi därför att avskaffa det gamla kommittéförfarandet, men - vilket likaledes redan har nämnts - detta måste ersättas med något annat. Vi behöver en delegerad lagstiftning, men detta skall åtföljas av en tydlig ansvarsfördelning, tydliga regler för delegeringen, mandat som är begripliga och framför allt möjligheten till recall, och då menar jag jämlika recall-möjligheter för både rådet och parlamentet.
Jag har i sammanhanget redan flera gånger hänvisat till vår diskussion i konventet. För oss handlar det om att Europas folk skall kunna förstå vem som tar lagstiftande befogenheter i anspråk, varför detta görs och på vilka grunder, och de resultat som tydligt avtecknar sig på denna punkt kommer inom kort att läggas fram som konventsrätt. Detta gör dock inte arbetet i Corbetts betänkande överflödigt, tvärtom. Tills vi har slagit fast resultatet på författningsnivå och genomfört detta behöver vi Corbetts betänkande som till största del går i samma riktning som konventet gör i sina diskussioner. Därför gratulerar vi inte bara föredraganden, utan vi önskar att resultatet så snart som möjligt antas enhälligt och kan ersätta det gamla, odemokratiska kommittéförfarandet under kommande år efter en förnuftig reform av hur denna viktiga fråga skall behandlas.

Corbett (PSE).
Herr talman! Tillåt mig att besvara några av de kommentarer som har framförts. Först och främst frågan om huruvida detta är en provisorisk lösning. Enligt min mening kan kommissionens förslag tillsammans med våra ändringsförslag ligga till grund för en lösning på problemet med kommittéförfarandet som är förenligt både med det nuvarande fördraget och med det som sannolikt blir resultatet av Europeiska konventet.
Konventet måste naturligtvis fullgöra sin uppgift och avlägsna den uppenbara motsägelsen mellan artiklarna 202 och 251 i fördraget, samt eventuellt skriva in några av de principer som reglerar delegeringen av genomförandebefogenheter i fördraget och konstitutionen, men enligt mitt förmenande kan vårt arbete vara helt och fullt sammanlöpande med det arbete som pågår inom konventet.
Trots att vi har uppnått en allmän samsyn vill jag ändå nämna de två punkter som PPE-DE-gruppen enligt Bourlanges har för avsikt att rösta mot.
Jag måste säga att jag inte kan hålla med PPE-DE-gruppen på den punkten och jag vill påpeka att den ståndpunkt jag företräder bygger på innehållet i Bourlanges eget betänkande som har antagits av parlamentet. Mina åsikter stämmer sålunda överens med parlamentets ståndpunkter till dags dato, och med vår arbetsordning, där vi har uppmanat parlamentets talman att be kommissionen att dra tillbaka eller ändra alla genomförandeåtgärder som parlamentet motsätter sig, eller att lägga fram ett förslag till rättsakt. Jag kan alltså luta mig mot det som parlamentet hela tiden har argumenterat för och jag hoppas att PPE-DE-gruppen kommer att ompröva sin ståndpunkt före omröstningen om en halvtimme.
Vad gäller frågan om ett provisoriskt antagande av en text medan lagstiftningsförfarandet pågår kan jag säga att detta under vissa omständigheter är viktigt för att undvika att det uppstår ett rättsligt tomrum. Åtgärden gäller tills vidare medan parlamentet och rådet genomför ett lagstiftningsförfarande för att granska, ändra eller återkalla förslaget, beroende på vilket beslut vi fattar. Men det kan även vara viktigt att ha en övergångslösning utan ett rättsligt tomrum medan detta lagstiftningsförfarande pågår.
Med andra ord är jag ute efter att skapa alternativ. Om parlamentet eller rådet motsätter sig en genomförandeåtgärd som kommissionen har lagt fram, kan kommissionen antingen dra tillbaka den - jag tror att man enligt fördraget redan besitter den rätten, men låt oss göra det mer uttryckligt - ändra den för att ta hänsyn till våra invändningar, eller lägga fram ett förslag till rättsakt. Om man väljer det senare alternativet kan man tillämpa åtgärden provisoriskt, om så är nödvändigt för att undvika ett rättsligt tomrum, eller välja att inte utnyttja den möjligheten om så inte är nödvändigt. Denna skala av möjligheter anser jag vara på sin plats. Vi bör bibehålla den fullständiga förteckningen och jag hoppas att PPE-DE-gruppen kommer att ompröva sin ståndpunkt och sedan rösta i enlighet därmed.

Wallström
Herr talman! Först och främst vill jag betona att ändringsförslagen och de anföranden som har hållits tyder på att många tankar och mycken möda har ägnats åt att granska detta förslag som syftar till att stärka Europaparlamentets roll inom den institutionella triangeln. 
Kommissionen kommer så långt det är möjligt att beakta de detaljerade ändringsförslag som har framförts av utskottet för konstitutionella frågor. Kommissionen kan helt eller delvis godta ändringsförslagen 1, 2 (delvis), 4, 7, 8, 11 (delvis), 13, 14, 18 och 19. Kommissionen kan däremot inte godta ändringsförslagen 3, 10 och 11 (delvis), eftersom de skulle kunna försvåra kommissionens förhandlingar med rådet.
Kommissionens förslag syftar till att ge Europaparlamentet och rådet samma rättigheter som medlagstiftare vad gäller att utöva kontroll över kommissionen. Men förslaget kan sträcka sig längre än räckvidden för det nuvarande fördraget, som inte innehållet någon uttrycklig delegering av lagstiftande befogenheter till kommissionen. Kommissionen bör som enda verkställande myndighet ha rätt att bibehålla ett fullständigt ansvar för antagandet av verkställande instrument. Detta politiska ansvar går hand i hand med kommissionens rätt att anta ett beslut, godta eller inte godta de invändningar som framförts av lagstiftaren. En strykning av ordet ?eventuella? skulle begränsa kommissionens frihet och hindra den från att fullgöra sina förpliktelser som verkställande myndighet.
Möjligheten att dra tillbaka ett förslag, såsom den formuleras i Corbetts ändringsförslag 3, 10 och 11, skulle i själva verket medföra att kommissionens rätt att anta en åtgärd skulle ersättas med ett uttryckligt tillbakadragande eller inga åtgärder från kommissionens sida. Om kommissionens åsikter inte stämmer överens med lagstiftarens skulle kommissionen tvingas avstå från att anta en genomförandeåtgärd. Att ersätta kommissionens ansvar och rätt att anta en genomförandeåtgärd med alternativet att man skulle avstå från åtgärder, vore att skicka felaktiga politiska signaler till berörda parter.
Fördraget bygger tvärtom på antagandet att det krävs åtgärder och att kommissionen kommer att se till att sådana vidtas. Med tanke på det tillämpningsområde som skapas genom det nuvarande fördraget är dessa ändringsförslag inte godtagbara för kommissionen. Förslaget sträcker sig faktiskt så långt det bara är möjligt för att ge Europaparlamentet de kontrollrättigheter som det bör inneha i egenskap av medlagstiftare.
Som jag tidigare nämnde kan reformen inte vara av den mer grundliga form som kommer till stånd genom en ändring av fördraget. Kommissionen har inom Europeiska konventet uttryckligen föreslagit att rådet och Europaparlamentet inom systemet för delegering av lagstiftande befogenheter bör ha möjlighet att motsätta sig en text som kommissionen har föreslagit. I detta scenario skulle kommissionen antingen dra tillbaka sin text, ändra den eller lägga fram ett förslag till rättsakt.
Till sist kan jag försäkra er om att kommissionen kommer att bemöda sig om att göra framsteg i rådet i denna fråga. Jag räknar med att kommissionen behöver Europaparlamentets stöd under förhandlingarna om att stärka Europaparlamentets prerogativ tillsammans med rådet. Jag är övertygad om att kommissionen kan räkna med parlamentets fortsatta stöd under den process som syftar till att förtydliga den verkställande och den lagstiftande myndighetens roller och befogenheter.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Med utgångspunkt i kommissionsledamotens synpunkter skulle jag vilja veta vilken ståndpunkt föredraganden har, eftersom det är ganska viktigt. Jag anser att kommissionsledamoten har fel. När vi framför invändningar här i parlamentet måste våra invändningar beaktas. Annars förvägrar man oss befogenheten att invända, vilket jag i och för sig skulle förstå helt och hållet. Men tanken att vi kan invända men att dessa invändningar kan förbigås framstår som allvarlig. Jag skulle vilja veta vilken inställning föredraganden har, om han har för avsikt att återförvisa frågan till utskottet eller inte.

Talmannen.
Kollega Bourlanges! Detta var ingen ordningsfråga.

Corbett (PSE).
Herr talman! Kommissionen gör fel i att insistera på att behålla ordet ?eventuella?, särskilt om vi erbjuder en meny med flera olika alternativ. Kommissionen borde vara tvungen att välja ett av dessa alternativ och antingen ändra sitt förslag för att beakta våra invändningar, eller dra tillbaka det - jag vill understryka att vi inte tvingar kommissionen att dra tillbaka förslaget, det är endast ett av alternativen - eller lägga fram ett förslag inom ramen för lagstiftningsförfarandet. Eftersom kommissionen har möjlighet att välja bland dessa alternativ anser jag verkligen att ordet ?eventuella? borde utgå. Annars skulle man få rätt att inte välja något av alternativen och helt och hållet bortse från parlamentets invändningar, vilket vore fullständigt odemokratiskt.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.51 och återupptogs kl. 12.00.)

Lulling (PPE-DE)
(Applåder) Herr talman! Ja, tack för uppskattningen! Jag kan också meddela att rådet i sin gemensamma ståndpunkt till stora delar lät sig övertygas av våra kloka förslag från första behandlingen! Som ni känner till syftar förslaget till förordning till att förbättra kvaliteten på det statistiska arbetet, för det första genom att tidsfristerna för sändningen av huvudaggregaten i de kvartalsvisa nationalräkenskaperna kortas från fyra månader till 70 dagar och för det andra genom att de undantagsregler som har beviljats medlemsstaterna hävs - andra kommer tyvärr att bli kvar - och för det tredje genom att uppgifterna om sysselsättningen nu kommer att översändas i enhetlig form, nämligen angivet i antal arbetade timmar.
Ändringarna är nödvändiga för en snabb tillgång till en noggrann BNP-statistik. Bankernas nationalekonomer har ju i flera år varnat för att brister i den nationalekonomiska statistiken leder till misstag i den ekonomiska politiken, vilket vi alla sedan känner av i plånboken. Javier Solana, direktionsledamot i Europeiska centralbanken, uttalade sig till och med för en mer relevant statistik för det europeiska området i Frankfurter Allgemeine Zeitung förra året. Detta ligger som ni vet i allas vårt intresse. Dock återstår mycket att göra. T.ex. är kommissionen i dag tvungen att göra de första beräkningarna av BNP för EMU-området på grundval av ofullständiga uppgifter, vilket underminerar indikatorernas tillförlitlighet och kan få negativa effekter för finansmarknaderna och inte minst för ECB:s åtgärder. Kommissionens uppskattade värden för BNP inom EMU fastslås i nuläget 70 dagar efter en avslutad referensperiod. Detta skall jämföras med Förenta staterna, där siffrorna läggs fram efter 45 dagar. Detta är alltså alldeles för sent och hindrar ECB från att utöva sin styrande funktion. Ni beklagar ju ofta att Duisenbergs penningpolitiska reaktioner är långsammare än Greenspans. Om ni antar detta i dag kommer det inte längre att vara så i samma utsträckning. Jag hoppas därför att ni stöder den gemensamma ståndpunkten och tackar er för ert fantastiska intresse för detta betänkande.
(Skratt och applåder)

Talmannen.
Detta bifall, kära kollega, visar er hur upplysta vi nu är om sändning av huvudaggregat i nationalräkenskaperna.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Vår grupp har begärt fyra delade omröstningar. Tre av dem har samma syfte, eftersom det handlar om att på tre olika ställen ta bort meningsslutet ?eller dra tillbaka sitt förslag helt och hållet?. Detta gäller för begäran om delad omröstning för ändringsförslag 3 och för ändringsförslag 10 samt den andra begäran om delad omröstning för ändringsförslag 11. Vilket beslut ni än fattar, mina kära kolleger, kommer det att framstå som logiskt, men jag vet inte om det är förenligt med arbetsordningen att ett enda omröstningsresultat medför två andra med syftet att garantera en konsekvent text.

Talmannen.
Goda nyheter: logiken är också förenlig med reglerna. Vi kommer alltså att genomföra en enda omröstning och då även vara säkra på allt är i sin ordning.

Corbett (PSE).
Herr talman! Bourlanges har helt rätt beträffande förfarandet: det vore rimligt att använda sig av en enda omröstning i stället för tre omröstningar. Jag vill emellertid påpeka att om vi skulle rätta oss efter innehållet i hans förslag skulle parlamentet handla stick i stäv med hans egna betänkanden och mitt eget betänkande om en revidering av arbetsordningen som vi antog nyligen.

Talmannen.
Jag tror att alla har förstått. Vi kommer att genomföra en enda omröstning, med hänsyn till de grundläggande förklaringar som föredraganden nyss gav oss.
Före omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution
Corbett (PSE)
Jag skulle vilja att kommissionen berättade om man kan godta de ändringsförslag som parlamentet har föreslagit.

Wallström
Herr talman! Kommissionen kan godta ändringsförslag 1 och delvis ändringsförslag 2, på grund av att vi inte vill ha med orden ?fullständig information? ...
(Skratt och applåder)
... det är inte så illa som det låter! Ändringsförslagen 4, 7 och 8 kan godtas, ändringsförslag 11 kan vi delvis godta på grund av ordet ?eventuella?, och även ändringsförslagen 13, 14, 18 och 19 kan godtas. Vi kan inte godta ändringsförslagen 3, 10 och 11 (delvis).

Talmannen.
På dessa grunder, herr Corbett, vill ni då åberopa artikel 69.2 i arbetsordningen?

Corbett (PSE).
Herr talman! Jag vill uppmana parlamentet att begagna sig av artikel 69.2 i arbetsordningen och återförvisa betänkandet till utskottet för vidare förhandlingar med kommissionen. Det som kommissionsledamoten just sade innebär att ordet ?eventuella? kommer att stå kvar i texten. Med andra ord kommer kommissionen eventuellt att ändra sin text för att ta hänsyn till våra åsikter. Detta vore oacceptabelt för parlamentet och därför begär jag att betänkandet skickas tillbaka till utskottet.
(Applåder)

Talmannen.
I enlighet med vår arbetsordning lägger jag därmed fram föredragandens förslag om att skjuta upp den slutliga omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution.
(Parlamentet beslutade att skjuta upp omröstningen.)

Betänkande (A5-0123/2003) av Sacconi för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om miljöavtal på gemenskapsnivå inom ramen för handlingsplanen för en bättre och enklare lagstiftning (KOM(2002) 412 - C5-0622/2002 - 2002/2278(INI)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0124/2003) av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete om arbetet i den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingen under 2002 (2002/2018(INI)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag gratulerar föredraganden till de utmärkta förslag han kommer med i sitt betänkande. Dessa förslag är lämpliga, vilket har bekräftats av att Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén stöder dem. Det står också klart vilka mål man har med förslagen i detta direktiv. Syftet med direktivet är att fastställa och reglera ett formellt system för rapportering av händelser inom civil luftfart för att se till att alla berörda aktörer har tillgång till uppgifter om dessa händelser och att de är medvetna om dem. Syftet är alltså att se till att alla aktörer som är verksamma inom det här området drar lärdom av varandras misstag, och därmed använder exempel på dålig praktik i utbildningen och vänder dessa händelser till något positivt. Detta kommer att bidra till att vi kan inrätta ett system som är säkrare för alla användare.
Detta direktiv kompletterar direktivet från 1994, vilket innehåller en rad åtgärder om utredningar av olyckor inom civilflyget. Eftersom antalet olyckor lyckligtvis är väldigt lågt, är tillfällena att lära sig från dem begränsade. Det rapporteringssystem som detta förslag till nytt direktiv grundas på är mer omfattande när det gäller den mängd uppgifter som kan tillhandahållas.
Bestämmelsen om att medlemsstaterna skall inrätta ett system för att avlägsna personuppgifter om de beslutar att inrätta ett system med frivillig rapportering av uppgifter som kan vara användbara för att öka luftfartssäkerheten bör också välkomnas ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Bastos (PPE-DE)
. (PT) När det gäller att nå målen för Lissabonstrategin - som syftar till att öka sysselsättningen och stärka ekonomisk reform och social sammanhållning i en kunskapsbaserad ekonomi - och som grundas på den öppna samordningsmetoden på området för social sammanhållning, är det nödvändigt att inrätta ett gemensamt system för systematiskt framtagande av statistik. Syftet med detta är att möjliggöra noggranna och lägliga jämförelser mellan medlemsstaternas situation i fråga om inkomstfördelning, fattigdomsnivåer och social uteslutning.
Detta är ett ytterst viktigt instrument, som har saknats hittills. Jag röstade därför för den här rekommendationen att godta den gemensamma ståndpunkt som rådet har godkänt om antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv. Inom detta system används gemensamma indikatorer, vilka gör uppgiftskällorna mer flexibla, och medlemsstaterna kan införa nya uppgiftskällor i de nationella statistiksystemen, vilket kommer göra det möjligt att övervaka situationen på lämpligt sätt och det kommer också att leda till nya utvecklingar i medlemsstaterna.
Från 2004 kommer medlemsstaterna årligen att sända in sina uppgifter till Eurostat och Eurostat kommer att genomföra metodiska undersökningar för att utvärdera inverkan på jämförbarheten av nationella uppgiftskällor och fastställa god praxis att följa på det här området.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i föredragandens beslut att inte utarbeta ett betänkande för andra behandlingen, och att han har valt att godta rådets gemensamma ståndpunkt om gemenskapsstatistik över inkomst- och levnadsvillkor utan ändringar. Den enhällighet som har nåtts i utskottet för sysselsättning och sociala frågor bekräftar också lämpligheten av rådets gemensamma ståndpunkt. Om syftet är att utarbeta en årlig sammanfattande rapport om gemenskapens statistik är det nödvändigt att använda harmoniserade definitioner och metoder i insamlingen av uppgifterna från medlemsstaterna. Om det inte görs på det sättet riskerar vi till slut att få en undersökning där det används olika variabler, som varierar mellan medlemsstaterna, vilket gör att det blir svårt att jämföra uppgifterna. Europeiska unionen kommer att ge medlemsstaterna bidrag i fyra år för de kostnader som detta arbete medför, vilket garanterar att den första rapporten kommer att ges ut 2007. Detta är ett senkommet initiativ, vilket blir ännu tydligare på grund av de metoder som används inom EU för att ta itu med triviala frågor.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag stöder det här betänkandet, i vilket ett förslag till förordning som utgör en nödvändig del av ?handlingsplanen avseende den statistik som krävs i samband med den ekonomiska och monetära unionen?, undersöks. För att vara konsekvent i främjandet av målen i den europeiska sysselsättningsstrategin är harmonisering av nationalräkenskaperna för uppgifter om sysselsättning och sändning av uppgifter om sysselsättning angivna i arbetade timmar helt klart av avgörande vikt för att klargöra arbetsförhållanden och se till att åtgärderna blir konsekventa och målen blir genomförbara. I Europeiska kommissionens initiativ: den europeiska sysselsättningsstrategin i framtiden, ?en strategi för full sysselsättning och bättre arbeten för alla (KOM(2003) 6 slutlig), fastställs huvudsakligen tre vittomfattande mål: full sysselsättning, kvalitet och produktivitet i arbetet och en arbetsmarknad för alla. Målen från Lissabon och Stockholm för de övergripande sysselsättningsnivåerna (genomsnittet i EU ligger på 67 procent för 2005 och 70 procent för 2010), för kvinnors sysselsättning (57 respektive 60 procent) och för sysselsättningen för äldre arbetstagare (50 procent 2010), kan därför bara uppnås om både den särskilda naturen av arbetsförhållandena och de kvantitativa indikatorerna, särskilt ?antal arbetade timmar? fastställs genom enhetliga metoder.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Detta betänkande bör ses som en del av en process för att skapa en inre energimarknad för EU och är ett gensvar på Europeiska rådets begäran vid sitt möte i Lissabon den 23-24 mars 2000, vilket på nytt bekräftades vid rådets vårmöten i Barcelona och Bryssel, om att man skulle skynda på avregleringen av marknaderna för elektricitet och gas och öka den gränsöverskridande handeln mellan medlemsstaterna. Syftet är vidare att påskynda privatiseringen av stats-ägda företag, mot bakgrund av den dominerande ställning som de statsägda företagen historiskt har haft inom denna sektor och att påskynda utvecklingen av koncentrationer och sammanslagningar på gemenskapsnivå.
Jag har alltid opponerat mig mot denna process, inte bara av socioekonomiska skäl, kvalitetsskäl och för att jag är oroad för den offentliga sektorns tillträde, men även för att denna sektor har strategisk betydelse för utvecklingen, vilket påverkar energins oberoende, suveränitet och säkerhet.
Syftet med kommissionens förslag är därför att anpassa momsreglerna på området för gas och elektricitet till de avreglerade marknadernas behov. De ändringsförslag som har lagts fram kommer i huvudsak att innebära att skatten tillfaller den medlemsstat där den slutliga förbrukningen har ägt rum och därmed skulle gränsöverdrivande handel med energi underlättas. Det slutliga målet är därför fortfarande att bemöta energisektorns behov inom EU:s gemensamma marknad.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Vi moderata ledamöter av Europaparlamentet har röstat emot ovanstående betänkande. Det är beklagligt att den sydkoreanska varvsindustrin uppbär betydande statliga subventioner, men det utgör inte ett skäl för att subventionera även europeisk varvsindustri.
Ärendet bör med kraft drivas av EU inom WTO. Inrättandet av ett europeiskt konsortium för att till viss del styra och påverka marknadssituationen löser inte den europeiska varvsindustrins problem, utan riskerar på längre sikt att förvärra situationen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Situationen inom varvsindustrin blir allt mer oroande med hänsyn till att den globala efterfrågan inom varvsindustrin föll kraftigt under 2002. Den nya orderingången är 60 procent lägre än under år 2000 och för Europeiska unionens del innebär detta en ordernedgång på cirka 77 procent, och samtidigt har priserna fallit. 
Europeiska unionens ensidiga tillämpning av de principer som fastställdes i OECD-avtalet från 1994, som syftar till att avskaffa stöden till varvsindustrin, var en av de huvudsakliga orsakerna, eftersom det nuvarande tillfälliga försvarsmekanismen visade sig vara olämplig för att motverka den sydkoreanska varvens illojala konkurrens och dumpning, vilka tillämpar lägre prismarginaler som varierar från 20-40 procent, och dessutom får statliga stöd. Europeiska unionens marknadsandel inom varvsindustrin sjunkit från 19 procent år 2000 till 10 procent under det första kvartalet 2002, vilket ledde till stängning av flera europeiska varv, arbetslöshet och de alltid närvarande hoten om ytterligare nedskärningar, något som jag själv fick tillfälle att se under mitt besök på varven i Viana do Castelo.
Europeiska unionen måste därför föreslå nya mekanismer för att bevara och utveckla den strategiska varvssektorn genom ett verkligt gemenskapsprogram för att främja forskning och yrkesutbildning och där hänsyn tas till prioriteringen att modernisera gemenskapsflottan, fartygsreparationer, sjötransporten och fisket.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries, Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater anser inte att gemenskapen bör förlänga eller inrätta nya varvstöd för att kunna skydda sin varvsindustri gentemot Sydkorea.
Europeiska unionens varvsindustri befinner sig i ett allvarligt läge, då tillverkningen av vissa fartyg allvarligt har skadats på grund av illojal konkurrens från Sydkorea. Sydkoreanska varv har dumpat tillverkningen av gastankers genom att ha olika priser på den inhemska marknaden och exportmarknaden. Priserna på exportmarknaden har varit 25-30 procent lägre. EU har däremot sanerat sin varvsindustri från stöd, med begränsad produktionskapacitet och sociala problem som följd.
Sverige har sedan några år tillbaka avskaffat dessa stödformer. Vi ställer oss därför tveksamma till om de skall återinföras! Vi är generellt emot denna typ av statsstöd men förstår den oro som Sydkoreas illojala konkurrens skapar. Vi anser att denna typ av frågor skall hanteras inom WTO och dess tvistlösningsmekanism. Det hjälper inte att unionen återupprättar eller förlänger statliga stöd till vissa fartyg, utan det riskerar enbart att snedvrida marknadsmekanismerna ytterligare.
Med anledning av detta röstar vi socialdemokrater i Europaparlamentet emot samtliga former av statsstöd till varvsindustrin. Vi anser inte att detta skall främjas och röstar därför mot hela betänkandet.

Korakas (GUE/NGL)
Omstruktureringspolitiken inom varvsindustrin och dess åtföljande nedskärningar har lett till att tiotusentals anställda blivit arbetslösa. Förlusten av EU:s halva del på världsmarknaden inom loppet av endast två år beror på EU:s och medlemsstaternas hållning, där man i stället för att förstärka och uppvärdera denna strategiska industrigren har förstärkt och flerdubblat vinsterna hos monopolföretagen, särskilt i Tyskland och Danmark.
Denna en gång så utvecklade industrigren har fått utstå särskilt svåra motgångar i Grekland, ett land som historiskt sett har haft en stor varvsindustri och som förfogar över en av världens största flottor. Varvsindustrin skulle med hjälp av en annan politik kunna utgöra en betydande näringsgren i stället för att vara på gränsen att försvinna.
De små företagen håller i dag på att fördrivas, medan de större varven har sålts ut för en spottstyver till det privata kapitalet som i sin tur krymper verksamheten. Tusentals arbetstagare inom denna gren lever under verkliga svältförhållanden och hela områden är dömda till undergång eftersom arbetslösheten överstiger 80 procent. Alldeles nyligen lade man ned ännu ett trä- och varvsföretag, Ippokambos, och ytterligare 300 arbetstagare ställdes på gatan.
Näringsgrenens arbetstagare inser mer och mer att de inte kan räkna med några lösningar från EU, politikerna eller från de internationella imperialistiska avtal som de lägger fram. Därför har de gått samman och kämpar för en annan politik som är både antimonopolistisk och antiimperialistisk.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Den europeiska strategin för hållbar utveckling som antogs vid toppmötet i Göteborg måste inbegripa företagens sociala ansvar. Företagen har skyldigheter utöver det legitima målet att maximera vinsterna. Små och medelstora företag och multinationella företag måste i dag inse att deras framgång beror på ett ansvarfullt uppförande när det gäller miljöfrågor och hänsynen till de grundläggande rättigheterna för att främja den social sammanhållningen.
Det är ett vedertaget faktum att socialt ansvar och miljöansvar bidrar till att öka konkurrenskraften. Följaktligen är det nödvändigt att stödja och uppmuntra företagens sociala ansvar och sprida god praxis genom att se till att företagen, arbetsmarknadens parter och utbildningsinstitutioner blir delaktiga i processen.
Jag vill betona vikten av följande aspekter:
Att inbegripa könsrelaterade frågor i principerna för företagens sociala ansvar, särskilt främjande av entreprenörskap bland kvinnor och att hjälpa kvinnor att kombinera yrkes- och privatlivet.
Den roll som EU:s flerpartsforum om företagens sociala ansvar kan spela, vilket kommer att ge oss möjlighet att höra alla parter, och även kommer att hjälpa oss att fastställa företagens begränsningar och utmaningar och att dela god praxis.
Vikten av det europeiska märkningssystemet som en som en garanti för kvalitet för konsumenter och företag, eftersom konsumenter i allt högre grad värdesätter företagens sociala ansvar i sina köpbeslut.
Europaparlamentet måste delta i denna process, särskilt vid forumets slutliga möte och i informationsutbytet mellan institutionerna.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Detta betänkande är helt enkelt en enorm förskönande marknadsföringsstrategi som är utformad för att gynna arbetsgivare på europeisk nivå, vilket är ett resultat av både de avsiktliga syftena med hela processen och Europeiska unionens ekonomiska och sociala riktlinjer, vars syfte är att främja avreglering av ekonomin, särskilt arbetsmarknaden, genom flexibla löner och osäkra anställningsförhållanden. 
Om vi tar Portugal som ett exempel kan vi faktiskt tala om företagens sociala oansvarighet; vi har multinationella företag som avvecklar verksamheten och flyttar den till länder där lönerna är lägre och social- och miljövårdslagstiftningen är mer flexibel när det gäller vinster, vilket medför att tusentals arbetstagare friställs och att utvecklingen av de mindre gynnade regionerna ifrågasätts, och företagen bryter avtal med lokala myndigheter och stater som har garanterat dem avsevärda belopp i statligt stöd och skattelättnader.
Verkligheten visar att många av de företag som vill lansera sig internationellt inte har någon social ansvarskänsla över huvud taget. Vad de gör är att utnyttja osäkerheten på arbetsmarknaden, kortfristiga anställningsavtal, innestående löner och otrygga arbetsförhållanden. De friställer anställda orättvist och olagligt, inför godtyckligt flexibel arbetstid, uppmuntrar till barnarbete och tar inte ansvar för föroreningar. Det råder en atmosfär av straffrihet och att man inte behöver följa den lagstiftning som är i kraft, och detta måste vi få slut på.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Resolutionen om programmet ?Intelligent energi för Europa? (2003-2006) förtjänar vårt breda stöd av följande skäl:
Syftet är att garantera kontinuitet genom ett program på energiområdet som följer efter det nuvarande ramprogrammet (1998-2002) på det här området när det gäller hållbar utveckling, försörjningstrygghet, energieffektivitet, el från förnybara energikällor, bland andra aspekter.
Det innehåller en rekommendation om ökade budgetanslag för detta program, även om beloppen fortfarande är alldeles för låga (en höjning från 190 miljoner euro till 200 miljoner euro) med tanke på de områden som programmet omfattar: energieffektivitet och rationell energianvändning, ökad användning av förnybara energikällor, energiaspekterna inom transporten och internationellt samarbete, särskilt med utvecklingsländer.
Föredraganden påpekar att det är nödvändigt att hitta en lämplig balans mellan översynen av programmets genomförande och behovet av att se till att budgetanslagen utnyttjas fullt ut och föreslår att tillträdet bör göras enklare för potentiella sökande.
När det gäller frågan om att inrätta en europeisk byrå för intelligent energi, anser vi att den frågan i huvudsak är politisk och att den är beroende av vilket beslut vi fattar, om vi skall ha effektiv politik för forskning och främjande av energi som ger miljömässiga och ekonomiska fördelar, eller inte.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i stort sett med detta betänkande, även om jag anser att frågan om att inrätta en europeisk byrå för intelligent energi - en av de lösningar som föredraganden föreslår för att öka energieffektiviteten och användningen av förnybara energikällor - inte är helt klar. Att bara inrätta ännu ett byråkratiskt organ är inte någon garanti för att resurserna kommer att användas på bästa sätt, eftersom vi enligt subsidiaritetsprincipen först bör överväga möjligheten att främja informationsutbyte mellan medlemsstaterna och införa god praxis, utan att åsidosätta den nationella lagstiftningen eller inrätta konstgjorda strukturer som är oförenliga med lagstiftningen på nationell nivå.
Trots dessa meningsskiljaktigheter när det gäller metoden, instämmer jag i föredragandens oro över miljö- och effektivitetsfrågorna och delar hennes övertygelse om att de åtgärder som rekommenderas inte kommer att kunna genomföras på lämpligt sätt utan deltagande av lokala och nationella organisationer.
Av samma skäl anser jag att det intresse som föredraganden visar för de nya medlemsstaterna och de förändringar som de måste genomföra när de ansluter sig till unionen är mycket klarsynta.

Adam (PSE)
De ändringsförslag som antogs av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi den 23 april förbättrar inte kommissionens text. Ändringsförslagen har resulterat i ett ytterst komplicerat förslag som för de i allmänhet stora kraftvärmeverk som är Förenade kungarikets huvudsakliga intresse vore ännu skadligare än kommissionens ursprungliga förslag.
Dessa ändringsförslag bygger sammantaget på antagandet att all kraftvärme ?vars effektivitet uppgår till minst 80 procent alltid leder till väsentliga energibesparingar i jämförelse med separat produktion av energi och värme och därför kan betraktas som effektiv?. Det stämmer inte att en 80-procentig effektivitetsgrad automatiskt medför väsentliga energibesparingar. System med samma sammantagna effektivitet leder inte nödvändigtvis till maximala bränslebesparingar och koldioxidutsläpp. Det är viktigt att man värderar eleffektivitet högre än värmeeffektivitet och så sker för närvarande inte i det framlagda betänkandet. 
Metoden är överlag alltför akademisk och tar lite hänsyn till de praktiska svårigheter som finns med att genomföra metoden vid industrianläggningar, varav vissa kan vara ytterst komplexa. Om förslaget antogs skulle kraftvärmens framtidsperspektiv i Förenade kungariket skadas allvarligt.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i huvudsak i föredragandens åsikter när det gäller behovet av att främja rationell energianvändning och att ren energi skall gynnas strategiskt. Förutom de minskade utsläpp av koldioxid som detta kommer att leda till, inverkar den decentraliserade karaktären av kraftvärme vanligtvis hämmande på byggandet av större energiproducerande enheter, och därmed minskas miljöeffekterna av deras infrastrukturer och elöverföringsledningar.
Det har klart framgått av diskussionerna att den här frågan inte främst är politisk, utan snarare teknisk. Det är därför vi, i stället för den förväntade splittringen mellan höger och vänster, har sett flera olika infallsvinklar, eftersom norra och södra Europa naturligtvis ser olika på problemet på grund av klimatskillnaderna. Det är nödvändigt att ta hänsyn till dessa skillnader, och det är också viktigt att vi tittar på om kravet att medlemsstaterna skall lägga fram nationella rapporter om sin nationella potential är genomförbart.
Trots att åsikterna om några förfaranden och tekniska definitioner när det gäller användning av kraftvärme fortfarande är motstridiga, anser jag att de principer som har styrt utarbetandet av detta betänkande i stort sett är riktiga och jag instämmer i den kompromisstaktik som till sist till slut blev resultatet av det arbete som genomfördes i kommissionen.
Jag har därför röstat för det här betänkandet.

Foster (PPE-DE)
Även om det inte finns några bevis som visar att flygbolagen saknar tillräckliga försäkringar, håller vi med om att det är ett steg i rätt riktning att kraven blir tydligare.
Vårt fortsatta stöd till förslaget till förordning beror emellertid på hur kommissionen tar itu med de huvudsakliga problem som föredraganden redogjorde för i sitt anförande i går kväll.
Kommissionen måste framför allt förtydliga hur reglerna om överflygningar kommer att tillämpas i praktiken. De svar som har givits till utskottet på denna fråga tyder på att ärendet inte är riktigt genomtänkt. Vi kan inte stödja förslag till lagstiftning som inte kan tillämpas på ett riktigt och konsekvent sätt och såvida inte kommissionen kan ge ett tillfredsställande svar på frågan om hur lagstiftningen kommer att tillämpas på flygplan som under oförutsebara omständigheter omdirigeras till det europeiska luftrummet eller hur sektorn skall få försäkringsskydd för krig och terrorism kan vi inte fortsätta att stödja förslagen.
Slutligen måste vi insistera på att kommissionen tillhandahåller en fullständig konsekvensanalys för näringslivet innan detta betänkande skall genomgå en andra behandling. Parlamentet kan inte lagstifta utan att känna till vilka konsekvenser åtgärderna medför för det europeiska näringslivet och en känslig flygindustri.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i föredragandens åsikt om behovet att anta en förordning om försäkringskrav för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer, för att öka skyddet för användarna av detta transportsätt och utvidga det till att omfatta alla användare. Jag delar också föredragandens oro om tillämpningen av principen om lika behandling, och välkomnar den lösning som han föreslår - att små och stora lufttrafikföretag skall behandlas olika -annars skulle dessa åtgärder i praktiken bädda för att denna särskilda marknad blir ett monopol i smyg på grund av de överdrivna försäkringskraven.
Trots att jag håller med i princip, vilket har gjort att jag har röstat för det här betänkandet, kan jag inte dölja mina farhågor när det gäller genomförbarheten av några av de åtgärder som förespråkas, till exempel frågan om att kontrollera att lufttrafikföretagen har giltiga operativa licenser eller certifikat, eftersom detta skulle göra det nödvändigt att fortgående övervaka att de fastställda kraven följs.

Berthu (NI)
Förslaget till beslut om de genomförandebefogenheter som rådet beviljat kommissionen - och som utarbetats av kommissionen själv - uppfyller Europaparlamentets vilja, som just har godkänt förslaget med entusiasm. Parlamentet har länge velat få rätt att kontrollera genomförandeåtgärder, i likhet med rådet, åtminstone i fråga om de texter som antas genom medbeslutandeförfarandet.
Denna ambition kan överraska, eftersom det i många parlamentariska demokratier, bland annat Frankrike, inte är så att den valda kammaren i detalj kontrollerar åtgärderna för lagarnas genomförande, utan endast förbehåller sig rätten att i förekommande fall ifrågasätta regeringens ansvar. Men Europaparlamentets inställning - som framför allt dikteras av strävan att konkurrera med rådet - avslöjar kanske trots denna strävan en helt annan sak: att kommissionen inte är en riktig regering och att parlamentet inte är ett riktigt parlament.
Efter ett antal framsteg, bland annat under 1999, vill kommissionen i dag slutföra processen och förmå rådet att göra parlamentet fullständigt likställt i fråga om kontroll. Men den glömmer en sak: denna likställdhet föreskrivs inte av artikel 202 i fördraget, som ger rådet den huvudsakliga befogenheten. Därför har vi röstat emot förslaget.

Bernié (EDD)
Vi har, med ett antal reservationer, röstat för betänkandet av Sacconi om miljöavtal på gemenskapsnivå, där man föreskriver ett nytt instrument för att förenkla och påskynda lagstiftningsarbetet på EU-nivå: frivilliga avtal.
Dessa avtal, som går inom ramen för gemenskapens sjätte handlingsprogram för miljön, kommer att kunna ha två former: självreglering och samreglering. Enligt vår mening vore det inte lämpligt att prioritera samreglering, vilket föredraganden förordar. Den har inte ett högre värde än självreglering. Kommissionen bör inte upphöja sig till domare och part när det gäller att uppställa villkor som måste vara uppfyllda för att avtalen skall kunna ingås.
De frivilliga avtalen får dessutom inte anses vara instrument som kompletterar gemenskapens nuvarande lagstiftningsarsenal. Frivilliga avtal är flexibla instrument som är lika mycket värda som andra lagstiftningsinstrument. Vi gläder oss åt att kommissionens initiativ har formen av ett icke-bindande meddelande. Vi önskar att kommissionen fortsätter den här vägen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag har röstat för detta betänkande, eftersom jag anser att det är balanserat och att det leder till att miljöskyddet ökar. Jag välkomnar särskilt att ?tillämpligheten? av de mekanismer som finns har uppmärksammats. Sedan Maastrichtfördraget har unionen i själva verket förbundit sig att inbegripa miljöskydd i all sin politik.
För att verkligen skydda miljön och säkra den biologiska mångfalden måste alla ekonomiska aktörer samarbeta, en slutsats som även dras i betänkandet, i dag är ?föroreningskällorna inte längre koncentrerade till enskilda industrianläggningar utan kan härledas till många typer av ekonomisk verksamhet och till konsumenternas beteende?, vilket innebär att det krävs ett nytt, mer nyskapande tillvägagångssätt för att nå målen för en hög nivå av miljöskydd, mål som är lika ambitiösa som viktiga. Europeiska kommissionen har gått i den riktningen med sitt förslag, och det har också föredraganden gjort i de förslag som han kommer med. Mekanismerna för självreglering för operatörerna och samreglering, i något slags samordning med de statliga myndigheterna, är naturligtvis lösningar som är värda att utforska.
Dessutom är det viktigt att ställa upp mål och praktiska riktmärken och prova en mer förenklad och funktionsduglig lagstiftningsram som är omedelbart förståelig för alla berörda aktörer. Detta kommer säkerligen leda till att medvetandet ökar och till ett mer effektivt miljöskydd.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Detta betänkande kommer vid en avgörande, för att inte säga mycket svår tidpunkt i den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingens historia: resultatet av den session som skulle hållas i Bryssel i november 2002, vilken ställdes in på grund av en tvist mellan AVS-ledamöterna och Europaparlamentets ledamöter om vad man skulle göra med de företrädare som Zimbabwes regering sände, trots att de hade förbjudits att delta. I den text som slutligen antogs i utskottet föredrar man att betona att krisen i vissa avseenden gick utöver den gemensamma parlamentariska församlingens befogenheter (och att den särskilt rör beslut som har fattats av rådet och Europaparlamentet och sammanhängandet och rangordningen av dessa beslut), och välkomnar att förbindelserna mellan de två parterna har normaliserats, vilket åskådliggörs av det faktum att marsmötet ägde rum i Brazzaville i en positiv anda och av de positiva resultat som nåddes under mötet. Jag instämmer i den tolkningen och hade därför tänkt rösta för det här betänkandet. Det faktum att plenum förkastade de ändringsförslag som UEN-gruppen hade lagt fram, vilka syftade till att rätta till en allvarlig och diskriminering när det gäller sammansättningen av permanenta organ inom den gemensamma parlamentariska församlingen och hur verksamheten bedrivs, ledde till att jag beslutade att lägga ned min röst i den slutliga omröstningen.

Talmannen.
Omröstningen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av rådet om svår akut respiratorisk sjukdom (sars).

Stefanis
Herr talman, ärade ledamöter! Det är med stor glädje som jag befinner mig här i dag för att presentera de hittills uppnådda resultaten från rådets överläggningar när det gäller svår akut respiratorisk sjukdom (sars).
Som ni vet sammankallade ordförandeskapet till ett extra rådsmöte den 6 maj för att undersöka denna allvarliga fråga som, förutom dess påtagliga och väsentliga konsekvenser för folkhälsan och ekonomin, vållar befogad oro hos medborgarna, en oro som många gånger intensifieras till följd av det sätt på vilket medierna framställer frågan.
Innan jag redogör för rådets resultat skulle jag vilja ta upp en inledande fråga. Fallet med sars visar än en gång att de smittsamma sjukdomarna - såsom många andra problem som berör folkhälsans område, till exempel terrorismen - vida överstiger medlemsstaternas nivåer och framhåller behovet av institutionella förändringar för att framhäva hälsoskyddet som det enade Europas huvudsakliga prioritet. Med denna utgångspunkt kommer man att ytterligare underlätta samordningen vad beträffar förebyggande, kontroll och lämpliga åtgärder för att bekämpa dessa sjukdomar, både inom gemenskapen och internationellt.
Låt mig erinra om att folkhälsan ännu inte har intagit den position som den enligt gemenskapens standard är avpassad för. Jag är övertygad, herr talman, om att Europa har den bästa förutsättningen att driva fram en ambitiös politik inom folkhälsoområdet i vart och ett av EU:s länder, i synnerhet när det gäller att förebygga och kontrollera sjukdomar. I dagens Europa, men i synnerhet i det Europa som framträder i och med utvidgningen, bör frågor som rör folkhälsan ges en stadig och stark rättslig grund som genast kommer att möjliggöra gemensamma, vetenskapligt tillförlitliga och effektiva åtgärder.
Jag skulle nu vilja redogöra för resultaten från rådets extra möte. Jag vill erinra er om att kandidatländernas hälsovårdsministrar för första gången deltog under mötet den 6 maj, såväl som WHO:s generaldirektör Brundtland som kunde upplysa oss om den senaste utvecklingen kring denna världsomfattande atypiska lunginflammation.
När det gäller problemets vetenskapliga epidemiologiska karaktär vet vi enligt experter från internationella organisationer att orsaken till denna epidemi är ett tidigare okänt coronavirus. Virusets molekylära identifiering har genomförts på mycket kort tid om man betänker den tid som krävdes för att identifiera hiv/aids-viruset. Förutom virusets identifiering känner vi ännu inte exakt till dess naturhistoria, vi förfogar inte över några antibiotiska läkemedel för behandling och vi befinner oss inte heller i närheten av att ha framställt ett vaccin i förebyggande syfte.
När det gäller smittspridning förekommer det starka bevis för att viruset smittar vid nära kontakt, med största sannolikhet genom små droppar. Det finns inga belägg för att de varor som förs in i Europeiska unionen från de områden där viruset förekommer utgör någon fara för folkhälsan.
Beträffande epidemiologin förekommer det ett begränsat antal bekräftade eller förmodade sjukdomsfall inom EU och de individer som har drabbats har isolerats och vårdas på ett effektfullt sätt. Sålunda har vi hittills kunnat undvika att smittan spridits ytterligare och, vad viktigare är, vi har inte haft något fall som lett till döden. Rådet hade ett fullständigt och konstruktivt meningsutbyte med Brundtland och påpekade att Världshälsoorganisationens allmänna sammanträde som hålls i nästa vecka kommer att utgöra ett utomordentligt tillfälle att omvärdera den rådande situationen i världen och att värdesätta de försök som gjorts för att bekämpa denna situation.
När det gäller gemenskapens åtgärder för att bemöta problemet vill jag först erinra om att det är medlemsstaternas regeringar som har behörighet att vidta åtgärder för att skydda folkhälsan. På gemenskapsnivå finns redan ett nätverk för epidemiologisk övervakning och kontroll av smittsamma sjukdomar som även är behörigt att samordna åtgärder. Detta nätverk har visat sig vara ett effektivt redskap för utbyte av information, där även kandidatländerna har deltagit till fullo. Rådet fastställde riktlinjerna från övervakningsnätverkets kommitté som man enats om den 10 april 2003 och dessa kan sammanfattas enligt följande:
Snabb lokalisering av alla förmodade sjukdomsfall genom effektiv övervakning.
Skydd för alla de personer som utsatts för smittrisker genom att de effektivt isoleras på sjukhusen, med särskild tonvikt på åtgärder som bör vidtas för att skydda sjukvårdspersonalen.
Särskild fokusering på åtgärder i samband med flygresor, som anses vara en bidragande orsak till sjukdomsspridningen, huvudsakligen genom standardiserade undersökningar av resenärer som avreser från något katastrofområde, rådgivning till resenärerna i flygplanet och slutligen genom upplysningar som ges på flygplatsen vid ankomst. Dessa åtgärder bör tillämpas i samtliga medlemsstater.
När det gäller den framtida verksamheten beslöt rådet att gemenskapens åtgärder och de ansträngningar som görs inom nätverket för övervakning av smittsamma sjukdomar och det nya programmet inom folkhälsoområdet skall fortsätta. Dessutom bör även samarbetet fortsätta mellan medlemsstaterna, kommissionen och Världshälsoorganisationen för att begränsa och slutligen hindra spridningen av denna atypiska lunginflammation.
Detta samarbete bör framför allt syfta till att bistå katastrofområden och att utveckla kvalificerade diagnoser för att främja forskningen kring framställningen av ett vaccin och att vaccinet framställs i tillräckliga mängder.
Rådet uppmanade även medlemsstaterna och kandidatländerna att till fullo tillämpa alla riktlinjer från nätverket för övervakning, att aktivt bidra till inrättandet av en särskild expertgrupp för sars i enlighet med övervakningsnätverkets kommitté, och att senast den 15 maj överlämna information till kommissionen angånde de åtgärder som vidtagits för att bekämpa denna sjukdom. Slutligen vill jag påpeka att vi uppmanat kommissionen fortsätta att samordna åtgärder för medlemsstaterna och att regelbundet se över riktlinjerna från nätverket för övervakning.
Rådet kommer återigen att undersöka situationen och utvecklingsprocessen vid mötet den 2 juni, då kommissionen skall lägga fram en rapport angående de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit. På grundval av denna rapport kommer rådet, om så anses nödvändigt, att utfärda ytterligare åtgärder. Vi stöder dessutom kommissionens föresats att lägga fram det första utkastet till förslag om inrättandet av ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar.
Herr talman, mina damer och herrar! Detta var en begränsad sammanfattning av rådets överläggningar och nu står jag till ert förfogande för att svara på era frågor.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman! Dagens andra debatt om sars är ytterst aktuell, eftersom vi dagligen får kännedom om nya sjukdomsfall och om individer som avlidit till följd av denna sjukdom. Vad som är av intresse, och som även ministern nämnde, är de direkta åtgärder som vi måste vidta för att skydda befolkningen. Han nämnde vissa av de direkta åtgärderna, men vad som är viktigare är att bestämma vilka steg vi bör ta härnäst för att bekämpa denna sjukdom. Dessa steg kommer att ha betydande sociala och ekonomiska effekter, för med den rörlighet som vi har i dag reser miljontals människor till platser över hela världen och detta har gett en oerhörd dynamik åt de smittsamma sjukdomarna. Ett talande exempel på detta är sars vars sjukdomsfall har spritt sig från Kina, där sjukdomshärden uppkom, och ända till fjärran platser i förhållande till sjukdomshärdens ursprungsplats.
Den andra frågan av intresse är att plötsliga epidemier av nya sjukdomar har uppstått. De senaste 20 åren har man rapporterat om 30 nya smittsamma sjukdomar eller nya former av äldre sjukdomar till följd av förändrade virus. Vi har fortfarande kvar gamla sjukdomar som har återuppstått, som t.ex. tuberkulos. Man talar även om en väntad pandemi som är en intensivare form av influensa. Följaktligen behövs det fortsatt beredskap och övervakning, men det krävs också att man kommer underfund med ett gemensamt tillvägagångssätt för att bemöta hoten mot folkhälsan.
Med rätta betonade ministern förekomsten av detta nätverk för övervakning av smittsamma sjukdomar, som vi förordnade om år 1998 genom beslut 2119. Men tyvärr, herr talman, är detta nätverk inte tillräckligt för att organisera och samordna en bekämpning av hoten mot folkhälsan. Jag håller med er om att ni kommer att få utöva påtryckningar för att man enligt kommissionens förslag skall inrätta ett centrum för övervakning, något som även förekommer i Förenta staterna. Detta centrum bör inrättas på EU-nivå och samordna de olika nationella centrumen, eftersom ansvaret givetvis ligger hos medlemsstaterna, men det bör dessutom även samordna referenslaboratorierna så att vi kan få ett mycket snabbt, gemensamt svar på de frågor som gäller de smittsamma sjukdomarna, men även bioterrorismen, såsom virus- eller bakteriehot.
Med rätta påpekade ni även att folkhälsan bör inta den position som den förtjänar i unionens nya fördrag. Jag beklagar att behöva säga att konventet hittills inte har gett oss detta budskap eller denna position. Ni hade alldeles rätt i detta. Liksom miljön bör även folkhälsan ha en framträdande position inom fördragen. Hälsovårdsmyndigheterna är en sak, och det är en kompletterande fråga, och folkhälsoskyddet är något annat, för som ni vet så känner inte virus, diverse sjukdomar och terrorismen några gränser. De kan sprida sig från land till land, från medlemsstat till medlemsstat och vi måste vara i stånd att samfällt bemöta detta. För att kunna göra det måste folkhälsan ha en framträdande ställning i fördraget om Europeiska unionen. Jag håller således med er, och jag vill be er att trycka på de andra ministrarna så att man godkänner att detta centrum för spridning av smittsamma sjukdomar och kontroll inrättas på EU-nivå. Vi bör även utöva påtryckningar mot konventet och rådet så att folkhälsan får inta en framträdande ställning i Europas nya konstitution.

Roth-Behrendt (PSE).
Herr talman, ärade kolleger, ärade herr rådsordförande! Tack för era redogörelser från rådet. Jag är fullt medveten om att man inte skall skjuta budbäraren som kommer med de dåliga nyheterna, och därför vore detta också främmande för mig. Jag medger dock att resultatet av det extra rådssammanträdet i mina ögon var mycket nedslående med tanke på att det enda som finns kring sars är frågetecken. Det handlar om ett okänt virus. Vi känner egentligen inte till infektionsvägarna. Vi vet inget om behandlingen och vi vet egentligen inget om dödligheten. Frågorna är så många att diskussionen om ett centrum bara är en förevändning. Jag skall gärna diskutera detta om ett halvår, men i nuläget är det bara en sorts undanmanöver som förskönar och döljer det som verkligen är nödvändigt.
Samma sak känner jag när jag hör att medlemsstaterna konstruktivt har ändrat åsikt och tar över det förebyggande ansvaret. Detta måste vi ändra på, ärade kolleger! Det är hög tid att vi får ett hälsopolitiskt ansvar på gemenskapsnivå, närmare bestämt i fördraget. Om vi inte inser detta nu, då vet inte jag när vi kommer att inse det! Detta borde vi ha insett redan när BSE var aktuellt. Mycket av det jag har hört i dag och tidigare verkar bekant, nämligen de ekonomiska effekterna - det sade vi redan när vi diskuterade BSE. I protokollen står: låt oss tala tyst om riskerna med BSE, för vem vet vad det kan få för ekonomiska konsekvenser! Hur påverkade detta resultatet? Jag hade önskat att rådet för en gångs skull hade gjort något konkret. Detsamma hade jag förresten önskat av kommissionen!
Fru Schreyer! Jag är ledsen att jag säger detta till er, för jag vet att ni inte bär ansvaret för detta. Jag kommer att säga det till Byrne igen, det har jag redan gjort en gång här i kammaren. Det är oacceptabelt att Byrne säger: ?Ja, forskningsmedel är ju lite speciella, de är ju bundna för så lång tid?. Han borde omedelbart ha gått till kommissionen och sagt: ?Okej hörni, sätt fart, frigör medel ur ramprogrammet för forskning, och det ögonaböj?! Vi behöver omedelbart pengar till forskningen för att få allt i rörelse och mobilisera alla forskare för att ta reda på vad detta är för slags virus, om det finns behandlingsmöjligheter och vilka vaccin som finns. Samma sak borde ha gjorts i medlemsstaterna. Jag hade trott att ni förra veckan efter det extra rådssammanträdet skulle skingra er med orden: Var och en av oss lovar att omedelbart ge så och så många procent eller så och så många hundratusen euro till forskningen.
Ytterligare en sak som inte är så populär: Varför talar vi inte om att inskränka resmöjligheterna? Andra länder gör det. Det finns länder som har infört begränsningar i inresorna. Varför gör inte vi detta? Varför kan flygplan från mitt tyska flygbolag och andra flygbolag fortfarande resa omkring som de behagar? Vi har ingen aning om hur lång inkubationstiden är. Är detta i sin ordning? Varför diskuterar vi inte i ärlighetens namn en eventuell karantän? Jag tycker att detta vore försvarbart, men det som medlemsstaterna har gjort och även det som kommissionen har gjort finner jag otillräckligt och rentav oansvarigt. Jag ville påpeka detta och be er, ni som bär ansvaret, att också försvara detta inför den europeiska allmänheten.
(Applåder)

Maaten (ELDR).
Herr talman! Jag tackar ministern för hans uttalande. Rådets sammanträde ägde naturligtvis rum vid en tidpunkt då rykten och spekulationer kring sars fick enormt stora proportioner. Risken för förvirring och missförstånd om den här mycket smittsamma sjukdomen ökar också mycket alarmerande. För närvarande ser vi dock fortfarande att enskilda medlemsstater i EU ger motstridiga råd om resor till så kallde smittade områden. Här har nu unionen en uppgift att förebygga den sortens förvirring och missförstånd. Mitt land avråder till exempel endast från resor till Peking, Hongkong och provinsen Wangdong. Andra medlemsstater gör det för alla smittade områden. Varför finns det ingen tydlig europeisk linje i den här frågan? Europeiska unionen, inte bara medlemsstaterna, borde vidta åtgärder i den här frågan. Det räcker dock inte. Sars är ett riktigt gränsöverskridande problem och visar oss att den här sortens problem även kan uppstå vid andra smittsamma sjukdomar. Om vi ser hur snabbt sars spridit sig, kanske inte i Europa än men på annat håll, så måste vi dra lärdom av det, inte bara nu för sars.
Rådet av den 6 maj uppmanade kommissionen att fortsätta samordna EU:s åtgärder mot sars och överväga att utarbeta en plan om allmän beredskap för smittsamma sjukdomar och hot mot folkhälsan. Ett europeiskt centrum har återigen nämnts i det sammanhanget. Det kanske räcker just nu. Kanske är sars något som ännu inte spridit sig så långt att det krävs strängare åtgärder.
Vad hade vi däremot gjort om något sådant hade spårat ur? Det hade också kunnat ske. Det hade redan kunnat vara ett faktum. Se bara på situationen i Toronto, vilket ju inte är ett land i tredje världen utan en stad med mycket goda medicinska möjligheter, som plötsligt hamnat i händerna på sars. Det hade kunnat hända oss också. Vad skulle vi gjort då? Skulle vi då ha uppmanat kommissionen att fundera lite och samordna? Skulle vi då ha samlats för att se efter vad vi skall göra? Nej, vad som saknas är en möjlighet för Europeiska kommissionen att vidta krishanteringsåtgärder i en sådan situation. Jag tror att Europeiska kommissionen borde införa en katastrofplan för den här sortens situationer, en plan som innebär att vi kan reagera konkret på katastrofer på samma sätt som de åtgärder som våra amerikanska och kanadensiska kolleger vidtar nu: karantän för personer där det finns misstanke om smitta, anslå extra finansiella medel för att förebygga att viruset sprids, stöd till personer som sitter i frivillig eller påtvingad karantän.
Problemet är bredare. Det handlar inte bara om sars. Kommissionsledamot Byrne informerade redan den 7 april parlamentet om möjligheten att sars-viruset överförts från djur till människor. Se på Hongkonginfluensan under förra seklet, Spanska sjukan under förra seklet, virus som muterar, fågelpesten just nu i Nederländerna där Världshälsoorganisationen också uttryckt sin oro över vad som håller på att hända. Vad skall vi göra åt det?
Just i sådana här situationer är det nödvändigt att Europeiska kommissionen vidtar konkreta och snabba krishanteringsåtgärder. Jag välkomnar också det som ministern sagt i det avseendet. Folkhälsans roll i fördraget måste nu verkligen bli fastställd och förstärkas.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Människor kan inte skyddas i förväg mot nya sjukdomar med hjälp av vaccinering. De kan inte heller botas efteråt med läkemedel. Det finns bara tre möjligheter att begränsa konsekvenserna. Den första är att avgränsa smittoriskerna. Den andra är att förstärka och påskynda den vetenskapliga forskningen för förebyggande och bekämpande av en sådan sjukdom. Den tredje är att erbjuda hjälp till sjuka som ökar deras chanser till överlevnad. I kampen mot en ökning av sars är det nu bara den tredje av dessa möjligheter som får fullständig uppmärksamhet. Sjukhus förbereds på att tillhandahålla karantänutrymmen och andningsapparater. Det är bra att vi redan nu tar hänsyn till möjligheten att den här smittan slår till i stor utsträckning i Europa men det verkar som om vi inskränker oss till det.
När det gäller utnyttjandet av den andra möjligheten ligger det mindre bra till. De senaste åren har det i flera av Europeiska unionens medlemsstater gjorts besparingar på den vetenskapliga forskningen om nya sjukdomar. Dagens experter är intresserade frivilliga som dras bort från annan medicinsk och biologisk forskning. Det måste förändras för att på kort sikt effektivt kunna bekämpa och utrota nya sjukdomar.
De största bristerna förekommer när det gäller den första möjligheten, att avgränsa spridningen på världsnivå. Tack vare den internationella luftfarten kan människor snabbt från Sydostasien föra ut sars över stora områden. Kontrollen på inkommande trafik visar sig vara minimal på den nederländska flygplatsen Schiphol, den femte största flygplatsen i Europa. Passagerare som kommer från Sydostasien kan bara gå rakt igenom. Det är egentligen ett under att inte fler människor blivit smittade i Europa.
Den 7 april uppmanade jag, med anledning av ett uttalande av Europeiska kommissionen, till åtgärder mot risker med inkommande flygtrafik och det med på förhand kungjord karantänplikt för personer med smittorisk. Jag är förvånad att man i rådet den 6 maj efter förhandling med Världshälsoorganisationen beslutade att inte införa det och i stället lita till kontrollerna i avreselandet och till intresserade parters skriftliga förklaringar. Låt oss förhindra att vi efteråt måste konstatera att vi allvarligt misslyckats med att hålla den här sjukdomen borta så mycket som möjligt och låt oss glädjas över vår fria press som, tvärtom mot i Kina, informerat oss i tid.

Mussa (UEN).
Herr talman, herr minister, ärade kommissionsledamöter, ärade kolleger! Den 7 april diskuterade vi frågan hur vi kunde minska risken för en spridning av sars, något som oroade praktiskt taget samtliga medlemsstater, och inte bara dem.
Låt mig understryka att praktiskt taget samtliga de förslag som lagts fram av UEN-gruppen i kommissionens särskilda kommitté har antagits av vissa medlemsstater, bland annat Italien. I det inlägg som citeras påpekade jag att viruset även kunde överföras via varor och djur som kommer från smittade länder och som, vid den tidpunkten, ännu inte bedömdes som smittkällor. Efter den svåra och omdebatterade period när optimismen och pessimismen när det gällde möjligheten och nödvändigheten av att bromsa spridningen av viruset konfronterades, har de europeiska ländernas uppmärksamhet skärpts, liksom de förebyggande insatserna. Nu har det emellertid blivit dags att oroa sig över en annan aspekt: det problem som gradvis växer fram i många av medlemsstaterna är det sociosanitära problemet, det som gäller tillgången på personal, utrustning och strukturer för att vårda de patienter som drabbas av sars. Det är dags att fråga sig om samtliga medlemsstater har de resurser som krävs och lämpliga centra för behandling av smittsamma infektioner som sars. Om det inte skulle vara så, skulle alla de insatser som görs för att hindra viruset från att komma in i Europa vara verkningslösa.
I dag är de prioriterade frågor som vi måste ta itu med följande: bristen på, för att inte säga den totala frånvaron av, isoleringsrum med undertryck i de viktigaste sjukhusen i Europeiska unionens medlemsstater, något som behövs för att undvika att smittan sprids i sjukhuset; omöjligheten att hålla en misstänkt patient i karantän som vägrar att låta sig isoleras, eftersom det inte finns någon lag om tvångsvård, om det inte gäller mentala sjukdomar. Det skulle dessutom vara dags att börja tänka på utbildning, på att upprätta nationella grupper av sjukvårdare som är specialiserade på behandling av sjukdomar som sars, som inte kan behandlas med specifika metoder utan bara med stödjande behandlingar och som kräver ingripande från många olika specialister - lungspecialister, virologer, narkosläkare, specialister inom intensivvård och internmedicin, dietologer - och sjukvårdare som kan hantera och hjälpa patienter som drabbats av sars. 
Jag vill be er betrakta denna virusepidemi som ett bevis för Europa när det gäller risken att drabbas av sjukdomar som vi i dag inte känner till eller som vi besegrat, men som globaliseringen skulle kunna föra till Europa, något som jag förklarade i mitt inlägg den 14 november 2001. Europaparlamentet och i det specifika fallet kommissionen - som jag vänder mig till - bör dra lärdom av denna erfarenhet genom att prioritera folkhälsovården.

Pannella (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Den 7 maj förklarade en kommissionsledamot som inte är närvarande i kammaren i dag - och det tycker jag är synd, därför att jag en gångs skull hade kunnat gratulera en kommissionsledamot: ?När det gäller att förebygga epidemier bland djuren har vi byggt upp ett avancerat system genom att skapa en kommitté av experter på veterinära sjukdomar som - och jag citerar - dikterar lagen för samtliga medlemsstater, medan vi inte har något att säga till om när det gäller människors hälsa?. Jag upprepar, vi har inget att säga till om. Och hittills har kommissionen inte haft något att säga ens i denna kammare.
Denna paradox beskriver emellertid en verklighet som vi i dag lever med. Jag håller med om en del av det sades nyligen av Mussa. Men vi får inte glömma att du, Antonio, kräver - som för övrigt många av oss - strukturella reformer, reformer av sjukhusen men också av de vetenskapliga strukturerna. När det gäller strukturella reformer måste vi först och främst rösta om dem, vilja ha dem, och därefter genomföra dem. Och sedan har vi frågan om mutor och allt det andra. Men vi måste under alla omständigheter ha inriktningen klar för oss.
I dag finns det en aspekt när det gäller vårt område som är knuten till kommersiella privilegier, som här ibland fungerar som i kommuniststaterna, de totalitära staterna, men låt oss kalla dem kommunistiska, stater som har politiska intressen och systemintressen. Det finns en liten fascistisk och nazistisk parentes, men det är som sagt bara parenteser. Vi står i själva verket inför en situation av zoonos som sprider sig och som finns överallt: sjukdomarna kan med andra ord överföras från djur till människa. Folkhälsan i Europa - här hos oss - löper stora och hela tiden ökande risker, eftersom världen blir alltmer globaliserad och zonerna med hög demografisk täthet hela tiden ökar i antal. Jag citerar: ?Sedan flera månader har Europa drabbats av stammar av ortomyxovirus som skapar - jag upprepar, som skapar i dag, dvs. de är aktiva just nu, herr rådsordförande - mycket allvarliga influensahärdar bland fåglar.? Här i Europa, i dag, förekommer det en serie allvarliga influensahärdar bland fåglar, vars farlighet ofta undervärderas. Varför? För att inte hindra de stora exportflödena av olika livsmedelsprodukter. Om vi skulle införa en profylaktisk vaccinering så skulle det naturligtvis påverka exporten av dessa livsmedel. Man har därför föredragit att tillgripa metoden att stampa ut sjukdomarna, genom att slakta ut hela djurbesättningar: 25 miljoner djur destruerades enbart i Nederländerna och Belgien! Det är sant att de djuren kostar oss en dollar om dan - pengar som vi inte ger till världen och inte ens till våra arbetslösa - men det är också sant att även utslaktningen är subventionerad.
Vi står med andra ord inför en situation där vi egentligen inte vet så mycket i detalj - observera att jag, efter många år fortfarande inte alls är övertygad om sambandet mellan hiv och aids - låt oss bara säga att smittskyddsläkarna fruktar en explosion till hösten, oavsett den säsongsmässiga utvecklingen. Kom ihåg att vi hade 600 000 döda i Italien - som i ett stort världskrig - enbart på grund av spanska sjukan. Var försiktiga! Detta är inte Europa, det är frånvaron av Europa!

Podestà (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Det är bara två månader sedan vi fick veta att denna sjukdom sprider sig och det finns redan över 7 000 rapporterade fall, över 500 döda och över 20 smittade personer i unionens medlemsstater.
Herr minister! Det extra rådsmöte som den italienske sjukvårdsministern, professor Sirchia, begärde har inte gett några minimiresultat, utan minimala och otillfredsställande resultat. Det man har uppnått är ett förslag om att inom två månader upprätta medicinska avdelningar på flygplatserna för att kontrollera passagerarna som avreser till dessa länder, dvs. de personer som reser tillbalka till Kina, Hongkong och andra områden där det redan föreligger en klart epidemisk situation. Det extra rådsmötet har dessutom beslutat att skapa ett europeiskt samordningscentrum för nödsituationer på hälsoområdet, ett centrum som är avsett att träda i funktion först 2005.
Trots de krav som framförts av i första hand Italien och Spanien, så har man, enligt min mening, gett upp inför rent ekonomiska skäl. Det var ni, herr minister, som sade att det skulle ha uppkommit ett svårt klimat för ekonomin och samhället. Vi anser att medborgarnas hälsa är betydligt viktigare än kortsiktiga, rent ekonomiska värden, som i och för sig är en faktor att ta hänsyn till, men som inte får ta överhanden jämfört med medborgarnas hälsa.
Roth-Behrendt hävdade med all rätt att vi inte vet något om denna sjukdom, vilket i och för sig är sant, men vi har inte skapat det enhetliga och effektiva filter på europeisk nivå som vi hade kunnat göra. Pannella påminde oss också om en paradox: vi har byggt upp ett avancerat system när det gäller att förebygga djursjukdomar, men ingenting när det gäller människan. Detta ligger fortfarande helt och hållet i händerna på medlemsstaterna, som låter de ekonomiska intressena gå före medborgarnas hälsa.
Vi fick höra att spanska sjukan orsakade hundratusentals offer. Men nej, kära vänner! Den orsakade över 20 miljoner offer! Och på senare tid, 1957, dödade ?asiaten? över en miljon människor, medan ?Hongkong? skördade 700 000 offer 1968. Jag frågar mig vad vi gör för att övervaka risken av en epidemi som skulle kunna uppkomma i länder som de i Afrika eller Indien, vilkas hälsovårdssystem absolut inte skulle klara av att kontrollera den, om man betänker att redan systemet i Toronto hamnade i kris.
Jag tror med andra ord, herr minister, att rådet och kommissionen borde lägga in en högre växel och börja fatta snabba beslut och utforma en politik till skydd för medborgarnas hälsa.

Malliori (PSE).
Herr talman, herr ordförande i rådet! Svår akut respiratorisk sjukdom är ännu en anledning som påminner om behovet av samordnade åtgärder inom folkhälsoområdet.
Vi kan inte tala om förebyggande verksamhet, kontroll och lämpliga åtgärder mot smittsamma och andra sjukdomar om vi inte först tillgodoser de nödvändiga förutsättningarna för ett gemensamt samarbete, i synnerhet i dag, inför utvidgningen och när medborgarna på ett enkelt och snabbt sätt förflyttar sig.
Jag gläds åt att alla kolleger som har talat enhälligt har hänvisat till detta behov i sina anföranden, något som inte tidigare har förekommit. Liksom de miljömässiga problemen känner inte heller de smittsamma sjukdomarna några gränser. Epidemier såsom denna atypiska lunginflammation kräver genomblickbarhet och omedelbar information, välfungerande övervakningsmetoder, hälsosystem som överträffar de byråkratiska dysfunktionerna och som erbjuder bästa tänkbara tjänster i allmänhetens intresse.
Världshälsoorganisationen har en väsentlig roll, och därför har även samarbetet mellan WHO, Europeiska unionen och medlemsstaterna varit verkningsfullt. Det är viktigt att betona att de åtgärder som har vidtagits på EU-nivå har inneburit att sjukdomsspridningen har begränsats och vad viktigare är: hittills har vi inte haft något dödsfall i något av medlemsstaterna.
Vad beträffar rådets extra möte som hölls i förra veckan anser jag att rådets uppmaning var viktig när det gäller inrättandet av en expertgrupp för denna sjukdom i syfte att utarbeta gemensamma program och yttranden för hälsoåtgärder inom hela Europa såväl som att tillhandahålla information om de åtgärder som hittills har vidtagits och dess resultat. Det är även viktigt att bistå katastrofområden med varje form av hjälp. Dessutom måste gränsövergångar övervakas, både vid inresa och vid utresa, med hjälp av såväl administrativa som vetenskapliga medel.
Tillåt mig, herr talman, att uttrycka min oro över att tillämpningen av de beslutade åtgärderna hittills varit mycket bristfällig. Det skulle därför vara lämpligt att kommissionen i största möjliga utsträckning försöker utöva inflytande i denna riktning. Slutligen skulle jag vilja gratulera det grekiska ordförandeskapet till den känslighet och beredskap som man uppvisat genom att sammankalla till ett extra möte med rådet.

Liese (PPE-DE).
Herr rådsordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Sars oroar. Det råder mycket stor osäkerhet, det har sagts flera gånger, och detta gör givetvis saken mycket komplicerad. Låt mig ta följande exempel från min närmaste krets: en del av min familj skall inom kort resa till Kina i yrket. Detta är en situation som många familjer i Europa konfronteras med, och vi kan egentligen inte ge några råd, vilket är mycket problematiskt.
En annan sak om Kina. Vi skall fördöma det faktum att den kinesiska regeringen har handlat helt bakvänt i frågan. Först bagatelliserade man frågan och gömde undan den, och sedan överreagerade man - åtminstone delvis - och vidtog rent polisstatliga åtgärder. Detta är för mig ytterligare ett bevis på att utmaningarna från det moderna samhället inte behandlas adekvat i en diktatur. Detta är ett av flera skäl till att vi bör fortsätta kampen för mänskliga rättigheter och demokrati även i Kina.
Vad gör vi nu i Europa? Jag känner stor tacksamhet gentemot Stéfanis, rådets ordförande, men även Sirchia och Mattei för det aktiva stödet för initiativet och för att frågan har kommit upp på dagordningen i ministerrådet. Resultaten är givetvis inte vad vi hade önskat, men det är viktigt att ha en början, och kanske når vi större framgångar i nästa råd.
Europa har en inre marknad. Även detta är ett tillfälle att påpeka att en inre marknad med fritt spelrum för dess fördelar förutsätter att man även tar hänsyn till aspekter utanför den snävare ekonomiska ramen. Det finns många exempel på detta - hälsan är ytterligare ett. Det finns personer i mitt hemland som säger att Europa inte skall ha befogenheter på hälsoskyddsområdet. Jag tillhör inte dem. Jag menar att det krävs ytterligare befogenheter på EU-nivå, åtminstone när det gäller att stävja infektionssjukdomar och bioterrorism. Jag har redan diskuterat saken med kommissionsledamot Byrne och medlemmarna i konventet. Elmar Brok, ordförande för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater och ledamot i konventet, har ju följt debatten och håller med mig om att vi behöver ytterligare befogenheter på dessa områden.
Detta är dock inget universalmedel. Vi kan inte flytta över denna aktuella kris till en konventsdebatt, utan vi måste noga undersöka vilka åtgärder som är lämpliga och som vi faktiskt kan vidta redan nu. Exempelvis är det rätt att, som Roth-Behrendt sade, snabbt mobilisera forskningsmedel. Det är rätt, som Maaten påpekade, att ge enhetliga rekommendationer för in- och utresor. Jag menar att detta bör göras snabbt, samtidigt som vi även bör ge rätt signal till konventet!

Stihler (PSE).
Herr talman! Sars utgör en enorm utmaning för EU och ansökarländerna och som ministern sade vet vi inte vart viruset kommer ifrån. Samtidigt som antalet dödsoffer runtom i världen stiger och smittan växer i Kina, har det även förekommit fall i EU, även om sjukdomen här förefaller att vara under kontroll. Men sex procent av dem som ådrar sig sars kommer att dö. En av dem som överlevt sjukdomen, dr Henry Likyuen Chan, var endast 34 år gammal, men drabbades av hög feber, plågades av hosta och upplevde det som om han höll på att springa ett maratonlopp när han tog en dusch.
Förslaget om att inrätta ett EU-centrum för kontroll och förebyggande av sjukdomar enligt den amerikanska förebilden i Atlanta, vilket är ett gammalt förslag som nu lanseras genom folkhälsoprogrammet, är ett steg på vägen mot samordning. Det kommer emellertid att dröja fram till 2005 innan en sådan byrå kan bli operativ. Är detta alltför lite och alltför sent? Detta skulle kunna vara rätt åtgärd att vidta inför framtiden, men det är mycket viktigt att rådet intar en öppen hållning angående de extra medel som skall avsättas för centrumet, inte bara för att ta itu med sars, utan även för att gripa sig an frågor som har att göra med tbc, smittkoppor och biologisk terrorism.
Mervärdet med samarbete är Europeiska unionens hörnsten på området folkhälsopolitik, men allting har sitt pris och detta är något som vi bör ha en öppen inställning till. Roth-Behrendt och Liese har talat om forskningsaspekten och även jag har det förstått det som att pengarna görs tillgängliga genom GD Forskning. Det är viktigt att detta utreds, och det vore bra om ministern kunde informera oss något ytterligare om saken. Som vi känner till och som även ministern påpekade har man ännu inte fastställt ursprunget till detta muterade virus och vi måste förbättra våra kunskaper om vad som orsakar det.
Tyvärr existerar sars och sjukdomen har kommit för att stanna. Vi kan göra allt upptänkligt genom forskning, förvarningssystem, centrum för sjukdomskontroll, utbildning och information, men detta borde fungera som en väckarklocka för alla som arbetar med folkhälsofrågor. Vi måste samarbeta runtom i EU och i världen för att skydda folkhälsan i framtiden och vi måste på allvar fundera över på vilket sätt detta skall ske.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Sars kanske inte är orsak till en upphaussning i politiken, men för våra medborgare är den det. Jag tycker att rådet och Europeiska kommissionen reagerat på ett lämpligt sätt den senaste veckan. Vi, som vet vad som möjligtvis borde ha hänt, var dock mycket riktigt besvikna. Det är sant, på vår europeiska kontinent har ännu ingen person dött av sars. Det betyder dock inte - och verkade det lite som - att allt bara är bra och det har även mina kolleger Roth-Behrendt, Maaten och Liese sagt. Vi vet nämligen alldeles för lite om hur sjukdomen uppstått och hur den sprids. Vi har ingen kunskap om vacciner. Allt det är sådant som blev kvar efter rådets sammanträde då. Det beklagar jag.
Det andra som jag beklagar är att man kommit överens om att inte vidta några extra åtgärder för att kontrollera alla personer som kommer från ett flygplan, eftersom det skulle vara en skenbar säkerhet. Vad ser jag? Dagen därpå håller den italienska regeringen på att utfärda sådana åtgärder. Vilken säkerhet kan jag då ge medborgarna? Jag tror att det också är bakgrunden till mycket kritik från mina kolleger.
Som andra punkt vill jag ta upp det sjätte handlingsprogrammet om folkhälsa. Det programmet vilade på två saker, nämligen förvarning och förebyggande. Vad måste jag nu egentligen konstatera? Att kommissionen för oss pekar på att den för första gången gjort något inom folkhälsoområdet även om det egentligen inte är dess befogenhet. I det avseendet vill jag påpeka att kommissionen egentligen redan hade den befogenheten genom det sjätte handlingsprogrammet.
Sedan kommer jag till kommentarerna från kollega Jules Maatens, Roth-Behrendts och Trakatellis som säger: varför anslås det inte omedelbart pengar för att spåra upp samband, för att framställa vacciner, för att göra något. Herr talman! Det betyder att vi nu enligt min åsikt ändå kommit till korta och att vi nu omedelbart måste försöka att bättre handlägga och spåra upp problemen och de okända aspekterna, inte bara med avseende på sars utan på allt som kommer till oss och att reagera mer alert, som vi fastställt i det sjätte handlingsprogrammet. Herr talman, tänk dock också på befogenheterna inom folkhälsoområdet. De behövs mer än någonsin.

Corbey (PSE).
Herr talman, minister Stefanis! Två nederländska sjukhusmedarbetare som var verksamma i Kina gick frivilligt i karantän när de kom tillbaka till Nederländerna. Deras ansvarskänsla borde vara en förebild för de nederländska myndigheterna men även för de europeiska myndigheterna. Åtgärderna mot sars är inte tillräckliga. Tyvärr finns det inga andra slutsatser att dra just nu. sars är en sjukdom vars risker och faror till största delen fortfarande är okända. Dödssiffran uppskattades i början till 4 procent men nu finns det redan uppskattningar på 19 procent. Nedsmittning skulle inledningsvis bara ske via luften. Nu visar det sig att viruset kan tränga in i människokroppen på diverse andra sätt. Vi måste umgås så försiktigt som möjligt med sars.
För det första, och det har sagts ofta, måste det till gemensamma åtgärder. Det är viktigt med förtroende för myndigheterna. Det får inte vara så att det ena landet står fast vid att det egentligen inte är någon fara och att det andra landet inför karantänplikt, det skapar inget förtroende. Det måste också till gemensamma resråd för det är verkligen fara å färde.
För det andra måste åtgärderna naturligtvis vara övertygande. Sjukdomen visade sig vara allvarligare och mer smittsam än vad man trott. Det är bra att spåra upp personer som kan vara smittohärdar. Naturligtvis är vår första uppgift att förhindra att smittan börjar spridas inom Europeiska unionen. Italien har helt rätt i att införa karantänplikt för personer som kommer från riskområden. Naturligtvis har också alla rätt som säger att drakoniska åtgärder inte ger något definitivt skydd men därmed är det ingen skenbar säkerhet, vilket har påståtts. De här åtgärderna hjälper till att minska antalet smittohärdar. Panik förebygger man med lämpliga åtgärder och inte genom att låtsas som om inget har hänt.
Herr talman! Europeiska unionen och medlemsstaterna måste nu ta sitt ansvar. I Grekland och Finland har också fall av sars meddelats. Det får inte vara så att karantän är ett enskilt beslut av ansvarsfulla personer. Låt vissa sjukhusmedarbetares ansvarskänsla bli en förebild.
Slutligen, minister Stefanis, så har ni i den här debatten hört att det finns en mycket stor enighet kring ett strängare och tydligare tillvägagångssätt. Vad skall ni göra med resultatet av den här debatten?

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Alla tecken pekar på att sars har kommit för att stanna. Som det ser ut nu hålls läget i den utvecklade västvärlden under kontroll, men för de fattiga utvecklingsländerna kan det utvecklas till ett nytt stort gissel. Ett gissel som direkt och genom ekonomiska konsekvenser ökar fattigdomen, eländet och dödsfallen. Epidemin hotar redan nu den sedan tidigare dåliga ekonomiska tillväxten i Asien, vilket återspeglas på hela världsekonomin. Vi måste också förbereda oss på ett stort behov av humanitär hjälp. 
Epidemin har endast pågått i åtta veckor, men en sak är säker: beslutsfattarna har en central ställning. Man måste garantera att det råder stabilitet och ordning i världen, eftersom det är avgörande vad beträffar hälsovårdssystemen och förebyggande åtgärder.
I Finland har man konstaterat endast ett smittofall: det är fråga om en person som blev sjuk efter en resa i Toronto. Kanadas högsta hälsovårdsmyndighet har dock skyndat sig att förneka möjligheten att smittas. I ett uttalande i tidningen Toronto Star konstateras bland annat: ?såvida ingen har lyckats smita in i sjukhuset till en sars-patient i karantän, är påståendet om nedsmittning i Kanada fullständigt befängt?. Sådana uttalanden påminner en påtagligen om attityden bland ledarna i de forna östblocksländerna: ?hos oss smittar inte sjukdomarna?. Det är ofattbart att Kanadas hälsomyndigheter gör sig skyldiga till en barnslig prestigetvist om varifrån sjukdomen härstammar.
Ingen gynnas av en sådan inställning. Om en gång smittofall konstateras, borde hälsomyndigheterna ha annat att göra än att skydda sitt lands näringsliv och turism. Allmänt sett visar det hur dåligt västvärldens myndigheter mentalt har förberett sig på en spridning av nya farliga smittosamma sjukdomar. Det extra toppmötet för medlemsstaternas hälsoministrar samt dess åtgärdsrekommendationer var dock ett viktigt första steg, men vi väntar oss mer. När det gäller smittosamma sjukdomar behöver EU ökade befogenheter.
Ännu en detalj i sars-situationen förtjänar en kommentar: Italien var missnöjt med ministerrådets beslut beträffande förebyggande åtgärder när det gäller sars, och beslutade att tillfälligt lösgöra sig från Schengenavtalet för att själv kunna kontrollera hälsotillståndet hos inresande. Italiens beslut må vara nödvändigt eller överdrivet, men det visar i vilket fall som helst hur flexibla de centrala EU-avtalen kan vara vid exceptionella tillfällen, om en medlemsstat på goda grunder kan förklara att man inte tänker följa dem. I det här avseendet har EU klarat det praktiska provet med gott betyg.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Det är för närvarande två saker som ger upphov till rädsla: avsaknaden av ett vaccin mot det virus som har upptäckts och en rädsla för att myndigheterna, både de nationella och de europeiska, inte är tillräckligt rustade för att handskas med ett virus som inte känner några gränser. Inget virus har förmågan att förstå begrepp som subsidiaritet, proportionalitet och territorialitet. De kommer och går som de vill. Därför bör medlemsstaterna göra sig av med uppfattningen att de på något sätt skyddar sina befolkningar genom att försvara suveräniteten, eller att de skyddar sina ekonomier genom att tala för subsidiaritet och proportionalitet.
Det är viktigt att vi stöder kommissionens förslag om att inrätta ett centrum för smittsamma sjukdomar, men vi bör insistera på att alla medlemsstater skall tillskjuta pengar för detta centrum i förskott. Det är meningslöst att försöka att se till att det finns ett organ som på längre sikt skall handskas med smittsamma sjukdomar om detta organ saknar resurser för att utföra sina uppgifter på ett effektivt sätt.
En sak som jag inte har hört någonting om i dag - det är möjligt att jag missade det på grund av att jag var något försenad till det anförande som rådets sittande ordförande höll inledningsvis - är vilka framsteg som har gjorts när det gäller att finna ett vaccin. Jag vet att man har gjort vissa framsteg vad gäller att identifiera viruset, men vilka framsteg har gjorts i fråga om att finna ett användbart vaccin?
Jag vet att man i Grekland är bekymrade över de olympiska spel som kommer att hållas i Aten 2004, och att det förs olika diskussioner i denna fråga. Mitt eget hemland, Irland, kommer i juni i år att arrangera Special Olympics. Omkring 7 000 idrottsmän från 166 stater runtom i världen kommer att resa till Irland. Av dessa 7 000 kommer 500 att resa från områden som är drabbade av sars. Man är allvarligt oroad på Irland, särskilt i de städer som skall inhysa just dessa idrottsmän. Jag för min del kräver inget förbud mot Special Olympics. Jag vill att evenemanget skall gå av stapeln som planerat, men jag vill ge befolkningen garantier för att man på europeisk och nationell nivå vidtar adekvata åtgärder för att se till att sars-viruset inte kan spridas.

Stefanis
Jag vill tacka ledamöterna för de mycket intressanta frågor som de har ställt och som jag skall försöka att besvara. Jag kan inte ge detaljerade svar på alla frågor eftersom tiden, av vad jag förstår, är begränsad men jag skall göra mitt bästa.
För det första, när det gäller var vi befinner oss i frågan om den atypiska pneumonin sars. Såsom har sagts och som även har konstaterats av kommissionen och av Brundtland, som hade en världsomspännande syn i denna fråga, så har man å ena sidan identifierat denna sjukdom - vilket sannerligen skett rekordsnabbt i jämförelse med tidigare - virusets molekylära identifiering är fastställd. Å andra sidan har man inte nått någon egentlig framgång på sjukdomens eget historiska område, dvs. hur viruset smittar, och i denna stund finns det inte några uppenbara utsikter att finna ett effektivt vaccin i förebyggande syfte. Man har inte heller framställt något antibiotiskt läkemedel för att bekämpa denna sjukdom. Sålunda är behandlingen endast understödjande och något som under alla omständigheter är nödvändigt, åtminstone för de insjuknade personerna, är att de isoleras så att inte viruset sprids och vi får sjukdomssmittor. Detta är absolut nödvändigt i alla länder, och det finns en rekommendation att länder som ännu inte förfogar över tryckkammare med negativt tryck skall inrätta sådana. Det är en mycket grundläggande åtgärd för att begränsa att viruset smittar och att förhindra sjukhussmittor.
Ett förtydligande angående fallen i Nederländerna och i Grekland. I Grekland finns sedan i går ett misstänkt symptom - det rör sig ännu inte om ett fall - som håller på att undersökas. Men faktum är att det i alla händelser förekommer sjukdomsfall även i Europa. Såsom sagts har det lyckligtvis hittills inte förekommit något fall som har lett till döden. Jag gläds särskilt åt att det finns ett bredd samförstånd vad gäller nödvändigheten att folkhälsan ges högsta prioritet inom Europeiska unionens stadga och allmänt inom all verksamhet i EU. Jag lyssnade till Panella som talade om det motsägelsefulla - och i sanning är det en motsägelse - i att det finns skyddsåtgärder mot zoonoser men att det inte finns skyddsåtgärder för den mänskliga hälsan. Det är något som absolut måste ske under konventet, men eventuellt skulle man redan nu kunna vidta gemensamma åtgärder i detta syfte. En sådan möjlighet finns och vi som ordförandeland samtycker till, och inte bara samtycker till utan vi stöder, kommissionens försök att påskynda inrättandet av ett centrum för övervakning och kontroll av sjukdomar i allmänhet och inte bara smittsamma sjukdomar. Det finns sjukdomar som är lika viktiga och skadliga som de smittsamma sjukdomarna. Detta centrum skulle vara något liknande Center of Disease Control i Förenta staterna.
Jag skulle vilja nämna något om vad man kan ha förväntat sig av detta extra rådsmöte och vad det slutligen resulterade i. För det första anser jag att det var mycket positivt att detta rådsmöte hölls, och till följd av sjukdomen sars var ministrarnas uppmärksamhet, och även EU:s gemensamma ståndpunkt, fokuserad på folkhälsan.
För det andra, eftersom man i alla händelser var tvungen att lägga fram en text som sammanfattade vad som gemensamt hade antagits var det högst naturligt att man inte omfattade den text med de ståndpunkter som var oförenliga. Texten utgjordes till största delen av en kompromiss. Det förekom emellertid rekommendationer om nödvändiga åtgärder, t.ex. i fråga om flygresor. Man betonade, vilket även Världshälsoorganisationen gör, kontrollen vid avresa, vid gränsövergångar. Det innebär emellertid inte att det inte borde förekomma kontroller. Kommissionen och rådet rekommenderade att det bör finnas viss kontroll, åtminstone administrativ kontroll - inte hälsokontroll eller läkarundersökning, vilket den italienska ministern Sirchia insisterade på.
Hur många kontroller vi än genomför vid gränsövergångarna är det fullständigt naturligt att vi endast får en begränsad verkan när vi har att göra med ett virus som har en inkubationstid av tio dagar, eftersom de människor som reser in i landet ännu är friska. Nästan alla sjukdomsfall som förekommer i andra länder än de huvudsakliga, dvs. Kina, Hongkong och Singapore, handlar om individer som rest in i ett annat land i friskt tillstånd och som senare insjuknat. Följaktligen kommer varje kontroll vid inresa i ett land att väsentligen begränsa, men inte utplåna, risken att viruset skall komma in i landet. Många frågor har tagits upp. Men alla dessa har pekat i riktning mot nödvändigheten av att vi får en gemensam europeisk politik, både i denna fråga och när det gäller hälsofrågor i allmänhet.
Ordförandeskapet anser att alla medlemsstater, på grundval av ett lands särskilda förhållanden och hur man uppfattar och värderar de risker som kommer utifrån, har möjlighet att vidta motsvarande åtgärder. Det finns emellertid vissa åtgärder som borde vara gemensamma för alla länder i Europeiska unionen, och det finns framför allt ett behov av samordning, åtminstone när det gäller information. Jag anser att ett gemensamt centrum med mandat att sprida information, såsom nu har skett med nätverket med uppdrag att registrera alla eventuella och presumtiva fall, skulle utgöra ett betydande steg eftersom det kan möjliggöra att vi får en epidemiologisk bild som kan hjälpa oss att vidta vissa åtgärder för att bemöta denna situation.
När det gäller forskning samtycker ordförandeskapet till att man på europeisk nivå skall stödja forskningsverksamheten så mycket som möjligt. Det borde finnas en gemensam fond, förutom den som redan finns inom GD XII, som är särskilt avsedd för sådana beredskapsåtgärder. Vi bör emellertid inte glömma bort att forskning huvudsakligen sker inom universiteten och vid de stora internationella läkemedelsföretagen. Å andra sidan råder inga tvivel om att det även borde finnas en EU-centrerad forskningsverksamhet.
Ännu en fråga har uppkommit som handlar om att hjälpa de virusdrabbade områdena att vidta åtgärder. Liese sade att vi inte bör ignorera det faktum att om det hade förekommit en pålitlig redogörelse om fallen i Kina så kanske vi inte skulle ha nått denna punkt. Något som vi alla hädanefter bör ta lärdom av är att det inte förekommer några gränser när det gäller smittspridning och att vad som än händer i världen bör rapporteras. Det måste finnas ett underrättelsecentrum, och ett sådant är förvisso Världshälsoorganisationen, men det bör även finnas motsvarande centrum på regional nivå, som t.ex. EU:s nätverk för övervakning, vilket bör nämnas.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att rådets extra möte den 6 maj var en mycket positiv inledning. Den 2 juni hålls ministerrådets reguljära möte. Till dess kommer fler fakta att ha insamlats, och man kommer att ta hänsyn till alla de kommentarer som gjorts av ledamöterna i Europaparlamentet. Jag tror också att Europeiska unionens medlemsstater kommer att vara beredda på att mer samordnade och konkreta åtgärder vidtas på europeisk nivå.

Talmannen.
Tack, rådsordförande Stéfanis!
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0140/2003) av Gill för budgetutskottet om parlamentets beräknade inkomster och utgifter för budgetåret 2004 (2003/2016(BUD)).

Gill (PSE)
Herr talman! Jag vill börja med att utnyttja detta tillfälle för att välkomna observatörerna. Det gläder mig att se dem här i Strasbourg. Vi har ägnat många sammanträden åt att diskutera observatörernas anländande hit till budgetutskottet. Det känns bra att ha dem här så att de kan lyssna till denna viktiga debatt. Detta är ett av de första budgetärendena som kommer att påverka dem direkt. Jag vill även tacka alla mina kolleger och budgetsekretariatet för deras arbete och samarbete för att utarbeta dessa beräkningar.
År 2004 är ett år som präglas av utvidgningen och det faktum att det är ett valår och om man skall gå efter valresultaten från 1999 kommer 56 procent av ledamöterna dessutom att avsluta sina mandatperioder under detta år. Alla dessa faktorer kommer att medföra betydande politiska, strukturella och budgetmässiga konsekvenser. Dessa beräkningar för 2004 omfattar vissa ingående förändringar som gör budgetplaneringen till en något större utmaning.
Utöver de utmaningar som utvidgningen och valet utgör, kommer parlamentet dessutom att ställas inför avsevärda förändringar under 2004, som t.ex. det eventuella antagandet av ledamotsstadgan, en ökning av det totala antalet ledamöter, en översyn av tjänsteföreskrifterna och en reformering av dess administrativa struktur med syfte att förbättra servicen för ledamöterna. De exakta budgetmässiga konsekvenserna av dessa förändringar har ännu inte fastslagits och dessa omfattas därför inte fullt ut i dessa beräkningar, utan kommer att beaktas under den första behandlingen av budgeten för 2004 under hösten.
Vissa av de frågor jag just berörde skulle jag emellertid vilja behandla mera utförligt. Först och främst ledamotsstadgan: jag hoppas verkligen att en ledamotsstadga kommer att träda i kraft under loppet av nästa år. Bristen på öppenhet och insyn i reglerna för resor och traktamenten undergräver denna kammares trovärdighet mer än någon annan faktor. Därför vill jag uppmana parlamentet att anstränga sig till det yttersta för att se till att anslagsbeloppen i reserven faktiskt utnyttjas till detta ändamål.
När jag ändå är inne på extraförmåner och privilegier skulle jag vilja nämna PPE-DE-gruppens ändringsförslag om att utvidga sjukförsäkringssystemet till att omfatta tidigare ledamöter. Jag är förbluffad över att den brittiska konservativa högern har lagt fram detta förslag. De säger sig alltid vara förkämpar för kampen mot ett generöst förmånssystem och nu agerar de stick i stäv med sina egna principer och lägger ett fullständigt oacceptabelt förslag om att systemet skall utvidgas, vilket endast kommer att gynna vissa ledamöter samtidigt som det kostar skattebetalarna enorma summor och ger upphov till administrativa komplikationer. En ännu större besvikelse är det faktum att kvestorerna har skickat ut ett e-brev till alla ledamöter där man uppmanar dem att rösta för detta förslag. Detta är en skandal. Jag vet inte hur Balfe och andra kan rättfärdiga denna utgift för sina väljare. Presidiet hade allvarliga betänkligheter mot förslaget, anslog inga medel och återförvisade förslaget av rättsliga skäl.
Det finns även viktiga budgetmässiga överväganden. Vi kan inte bara se till de omedelbara konsekvenserna av en sådan åtgärd, utan vi måste även överväga vilka kostnader som detta kan ge upphov till på lång sikt. Kostnaderna kan bli mycket höga. Det är inte bara en fråga om huruvida det är klokt att enas om ett särskilt avtal för de avgående ledamöterna i parlamentet, vilket på alla möjliga sätt kan ifrågasättas rättsligt av alla tidigare ledamöter, utan det handlar även om att det vore moraliskt fel av oss att förfara på detta sätt. Jag råder därför kammaren att rösta emot punkt 3 i mitt betänkande, eller att stödja det ändringsförslag som har lagts fram av Verts/ALE-gruppen. Låt oss inte göra bort oss. Dessa två frågor är inte bara interna frågor av teknisk natur. De kommer om och om igen att dryftas i pressen i många länder, inte bara inför nästa års val, utan under många år därefter.
Förutom att det kommer att medföra en enorm omorganisering av kammarens ledamöter samtidigt som antalet ledamöter ökar med en femtedel, kommer nästa års val att innebära en av de mest omvälvande förändringarna i detta parlaments historia. Även om vi har gjort förberedelser med avseende på den fysiska omgivningen och språkordningen, bland annat i plenisalen, så finns det många viktiga frågor gällande information, kommunikation och IT-strategier som vi inte har behandlat i tillräcklig omfattning. Vi måste se till att bemöta de argument som handlar om det demokratiska underskottet i fråga om vårt inflytande över lagstiftningen. Därför är valdeltagandet av största betydelse för oss.
Vi måste anstränga oss mer för att göra medborgarna medvetna om parlamentets arbete, öka deras intresse för vårt arbete och garantera ökad delaktighet. Som jag ser det är informationspolitiken avgörande. Jag vet att presidiet nu har antagit en verksamhetsberättelse med anledning av Europavalen. Här saknas emellertid ambitioner och nytänkande. Tydliga strategier och planer måste vara på plats nu om de skall få någon verkan. Detta är inte bara parlamentets uppgift.
Jag måste helt öppet säga till kommissionen att jag är besviken över avsaknaden av resultat från den interinstitutionella arbetsgruppen. Gruppen har misslyckats med att framföra våra huvudsakliga prioriteringar och budskap till medborgarna. Kommissionen och medlemsstaterna har svikit oss. Jag uppmanar dem att uppträda gemensamt och göra större framsteg på detta område.
Även om ett av våra främsta mål under de senaste åren har varit att komma närmare medborgarna, har vi använt oss av en teknik från 1900-talet. Vår informations- och kommunikationspolitik tycks utvecklas i snigelfart, samtidigt som våra kostnader skjuter i höjden. Med tanke på att parlamentets utgifter för IT är höga i jämförelse med andra institutioner, skulle jag gärna vilja få en förklaring till varför Europaparlamentets webbplats inte är toppmodern eller särskilt användarvänlig, och varför vi endast har begränsad tillgång till hjälpmedel för teknik och redigering av videomaterial. Vart har dessa pengar tagit vägen?
Med detta sagt är jag glad över att kunna konstatera att vi äntligen gör framsteg med våra sändningar över Internet. Jag tror att våra förehavanden här i kammaren i dag sänds direkt. Runtom i parlamentets byggnader finns det tillfälliga informationstavlor på flera språk. Detta är ett viktigt steg framåt inför den förestående utvidgningen i maj nästa år. På andra områden, såsom matsalarna, miljön i Bryssel, tillgång till byggnader och bilförmåner, måste vi vara betydligt mer ambitiösa.
Mot bakgrund av allt detta välkomnar jag de ansträngningar som har gjorts av förvaltningen och presidiet för att modernisera, inte bara parlamentets personalpolitik, utan även det sätt på vilket vi handskas med personalfrågor. Vi måste gå från en rent administrativ syn på personalfrågor till en mer modern, strategisk och framsynt personalpolitik och samtidigt inse att informationstekniken har förändrat vårt sätt att arbeta och synen på vår förvaltning.
Även om detta inte i någon större omfattning kommer att påverka budgeten för 2004, skulle jag vilja uppmana generalsekreteraren att fortsätta sina ansträngningar på detta område. Jag vet att det måste fattas vissa mycket svåra beslut som kommer att påverka tjänsteförteckningarna, men det är viktigt att vi fortsätter att utvecklas och söker efter det bästa sättet att utnyttja vårt humankapital.
Därmed kommer jag in på frågan om budgetåtstramningar. Om detta skall få någon egentlig innebörd måste vi åstadkomma ökad rationalisering och flexiblare ledningsstrukturer och ta mångspråkighetens tjur vid hornen för att förbättra effektiviteten på en rad områden. Parlamentet måste fortsätta att tillämpa denna politik och ge bäst valuta för pengarna för de europeiska skattebetalarna samtidigt som vi fortsätter att använda de tillgängliga resurserna i den nuvarande budgeten på bästa sätt. Vi kan endast övertyga människor utanför parlamentet om att vi genomför budgetåtstramningar om vi kan uppvisa detta internt. Detta kan vi åstadkomma genom att förbättra budgetpresentationen och tydligheten. Ändå finns det mycket få bevis för att våra krav har tagits på allvar. Vi befinner oss här i en klassisk situation där förslag tillintetgörs genom att de ignoreras snarare än tystas ned.
Jag skulle i korthet vilja beröra två områden: vi måste förbättra budgetens presentation och förklarlighet på alla områden, och detta gäller i lika hög grad även de politiska grupperna.
Till sist vill jag innan vi inleder omröstningen meddela en teknisk justering, nämligen det faktum att vi har kommit överens med rådet om justeringen av budgetplanen. Denna mening behöver inte längre finnas med i texten.

Dover (PPE-DE).
Herr talman! Jag stöder det faktum att denna budget är en mycket viktig fråga både för parlamentet och de övriga institutionerna. Efter utvidgningen måste vi se till att pengarna gör största möjliga nytta. Jag skulle vilja gå igenom en eller ett par detaljer innan jag tar itu med frågan om sjukförsäkringar.
Bilförmånerna missbrukas ofta och vi måste se till att detta blir föremål för mycket noggranna kontroller. Vad gäller språken, tekniken och Internet måste vi utöka tjänsterna för att se till att bli ännu mer effektiva och vi måste alltid använda pengarna på bästa sätt. Beträffande personalfrågan har vi inom PPE-DE-gruppen redan hjälpt till att sänka vissa förväntningar. Frågan gäller vice ordförandenas assistenter och det faktum att det skulle bli fråga om avsevärt höjda kostnader uppgående till hundratusentals euro. Vi ser till att vi inte tillåter de genvägar som med nödvändighet skulle ha medfört enorma merkostnader under de kommande åren samtidigt som det kommer att förekomma uppgraderingar enligt ordinarie befordringar.
Vi kommer dessutom att se till att det inte finns några assistenter som kan hjälpa utskottsordförandena. Detta ser vi inget behov för. Vi kommer även noggrant att övervaka det antal assistenter som bistår kvestorerna.
Jag vill försäkra mig om att ändringsförslag 7 har antagits. På så sätt repareras en del av den skada som uppkom genom tidigare versioner av Neena Gills betänkande. Frågan handlar om föreningen för före detta ledamöter. De har utarbetat alla rapporter som krävs, men de måste hålla sammanträden under juni månad och det stämmer inte särskilt väl med vår budgetplanering. Det är inte vår sak att kritisera dem och därför hoppas jag att vi kan rösta igenom ändringsförslag 7, där man välkomnar presidiets beslut angående kostnaderna för denna förenings sammanträden. Föreningen utför ett utomordentligt arbete med att hålla tidigare ledamöter underrättade.
Jag vill dryfta den omtvistade fråga som har tagits upp och hänvisningen till de grönas ändringsförslag om sjukförsäkringar. Om vi som parlamentsledamöter inte skyddade våra ledamöter mot eventuella sjukdomar hos skulle vi inte göra vårt jobb. Vi måste se till att de besvärliga plikter vi har att ofta befinna oss på resa, delta i utdragna debatter och diskussioner samtidigt som vi skall delta i späckade program hemma i våra regioner och länder runtom i Europeiska unionen återspeglas i en adekvat sjukvårdsförsäkring som både är operativ och kostnadseffektiv. Jag skulle vilja läsa hela klausul 3 för att visa att detta inte är ett slutligt beslut, utan att det snarare handlar om en obunden hållning med syfte att fortsätta att ompröva denna fråga.
Jag citerar: ?... är villigt att överväga att anslå medel för att låta den nuvarande sjukförsäkringen även omfatta före detta ledamöter och förväntar sig att detaljerade förslag läggs fram i vederbörlig ordning.?
Jag vill även betona att om ledamotsstadgan blir verklighet kommer även detta, som jag tidigare påpekade, sannolikt att omfattas. Det slutliga beslutet skall fattas av parlamentets presidium. Allt jag försöker säga är att vi inom budgetutskottet bör vidta nödvändiga åtgärder för att se till att vi får någon form av ersättning och att de mer exakta beloppen kommer att diskuteras under de kommande månaderna.
(Applåder)

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! För det första vill jag framföra ett stort tack till Neena Gilli för en förträfflig förhandsberäkning av Europaparlamentets intäkter och utgifter för 2004. 
Det är svårt att lägga fram en förhandskalkyl, eftersom det under ett år hålls parlamentsval och EU utvidgas. I parlamentsvalen byts i allmänhet hälften av ledamöterna ut, nästa gång kanske mer eftersom de gamla medlemsstaternas platser minskar med 56. Samtidigt får vi 162 nya ledamöter från de nya medlemsstaterna. Dessa båda faktorer ökar parlamentets utgifter och skapar samtidigt osäkerhet i beräkningarna.
Målet är att parlamentets andel av de administrativa utgifterna skall vara under 20 procent. Det är en ambitiös målsättning, eftersom avsikten ännu är att budgetera 46 miljoner euro för medlemmarnas stadga. Det är en ny utgiftspost. Därför kan det vara motiverat att spräcka utgiftstaket med den här summan, eftersom det i själva verket inte ändrar på den gamla kostnadsfördelningen mellan EU och medlemsstaterna, eftersom medlemsstaterna även hittills har ansvarat för avlöningen.
Föredraganden har som mål att utveckla tjänster för ledamöterna i kärnverksamheterna, det vill säga i uppgifter som hänför sig till lagstiftningen och budgeten. Tyngdpunkten är den rätta. Likaså kräver föredraganden att tiderna för sammanträdena borde planeras bättre för att undvika överlappande sammanträden. Detta skulle krympa kostnaderna bland annat genom att antalet tolkar som används samtidigt skulle minska, vilket skulle underlätta framför allt de nya medlemsstaternas tolkningsarrangemang. Samtidigt skulle ledamöterna ha bättre möjligheter att delta i alla sina utskotts arbete. Därför måste man i framtiden göra en mera exakt bedömning av ändamålsenligheten i de ?gula? veckorna.
Men i det här sammanhanget måste man förhålla sig avvaktande till beviljandet av nya förmåner för ledamöterna. Det finns till exempel inga möjligheter att utvidga transportservicen, i varje fall inte före man har fått slutlig erfarenhet av övriga nya utgifter.
Det känns inte motiverat att utvidga sjukförsäkringssystemet att gälla före detta ledamöter och min grupp stöder inte heller det. Medlemsstaterna har själva sörjt för sina före detta ledamöters socialskydd i samband med lönen. När parlamentet tillämpar sjukförsäkringssystemet på de nuvarande ledamöterna är det befogat, eftersom de nuvarande ledamöterna arbetar utanför sitt eget land och då är det fråga om personalhälsovård. Men det här skälet gäller inte före detta ledamöter, utan det är fråga om ett nytt, något dolt privilegium.
Flerspråkigheten kommer att öka i parlamentet när de officiella språken ökar från 11 till 20. Detta innebär de dubbla tolkningarna ökar. Man borde reda ut om man kunde ålägga de stora språken som engelska, franska och tyska att direkt översätta flera språk, varvid de flesta parlamentsledamöterna skulle ha en möjlighet att lyssna på talet genom en enda tolkning.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag vill tacka Neena Gill väldigt mycket för allt arbete som hon lagt ned på det här betänkandet. Hon har gjort det till kärnan i sitt arbete att vilja ge skattebetalarna value for money och det vill jag verkligen stödja henne i. 
En av de mest kontroversiella punkterna, vilket också visat sig i den här debatten, är sjukhuskostnaderna. Jag hoppas dock fortfarande att jag skall kunna övertala Den Dover att inte utvidga sjukförsäkringen till att även gälla före detta ledamöter. Varför är det helt fel? Nu kommer kostnaderna och det har Neena Gill redan sagt en del om att vara begränsade men under årens lopp kommer kostnaderna naturligtvis att öka enormt. Det är emellertid den ekonomiska sidan av saken.
Det finns en principiell sida av saken också, och den har Virrankoski redan tagit upp. Tills vi har en stadga för ledamöterna så är det så att Europaparlamentets ledamöter får samma lön som parlamentsledamöter i det land de kommer från. Domstolen har beslutat att pensioner och sjukförsäkringar skall hamna under rubriken lön. Jag håller inte ens med om att de nuvarande parlamentsledamöterna får en sjukförsäkring, det tycker jag nämligen är något extra utöver lönen. Att nu utöka den extraförmånen ytterligare är helt oacceptabelt, det är helt enkelt att på gammaldags vis gräva i den europeiska kassan och det får vi inte göra. När vi har en europeisk stadga har vi en annan situation och då kan vi ta upp det här igen. Tills dess kommer det helt enkelt inte på tal att vi skall kunna instämma med det.
Herr talman! Nu när vi ändå pratar om förspillning så måste jag plötsligt tänka på staden Strasbourg. Det påminner mig om att förra gången vi röstade om sammanträdeskalendern så beslutades det här i demokratisk ordning att det nästa år skall hållas tio sammanträden i Strasbourg. Nu vet jag att det skall till många tricks för att se till att det skall bli elva eller tolv men tills dess har vi ett demokratiskt beslut om att det skall planeras in tio stycken. Jag föreslår därför att talmannen eller föredraganden i morgon ändrar skäl G. Under G måste det nämligen stå att det inte är elva utan tio sammanträden som planerats här i Strasbourg, enligt beslut här i plenum.

Turchi (UEN).
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig i första hand rikta en välkomsthälsning till våra kolleger från de stater som inte längre är kandidatländer, men som ännu inte är fullständiga medlemmar. Vi gläder oss över att ha er här, som avslutning på en process som har varit lång, många gånger svår, men som lyckligtvis har nått fram till det önskade målet.
Det preliminära förslag till budget som kommissionen i dag lagt fram är, med nödvändighet, ett ovanligt förslag, eftersom det sönderfaller i två olika delar: den första delen, som träder i kraft för de 15 nuvarande medlemsstaterna den 1 januari 2004, och den andra delen, som i stället avser en union bestående av 25 medlemsstater och som träder i kraft den 1 maj 2004. Följaktligen är det inte lätt att bedöma förslaget, och det finns vissa politiska aspekter som, enligt min åsikt, inte bör underskattas: för det första den ständiga frågan om utgiftsåtaganden. Med 100,6 miljarder euro uppvisar utgifternas volym en ökning på knappt 3,3 procent jämfört med budgeten för 2003, en budget som för övrigt enbart avsåg en union med 15 medlemsstater. Denna ökning, som är så blygsam, förklaras genom en minskning av utgiftsvolymen för unionen med 15 medlemsstater på motsvarande cirka 2 procent.
Allt detta tycker jag verkar absurt. Inte bara tänker kommissionen inte anstränga sig för att en gång för alla hitta en lösning när det gäller situationen med utestående åtaganden, något som under flera år har varit en av vårt parlaments prioriterade frågor, utan kommissionen tänker dessutom lägga fram ett förslag som innebär att man lägger grunden till exakt samma situation i de länder som blir medlemmar med början från 2004.
Sedan har vi frågan om rubrik 3. Den ökning av utgiftstaket som Europaparlamentet lyckades uppnå var ett viktigt resultat. Det gjorde det möjligt för oss att i lugn och ro finansiera vissa särskilt känsliga politiska program. Men enligt min mening räcker det fortfarande inte. Om vi verkligen vill ha en politisk union, en gemensam inriktning för samtliga politiska krafter som är närvarande i denna kammare - något som vi alla strävar mot - så måste vi också ge den unionen en möjlighet att arbeta, dvs. ge den de instrument som krävs för att vi skall kunna uppnå våra mål.

Van Dam (EDD).
Herr talman! I stora drag kan vi stödja det grundliga betänkandet av kollega Gill. Yrkandet på en sträng budgetdisciplin i Europaparlamentet skriver vi gärna under.
Med tanke på den kommande utvidgningen kommer Europaparlamentet mer än någonsin att behöva inrikta sig på sin kärnverksamhet. Den här kammarens huvuduppgift, att kontrollera Europeiska kommissionen, behöver prioriteras i lika hög grad som ansvaret för den lagstiftning som parlamentet är med och beslutar om. Betänkanden och resolutioner som inte omfattas av det, borde ta mindre kalendertid och personalinsatser i anspråk.
Ett viktigt tema i det här betänkandet gäller flerspråkigheten i Europaparlamentet. Mångfalden som de europeiska kulturernas kännetecken kommer till uttryck i att det finns flera språk. Den europeiska politiska debattens tillgänglighet och begriplighet för medborgare från alla medlemsstater är avgörande för demokratins kvalitet. Självklart får vi inte underlåta att kritiskt granska utgifterna för den flerspråkigheten. Parlamentets presidium borde en gång ta reda på om översättnings- och tolktjänsterna per språk verkligen är anpassade efter det verkliga behovet. Arbetstrycket per språk måste vara jämnt fördelat. Jag har intrycket av att det kan variera en hel del mellan de olika språken och absolut inte motsvarar antalet ledamöter som talar ett visst språk. Jag har till exempel förstått att nederländska och italienska används i ungefär lika stor omfattning här i kammaren. Eventuell överkapacitet måste strykas eller omfördelas.
En annan sak, herr talman, gäller den mycket höga genomsnittliga lönenivån för tjänstemän som tjänstgör i parlamentet. I det sätt på vilket lönerna fastställs döljer sig saker som härrör från inledningsperioden och som inte längre gäller. Tjänstemännens löner bör stå i rimlig proportion till de ersättningar som parlamentsledamöterna får och i vilket sammanhang jag måste påpeka att ledamöternas stadga fortfarande inte är i sikte. En tavla, både av rådet och av parlamentet.
Resekostnaderna har också ett nära samband med detta. En fråga som intresserar många väljare. Vikten av strängare och så objektiva ersättningskriterier som möjligt är självklar. Med tanke på erfarenheterna från den här sammanträdesperioden borde kammaren göra en kritisk omprövning av sammanträdesveckorna i Strasbourg. Bland annat med tanke på de extra kostnader som det medför utan att det motsvaras av extra resultat.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Jag vill i min tur gratulera vår kollega, Gill, för det utmärkta betänkande hon har lagt fram. Jag delar till fullo det väsentliga i hennes synsätt och förslag om denna mellanfas för parlamentets budget. Jag vill särskilt gratulera henne till att hon var så beslutsam när det gällde att markera sin vilja att förstärka användningen av ny teknik inom vår institution, liksom institutionerna i allmänhet, bland annat med tanke på utvidgningen.
I det avseendet, kära kolleger, fru Gill, kära närvarande vänner, rekommenderar jag er varmt att i morgon anta det ändringsförslag som just rör den nya tekniken, ett ändringsförslag vi har lagt fram tillsammans med De gröna och Buitenweg, vilket blev nätt och jämnt antaget i utskottet.
Vad handlar det om? Vår institution respekterar principen om offentliga debatter och vår åhörarläktare är i dag fylld till hälften. Vi gläds åt detta, då vi känner oss mindre ensamma, men här rör det sig om 150, kanske 200 personer, samtidigt som det utvidgade Europa kommer att ha 300 till 350 miljoner invånare. Till vårt förfogande har vi Internet, som är ett fantastiskt redskap, inte för information i strikt mening eller offentliggörande, utan som arbetsinstrument för intresserade.
I dag - vilket vi inte visste, fru Gill - sänder parlamentet vårt plenarsammanträde via Internet. Vad är det vi begär? Vi begär - vilket ni också har gjort - att man uppmuntrar användningen av ny teknik, och därmed av Internet, för att ge alla som vill möjlighet att sitta hemma och följa vårt plenarsammanträde.
Men varför inte också våra utskottssammanträden? Vissa är intresserade av våra miljödebatter. På så sätt skulle de kunna följa dem. Det kostar inte mycket. Ni har redan önskat fastställa ett belopp för 2004 års budget. Med detta ändringsförslag begär vi att parlamentet redan i år skall kunna göra tester för att avgöra kostnaden - som enligt vår mening är mycket liten (andra parlament gör redan detta) - för att vidaresända utskottens sammanträden. Jag vill understryka att detta inte gäller mycket viktiga aktuella händelser, utan just vårt vardagliga arbete. För det finns alltid folk på universiteten och andra instanser som är intresserade av alla våra debatter, oavsett tema. Denna rekommendation riktar jag alltså till er inför i morgon, och jag vill än en gång gratulera Gill till hennes betänkande.

Stenmarck (PPE-DE).
 Herr talman! Låt mig först tacka Neena Gill för det arbete hon har lagt ner på budgeten för 2004. Det är ett stort, viktigt och tidsödande arbete, eftersom vi faktiskt har stora och viktiga uppgifter framför oss. Under min tid som budgetföredragande för ett år sedan konstaterade jag att det i praktiken handlade om tre prioriteringar. Det handlade för det första om förberedelserna inför den kommande utvidgningen, som var mera osäker då än vad den är nu. Det handlade för det andra om nödvändiga institutionella reformer. Dessa reformer är precis lika viktiga i dag som de var då. Det handlade för det tredje om att hantera allt detta inom de budgetmässiga ramarna.
För ett år sedan gav vi parlamentet och övriga institutioner en möjlighet att långsiktigt hantera detta ekonomiskt, inte minst genom den frontloading som genomfördes under hösten ifjol. Prioriteringarna skulle då omsättas i siffror och beräkningarna i euro och cents. Situationen är precis densamma nu ett år senare.
När Europeiska rådet vid sitt toppmöte i Köpenhamn i december ifjol beslutade att genomföra en big bang, så var vi nog många som tyckte att detta var ett av de allra finaste ögonblicken under hela EU:s historia, nämligen att ytterligare tio länder skulle bli medlemmar i tid för nästa val till Europaparlamentet år 2004. Detta har därefter följts upp med beslut här i parlamentet den 9 april, undertecknandet av anslutningsfördragen i Aten en vecka senare och ett antal framgångsrika folkomröstningar, nu senast i Litauen, vilket ställer utomordentligt stora krav inte minst på Europas folkvalda parlament. Ingen av våra utmaningar är större än just denna. Vi har just haft den stora glädjen att välkomna 162 observatörer från alla de kandidatländer som framgångsrikt har genomfört sina förhandlingar. Allt detta sker efter den tidtabell som vi diskuterade för ett år sedan.
Att EU och Europaparlamentet skall genomföra detta är naturligtvis självklart för alla oss som ser återförenandet av Europa som den allra viktigaste uppgiften. Det gäller förstås inte minst för den generation som är politiker i dag. Det var därför inga stora svårigheter att ställa upp på merparten av de förslag som Neena Gill har lagt fram. Jag har ett enda varnande ord: Det måste handla om våra prioriteringar! Vi ser ibland en tendens hos föredragande liksom hos andra ledamöter att också vilja lyfta in andra aspekter. I detta ligger en risk, att budgeten ändå kan bli svår att hantera inom sina ramar. Det är i det läget som det krävs fasthet och beslutsamhet från de båda budgetmyndigheternas sida. Det är åtminstone min förhoppning att parlamentet och rådet skall mötas i en gemensam tidig uppgörelse i år på samma sätt som vi gjorde för ett år sedan.

Titford (EDD).
Herr talman! Som så riktigt påpekas i detta betänkande är det valår nästa år och våra väljare kommer åter att uppmanas att välja sina europaparlamentariker. De som önskar bli återvalda kommer säkert att motivera detta med vad de åstadkommit och nya kandidater kommer naturligtvis att framhäva att de är bättre alternativ. När man betraktar detta betänkande är satsen ?bäst valuta för pengarna? iögonenfallande. Hur många presumtiva parlamentariker kommer det att stämma in på? Vi räknar mellan tummen och pekfingret med att varje brittisk europaparlamentariker kostar de brittiska skattebetalarna ungefär 1,2 miljoner pund - pund sterling naturligtvis - eller knappt 100 miljoner pund per år för allihop.
Men om man talar om valuta för pengarna skall det inte bara ses i relativa termer, det vill säga om en europaparlamentariker innebär mer valuta än en annan, utan även i termer av en jämförelse av vad man annars kunde ha köpt. I Förenade kungariket diskuteras för närvarande hälso- och sjukvårdstjänster och därför skulle man kunna jämföra med tillhandahållande av dessa tjänster. Vi skulle kunna finansiera och utrusta ett större universitetssjukhus till priset av vår nationella representation - och få en slant över. En annan intressant jämförelse är att de pengar de brittiska skattebetalarna spenderar på sina europaparlamentariker skulle täcka driftskostnaderna för ett medelstort läns polisstyrka. Annars skulle vi kunna underhålla tio kompletta infanteribataljoner. Jag undrar vilket som skulle ge Förenade kungariket mest inflytande i världen. Vi skulle rentav kunna betala för tre Eurofighters per år, om de någonsin tas i drift.
Men om Europaparlamentet å andra sidan faktiskt hindrade några av dessa vansinniga förordningar från kommissionen att hitta in i lagböckerna och på så vis begränsa de ökande bördorna på företagen skulle det kanske finnas ett ekonomiskt argument för europaparlamentariker. Såvitt jag kan se är denna institutions främsta uppgift att schablonmässigt sätta sin stämpel på dokument. Men jag skulle också kunna skaffa mig en sådan stämpel i en pappershandel för tre pund eller fem euro vilket skulle bli lite billigare.
Sammanfattningsvis har jag mycket svårt att argumentera för att Europaparlamentet eller att den brittiska representationen skulle ge mest valuta för pengarna. Det är det budskap jag tänker sprida i min valkrets.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens presentation av det preliminära förslaget till den allmänna budgeten för budgetåret 2004.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, ärade herr föredragande, ärade observatörer från de blivande medlemsstaterna! Det är en mycket stor glädje att i dag få lägga fram budgetförslaget för 2004 i sin nya konstellation. Budget 2004 är i djupaste mening en historisk budget. För första gången omfattas 25 medlemsstater. Från den 1 maj 2004 kommer de nya medlemsstaterna att vara delaktiga i alla stödprogram ur den europeiska budgeten. Detta är också första gången som en utvidgning inte äger rum till den 1 januari, utan senare under året. Detta medför särskilda utmaningar för budgeten. Från den 1 januari till slutet av april kommer vi att ha en budget för ett EU med 15 medlemsstater och därefter sker en ökning till ett EU med 25 medlemmar. Budgetförslagen omfattar därför både sifferuppgifter för EU-15 och för den utvidgade unionen, men alla samråd kommer att hållas för EU med 25 medlemsstater redan från början.
Den tredje särskilda egenskapen är att budgetreformen för EU nu får effekter fullt ut, och för första gången är den officiella budgeten strukturerad efter de politiska områdena, dvs. enligt principen om en så kallad activity based budgeting (en verksamhetsbaserad budgetprocess). I informativt syfte har den traditionella varianten dock lagts fram för budgetmyndigheterna som ett komplement. Dessutom har ni till ert förfogande ett nytt arbetsdokument där nästa års mål formuleras för varje verksamhetsområde. Budgetprocess 2004 kommer således att vara innovativ i ordets rätta bemärkelse.
För kommissionens budgetförslag har vi tillämpat den ram som på nytt slogs fast för budgetplanen med avseende på utvidgningen enligt Europaparlamentets beslut den 9 april, och inom vilken resultaten från Köpenhamn ryms, dvs. resultatet av förhandlingarna mellan rådet och kandidatländerna precis som resultatet av förhandlingarna mellan rådet och Europaparlamentet.
Jag vill återigen passa på att tacka alla som har deltagit i förhandlingarna. Det känns mycket bra att så att säga alla frågor inom den finansiella ramen för utvidgningen efter långa förhandlingar nu har landat, innan anslutningsfördragen undertecknas och före budgetprocess 2004. Därmed har alltså alla beslut rörande ramen fattats.
Vilka är nu hörnsiffrorna i budgetförslag 2004? Budgetvolymen för åtagandebemyndigandena skall under 2004 öka till 112 miljarder euro. Därav 11,8 miljarder euro till åtagandena för de nya medlemsstaterna. EU-15 får enligt vårt förslag en ökning på endast 0,7 procent, och då har särskild hänsyn tagits till de politiska prioriteringarna stabilitet och hållbar tillväxt.
Utgifterna, dvs. betalningsvolymen, skall enligt kommissionens förslag uppgå till 100,6 miljarder euro 2004. Detta är en försiktig ökning på 3,3 procent jämfört med budget 2003. Denna relativt måttliga ökning är möjlig genom att budgetåtagandena, utgiftsvolymen för EU-15 sjunker med 2 procent. Bakgrunden till detta är att det nästa år kommer att krävas mindre betalningsmedel i strukturfonderna än i år eftersom betalningarna för att avsluta de gamla programmen belastar detta år.
Av den budgetvolym på 100 miljarder euro som vi föreslår är 5 miljarder euro avsedda för betalningar till de nya medlemsstaterna. Nästa år kommer dessutom betalningar ur förberedelseprogrammen att komma de nya medlemsstaterna till godo, varför det totalt sett garanteras att alla nya medlemsstater blir nettomottagare, vilket ju har varit riktlinjerna från början av förhandlingarna.
För jordbruksutgifterna - jag kommer nu till de enskilda kategorierna - anslås 48 miljarder euro. Jordbruksreformen kommer för övrigt endast att ge utslag på några få speciella områden, exempelvis mjölksektorn under 2004, medan övriga effekter blir kännbara först senare. Av den totala volymen på 48 miljarder euro går 6,5 miljarder euro till stöd för landsbygdens utveckling, varav 1,7 miljarder är avsedda för de nya medlemsstaterna. Det finns ju totalt sett två särskilda egenskaper för de nya medlemsstaterna när det gäller jordbruksbudgeten för nästa år, nämligen för det första det unika att direktstöden till bönderna i de nya medlemsstaterna träder i kraft först 2005 eftersom vi ju har en timelag, en tidsfördröjning, i regelverket vad gäller detta. Den andra specialiteten är att stödet för landsbygdens utveckling i de nya medlemsstaterna ju är väsentligt högre, så att säga oproportionerligt högt i jämförelse med EU-15. En annan särskild egenskap är att programmen för att stödja landsbygdens utveckling i de nya medlemsstaterna är så kallade fördelade utgifter. Detta är ett beslut som tar hänsyn till det faktum att förvaltningsförmågan för att klara av programmen ju först måste byggas upp. 
När det gäller jordbruksbudgeten vill jag säga att kommissionen, precis som alla andra år, kommer att lägga fram ett tilläggsdokument i oktober även för budget 2004, som tar hänsyn till de senaste bedömningarna om utvecklingen av marknadssituationen och givetvis även till att vi för tillfället har en mycket stor rörlighet i euro/dollarkursen, vilket ju också är med och påverkar den totala jordbruksbudgeten.
Strukturfonderna spelar totalt sett en mycket framträdande roll i den utvidgade unionen. Dessa fonder är ju vårt huvudsakliga instrument när vi finansiellt skall påskynda och stödja den ekonomiska upphämtningsprocessen. Därför har vi föreslagit en ökning på totalt 20,8 procent för strukturfonderna i fråga om åtagandebemyndigandena. En stor del av detta faller inom ramen för sammanhållningsfonderna, som ju särskilt avsätter medel för samfinansiering av åtgärder för infrastrukturen på området transport och miljöskydd.
Den största ökningen rör de interna politiska områdena, dvs. det som kallas kategori 3. Här föreslås totalt en ökning på 27 procent för åtagandebemyndigandena. Detta beror ju bl.a. på att parlamentet har strävat särskilt efter ytterligare spelrum här. Tilldelningen i kategori 3 präglas ju av alla politiska prioriteringar, av utvidgningen, stabiliteten och en hållbar tillväxt.
För de nya medlemsstaterna har bl.a. medel avsatts för att de skall kunna delta i befintliga gemenskapsprogram, vilket ju delvis är fallet redan nu. I enlighet med Köpenhamnsbesluten kommer även medel att ställas till förfogande för helt nya program i de nya medlemsstaterna, nämligen 317 miljoner euro för att genomföra Schengenöverenskommelsen, dvs. uppbyggnaden av inrättningar för att skydda de yttre gränserna, 221 miljoner euro för att stärka förvaltningskapaciteten i anslutningsländerna och 138 miljoner euro för nedläggning av kärnkraftverk.
Totalt sett omfattar budgetförslaget mycket stora ökningar till stöd för ett område med säkerhet, frihet och rättvisa. Även forskningsutgifterna kan växa till 4,8 miljarder euro nästa år. Detta visar att Lissabonmålen, dvs. utvecklingen av ett kunskapsbaserat samhälle, har mycket hög prioritet i den europeiska budgeten även i den utvidgade unionen.
Många stödprogram, t.ex. för forskning, miljöskydd och ungdomsutbyte för att bara nämna några, är fleråriga program som har beslutats inom ramen för beslutsförfarandet. Därför måste den nya tilldelningen slås fast för utvidgningen för de kommande åren, dvs. för programmens löptid. Kommissionen har lagt fram förslag på en ökning av dessa program, och vi bör sikta på att snarast möjligt besluta om en anpassning till utvidgningen för att se till att all planering har detta som mål. Detta är ju av särskild vikt för anslutningsländerna.
Kommissionen har här tagit hänsyn till Europaparlamentets prioriteringar enligt de enskilda utskottens yttranden och betänkandet av Colom i Naval och Böge.
För de utrikespolitiska åtgärderna föreslår kommissionen åtaganden på närmare 5 miljarder euro, vilket motsvarar 2003 års nivå. För Balkan, för att bara nämna några punkter, skall stödnivån stabiliseras efter återuppbyggnadsåren. Medlen för detta står till förfogande. Detta vore också ett tydligt tecken på EU:s åtaganden i regionen. För en mer intensiv grannskapspolitik föreslår kommissionen dessutom en ökning av medlem för Medaprogrammet, närmare bestämt en ökning med 14 procent, och medlen för Afghanistan bör anslås i enlighet med de internationellt givna löftena. Bulgarien och Rumänien blir kvar i förberedelsekategorin och gruppen av länder som anslutningsförhandlingarna ännu inte har avslutats med. Alla institutioner har åtagit sig att ge ett ökat stöd till staterna för att de skall nå målet att anslutas till unionen 2007. En ökning med 20 procent har föreslagits som en ökning av stödet till Bulgarien och Rumänien nästa år. Även för Turkiets del kommer medlen att ökas väsentligt inom ramen för förberedelsestrategin, och jag hoppas verkligen att medlen för att stödja reformerna skall kunna utnyttjas. Slutligen vill jag också nämna nästa års så kallade obundna schablonsumma, eller cash facilities, på 1,4 miljarder euro till de nya medlemsstaterna.
Förvaltningsutgifterna behöver anpassas till de nya kraven. Kommissionens förslag omfattar 780 nya tjänster för kommissionen, vilket motsvarar den plan som vi lade fram för er förra året och som för det första syftar till att vi skall klara uppgifterna i samband med utvidgningen, för det andra till att nya medarbetare från de nya medlemsstaterna successivt skall kunna tas upp i förvaltningen och för det tredje till att bemästra den språkliga mångfalden.
Budgetförslaget ger totalt sett prov på mycket ambitiösa utgiftsprogram. Även budgetordningens principer skall dock värnas, vilket kommissionen gör i sitt förslag. Totalt sett hamnar budgetplanen enligt kommissionens förslag 3,4 miljarder euro under den övre gränsen för åtagandebemyndigandena och långt under den övre gränsen för betalningsbemyndigandena. Budgetförslaget lämnar marginaler, dvs. ett spelrum på alla områden utom strukturfonderna. Jämfört med i år kommer budgetvolymen till och med att sjunka uttryckt i procent av EU:s ekonomiska verksamhet, dvs. den europeiska BNP-kvoten, nämligen till under 1 procent. Detta visar att det går att förena dessa båda - nämligen å ena sidan ambitiösa utgiftsprogram och utvidgningen och å andra sidan budgetdisciplinen.
Mina damer och herrar! Framför oss har vi en budgetprocess som verkligen medför många nyheter. Detta kräver stora ansträngningar av alla, men de beslut vi tidigare har fattat utgör en god grund, och jag tror att bara det fantastiska faktum att detta kommer att bli den första budgeten för den utvidgade unionen kommer att sporra oss alla till att fatta bra beslut i december. Ett stort tack!

Mulder (ELDR)
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hennes anförande och jag vill också säga att det gläder mig att vi kan hålla denna första debatt om budgeten med avseende på de nya länderna, i närvaro av observatörer från dessa nya länder.
Budgetförfarandet, det har kommissionsledamoten redan sagt, kommer att gälla för 25 länder. Parlamentets målsättning är - och det har vi förklarat i riktlinjerna - att i december kunna rösta om en budget för 25 länder, underförstått att budgeten för de tio nya länderna börjar gälla först den 1 maj nästa år. Hur det skall gå till juridiskt kommer vi att behöva undersöka under årets gång.
Activity based budgeting, kommissionsledamoten har också tagit upp det, har många fördelar. Utskotten kommer enskilt att kunna se vilka budgetposter som gäller dem och hur de kan ändras. Jag tror att det är viktigt för parlamentet att veta, och det skall jag också peka på, hur det nya systemet förhåller sig till budgetplanen. Vi kommer ändå alltid att behöva spegla oss så mycket som möjligt i det som avtalats i Köpenhamn för alla rubriker.
En annan allmän fråga: vi som parlament tycker att det är viktigt att budgetbefogenheterna, budgetförfarandet, håller jämna steg med lagstiftningsförfarandet, såsom kommissionen utvecklar det under årets lopp.
Om jag ser till riktlinjerna såsom de antogs av parlamentet i mars vid omröstningen om parlamentets ståndpunkt så har parlamentet vid en första anblick handlat mycket väl i överensstämmelse med de riktlinjerna. Parlamentet hade begärt en sparsam budget. Kommissionsledamoten har också hänvisat dit: betalningsbemyndigandena ligger för närvarande på 0,99 procent av BNP för 25 länder, förra året var det också 0,99 procent men då för 15 medlemsstater. I det avseendet har de alltså inte ändrats. Hur det skall fungera på annat sätt får vi alla se under årets lopp.
Parlamentet har samma prioritering som kommissionen: att göra utvidgningen till en framgång. Parlamentet nämner i det sammanhanget ett antal punkter, bland annat främst höjningen av medlemsstaternas administrativa förmåga. De måste kunna fastställa planer för att ta tillvara pengarna, de måste kunna genomföra budgeten och revisionen måste vara ändamålsenlig. Vi kommer helt säkert att se om de 221 miljoner som kommissionen anslagit till det kommer att räcka.
Kommissionsledamoten har också redan sagt det: ett stort antal delar av rubrik III måste fastställas i enlighet med medbeslutandeförfarandet. Om de 2,5 miljarder som kommissionen föreslagit kommer att räcka eller inte får vi se då.
En tredje sak, även från parlamentets sida, är att utarbeta Lissabonstrategin. Kommissionen ägnar en hel sida åt allt de kan göra. Det kommer vi också att få se vartefter.
Sedan kommer jag till budgetplanens enskilda avdelningar.
Jordbruk. Vi återfinner nu inte mycket av det som parlamentet föreslog i riktlinjerna i kommissionens förslag. Det skulle kunna komma längre fram. Utveckling av markörvaccin, försäkringssystem, den sortens saker, återfinner vi inte. Vi har redan fastställt: det finns 1,4 miljarder marginal i budgeten. Vi hoppas att det räcker, även om euron skulle öka mer gentemot dollarn.
Strukturpolitik. Mottot är att vi måste göra det vi lovat. Den stora frågan är om det går med betalningsbemyndigandenas nuvarande nivå. De höjs inte så värst mycket. Det finns fortfarande väldigt många utestående åtaganden. Hur förhåller sig det? Det är också en sak för parlamentet att uppmärksamma.
Den största ökningen sker, det har kommisionsledamoten också sagt, i avdelning III: inrikespolitiken. Förstärkning av gränskontrollerna, Kaliningrads ställning, uppmärksamhet för kärnsäkerhet och så vidare. En sak har vi ännu inte tagit upp sedan parlamentets riktlinjer och sedan budgeten tryckts, nämligen sjukdomen sars oroväckande spridning överallt i världen. Kanske måste Europa göra något åt det.
Avdelning IV: utrikespolitik. Kommissionsledamoten har sagt en hel del om det. När det gäller Afghanistan så måste vi antagligen hålla oss till de internationella avtalen. Ordet Irak har inte uttalats än. Vad förväntar sig kommissionsledamoten av det och vad förväntar vi oss? Det måste vi också diskutera.
Den sista punkten, herr talman, är de administrativa kostnaderna. En mycket kraftig ökning av personalen med 780 nya tjänster, och även en mycket kraftig ökning av kostnaderna för byggnaderna. I alla rubriker, på alla politikområden, ser vi en kraftig ökning för byggnaderna. Det kan inte endast komma sig av Berlaymont. Vad det verkligen beror på behöver vi också ta reda på under årets lopp.
Slutligen, rubrik 7, titeln har ändrats. Vi vet ännu inte precis vad det kommer att innebära, vilka möjligheter som kommer att öppnas. Jag vet inte om det kommer att ske redan nästa år men det skulle kunna tänkas. Vi har konstaterat höjningen för vissa länder; Turkiet, Rumänien och Bulgarien. Även det kommer vi att granska kritiskt. Herr talman! Jag kan bara hoppas, liksom kommissionsledamoten, att vi fram till december kommer att ha ett bra samarbete mellan kommissionen, rådet och parlamentet för att åstadkomma en bra budget för 25 länder.

Wynn (PSE)
Herr talman! Jag vill bara ta upp två saker. Den ena rör extra pengar i kategori 3 som vi förhandlade fram tillsammans med rådet vid det senaste mötet för förlikningskommittén om avtalet i Köpenhamn, i synnerhet med avseende på medbeslutandeförfarandena. Jag skulle vilja påminna de andra utskotten om att vad vi försöker göra - eller åtminstone försöker få kommissionen att göra - är att se till att det läggs fram ett lagstiftningsförslag för parlamentet och rådet i år, förhoppningsvis mellan juli och september, så att vi verkligen kan få lagstiftningen att omfatta de belopp som behövs från nu och fram till slutet av 2006. Det betyder förstås att de utskott som omfattas av medbeslutandeförfarandet skulle reagera ganska snabbt så att vi verkligen har den informationen och kan förvissa oss om att denna budget är fullständig. Detta eftersom vi vill ha ett trepartssamtal och ett förlikningsmöte med rådet i juli för att formalisera detta, inte bara för 2004 års budget utan även för de andra två budgetarna.
Det andra jag vill säga handlar om det format i vilket budgeten nu läggs fram. Detta är det nya ABB-formatet som parlamentet begärde och insisterade på och som kommissionen nu har lagt fram. Problemet är att vi inte vet hur vi skall använda det. För att informera alla fick vi en presentation förra året som vi nu lyckats glömma bort och nu är formatet här. Vi har nu sett hur formatet ser ut i verkligheten vilket betyder att vi inte vet hur vi skall göra ändringsförslag. Eftersom vi arbetar med budgetplaner inom olika kategorier eller med olika kategorier så vet vi inte vilka taken är inom de olika kategorierna om vi använder ABB-systemet. De kommande 20 minuterna när vi sammanträder inom budgetutskottet kommer ledamöterna att få den nya budgeten presenterad i två format, eftersom vi inte är mer än människor: ett i ABB-formatet som vi insisterat på och ett i det gamla formatet som vi förstår. Vi måste besluta om hur vi skall rösta när det är fråga om omröstningarna senare under året. Detta är en viktig fråga och jag vill tacka för att kommissionen presenterar budgeten i det nya formatet, oavsett vilka problem vi har med det. Jag är säker på att det kommer att innebära en hel del öppenhet och insyn och möjliggöra ökad förståelse på lång sikt. När vi har en ny budgetplan kanske den till och med är i linje med budgeteringens ABB-format - vem vet?

Talmannen.
Jag förklarar denna punkt avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om Euromed-samarbete i energisektorn.

De Palacio
Herr talman, ledamöter! I dag har kommissionsledamöterna antagit ett initiativ om en tredubbel utmaning på energiområdet. Det handlar om att upprätta ?transeuromediterrana? energinät.
Den tredubbla utmaningen består för det första i att använda energi som stabiliseringsvektor, av strategisk betydelse för våra förbindelser med grannländer, med våra partner -vi talar om den vänkrets, the ring of friends, som ordförande Prodi talar om - i länderna kring södra Medelhavet.
För det andra vill vi visa upp vår lagstiftning och de principer som styr vår inre marknad som modell att ta efter för våra vänner i regionen. Utgångspunkten är att vårt rättssystem och vårt sätt att fungera har visat sig vara en pådrivande kraft för ekonomisk utveckling, tillväxt och välfärd för befolkningen.
För det tredje måste vi fastställa ett antal projekt för gemensamma energinätverk som gör att vi konkret kan begränsa våra prioriteringar och på så sätt underlätta för Europeiska unionens olika aktörers och regeringars framtida investeringar, såväl offentliga som -framför allt - privata, i energisektorn.
Detta meddelande är det första konkreta steg vi tar sedan vårt meddelande, som inspirerats av ordföranden, om grannskapspolitiken med kretsen av vänner mottogs positivt. Man får inte glömma slutsatserna i grönboken om en trygg energiförsörjning som tydligt visar att Europa är beroende av sina grannar för att garantera energiförsörjningen.
Genom detta meddelande försöker kommissionen ge ett svar på dessa tre utmaningar och fyra konkreta mål tas upp. För det första att stärka försörjningssäkerheten för Europeiska unionen men också för våra grannar. För det andra att visa på att den inre marknaden för energi vinner på att unionen utvidgas till Europa även utanför våra gränser. För det tredje att stödja moderniseringen av energisystemen i de länder som omger oss och avslutningsvis för att underlätta genomförandet av energiinfrastrukturprojekt som överensstämmer med unionens strategiska intressen.
Jag vill kortfattat genomlysa ett antal viktiga frågor i detta meddelande. De kommer säkerligen att uppta den offentliga debatt som kommer senare, särskilt när parlamentet skall uttala sig i frågan.
För det första är det geografiska området ett område som innebär att vi inte begränsar oss till våra närmaste grannar - Medelhavet i söder, Ryssland, Ukraina, eller andra vänländer - utan att vi också i vissa fall omfattar partner som ligger något längre bort, även om det är med en territoriell kontinuitet genom våra vänländer. Jag talar om Iran eller området kring Kaspiska havet, som onekligen har strategisk betydelse ur energisynpunkt för försörjningen av Europeiska unionen.
För det andra är kapitlet som ägnas åt våra förbindelser med Ryssland komplett och det begränsar sig inte till aspekter som har med den pågående dialogen att göra. I detta sammanhang vill jag påminna om vikten av våra förslag som utarbetas kring Euratom och som bör leda till att rådet ger kommissionen i uppdrag att förhandla om alla aspekter av energiutbyten på ett ömsesidigt plan och för global balans, vilket är absolut nödvändigt när vi står inför utvidgningen med tio länder, varav sju har kärnkraftsanläggningar och nästan alla -förutom ett eller två undantag - med rysk teknik -sovjetisk på den tiden - och som därför försörjs med bränsle av ryskt ursprung.
Avslutningsvis när det gäller infrastrukturprojekt och energinät som beslutats tillsammans med dessa länder -jag insisterar på den frågan - vill jag understryka att dessas vikt fortfarande är avgörande, eftersom de gör det möjligt att arbeta med tydliga mål som beslutats tillsammans med länderna i fråga. Vårt samarbete bör undvika den slags framställningar -som vi kallar shopping list på engelska - där det inte finns ekonomiska eller planeringsmässiga prioriteringar.
Dock har alla dessa projekt en vägledande karaktär, de förpliktar inte kommissionen i denna etapp och dess mognad kommer att fastställas genom studier och genom den privata sektorns intresse, dvs. genom projektens ekonomiska bärkraft.
Det meddelande jag lägger fram i dag kommer att presenteras officiellt nästa vecka under ministerrådsmötet om energi, Euromed-Energi, som kommer att hållas i Aten.
Jag har för avsikt att utnyttja detta betydelsefulla initiativ till att stödja meddelandet, vars innehåll jag kortfattat förklarat och som jag hoppas att ledamöterna snart i lugn och ro skall kunna analysera och studera, med tanke på den vikt det har för leveranssäkerheten i Europeiska unionen, men också för att stödja och skynda på vår omgivning för att nå en plan för stabilitet och större samarbete. I detta större samarbete är den ekonomiska utvecklingen och de begrepp och modeller vi har, som energieffektivisering, respekt för miljön och andra frågor av denna art avgörande.

Linkohr (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Idén verkar vara mycket intelligent. Man bör dock först läsa ert dokument och se vad som föreslås i detalj. Jag skulle kunna tänka mig att vi sluter avtal med staterna runt Europeiska unionen och att alla tekniska delar av Fördraget om Europeiska unionen eller vår kommande författning också gäller dessa stater, så att staterna t.ex. på energiområdet deltar i avregleringen av energimarknaden, deltar i projekt för transeuropeiska nät och så vidare. Om det blir så tycker jag att idén är mycket bra.
Det finns dock några frågetecken som ni själv har snuddat vid. För det första: Varför ett samarbete med Medelhavsområdet - frågan kallas ju Euromed - och varför inte med Ryssland och andra stater? Varför egentligen bara samarbete på energiområdet? Finns det inte andra fördragsdelar som också skulle kunna utnyttjas? Annars måste man ju dessvärre alltid skilja kärnkraftsrelaterad verksamhet från icke-kärnkraftsrelaterad i Euratomfördraget. Förmodligen behöver vi alltså två olika fördrag. En annan viktig fråga är om ett sådant samarbete inte måste kompletteras med gemensamma åtgärder på området forskning när det gäller konkurrensen - för det är ju konkurrens det handlar om - och om det förekommer ekonomiskt stöd för de olika projekten. Jag är alltså spänd på vad ni kommer att lägga fram för oss, eller så kanske ni redan i dag kan besvara en eller annan fråga. Jag ser detta som sagt som en briljant idé som behöver kompletteras med de enskilda elementen. Jag är säker på att vi kommer att diskutera detta även i parlamentet.

Talmannen.
Herr Linkohr! Även om det inte var en fråga var ert uttalande till stor hjälp!

De Palacio
Herr talman! Jag vill säga att det bakom alla dessa delar finns en strategi, dvs. att utvidga verksamheten till en större marknad än bara den europeiska på energiområdet, som är ett område där vi tror att vi kan gå vidare, särskilt då vi har associeringsavtal med en stor del av dessa länder som, t.ex. med de tolv i medelhavsområdet och naturligtvis att garantera balansen och principerna för en lojal konkurrens mellan alla.
Det är inte bara energi. Det är första steget. Det andra steget är det jag kommer att lägga fram innan hösten -mycket troligt redan innan sommaren: transeuropeiska transportnät som innefattar höghastighetssjövägar, för medelhavsområdet, men också de länder som gränsar till den utvidgade unionen.
I vissa fall handlar det om att underlätta samfinansiering i redan befintliga program och i andra helt enkelt att genom samfinansiering sätta igång undersökningar om projekt som skall genomföras om man kan visa att de har ekonomisk bärkraft.

Linkohr (PSE).
Jag vill inte tråka ut er, men ni sade ju att jag inte har ställt några frågor: vilket gensvar får vi i dessa länder? Är de intresserad av en sådan lösning? Ni har säkert talat med de enskilda länderna. Ni kanske vill uttala er om detta.

De Palacio
Visst är de av stort intresse. På onsdag i nästa vecka kommer jag -som jag sade - att lägga fram detta meddelande till alla länder i medelhavsområdet.
Som ni vet för vi en strukturerad dialog med Ryssland om energin. Med andra länder också, t.ex. Norge. När det gäller Balkanländerna har hela frågan om elmarknaden tagits upp. Just när det gäller balkanmarknaden för elektricitet hoppas vi uppnå att den skall gå vidare med en liknande integration för gas. Man kan dessutom nämna den dialog vi för med alla andra länder, som är särskilt intresserade av denna globala infallsvinkel. Den ger en bild av vad målet är och kommer att göra det lättare att rationalisera framtida investeringar.
Det finns ett tydligt intresse, inte bara från länderna kring Medelhavet -detta menar jag bestämt - utan också från alla andra länder, även de som vi redan för en strukturerad dialog med.

Talmannen.
Denna punkt är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.22 och återupptogs kl. 17.30.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B5-0089/2003).
Kommissionen föreslår att fråga nr 25 av Collins diskuteras efter frågorna 26 och 27. Jag antar att det inte ger upphov till några problem. På så sätt blir ordningen mer logisk.
Första delen
Talmannen.
Fråga nr 26 av Paulo Casaca (H-0254/03):

Angående: Stormar på Azorerna den 11 och 12 april 2003
Den autonoma regionen Azorerna drabbades av kraftiga stormar den 11 och 12 april 2003. Stormarna orsakade stora skador på bostäder och offentlig infrastruktur på samtliga öar i denna arkipelag. Särskilt jordbruket drabbades mycket allvarligt.
Jag har personligen haft möjlighet att bevittna den allvarliga och allmänna förstörelsen av all växthusproduktion och särskilt växthusproduktionen av ananas på São Miguel. Frukt- och grönsaksproduktionen, och särskilt produktionen av bananer, apelsiner och maracuja, har skadats svårt. För vinodlingens del är förstörelsen total.
Eftersom den autonoma regionen Azorerna ofta drabbats av dessa oväder har man inom ramen för det regionala strukturfondsprogrammet Prodesa fastställt särskilda åtgärder som skall vidtas i händelse av naturkatastrofer. Trots detta finns det två obesvarade frågor som jag nu önskar ställa till kommissionen.
Den första gäller huruvida Europeiska kommissionen kommer att beakta följderna av dessa stormar då den fattar beslut om den regionala fördelningen av anslagen ur programplaneringsreserven och resultatreserven som ingår i gemenskapens stödramar.
Den andra frågan gäller huruvida Europeiska kommissionen, på samma sätt som för de jordbrukare i Mellaneuropa som drabbades av störtregnen förra sommaren, har för avsikt att vidta särskilda åtgärder till förmån för jordbrukarna på Azorerna för att minska de negativa effekterna på deras inkomster.

De Palacio
Herr talman! För det första vill jag beklaga den storm som drabbade Azorerna. Tyvärr har man under den senaste tiden registrerat olika klimatologiska olyckor på flera ställen i Europeiska unionen. Det gällande regionala strukturfondsprogrammet innefattar i vissa delar stöd som kan avhjälpa de skador som orsakats av de klimatologiska problem ledamoten hänvisar till.
Jag vill tala om att de problem som genomleds den 11 och 12 april på Azorerna -som ledamoten nämnde - inte i princip ger upphov till extra bidrag från resultatreserven. Den utgör -som ledamoten vet - ett instrument som är ägnat att stimulera effektiviteten i de pågående programmen. Tilldelning grundar sig i indikatorer som fastställs av medlemsstaten, i samråd med kommissionen, som speglar effektivitet, förvaltning och ekonomiskt genomförande av programmen, som gör det möjligt att mäta resultat i förhållande till de mål som fastställts i programmet. De är således tänkta att stimulera de olika europeiska regionerna, de olika länderna i Europeiska unionen, att med kvalitet och på ett så effektivt sätt som möjligt förvalta de strukturfonder de disponerar.
Då tilldelning däremot sker ur den programplaneringsreserv som medlemsstaten föreslagit under tiden för gemenskapens stödprogram kan man beakta extraordinära behov för jordbrukssektorn på Azorerna. Där skulle det kunna finnas en möjlighet att bevilja medel. Portugal kan således föreslå att man skall beakta de klimatproblem ledamoten hänvisar till, men jag insisterar på att det är genom programplaneringsreserven.
När det gäller möjligheten att ge stöd åt jordbrukarna kan man på berörd medlemstats begäran vidta vissa åtgärder inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken även om, som ledamoten vet, kommissionen ännu inte fått något meddelande eller begäran om hjälp från medlemstaten eller de regionala myndigheterna på grund av händelserna på Azorerna.
Om kommissionen får en sådan fråga kommer den naturligtvis att inom ramen för gällande lagstiftning studera de åtgärder som kan vidtas för att avhjälpa konsekvenserna av dessa klimatproblem.

Casaca (PSE).
Herr talman! Jag vill först och främst tacka kommissionsledamoten för hennes svar, i vilket hon naturligtvis uttrycker kommissionens ståndpunkt om de katastrofala följderna av de stormar som vi upplevde på Azorerna den 11-12 april. 
Jag vill säga att det är oerhört svårt att sätta ord på de saker jag bevittnade under dessa få dagar, eftersom den här stormen bestod av otroligt starka cykloniska vindar, vilka orsakade mycket omfattande skador, såväl på byggnader som på fruktträd och skogsmarkerna i allmänhet. Framför allt beror det emellertid på att denna storm ledde till en översvämning av salt, vilket täckte hela nedre delen av alla öar i ögruppen Azorerna.
Detta salt täckte till exempel Graciosa fullständigt, vilket ledde till en kemisk destruktion av praktiskt taget allt som var levande där. Jordbrukets förluster som helhet är enorma, vinstockar och grönsaksodlingar är fullständigt förstörda. Jag vet, vilket kommissionsledamoten också sade, att de regionala myndigheterna ännu inte har sänt en rapport till kommissionen om denna katastrof och jag vet att denna rapport kommer att nå kommissionen inom kort, men jag ville redan nu notera vad som har sagts om programreserverna och jag ville också framhålla den beredvillighet som kommissionens har visat när det gäller att vidta åtgärder för jordbrukssektorn.

De Palacio
Jag vill bara säga att vi väntar på denna information och att vi naturligtvis kommer att ägna den all uppmärksamhet.
Av egen yrkesmässig erfarenhet vet jag mycket väl vad som kan hända med katastrofer i jordbrukssektorn och att det är en särskilt känslig sektor. Som jag sade innan visar jag min solidaritet och jag är säker på att man från kommissionens håll, då tiden är inne, kommer att göra allt man kan inom ramen för gällande lagstiftning.

Talmannen.
Jag påminner mina kära kolleger att denna stund för konkreta frågor på en minut inte är till för uttalanden eller debatter även om jag förstår att detta allvarliga oväder var förtjänt av en ytterligare förklaring.

Talmannen.
Fråga nr 27 av Cristina Gutiérrez-Cortines (H-0289/03):

Angående: Kolväteutsläpp utanför Gibraltar
I flera års tid har fartyg nära Gibraltar oavbrutet släppt ut kolväten i havet i samband med tankning, avlastning och pålastning. De miljömässiga och ekonomiska konsekvenserna på det näraliggande spanska området är enorma eftersom den ekonomiska verksamheten där domineras av fiske och turism.
Detta är endast ett av många exempel på utsläpp av mycket förorenande substanser. Dessa utsläpp får visuellt påtagliga effekter för medborgarna, stora ekonomiska konsekvenser och omätliga miljökonsekvenser, eftersom alla former av normal verksamhet omöjliggörs i det förorenade området under en längre tid. Kan kommissionen inför denna typ av katastrofer, och med hänsyn till kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om ökad sjösäkerhet med anledning av oljetankern Prestiges förlisning (KOM(2002)0681 slutlig), svara på följande fråga:
När kommer kommissionen att lägga fram en bedömning av behovet att ändra gällande lagstiftning och disponibla instrument för skydd av miljön i syfte att minimera risken för olyckor och de skador som olyckorna förorsakar?
Andra delen
De Palacio
Som ledamöterna vet -och ledamot Gutiérrez-Cortines - antog kommissionen den 13 december förra året ett meddelande om att öka sjösäkerheten efter oljetankern Prestiges förlisning. Texten påminner unionens stater om behovet att i förtid tillämpa och skynda på tillämpningen av lagstiftningspaketen Erika I och Erika II, förutom att föreslå nya åtgärder.
Dessa nya åtgärder fick ny fart vid det senaste ministerrådsmötet i mars eftersom kommissionen i förtid tillämpat några bestämmelser som föreslagits i meddelandet. På så sätt har nu alla nödvändiga åtgärder vidtagits för att bilda den nya europeiska sjösäkerhetsbyrån. Den 29 januari i år utsågs dess verkställande direktör och dess verksamheten har redan inletts i Bryssel, som temporärt säte, tills dess definitiva säte beslutas.
Kommissionen har också börjat upprätta ett gemenskapssystem för uppföljning av fartygstrafiken, SafeSeaNet, och uppmanat medlemsstaterna att de i förväg skall fastställa de nationella planerna för mottagande av tankbåtar i svårighet, i hamnar eller nödhamnar. De olika länderna i unionen måste utse nödhamnar innan denna sommar.
Två samordningsmöten har redan hållits och jag vill också påminna om att kommissionen, förutom att vända sig till grannländerna i medelhavsområdet, redan har talat med (inte bara per brev till alla dessa länder) också Ryssland och Norge för att betona vikten av sjösäkerheten och hamnmyndigheternas kontroll av oljefartygen. Dessutom har vi talat om dessa frågor med Ryssland, Norge, Algeriet och Marocko i bilaterala möten med berörda ministrar och när det gäller Ryssland och Norge ser vi en möjlighet att etablera ett kontrollsystem för sjöfarten i Östersjön och Nordsjön som gör det möjligt att öka säkerheten och undvika alla slags problem.
Man måste tillägga att kommissionsledamöterna den 20 december förra året antog en förordning som förbjuder transporter av tjock eldningsolja med enkelskroviga fartyg, till och från hamnar i Europeiska unionen. Enligt förordningen skall ersättandet av enkelskroviga fartyg till dubbelskroviga skyndas på. Förslaget har dessutom fått medhåll i rådet och i första behandlingen av utskottet för regionalpolitik, transport och turism i Europaparlamentet. Därför bör det kunna träda i kraft i juni om överenskommelserna i rådet håller.
Avslutningsvis vill jag säga att kommissionen till Europaparlamentet och rådet översänt ett förslag till direktiv den 5 mars i år om föroreningar från fartyg och införandet av sanktioner, även straffrättsliga, för föroreningsbrott. Förslaget handlar om olagliga utsläpp, oavsiktliga eller avsiktliga -det finns också avsiktliga: tankrengöring eller barlastlänsning som ledamoten nämner - för att fastställa ansvar i hela kedjan från skeppsredare, befraktare, klassificeringssällskap, etc. som kommer att göra det möjligt att mildra luckorna i gemenskapsrätten när det gäller uppsåtliga eller oavsiktliga föroreningar från fartyg och tvinga unionens stater att anta en överensstämmande lagstiftning.
Avslutningsvis är summan i IOCP-fonden, som vi sett i fallet med Erika, men också Prestige, alldeles otillräcklig. Den bör ökas till 1 miljard euro som maxtak för ansvar i enlighet med kommissionens förslag. Ministerrådet är överens om att om denna fond inte utökas inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen så kommer åtminstone Europeiska unionen att anta ett beslut att inrätta en extrafond som gör det möjligt att nå dessa ersättningsnivåer. Den 16:e denna månad hålls en diplomatkonferens i Internationella sjöfartsorganisationen och jag hoppas att den accepterar vårt förslag, dvs. att Europeiska unionen försvarar sig upp till nivåer som motsvarar länder som t.ex. Förenta staterna.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Fru kommissionär! Jag kan bara visa min tillfredsställelse med alla dessa kompletterande åtgärder eftersom bevarandet av miljön och undvikandet av risker i handeln med kolväten är en process med många kompletterande åtgärder. Mina frågor är dock: i vilken utsträckning är Gibraltars ansvar definierade? Och, i vilken utsträckning ansluter sig kommissionens generaldirektorat för miljö -jag vet inte om ni kan svara i denna stund - till dessa åtgärder så att det verkligen blir en tvärgående fråga om garanti där ansvaret för miljön innefattas i problembilden?

De Palacio
Jag håller med ledamoten om att detta är en process. Om vi t.ex. talar om barlastlänsning, kan vi kräva att det inte skall vara några utsläpp i havet eftersom vi antagit -parlamentet stödde oss - ett direktiv som innebär skyldighet för alla medlemsstater att i alla hamnar i en viss kategori inrätta nödvändiga anläggningar för tankrengöring och barlastlänsning utan att behöva göra detta ute på öppna havet. Det har varit det vanliga sättet under alla år och är orsaken till över 90 procent av föroreningarna av kolväten som sker år efter år. Föroreningen av bottnarna sker inte vid stora katastrofer som Erika, Prestige, Amoko Cádiz eller Mar Egeo. De får en lokal brutal påverkan, som vi sett, men dessutom släpps avsiktligt år efter år ton efter ton ut i öppna havet, vilket är nio till tio gånger mer än vad de stora katastroferna gör.
När det gäller Gibraltar vill jag tala om för ledamoten att det, i det antagna direktivet och i förordningen, när det gäller krav på dubbelskroviga fartyg, transporter av tjocka eldningsoljor, föryngringen av flottan med mera sägs mycket tydligt att det gäller i alla hamnar, kajer och ankarplatser i Europeiska unionen. Gibraltar ligger i Europeiska unionen och Gibraltar påverkas, precis som alla andra platser -som t.ex. Algeciras påverkas - för att nämna en hamn i närheten.
Naturligtvis stöder miljökommissionären fullständigt de åtgärder vi tänker föreslå även om vi håller på att upprätta en särskild sort för oljesektorn och föroreningen från kolväten. En särskild sort som har att göra med det faktum att IOCP-fonden ger en särskild och differentierad täckning och försäkring för föroreningar av kolväten -som andra slag av potentiella föroreningar inte har. På området för straffrättsliga sanktioner anser vi dessutom att föroreningen av kolväten och barlastlänsning har en komponent som kräver en särskild typ av sanktioner, eller åtminstone kan kräva att andra slag av miljöbrott kanske inte skall räknas som sådant miljöbrott, med straffrättslig påföljd i vissa länder. Men i detta fall där det föreligger ett tydligt uppsåt och oerhörda skador för befolkningen i området och i den marina miljön är det logiskt att välja denna brottsartsbestämning i det straffrättsliga området för detta slag av gärningar som absolut inte kan tolereras.

Lage (PSE).
Herr talman! Jag bad om ordet för att gratulera kommissionsledamoten till de omfattande och förnuftiga åtgärder som vidtas med avseende på oljespill och samtidigt ställa en följdfråga om tankrengöring av fartyg, vilket håller på att bli ett verkligt gissel vid de portugisiska kusterna. 
Alla länder som, likt Portugal, är lyckliga nog att ha långa kustlinjer, drabbas emellanåt av spill som dyker upp på stränderna utan att man vet var det kommer från eller vem som är ansvarig. Jag vet att de åtgärder som man för närvarande är i färd med att utarbeta och som sedan kommer att tillämpas kommer att avhjälpa det här problemet. Det finns emellertid en grundläggande fråga: kontroll och övervakning. Svårigheten ligger i att identifiera de personer som är ansvariga för att släppa ut dessa substanser.
Jag vill fråga kommissionsledamoten om kommissionen också överväger åtgärder på området för kontroll och övervakning.

De Palacio
Vi talar om att föreslå att unionens medlemsstater, och det är vad jag fört till diskussion i rådet och i parlamentet, skall fastställa förorening av havet genom utsläpp, bl.a. vid tankrengöring, då de -som ledamoten säger - sker uppsåtligen ute på öppna havet även straffrättsligt, med frihetsberövande i straffskalan,.
Vi talar om att det skall vara ett brott i ett område på 200 sjömil, i den ekonomiska exklusiva zonen. Det kompletteras, som jag sagt tidigare, med en ökning av kontrollen av sjöfarten. Jag tror att vi nu -vi kommer att studera det - skall kontrollera trafiken med vissa fartyg, just oljetankbåtarna, i vissa områden.
Det handlar som jag ser det om att ta ett steg till, att kontrollera alla slag av båtar som cirkulerar, förutom ?tráfico de bajura? -som vi säger på spanska - dvs. kustnära, på tre, fyra eller fem sjömil. Från en viss distans från kusten bör all trafik kontrolleras. Det kommer att innebära en bättre säkerhet på ett hav som för varje dag som går har fler sjötransporter och fritidsaktiviteter men också ett hav som blir mer och mer förorenat och som måste skyddas på ett konsekventare sätt.
Det vi gör i himlen med flygplanen kan vi med all tydlighet också utveckla på haven, med de skillnader och ändringar som behövs. Det är vad vi arbetar med. Jag upprepar att vi börjar med kontrollen av alla tankbåtar som kommer in på Europeiska unionens vatten och all trafik i vissa områden i Europeiska unionen.

Talmannen.
Fråga nr 28 av Carlos Lage (H-0222/03):

Angående: Utnämning av en portugisisk tjänsteman till en befattning som generaldirektör för information och kommunikation
Vid en debatt i parlamentet den 26 mars 2003 i samband med ett misstroendevotum, tolkade den portugisiske statsministern utnämningen av en portugis till en befattning som generaldirektör inom Europeiska kommissionen som en diplomatisk seger för hans regering. Samtidigt kritiserade han den förra socialistiska regeringen för dess påstådda oförmåga på detta område.
Senare har Europeiska kommissionens representation i Portugal offentligt klargjort att utnämningarna till högre befattningar inom kommissionen grundas på kriterier som har att göra med meriter och kompetens, jämställdhetsprincipen och den geografiska balansen.
Naturligtvis kan en positiv uppfattning av meriterna fortfarande sägas ha legat till grund för valet av en portugis till denna befattning. Men statsministerns uttalanden kan leda till vissa tvivel. Jag vill därför fråga kommissionen: Var utnämningen av en portugis till befattningen som generaldirektör för information och kommunikation endast ett resultat av hur väl de angivna kriterierna uppfylldes, eller var den ett resultat av den portugisiska regeringens diplomatiska påtryckningar?

Kinnock
Kommissionen kan bekräfta att utnämnandet av en portugisisk tjänsteman som generaldirektör för GD Press och kommunikation var grundat på de principer som fastlades av Prodi-kommissionen när han tillträdde 1999. Det gäller särskilt de principer som kräver att meriterna väger tyngst i utnämningsbeslut och att varje ansträngning skall överensstämma med bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna för att ta hänsyn till behovet av en balans mellan nationaliteter på högre tjänstemannaposter. 
Efter en omplacering av en A1-tjänsteman från funktionen som generaldirektör till chef för kommissionsordförandens kansli i september 1999 hade Portugal två A1-tjänstemän vid kommissionen. Ingen av dessa innehade ställningen generaldirektör. Sedan dess har de portugisiska regeringarna varit av åsikten att det råder en geografisk obalans som borde rättas till och de portugisiska myndigheterna tog upp frågan med oss vid ett flertal tillfällen. Europaparlamentet är väl medvetet om att det inte är ovanligt eller felaktigt att medlemsstaterna tar upp denna typ av frågor med jämna mellanrum. Kommissionen lyssnar på sådana åsikter och tar dem under vederbörligt övervägande. Men kommissionen fattar oberoende beslut om utnämningar och enbart i institutionens intresse. Det vore fel att tro att åsikter som görs gällande för kommissionen skulle innebära påtryckningar på kommissionen. Kommissionen kan bekräfta att nominerandet och utnämnandet av den nya generaldirektören för GD Press och kommunikation var helt i enlighet med tjänsteföreskrifterna och kommissionens interna förfaranden för urval och utnämnande av högre tjänstemän grundat på meriter.

Lage (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Kinnock för hans svar. Det var klart, exakt och noggrant och jag var redan övertygad om att denna överordnade tjänstemans utnämning enbart grundades på kriterier som har att göra med meriter och geografisk balans. Jag hade absolut inga avsikter att ifrågasätta denna utnämning, vilken jag är mycket nöjd med, eftersom den rör en mycket begåvad portugisisk medborgare som kommer att inneha en nyckelroll i kommissionens organisation. Efter kommissionsledamotens svar står det också helt klart att ingen regering eller statsminister kan ta åt sig äran for denna utnämning eller hävda att det handlar om nationell självbelåtenhet, som om det var en heroisk bedrift.
Jag vet mycket väl att regeringar och statsministrar ibland svävar ut i retoriska resonemang, att de tycker om att fästa europeiska medaljer på sin egen bröstkorg. Detta skadar ingen och jag anser att kommissionsledamotens svar var mycket upplysande och subtilt, både form- och innehållsmässigt sett.

Talmannen.
Fråga nr 29 av Christopher Heaton-Harris (H-0267/03):

Angående: Kommissionens disciplinåtgärder
Kan kommissionen ange när Marta Andreasen avstängdes från sitt arbete på kommissionen? När påbörjades disciplinåtgärderna? Hur långt har man kommit med detta förfarande? Hur många kommissionsanställda har avstängts med full lön i mer än sex månader under de senaste fyra åren?
Frågor till Nielson
Kinnock
Ett disciplinförfarande gällande Marta Andreasen inleddes den 2 juli 2002. Andreasen avstängdes från sin tjänst genom ett kommissionsbeslut av den 28 augusti 2002. Kommissionen har nyligen mottagit en rapport av förhörsombudet som utsetts genom ett korrekt förfarande för att beakta all relevant information i fallet Andreasen. Nu när kommissionen fått rapporten kommer kommissionen som tillsättningsmyndighet att överväga lämpliga åtgärder i detta förfarande. Tillsättningsmyndigheten kommer i synnerhet att behöva besluta om att eventuellt hänskjuta ärendet till en disciplinnämnd. Under de senaste fyra åren har vi haft ett annat fall där en tjänsteman avstängts med full lön i mer än sex månader.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Kan kommissionsledamoten acceptera att kommissionen har mycket att lära i sin hantering av sina interna tvister mellan högre tjänstemän inom personalen om man blickar tillbaka på händelserna förra året?
Vi har godtagit att kommissionens redovisningssystem är i stort behov av snabb reform enligt de riktlinjer som dess tidigare räkenskapsförare Marta Andreasen dragit upp. Hon var i tjänst endast under fyra månader och arbetade i en förment ovänlig miljö. Eftersom ni som kommissionsledamot för reformer är medveten om att reformer oftast tar längre tid än tänkt att ta fram, formulera, planera och omsätta i handling borde ni nu kunna inse att det är tid att sluta göra Marta Andreasen till syndabock och upphöra med dessa absurda disciplinära åtgärder mot henne. Då kanske det sunda förnuftet åter kan få råda inom Europeiska kommissionen.

Kinnock
Jag tackar parlamentsledamoten. Även om kommissionen uppvisar den blygsamhet som anstår varje ansvarig myndighet kan jag inte gå med på parlamentsledamotens påstående om att vi har mycket att lära om interna dispyter. Han känner väl till bakgrunden i detta ärende och har varit god nog att godta detaljerna i den beskrivning som han fått i Europaparlamentet. Det som skedde under de sista veckorna i maj förra året var ett mycket tydligt och allvarligt sammanbrott i arbetsrelationerna. Det innebar att åtgärder måste vidtas skyndsamt helt enkelt eftersom dröjsmål skulle ha dragit ut på problemet utan någon försoning i sikte. Under dessa omständigheter var kommissionen, om vi underförstår att kommissionen ändå har ett ansvar, det vill säga jag - med portföljansvaret för personal - tyvärr tvungen att agera.
När dessa händelser utspelade sig gjordes Andreasen definitivt inte till syndabock. Jag vill klargöra en sak: Jag insisterade på - vilket mina kolleger inom kommissionen genast gick med på - att Andreasen under sin avstängning skulle få full lön för att ställa bortom varje tänkbart tvivel att kommissionen inte på något sätt hade avgjort hennes ärende på förhand. Det är ett ärende som fortfarande är under bedömning eftersom det finns prima facie-bevis på att hon allvarligt skall ha brutit mot tjänsteföreskrifterna. De disciplinåtgärder som vidtagits följer strängt gällande regler och slår vakt om Andreasens naturrättighet. Därför är det inträffade beklagligt, liksom alla disciplinförfaranden, men inte på något sätt absurt.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 30.

Talmannen.
Om kommissionsledamoten inte har något emot det kommer vi att ägna frågorna lite mer än tjugo minuter för att utnyttja den tid vi sparat in med andra kommissionsledamöter. Lite mer än tjugo minuter. Fråga nr 31 av Michl Ebner (H-0219/03):

Angående: Dricksvatten i u-länderna och i-länderna
I många länder, särskilt i u-länder, är dricksvattenförsörjningen inte garanterad. Detta leder ofta till att sjukdomar sprids och är orsaken till att barnadödligheten är hög i länderna i tredje världen.
Vad gör Europeiska kommissionen när det gäller utvecklingsbistånd för att ge människor i länder i tredje världen större möjligheter att få tillgång till rent dricksvatten?
Ibland har även i-länder problem med dricksvatten. Man måste här lära medborgarna att bli mer sparsamma med de värdefulla dricksvattenkällorna. Vad gör Europeiska kommissionen på detta område? Vad har kommissionen gjort tidigare?

Nielson
För det första, med avseende på dricksvatten i utvecklingsländer, har kommissionen i sitt meddelande om förvaltning av vatten i utvecklingsländer föreslagit att man bör prioritera en säker tillgång till vatten för alla människor - särskilt de fattigaste - i tillräcklig mängd av god kvalitet samt ändamålsenlig avfallshantering med det allmänna syftet att minska fattigdomen och förbättra människors hälsa och livskvalitet. Denna tonvikt på säker tillgång till vatten och sanitet förstärktes ytterligare i samband med världstoppmötet om hållbar utveckling genom att EU:s vatteninitiativ startades och att det strategiska partnerskapet mellan EU och Afrika om vattenfrågor och sanitet undertecknades. 
Efter Johannesburg började vi koncentrera oss på en långsiktig ansträngning för att omsätta dessa politiska åtaganden i praktiken på marken och för avloppssyften även under marken. Vi är involverade i en dialog för att förankra denna process i länderna. Det centrala i denna åtgärd är att fungera som en katalysator och stödja medverkan från alla parter på lokal, nationell och regional nivå, från statliga och lokala regeringar till användarna i det civila samhället och de privata yrkesmässiga aktörerna där vatteninitiativets partnerskap mellan en mångfald intressenter återspeglas. Ett nyckelmål är att fokusera på millennieutvecklingsmålen och målsättningarna tillgång till vatten och sanitet för de fattiga. Detta förhandlade vi om i Johannesburg och nu försöker vi ta itu med problemen.
Kommissionen undersöker också möjligheterna att öka det ekonomiska stödet för dessa mål. I detta ingår att eventuellt inrätta en särskilt vattenfond och att använda utvecklingshjälp som en katalysator för att locka fram andra ekonomiska resurser som en reaktion på att länderna prioriterar vattnet i strävan att minska fattigdomen och främja hållbara utvecklingsstrategier. Detta kommissionsförslag presenteras i meddelandet om inrättandet av en EU-vattenfond.
För det andra, med avseende på dricksvatten i industriländer, började Europeiska unionen vidta mått och steg för över 20 år sedan för att garantera kvaliteten på dricksvattnet. I dricksvattendirektivet från 1980 fastlades kvalitetsnormer för dricksvatten och även skyldigheter för regelmässiga kontroller. Det syftade alltså till en hög skyddsnivå i hela unionen. Dricksvattendirektivet ändrades 1998 för att stämma av parametrar och tillhörande värden och vid behov strama upp dem och skapa öppenhet och insyn samt mer information för medborgarna.
För att skydda vattenresurserna på ett komplett sätt omstrukturerade Europeiska unionen nyligen sin politik för skydd av vatten fullständigt genom att anta ramdirektivet på vattenpolitikens område: Skydd av alla vatten, floder, grundvatten och kustnära vatten och fastslående av bindande skyldigheter att uppnå eller upprätthålla hög kvalitet för alla dessa vatten till senast 2015. Vidare avser det att garantera en bred medverkan från medborgarnas, intressenternas och de icke-statliga organisationernas sida vid utvecklandet av de nödvändiga skyddsåtgärderna samt att bekräfta miljömålet genom ekonomiska instrument som exempelvis ekonomisk analys och vattenprissättning där kostnadstäckningen beaktas och på så vis främja vettig användning av vatten och skydda våra vattenresurser.
Miljöpolitik på vattnets område är komplicerad och understöds av riktade åtgärder inom forskningspolitik där det inom sjätte ramprogrammet läggs ned stor energi och stora ekonomiska resurser på frågan om vattenresurser och skyddet av dessa. Det gäller både inom dagens medlemsstaters regionalpolitik genom instrument som struktur- och sammanhållningsfonderna och i kandidatländerna genom instrument som ISPA och Phare.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig tacka kommissionsledamot Nielson för hans informativa och utförliga yttrande. Tanken på att inrätta en vattenfond finner jag mycket positiv och vägvisande, och jag tror att utvecklingsländerna kan ges ett alldeles särskilt stöd på detta sätt eftersom det innebär ett direkt stöd på plats för konkreta projekt som delvis ger ett framtidsperspektiv åt mycket stora landsdelar.
Vad gäller läget i industriländerna för oss här i Europeiska unionen, så tror jag att det är absolut nödvändigt att vi vid sidan av det nya ramdirektivet för vattenskydd sätter fart på kontrollerna, så att alla aktörer inte bara kommer samman, utan att prestationerna också kontrolleras på vederbörligt sätt när alla beslutsfattare engageras och, som ni sade, miljöpolitiken, forskningspolitiken och regionalpolitiken samordnas.

Nielson
Helt kort: fonden kommer inte att innebära att vi begär nya medel, extra pengar från medlemsstaterna. Den är främst en metod med vars hjälp vi hoppas kunna skynda på det faktiska utnyttjandet av medlen som redan fördelats till den nionde europeiska utvecklingsfonden. Men jag håller med och är glad för stödet för denna idé.
Beträffande kontrollerna tror jag att det framgår klart och tydligt att det inom Europeiska unionens ramverk är medlemsstaternas uppgift att komma med resultat när det gäller den viktiga frågan om att kontrollera det som beslutats på ett grundligt och mycket professionellt sätt.

Posselt (PPE-DE).
Jag har en följdfråga till Ebners fråga som rör ert kärnområde, herr kommissionär, nämligen utvecklingsbiståndet: I vilken utsträckning spelar vattenpolitiken en central roll inte bara för dricksvattnet utan även för lantbruket på två viktiga och aktuella områden, nämligen för det första området kring Eufrat och Tigris - här är även Turkiet involverat - och för det andra övriga områden i den palestinska problematiken i stort? Jag undrar om ni för särskilda förhandlingar om detta, eftersom vattnet där antingen har en viktig fredsskapande funktion eller kan bli grunden för militära konflikter.

Nielson
Posselt har alldeles rätt. Vi börjar i fråga om Afrika genomföra analyser på mycket bred grund i tio flodområden just till förmån för förebyggande och även fredsrelaterad verksamhet.
Beträffande Palestina har hela regionen i generationer försökt klara av detta problem. Det stämmer att det både är en del av problemet och en del av lösningen. Mycket av hur freden kommer att gestalta sig mellan Israel och dess grannar har att göra med en bättre och mer rationell användning av vattnet. Detta är inte en lika brännande fråga för irakierna jämfört med alla andra problem de står inför men ett bättre utnyttjande av vattnet och dess jordbruksmässiga potential får inte glömmas bort. Oljan är inte den enda tillgången i det landet.

Talmannen.
Fråga nr 32 av Bernd Posselt (H-0224/03):

Angående: Reproduktiv hälsa
Vad gör kommissionen för att i samband med internationella befolknings- och hälsoprogram och därmed sammanhängande åtgärder, som berör området för den så kallade reproduktiva hälsan, aktivt förhindra att sådana medel även används för att genomföra aborter? Kan kommissionen lämna garantier för att det sistnämnda är uteslutet?

Nielson
Kommissionens policy i abortfrågan är klar och tydlig. Vi står fast vid handlingsprogrammet som antogs vid Världskonferensen om befolkning och utveckling i Kairo 1994. Kapitel 8.25 i handlingsprogrammet säger: Abort får inte i något fall förespråkas som en metod för familjeplanering. Alla regeringar och relevanta mellanstatliga och icke-statliga organisationer uppmanas att stärka sina åtaganden för kvinnors hälsa, att ta itu med osäkra aborters betydelse för hälsan som en betydande folkhälsoangelägenhet och att minska behovet av abort som en utväg genom utökad och förbättrad service för familjeplanering.
Jag skrev till Europaparlamentet i januari i år som ett svar på ett brev från 47 europaparlamentariker i abortfrågan. I detta brev, som står att läsa på min webbplats, betonade jag att vi syftar till att förebygga behovet av abort genom vårt stöd till program för reproduktiv hälsa. Men vi är medvetna om att osäkra aborter är en del av vår verklighet och en orsak till att många kvinnor dör i onödan varje år. Kommissionen anser nationell lagstiftning vara av övervägande betydelse när det är fråga om abortingrepp inom ramen för den allmänna hälso- och sjukvården. Vidare bör abortingrepp vara säkra i de länder dessa av ovan angivna skäl är lagliga.
Gemenskapens program och åtgärder på området reproduktiv och sexuell hälsa och rättigheter i utvecklingsländer syftar till att minska mödrars dödlighet och bidra till att nå millennieutvecklingsmålet i fråga. Insatserna är höga. Dödligheten bland mödrar har förblivit oförändrad och ökar rentav i länder som Malawi och Afghanistan. Jag skulle vilja att gemenskapsbiståndet på området reproduktiv och sexuell hälsa bedöms på grundval av om det leder till färre onödiga dödsfall bland kvinnor i utvecklingsländer. Det anser jag vara det viktigaste.

Posselt (PPE-DE).
Ytterligare två korta följdfrågor. För det första: Kontrollerar kommissionen att alla gynnade eller stödda organisationer verkligen inte finansierar aborter? För det andra: Respekterar man i utvecklingsbiståndet alltid utvecklingsländernas enskilda lagstiftning om aborter, eller försöker man påverka ländernas lagstiftning?

Nielson
kommissionen. (EN) Herr talman! Vi övervakar dessa organisationer och med tanke på den typen av global debatt som förs i frågan framgår det klart att organisationer som UNFPA eller IPPF som kritiserats måste vara mycket försiktiga med hur de arbetar. Enligt vår bedömning fullgör de sina förpliktelser. 
Med hänvisning till er andra fråga påverkar vi inte lagstiftningen i något land. Det tillhör inte våra uppgifter.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Jag välkomnar verkligen kommissionsledamotens kommentarer och det faktum att han säger att kommissionen gör allt som står i dess makt för att minska antalet osäkra aborter som äger rum i världen och absolut att minska behovet av aborter genom att ge och uppmuntra tillgång till familjeplanering och sådant som rör den reproduktiva hälsan. Jag håller med honom om att det finns ett stort antal icke-statliga organisationer som uträttar förstklassigt arbete. Håller han med mig om att kvinnor har rätt att välja hur de skall planera sitt liv? Abort skall förstås vara sista utvägen men jag tror att den katolska läran och dess vägran att uppmuntra familjeplanering i vissa fall har orsakat miljontals kvinnor i några av världens fattigaste länder oändligt lidande. Jag hoppas att vi kan komma framåt i denna och tillhörande frågor som ett resultat av kommissionens reaktion och bidra till att minska antalet aborter och ge kvinnor tillgång till dessa tjänster om de så önskar.

Nielson
Jag tror inte att kommissionen - eller jag för den delen - behöver hänvisa till någon annan grund för politiken än den som Kairo-handlingsplanen ger. Det är vad vi står för, vad vi försvarar och genomför. Den överlåter faktiskt på varje lands lagstiftning att avgöra vad som är lagligt och vad som inte är det. Denna överläggning skall äga rum på nationell nivå och inuti varje individ, i synnerhet inuti varje kvinna.
Vi har den globala strukturen för denna debatt och jag inser inte behovet av att specificera vilken roll de olika parterna skall spela men jag ser ett allt större övermått av bigotteri som jag tycker vi måste ta vederbörlig hänsyn till.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 33.

Talmannen.
Fråga nr 34 av José Ribeiro e Castro (H-0244/03):

Angående: Angola - situationen idag och utsikterna för demokratin
Mot bakgrund av den nya situationen och landets strategiska betydelse i såväl regionalt som internationellt perspektiv är det av största betydelse att handlingsplaner utvecklas inom en rad olika politikområden i syfte att främja freden, utveckla demokratin och återuppbygga landet.
Vad är kommissionens bedömning av situationen i Angola idag och inför den närmaste framtiden? Hur tänker den förhålla sig till de allvarligaste humanitära problemen och till återintegrationen av demobiliserade soldater? Har kommissionen fört en omfattande och uppriktig dialog med alla de politiska partier som finns representerade i landets nationalförsamling, liksom med kyrkosamfunden och det civila samhället? Hur förhåller sig givarkonferensen? Vilka framsteg har gjorts i fråga om insyn i och öppenhet om de offentliga räkenskaperna och intäkterna från utvinningen av landets naturresurser? Har kommissionen följt den särskilda utvecklingen i Cabinda, och vilka är utsikterna att finna en grundval för den demokratiska dialogen även där? Vilka konkreta uppgifter har kommissionen om arbetet med att förbereda och övervaka demokratiska, fria och rättvisa val? Vilka är de viktigaste åtgärderna som kommissionen är i färd med att vidta inom ramen för samarbetet med Angola, med hänsyn till humanitärt bistånd, social utveckling, återuppbyggnad, utbildning i demokrati? Hur bedömer den framtidsutsikterna för dessa program?

Nielson
Kommissionen anser att Angola har nått avsevärda framsteg mot en konsolidering av fredsprocessen sedan undertecknandet av fredsavtalet april 2002 och att det inte verkar sannolikt i det här skedet att kriget blossar upp igen.
Men det återstår ett flertal utmaningar som kan hota stabiliteten i landet. Det gäller den kritiska humanitära situationen, återintegreringen av soldater och vidarebosättningen för fördrivna personer inom landets gränser och återsändande av flyktingar. Vidare utgör demokratiseringsprocessen och återuppbyggnaden av landet, särskilt vägarna, stora problem.
Landminor fortsätter också att utgöra ett stort hot. När människor började förflytta sig efter fredsavtalets undertecknande såg vi faktiskt en beklaglig ökning av antal olyckor på grund av landminor, en fruktansvärd konsekvens. Kommissionen fortsätter att bistå regeringen och samhället i stort för att möta dessa utmaningar.
Vad beträffar situationen i Cabinda ber jag att få hänvisa till svaret på frågan från ledamoten, skriftlig fråga E-640/03 i detta ärende. Kommissionen följer noggrant utvecklingen i provinsen och det finns på senare tid vissa tecken i positiv riktning i konflikten.
Den humanitära situationen i stort är fortfarande allvarlig men fortsätter att stabiliseras. Det finns vissa isolerade krisområden i hela det inre av landet, särskilt där minor och skadad infrastruktur fortfarande begränsar tillgängligheten.
Kommissionen anser att det är av grundläggande betydelse för försoning inom landet att demobiliseringen och återintegreringen av tidigare Unita-soldater lyckas. Det har funnits problem men med tanke på hur svåra omständigheterna är kan man ändå beteckna demobiliseringsprocessen som lyckosam fastän återintegrering inte har uppnåtts fullt ut. Jag besökte Angola i mars i år och även ett av de största lägren för före detta Unita-soldater. Jag hade ett åsiktsutbyte med några av dem om utsikterna under rådande förutsättningar. Det hela förefaller vara relativt välorganiserat.
Kommissionen är i kontakt med de politiska partierna även om en regelrätt dialog inte är igång ännu och att skapa en sådan har som syfte att förstärka ansträngningarna. I fråga om kyrkor och det civila samhället pågår det en dialog och det sker även samarbete i ett antal specifika projekt.
Vad givarkonferensen anbelangar, som kommer att äga rum i Bryssel , är varken datum, modaliteter eller dagordning bekräftade ännu. Konferensens framgång är nära knuten till att regeringen fastslår en trovärdig plan för återhämtning och återuppbyggnad av landet, inklusive en strategi för minskning av fattigdomen och förbättring av förbindelserna mellan Angolas regering och IMF. Kommissionen har mer än en gång erbjudit sig att hjälpa till i förberedelserna och organiserandet av konferensen.
Öppenhet och insyn i statsbudgeten och intäkter från landets tillgångar, olja och diamanter skulle kunna förbättras slutgiltigt med hjälp av den nya ekonomiska ledning som verkar sedan ommöbleringen i regeringen i december även om inga påtagliga resultat kan skönjas ännu. Den diagnos av oljesektorn som regeringen för närvarande utför med KPMG bör vara en viktig komponent och kommissionen emotser offentliggörandet med stort intresse. Jag tog upp dessa frågor på ett mycket direkt sätt med regeringen under det möte jag just nämnde. Kommissionen och andra givare samarbetar för att uppmuntra regeringen till att öka öppenheten och insynen.
Nästa val av president och lagstiftande församling kommer att vara ett avgörande prov på regeringens åtagande att införa demokrati. Kommissionen kommer att nära följa utvecklingen och har erbjudit sig att medverka till att skapa förutsättningar för fria och rättvisa val.
Prioriteringarna för EU:s samarbete med Angola beskrivs i det strategidokument för landet som nyligen undertecknades. På kort till medellång sikt prioriteras finansiering av åtgärder nödvändiga för att stödja fredsprocessen och den nationella försoningen och skapa förutsättningar för fria och rättvisa val. På medellång till lång sikt kommer kommissionen gradvis att öka sitt bistånd för hälsa, utbildning och tryggad livsmedelsförsörjning, som de tre överordnade målområdena.
Angola har också upptagits som ett land som man särskilt inriktar sin verksamhet på inom det Europeiska initiativet för demokrati och skydd för mänskliga rättigheter (EIDHR).

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr kommissionär! Jag tackar er för ert omfattande svar på min fråga. Jag vill uppmuntra kommissionen till att föra en mer omfattande och öppen dialog med alla de politiska krafter som är företrädda i det angolanska parlamentet och naturligtvis också med alla krafter i det civila samhället och inom kyrkosamfunden. 
En öppen dialog är vår bästa möjlighet att bidra till att befästa pluralismen i Angola och är på lång sikt vår chans bästa att befästa demokratin och friheten i landet. Detta har nyligen visats i ett projekt med Inter-denominational Committee for Peace in Angola (COIEPA), och jag vill uppmuntra kommissionen att utveckla andra projekt som den finansierar.
Å andra sidan är situationen för f.d. Unitasoldater oerhört oroande. Jag ingick i en delegation från Europaparlamentet som besökte ett av lägren och vår uppfattning var att medan lägren fungerar är saker och ting mer eller mindre bra. Situationen är svår, men det klarar sig. Problemet är vad som kommer att ske när lägren stängs, eftersom läget är oerhört bräckligt och det tar mycket lång tid att genomföra åtgärder för återintegrera dessa personer i samhället. Jag undrar om kommissionen är villig att särskilt avsätta resurser till program för yrkesutbildning och social återintegrering av före detta Unitasoldater och om den går med på att dessa program skall kontrolleras från båda sidor. Detta skulle kunna vara ett sätt att följa upp avtalet från april förra året på ett praktiskt sätt och att stärka förtroendet och stabiliteten i Angola.

Nielson
Till att börja med delar jag den åsikt som gjorts gällande om att denna breda, öppna dialog som kan lägga grunden för pluralism är viktig i det här skedet.
Tack vare fredsavtalets struktur och det sätt på vilket de två motsatta rörelserna generellt talar med varandra och uppnår resultat har vi nu lyckligtvis nått en punkt där det inte finns någon väg tillbaka från freden.
Men vi skall inte vila på våra lagrar. Demobiliseringen och återintegreringen av före detta soldater är ett enormt problem. De offer vi och andra kan ge måste vara anpassade till individen och det är ingen lätt sak. Många av dem bör återgå till verksamhet inom jordbruket och det är det väsentliga för de flesta av dessa människor: att göra det som måste göras. Den tyngdpunkt vi lagt på hälsa, utbildning och tryggad livsmedelsförsörjning i vårt program i Angola ser jag komma till nytta just i denna strävan.

Lage (PSE).
Herr kommissionär! Ni blir säkert inte förvånad över att även jag gratulerar er till det svar ni har gett oss. De portugisiska ledamöterna följer allt som sker i Angola och det är nödvändigt att Europeiska unionen ägnar särskild uppmärksamhet åt detta land, eftersom andra länder, till exempel Förenta staterna, är mycket intresserade av Angolas naturrikedomar. Det skulle också vara ganska vårdslöst av Europeiska unionen att inte se solidariskt på Angola, vilket är av avgörande vikt, men också ha EU:s egna intressen i åtanke.
Herr kommissionär! Jag anser uppriktigt sagt att den viktigaste indikationen på hur läget ser ut i Angola kommer att bli presidentvalet och valet till den lagstiftande församlingen. Dessa val kommer att ge oss en exakt uppfattning om den demokratiska och civila situationen i Angola, och kommer att vara avgörande. Vi måste därför ägna ytterst stor uppmärksamhet åt dessa val.
Avslutningsvis, herr kommissionär, vill jag ställa en fråga om Angolas interventioner i grannländer - eftersom den angolanska regeringen och dess väpnade styrkor har varit involverade i flera konflikter i grannländerna. Har det skett någon utveckling? Har Angola dragit sig tillbaka till sina gränser och slutat att aktivt ingripa i sina grannländers angelägenheter?

Nielson
Det är riktigt att ökningen av de kända oljereserverna i Angola ger en fingervisning om en mycket intressant framtid de närmaste åren och frågan om licenser och vem som skall få vad av denna avsevärda oljeproduktions potential i Angola behöver följas upp med stor vaksamhet. Kommissionen stöder Förenade kungarikets initiativ. Det finns även andra parter involverade men Förenade kungariket är den ledande när det kommer an på att specificera kostnaderna och skapa mer inblick i fråga om intäkter i industrier som t.ex. oljeindustrin. Detta måste absolut diskuteras med Angola och jag har själv tagit upp frågan i mycket tydliga ordalag.
Jag delar uppfattningen att valen är det stora provet. Det är där vi också behöver investera genom att bygga upp förmågan och förstärka systemet.

Talmannen.
Fråga nr 35 av Glenys Kinnock (H-0250/03):

Angående: Konventet om EU:s framtid
Kan kommissionen ange om den anser att konventet om EU:s framtid tillräckligt betonar EU:s prioritering av utvecklingssamarbete?

Nielson
Kommissionen anser att förslaget till text som presenterades den 23 april innehåller flera värdefulla delar. Vissa avsevärda förbättringar har gjorts i en ansträngning att omstrukturera, förenkla och strama upp texterna. Artikel 1 utgör en god grund för prioriteringarna för utvecklingssamarbete men samtidigt är vi välvilligt inställda till ändringsförslagen som lagts fram av utskotten för utveckling och samarbete. Det gäller särskilt förslaget om att införa hänvisningar till gott ledarskap, miljöaspekter och förebyggande av hiv och aids.
Kommissionen anser att texten behöver förbättras ytterligare. Kommissionen skickade förslag till konventet den 5 maj om att göra dessa förbättringar med avseende på följande viktiga punkter.
För det första: politisk sammanhållning (artikel 1.3), där vi önskar införa i texten att EU kommer att respektera - det är ordet som används - principerna och syftena med artikel 1 i utvecklandet och genomförandet av yttre aspekter från andra av unionens politikområden.
För det andra: fokus på fattigdom (artikel 25), där kommissionen har föreslagit en direkt hänvisning till det primära målet att utrota fattigdomen för EU:s politikområden inom fältet utvecklingssamarbete.
För det tredje: att låta EUF ingå i budgeten (artikel 26.4), där kommissionen vill upphäva AVS-ländernas exceptionella ställning genom att ta bort detta stycke och som en följd av detta föra in EUF i unionens budget.
Vi har framhållit tanken om att inrätta en europeisk frivilligkår för humanitärt bistånd. Det är i dagsläget inte klart hur denna skulle fungera. Vi skall inte glömma att det humanitära bistånd EU ger är allvarliga saker som kräver teknisk expertis, erfarenhet och en hög grad av professionalism. Vi arbetar i farliga delar av världen där även de bäst utbildade yrkesmännen utsätts för risker. Därför kommer det inte vara lätt att inrätta en fredsstyrka av sådant slag. Vi har förpliktat oss att ge ett effektivt stöd till människor som ofta befinner sig i desperata situationer och vi arbetar genom de organisationer vi finansierar. Vi kan göra detta bättre än de flesta givare. Det kräver stora ansträngningar att insätta en tänkt European voluntary Humanitarian Aid Corps att verka i ett lämpligt sammanhang. Jag är tillsvidare skeptisk till idén.

Kinnock (PSE).
Jag välkomnar verkligen det ni säger om artikel 35. Jag har också lagt fram ett ändringsförslag där jag ger uttryck för min oro att oerfarna europeiska volontärer skall verka i ofta mycket komplexa humanitära sammanhang där det som ni påpekar krävs ett visst mått av medvetenhet som de inte besitter. Det skulle vara farligt både för dem själva och för andra som medverkar i sådana aktiviteter. 
Frågan om införandet i budgeten är återigen någonting som utskottet för utveckling och samarbete förordar och har förordat sedan en tid tillbaka. Delar ni min åsikt att vi bör öronmärka EUF-medel när de omfattas av budgeten för att skydda Europeiska utvecklingsfonden? Då ser vi till att medlen verkligen kommer AVS-länderna till godo och inte hamnar någon annanstans i världen.

Nielson
Kinnocks kommentar är viktig. Det är en av flera frågor i denna diskussion som vi uttryckligen måste ta upp. Det är ingen lätt frågeställning där allting löser sig bara det ingår i budgeten. Systemets exakta förutsägbarhet och stabilitet är delvis orsaken till att det blivit för stelbent. Vi måste varsamt väga för- och nackdelarna när vi bestämmer oss för hur vi skall gå till väga. Vi kan verka för att detta skall ingå i budgeten - inte minst för det parlamentariska inflytandets skull, och detta är en fråga om demokratisering, om hur vi arbetar - men vi måste ha de andra aspekterna av ägande i de sydliga länderna i realiteten klart markerade på dagordningen.

Moraes (PSE).
Jag ber att få ansluta mig till Kinnocks kommentarer och särskilt stödja det som sades om gott ledarskap i utvecklingsländerna.
Jag skulle vilja fråga om en annan prioritet för stadgan med avseende på utveckling. Det gäller orsakerna till utvandringen från utvecklingsländer och att vi fortsätter framhäva kommissionens åtgärder på området, att vi förstår orsakerna, den extrema fattigdomen och instabiliteten i utvandringen från utvecklingsländer och att vi kontinuerligt integrerar det i debatten om orsakerna till invandringen till Europeiska unionen, däribland asylansökningarna. Vi inser att detta är verkliga utvecklingskriterier som förtjänar närmare granskning och fortsatt fokus.

Nielson
Min första kommentar till detta är att varna för att tala om migration i allmänna ordalag och sedan gå in på asylansökningar i detalj. Det är av yttersta vikt att vi fortsätter tala ett tydligt språk. 
Det bästa vi gjort på många år för att ta itu med orsakerna till migration var beslutet och tillkännagivandet i Monterey för ett år sedan om att öka det officiella utvecklingsbiståndet från Europeiska unionens medlemsstater. Detta är ett faktum.
Det som sagts om ledarskap och demokrati är också riktigt. Folk vill inte bara lämna de länder som är fattiga utan - till och med som asylsökande - bege sig någonstans bort från de länder som inte har något ledarskap. Det är en annan aspekt vi behöver arbeta på. Det handlar om pengar men även om anständighet och trygghet.

Talmannen.
Fråga nr 36 av Mihail Papayannakis (H-0253/03) kommer inte att besvaras eftersom den innefattats på föredragningslistan under denna sammanträdesperiod - i debatten om Irak som hålls i morgon.

Talmannen.
Fråga nr 37 av Margrietus J. van den Berg (H-0260/03):

Angående: Förnyade åtaganden och stöd till programmet för snabbgenomförande (Fast Track Initiative)
Hur långt har kommissionen kommit i arbetet med att fastställa och förnya åtagandena för de medel i Europeiska utvecklingsfonden som skall gå till AVS-länder och som avser programmet för snabbgenomförande?
Har kommissionen prioriterat de länder vars planer inom ramen för programmet för snabbgenomförande redan har godkänts?
Avser kommissionen att genomföra denna åtgärd i alla AVS-länder nu när alla dessa länder ingår i det analytiska snabbgenomförandet?
Vad är tidsplanen för att fullgöra detta program, och när alla vilande åtaganden har fastställts, vilket är förfarandet för att förnya åtagandet och föra in dem under programmet för snabbgenomförande? Hur lång tid uppskattar kommissionen att en sådan åtgärd tar?
Frågor till Schreyer
Nielson
kommissionen. (EN) Det går inte att lansera något nytt i världen i dag utan att göra det med en ny akronym. Detta är FTI - som för övrigt även stöds av IFI - men jag är medlem i Anonyma Akronymer liksom så många andra. Jag tror att jag skall tala om ?utbildning för alla? och ?snabbspårsinitiativet?.
Målen som sattes upp i Dakar och millennieutvecklingsmålen på detta område inom utbildning utgör grunden för vår politik i utvecklingsländer. Gemenskapen har fördelat sammanlagt cirka 1,3 miljarder euro till utbildning i utvecklingsländer de kommande fem åren. Det är den globala siffran. Gemenskapen bidrar även med avsevärda medel till AVS-länderna inom den nionde EUF i form av allmänt budgetstöd - 1,66 miljarder euro - varav en del kommer utbildningssektorn till del. Det är svårt att säga exakt hur mycket och exakt för vad, men en del av detta är helt visst relevant.
I detta sammanhang ägnar vi ?snabbspårsinitiativet? full uppmärksamhet som ett sätt att skynda på framstegen mot utbildning för alla. Hittills är det endast tio länder som har ett godkänt förslag för ?snabbspårsinitiativet?, varav sju är AVS-länder. Olyckligtvis har dessa sju AVS-länder inte valt att prioritera utbildningssektorn i deras samarbete med EU. Kommissionen undersöker därför möjligheten att använda gamla, vilande fonder för att stödja ?snabbspårsinitiativet? i dessa sju länder. Initiativet har prioriterats som en av flera så kallade snabbutbetalningsmekanismer för användning av vilande belopp inom tidigare EUF-medel. Detta förfarande diskuteras för närvarande med AVS-partnerländer.
Utöver de tio länder som har ett godkänt förslag för ?snabbspårsinitiativet? kan alla utvecklingsländer som uppfyller kvalifikationskraven för det, exempelvis en fullständig akt för minskning av fattigdomen och en trovärdig sektorsplan, förvänta sig fortsatt stöd för genomförande av deras planer. Där det är möjligt kommer kommissionen att delta genom befintliga mekanismer eller genom att återinsätta vilande medel. Detta är en pågående ansträngning.
Vad det analytiska snabbspåret anbelangar håller dess exakta roll fortfarande på att definieras. En särskild arbetsgrupp har inrättats för att vidareutveckla detta koncept.
Tidtabellen utgör också en del av sammanhanget. Vi vet att ytterligare ansträngningar krävs i år och nästa år för att se till att resurserna i Europeiska utvecklingsfonden hanteras så effektivt som möjligt. I detta syfte organiserades seminarier i februari och mars 2003 där olika aktörer inom projektledningsprocessen fördes samman - delegationer, GD Utveckling och AIDCO. Under seminarierna gjordes stora ansträngningar att identifiera vilande åtaganden inom tidigare EUF för att frigöra outnyttjade resurser. Man enades med alla delegationer om att uppnå mål för återtaganden vid slutet av året.
Återtaganden implicerar ett administrativt förfarande som även omfattar de centrala instanserna. Det samma gäller för återtagande av pengarna vilket kommer att ske inom ramen för den årliga översynen. Partnerländer har naturligtvis sista ordet om beslut om användning av dessa vilande medel för ?snabbspårsinitiativet?. Detta är inte den enda användningen av medel vi försöker frigöra och påskynda utnyttjandet av, men ?snabbspårsinitiativet? har klart setts som en av prioriteterna.

Van den Berg (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Tack för det intensiva försöket att anslå vilande medel till det här initiativet. Jag tror att initiativet Fast Track, även i sin tekniska form, i sin institutionella form, kan vara utomordentligt effektivt i samarbetet med Världsbanken och ett antal länder i Europa och den samordnande roll eller inledande roll som Europa kan spela i det sammanhanget. Kanske skulle kommissionsledamoten vilja säga något mer, utan att han tar upp vart och ett av de här länderna, om vilken roll han tycker att Europeiska unionen skall spela. Jag förstod också att han sade att vi är beredda att spela en samordnande roll så att vi också kan ge ett mervärde till förbindelserna med till exempel AVS-länderna. Jag är lite nyfiken på den mervärdesrollen, alltså inte bara i ekonomiska ordalag utan även med avseende på politiskt ledarskap och institutionellt stöd.

Nielson
Jag vidhåller att budgetstödet som kommissionen och parlamentet diskuterade i detalj för ett par år sedan är ett ytterst viktigt verktyg när ett partnerland har nått en tillräcklig kvalitetsnivå i sin sektorspolitik för utbildning. Vi har en bas som är tillräckligt bra att investera pengar i genom budgetstöd jämfört med det mer detaljerade arbete medlemsstaterna eller andra givare uträttar direkt på teknisk nivå i landet i fråga. I fråga om pengar uträttar vi viktigt arbete. 
Genom att ha organiserat detta initiativ så brett och kraftfullt som möjligt inspirerar - för att inte säga pressar - vi dessutom afrikanska länder och andra att placera utbildningen högre upp på stegen av prioriteringar. Vårt vatteninitiativ har samma effekt och vi erbjuder verkligt stöd till de regeringar som anstränger sig för detta.
Det är till stor hjälp men det är just framgångsrik samordning och ett förslag till problemlösning via sektorsprogrammen som detta initiativ kan accelerera.

Talmannen.
Herr Nielson! Jag gratulerar er och tackar för ert samarbete. Det blev inte bara 20 minuter utan 48 som ni besvarat ledamöterna. Tack så mycket.

Talmannen.
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna nr 38 och 39 att besvaras skriftligt.

Talmannen.
Fråga nr 40 av Dana Rosemary Scallon (H-0286/03):

Angående: EU-förordning om reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna
Skulle kommissionen kunna klargöra sitt förslag om reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna enligt vilket anslagen till budgetpost B7-6312 ökats från 55,8 till 73,98 miljoner euro, vilket bekräftades vid rådets möte? Kan kommissionen uppge om det ovannämnda uppgifterna är korrekta? Hur skall denna ökning finansieras med tanke på att EU:s allmänna budget för 2003 redan har slagits fast och med hänsyn till budgetutskottets ståndpunkt?
Enligt det beslut som kommissionen nyligen fattade om sin årliga politiska strategi (KOM(2003) 83 slutlig) kan den ekonomiska ram som Europaparlamentet antagit för denna förordning inrymmas under rubrik 4 i budgetplanen och särskilt i det ökade anslag som fastställts för verksamhetsbaserad budgetering för politikområdet utveckling. Kommissionen skulle då till fullo kunna godta parlamentets ståndpunkt vid första behandlingen. Är det rätt att godkänna en sådan finansiering genom nästa års budget innan Europaparlamentets normala förfarande slutförts?

Schreyer
Herr talman! Kommissionens förslag till rättsligt underlag i fråga om reproduktiv och sexuell hälsa och tillhörande rättigheter i utvecklingsländerna lades den 7 mars 2002 fram för de lagstiftande myndigheterna - i detta fall rådet och parlamentet i medbeslutandeförfarandet. De lagstiftande myndigheterna slår enligt punkt 33 i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 fast den finansiella ramen för programmets hela löptid. Den summa som ledamoten nämner rör medel som avsatts för de fyra åren 2003 till 2006.
Den summa som parlamentet föreslog var högre än i kommissionens ursprungliga förslag. Därför ombads kommissionen att undersöka om detta högre belopp kan finansieras inom ramen för den reviderade programplaneringen för budgetrubrik 4 och utan att rubrikens övre gräns enligt budgetplanen överskrids. Kommissionen kunde försäkra budgetmyndigheterna om att finansieringen absolut kunde garanteras enligt de politiska prioriteringarna för kommande utgifter som omdefinierats i samband med det årliga beslutet om strategiplaneringen den 5 mars 2003.

Scallon (PPE-DE).
Först vill jag tacka kommissionsledamoten för hennes svar. Jag skulle vilja hänföra mig speciellt till befolkningen i Irland. I Irland är det ju grundlagsstridigt och olagligt att finansiera varje typ av abort. Med tanke på att så kallade säkra aborter ingår i detta program för utvecklingsbistånd och att vi i Irland har minst antal fall i världen med mödrar som dör i barnsäng, två på 100 000 födslar, undrar jag vad kommissionen svarar den majoritet av irländska medborgare som är djupt oroade över denna grundlagsstridiga användning av skattebetalarnas pengar.

Schreyer
Herr talman, fru ledamot! Alla medel ur EU:s budget fördelas i överensstämmelse med de dokument som ligger till grund för fördraget. Detta handlar om ett program för särskilt hälsoskydd, skyddet för den reproduktiva och sexuella hälsan, och jag tror att min kollega Poul Nielson efter era ytterligare protester har förklarat skriftligt för er i sina brev att programmen i fråga motsvarar den samlade internationella programplaneringen i rapporten.

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär.
Tiden för frågor till Schreyer är slut. Vi tackar för er medverkan.
I enlighet med arbetsordningen och de väletablerade sedvanorna i denna församling kommer övriga frågor att besvaras skriftligt.
Alavanos har ordet.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Detta är muntliga frågor. Vi har ännu tio minuter på oss. Den första frågan är min fråga. Dessa är inte andra klassens frågor och det finns inte heller någon sådan praxis. Det är bara så att vi vanligtvis inte hinner. Därav skulle jag vilja ställa min fråga och motta ett svar från komissionen, och sedan gå vidare till mitt genmäle i den utsträckning som arbetsordningen tillåter.

Talmannen.
Jag skall ge en förklaring. Jag tror att jag sade ?i enlighet med arbetsordningen och sedvanan? eftersom man aldrig i detta parlament svarat på en fråga i den tredje delen. Det som sker i dag är att kommissionsledamoten bara hade en fråga att svara på. Jag tror att kommissionen inte kan ta sig an denna fråga i nuläget. Om kommissionen kan det ger jag Schreyer omedelbart ordet och vi kommer då att ha skapat ett prejudikat.
Fru Schreyer har ni från kommissionen tagit med svaret på den fråga Alavanos ställt, fråga nr 41, som är en mycket intressant fråga som handlar om stöd till turistnäringen via budgeten?
Jag säger också att det är första gången vi stått inför detta problem under alla dessa år.

Schreyer
Herr talman! Det var inte planerat att detta skulle komma upp under frågestunden. Vi kommer därför självklart att ge ett skriftligt svar.

Talmannen.
Jag ger ordet åter till Alavanos så att han kan uttrycka sin uppfattning och till alla som ställt en ordningsfråga.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag kommer inte att insistera, trots att jag anser att denna del av frågorna borde tas med av principskäl då det finns tid, men jag kommer inte att insistera eftersom jag vet att ni alltid uppvisar flexibilitet i spörsmål som rör frågorna och ledamöterna. Men jag har trots allt en undran: i frågans själva rubrik hänvisar man till en fråga som är relaterad till budgeten. Varför infogades inte denna bland frågorna till kommissionsledamot Schreyer utan i stället hamnade i den tredje gruppen? Trots detta vill jag säga att jag generellt sett inte insisterar.

Talmannen.
Ni som varit ledamot länge och är expert i denna kammare -jag tror t.o.m. att ni varit här längre än jag, och det säger en del - vet säkert att det inte är de vice talmännen som sätter namn på frågorna, utan att de redan kommer med ett namn, frågorna är redan döpta och därför kan jag bara anteckna temat och förklara att vi alltid lider brist på tid men att vi i dag har fem minuter över. Jag tycker inte heller med grund i erfarenhet att det är lämpligt att -ni får ursäkta att jag talar till er som ännu en kollega - ha alla debatter på fem minuter. Jag antecknar det som hänt och i dag skapas ett prejudikat så att det finns en lösning vid andra tillfällen.
Tre ledamöter kommer att få ordet. Först är det Rübig. I den ordning ordet begärts.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman! Jag har en fråga. Olika frågor lämnas ju in till frågestunden. Enligt vilken metod fastslås egentligen ordningsföljden för frågorna? Det vore intressant att veta.

Talmannen.
Om kommissionen bestämmer att frågan skall besvaras utser den de kommissionsledamöter som skall komma och svara specifikt under sitt avsnitt, som ni ser. Tre kommissionsledamöter har utsetts att svara under tjugo minuter var. Först har kommissionen klassat några frågor som brådskande och som också besvaras för kommissionens räkning av de närvarande kommissionsledamöterna. Det är så det fungerar. Vi kan dock skicka en förklaring skriftligt för att ni skall vara bättre informerad.
Ahern har ordet.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag stöder Alavanos åsikt i en ordningsfråga. Om ni inte tänker låta honom ta till orda skulle jag vilja ställa en tilläggsfråga till kommissionsledamot Schreyer rörande Scallons fråga. Antingen ger ni ordet till Alavanos eller så ber jag att få ställa en fråga till kommissionsledamoten.

Talmannen.
Ursäkta mig! Fru Ahern! Scallons fråga avslutades för flera minuter sedan. Ni hade all rätt att ställa en kompletterande fråga. Om ni nu vill ställa en kompletterande fråga till Schreyer och hon vill svara är det naturligtvis inget problem för min del.
Fru Schreyer?
Fru Ahern! Ställ er fråga.

Ahern (Verts/ALE).
Jag skulle vilja ta upp frågan om ?missbruk av budgeten för att finansiera aborter?. Det var en orättvis fråga för medlen går till reserven och används för syften som t.ex. hiv. Det gjordes en hänvisning till abortsiffror i Irland. Alla vet att om man vill göra abort är det bara att bege sig till London! Detta är ett helt oärligt återgivande av verkligheten. 
Jag vill bara klargöra för Schreyer att om pengarna går till reserven - som jag har förstått det - är det full rimligt att de finansierar sådant som har att göra med hiv och aids i tredje världen, särskilt i Afrika. Så har jag förstått det. Kan Schreyer bekräfta att pengarna används till detta?

Schreyer
Fru Ahern! Även inför beslutet om budget 2003 var diskussionen intensiv om denna budgetrubrik. Programmet ligger ju nu under den lagstiftande myndigheten, diskussionerna fortsätter och jag tror att det råder bred enighet om att Europeiska unionen bör ge ytterligare stöd just på hälsoområdet. Vi har ju avsatt stora bidrag ur EU-budgeten för Globala hälsofonden, och det program som avses utgör ett viktigt bidrag för att stärka den hälsomässiga grunden i utvecklingsländerna.

Ferrer (PPE-DE).
Jag skall inte ställa en fråga till kommissionsledamoten. Det är en ordningsfråga av internt slag. Jag anser att det beslut talmannen tagit är mycket bra, men det jag då inte förstår är varför det efter de frågor som bestämts av var och en av kommissionsledamöterna finns ett kapitel med ?övriga frågor?. Jag frågar eftersom jag menar att om jag vetat att dessa frågor aldrig skulle besvaras hade jag inte suttit hela tiden här. Jag hade suttit på mitt kontor och arbetat. Därför anser jag att vi borde organisera vårt arbete bättre. Antingen har vi inte en avdelning för övriga frågor eller om vi har den så måste man förbereda kommissionen på att de skall vara beredda att svara på dem om det blir tid över.

Talmannen.
Fru Ferrer! Jag skall ge er den förklaring jag i detta fall kan ge. Kommissionen är fullt informerad eftersom de fått frågorna och ordnat dem. Det har aldrig tidigare hänt i detta parlament att de frågor som inte är personliga och inte förutsedda har hunnit besvaras. Varför finns de då med i dokumentet? För att de skall kunna besvaras skriftligt. Därför är de med. I dag är det första gången som detta händer och vi noterar det.
Om jag gett ordet till kommissionsledamot Nielson fem eller sex minuter till -som jag planerat eller åtminstone tänkt mig - hade vi tagit slut på tiden men han talade 48 minuter istället för 20 och därefter har vi gett honom tillstånd att lämna kammaren. Han talade 28 minuter extra och vi hade begärt för mycket av honom.
I den fråga som ställts till Schreyer ställde ingen någon kompletterande fråga och därför blev det fem minuter över. Därefter sade en ledamot, som inte hade ställt en kompletterande fråga, efter debatten att hon då skulle ställa en kompletterande fråga. Ni såg det lika väl som jag.
Jag tror att jag gett er en förklaring. Enligt mitt förmenande fullständigt, men jag håller med er om att det måste finnas en planering för denna del av frågorna som skall besvaras skriftligt. Och ni och övriga ledamöter bör veta att det inte är planerat att dessa frågor skall besvaras muntligt.
Enligt arbetsordningen skall frågorna nr 41 till 74 besvaras skriftligt eftersom tiden för frågor till kommissionen är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om husrannsakan i den turkiska människorättsorganisationens huvudkontor i Ankara.

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Låt mig på kommissionens vägnar avge följande förklaring: Kommissionen är bestört över de turkiska myndigheternas senaste husrannsakan i den turkiska människorättsorganisationens kontor i Ankara då dokument och annat material beslagtogs. Efter den nyligen beslutade politiska reformen som lämnar större utrymme åt de grundläggande rättigheterna yttrandefrihet och föreningsfrihet är det svårt att förstå repressalierna mot dessa organisationer. Kommissionen har rapporterat om liknande fall i sina regelbundna rapporter. Kommissionen anser att dessa händelser står i strid med målen i det nuvarande reformarbetet. Detta bevisar på nytt hur stor klyftan är mellan å ena sidan de politiska reformerna och å andra sidan den verkställande maktens och rättsväsendets inställning till genomförandet i praktiken.
Jag vill också understryka att genomförandet av reformerna kommer att bli en avgörande faktor när vi skall utvärdera om de politiska Köpenhamnskriterierna har uppfyllts. Jag kommer att ta upp detta i mina samtal med den turkiske utrikesministern Abdullah Gül i Bryssel på torsdag senare denna vecka. Enligt den information jag har fått skall den turkiske justitieministern nu offentligt ha beklagat de turkiska myndigheternas tilltag i människorättsorganisationens kontor. Den turkiske justitieministern har samtidigt erkänt att ett omfattande genomförande av de politiska reformerna är av stor betydelse. Han har också förklarat att inga fler sådana incidenter skall få förekomma.
Jag vill uttryckligen påpekat att kommissionen aktivt stöder människorättsorganisationen i Turkiet. Under 1992-1999 avsattes 309 000 euro för detta. Ytterligare medel kommer att anslås som stöd för uppfyllandet av de politiska kriterierna. Kommissionen lade så sent som den 25 mars fram en reviderad förklaring om en förbättrad anslutningsstrategi för Turkiet.
Jag kan bara återigen understryka att det är av största vikt att alla lagreformer omsätts fullt ut och utan inskränkningar i det praktiska dagliga agerandet i Turkiet. Det är i slutändan detta som är måttstocken när det gäller att bedöma Turkiets anslutningsstatus. Människorättsorganisationer skall kunna arbeta ostört, och kommissionen kommer även fortsättningsvis att stödja deras verksamhet. Tack för ordet.

Zacharakis (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Återigen uppmanas Europaparlamentet att behandla det otvivelaktigt mest problematiska landet av alla de länder som på något sätt är förbundet med Europeiska unionen. I Turkiets fall gäller det ett ansökarland. Denna gång gäller det, även enligt turkiska mått och steg, ett uppenbart fall av samvetslöst ignorerande av rättsstatens och den demokratiska regeringens grundläggande normer. Detta sker under överinseende av åklagare/domare som med nöje har bekräftat denna statliga turkiska praxis; en verklighet där Turkiet systematiskt strider mot landets mest grundläggande skyldigheter som man förmodas ha förbundit sig till för att rättfärdiga och stödja landets begäran om anslutning till Europeiska unionen.
Den räd som polisens antiterroristgrupp genomförde mot den turkiska människorättsorganisationens huvudkontor i Ankara tillför ännu en mörk fläck till den tragiskt långa listan över brott mot folkets politiska och religiösa rättigheter, minoriteters rättigheter och mänskliga fri- och rättigheter i Turkiet. Detta står uttryckligen i strid med de generösa löften och garantier som varje turkisk regering utlovat om ett förment antagande och en tillämpning av erforderliga institutionella och andra åtgärder i enlighet med Köpenhamnskriterierna.
Dessa tillkännagivanden hade fått många att ivrigt och med förstärkt optimism berömma det turkiska systemet som uppfattades som vidsynt och öppet, men nu har man uppenbarligen med relativ besvikelse kunnat bekräfta att de fått det exakt motsatta resultatet, något som i verkligheten endast uppmuntrat dem i Turkiet som motsätter sig att landet anpassar sig till erkända etiska värderingar i enlighet med utrikes allmänna ordning och internationellt beteende.
Därför är det avgörande att Europeiska unionen, och i synnerhet Europaparlamentet som vald representant för dess folk, skarpt och villkorslöst fördömer dessa nya oacceptabla omständigheter, men också den allmänt kyliga, negativa turkiska hållningen inom området för mänskliga rättigheter och internationell rätt. Man bör göra det fullständigt klart för den turkiska regeringen att man under dessa förhållanden utesluter varje tanke på att Turkiet skulle tillåtas ta plats i den europeiska gemenskapen, vilket med rätta även betonas i kollegan Oostlanders utmärkta betänkande.

Ceyhun (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig först på min partigrupps vägnar förklara att vi inte accepterar denna husrannsakan och att vi självklart protesterar mot att poliserna och en åklagare från statssäkerhetsdomstolen i Ankara över huvud taget kunde genomföra detta. Vi utgår från att den turkiska regeringen kommer att agera förebildligt i fallet och klara upp frågan. Visst är det i sin ordning att vi diskuterar saken här i kväll, men jag menar att vi inte skall göra felet och agera som de politiska hökarna i Turkiet förväntar sig att vi skall göra.
För Turkiets del handlar det för närvarande egentligen om att EU-motståndarna, som tyvärr fortfarande spelar en mäktig roll i statsapparaten, fruktar att de inte längre skall kunna göra vad de alltid har gjort den dag Turkiet blir medlem i Europeiska unionen. Dessa krafter inom den turkiska statsapparaten vill givetvis ta varje tillfälle i akt för att genomföra så många provokationer som möjligt. Just den dagen, den 6 maj, skulle de icke-statliga organisationerna egentligen ha träffat den turkiske utrikesministern och ministern med ansvar för mänskliga rättigheter. Samma eftermiddag genomfördes alltså husrannsakan. Detta är ett bevis för att de krafter som egentligen inte skyr några medel för att skapa en annan stämning i Turkiet valde tidpunkten noggrant och genom sin oacceptabla operation försatte oss i ett läge som ger upphov till kvällens debatt där Turkiet återigen blir föremål för negativa uttalanden. Genom dessa uttalanden gör vi i själva verket de personer en tjänst som inte vill ha en europeisk demokrati i Turkiet.
Vi måste inse det faktum att Turkiet nu har en regering som vill genomföra de reformer som krävs. Regeringen anstränger sig, och regeringen reagerade direkt efter husrannsakan och sade att man kommer att göra allt för att klara ut frågan. Jag vill därför be mina kolleger i parlamentet att hjälpa och stödja dem som verkligen kämpar för demokrati och mänskliga rättigheter i Turkiet och agera mycket försiktigt vid sådana provokationer och inte låta sig provoceras och missbrukas av fel sida.

Jensen (ELDR).
 Herr talman! Jag vill på Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar också ge uttryck för vår stora besvikelse över genomsökningen av kontoret för mänskliga rättigheter och kraftigt ta avstånd från denna händelse. Jag håller dock med Ceyhun om att vi måste vara försiktiga med vår tolkning i detta avseende.
Som kommissionsledamoten nämnde ser vi en uttalad reformvilja i Turkiet och en vilja att leva upp till de politiska kriterierna, vilket är ett krav för att förhandlingar om ett medlemskap i Europeiska unionen skall kunna inledas. Vi såg detta när det gäller ändringarna av författningen förra året i augusti, när dödsstraff under fredstid avskaffades, och en rad andra friheter upprättades. Fler reformer är dessutom på gång. Jag deltog själv i den turkiska nationalförsamlingens symposium i slutet av april, där man diskuterade vilka ändringar av det turkiska rättssystemet som krävs för att man skall leva upp till de politiska kriterierna. Det var en saklig och öppen diskussion jag blev vittne till, där bl.a. rättsliga experter och företrädare för domarkåren gav tydliga och kraftfulla förslag på reformer som skall garantera domstolarnas oberoende och garantera att de grundläggande mänskliga rättigheterna respekteras. Om nationalförsamlingen följer de goda råden och antar reformer som garanterar rättssystemets oberoende och garanterar ett rättssystem som är förenligt med de mänskliga rättigheterna så har Turkiet kommit ytterligare ett steg på vägen mot en förhandling om medlemskap i Europeiska unionen. Nog så viktigt är att den turkiska befolkningen då kommer att vara garanterad de grundläggande och demokratiska rättigheter som jag tror att de verkligen önskar sig.
Men det räcker naturligtvis inte med att ändra i lagstiftningen. Om det inte också sker ändringar i praxis så står vi kvar och stampar på samma ställe, som kommissionsledamoten underströk, och jag tycker att det är viktigt att betona detta. Det är därför mycket trist att vi fortfarande får rapporter om tortyr i de turkiska fängelserna, liksom om andra kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som exempelvis brott mot yttrandefriheten. Händelserna den 6 maj visar tyvärr att det fortfarande finns krafter i det turkiska samhället som inte förstår nödvändigheten av att ändringar genomförs eller som inte accepterar dessa och som sedan handlar därefter. Detta är oacceptabelt.
Turkiet är ett väldigt sammansatt land med många olika kulturer. Det är också ett mycket dynamiskt land med stora resurser och stor kompetens, och ett fortsatt samarbete mellan Europeiska unionen och Turkiet ligger i båda parters intresse. Men ett medlemskap av Europeiska unionen kräver att man efterlever vissa principer. Vi hör ofta turkiska politiker säga att högre krav ställs på Turkiet för medlemskap i Europeiska unionen än på andra länder. Detta stämmer inte. De tio länder som ansluts i maj 2004 har fått genomföra svåra reformer som ofta inte haft så stort folkligt stöd och som också har motarbetats inifrån. Demokrati utgör en process för samtliga länder och man måste vara uppmärksam på brott mot de mänskliga rättigheterna och på obalans mellan olika institutioner.

Uca (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Återigen har man trampat på de mänskliga rättigheterna i Turkiet. I närvaro av en företrädare för den turkiska allmänna åklagarmyndigheten genomsökte myndigheterna människorättsorganisationen IHD:s kontor i Ankara och allt material beslagtogs. Återigen drabbades den största människorättsorganisationen i Turkiet, och återigen användes terrorismen som täckmantel.
Nu frågar jag er, mina damer och herrar: Hur länge skall detta få fortsätta? Är det så här Turkiets reformprocess ser ut? Kan man på allvar tro att Turkiet strävar efter Köpenhamnskriterierna? Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster protesterar starkt mot de turkiska myndigheternas agerande. Denna husrannsakan i IHD:s kontor är bara den senaste i raden av övergrepp mot människorättsorganisationen.
Låt oss dra oss till minnes: Sedan 1991 har mer än tio medlemmar i IHD mördats, 1998 sköts IHD:s ordförande Akin Birdal ned i sitt kontor. Han liksom andra företrädare för Folkets demokratiska parti (HADEP) tilläts inte kandidera till de senaste parlamentsvalen. Enligt uppgift från Amnesty International har mer än 400 rättegångar inletts mot IHD bara de senaste två åren. Därtill kommer otaliga processer mot enskilda IHD-medlemmar. Advokat Eren Keskin, vice ordförande för IHD, belades nyligen med ett ettårigt yrkesförbud. Anklagelsen löd: upprepad separatistisk propaganda. Mina damer och herrar! Är detta Turkiets nya sätt att hantera de mänskliga rättigheterna?
Vi har alla följt Turkiet med stor sympati i inledningen av reformprocessen. Hoppet om att den turkiska regeringen skulle välja en ny politik var stort, både i EU och bland folket i Turkiet, men ännu har förhoppningarna inte infriats. Turkiet måste ändra sin politik på avgörande punkter, och då inte bara formellt, utan även i praktiken. Först då blir det realistiskt med ett anslutningsperspektiv.
Det finns många problemområden. Det framgår av de senaste månaderna. Nämnas bör dels förbudet mot HADEP, dels ytterligare ett förbud mot ett parti som särskilt kämpar för minoriteternas krav i Turkiet. Turkiet satsar fortfarande på att förbjuda partier för att tysta dem som är kritiska mot regeringens politik. Nu hotas även DEHAP av förbud, dvs. den koalition som HADEP anslöt sig till i de senaste parlamentsvalen. Jag fråga er, mina damer och herrar, är det så demokrati och åsiktsfrihet ser ut?
Sedan har vi processen mot före detta ledamoten Leyla Zana, vars parti DEP också förbjöds. Det är positivt att nya förhandlingar äntligen har inletts. Men hur går dessa till? Hittills tycks det vara en repris på processen från 1994 som Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna klassade som orättvis. Visserligen finns det inte längre en militärdomare, men militärens närvaro är massiv i rättssalen. Efter två förhandlingsdagar är ett frigivande heller inte inom synhåll. Låt oss friska upp minnet: Leyla Zanas brott, som gav henne en dom på drygt 15 års fängelse, var en på hennes kurdiska modersmål uttalad mening i det turkiska parlamentet.
Sedan har vi myndigheternas fortsatta godtycke gentemot kurderna: även efter de formella lagändringarna är de långt ifrån att behandlas jämlikt. Trakasserier och anklagelser om separatism som drar alla över en kam hör fortfarande till vanligheterna. Även användningen av det kurdiska språket är fortfarande klart inskränkt. Fortfarande syns det inget av ansträngningar från Turkiets sida för att få i gång en äkta demokratiseringsprocess och mobilisera alla samhällskrafter för att finna lösningar på de många problemen.
Sedan har vi läget på polisstationer och i fängelser: den som häktas i Turkiet kan fortfarande med stor sannolikhet räkna med att bli misshandlad, särskilt när det handlar om personer som tillhör en minoritet. Grundläggande rättigheter, såsom rätten till kontakt med familjemedlemmar och advokater medges oftast inte eller bara i begränsad utsträckning. Det mest kända exemplet på detta är Abdullah Öcalan, som sedan månader tillbaka i stort sett inte har några kontakter med omvärlden. Listan kan göras lång. Tänk bara på Cypern.
Mina damer och herrar! Allt detta gör att man kan konstatera att Turkiets väg mot Europa dessvärre fortfarande är lång. Det är en illusion att utgå från att Turkiet kan hoppas på anslutningsförhandlingar med Europeiska unionen utan att förändra sin politik på djupet. Anslutningsperspektivet blir verklighet för Turkiet först när landet har bevisat att man tar Köpenhamnskriterierna på allvar. Det är upp till Turkiet att genom sin politik bevisa hur allvarligt man ser på EU-inträdet.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger! Om själva infallet hos människorättsorganisationen IHD kan jag fatta mig kort. Även min partigrupp fördömer det kraftigt eftersom det helt står i strid med de reformer som måste föra Turkiet närmare EU. Det som jag däremot tycker är mer intressant är bakgrunden till varför det här infallet ägde rum. Kollega Ceyhun har redan tagit upp det och jag ger honom mitt stöd. Jag är övertygad om att det just nu pågår en kamp både framför och bakom skärmarna mellan å ena sidan de reformvänliga, den nya regeringen, det nya parlamentet, många människorättsorganisationer och andra reformvänliga och å den andra sidan de konservativa som fortfarande är mycket starkt representerade, i militären, i byråkratin men även i rättsväsendet.
Kolleger! Det är ingen slump att precis på den dagen då den här människorättsorganisationen var inbjuden till utrikesministeriet för att diskutera Turkiets nya strategi för EU-anslutning så gör de konservativa ett motdrag, de går in i den människorättsorganisationens kontor. Det är heller ingen slump att det sker via domstolarna för statssäkerhet. En bastion av konservatism i Turkiets rätssystem. Det tycker jag också är ett skäl till att ännu en gång uppmana den turkiska regeringen att påskynda avskaffandet av dessa domstolar, vilket har tillkännagetts, det är nämligen orsaken till mycket elände. Om det pågår en kamp mellan de konservativa å ena sidan och de reformvänliga å den andra så är jag övertygad om att det är parlamentets uppgift att stödja de reformvänliga. Jag motsätter mig också den analys med avseende på Turkiet som ibland lyser igenom hos vissa kolleger, nämligen att det egentligen inte hände något, det är ingenting och det kommer heller inte att bli något.
Kolleger! Det är inte så det ser ut. Se till exempel på utrikesminister Güls och justitieminister Ciceks reaktioner. Man skäms för det som hänt vid det infallet och man har tillkännagett nya åtgärder för att omöjliggöra något sådant i framtiden. Det är vårt parlaments uppgift att vara kritisk om saker går fel i Turkiet och det gör vi i dag, det kommer vi att göra i Oostlanderbetänkandet men det är också parlamentets uppgift att stödja reformvänliga och reformer för att se till att sådana här infall kommer att höra till historien.

Balfe (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag tacka min kollega Oostlander för att jag fick gå före honom på talarlistan så att jag kan återgå till min grupp besökare.
Denna debatt som präglas av relativt stor samsyn handlar inte om huruvida Turkiet skall bli medlem av EU utan om vilken sorts land Turkiet är. I den razzia som godkänts av den statliga säkerhetstjänsten skedde enligt organisationen för mänskliga rättigheter följande: man tog alla våra privata anteckningsblock, alla anteckningar, alla våra datorer, våra filer och rapporter, alla fax och e-brev skickades till deras kontor och lästes och en del material fråntogs oss.
Det är inte bara illa för Turkiet utan verkar också destabiliserande att en myndighet, nämligen den statliga säkerhetstjänsten, så uppenbart agerar i strid med Turkiets intressen. Detta skickar ut signaler om att man försöker undergräva den demokrati den turkiska regeringen försöker bygga upp.
Är det inte ironiskt att tjänstemännen sedan direkt begav sig för att träffa utrikesministern och ministern för mänskliga rättigheter? Det är vår uppgift som parlament att tydligt ställa oss bakom de personer i Turkiet som främjar demokrati. Det skall vi göra för att klargöra att vi stöder de av landets företrädare som säger att detta är fel sätt att styra landet och att vi stöder människor som Abdullah Gul som var märkbart upprörd över dessa handlingar.
Faktum är att det är den statliga säkerhetstjänsten och militären som skall vara underordnad den civila makten i en modern demokrati. Det är definitionen av en modern demokratisk stat. Många människor i Turkiet arbetar mot dessa mål och jag tror att detta parlament kan stödja dessa personer genom att anta denna resolution.
Vi säger inte ja eller nej till Turkiet i EU. Vi säger att vi vill hjälpa de turkiska medborgare att göra deras land till en anständig, bra plats där de alla med stolthet vill leva.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! I samband med att Leila Zanas mål har tagits upp till ny prövning, något som har åstadkommits tack vare Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, har denna Sacharovpristagare vädjat till Europeiska unionen om att uppmuntra reformer genom att omedelbart inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Hon har hävdat att detta skulle påskynda demokratiseringsprocessen i Turkiet.
Ja, när kommer den turkiska makten äntligen att ta denna väg, i stället för att fortsätta att trakassera demokratiska aktivister? Ett exempel är att man gjorde en godtycklig husrannsakan av den turkiska människorättsorganisationens lokaler, en organisation som redan är van vid skrämsel och hot.
Det nya förbudet mot ADEP-partiet, vilket gäller sedan i mars i år, är också oacceptabelt, då detta parti vägrar att ha några som helst kopplingar till den väpnade kampen. Författningsdomstolen i Ankara förlänger därmed den mycket långa lista över sanktioner mot dem som kräver ett erkännande av den kurdiska befolkningens rättigheter. Den turkiska makten trasslar in sig i en logik som inte bara skadar förtryckets direkta offer, utan också hela det turkiska samhället och landets anseende utåt. För precis ett år sedan, den 10 maj 2002, konstaterade en ad hoc-delegation från parlamentet att förbudet mot ADEP var ett allvarligt tillbakasteg för demokratin i Turkiet. Så förhåller det sig tyvärr i dag.
Vilka slutsatser bör man dra?
Det gäller att inte falla i den fälla som gillrats av konservativa och andra extremister här i Europa, nämligen att de utan omsvep vill utesluta det turkiska folket från den kristna klubb som Europeiska unionen skulle vara. Det vore brottsligt att brännmärka och isolera denna nation genom att stänga dörren till unionen för den. Därför vill jag här upprepa min fulla solidaritet med dem i Turkiet som verkar för de mänskliga rättigheterna, ibland med fara för sina egna liv. De demokratiska krafterna skall veta att vi står på deras sida för att den tidpunkt skall närma sig då det är en självklarhet att leva och uttrycka sig fritt i Turkiet.
Rådet och kommissionen bör därför arbeta mycket mer med den turkiska regeringen, så att den uppfyller Köpenhamnskriterierna med avseende på mänskliga rättigheter och rättsstaten. Detta engagemang bör ta sig uttryck i ett ekonomiskt stöd till de organisationer som arbetar för demokrati.
Jag vill nu, några dagar innan man tar upp Leila Zanas och tre av hennes kollegers mål till ny prövning, framföra en önskan om att Europaparlamentet så snart som möjligt överlämnar hennes pris här i denna församling.

Wyn (Verts/ALE).
Herr talman! Det är inte första gången parlamentet har diskuterat den turkiska regeringens överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Om vi inte försvarar de stadgar och fördrag vi själva formgivit såsom stadgan om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen och lagstiftning om mänskliga rättigheter riskerar vi att bli till åtlöje inom världssamfundet.
Jag har själv haft tillfälle tidigare att fördöma den turkiska regeringen för att man fängslat ett antal kurder utan föregående rättegång och att Leyla Zana och tre av hennes kolleger dömdes till 14 års fängelse. De kämpade alla för kurdernas mänskliga rättigheter och 1995 tilldelades Leyla Zana vårt eget Sacharovpris. Det föreskrevs en ny rättegång efter en dom i Europadomstolen för mänskliga rättigheter här i Strasbourg, en domstol som världssamfundet själv konstituerat, eftersom Leyla Zana och hennes kollegers första rättegång inte ansågs rättvis.
Vi måste återigen ta upp ett fall i Europaparlamentet om överträdelser av normerna för de mänskliga rättigheterna efter undersökningen av den turkiska organisationen för mänskliga rättigheters huvudkontor i Ankara. Organisationen för mänskliga rättigheter utför internationellt erkänt arbete inom ramen för mänskliga rättigheter i Turkiet och ger ledamöterna av detta parlament ovärderlig information om skändningar av de mänskliga rättigheterna. Därför ser vi det som ett övergrepp mot skyddet av de mänskliga rättigheterna när arbetet till dessa normers fromma hindras. Är det konstigt att vissa av oss åter reser frågan om Turkiets ansökan om medlemskap i Europeiska unionen skall stödjas?
För att tala klartext har organisationen för mänskliga rättigheter kommit fram till att 183 människor utsatts för tortyr, misshandel och frihetsberövande bara under första kvartalet i år. Ett EU-ordförandeskap som är stolt över att själv värna om mänskliga rättigheter för minoriteter och förtryckta var dessa än befinner sig kan inte bara stå och se på och tillåta att sådana överträdelser fortsätter.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Det turkiska rättssystemet grundar sig på idén att kollektiv ordning och säkerhet dominerar de enskilda mänskliga rättigheterna mycket kraftigt. Vad den offentliga åklagaren i Ankara anser känner jag mycket väl till. Jag har hört den sortens ord ur hans egen mun. Inte så konstigt att en attack mot människorättskontoret i Ankara i ett sådant system betraktas som normalt av de som verkställer systemet. Det är en livsstil. Justitieministern har beklagat razzian. Det är naturligtvis utmärkt men problemet är om den här ministern verkligen har makten över den offentliga åklagaren så att den senare inte längre kan göra som han vill. 
Är inte det här återigen den så kallade deep state, generalerna och paschorna, som bara ramlar på överallt, som till exempel vid premiärminister Erdogans försök att hitta en lösning med avseende på Cypern, återigen bannlysa HADEP, och fortfarande hålla Zana fängslad, som i egenskap av vinnare av Sacharovpriset ändå har ett väldigt speciellt symbolvärde för oss. Det är helt enkelt att vända sig mot Europeiska unionens värderingar och normer.
Det som deep state anser om god förvaltning skiljer sig mycket från Europeiska unionen. Det finns flera exempel på det i varje medlemsstats ambassad. Ceyhun påpekar nu att det är EU-motståndarna i Turkiet som vill ha sådana skadliga åtgärder. Jag tror inte att det finns personer i Turkiet, och absolut inte bland paschorna och generalerna, som inte vill höra till Europeiska unionen. Det hänger nämligen samman med status och diverse andra fördelar. De vill väl men de vill att Turkiet deltar i Europeiska unionen på deras villkor. Det måste vi förhindra till varje pris och vi måste göra det tydligt för medborgarna och alla som vill väl i Turkiet.
Jag tror att den turkiska allmänheten också måste få tydligt klart för sig var vi står, att det finns villkor för en anslutning och att det vid varje överträdelse alltid kommer att sägas att vi inte tolererar det, så att deep state vet att det inte finns någon framtid för dess sätt att tänka och handla i Europeiska unionen. Jag hoppas att ledamoten i Europeiska kommissionen, Verheugen, också kan tydliggöra det i Turkiet, eventuellt genom åtgärder med avseende på stödet till människorättsorganisationer i det landet.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Angreppet mot unionens kontor för skydd av de mänskliga rättigheterna i Turkiet är inte det första angreppet mot denna organisation som har spelat och som spelar en ledande roll när det gäller att bekämpa förtrycket av det turkiska folket, av såväl turkar och kurder som etniska minoriteter. Tidigare har vi vid upprepade tillfällen erfarit dylika angrepp som varit än våldsammare. Jag kan bland annat erinra om det beväpnade angreppet, med upprepad skottlossning, mot unionens tidigare ordförande, Akin Birdal. Detta angrepp fördömdes av den dåvarande justitieministern, men slutet på det hela blev att offret sattes i fängelse under några års tid. Detta för att vi skall inse vad de nuvarande ministrarnas fördömanden har för innebörd!
Detta angrepp har således en särskild betydelse eftersom det genomfördes vid en tidpunkt då Turkiets nya regering försöker rädda landets demokratiska anseende, vilket Erdogan och hans medarbetare sökt göra gällande både före och efter valet. För oss råder det inget tvivel om att islamisternas regering, utifrån motsvarande ideologiska grund, varken har kunnat eller kommer att kunna leda Turkiet mot demokrati. Regeringen var tvungen att vara flexibel med hänsyn till det turkiska folkets begär och strävanden, men man förändrade inte under några omständigheter den politiska ideologins inriktning. Det råder ingen tvekan om att den huvudsakliga orsaken till ovan angrepp är unionens modiga heroiska kamp för de mänskliga rättigheterna i Turkiet och för det kurdiska folkets rättigheter. Varken krigsmakten, som alltid har styrt det politiska livet i Turkiet, eller det islamistiska partiet hyser några som helst sympatier för sådana oanständigheter. Angreppet skedde med åberopande av artikel 169 och 312 i strafflagen respektive antiterroristlagen, enligt vilka varje stöd för de politiska fångarnas hungerstrejk och deras kamp i de vita cellerna bestraffas som terrorism. I samma anda beslöt man att förbjuda Turkiets kommunistiska parti och det demokratiska folkpartiet (DEHAP).
Vi vill uttrycka vår broderliga solidaritet med det turkiska folket och vi stöder dem i deras kamp för demokrati och fred, liksom de nyligen manifesterade sitt motstånd mot kriget i Irak.

Talmannen.
 Tack så mycket, herr Korakas.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0146/2003 av Gebhardt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning om stadga för europeiska kooperativa föreningar (SCE-föreningar) (9923/2002 - C5-0485/2002 - 1991/0388(COD));
A5-0127/2003 av De Rossa för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets direktiv om komplettering av stadgan för europeiska kooperativa föreningar med avseende på arbetstagarinflytande (nytt samråd) (9924/2002 - C5-0494/2002 - 1991/0389(CNS).

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Låt mig först på kommissionens vägnar tacka föredragandena för de båda ansvariga utskotten för det utmärkta arbetet både med förordningen om europeiska kooperativa föreningar och med det tillhörande direktivet om arbetstagarinflytande.
Det finns i Europeiska unionen minst 130 000 kooperativa föreningar med 2,3 miljoner anställda och långt över 80 miljoner medlemmar. Förordningen kommer att ge dessa föreningar ett liknande instrument för gränsöverskridande affärer på hela den inre marknaden som redan har beslutats för aktiebolag genom stadgan för europeiska aktiebolag.
De kooperativa förbunden i Europa som i flera år har krävt en sådan stadga är nöjda med de dokument som föreligger om förordningen. Stadgan gör det möjligt att bilda gränsöverskridande sammanslutningar som är uppbyggda kring kooperativa strukturer. På så sätt kommer företagen att utveckla gemensamma aktiviteter, öka sin konkurrenskraft och diversifiera sina marknader. Parlamentet uttalade sig i en första behandling den 20 januari 1993 för stadgan för europeiska kooperativa föreningar. Många förbättringar i kommissionens senare ändrade förslag hänför sig till parlamentets första yttrande. Parlamentet uttalade sig för det ändrade förslaget den 2 december 1993 och bekräftade detta den 27 oktober 1999.
Förordningen är inte fullkomlig. Den skisserar dock ett brett samförstånd kring vilka regler som skall gälla för dessa nya former av kooperativa företag. Den erhöll ett enhälligt godkännande av alla medlemsstater i rådet, och med tanke på skillnaderna mellan de olika medlemsstaternas lagstiftning för kooperativa företag är detta ett mycket stort framsteg. Kommissionens mål har från början varit att skapa ett instrument som å ena sidan är anpassningsbart och modernt, men som å andra sidan också gör rättvisa åt de särskilda egenskaperna i de kooperativa föreningarna, de kooperativa grundsatserna. Det är glädjande att förordningen behåller jämvikten i sin nuvarande form.
Artikel 79 ger möjlighet att åtgärda eventuella brister i förordningen utifrån de erfarenheter som de fem första åren av tillämpningen ger. Kommissionen kommer därför att följa tillämpningen av stadgan för att se om förordningen behöver ses över. Parlamentets ledamöter är förstås ytterst skeptiska till rådets ensidiga och enhälligt fattade beslut att ändra det rättsliga underlaget så att parlamentet berövas sin medbeslutanderätt. Kommissionen hänvisar till artikel 95 som rättsligt underlag för sitt förslag, eftersom denna artikel syftar till att fullända den inre marknaden. Vi menar, nu som förr, att artikel 95 är det enda rätta rättsliga underlaget.
De på nytt föreslagna ändringarna rör nästan uteslutande skyddet av de rättigheter som de anställda redan har. Kommissionen anser att dessa rättigheter skyddas fullt ut av direktivet. Detta skall finna sin motsvarighet i grundandet av en europeisk kooperation. Direktivet är rätt plats för dessa regler och vi kan därför inte stödja ändringsförslagen.
Så till det kompletterande direktivet om arbetstagarinflytande. Det föreslagna direktivet om en komplettering av förordningen utgör en mycket omfattande regelsamling som syftar till att på ett lämpligt sätt garantera arbetstagarnas rätt till utbildning, samråd och medbestämmande. Dokumentet grundar sig huvudsakligen på motsvarande direktiv som godkändes för de europeiska bolagen för ett och ett halvt år sedan och bör enligt kommissionens uppfattning finna ert stöd. Parlamentet vill nu genomföra några väsentliga ändringar. Många av ändringarna innebär entydiga förbättringar. Efter att ingående och objektivt ha prövat parlamentets alla ändringsförslag är kommissionen beredd att godkänna hälften av dem helt eller delvis och att stödja dessa i rådet. Ändringsförslag 5, 9, 10, 11, 12, 19 och 22 godkänner vi fullt ut.
Kommissionen är också införstådd med några andra ändringsförslag som dock kräver en eller annan liten formuleringsändring för att medlemsstaternas intressen skall värnas. Detta rör ändringsförslag 4, 14, 17, 20 och 21.
Vi tror att även rådet är öppet för de flesta av dessa ändringar oavsett diskussionerna om det rättsliga underlaget. Därmed hoppas vi att rådet skall kunna godkänna både förordningen och direktivet i juni så att det skapas en fördelaktig rättslig ram för de europeiska kooperationer som vill utvidga sin verksamhet på ett gränsöverskridande plan samtidigt som vi kan garantera ett lämpligt skydd för arbetstagarnas rättigheter.

Gebhardt (PSE)
Tusen tack herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det är ett mycket viktigt betänkande vi har framför oss, en mycket viktig lagstiftning för många människor i Europeiska unionen, människor som har gått samman i företag för att samla sina styrkor och föra dem vidare ut på marknaden. Det är mycket tydligt att detta samarbete är helt nödvändigt och värt allt stöd även över gränserna i en europeisk union där arbetsinsatserna blir allt mer gränsöverskridande.
Europaparlamentet antog redan den 13 april 1983 för första gången en resolution om europeiska kooperativa föreningar. Detta visar hur viktig lagstiftningen på detta område alltid har varit för Europaparlamentet. Europeiska kommissionen har varit tillmötesgående i frågan och som kommissionsledamoten just sade såg vi efter en viss tid faktiskt en början till lagstiftning.
Jag beklagar djupt att rådet - efter att Europaparlamentet 1993 avgav ett yttrande, ett mycket bra yttrande - tog hela elva år på sig för att fatta beslut och delvis lutade sig mot frågor som inte alls hade med saken att göra för att slippa agera. Detta är egentligen oacceptabelt, framför allt gentemot de människor som detta handlar om!
Jag vill i sammanhanget också säga att jag inte kan berömma rådet som helt enkelt ändrar den rättsliga grunden och i vidarebefordran av det nya dokumentet till parlamentet inte ens tycker sig behöva motivera varför den rättsliga grunden har ändrats, vilka argument som egentligen ligger till grund. Åtminstone står det ingenting om detta i de underlag som officiellt har överlämnats till oss. Detta är ingen bra form för ett samarbete mellan parlamentet och rådet.
Visst har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden arbetat särskilt med den rättsliga grunden. Frågan är ju mycket viktig, den handlar ju om parlamentets rättigheter, och det vore väl märkligt om parlamentet bara skulle säga: Ja, vi avstår från medbeslutanderätten för här har vi ett enhälligt beslut i rådet som vi bör respektera. Detta kan inget parlament göra, inte heller detta parlament! Därför har utskottet återigen med en mycket klar och entydig majoritet bekräftat att artikel 95 skall utgöra den rättsliga grunden. Det finns mycket tydliga argument för detta som man inte bara kan sopa under bordet, vilket kommissionsledamoten just bekräftade.
Den föreslagna förordningen skapar en självständig gemenskapsrättslig struktur som existerar sida vid sida med de nationella föreningsformerna. Artikel 8 i förslaget förklarar att det inte bara är förordningen som fastslår strukturen, utan att detta görs tillsammans med stadgan för respektive kooperativ förening och associationsrätten i medlemsstaten där den europeiska kooperativa föreningen har sitt säte.
Det handlar därmed om att harmonisera, inte om att ersätta beslutanderätten från de 15 nationella modellerna med en europeisk modell, det handlar alltså om en tillnärmning av lagstiftningen, dvs. om att minska de rättsliga hindren för en fungerande inre marknad. Så bör det också vara, och detta bör respekteras!
Låt mig göra en personlig kommentar som rör detta, för som föredragande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden måste jag nu förstås rekommendera kammaren att rösta emot alla ändringsförslag utom det första i morgon, eftersom det rakt igenom rör sig om på nytt inlämnade ändringsförslag som har avvisats i utskottet. Så är det, och som föredragande skall man givetvis spegla utskottets åsikter. Den personliga kommentaren är dock att ni väl också tillåter mig att i enlighet med min partigrupp rösta för dessa ändringsförslag eftersom de innebär att arbetstagarnas rättigheter stärks. Att stärka dessa rättigheter är egentligen ett måste för en socialdemokrat eftersom det därmed inte ges möjlighet att göra några undantag, och därför står det klart att jag kommer att rösta för förslagen, även om det i samband med omröstningen i morgon kommer att sägas att jag rekommenderar att man röstar emot. Herr talman! Jag vill också be om lov att få upprepa detta innan vi röstar i morgon.

De Rossa (PSE)
. (EN) Herr talman! Ledamöterna känner väl till debatten i utskottet för sysselsättning och sociala frågor och särskilt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som präglades av de betänkligheter vi hade om den rättsliga grund som tillämpades vilken bara avser samråd med parlamentet. Liksom alla andra i Europaparlamentet delar jag dessa betänkligheter. Men jag tror också att vi har ett ansvar att försöka förbättra förslaget till direktiv som framlagts för oss. Det är en åsikt som enhälligt delas av utskottet för sysselsättning och sociala frågor. 
Det vi har framför oss är ett rådets och kommissionens förslag om arbetstagarrepresentation i förvaltnings- eller tillsynsorgan i en SCE-förening och detta är en välkommen utveckling. Den kooperativa sektorn har väntat i 30 år på denna lagstiftning eftersom denna sektor i så extrem utsträckning präglas av mångfald. Trots detta är 30 år alldeles för länge för de uppskattningsvis åtta miljoner personer som är verksamma i den sociala ekonomin ute i medlemsstaterna. Jag vet att många av dem är måna om att vi avslutar vårt arbete i morgon och gör det möjligt för rådet att nå ett snabbt beslut.
Den sociala ekonomin är en viktig sektor i fråga om sysselsättning i unionen och i termer av BNP. Kooperativ utgör en viktig del av denna sociala ekonomi. Man uppskattar att kooperativen har över 78 miljoner medlemmar totalt i unionen bara på konsument- och produktionsområdet. Genom att långsiktigt underlätta bildandet av europeiska kooperativ och att garantera arbetarnas medverkan på nivån för förvaltnings- eller tillsynsorgan i sådana nya företag hoppas vi sända ut ett positivt budskap till den kooperativa rörelsen. Det här kommer förhoppningsvis att få särskild effekt på nystartade kooperativ i anslutningsländerna och tjänar också till att stärka den europeiska sociala modellen i hela den utvidgade unionen.
Det har antagits viktiga ändringsförslag i utskottet om jämlikhet mellan könen i valet av arbetarnas företrädare, fackliga rättigheter och kollektivt socialt ansvar. Jag är också glad att höra att det finns indikationer om att både kommissionen och rådet är positivt inställda till flera av dem. Vi beklagar att kommissionen inte kan ställa sig bakom de ändringsförslag till förordningen som min grupp lägger fram. Men med tanke på hur långt vi lyckats enas i förhållande till direktivet vill jag tacka rådet och kommissionen, personalen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor och personalen i min egen grupp för deras bistånd. Vi hade aldrig lyckats fatta detta enhälliga beslut underbyggt av de ändringsförslag som skall gå till rådet om inte alla ledamöter av utskottet för sysselsättning och socialfrågor hade samarbetat.
Vi kan se fram emot ett nära samarbete med dem som verkar inom den sociala sektorn i hela unionen och att vidareutveckla den sociala ekonomin. Det krävs andra lagstiftningsinslag för att detta område skall täckas in helt och jag vill uppmana kommissionen och rådet att inte dröja längre med att fatta de beslut som krävs.
Jag kanske också kan föreslå att de överväger bestämmelsen i Nicefördraget som möjliggör beslut av detta slag genom kvalificerad majoritet i stället för med enhällighet. Det skulle bana väg för medbeslutandeförfarandet med parlamentets medverkan om det framöver kommer förslag till ytterligare lagstiftning.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Herr talman! Jag och min fru har haft förmånen att ha våra tre barn i ett föräldrakooperativ i min hemstad i Dalarna. Ett föräldrakooperativ för barnomsorg är kanske inte sinnebilden för en europeisk kooperativ förening, men vi har mycket god erfarenhet av kooperativt arbete. Förordningen om stadga för europeiska kooperativa föreningar och direktivet om arbetstagarinflytande är oskiljaktiga. Stadgan handlar om hur de mekanismer som skall kunna säkra arbetstagarnas medbestämmande i europeiska kooperativa föreningar skall fungera i praktiken. I yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor har vi valt att göra tre politiska prioriteringar. För det första: Europaparlamentet skall kräva en rättslig grund som garanterar parlamentet medbeslutanderätt. För det andra: Gällande bestämmelser om rätt till information och samråd skall respekteras fullt ut under förfarandet innan en europeisk kooperativ förening registreras eller omstruktureras. För det tredje: De rättigheter som arbetstagarna åtnjöt innan den europeiska kooperativa föreningen skapades skall garanteras.
Herr talman, parlamentet har varnat rådet att det inte skulle tolerera en upprepning av rådets ståndpunkt om stadga för europabolag. Rådet har ignorerat denna varning i detta fall. För att försvara parlamentets roll i lagstiftningsprocessen och med hänvisning till parlamentets rättstjänst, har vi från utskottet för sysselsättning och sociala frågor framhållit artikel 95 i fördraget som korrekt rättslig grund. Det handlar om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning, inte om överförande av beslutanderätt från nationell lagstiftning till EU.

Mayer, Hans-Peter (PPE-DE)
Herr talman! Eftersom jag har ytterligare två minuter i anslutning till detta tillåter jag mig att sammanfatta mina inlägg dels om förordningen, dels om direktivet eftersom detsamma i allt väsentligt gäller för båda.
Samma sak har hänt i fråga om de europeiska kooperativa föreningarna som om de europeiska bolagen. Ministerrådet har överrumplat oss med att stryka medbeslutandet. Detta kan vi inte tolerera. Majoriteten i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden menar att vi denna gång bör gå till domstol på grund av valet av rättslig grund för de båda rättsakterna. Ursprungligen kom jag överens med föredraganden av förordningen att utskottet skulle begränsa sig till ändringsförslag som rör den rättsliga grunden.
Nu har det lagts fram en rad ändringsförslag för omröstning som rör både förordningen och direktivet. Jag har förstått att kommissionen vill stödja ändringsförslagen rörande direktivet och avvisa dem som rör förordningen. Jag är av samma åsikt. Likväl, den rättsliga frågan är av stor vikt också för framtiden, för det är inte uteslutet att ministerrådet kommer att agera likadant även på andra områden som rör associationsrätten - nästa bolag står på tur. I fråga om förordningen är vi införstådda med kommissionens uttalade åsikt att artikel 95 är korrekt rättslig grund. Detta har vi också hört vid ett flertal tillfällen, men låt mig gå närmare in på detaljerna kring direktivet om arbetstagarinflytande. Artikel 137.1 e utgör normen för arbetstagarnas rätt till information och samråd och föreskriver förfarandet enligt artikel 251, dvs. medbestämmande utan undantag. Artikel 137.1 f utgör emellertid normen för arbetstagarnas medbestämmanderätt. Här krävs enhällighet i rådet och innebär enbart samråd med parlamentet. Rådet kan dock i detta fall enhälligt besluta om att tillämpa medbeslutandeförfarandet. Båda målen, medbestämmande och samråd, är likvärdiga i direktivet. Jag anser att frivilligheten reduceras till något bindande i ett läge med två likvärdiga och parallella rättsliga grunder och att rådets bedömning därmed begränsas. I annat fall skulle kravet på enhällighet i rådet i fråga om den ena rättsliga grunden lyfta ut medbeslutandeförfarandet i den andra likvärdiga rättsliga grunden. Denna inskränkning av Europaparlamentets rättigheter som en demokratiskt legitimerad lagstiftare är oacceptabel.
En process hotar inte de europeiska kooperativa föreningarna. För det första är förordningens giltighet kopplat till genomförandefristen för direktivet. Denna period bör egentligen ge tillräckligt utrymme för att reda ut saken inom EG-domstolen. För det andra kan domstolen på begäran slå fast att förordningen och direktivet skall fortsätta att vara rättsligt verksamma. Målet är alltså bara att komma åt valet av rättslig grund och inte innehållet i förordningen och direktivet.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill passa på att tacka Gebhardt och De Rossa för deras arbete med dessa två betänkanden och för det grannlaga arbete de har lagt ned. Vi från PPE-DE-gruppen har här i plenum lagt fram ett antal ändringsförslag om stadgan om europeiska kooperativa föreningar. Vi menar att det så långt det går måste råda insyn och öppenhet under proceduren för att bilda en europeisk kooperativ förening. Gällande bestämmelser om arbetstagarnas rätt till information och samråd måste efterlevas fullt ut. En rad ändringsförslag innebär garantier för att man redan från start uttryckligen skall redovisa de konsekvenser som man förväntar sig att bildandet av en europeisk kooperativ förening kommer att ha på sysselsättningen. Arbetstagarnas representanter måste ges tid att lämna ett yttrande innan beslut fattas.
Eftersom förslaget till förordning berör de olika skedena i en europeisk kooperativ förenings livscykel, som bildande, flyttning av säte och avveckling, så krävs en rad olika ändringsförslag för att man skall kunna tillämpa dessa principer på de olika situationer som beskrivs i förslaget till förordning.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor, vars yttrande jag hade förmånen att vara föredragande av, anser också att bildandet av en europeisk kooperativ förening inte får leda till att arbetstagarna förlorar rättigheter som de åtnjöt före bildandet.
Herr talman, låt mig också säga mycket konkret om De Rossas betänkande, att det är viktigt att understryka att rätten till förhandlingar om arbetstagarinflytande bör finnas med i samband med bildandet av en europeisk kooperativ förening och vid omfattande strukturella förändringar. All medverkan måste utgöra en fortlöpande process. I i betänkandet yrkar vi dessutom på borttagande av den allmänna klausul enligt vilken medlemsstaterna kan undantas från bestämmelserna om arbetstagarinflytande när en europeisk kooperativ förening bildas genom fusion mellan två kooperativ. Jag vill också understryka att arbetstagarrepresentanterna i förvaltnings- och tillsynsorganen bör väljas eller utses i enlighet med nationell lagstiftning.

Hughes (PSE).
Herr talman! Vi kommer att vänta och se vad rådet gör med de frågor vi tar upp i kväll när det gäller den rättsliga grunden. Jag hoppas att kommissionen åter kommer att ta ställning till att godkänna ändringsförslag 14, 15, 17 och 19 om stadgan med avseende på att omfatta aspekter av effekter på sysselsättning till följd av en fusion, överföring eller ombildning som berör en europeisk SCE-förening. Jag anser dem nämligen vara fullt motiverade. 
Under tiden skulle jag vilja ta tillfället i akt att se bortom argumenten om de institutionella aspekterna och om den rättsliga grunden och betrakta de följder som dessa förslag kan få för utvecklingen av den sociala ekonomin i en europeisk union som försöker ta itu med en rad djupgående förändringar. Globaliseringen av marknader och de traditionella sektorernas avtagande konkurrenskraft aktualiserar behovet av diversifiering av ekonomiska aktiviteter och att man undersöker nya sätt att skapa arbetstillfällen. Tekniska landvinningar kräver en välutbildad och flexibel arbetsstyrka som i sin tur förväntar sig en arbetsmiljö som de i ökad utsträckning kan påverka. Ökat deltagande bland kvinnor och en allt äldre befolkning med längre förväntad livslängd ökar efterfrågan på hushållstjänster och service inom omsorgen. Dessa ökande och mer mångfacetterade behov i kombination med minskade budgetar har tvingat offentliga myndigheter att decentralisera utbudet av tjänster för att dra ned på mängden i eller nivån på utbudet av den service de tillhandahåller.
Den sociala ekonomin kan spela en viktig roll i att möta dessa utmaningar och utnyttja de möjligheter dessa utmaningar och andra omvandlingsprocesser ger. De kan på ett sätt medverka till att utforma en ny modell för samhället och en ekonomi som bygger på solidaritet och människors känsla av tillhörighet och möjlighet till deltagande å ena sidan och innovationer och kunskaper å andra sidan.
Detta kan jag säga med visshet eftersom jag har blickat tillbaka på utvärderingen av initiativet för den tredje sektorn som löpte från 1997 till 1998 tack vare ett budgetinitiativ taget av Ghilardotti som är här i kväll. Den utvärderingen underströk det faktum att utvecklandet av den sociala ekonomin för att tillfredsställa utestående behov skulle kunna skapa så många som 120 000 arbetstillfällen i Förenade kungariket, 380 000 i Tyskland och 100 000 i Frankrike.
Men det är kanske ändå en statistisk uppgift från utvärderingen som bäst belyser hur många jobb som skulle kunna skapas i framtiden i sektorn för kollektiva tjänster: skillnaden i sysselsättningsgrad mellan Förenta staterna och EU är som störst inom de kollektiva tjänsterna som omfattar social service, rekreation, utbildning, hälsa och samhällsvård. Om man gör nivåerna jämförbara skulle det handla om upp till sju miljoner arbeten. Främjande av det tredje systemet skulle bidra till en ökad efterfrågan på och ett ökat utbud av dessa tjänster. Systemet skulle även bidra till att minska sysselsättningsklyftan för just de grupper där skillnaderna är som störst.
Vi har en mycket väl etablerad kooperativ sektor i den region av England jag kommer ifrån. Den finns representerad inom detaljhandel, produktion, tjänster, jordbruk, bostadssektorn, bankväsendet och på en mångfald andra områden. Denna sektor står i min egen region för 13 000 arbetstillfällen i nordöstra England. Jag vet att många kommer att välkomna dessa nya instrument som ett sätt att ge en kraftig knuff framåt för den sociala ekonomin och sysselsättningen genom utvecklingsimpulser över nationsgränserna. Detta skulle vara en stor fördel särskilt i samband med utvidgningen.
Jag anser också att kommissionen bör blicka tillbaka på utvärderingen av detta initiativ för den tredje sektorn. Det gav oss stöd då och det talades mycket om att tillämpa resultaten även på ESF, ERUF och andra relevanta program. Men bara fyra och ett halvt år senare blev jag mycket besviken över att den försiktiga hänvisningen till den sociala ekonomin inom pelaren för företag i de tidigare sysselsättningsriktlinjerna helt hade försvunnit under rubriken för utveckling av företag och främjande av skapandet av nya arbetstillfällen i de nya strömlinjeformade sysselsättningsriktlinjerna. I det här fallet betyder inte nytt och strömlinjeformat att det är bättre och detta måste rättas till på ett mycket skyndsamt sätt.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Det är tolv år sedan kommissionen lade fram detta förslag om stadga för europeiska kooperativa föreningar, och denna diskussion har, precis som De Rossa sade, faktiskt pågått i över trettio år. Europaparlamentet tog upp frågan i en första behandling 1993. Då var jag inte ledamot av Europaparlamentet utan arbetade som rådgivare till småföretag och kooperativa föreningar. Jag och mina dåvarande kollegor kunde inte drömma om att det skulle ta så lång tid att komma till skott när det gällde stadgan för europeiska kooperativa föreningar.
Detta har faktiskt lagt sordin på väldigt många förslag och samarbetsidéer för den sociala ekonomin i Europa. Kooperativ är en företagsform som borde få allt stöd, inte minst från politiskt håll, eftersom det i praktiken handlar om en deltagande demokrati. Nu kan vi inte vänta längre med denna stadga. Jag vill därför, på min grupps vägnar, vädja till Europaparlamentet och till mina kollegor att undvika ytterligare förseningar och inte ta strid med rådet om den rättsliga grunden och vår rätt till medbeslutande, även om jag i princip håller med om de skäl som har framförts om den rättsliga grunden. Jag är dock rädd för att en rättslig dispyt inte kommer att gynna de kooperativa företagen och den sociala ekonomin. Det finns så många uppgifter för den sociala ekonomin i det nya Europa, att vi behöver denna stadga. Låt den inte fastna på principer och dispyter om den rättsliga grunden!

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja sälla mig till mina kolleger och tacka föredragandena för deras arbete i ett mycket besvärligt ämne. Det är ett bevis på deras förmåga och initiativkraft att den ståndpunkt de intagit åtnjuter ett så överväldigande stöd. Men liksom Schörling hoppas jag att vi inte hamnar i en strid som fördröjer oss i fråga om den rättsliga grunden. Som de Rossa så riktigt påpekade är 30 år är alldeles för lång tid för att vänta på ett lagstiftningsförslag. Samtidigt som vi måste försvara oss eller våra argument gentemot de andra institutionerna måste vi hålla ett öga på det större sammanhanget när det gäller att se till att vi får till stånd lagstiftning som underlättar och möjliggör utvecklandet av nya möjligheter inom den sociala ekonomin. Det är därför jag vill uttrycka största möjliga stöd för föredragandena och de betänkanden de lagt fram och inte minst några av de ändringsförslag som inkommit. Liksom Gebhardt tror jag att de förbättrar texten och inte innebär något avsteg från den.
Jag hoppas också att kommissionen kommer att förstå av kvällens debatt att parlamentet inte är villigt att låta sig trampas på av någon. Vi har i våra egna led tillräckligt med nytänkande, sinnrikhet och kompromissvilja för att föra fram positiva, nya initiativ för att se till att alla som lever i Europa i dag kan dra nytta av vad vi försöker skapa här i dag.
Det sista jag vill ta upp är att vår rättstjänst har utarbetat ett yttrande för utskottet för rättsliga frågor och inre marknaden om möjligheten att tillämpa artikel 95. Men det yttrandet är inte så helgjutet eller vattentätt som vi gärna vill tro. Men det är mycket riktigt så att om vi drar en parallell till vad som hände med den europeiska företagsstadgan så är den rättsliga grunden annorlunda trots att det finns likheter mellan de två förslagen som presenterats.
Det är av vital betydelse att vi stöder de Rossas yttrande med avseende på ökat arbetstagarinflytande och samråd på fusionernas och utvecklingens område.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Jag är väldigt glad åt att kunna vara här i dag. Jag var ledamot i parlamentet år 1993. Jag måste säga att vi då hade intrycket att det skulle dröja ett tag. På den tiden gick inte förslagen lika snabbt som nu. Kanske kunde vi inte tänka oss att det skulle dröja så länge som nu är fallet men det har i alla fall dröjt länge. Egentligen borde det här alltså vara en orsak till stor glädje. Alla har sagt hur viktiga kooperativen är i de olika europeiska länderna och det är naturligtvis också mycket bra att vi kan åstadkomma en europeisk stadga för dessa. Det har vi också alltid stått bakom. Jag vill också tacka de båda föredragandena så hjärtligt för deras insatser. 
Helheten är naturligtvis inte helt utan problem. Det går inte att förneka. På grund av svårigheterna med Europabolaget har vi fortfarande en del gamla frustrationer att tampas med och de måste vi ändå göra oss av med någon gång. Problemet är att rådet aldrig lär sig. Om rådet skulle lära sig så vore det här naturligtvis en enkel debatt. När det gällde Europabolaget så friade vi hellre än att fälla och vad gör rådet nästa gång? Vid första bästa tillfälle missbrukar det återigen sin ställning!
Herr talman! Det finns naturligtvis väldigt många människor som då gärna vill ge efter, som säger att det är en viktig fråga. Det håller jag med om men jag tror ändå att vi inte får låta oss vilseledas av Gamla testamentets historia om Jakob som sålde sin förstfödslorätt för en tallrik bönor. Jag håller med Mayer som säger att vi måste vara litet stränga här. Jag är också utomordentligt förvånad över att De gröna nu plötsligt uppmanar oss att inte hålla oss till våra principer. Jag beskyller egentligen De gröna för att vara allt för principiella men jag är glad att vi som PPE-DE-grupp den här gången är mer principiella än De gröna.
Jag tror att det går och i utskottet för sociala frågor har vi gjort allt för att inte bara göra en principiell debatt av det här. Möjligheten finns att frågan kommer att utkämpas principiellt. Tack vare att vi lagt fram ändringsförslag så finns det en möjlighet att det inte blir nödvändigt. Rådet kan helt enkelt anta våra ändringsförslag. Jag beklagar att kommissionen egentligen förkastat alla ändringsförslag om förordningen. Jag tror att det inte är så förståndigt av kommissionen. Jag tror att vid ett senare tillfälle kommer att behöva ändra sig men nu är det rådet som har chansen. Det tycker jag alltså är mycket bra. De som orsakar dramat måste också lösa dramat. Det är det vi låter dem göra. Jag tror att det till slut kommer en lösning om rådet är förståndigt men jag vägrar personligen att alltid följa dem som alltid vill ge efter. Nästa gång måste vi då gå igenom samma strid igen för rådet lär sig tyvärr aldrig. Kommissionen har svårt att lära sig. Rådet lär sig aldrig. Det här parlamentet lär sig men inte heller alltid.

Koukiadis (PSE).
Mer än 10 år efter det att kommissionen försökt skapa en lämplig rättslig ram för att kunna reglera stadgan för europeiska kooperativa föreningar har nu rådet visat den politiska viljan att påskynda och avsluta frågan.
Även om man denna gång emellertid verkar ha tolkat det aktuella förslaget till kommissionens förordning på rätt sätt så kommer den valda rättsliga grunden att skapa oerhörda problem. I praktiken, såsom många kolleger har nämnt, underskattas Europaparlamentets roll då man tillämpar artikel 308, samrådsförfarandet. Man behåller samma taktik vid antagandet av direktivets förordning om europeiska föreningar.
Det argument som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förde fram till stöd för artikel 95 är korrekt, liksom att vi bör se över hur förbindelserna mellan Europaparlamentet och rådet utvecklar sig i framtiden. Dessa ofta förekommande motsättningar kan inte fortsätta, och frågan är: varför fruktar man från rådets sida Europaparlamentet? Det är emellertid inte riktigt att man i denna fas försenar eller upphäver upprättandet av kooperativa föreningar.
Vi bör således på alla tänkbara sätt påskynda ett godkännande av såväl förordningen som direktivet om stadgan för europeiska kooperativa föreningar genom att ta hänsyn till att de europeiska kooperativa föreningarna kommer att utgöra ett nödvändigt komplement till de europeiska aktiebolagen. I och med antagandet av dessa kommer vi att bidra till utvecklingen av föreningars gränsöverskridande verksamhet på ett område som social verksamhet, som i enlighet med den allmänna sysselsättningsstrategin i Europa kommer att utgöra en viktig sysselsättningskälla. De kooperativa organisationerna kommer att förfoga över ett kraftfullt rättsligt instrument som på gränsöverskridande nivå kommer att underlätta de kooperativa föreningarnas upprättande och funktion.
Liksom med de europeiska aktiebolagen bör vi för konsekvensens skull även här garantera arbetstagarna motsvarande villkor, att deras rättigheter garanteras och att skapandet av en europeisk social modell gynnas. I det här fallet skulle jag säga att detta bör ske i än större utsträckning än i fallet med de europeiska aktiebolagen. Mot denna bakgrund skulle jag vilja gratulera de två föredragandena från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp som kom överens om att fortsätta tillsammans genom att anta en gemensam strategi.
I direktivet bör man i synnerhet ta hänsyn till de tre punkter som kollegan De Rossa hänvisar till i sitt betänkande. För det första, rätten till förhandlingar om arbetstagarinflytande får inte begränsas till den period då en europeisk kooperativ förening bildas. Detta måste kunna garanteras även vid andra kritiska faser i föreningens verksamhet, som t.ex. vid fusioner, överlåtelser osv. Av samma anledning bör hela förfarandet med arbetstagarnas medverkan inte utgöra en engångsföreteelse, utan det bör omdefinieras genom nya förhandlingar vid en eventuell strukturell förändring av de europeiska kooperativa föreningarna. Med rätta föreslås även att arbetstagarrepresentanter i förvaltnings- eller tillsynsorgan, liksom i aktiebolag, bör väljas i enlighet med nationell lagstiftning.
Sammanfattningsvis räcker det inte att vi varje gång sätter vår tillit till den europeiska sociala modellen. Vi måste dagligen ge prov på och bevisa att vi tror på den.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag vill välkomna att det långt om länge har hänt något med dessa ärenden och de berörda föredragandenas arbete och även för dem som arbetat hårt för att lägga fram sina yttranden. Jag beklagar liksom andra valet av rättslig grund. De argument vi har hört hittills övertygar inte på något sätt.
En av de få saker vi kan säga om det vi har framför oss är att vi äntligen uppnått en sorts paritet med företagsstadgan. Denna jämställda status är av oerhört stor betydelse i en modern ekonomi när människor söker mervärde. Jag kan inte se varför vi skulle förorda eller gynna en viss typ av företagsorganisation och samtidigt sätta upp hinder för en annan organisationsform.
Det är viktigt att vi skyddar kooperativen och deras lika status, särskilt i tider då konkurrensen hårdnar och globaliseringen hotar underminera den kooperativa grundsynen och det kooperativa funktionssättet.
Vi har hört att detta är en betydelsefull sektor inte minst i fråga om arbetstillfällen som Hughes så föredömligt sammanfattade. Det är också en fråga om demokrati och deltagande och känslan av att ha kontroll antingen på den egna arbetsplatsen eller för den delen det företag man förhandlar med.
Kooperativ är särskilt viktiga när vi talar så mycket - eller i dag så lite - om det kooperativa sociala ansvaret när det handlar om företag som har mycket att lära ut inom stora kooperativ, som redan verkar gränsöverskridande, om sitt ansvar gentemot personalen.
Jag välkomnar många av ändringsförslagen som lagts fram om arbetstagarnas deltagande och bättre garantier för detta, ansvar gentemot kunder och samhället i ett större perspektiv och - något som ju gäller även för dem - de investeringar de gör i fråga om etiska finanser. Det är något som stora kooperativ återigen kan lära av.

Gillig (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar föredragande! Dagens debatt om europeiska kooperativa föreningar polariseras i någon mån kring den rättsliga grund som har valts för att lägga fram detta betänkande på nytt. Den rättsliga grunden har ifrågasatts i alla de parlamentariska utskottens arbeten, vilket främst framgår av ändringsförslag 1, som har lagts fram med särskild hänsyn till förordningens text.
Denna situation ställer än en gång ledamöterna inför ett omöjligt val: antingen att få fram ett erkännande av kammarens rättigheter i fråga om medbeslutande eller att åstadkomma en stadga som en sektor i den sociala ekonomin har väntat på i tre årtionden. Genom att vägra ge Europaparlamentet medbeslutande i denna fråga upprepas den olyckliga tidigare aktiebolagsfrågan, och situationen riskerar att återupprepas när vi skall ta itu med stadgan för europeiska ömsesidiga bolag och föreningar. Kommer rådet att förbigå parlamentets ståndpunkt länge till?
På denna första punkt har mina kolleger utvecklat många argument som rättfärdigar detta ifrågasättande, och dessa argument är starka. Men intresset av att anta en text om en stadga för kooperativa föreningar är trots allt inte mindre. Och trots att förslaget i viss mån är ett tillbakasteg i förhållande till texten från 1993 - samtidigt som ingen verklig debatt har ägt rum - är jag inte säker på att man bör ta risken att försena genomförandet av ett projekt som har drabbats av många motgångar. Argumenten för att anta denna text utan dröjsmål är många. Jag skall påminna om några av dem. Förslaget har godtagits av företrädarna för den kooperativa sektorn i sin helhet, något som har framhållits. Antalet berörda kooperativ i Europa är allt annat än försumbart. Av 200 000 företag - jag går något högre i statistiken än ni, fru kommissionär - i den europeiska sektorn för kooperativ, som står för 3 miljoner arbetstillfällen, har 10 till 12 procent ett verksamhetsområde som går utanför den lokala sfären, och detta verksamhetsområde täcker alla sektorer i ekonomin. Dessa kooperativ måste kunna utvidga sin verksamhet till europeisk nivå, och de skall kunna göra detta inom säkra rättsliga ramar som garanterar deras särdrag, både när det gäller människans och det sociala syftets företräde framför kapitalet och när det gäller bidraget till allmänintresset och den sociala sammanhållningen.
Slutligen - och detta argument är viktigast för mig - bör man låta denna ekonomiska sektor, som är uppbyggd på egna rättsliga grunder och som har visat vad den går för i fråga om lokal utveckling, få möjlighet att utvecklas, bland annat i de länder som nu genomgår en stundtals smärtsam ekonomisk övergång till marknadsekonomi. Detta gäller till exempel unionens framtida medlemmar. Att erkänna en mängd olika former av företagande och den sociala ekonomin är ett sätt att bemöta den i dag omtvistade liberala globaliseringen och en del i den europeiska sociala modellen, som vi vill försvara. Jag tror, fru kommissionär, att detta är ett gemensamt intresse.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, ledamöter! Jag vill börja med att gratulera föredragandena till detta betänkande. Utan att ge mig in på den rättsliga grunden vill jag dessutom tacka för deras goda vilja att lösa problem utöver de rättsliga dissekeringarna och naturligtvis förväntar man sig också samma goda vilja i rådet.
Det är riktigt att Europaparlamentet i flera resolutioner behandlat det tema vi i dag diskuterar, de kooperativa föreningarna. Några av dessa resolutioner är mycket betydande. 1987 om kooperativens bidrag till den regionala utvecklingen, 1989 om kvinnornas roll i de lokala kooperativen och initiativ för att skapa sysselsättning och 1994 om kooperativens roll för att öka sysselsättningen bland kvinnor. Om vi ställer dessa uppräknade resolutioner mot åtagandet från toppmötet i Lissabon år 2000 som därefter ratificerades i Barcelona 2002, skulle man kunna tänka sig att innehållet till stor del sammanfaller, - politik för jämlikhet, skapande av sysselsättning etc. Förutom tillfredsställandet av några behov på det rent lokala planet för föreningar med tydligt lokalt innehåll kan alla slag av föreningar och föreningar av alla slag organisera sig och utveckla sin verksamhet på gemenskapsnivå.
Själva det europeiska fenomenet, med den dimension utvidgningen innebär fastställer och definierar nya territoriella ordningar, som uppkommit av sig själva eller genom regler. Dessa kräver en rättslig ram som tillämpas enhetligt. Bristen på enhetlighet kan försvåra eller hämma såväl konkurrenskraftiga grupperingar som krav på funktion och överlevnad.
I denna ram kan vi inte glömma att kooperativen utgörs av en grupp människor eller rättsliga enheter där personen, den personliga dimensionen alltid -och så är det - måste vara mycket närvarande. Vi påminner oss -det har här insisterats på det - att genom den kooperativa formen har man lyckats behålla arbetstillfällen där arbetstagarnas deltagande spelat en mycket stor roll. I denna roll vill jag särskilt framhäva rätten och möjligheten till för arbetstagarnas representanter att delta såväl vid bildandet av den europeiska kooperativa föreningen som under hela dess livstid. Särskilt vid nyckeltidpunkter som fusioner och omvandlingar.
För det andra måste man framhäva behovet att arbetstagarnas deltagande som begrepp kvarstår, med de egenheter som existensen och samlevnaden mellan behörigt organ i den kooperativa föreningen och det organ som representerar arbetstagarna innebär.
Jag tror också att det är nödvändigt att insistera på ett behov och lämplighet att horisontella politikområden, som parlamentet lägger stor vikt vid -jämlikhet mellan könen, hälsa på arbetet, icke-diskriminering etc. ges stark stimulans genom den kooperativa föreningen.
Avslutningsvis bör vi tänka på att arbetstagarnas representanter för att fullgöra sin uppgift, som består av både rättigheter och skyldigheter och har ett unikt innehåll, funktion eller offentlig service, skall ha samma skydd som arbetstagarnas representanter har på det nationella området.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Många har redan i sina inlägg kommenterat det faktum att rådet missat ett tillfälle att respektera och erkänna parlamentets fördragsenliga prerogativ och föreslå en rättslig grund som förutsätter parlamentets medbeslutande när det gäller reglerna för den europeiska stadgan för kooperativa föreningar.
Det är viktigt att påminna om att rådet redan 1991 angav denna rättsliga bas för de tre förslagen till förordning som det lade fram då, nämligen för europeiska kooperativa föreningar, europeiska föreningar och den europeiska försäkringskassan, liksom när det gäller det ursprungliga förslaget om ett europeiskt aktiebolag.
Mot bakgrund av dessa fakta blir rådets hållning än mer obegriplig. Jag hoppas därför att rådet skall ompröva sin ståndpunkt efter omröstningen i kammaren i morgon.
När det gäller sakfrågan - vilket föredraganden redan förklarat - är målet i detta förslag till förordning om en stadga för kooperativa föreningar att harmonisera, att genomföra en tillnärmning av lagstiftningen, dvs. att avlägsna allt det som hindrar den inre marknadens funktion. Förslaget reglerar inte frågor som avser skatter och konkurrens - även om de är viktiga och borde tacklas i framtiden - och frågor som avser upphovsmannarätten och konkurs, utan det reglerar föreningens struktur och hänvisar systematiskt till den nationella rätten i det land där den kooperativa föreningen har sitt säte.
Det är omöjligt att inte instämma i kravet på att nu skyndsamt komma fram till en lösning för att skapa en kooperativ förening. Detta ärende har legat stilla i decennier och först i december 2000 kom rådet äntligen fram till en politisk överenskommelse i frågan, en överenskommelse som gällde förordningens innehåll och direktivet om arbetarnas deltagande, som knöts till skapandet av en europeisk kooperativ förening.
Under alla dessa år, eller snarare decennier - har kooperationen i Europa vuxit kraftigt. Den har fått ekonomisk tyngd, den har visat att den även kan spela en grundläggande social roll, framför allt när det gäller sysselsättningen. Flera gånger under årens lopp har Europaparlamentet uttalat sig i frågan i olika betänkanden, till exempel om betydelsen av den tredje sektorn inom ekonomin, om den grundläggande roll som den sektorn spelar när det gäller den sociala sammanhållningen, om dess förmåga att skapa sysselsättning, och även sysselsättning av god kvalitet, något som stöds av många forskningsresultat. Hughes påminde oss om hur ett initiativ från Europaparlamentet haft framgång och lyckats visa kraften och förmågan hos den tredje sektorn och den kooperativa världen när det gäller att reagera på utmaningarna från sysselsättningen och den sociala sammanhållningen.
Genom de ändringsförslag som lagts fram, och som jag hoppas skall antas i morgon och upptas av kommissionen och rådet, förbättrar Europaparlamentet förslaget genom att tillföra förordningen de förändringar som är nödvändiga för att harmonisera stadgan med bestämmelserna i direktivet om de anställdas deltagande. Rätten till information och samråd preciseras, så att de respekteras fullt ut i den fas som föregår lagstiftningsfasen, liksom i samband med alla eventuella strukturella förändringar.
Avslutningsvis, herr talman, vill även jag tacka de båda föredragandena, som har arbetat tillsammans och som parallellt har lyckats föra dessa båda viktiga ärenden framåt.

Howitt (PSE).
Herr talman! Låt mig börja med att lyckönska vår kollega de Rossa till hans arbete med detta betänkande och välkomna både direktivet och den parallella stadgan för kooperativ.
Jag vill lämna debatten om den rättsliga grunden därhän så länge och tala om den mycket viktiga frågan om arbetstagarnas deltagande som bör stå i fokus i Europaparlamentet i kväll. Jag vill stödja föredraganden och ändringsförslagen han lagt fram, i synnerhet de som rör kooperativ som är involverade i fusioner och lika representation mellan könen. För egen del och med anledning av mitt arbete med kollektivt socialt ansvar i detta parlament så skall jag även tala inför en paraplyorganisation i Paris nästa måndag. Inget kan vara mera sant än att kooperativen går i bräschen för socialt ansvarsfulla affärsmetoder och att de förtjänar erkännande för detta.
Denna debatt handlar om stöd för arbetstagare som går samman för att äga och arbeta tillsammans i sitt företag för att få det bättre. De kooperativa principerna härstammar inte minst från verken av Robert Owens från min egen medlemsstat. Det är något vi högtidlighåller i denna debatt. Den handlar också om framgångsrik affärsverksamhet som utgör en central och vägledande aspekt i ekonomin. En färsk rapport framtagen av Work Foundation och Birkbeck College i Förenade kungariket åskådliggör grafiskt hur deltagande av arbetstagare faktiskt kan kombineras med framgångsrik affärsverksamhet och att de går hand i hand. Det stämmer in på min egen valkrets i östra England där vi inte bara talar om att kooperativens verksamhet utgör en signifikant del av ekonomin utan även socialt meningsfull sysselsättning på en och samma gång. Det finns till exempel ett ledande kooperativ som tillhandahåller omvårdnadstjänster på landsbygden i östra England så att äldre och funktionshindrade kan ta del av tjänster som de annars skulle nekas samtidigt som det skapas arbetstillfällen. Ett annat exempel finns i min valkrets Harlow i Essex där vi har fem olika kreditföreningar. Det är kooperativ som erbjuder penning- och lånefinansiering som annars skulle varit utom räckhåll för folk med låg inkomst och dålig soliditet. Dessa har över 1 000 medlemmar i ett samhälle med mindre än 76 000 invånare. Det ger i sanning upphov till värdefull sysselsättning.
Principerna för att stödja detta direktiv är uppenbara. Det kommer att ge rättssäkerhet och en positiv status på europeisk nivå till kooperativ vilket vi har förordat under lång tid. Det är helt frivilligt, ingen behöver skriva på något och ingen pådyvlas en europeisk bestämmelse. Detta är en definition som av nöden är en kompromiss av vad kooperativ handlar om och som den kooperativa rörelsen själv i Europa har ställt sig bakom.
Slutligen har vi hört en lång fantastisk historia i kväll om den europeiska företagsstadgan och vi firar upplösningen i historien om kooperativen. Men jag vill säga till kommissionsledamoten och alla andra här i kammaren: låt oss nu förflytta oss till stadgan om organisationer så att icke-statliga organisationer och frivilligorganisationer också kan komma i åtnjutande av rättslig status. Hela detta paket har tagit alldeles för lång tid. Vi tar ett viktigt steg i kväll men vi måste blicka framåt mot nästa steg som skall tas.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0119/2003) av Callanan för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar PE - CONS (3615/2003 - C5-0109/2003 - 2000/0262(COD)).

Callanan (PPE-DE)
Herr talman! Jag tackar kommissionen, alla ledamöter, industrin och användargrupperna som visat intresse för detta tema och som skickat mig värdefull information om deras problem och förslag till hur dessa skulle kunna lösas och svårigheterna med det ursprungliga förslaget. 
Om kommissionen vore ärlig skulle den hålla med om att det ursprungliga förslaget som lades fram för Europaparlamentet innehöll många problem, i synnerhet de tillbakablickande aspekterna i förslagen. Jag kommer från ett land där den allmänna uppfattningen är att retrospektiv lagstiftning är dålig lagstiftning och att folk alltid skall kunna känna till vilka lagar och förordningar som gäller för deras göranden och låtanden. Det är inte bra att ta fram något som orienterar sig efter det förflutna och tillämpa det på sådant som hänt tidigare. Lyckligtvis har vi sinsemellan lyckats enas om att avlägsna i princip samtliga retrospektiva delar från denna lagstiftning. Det har varit nyttigt för många att ta sig igenom den.
Vi har förbättrat förslagen om kommittéförfarandet och förslagen om båtar som byggts för eget bruk. Vi har fört in förslag från Verts/ALE-gruppen om biologiskt nedbrytbara oljor och vi har gått användargrupper och industrin till mötes genom att föreslå bulleravvikelsen på 3 decibel. Resultatet har varit tillfredsställande för snart sagt alla parter. Jag har tagit emot e-post de gångna dagarna från användargrupperna som säger att de är relativt nöjda och industrin säger likadant. Så länge kommissionen är relativt nöjd är det verkligen ett otroligt resultat.
Kommissionen har uppmanats att utarbeta fler rapporter om lagstiftningen. Jag vill varna kommissionen för faran att överreglera denna sektor. Förslagen togs ursprungligen fram för att minska utsläppen för fritidsbåtar. Fritidsbåtar i Europeiska unionen står för 0,5 procent av alla utsläpp. Med detta förslag skulle vi nå en avsevärd minskning av denna lilla kategori utsläpp. Jag hoppas att kommissionen har i åtanke att man kommer att stöta på lagen om avtagande avkastning om man försöker reglera ytterligare i denna sektor. Det skulle vara mycket svårt att rättfärdiga den enorma kostnad och olägenhet det skulle medföra för användarna att åstadkomma ännu obetydligare förbättringar av miljöprestanda.
Kommissionen har också ombetts att ta fram förslag på området provning av att motorer överensstämmer med kraven. Jag hoppas att kommissionen är medveten om svårigheten att genomföra sådan provning av att motorer överensstämmer med kraven i medlemsstaterna när och om man lägger fram förslag till ett sådant system med tanke på att det i somliga medlemsstater - jag tänker i synnerhet på Finland - finns tusentals småbåtar på mycket avlägsna och svårtillgängliga sjöar. Jag hoppas att man också har i åtanke att de förbättringar av miljöprestanda man vill åstadkomma kommer att vara minimala och kanske inte kan motivera de höga kostnader och besvär det innebär för alla inblandade.
Efter dessa få, ganska negativa kommentarer vill jag tacka kommissionen för hjälpen med att lägga fram dessa förslag. Jag tackar alla de ledamöter - av vilka inga kommit hit - som inkommit med deras bidrag. Vi har nått ett tillfredsställande resultat för alla berörda. Jag överlämnar förslaget till Europaparlamentet.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, ärade herr föredragande! Låt mig först tacka Europaparlamentets delegation i förlikningskommittén och framför allt er, herr Callanan, för det utmärkta arbete som så snabbt ledde fram till det kompromissdokument vi i dag behandlar. Genom kommissionens förslag till ändring av direktivet för fritidsbåtar skall miljöfrågor beaktas i ett direktiv som rör den inre marknaden. Därmed är förslaget ett bra exempel på vilka synergier mellan miljöpolitik och industripolitik som krävs för en hållbar utveckling. Den kompromiss som nåddes vid trepartsmötet mellan företrädare för kammaren och rådet utgör en balans mellan de båda pelarna för en hållbar utveckling.
Kommissionen räknar med ett lyckat avslut på dokumentsamlingen, dvs. vi räknar med att kammaren och rådet antar det bifogade dokumentet. Detta är det sista steget i förfarandet på vägen mot ett sedan länge eftertraktat regelverk på gemenskapsnivå för att begränsa utsläpp av fritidsbåtar, och jag vill återigen tacka kammaren och särskilt föredraganden för deras bidrag till att nå målet.

Thors (ELDR).
Herr talman! Värderade kommissionär! Jag vill tacka föredraganden för hans goda arbete och liksom föredraganden beklaga att vi för debatten vid denna tidpunkt, men jag tror att det är vår gemensamma kärlek till båtar, båtliv och skeppskonstruktion som gör att vi är här i kväll. Man säger ju att Navigare necesse est, vivere non est necesse. Det är ändå något av det viktigaste i livet som vi sysslar med här.
Frågan är samtidigt också väldigt viktig för t.ex. de regioner som jag representerar, där båtbyggande är en viktig näring. Jag har följt detta direktivs tillkomst ända sedan Tyskland och Sverige föreslog att vi skulle införa enhetliga normer. Idag kan vi se att överenskommelsen om detta direktiv har hindrat en fragmentering av den europeiska marknaden. Likaså är jag nöjd med att vi till sist kommit överens om inbördes liknande normer för insjöar och hav. I detta sammanhang tror jag att föredraganden har varit mycket viktig. Han har även visat i sitt inlägg idag att han känner till förhållanden i olika delar av Europa. Jag är tacksam för att han hänvisade till mitt hemland.
Det är ett förnuftigt förslag vi har uppnått som är viktigt med tanke på miljön. Direktivet innebär även införande av något väsentligt: bullerregler för vattenskotrar. De nya vattenskotrar som släpps ut på marknaden från och med den 1 januari 2005 skall uppfylla direktivet. När kommissionen sedan före utgången av 2006 skall se över direktivet är det viktigt att vattenskotrarnas bullerfråga granskas ingående eftersom detta idag är den största bullerolägenheten i många områden i den känsliga skandinaviska skärgården.
Jag gläder mig även över att man har kunnat komma överens om en översyn av de olika båtkategorierna. Ni kan inte ana vilken oro man har känt i Finland över vad som skulle hända med de s.k. savolaxbåtarna. Man oroade sig för att de skulle komma i kläm genom direktivet, en frågeställning som den finländska kommissionsledamoten känner väl till. Även detta verkar dock nu vara åtgärdat. Jag hoppas att man vid översynen av direktivet kan använda sig av en New Approach. Det handlar nämligen här om en väl detaljerad reglering som kanske i framtiden borde ske på annat sätt.
Jag instämmer till slut med föredraganden om att det är en god lösning att inte kräva att kommissionen skall gå in för en in-use compliance testing. Det finns säkerligen många alternativ, inklusive frivilliga system, till att åstadkomma precis det vi eftersträvar till vettigare kostnader. På ELDR-gruppens vägnar vill jag rekommendera att vi med acklamation godkänner betänkandet från förlikningsdelegationen.

Piscarreta (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! I Portugal, och närmare bestämt i regionen Algarve som jag företräder här, är fritidsbåtar och jet-ski ett oförnekligt inslag i det dagliga livet, på grund av det stora antalet badorter och den verksamhet som är kopplad till dessa.
I syfte att uppdatera direktiv 94/25/EG (16.06.1994) har Europeiska kommissionen beslutat att hålla jämna steg med den tekniska utvecklingen av motorer och de senaste miljöskyddskraven.
Vi välkomnar Europeiska kommissionens ursprungliga initiativ för att se till att bestämmelserna för fritidsbåtar blir mer förenliga med den nu gällande miljölagstiftningen, särskilt med avseende på:
Avgas- och partikelutsläpp som försämrar kvaliteten på badvattnet
och även motorbuller, som skadar såväl miljön som lokalbefolkningarnas och semesterfirarnas hälsa.
Jag har därför ägnat särskild uppmärksamhet åt arbetet med det betänkande som vi nu behandlar. Jag vill passa på att gratulera Callanan till ett bra betänkande, som jag redan har haft tillfälle att uttrycka mina åsikter om vid andra behandlingen i Europaparlamentet i september 2002.
Jag välkomnar slutresultatet från förlikningsförfarandet, under vilket Europaparlamentet kunde göra sina åsikter hörda, till exempel när det gäller frågan om att en minsta avvikelse på 3 decibel skall tillåtas för alla motortyper.
Trots det måste jag säga att jag stöder förslaget om ett undantagssystem för fritidsbåtar som är avsedda för tävlingar och kommersiell passagerartransport, eftersom båda dessa verksamheter är viktiga inslag i utvecklingen av turismen, den huvudsakliga verksamheten i min region.
När det gäller tävlingar vill jag ta upp ett exempel, det formel 1-världsmästerskap för jet-ski som genomförs årligen i Algarve, och som lockar tusentals turister från Portugal och från utlandet till regionen.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Fritidsbåtarna har en mycket viktig utveckling bakom sig. Ursprungligen drevs de av tvåtaktsmotorer som verkligen förorenade naturen och nådde mycket höga bullernivåer. I de moderna båtarna ser man att forskningen och utvecklingen har gått mycket långt på området, och denna utveckling kan ju fortsätta. Jag menar att vi har funnit en gemensam lösning som också innebär en sporre för de nya teknikerna att vidareutvecklas, och jag vill rikta ett stort tack till Callanan för initiativet. Till syvende och sist handlar det för oss om att säkra rörligheten för framtiden, inte bara för yrkesutövningen, där detta givetvis mycket ofta är en livsnödvändighet, utan även på fritidsområdet där jag menar att en hel del faktiskt har nåtts på senare tid. Det handlar i slutändan om att minimera utsläppen, att minimera bullret och att på ett lämpligt sätt tillämpa detta i respektive omgivning. Jag tror därför att vi har funnit en lösning som alla kan vara mycket nöjda med. Än en gång ett stort tack. Jag hoppas att vi härmed skall nå ett samstämmigt resultat i parlamentet.

Talmannen.
Tack, herr Rübig.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (O-0027/2003 - B5-0091/2003) till kommissionen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om turism.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Den militära konflikten i Irak har fått mycket negativa konsekvenser för reseindustrin och turismen. Dessutom har sars medfört nya osäkerhetsmoment. De negativa konsekvenserna för turismen bör dock i allmänhet inte överdrivas. Vi kan med all rätt hoppas att turismen skall återhämta sig på de allra flesta resmålen. Turismen är en av de största industrigrenarna i EU, och det direkta bidraget till BNP och sysselsättningen ligger på cirka 5 procent och det indirekta på cirka 12 procent.
I kommissionens meddelande av den 13 november 2001 med titeln ?En samarbetsstrategi för den europeiska turismens framtid? föreslog kommissionen en handlingsplan och åtgärder för att få fart på den europeiska turismen. Kommissionen satsar här på ett nära samarbete mellan alla aktörer från det offentliga och det privata området. Kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram för 2003 omfattar ett nytt meddelande om den fortsatta tillämpningen av delar av meddelandet från 2001, särskilt i fråga om den europeiska turismens hållbarhet. Det kommer då att handla om ett konkret initiativ till ett gemensamt agerande för alla inblandade i syfte att få fart på den europeiska turismen. Om medlemsstaterna och turistnäringen är införstådda med att kommissionen tar initiativ till ett fortsatt gemensamt agerande för att hjälpa den europeiska turismen att återhämta sig från de starka negativa effekterna för branschen, är kommissionen beredd att göra detta inom ramen för de gemenskapsbehörigheter som definieras i fördraget.
Så ett ord om konventet i fråga om gemenskapsbehörigheterna: Konventet arbetar på breda områden för en kontinuitet i lagstiftningen. I det nuvarande EG-fördraget finns turismen med i artikel 3.1 u. I fråga om att ta upp turismen bland kompletterande behörigheter i den kommande författningen måste vi avvakta och se vilka förslag presidiet lägger fram och hur konventet reagerar på detta.
Med avseende på lagstiftningsprogram 2003 har kommissionen sammanställt drygt 40 lagförslag som alla sannolikt kommer att påverka turismen, 24 av dem mer eller mindre tydligt. Detta rör både förslag som motsvarar de politiska prioriteringarna för 2003 och andra lagförslag som förmodligen kommer att läggas fram under 2003. Förslagen täcker in ett stort antal politiska områden, oftast berörs transporterna, nämligen i 40 procent av alla förslag och hälften av de viktigaste förslagen, följt av frågor som rör beskattningen, nämligen 5 förslag. Låt oss hoppas att kommissionens initiativ får stöd i kammaren.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Det råder inga tvivel om att turismen i Europa, till följd av attacken mot Irak, har genomgått en allvarlig kris under den senaste tiden. Jag anser att man på europeisk nivå borde ta itu med detta problem. Vi hade väntat oss mer konkreta åtgärder i denna riktning, men givetvis är det huvudsakliga problemet att vi saknar en rättslig grund i fördraget. Och det är på detta jag vill fokusera mitt anförande. Jag vet att även kommissionsledamot Liikanen emellanåt gör vad han kan och vad han är berättigad till utifrån dagens rättsliga ram och det förekommer emellertid initiativ som inverkar på turismsektorn, men dessa kan inte integreras på ett logiskt sätt. Samtidigt förekommer det ett motsägelsefullt fenomen, för trots att vi har en industripolitik har vi ingen politik för industrins viktigaste gren, eller den gren som blir allt viktigare, dvs. turismen.
Jag anser att det också är paradoxalt att det finns en politik för vissa frågor som t.ex. fisket, vilket förvisso är positivt, men att man ignorerar turismsektorn som ger sysselsättning åt ett stort antal arbetstagare, ett antal som för varje år ökar. Ingen här i parlamentet, fru kommissionär, talar om att ersätta medlemsstaternas roll. Tvärtom! Vi talar om mervärde på EU-nivå. Vi talar om samordnade åtgärder, vi säger att vi skall kopiera det som i praktiken sker inom andra områden, och jag nämnde exemplet med industrin.
Konventet är ett gyllene tillfälle som inte bör gå förlorat. Jag måste säga att ert svar - eller kommissionens svar och inte ert personliga svar, för jag vet att ni inte är direkt behörig i denna fråga utan endast har den goda viljan att representera kommissionen - inte är tillfredsställande för parlamentet. Om ni granskar parlamentets ståndpunkter från tid till annan så kanske ert svar ter sig neutralt. Vi väntar oss ett starkare engagemang från kommissionens sida när det gäller konventet. Det finns ledamöter av konventet som sysslar med denna fråga. Vår kollega Lamassoure har lagt fram ett ändringsförslag om att turismen skall bli en kompletterande befogenhet för Europeiska unionen och vi väntar oss att Europeiska kommissionen vidtar erforderliga åtgärder och visar ett starkt engagemang i denna specifika fråga, för konventet kan och bör inte avslutas utan att man har dragit fördelar därav. Det är ett tillfälle att inleda en ny utveckling för turismen på europeisk nivå.

Torres Marques (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! För ungefär ett år sedan antog Europaparlamentet en resolution om turismens framtid i Europa, vilket jag var föredragande för på utskottet för regionalpolitik, transport och turisms vägnar. I denna resolution föreslogs det uttryckligen att turistsektorn bör ha en fast rättslig grund i den europeiska författningen för att kommissionen skall kunna reagera effektivt på de problem som kan uppstå.
Eftersom turismen är en av de största sektorerna i Europa, som är världens främsta turistregion, och eftersom den är en av de sektorer där framtiden ser ljusast ut när det gäller arbetstillfällen och skapande av välstånd, är det svårt att förstå bristen på politiskt erkännande och resurser för ingripande i de nuvarande fördragen.
Eftersom den ökande trenden i vår tillverkningsindustri är att flytta verksamheten utanför Europa, framstår turismen som en arbetsintensiv verksamhet som omfattar en mängd tjänster som inte kan flyttas, tjänster som Europa har nu och som vi kan fortsätta att räkna med i framtiden. Är det verkligen vettigt att turismen, på grund av dess gränsöverskridande dimension, inte skall ingå i de europeiska institutionernas verksamhetsområden? Kan Europa verkligen avstå från att ingripa i en sektor som är en av de mest lovande för dess framtida utveckling? Kan Europeiska unionen verkligen fortsätta att vara oförberedd för att ta itu med och bemöta de behov som de industrier som arbetar inom denna verksamhet har, bara för att det inte finns någon rättslig grund som gör det möjligt för unionen att ingripa effektivt? Detta är ett problem som vi måste ta itu med omedelbart.
Bestämmelserna i det nya förslag till författning som presidiet har lagt fram innehåller i själva verket inte en enda hänvisning till turismen. Det finns inte ens några förslag för att bevara det som har uppnåtts i de fördrag som för närvarande är i kraft. Europaparlamentet vidhåller sin ståndpunkt om att vi vill att det skall finnas uttryckliga hänvisningar till turismen, och att befogenheterna skall delas mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna samt att turismen tas upp uttryckligen i den första delen av författningsförslaget och i den del som handlar om de politikområden som skall ingå i den framtida europeiska författningen. Vår fråga är följande: Vad gör kommissionen för att uppnå detta? Jag vill därför också fråga kommissionen vilka förslag den har för att stärka den rättsliga grunden för turismen i den framtida europeiska författningen.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag är glad att som ledamot av utskottet för regionalpolitik, transport och turism äntligen kunna tala om turism. Jag ser tre konkreta saker att ta upp.
För det första miljöeffekterna. Väldigt många kolleger kommer från områden där turismen är viktig som ekonomisk sektor och där turismen kraftigt påverkar människor och miljö. Jag skulle därför vilja fråga kommissionen hur den vill hantera dessa effekter på människor och miljö. Vad gör kommissionen vidare för att göra turismen mer hållbar inom ramen för Agenda 21? Jag tänker också på betydelsen av artikel 6 i fördraget som förpliktar kommissionen att integrera miljöskydd i sina politikområden i syfte att främja en hållbar utveckling, alltså även inom turistsektorn.
En annan aspekt är kopplingen till regionalpolitiken. Det finns absolut en koppling mellan regional utveckling och turism. Det får dock inte vara så att de egna trumfkorten, nämligen natur och kulturarv, förstörs. Strukturfonderna måste i det avseendet bli mycket tydligare.
Den tredje kopplingen är transportpolitiken. Persontransporterna har naturligtvis ökat enormt. Inte bara flygresorna har ökat utan även biltrafiken. Här tycker jag det behövs ett specifikt handlingssätt till förmån för miljövänlig och säker trafik. Att de internationella nattågen nu försvinner bevisar att vi gör ett dåligt jobb i det avseendet. Det finns heller ingen europeisk ordning om att cyklar skall kunna tas med på tåget. Jag hoppas att kommissionen är villig att investera i bra praxis, nätverksbildning och kunskapsutvidgning kring problematiken med rörlighet och turism.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, ärade fru kommissionär! Det jag nu kommer att säga riktar sig inte till er personligen, men ni företräder ju kommissionen, och jag hoppas att ni vidarebefordrar det vi diskuterar till er kollega Liikanen. Alltså: jag tycker att ert svar var lite förskönande.
På grund av Irakkriget och utbrottet av sars i Asien har turismen inom och till Europa, men även turismen till utlandet utanför Europa råkat i blåsväder, som vi brukar säga längs de tyska kusterna. Bara inom flyget har passagerarantalet sjunkit markant, 10 procent för flygresorna till Mellanöstern och drygt hela 25 procent till Asien. Flygbolagen och turistnäringen gör sitt bästa för att få grepp om situationen, men de behöver stöd från medlemsstaterna och unionen. Tyvärr ser man ännu inget av hur Europeiska unionen och medlemsstaterna tänker utveckla en gemensam strategi för att mildra och övervinna krisen.
Min första fråga till kommissionen är därför följande: Är kommissionen beredd att tillsätta en högre tillfällig arbetsgrupp i samarbete med turistnäringen för att utveckla en strategi som främst syftar till att avlasta turistnäringen ekonomiskt och att stimulera den internationella turismen? För det andra tror jag, fru kommissionär, att kommissionen oberoende av nuvarande kris grundligt måste se över läget för turismen och framför allt undersöka konkurrenssituationen i medlemsstaterna. Det kan faktiskt inte vara rätt att det tas ut olika momssatser i medlemsstaterna för jämförbara turistaktiviteter på en europeisk inre marknad. Detta är till men för den inbördes konkurrensen.
Ni vet - det underströk ni själv - att turistindustrin förtjänar vår särskilda uppmärksamhet i och med att det handlar om medelstora företag. Det är de medelstora företagen som skapar sysselsättning och utbildningstillfällen i stora delar av EU.
Slutligen vill jag upprepa vad alla talare har sagt före mig: Vi behöver rättssäkerhet och tydlighet för åtgärder till förmån för turismen, och därför måste turismen tas med i författningen som en självständig punkt med tydliga handlingsbefogenheter. Jag medger att även vi har problem med våra företrädare i konventet, fru kommissionär. Men även kommissionen har ju två företrädare i konventet och därför frågar jag er följande: Har kommissionens båda företrädare i konventet tydligt krävt att turismen skall tas upp som en punkt med handlingsbefogenheter i den nya författningen?

Talmannen.
Tack, herr Jarzembowski.
Det verkar som om kommissionsledamoten vill svara, jag ger henne därför ordet.

Schreyer
Herr talman! Eftersom det har ställts så konkreta frågor vill jag ändå ta tillfället i akt och svara Dhaene. Jag förklarade att kommissionen i år kommer att lägga fram ett meddelande om turismens hållbarhet. I fråga om konventet kan jag här och nu endast säga följande: Självklart vill kommissionen att den befintliga statusen skall garanteras, men låt mig bolla tillbaka och säga, ni har rätt, vi har två företrädare i konventet och Europaparlamentet har 16 företrädare i konventet. Därmed bör det också med all säkerhet ges olika möjligheter.

Talmannen.
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.06.)

