Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Watts
Herr ordförande! Jag syftar på ett ämne i protokollet avseende mitt betänkande om sjösäkerhet. I protokollet anges att Papoutsis fått svar på min fråga som svar på hans uttalande i denna kammare. Egentligen borde protokollet visa att Papoutsis lovade mig att svara på min fråga skriftligen. Jag skulle uppskatta om protokollet kunde ändras så att det visar denna särskilda försäkran som han gav i denna kammare.

Ordföranden
Herr Watts, jag noterar det så det förs in i protokollet.

Schierhuber
Herr ordförande! Det här hör inte direkt till protokollet, men i dag måste jag åter igen ta upp en obehaglig händelse i Bryssel. För två veckor sedan blev en av mina medarbetare nedslagen kl. 19.30 alldeles i närheten av Europaparlamentet. Jag anser att det nu är dags att sätta stopp för sådant och att det även borde ligga i Bryssels och Belgiens intresse!
(Applåder) Jag ber också att ni tänker på att New York en gång i tiden var en av de mest farliga städerna men på kort tid har förvandlats till en av de mest säkra städerna. Jag anser att alla vi som arbetar på institutionerna har rätt att bo och arbeta i en säker miljö!
(Applåder)
Ordföranden
Fru Schierhuber, jag måste medge att problemen på säkerhetsområdet är nog så allvarliga och de har ofta sysselsatt presidiet. Så sent som i förrgår framförde Schleicher vissa sådana problem. Jag erkänner att vi brister i hanteringen av dem, och vi skall titta på hur vi skall kunna ta itu med problemen på ett bättre sätt.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Om nu österrikarna börjar försvara Strasbourg på Bryssels bekostnad och presidiet blandat sig i det, och det fattas bara att även kvestorerna skulle blanda sig i, då vet vi med säkerhet att det aldrig kommer att hända något. Vi vill dock fästa er uppmärksamhet på att en av tre flygförbindelser från Nederländerna till Strasbourg har dragits in och att den här staden, Strasbourg, alltså blivit ännu mer omöjlig att nå än den redan var, och det är alltså hög tid att vi sammanträder mer och längre i Bryssel.

Ordföranden
Herr Wijsenbeck, ni har funnits med länge i den här salen och vi är sedan flera år vana vid att höra anmärkningar i den här riktningen från ert håll, liksom från andra kolleger som har den uppfattningen. Vi kommer inte att ta upp den diskussionen nu.

Europeiska konferensen/Malta
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om Europeiska konferensen den 6 oktober 1998 i Luxemburg - Den aktuella situationen på Malta inom ramen för utvidgningen.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! I går höll Europeiska konferensen sitt första möte på utrikesministernivå. I mötet deltog, förutom EU: s 15 medlemsstater och kommissionen, de 11 kandidatländerna, 10 central- och östeuropeiska länder och Cypern, och som member elect den schweiziska utrikesministern Cotti. Turkiet hade redan i förväg meddelat att de inte skulle delta i konferensen.
Konferensen behandlade på sitt första arbetsmöte problem som är relaterade till den gränsöverskridande organiserade brottsligheten liksom det regionala samarbetet i miljöfrågor, och tillfälle gavs till ett familjeporträtt med våra samarbetspartner. Under arbetslunchen diskuterades även situationen på västra Balkan, i synnerhet i Kosovo och Albanien. På det sättet hade ordförandeskapet försökt täcka in olika ämnesområden och med undantag för competitive economies bidra med något på alla de områden som stats- och regeringscheferna hade enats om i London för konferensens framtida arbete.
Över till frågorna i detalj. Beträffande den komplicerade frågan om gränsöverskridande organiserad brottslighet rapporterade ordförandeskapet inledningsvis om det hittills uträttade arbetet inom arbetsgruppen för narkotika och organiserad brottslighet. Denna arbetsgrupp, som kallas Cold-gruppen, tillsattes av Europeiska konferensen i London i mars och samlades för första gången i Bryssel den 10 juni. Mötesdeltagarna uttalade sitt stöd för ordförandeskapets förslag om vilka uppgifter gruppen skulle ha. Deltagarna från stater utanför Europeiska unionen redogjorde sedan utförligt för läget i sina länder, vad organiserad brottslighet och narkotikahandel beträffar.
Dessa informerade gruppen om de åtgärder som kommer att vidtas framöver för att tackla dessa problem. Alla deltagare var överens om att ett effektivt internationellt samarbete är nödvändigt. Samarbetet bör vara omfattande och inbegripa polis- och tullmyndigheter, samt myndigheter med ansvar för brottsbekämpning. Man bör även satsa allt på ett så snabbt och smidigt informationsutbyte som möjligt mellan de berörda.
I samband med detta diskuterades även en eventuell utvidgning av de samarbetsstrukturer, de så kallade networks, som redan finns inom Europeiska unionen. Arbetsgruppens mötesdeltagare lade sedan fram ett förslag på en lång lista med frågor med tanke på deras fortsatta arbete. I slutet av debatten enades man om ett snabbt genomdrivande av en del förslag, som till exempel uppgörelser om träffpunkter och inbjudan till seminarier. Andra ämnen, som rättsliga följdåtgärder eller bekämpandet av tvättning av pengar, kommer att behandlas på kommande möten. Arbetsgruppen kommer åter att samlas under det österrikiska ordförandeskapet.
Ordförandeskapet poängterade som en övergång till konferensens huvudsakliga debattämnen att Europeiska unionen lägger stor vikt vid kampen mot den organiserade brottsligheten. Man bör inte underskatta den fara som internationella nätverk för brottslingar utgör för samhället, eftersom dessa numera har kommit att inkränkta på de mest varierande områden i människors liv - politik, ekonomi, rättsskipning.
Det är främst två delar av den organiserade brottsligheten som Europeiska unionen bedömer som särskilt avskyvärda, eftersom dessa drar fördel av de mest utsatta i vårt samhälle, nämligen barn och invandrare. I debatten om förebyggande och bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn var konferensdeltagarna överens om att skyddet av barn, samhällets mest utsatta medlemmar och samtidigt de som bär vårt hopp inför framtiden, är något som måste ges hög prioritet i statsgemenskapen, för vid sidan av det ekonomiska utnyttjandet och krigsförföljelser framstår våldet mot barn i form av sexuellt utnyttjande som en särskilt avskyvärd företeelse. Vanligtvis sker detta bakom lyckta dörrar. Det är ett fenomen som förekommer i hela världen.
Sedan de ekonomiska förbindelserna, informationsutbytet och turismen har antagit globala dimensioner berörs alla stater av det sexuella utnyttjandet av barn. Konferensdeltagarna var därför överens om att effektiva motåtgärder förutsätter ett effektivt internationellt samarbete mellan de olika kommittéerna.
Vi minns alla med fasa rapporterna om avslöjandet av gränsöverskridande pedofila nätverk. Därför menar vi att kampen mot pederastin och därmed sammanhängande fenomen som sexturism och barnprostitution å ena sidan, liksom åtgärder mot utnyttjande av barn inom familjen och mot framställning och spridning av barnpornografiskt material, i synnerhet via Internet, å andra sidan, innebär en särskild utmaning, inte bara för Europeiska unionens medlemsstater, utan för samtliga stater. Konferensdeltagarna bekräftade att man måste gripa sig an denna utmaning på ett gränsöverskridande sätt.
Ordförandeskapet redogjorde för Europeiska unionens intensiva engagemang i frågan under de senaste veckorna och månaderna och presenterade en översikt över de olika insatserna på området, samt informerade om det stadium på vilket diskussionerna i rådet allmänna angelägenheter befann sig. Bland EU: s insatser betonade ordförandeskapet i synnerhet den gemensamma åtgärden för bekämpande av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, som rådet antog i februari 1997. Denna gemensamma åtgärd innehåller förslag på förbättringar av det rättsliga samarbetet vid bekämpandet av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn.
I slutet av debatten, när flera av konferensens deltagande stater berättat om sina erfarenheter och insatser på området, kom deltagarna överens om att bjuda in Europeiska konferensens arbetsgrupp för narkotika och organiserad brottslighet och i detalj pröva vilka av Europeiska unionens rättsliga instrument som Europeiska konferensens partnerländer kan ansluta sig till. Slutligen beslutade konferensdeltagarna att i större utsträckning samordna sina insatser inom ramen för Förenta nationerna för att gemensamt agera mot sexuellt utnyttjande av barn.
Konferensdeltagarna ägnade sig vidare åt fenomenet människosmuggling inom ramen för ämnet gränsöverskridande organiserad brottslighet. Det har på senare tid kommit rapporter om spektakulära tillgrepp mot illegala invandrare som försöker ta sig in i de rikare staterna i Europa och USA. Denna nya migrationsvåg som tilltar från år till år har fått åtskilliga stater att skärpa sina invandringsbestämmelser.
Slutligen diskuterade man även på detta första arbetsmöte det regionala samarbetet i miljöfrågor. De olika företrädarna berättade om sitt engagemang på miljöområdet, närmare bestämt de europeiska regionala organisationerna, centraleuropeiska initiativ, Svarta havssamarbetet, rådet för Östersjöländerna och rådet för de europeisk-arktiska områdena vid Barents Hav. Konferensdeltagarna poängterade att en samordning bör ske av de miljöpolitiska åtgärderna. Konferensdeltagarna enades om att ordförandeskapet som ett första steg skall uppmana de olika kommittéer som ansvarar för det regionala samarbetet, Europeiska kommissionen samt miljöbyrån att komma med bidrag till lösningar på de problem som uppkommer.
Under lunchen diskuterades ytterligare två ämnen, nämligen utvecklingen i Kosovo och situationen i Albanien, något som jag däremot inte kommer att gå in på här, eftersom det strax följer en debatt i ämnet.

Van den Broek
Herr ordförande! När det gäller den europeiska konferensen som hölls i Luxemburg i går så skulle jag bara vilja uttrycka min stora uppskattning för det initiativ som ordförandeskapet tagit om att på dagordningen för den andra europeiska konferensen ta upp de viktiga teman som Ferrero nyss lade fram. Bekämpandet av den organiserade brottsligheten, frågan om sexuellt utnyttjande av barn och punkten illegal invandring står alla överst på vår nuvarande politiska dagordning. Därför anser vi att det är av största möjliga vikt att de här sakerna tas upp i ett forum där alla blivande medlemsstater förenas med dem som nu är medlemsstater i Europeiska unionen.
Det var särskilt intressant att i går ta del av vad våra blivande medlemsstater gör på det här området, eller vad de föresätter sig att göra och hur vi kan förstärka samarbetet oss emellan på den punkten. När Amsterdamfördraget ratificerats så tror jag att vi kommer att ha tillgång till ett antal instrument för att öka den transnationella effektiviteten, även med de blivande medlemsstaterna. Jag tänker då särskilt på att Amsterdamfördraget för över ett antal verksamheter från Maastrichts tredje pelare till den första pelaren. Det här ordförandeskapet och de följande ordförandeskapen kan räkna med kommissionens fulla stöd när det gäller att ge det här ett verkligt innehåll. När det handlar om att föra Europa närmare medborgarna så är det dessa teman som har direkt att göra med den saken och som våra medborgare med rätta, tror jag, oroar sig väldigt mycket över.
Herr ordförande! Jag tittar på skärmen framför mig och jag ser att det där står: Conference och det står Malta. Nu vet jag inte om det är meningen att jag skall säga något om Malta också. Vi har alla kunnat konstatera att den maltesiska regeringen på nytt har aktiverat den ansökan som drogs tillbaka för två år sedan - jag talar naturligtvis om ansökan om medlemskap i Europeiska unionen - men som egentligen hade skjutits upp och att den nu på nytt skakat liv i ansökan hos ordförandeskapet, vilket lett till det normala förfarandet att ordförandeskapet och rådet ber kommissionen om ett yttrande i frågan. Det betyder i det här fallet att kommissionen ombetts utreda vad de två årens avbrott i förberedelserna till medlemskap har inneburit för den politiska och ekonomiska situationen på Malta. Vi har alltså meddelat rådet att vi skall aktualisera, uppdatera, den avis om Malta som lades fram år 1993 och lägga fram det tillsammans med ett yttrande om hur Malta på bästa sätt kan passas in och tas med i anslutningsprocessen.
Det är litet svårt att ange en helt konkret tidsplan för det. Rådet uppskattar dock att bli grundligt informerad i frågan. Det betyder med andra ord att vi skall gå igenom det yttrande vi lade fram år 1993 igen och jämföra det med hur situationen ser ut på Malta i dag.
Det är, avslutningsvis, onödigt att tala om att jag själv i New York hade tillfälle att samtala med Maltas nya och samtidigt även tidigare utrikesminister, Guido Di Marco, och jag sade till honom att vi gläder oss över Maltas förnyade ambition. Jag har också sagt att rådet verkligen räknar med att Malta skall försöka göra denna ansökan till en by partisan angelägenhet och att alla är medvetna om att den ansökan som togs tillbaka för två år sedan, då det nuvarande oppositionspartiet kom till makten, nu uppstår på nytt och att våra medlemsstater naturligtvis gärna vill kunna konstatera att Maltas befolkning verkligen vill integrera sig i Europeiska unionen. Ministern sade då att det också är en fast målsättning för den här regeringen och att den har en känsla av att det vartefter integreringsprocessen fortskrider blir lättare för den breda allmänheten att inse nyttan med och nödvändigheten av detta viktiga politiska steg för Malta.
Den andra punkten är att vid den tiden spelade frågan om införande av mervärdeskattesystemet i Malta en mycket viktig roll. Det var till och med avgörande för att den koalition som då var vid makten förlorade valet. Även på den punkten skall man ge oss mer klarhet. Det är vad jag för ögonblicket kan säga med avseende på Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen.

Swoboda
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag anser att de frågor som Europeiska konferensen ämnar lägga tyngdvikten på är alldeles riktiga och bör stödjas fullt ut. Jag håller med kommissionären när han säger att det är viktigt att gripa sig an de frågor som folk finner mest angelägna, som väcker oro hos dem, befogad eller obefogad sådan, och i vilka de kräver lösningar på europeisk nivå. Vad Malta beträffar kommer vår kollega Malone att ta upp den frågan. Därför vill jag inte gå in på några detaljer här.
Men jag vill ge några grundläggande kommentarer och ställa ett par frågor. För det första: Jag anser, och det måste vi vara medvetna om här i parlamentet, att den väg vi valt när det gäller kandidatländerna - somliga förhandlar vi med under Europeiska konferensen som ett slags tak - var den rätta vägen. Valen i Lettland, även omröstningen om den ryskspråkiga befolkningens integrering, och valen i Slovakien har visat att det var riktigt att acceptera dessa länder som kandidater. Men vi måste ge dem tid och i viss utsträckning sporra dem att vidta de åtgärder som krävs. Jag gläds verkligen över detta bevis på att vi har gått riktigt tillväga, trots att det ifrågasattes från olika håll här i parlamentet. Det har visat sig att vägen med incentives , bistånd till förbättringar av angelägenheter som rör demokratin, rättsstaten och minoriteterna var den rätta vägen.
Däremot har vi misslyckats - tyvärr även under denna Europeiska konferens - med Turkiets deltagande. Jag undrar hur man på ett effektivt sätt skall kunna behandla frågor som internationell brottslighet, narkotikahandel, etc. utan Turkiet. Jag vill också passa på att uttrycka min oro för det spända läge som nu råder mellan Turkiet och grannlandet Syrien. Ingen får stödja terroristgruppers aktiviteter i andra länder. Om inte Turkiet har förmåga att på egen hand lösa problemet på fredlig väg, då är det inte legitimt, då har de inte rätt att vidta aktioner och bedriva aktiviteter i ett annat land.
Jag vill fråga ordförandeskapet om man diskuterade vilken ståndpunkt ordförandeskapet företräder i den här frågan och om man, möjligen tillsammans med amerikanerna, har riktat något tydligt uttalande mot Turkiet vad deras förhållande till Syrien beträffar.
Men det jag slutligen vill fråga ordförandeskapet är, om det på utrikesministerkonferensen i Salzburg togs något initiativ för att involvera andra länder utöver Europeiska konferensen. Såväl Sydösteuropa som länderna i Barcelonaprocessen berörs ju i högsta grad av frågor som rör brottslighet, narkotikahandel och även immigrationen. Jag undrar hur man kommer att behandla detta framöver? Initiativet möttes varken av välvilja eller godkännande. Jag anser att det i princip är ett riktigt initiativ, även om det kanske inte var så väl förberett, vissa detaljer bör diskuteras. Men de ämnesområden som Europeiska konferensen med all rätt diskuterade avser problem som slutligen bara kommer att kunna lösas om man involverar länderna i Sydösteuropa och länderna i Barcelona-processen. Jag undrar om ni, fru ordförande, kan säga något om hur man har tänkt sig detta framöver.
I övrigt vill jag upprepa: de frågor som ni behandlar är centrala frågor för hela vår kontinent. Jag önskar Europeiska unionen lycka till i Europeiska konferensen, så att vi även kan lösa dessa problem.

Günther
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag fick intryck av att inte bara ni, kommissionär van den Broek, utan även fru rådsordförande överraskades av ämnet Malta, för jag förväntade mig egentligen att ni kort skulle nämna detta i ert statement .
Men som vice ordförande i Malta-delegationen är jag mycket tacksam över att vi kan diskutera frågan här i dag. Jag hade ändå förväntat mig en något tydligare signal från rådets sida, även med tanke på kommissionens uttalanden i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som hade samma inriktning som dagens uttalanden.
Rådet förklarar nu att det väntar på ett meddelande från kommissionen för att först ta del av deras bedömning av läget. Detta förfarande är något förbryllande, eftersom det i utvidgningsfrågor annars alltid brukar vara rådet som tar initiativet. Det var kanske också rådet som bidrog till den något förvirrande situationen, den gång man ingav Malta förhoppningar och sade att det skulle bli deras tur efter den utvidgning som då pågick. Malta kom på det viset att kastas in i den grupp av länder som hade betydligt större svårigheter att förbereda sig inför ett medlemsskap i Europeiska unionen.
Under de två år som har förlöpt sedan dess har Malta inte stängt några dörrar. Även regeringen har vid det här laget gjort allt den kan för att ge den efterkommande regeringen, oavsett färg, möjlighet att väcka liv i denna ansökan igen. Kommissionen har säkert också genom delegationens ständiga föredragningar kunnat uppfatta dessa signaler från Malta.
Avsikten med vårt resolutionsförslag är att uppmana rådet att nu ge tydliga signaler och till en början på eget initiativ ge Malta ett tecken på att de är välkomna och åter inkluderade i Europeiska konferensen. För Malta hör nog hemma i det sällskapet efter sina insatser i Barcelonaprocessen.

Cox
Herr ordförande! Jag välkomnar den rapport vi hört om Europeiska konferensen. Det känsliga sätt på vilket den behandlat ärenden som kriminalitet, sexuellt utnyttjande och illegal invandring kommer att visa sig vara mycket användbart när vi kanske måste ge oss in i allvarliga förhandlingar och tillämpning av de nya maktbefogenheterna enligt Amsterdamfördraget.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att vidga vyerna lite grann. Vi fick nämligen även denna vecka den viktiga nyheten att den 10 november skall medlemskapskonferensen hållas, som är en integrerad del i den allmänna europeiska konferens vi talar om i dag, och som utgör en viktig psykologisk och politisk tröskel.
Därför vill jag, med rådet och kommissionen närvarande, ta upp ett antal politiska frågor. Min grupp, ELDR, tror stenhårt på en breddad och fördjupad politisk union. Nu när vi tagit oss över tröskeln till fem stater plus en i november måste vi brådskande lägga mer kraft vid att uppnå en institutionell reform av våra egna institutioner så att det inte blir ett hinder senare. Ingen vill att det skall bli så, men det skulle kunna hända.
För det andra välkomnar vi verkligen det gröna ljus som gavs denna vecka till Cypern som del i processen. Men det måste också innebära ett nytt brådskande ärende för rådet och kommissionen avseende ett EU-lett politiskt initiativ för att lösa Cypernproblemet, under FN: s beskydd, såvida vi inte ännu en gång inom unionen ska institutionalisera ett obehandlingsbart och svårt problem på denna delade ö.
Jag vill därför säga till rådet att min grupp beklagar rådets fortgående uraktlåtenhet att bestämma en rättslig grund för ett finansprotokoll med Turkiet. Det är inte så konstigt att Turkiet inte deltar. Vi måste verkligen få detta dokument till stånd på rådsnivå och visa på en beredskap för ett mognande EU-förhållande till alla stater i området.
Min slutliga politiska allmänna kommentar angående det kommande toppmötet i Wien är att det kommer att ge en möjlighet att granska kraven från andra ansökande stater. Min grupp tror, i synnerhet med tanke på den ryska politiska och ekonomiska krisen, att vi behöver granska vår inställning avseende de baltiska staterna. De har uppvisat ett djupt engagemang att reformera och gjort lovvärda framsteg. Detta måste uppmärksammas i Wien ävensom det förnyade intresset från Malta.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Valet av Adami till ny premiärminister på Malta kommer att få till följd att Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen åter kommer att aktiveras. Han uttryckte nyligen att denna nya regering hade två mål. Det första, Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och det andra, återhämtning av de offentliga nationella finanserna på Malta.
Båda dessa frågor är sammankopplade till viss mån, särskilt när det gäller de ekonomiska kriterier som i Maastrichtfördraget fastställdes och som ansökarländer till Europeiska unionen måste uppfylla i det gemensamma valutasystemet. Reaktiveringen av Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen kommer att säkra att detta gjorts inför nästa runda med utvidgningsförhandlingar, i enlighet med de åtaganden som gavs av EU: s regeringschefer på Korfu.
Maltas anslutning till Europeiska unionen kommer att diskuteras på toppmötet i november och de fördelar de 370 000 malteserna får genom att tillträda unionen är verkliga och påtagliga. De kommer att få tillgång till gränsfria handelsblock som omfattar över 20 länder, om vi utgår ifrån att medlemskapsförhandlingarna med länderna i Öst- och Centraleuropa blir framgångsrika.
Europeiska unionen med sin inre marknad och fria rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital är en positiv ekonomisk framtidsutsikt för ett land som söker fler marknader för sina inhemskt producerade varor. Malta har mycket att vinna om landet klarar av att närma sig EU-medlemskapets regelverk mer.
Tecken på Maltas nära band till EU är uppenbara på ön. Faktum är att ett av Maltas starkaste argument för medlemskap vilar på det nära släktskapet mellan öns ekonomier och Europeiska unionen. Många industrier på Malta som exporterar en stor mängd halvfabrikat ägs av brittiska, franska, tyska och italienska företag. Som ett resultat av detta sker 66 procent av den synbara importen och exporten med EU-stater.
Maltas andra viktiga inkomstkälla är turismen, som också är beroende av EU-marknader för att överleva. Flera av Maltas administrativa, rättsliga och skattemässiga strukturer har redan närmat sig Europeiska unionens normer. Medlemskapsförhandlingarna måste fortfarande komma över andra svåra frågor, såsom statliga stöd till industrin och importskatter, men jag tror att de går att lösa.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Parlamentets strävan har varit att inte låta Europeiska konferensen passera obemärkt som ett skenarrangemang utan man har velat höja konferensens status och fylla den med ett innehåll som är av gemensamt intresse. Det är ett steg i rätt riktning. Det saknas fortfarande en sammanhängande strategi, en gemensam europeisk utveckling som motsvarar de ekologiska och sociala behov som finns och som kan leva upp till kontinentens förväntningar om stabilitet och fred.
Den förfelade och ur internationell synvinkel tveksamma europeiska invandringspolitik som har tagit sig förvånansvärda uttryck, i synnerhet under det österrikiska ordförandeskapet, kan inte reduceras till problemet med människosmuggling och är, om ni tillåter fru rådsordförande, en lögnaktig politik. Det regionala samarbetet är däremot ett viktigt steg i rätt riktning. Jag hoppas att rådet nu lyckas utveckla gemensamma program och att man den här gången, när pengarna fördelas, inte gör någon åtskillnad på i vilken region de hamnar, utan att det sker en sammanhängande och gemensam utveckling av regionerna, och jag hoppas, herr van den Broek, att även ert generaldirektorat skall ta ett steg i rätt riktning och förse Phare- och Interreg-programmen med medel ur en gemensam fond.

Saint-Pierre
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag kommer att ta upp ämnet Malta, eftersom det handlar om en viktig dag för Europa och, det är jag övertygad om, för Malta.
Jag är mycket glad över att parlamentet har accepterat begäran från min grupp, Europeiska Radikala Alliansen, om att den punkt som gäller en reaktivering Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen bör tas upp på den här sammanträdesperiodens föredragningslista, när både rådet och kommissionen är närvarande.
I egenskap av ordförande i Delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Malta, har jag varit en privilegierad och uppmärksam observatör av den maltesiska politiken sedan två år tillbaka. Det säger sig självt att vår delegation alltid har visat den största respekt för de ståndpunkter som har framförts av de olika regeringarna, eftersom folkviljan alltid bör gå före partiintressen.
Men jag skall inte dölja vad jag alltid har känt, nämligen att det i det maltesiska folkdjupet finns en verklig önskan om att dela ett gemensamt öde med andra europeiska folk, något som förutsätter, nu inför kontinentens återförening, ett fullvärdigt medlemskap i Europeiska unionen.
Jag är övertygad om att Malta, efter att ha genomfört en del nödvändiga tekniska anpassningar, omedelbart kommer att integreras i utvidgningsprocessen. Personligen anser jag att medlemskapsförhandlingarna med Malta borde kunna inledas redan i januari 1999, i enlighet med de avtal som slöts redan 1995, vilka föreskrev att förhandlingarna med Malta och Cypern skulle inledas sex månader efter det att regeringskonferensen avslutats. Jag önskar verkligen att Europeiska rådet i Wien kommer att fatta ett sådant beslut i december.
Det finns ytterligare en anledning till att glädja sig åt att Maltas medlemskapsansökan reaktiveras. När det gäller det institutionella planet, kommer Maltas återkomst att skynda på den institutionella reformprocessen, ett nödvändigt villkor för en lyckad utvidgning, åtminstone i parlamentets ögon. Jag vill erinra om vad som angesi artikel 2 i protokollet om institutionerna i Amsterdamfördraget, nämligen att reformen av institutionerna skall sättas i gång automatiskt inför utsikterna till en union med 20 medlemmar, och så kommer det ju att bli.
Utan Malta kommer unionen, Europa, alltid att vara föräldralös på något sätt. En ömsesidig samexistens kommer oundvikligen att bidra till att båda parter berikas, både den europeiska och den maltesiska sidan, men den kommer också att vara en viktig faktor i förbindelserna mellan unionen och de stater kring Medelhavet som berörs av Barcelonaprocessen.

Linser
Herr ordförande! I samband med behandlingen av Maltas anslutningsansökan som man har väckt liv i igen, vilket kommissionären konstaterar, anser jag att unionen i synnerhet bör beakta följande punkter: För det första bör man fundera över om Malta i infrastrukturellt avseende över huvud taget är i stånd att genomdriva ett ordförandeskap. Ett jämförbart land rent storleksmässigt är Luxemburg, där man till exempel samarbetar med Belgien i det avseendet. Motsvarande möjlighet står inte Malta till buds.
För det andra anser jag definitivt att den avskaffade mervärdesskatten skall återinföras på Malta. I och med att andra medlemsstater är skyldiga att ha en mervärdesskatt på 15 procent, skulle en undantagsklausul på den punkten innebära en oacceptabel konkurrensfördel för detta kandidatland. Men tillåt mig även att ge en generell kommentar till Europeiska konferensen. Detta instrument infördes i första hand för att diskutera förbindelserna mellan EU och Turkiet. Att denna stat vid upprepade tillfällen inte deltar borde få EU: s strateger att åter överväga sin politik på området.

Malone
Herr ordförande! Jag skulle också vilja tacka ordförandeskapet och kommissionen för de rapporter de framlagt för oss här i dag. Jag är väldigt glad att sådana relevanta frågor som droger och barnprostitution debatterades i går, såväl som alla andra frågor som vi behandlar denna vecka här i parlamentet. Vi debatterade själva hela frågan om harmoniseringen av den farmaceutiska industrin.
I egenskap av parlamentets föredragande om Maltas medlemskap är jag mycket glad över att Malta var med i går på Europeiska konferensen och att den förnyade ansökan om medlemskap i Europeiska unionen fick ett så gott mottagande.
Å min grupps vägnar, som också välkomnar denna nya medlemskapsansökan, vill jag säga att vi också välkomnar den maltesiska regeringens beslut och särskilt de ståndpunkt som delas av oppositionen, att en folkomröstning skall hållas om förhandlingsresultatet. Det är av väsentlig vikt. Vår grupp anser naturligtvis också att det är viktigt att den nya begäran skall behandlas både snabbt och helt i enlighet med det förfarande som fastlagts i fördraget.
Min grupp har därför tagit initiativ att uppmana kommissionen att presentera ett uppdaterat yttrande om Maltas nya ansökan, och som kommissionär Van Den Broek sade, för att se om och hur de kan komma ikapp de två år ansökan legat i malpåse. Min grupp vill också, med ett ändringsförslag, försvara parlamentets absoluta rätt att uttrycka vår ståndpunkt om kommissionens uppdaterade yttrande om Maltas förnyade ansökan. Vi anser att Malta har en naturlig fallenhet, både när det gäller dess demokratiska institutioner och respekten för de mänskliga rättigheterna, att bli en integrerad del av Europeiska unionen. Vi ser fram emot att ta emot kommissionens analys av den ekonomiska och politiska utvecklingen sedan frysningen av den förra ansökan 1996.
Jag var intresserad av att höra vad kommissionär Van Den Broek hade att säga om att mervärdesskattesituationen är mycket tydligare här, men som kommissionären vet var det andra problem som hade med några små industrier att göra m.m. Där är också hela frågan om neutraliteten som vi inte berört. Jag vet att det är en mycket känslig och splittrande fråga på Malta, precis som den är i andra medlemsstater, inklusive Irland.
Slutligen hoppas jag att, när vi får kommissionens uppdaterade rapport, vi kommer att kunna lösa alla problem snabbt så att malteserna själva en gång för alla kan få bestämma om sin framtida plats i Europeiska unionen.

Azzolini
Herr ordförande, herrar presidenter, mina damer och herrar! Låt mig först av allt än en gång gratulera min vän, Maltas president Eddy Fenech Adami till hans framgångar i valet på Malta nyligen. Det är en framgång som blir än mer betydelsefull med tanke på att väljarna samtidigt röstade för att Malta skall ansluta sig till Europeiska unionen, vilket innebär att man bekräftar den linje som på sin tid följdes av Fenech Adamis tidigare regering och som 1995 mottogs positivt av våra institutioner. Den snabbhet och beslutsamhet med vilken president Adami bekräftade Maltas kandidatur till medlemsskap i Europeiska unionen, som en av den nya regeringens första åtgärder, ger oss inte bara goda möjligheter att ta med Malta i den första förhandlingsrundan inför utvidgningen, utan det gläder oss också.
Malta uppfyller faktiskt i betydligt högre grad än många andra kandidatländer kriterierna för anslutning till unionen och vi litar på att det snabba införandet och bibehållandet av Maastrichtkriteriernas krav, som för övrigt uppfylldes nyligen, skall göra det möjligt att även uppfylla landets legitima förhoppningar att bli medlem i den monetära unionen. Låt mig bara påminna om att landet 1996 uppnådde ett underskott på 3, 9 procent av BNP och en inflation på 2, 9 procent och att den maltesiska liran sedan 11 år är kopplad till ecun. Som fullt integrerad medlem i Europeiska unionen kommer Malta enligt min mening att utgöra en viktig förpost i Medelhavet och en naturlig mötesplats mellan kulturerna och ekonomierna i tredje land och i Europeiska unionen. I min egenskap av tidigare vice ordförande i delegationen för förbindelser med Malta vill jag därför bekräfta, i enlighet med de erfarenheter jag fick i den egenskapen och av de skäl som tidigare anförts, behovet av att Malta tas med i den första förhandlingsrundan för anslutning till Europeiska unionen före år 2002.
Jag skulle även gärna vilja veta hur rådets ordförandeskap ser på detta.

Aelvoet
Herr ordförande, rådets ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Det har alltså tydligen förekommit ett kommunikationsproblem mellan parlamentet, rådet och kommissionen eftersom kommissionären i sista stund tog upp tråden tack vare bilderna på skärmen. Från rådet har vi inte fått höra någonting, men det kommer väl i reaktionen efteråt antar jag. När det gäller återupptagandet av Maltas ansökan så gläder sig alla i parlamentet åt det och jag tror verkligen att det politiskt sett är viktigt för förstärkningen av Barcelonaprocessen att Medelhavsområdets representation i Europeiska unionen blir lite större igen. Barcelonaprocessen kan verkligen behöva lite förstärkning. Dessutom är det en tydlig illustration av att Europas utvidgning inte bara sker österut utan till hela den europeiska världsdelen.
För det andra tror jag att det är mycket viktigt att befolkningen får en möjlighet att uttala sig och göra åtskillnad mellan att rösta på ett parti och att rösta för ett medlemskap. I det avseendet stöder vi självfallet ropet om en folkomröstning. Slutligen tror jag inte att vi behöver inta en förmyndaraktig hållning gentemot Malta. Malta är tillräckligt starkt för att försvara sina egna intressen och jag tror det perfekt kan illustrera den hållning som Europa alltid antagit i samband med den första gruppen och den andra gruppen, nämligen att man mycket enkelt kan gå över från den andra gruppen till den första gruppen. Det är vår önskan.

Titley
Herr ordförande! Jag blev mycket glad över att höra rådets rapport om aktiviteterna på Europeiska konferensen. Det är helt klart en väldigt genomgripande konferens. Det är viktigt att veta att konferensen har förberetts för att behandla frågor som är viktiga för väljarna i Europeiska unionen, såsom droger och kampen mot brottsligheten. Det är viktigt att veta hur allvarligt regeringarna nu ser på de vägar brottsligheten underminerar grunden för det demokratiska samhället.
Jag är glad att konferensen lyckades finna en mekanism för att ta itu med dessa problem nu i stället för att vänta tills vi har förhandlat om fullständigt medlemskap. Jag anser att det är ett steg framåt för säkerheten på kontinenten.
Jag är speciellt glad över att höra att uppmärksamhet riktas mot en grupp människor som ofta ignoreras av politiker, nämligen barnen. Situationen i Europa är, i klarspråk, en skam för ett civiliserat samhället. Att utnyttja barn och att i realiteten få tillbaks slaveriet till Europa är en skymf mot civilisationen.
Det är klart att det skulle underminera Europeiska unionens demokratiska legitimitet om den vanliga väljaren började få uppfattningen att de som drog mest fördel av den fria rörligheten på den inre marknaden var mördare, utpressare, kriminella, narkomaner, pedofiler. Vi måste göra det väldigt klart att vi inte är beredda att låta dem missbruka det vi ville skulle vara en ekonomisk förmån.
Jag skulle vilja höra rådet säga något om vad det anser att den Europeiska konferensens kommer att utmynna i. Swoboda har redan nämnt vissa länder han anser bör delta i konferensen. Jag skulle vilja lägga Ukraina till den listan. Jag tror det är viktigt eftersom Ukraina har väldigt nära band med väst. Jag skulle vilja höra ordförandeskapet ge oss sina synpunkter om vart vi är på väg i konferensen, eftersom det kan vara en större styrka.
På Malta välkomnar jag, precis som alla andra, den maltesiska regeringens beslut att ansöka om medlemskap i Europeiska unionen. Men vi får inte låta oss dras iväg. Det här är inte den förlorade sonens återkomst. Det är inte tillfället att slakta några feta kalvar och ställa till med fest. Det är bara en demokratisk regering som uttalar sitt folks önskan. Vår entusiasm får inte förblinda oss vad gäller de många problem Malta för med sig. EU-medlemskap är fortfarande en politisk fotboll, vilket inte är det bästa sättet att förbereda för fullständigt medlemskap i Europeiska unionen.
För det andra har kommissionen i sin avis identifierat vissa svagheter, särskilt i förhållande till ekonomins struktur. Vad vi måste göra nu är att återigen se över Maltas situation och bedöma den enligt samma grunder som andra länders. Prat om att låta Malta tränga sig först i kön - som jag hört sägas här i parlamentet - är nonsens. Malta måste bedömas på samma sätt som alla andra länder. Men vi är mycket glada över att landet är en del av vår familj igen.

Bianco
Låt mig uttrycka min uppskattning över att ni, fru ordförande, i centrum för konferensen har placerat frågor som är av så avgörande betydelse, som narkotika, pedofili, den nya slavhandeln, frågor som utan tvekan förtjänar att diskuteras, vilket jag också hoppas kunna göra i andra sammanhang. Men ändå, fru ordförande, kan jag inte undvika att känna en vis besvikelse - som jag hoppas att ni kommer att undanröja med ert svar - över er tystnad när det gäller Maltas anslutning till Europeiska unionen.
Även kommissionären, som jag vid flera tillfällen har lyssnat till i samband med sammanträden i det sammansatta utskottet, verkade denna gång en aning kyligare än tidigare, även om vi nu står inför en tydlig begäran om anslutning från den maltesiska regeringen. Jag hade velat se större värme, en entusiasm inför Malta som är lika stor som inför andra länder som föreslås ingå i utvidgningen.
Malta kräver inga favörer, Titley. Genom sin premiärminister har Malta förklarat att man kommer att respektera samtliga Maastrichtkriterier. Det har förekommit vissa förskjutningar, det är sant, som labourregeringen på Malta har åstadkommit under de senaste två åren, jämfört med för två år sedan när Malta till alla delar uppfyllde Maastrichtkriterierna, och nu måste en viss återhämtning ske. Problemet med neutraliteten, som har tagits upp här, diskuterades dessutom av premiärministern, som just sade att det problemet är möjligt att lösa. Malta har därför alla sina papper i ordning.
Jag tror inte att det går att bedriva en seriös Medelhavspolitik utan att inkludera Malta i Europeiska unionen. Fördelarna skulle bli avsevärda, eftersom Medelhavspolitiken är ett av de stora politiska program som måste utarbetas under de kommande åren. Detta är den andra stora gränsen och vi kan inte klara av problemen i samband med den stora invandringen om vi inte fortsätter att bedriva den seriösa politik som inleddes i Barcelona. Och i allt detta spelar Malta en nyckelroll. Därför stöder vi helhjärtat Maltas anslutning till Europeiska unionen.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Trots att jag inte tog upp Malta tidigare, för att jag inte visste att vi skulle diskuteras det här i dag, vill jag ändå påpeka att vi åtminstone utnyttjar det första tillfället att göra det. Som ni vet var det Guido De Marco som segrade i valen den 10 september och vi tog givetvis upp frågan på vårt första rådsmöte därefter. Jag anser att man gav mycket positiva signaler i går. Kommissionen har, som ni vet, ombetts att snarast möjligt lägga fram ett förnyat ställningstagande till yttrandet från juli 1993, som givetvis skall bli föremål för en ny granskning och omarbetning. Dessutom fick rådets ordförande mandat att rikta en svarsskrivelse till Maltas utrikesminister, med hänvisning till det numera nödvändiga förfarandet med en aktualisering av yttrandet. Jag tycker att vi har svarat på det sätt som har gått fortast, och jag vill absolut inte att man uppfattar det som att vi hyser någon aversion mot Malta. Det vill jag verkligen poängtera. Tvärtom, vi är mycket glada över att ha Malta ombord igen, om man får uttrycka det på det viset.
Som en andra punkt vill jag kort ta upp Syrien och Turkiet. Naturligtvis är Europeiska unionen och rådet bekymrade över det spända läge som råder i området, och för närvarande stöder vi egyptiernas försök att skapa lugn i situationen. Vad partnerskapet för Europa beträffar: Ni vet att det österrikiska ordförandeskapet på det informella rådsmötet i Salzburg drevs av tanken på att skapa någon typ av plattform för att fånga upp de stater som för ögonblicket inte ansöker om eller har möjlighet till en anslutning. Tyvärr ansåg många stater att detta var förhastat och gav därför ett preliminärt avslag på förslaget, möjligen för att det var illa förberett. Men personligen tror jag att man kommer att upprätta möjligheter för dessa stater - Ukraina, Moldavien, Vitryssland, etc. längre fram, åtminstone för att bygga upp ett perspektiv om ett samarbete med Europa.
Vad de institutionella reformerna beträffar, vilka också nämndes, vill jag tala om att vi snart kommer att ha Pörtschach . Frågan om de institutionella reformerna kommer säkert inte att ha en framskjuten ställning, men kanske en och annan delegation ändå tar upp frågan och givetvis kommer den att finnas på dagordningen efter ratificeringen av Amsterdamfördraget. Men vi är naturligtvis medvetna om att en institutionell reform är en av förutsättningarna för att nya kandidatländer skall kunna tas emot.
När det gäller Cypern vill jag än en gång poängtera att vi i det österrikiska ordförandeskapet är mycket nöjda över att vi den 10 november kommer att inleda anslutningsförhandlingarna med alla stater i den första omgången - alltså fem plus en plus Cypern. Det har inte varit någon självklarhet och vi har fått kämpa in i det sista. Därför är det verkligen glädjande att vi har lyckats. Naturligtvis hoppas vi att inledandet av anslutningsförhandlingarna även skall ha en positiv inverkan på den politiska förhandlingsprocessen, och vi står i nära förbindelse med FN: s generalsekreterare Kofi Annan.
Vad Turkiet beträffar, vill jag påpeka att ordförandeskapet fortsätter sina ansträngningar för att bilda ett associeringsråd med Turkiet, och att samtal givetvis pågår med olika parter, men att vi ännu inte har lyckats få ett genombrott. Vi kommer åtminstone att fortsätta våra ansträngningar fram till slutet på vårt ordförandeskap.
I invandringsfrågan är det en sak jag vill tillägga: Vi kommer snart att hålla en debatt om invandringsfrågor, men jag kan ändå inte låta påståendet om att vi agerar lögnaktigt stå obesvarat. Det österrikiska ordförandeskapet har lagt fram ett arbetsdokument som har gett upphov till vissa missförstånd, för givetvis vill vi inte åsidosätta Genèvekonventionen och dess instrument, utan det som tas upp i dokumentet är endast tänkt som kompletterande skyddsåtgärder.
För övrigt är invandring och asyl inget nytt ämne för samarbetet inom Europeiska unionen. Men det kommer jag att gå närmare in på under den följande debatten.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag har tagit emot sju resolutionsförslag i denna fråga, i enlighet med artikel 37.2 i fördraget.
Omröstningen om dessa kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragslistan är uttalanden av rådet och kommissionen - situationen i Kosovo.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Nu är det precis tre veckor sedan jag senast diskuterade Kosovo-frågan med er. Sedan dess har en dramatisk försämring av läget skett. Flyktingkommissarie Sadako Ogata besökte Kosovo, Montenegro och Albanien senast förra veckan. Hon rapporterar om ca. 200 000 flyktingar. Ca. 50 000 av dessa övernattar under bar himmel i skogen och uppe bland kullarna. Nya flyktingar tillkommer praktiskt taget varje dag.
Belgrads upprepade tillkännagivanden om stridernas upphörande och tillbakadragandet av de serbiska trupperna, visade sig vara falska och var bara taktiska manövrar från president Milosevics sida. Milosevic förnekade till och med förekomsten av en humanitär kris i Kosovo i ett samtal med Ogata och försäkrade att den jugoslaviska regeringen är angelägen om att lindra flyktingarnas nöd och göra det möjligt för dem att återvända snarast. Verkligheten bevisar motsatsen, det fick Ogata konstatera och detta rapporterar KDOM fortlöpande om. Motsatsen bevisas även av den rapport som Förenta nationernas generalsekreterare lade fram inför säkerhetsrådet igår, där han säger att de serbiska säkerhetsstyrkorna utövar terror och våld mot civilbefolkningen i Kosovo.
Det råder tyvärr inga tvivel om att vi närmar oss en humanitär katastrof inför den annalkande vintern, om det inte snart sker en förändring. De kosovoalbaner som tagit sin tillflykt till skogen saknar tillgång till rent dricksvatten, livsmedlen håller på att ta slut och de lider brist på hygienartiklar och mediciner. Denna situation är särskilt allvarlig för barnen och de gamla och för de sjuka.
Huvudansvaret för detta stora flyktingantal ligger - och detta bör åter upprepas- helt och hållet på Serbiens och Jugoslaviens regering, och även på Milosevic själv.
De serbiska och jugoslaviska myndigheterna framhåller ständigt att de endast försvarar sig mot terrorister och separatister, att de militära offensiverna är ett svar på attentat och attacker från UCK: s sida. Naturligtvis bär även UCK ansvar för den ständigt försämrade säkerheten. Men man får ändå inte tappa sinnet för proportioner.
För unionens del gäller det jag redan för tre veckor sedan sade: Vi kräver ett omedelbart upphörande av våldsdåden och snara förhandlingar i syfte att politiskt bilägga krisen. I politiskt avseende stöder unionen det av USA utarbetade och av kontaktgruppen förordade förslaget till ett interimsavtal, den viktigaste utgångspunkten för en förhandlingslösning.
Unionen gör stora insatser på det humanitära området. I samband med Förenta Nationernas generalförsamling kom EU: s utrikesministrar överens om att utse Wolfgang Petritsch, den österrikiske ambassadören i Belgrad, till EU: s representant i Kosovo. I förrgår fattade rådet även de nödvändiga formella besluten.
Den nye representantens främsta uppgift är att samordna EU: s humanitära insatser och de insatser som görs av internationella hjälporganisationer och samtidigt fungera som kontaktperson, såväl för Belgrads regering som mellan denna och Kosovos politiska ledning.
Genom att återuppta ett initiativ av utrikesministrarna Kinkel och Védrine har ordförandeskapet dessutom tillsatt arbetsgrupper i Belgrad och i Genève, som består av intresserade EU-stater, USA, Ryssland, UNHCR, IKRK och observationsgrupperna ECMM och KDOM. Målsättningen är att genom ett aktivt förfarande på plats identifiera sådana byar och mindre samhällen som de flyktingar som i dag lever under bar himmel kan återvända till under säkra och värdiga former.
Ordförandeskapet har de senaste dagarna presenterat ett project home för sina EU-partner. Målet med detta initiativ är att underlätta återvändandet för de flyktingar som lever under bar himmel i områdena Komorane och Lapusnik och initiativet skall åtföljas av en rad förtroendeskapande åtgärder.
Den här typen av insatser ifrågasätts givetvis på grund av de ständigt återkommande stridsaktionerna och rädslan för upprepad förföljelse, förstörelse och massakrer. Jag kan i det här sammanhanget hänvisa till incidenter i Gornje Obrinje och liknande samhällen, där dussintals oskyldiga, i synnerhet äldre personer, kvinnor och barn utsattes för tortyr och blev mördade.
Rådet uttalade på sitt sammanträde i förrgår ett skarpt fördömande av dessa grymheter och upphovsmännen till dem och uppmanade myndigheterna i Belgrad att omedelbart inleda undersökningar av dessa illdåd och straffa de skyldiga. Vidare uppmanade rådet alla berörda att samarbeta med Internationella brottsdomstolen för det forna Jugoslavien när den undersöker dessa brott. Dessutom har ordförandeskapet inför de ständiga anklagelserna om allvarliga krigsförbrytelser, i flera månader kämpat för att ett team med erfarna rättsexperter skall skickas ut till Kosovo.
Den inbjudan som Belgrads universitet den 2 oktober riktade till en rättsmedicinsk grupp vid Helsingfors universitet visar på en första blygsam framgång av dessa försök. Jag vill från unionens sida slutligen påminna om de sanktionsbeslut som EU har fattat. De innebär som bekant inreseförbud för de säkerhetsansvariga, frysning av den serbiska och jugoslaviska regeringens tillgodohavanden i utlandet, förbud mot nyinvesteringar i Serbien liksom ett flyg- och landningsförbud för jugoslaviska flygbolag.
Skarpare åtgärder förutsätter att en kvalificerad majoritet av EU-staterna är för detta. Dessutom råder det enighet inom EU om att sanktionerna inte får drabba civilbefolkningen och inte heller Jugoslaviens grannstater, som skulle få allvarliga problem vid ett embargo mot Belgrad. Likaså råder ett samförstånd om att Montenegro skall utgöra ett undantag från sanktionerna i de fall där detta är möjligt. På rådets senaste möte i Luxemburg beslutade man emellertid att undersöka kryphålen i de nuvarande sanktionerna och ta fram förslag på hur dessa kan undanröjas.
Men man har kunnat skönja en förändring i rådets diskussioner och vid flera andra tillfällen de senaste dagarna. Vad krisen i Kosovo beträffar märker man en viss åsiktsförändring inom den internationella statsgemenskapen. Nu förespråkar man tydligt ett mer bestämt agerande från statsgemenskapens sida. Resolution 1199 som antogs av Förenta nationernas säkerhetsråd den 23 september kom som ett första tecken på detta.
Det pågående uppdraget för den amerikanske representanten Holbrooke, överläggningarna i säkerhetsrådet angående rapporten från Förenta nationernas generalsekreterare, de pågående förberedelserna i Nato för ett eventuellt luftangrepp och de nära förestående mötena mellan kontaktgrupperna och Nato-rådet borde ha gjort klart för Belgrad, att tålamodet börjar tryta hos den internationella statsgemenskapen. Det råder inga tvivel om att de kommande besluten även kommer att ha oerhört stor betydelse för Europeiska unionen. Slutligen handlar det ju om hela kontinentens säkerhet och stabilitet.
Jag vill inte från ordförandeskapets sida förekomma dessa beslut som utgör en del av kontaktgruppernas arbete. Men för mig personligen är det uppenbart att Europa och den internationella statsgemenskapen inte längre passivt kan iaktta hur våldsdåd och massakrar fortsätter att ske i Kosovo. Just med tanke på att hundratusentals personer hotas av en humanitär katastrof, anser jag att det är dags att ge tydliga besked, om inte säkerhetsrådets beslut snarast kommer att sättas i verket fullt ut.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag vill med kraft understryka det som rådets ordförande sagt, nämligen att det bara är ett kraftfullt svar som kan åstadkomma en förändring i den förskräckliga situation som råder just nu med hundratusentals flyktingar och hemlösa. Ett kraftfullt svar till Milosevic alltså. Vad hjälper alla kraftfulla uttalanden? Vi är tydligen dömda till en viss maktlöshet. På det område där Europeiska unionen har befogenheter och möjligheter, politiska och diplomatiska påtryckningar, ekonomiska sanktioner, har snart det mesta redan gjorts. Jag håller annars gärna med ordföranden om att det är sorgligt att se att det tydligen kostar mycket möda att inte bara få ett sådant paket med sanktioner godtaget utan också godtaget av medlemsstaterna på ett sådant sätt att det blir fråga om kraftfulla åtgärder utan olika möjligheter att kringgå dem; jag tänker särskilt på flygförbudet som så vitt jag vet ännu inte respekteras helt och hållet av alla medlemsstater. På den punkten har nu, tror jag, de initiativ tagits som behövs. Där det hakar upp sig, vi återkommer ständigt till det, är frågan om ett humanitärt ingripande med militära medel är tillåtet eller inte. Det är naturligtvis ett svar som det absolut inte i första hand är kommissionen som skall ge. Den kan bara ha en åsikt men den åsikten kommer inte att väga så tungt. Det är i det här fallet de stora länderna som tillsammans måste komma överens om det här. Om de inte kommer överens, och så är det nu, så är frågan om det måste göras något på grundval av en coalition of the willing .
Herr ordförande! Det som slår mig i den här diskussionen är att det hela tiden uppstår förvirring mellan de som säger att de vill ha en politisk lösning på konflikten och därmed utesluter alla ingripanden utifrån och de som säger: vi vill ha en politisk lösning på konflikten men den politiska lösningen kommer inte om inte Milosevic, som söker en militär lösning, sätts ur spel, eventuellt med militära medel. Vi har så ofta utbytt tankar om de läxor vi lärt oss i Bosnien. Historien upprepar sig, det kommer på nytt en mänsklig katastrof. Efteråt kommer vi att på nytt konstatera att ett ingripande borde ha skett tidigare. I Bosnien skedde det först efter 300 000 döda. Hur många människor måste först dö i Kosovo?
Sedan resolution 1199 har det tillkommit mellan 15 000 och 20 000 nya flyktingar och hemlösa: en resolution från säkerhetsrådet av den 23 september med en hänvisning till kapitel 7 som uppmanade parterna till ett omedelbart eld upphör. Nu är det den 7 oktober och de fula rensningarna fortgår än i dag och i denna stund.
Belgrad kommer att skicka ut nya inbjudningar till representanter för Förenta nationerna, till representanter för OSSE, antagligen till representanter för Europeiska unionen, antagligen till representanter för Europarådet. Prata, prata, prata och under tiden fortsätta skjuta, skjuta, skjuta.
Herr ordförande! Det är ett uttryck av frustration men jag tycker att vi måste utnyttja varje möjlighet att fördöma det oacceptabla i den här processen. Jag har förståelse för de betänkligheter som Ryssland hyser mot ett militärt ingripande. Förståelse i det avseendet att det finns något sådant som en solidaritet mellan de slaviska folken, det finns något sådant som ett ryskt parlament där motståndet är jättelikt och det i ett land som befinner sig i en djup finansiell, ekonomisk och politisk kris.
Men, herr ordförande, det kan naturligtvis aldrig vara en ursäkt för att låta den humanitära katastrofen fullbordas och till detta kommer att när de nya strömmarna av flyktingar och hemlösa sätter i gång, så kommer de inte att söka sin tillflykt till Moskva. De som, förutom de mest träffade, offren själva, kommer att bära den tyngsta bördan är länderna i området eller länder i Västeuropa. Det finns alltså mycket tydliga intressen för att se till att destabiliseringen och den mänskliga katastrofen inte fullbordas.
Herr ordförande! Jag har inget mer att tillägga till det som ordförandeskapet sagt i mycket tydliga ordalag. Vi kan fortsätta ställa frågor men det utslagsgivande svaret, nämligen på vilket sätt vi här och nu skall göra slut på våldet, förblir öppet tills de som har makt att besluta om det kan ge ett klart och tydligt svar.
(Applåder)

Titley
Herr ordförande! I nio år har jag suttit i denna kammare och hört många inlägg till förmån för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Min misstanke är att vad folk talade om under denna tid bara var harmoniseringen av en process - en slags förpackning kring en politik som skulle kunna läggas på en institutionell hylla. De talade inte om en effektiv politik och brydde sig inte om effektiviteten i resultatet av denna.
Den här veckan har alla mina misstankar visat sig vara helt korrekta. Månad efter månad har vi hört ledamöter i Europaparlamentet begära tuffare insatser i Kosovo, och sedan upptäcker vi i rådet (allmänna frågor) att de länder dessa ledamöter representerar är de länder som inte kan delta i insatser i Kosovo. När det blir allvar av det hela då sitter tuffingarna på åskådarbänken. Det är oacceptabelt! Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken betraktas som total humbug! Det är oacceptabelt för medborgarna i Europa att varje dag på TV se scener med illdåd och massakrer, att se flyktingarnas problem, att se destabiliseringen av ett område i Europa där fler och fler flyktingar går in i Albanien och sätter större tryck på FYROM, så att hela området kan explodera och att se att Europeiska unionen, ministerrådet, helt enkelt inte är redo att göra någonting.
Jag är inte av naturen en person som instinktivt talar om militära insatser. Jag är av naturen försiktig. Sedan min son nyligen gick in i British Royal Air Force är inte en militär invention längre en intellektuell debatt utan en personlig fråga för mig. Men jag kan inte acceptera att vi fortsätter att tillåta att spädbarns halsar kapas, medan vi sitter här med ännu fler bysantinska argument om rättsliga grunder.
Resolution 1199 är tillräcklig för att rättfärdiga en militär intervention. Milosevic följer inte resolution 1199. Hur många fler hinder vill vi ha för att hitta argument som ursäktar inaktivitet? Jag säger till rådet: hur många skall behöva dö innan något görs i Kosovo? Låt oss agera! Inga fler ord, inga fler hinder, inga fler intellektuella argument om hur många lagar man kan få ihop i slutändan! Nog är nog! Gör något!
(Applåder)

Cars
Herr ordförande! Tortyr, brända byar, våldsamma övergrepp mot kvinnor, män och barn har vi sett mycket av i Kosovo. Vi har talat mycket om det i denna kammare och i Förenta nationerna, men vi har ingenting gjort. Det fyller mig med en stor sorg. Jag kan inte säga att den sorgen blir mindre av att jag också uppfattar att det bland många av dem som har talat också har funnits en slags förståelse för - och kanske till och med en önskan - att de serbiska styrkorna trots allt först skulle kunna slå sönder den kosovanska befrielsearmén, så att Kosovo därefter skulle bli " mjukare" och lättare skulle kunna acceptera en fortsatt union med Serbien. Jag uppfattar att man, trots alla fina resolutioner, gärna hade sett att det övervåld som har skett i Kosovo får fortsätta för att ge möjligheten att framtvinga en lösning efteråt.
Titley som talade alldeles nyss kan vara en av dem som i sitt agerande faktiskt har medverkat till att det har blivit så som det har blivit i Kosovo. Nu får han applåder för att han säger att han tycker att man borde inskrida, men när han kunde ha inskridit, kunde ha krävt åtgärder, då gjorde han inte det!
Jag läste i tidningen i dag att den amerikanske presidenten Bill Clinton säger: The time is now to end the violence in Kosovo . Jag tycker att den tiden skulle ha varit för mycket längre sedan. Jag kräver verkligen att vi i detta parlament vågar ta bladet från munnen och med styrka säga att den tiden är nu , att den borde ha varit tidigare, men att den definitivt är nu, till skydd för humanismen och mänskligheten, och för att visa att det alltjämt finns litet styrka i demokratin.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag har framför allt frågor. Varför har krigsförbrytaren Milosevic ännu inte ställts inför krigsförbrytardomstolen i Haag? Då skulle vi redan ha en del av lösningen. I går kväll hade jag på omvägar kontakt med oppositionen i Belgrad. Draskovic lät mig veta att om anfallet kommer så skall han kämpa och försvara sitt land. Gingic sade följande och jag citerar: " Om det kommer ett anfall mot Serbien så stängs vägen till Europa för oss och då hamnar vi i ett svart tomrum och oppositionen får det svårt" .
Europas medborgare ser flyktingarna stå ute i kylan och vill att den internationella gemenskapen skall ta ett initiativ. Antagligen ett flyganfall men vad är EU: s strategi efteråt. Är rådet medvetet om splittringen inom UCK? Vem skall bli medlare? Ett flyganfall kommer att stimulera alla de här grupperna till nya aktioner. Från serbiskt håll kommer man, med tanke på partisanmentaliteten, att försvara sig. Är rådet berett att stödja ett internationellt initiativ för marktrupper som skall bryta ned det serbiska försvaret och skydda den kosovanska befolkningen? Anser rådet att en rättsmedicinsk undersökning av det avskyvärda mordet också skall spela in i beslutet om flyganfall? Vet man något om förhandlingarna mellan Rugova och Holbroke?
Om alla diplomatiska försök misslyckas så återstår inget annat än ett flyganfall. Det står jag också bakom. Jag tycker däremot att det inte är tillräckligt klart och inte tillräckligt underbyggt vad som skall hända efter flyganfallet. Jag återkommer främst till min inledande mening, herr ordförande: Milosevic måste ställas inför rätta och då är en del av problemet löst.
(Applåder)

Carnero González
Herr ordförande! Varken långrandiga tal eller möten är vad som behövs nu, tycker jag. Jag tror att våra förslag måste vara betydligt mera konkreta, men framför allt måste våra petitioner till rådet vara tydliga. Vi vet alla att läget i Kosovo ständigt förvärras. Vi vet alla att Milosevic är nära att nå sina mål och därmed avsluta den etniska rensningen. Vi är också övertygade om att han, precis som tidigare, inte kommer att bry sig om säkerhetsrådets artikel 1.199.
Men först och främst, vilken är den grundläggande frågan? Den grundläggande frågan är om Milosevic verkligen tror att det internationella samfundet är berett att dra igång de militära aktioner som regelbundet utannonserats varannan eller var tredje vecka.
Europeiska unionen bör, enligt min mening, bara vidta vissa mindre åtgärder. Rådet borde till exempel verka för ett FN-beslut för att tillämpa resolution 1.199 om militär och humanitär intervention.
Därför menar jag att man inom EU och mellan medlemsländerna borde föra en seriös debatt så att allmänheten får veta vilka regeringar som verkligen är beredda att tillämpa, eller inte tillämpa, FN: s resolutioner. Jag tror nämligen att de flesta behöver få ett klartecken om detta.
Jag tycker också att rådet borde känna till vad det speciella sändebudet, Felipe González, upprepade gånger har sagt: en lösning i Kosovo är, som så mycket annat, beroende av om Serbien kan bli ett demokratiskt land. Därför skulle jag vilja fråga rådets ordförande om man verkligen är beredd att stöda González och följa hans rekommendationer. Jag hoppas att man idag antar en resolution om Kosovo och inte gör sig till åtlöje, vilket inträffade här i september.

Cohn-Bendit
Herr ordförande! Det är fullständigt surrealistiskt, det som pågår här. Naturligtvis är vi för ett luftangrepp i Kosovo eller mot serberna. Jag vill bara fråga er, vem det är som har rätt att besluta om det? Det kan bara ske på FN: s förslag, enligt säkerhetsrådets beslut på förslag av Annan. Nu säger ni: om inte de är kapabla till det, då minsann...!
Då menar jag, att om vi är så starka som vi påstår, varför har då inte Rühe, förbundsrepubliken Tysklands försvarsminister som är för ett luftangrepp gett sina trupper i Bosnien i uppdrag att tillfångata Karadzic? Det finns ju 50 000 soldater där. Man kunde fråga honom, men det har vi inte gjort, och plötsligt är vi så realistiska och vill hota Milosevic med luftangrepp. Alla vet att det är ett angrepp från de maktlösa. Där har van Bladel rätt. När man säger att man vill ha inflytande i Kosovo, måste man vara beredd att låta 30 000 soldater stanna där en tid. Det har du rätt i, Doris Pack! Men sedan måste man också infria sina löften. Då talar vi inte om ett luftangrepp, som inte skulle vara någon lösning, utan vi talar rent ut sagt om vad vi måste göra.
Då undrar jag varför vi inte gjorde det i Bosnien? Varför ser vi inte till att alla som skall till Haag också kommer dit? Vi talade om Karadzic. Därför tror jag er inte. Jag tror er inte, när ni påstår att ni vill ha en lösning! Ni vet att situationen i Kosovo är outhärdlig. Den är outhärdlig för oss alla. Men du Titley, har en del aktier hos Blair. Ni har alla aktier hos någon regering som inte går att lösa in. Plötsligt låtsas vi vara de starka.
Jag säger bara att lösningen är dramatisk, situationen är dramatisk, men den kommer inte att lösas av ett parlament som är så bigott att man alltid flyr i en dramatiskt situation och aldrig är i stånd att genomdriva det som man har möjlighet att förverkliga. Därför uppmanar jag till en effektfull resolution, men även en effektfull politik i era hemländer, så att inte era regeringar låter sig pressas av Ryssland. Herr van den Broek, när ni talar klarspråk med oss, då kan ni även tala klarspråk med Primakow. Lösningen finns i Moskva. No money, if there is no change in Kosovo eller vilket språk ni nu föredrar! Det måste ni säga till ryssarna. Säg det högt och tydligt, och det borde Trittin, det borde Fischer och det borde alla säga. Då kommer det att ske en förändring i Kosovo.
(Applåder)

Dupuis
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag anser att vi befinner oss i en helt vansinnig situation. Under sex månader har vår enda politik bestått i att sticka huvudet i sanden. Och i dag drar vi i gång maskineriet. Vi visar våra muskler. För att göra vadå? Man kommer att bomba för att stärka Milosevic, för att stärka hans regim. Men detta är Pontius Pilatius politik. Detta är, än en gång, att inte se det grundläggande problemet, nämligen att det inte kommer att finnas någon lösning i Kosovo så länge det inte finns någon demokrati i Belgrad, liksom det inte kommer att finnas någon lösning för hela Jugoslaviens befolkning. Det måste vi äntligen inse. Vi måste börja vidta åtgärder och utarbeta en politik.
Milosevic har sin, och jag tror att det kan vara bra att påminna om den: i Bosnien har Milosevic gjort allt, dag för dag, för att nå fram till Daytonavtalet, till en delning av Bosnien. I dag, efter att avtalet har tillämpats i tre år, kan ingen påstå att det ger resultat. Färre än 20 procent av de personer som flytt har återvänt till sina länder. Man talar om vackra program, Home, osv., som skulle göra det möjligt för 300 000 flyktingar från Kosovo att återvända till sin region. Milosevic kommer inte att tillåta det. Milosevic är i färd med att föra en splittringspolitik i Kosovo. Han är beredd att ge upp en onödig del av Kosovo i utbyte mot 40 eller 50 procent av dess territorium, den del som ligger intill Montenegros gräns, där Kosovos rika gruvor finns, där det, som av en slump, finns några ortodoxa kloster, och där det, också som av en slump, är möjligt för Milosevic att stärka sin kontroll över en alltmer betänksam allierad: Montenegro. Så ser den ut, Milosevics politik. Den är uppenbar.
Inför detta har Europeiska unionen ingen politik. Vi beter oss på ett rasistiskt sätt: vi anser att serberna inte har rätt till demokrati, och vi fortsätter, dag efter dag, att fördöma dem för att de styrs av en nationalkommunistisk regim; men det enda vi bör göra, det är att slå ner den regimen. Långt bättre än Exocet -missilerna, långt bättre än de amerikanska Tomahawk -missilerna, är en missil som fungerar utan att en enda droppe blod behöver spillas: den kallas " arresteringsmandatet" , i samverkan med att Milosevic inställer sig i Haag, direkt från Belgrad, inför den internationella krigsförbrytardomstolen. Detta kräver ingen särskild finansiering. Det är en politisk åtgärd som Europeiska unionen kan vidta i morgon bitti genom att sända ut lämpliga signaler.
(Applåder)

Parigi
Herr ordförande! Tyvärr bevittnar vi ännu en i raden av balkanska tragedier, denna gång i Kosovo, men som vanligt använder vi slitna och verkningslösa fraser. Trots att vi sedan flera år tillbaka har uttalat fördömanden och har försökt stödja fredsprocessen, kvarstår realiteterna oförändrade. Europa har inte kunnat eller velat eller fått spela en politisk roll för att förhindra de massakrer som nu har pågått sedan månader tillbaka. Valet från dem som betyder något i detta parlament, och i de europeiska institutionerna i övrigt, har varit att bromsa, men det kanske är riktigare att säga stoppa den europeiska politiska integrationsprocessen, så att Europa i dag, utan en gemensam utrikespolitik, fullständigt saknar betydelse.
Vi kan på löpande band producera trista och repetitiva resolutioner om de mänskliga fri- och rättigheterna och kraftfullt hälsa den gemensamma valutans införande, men sanningen är att på samma sätt som vår gemensamma valuta, utan politisk styrning, under lång tid inte kommer att skapa några nya arbeten, så kommer vi under åratal framöver att tvingas bevittna krigshandlingar, övergrepp och massakrer, vars ursprung förlorar sig i den balkanska historiens mörker. Låt mig påminna om att på 1300-talet massakrerade muslimerna samtliga serber i Kosovo och importerade albanerna.
Europa är fortfarande de enskilda utrikesministrarnas Europa, ett Europa där de personliga politiska initiativen dominerar och där de stater som anser sig vara de starkaste bestämmer. Om vi verkligen ville göra vår plikt så skulle vi i dag, gemensamt, begära att det uppdrag som Europeiska unionens representant har fått i Jugoslavien verkligen skall vara helt fritt från förbehåll och villkor och att de olika medlemsstaternas utrikesministrar samtliga avhåller sig från att odla bilaterala relationer med den ena eller andra parten.
Milosevic har kunnat agera helt ostörd, stärkt av den europeiska släpphäntheten, och massakrerna på detta europeiska folk måste äntligen få ett slut, men endast genom ingripande från en fredsstyrka från Europeiska unionen, för det borde vara dags att sluta låta USA genomföra ingripanden som hela tiden gör det möjligt för det landet att bekräfta sin ställning som dominerande i jämförelse med andra stater.

Wiersma
Herr ordförande! Jag tror att det börjar bli dags att dra ett streck angående Kosovo. Jag tror att alla här håller med om det. Det blodiga förtrycket i Kosovo har inte slutat trots alla internationella påtryckningar. Rapporten från generalsekreterare Kofi Annan bekräftar att Belgrad struntar i Förenta nationernas krav och fördömandet i rapporten är inte milt. Den skyldige utpekas med tydlighet och det var det vi hade bett om.
Det amerikanska sändebudet Holbrokes uppdrag har ännu inte givit något resultat. Milosevic verkar vara ute efter en väpnad konflikt och räknar tydligen med Rysslands stöd. Eller också leker han katt och råtta som han gjort tidigare för att i sista stund göra en eller annan eftergift. Låt oss i alla fall sluta spela med i sådana lekar och, som jag redan sagt, dra ett tydligt streck.
Vi är glada att Nato står klart att eventuellt tvinga fram att FN: s krav efterlevs och skapa utrymme för hjälp till de hemlösa flyktingarna eftersom nöden i Kosovo, flera har redan tagit upp det, ligger på allas läppar och vi kan inte vänta mycket längre med humanitära aktioner för att hjälpa de hemlösa. Som alla redan sagt så närmar sig vintern. Jag säger det här om ett eventuellt militärt ingripande av Nato i vetskapen om att en politisk lösning, hur önskvärd den än är, blir allt otroligare. Belgrad rör sig inte ur fläcken och förväntar sig tydligen att vi skall acceptera den nuvarande situationen. Det kan inte komma på tal. Säkerhetsrådet måste under de närmaste dagarna komma fram till om det blir ett militärt ingripande eller inte. Om inte Milosevic ger med sig, så tycker jag att ett sådant ingripande är oundvikligt. Vi uppmanar rådet att aktivt delta i den här processen. Det är inte försvarbart att vänta längre. Europeiska unionen måste också inta en tydlig ställning. Vi eftersträvar en FN-lösning. Vi har redan sagt det flera gånger men ödet för Kosovos befolkning får inte hängas upp på folkrättsliga detaljer. Det förstår inte människorna i Kosovo men det förstår inte våra medborgare heller. Förhoppningsvis tvingar Ryssland oss inte att välja mellan våra principer och det samförstånd vi har med det landet. I så fall skulle jag välja våra principer.
Vi har inte bett om ett militärt ingripande. Milosevic tvingar oss till det, låt honom också konfronteras med följderna.

Stenzel
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Det vi upplever i Kosovo är ett skådespel som får en att skämmas över maktlösheten inom Europeiska unionen, och den internationella statsgemenskapen företrädd av den internationella kontaktgruppen och FN. Enligt Amsterdamfördraget, som ännu inte har ratificerats av alla medlemsstater i EU, har vi teoretiskt sett i och med Petersberg-uppdragen möjlighet att sätta in fredsskapande, fredsbevarande och humanitära åtgärder; EU har möjlighet att ge Västeuropeiska unionen, som i sin tur får luta sig mot Nato-kontingenten, i uppdrag att göra vidta sådana åtgärder. Men så länge inte fördraget ratificeras förblir detta en framtidsvision.
Det dilemma som Europeiska unionen står inför är att den ännu inte förfogar över verkningsfulla säkerhetsinstrument, att den saknar den nödvändiga militära uppbackningen för att kraven på en politisk lösning av Kosovo-krisen skall verka trovärdiga. Denna trovärdighetskris - och det är det tragiska - gäller inte bara Europeiska unionen utan även Nato, där man fortfarande väntar på klartecken från FN: s säkerhetsråd, men där man förmodligen samtidigt är medveten om att detta klartecken för ett militärt ingripande inte kan komma på grund av motståndet från Ryssland och Kina.
Min fråga till rådet - och jag värdesätter det österrikiska ordförandeskapets politik för att bidra till en lösning och ett undvikande av en humanitär katastrof: Hur skulle Österrike som ordförandeland i rådet ställa sig till att Nato, för att undvika denna trovärdighetskris, nu ingriper och ger militärt klartecken, när det inte ens råder enighet beträffande våra säkerhetsalternativ i den österrikiska förbundsregeringen?

Caccavale
Herr ordförande! I morse fick vi bevittna ett nytt skådespel som började med TV-nyheterna. Vi fick se bussar fulla av militärer - eller som man låtsades var fulla av militärer - som sades vara på väg från Kosovo för att återvända till Belgrad, ett slags motsvarighet till cirkus Barnums vagnkaravaner. Detta är åtminstone vad Milosevic berättar för oss, ett av hans många påhitt, för varje vecka berättar han att de drar sig tillbaka. Och här har vi sett ett antal omvända på vägen till Damaskus. Många av dem som för tio dagar sedan fortfarande ansåg att man kunde förhandla med Milosevic, som faktiskt har förhandlat med honom i tron att han var en viktig person när det gäller att uppnå en fredlig balans - jag upprepar, fredlig - på Balkan, de har i dag på morgonen låtit som övertygade militarister, intervenister, bombförespråkare.
Men jag, som sedan länge har påtalat Europas impotens och slapphet när det gäller Kosovo och med tanke på att parlamentet flera gånger har varnat för den stora fara vi löper, jag frågar er alla i dag vad vi skall göra med Milosevic, före eller efter ett militärt ingripande. Tror ni verkligen att man löser problemet med bombningar? Jag tror att man måste agera omedelbart mot Milosevic för att återupprätta ett minimum av demokratisk trovärdighet. Milosevic skall ställas inför den internationella domstolen i Haag. Han skall inte längre få något som helst stöd av någon, inte ens av de ministrar som, i likhet med den italienska utrikesministern, framhärdar i sin övertygelse att Milosevic skulle kunna bli en pålitlig partner.

Theonas
Herr ordförande, de medeltida munkarna döpte köttet till fisk och åt det med gott samvete. Här inne i dag gör vi ungefär samma sak. Vi kallar Nato: s bombningar för ett medmänskligt företag, ett fredsuppdrag. Detta är hyckleri i all sin glans.
Folken, herr ordförande, är inga försöksdjur på vars bekostnad Europeiska unionen, som internationell polis, skall testa sin förmåga att utöva utrikespolitik. I stället för att, inom unionen och medlemsstaterna, kritisera bristen på verklig vilja, på verklig politisk avsikt till en fredlig lösning på problemet i Kosovo, lagsöker vi unionens organ eftersom de ännu inte ingripit militärt. När, i hela friden, har militära ingripanden inneburit en lösning på något som helst problem till gagn för folken, för att även denna attack skall kunna göra det? Nu är det nödvändigt att vi kräver ett verkligt ingripande för en politisk lösning om vi vill respektera folkets rättigheter i Kosovo och i hela Jugoslavien.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Än en gång får vi höra, precis som vid tidigare konflikter, samma plattityder och samma fredsbesvärjelser, men också samma hot mot de som revolterar mot den nya världsordningen.
1990 var det irakierna, som för övrigt fortfarande är underställda en blockad som bär ansvaret för att hundratusentals barn har dött. 1991 var det kroaterna, som då var skyldiga till ett dubbelt brott, nämligen att de frigjorde sig från Jugoslaviens federala och kommunistiska ok. Våra europeiska ledare, i synnerhet Jacques Delors, hotade dem. Santer, ordförande i rådet och regeringschef i Luxemburg, drev det löjliga till sin spets när han påstod att Kroatien inte var tillräckligt stort för att bli en stat. Alla stödde den kommunistiska kamraten Milosevic, vars armé bombade civila, raserade Vukovar, massakrerade sårade på sjukhusen och hängav sig åt alla de grymheter som är kännetecknande för kommunistiska arméer.
Vi var då de enda som kritiserade denna medbrottslighet, och som hävdade att våra styrande kommer att bära ett tungt ansvar för branden på Balkan. Vi varnade också de serbiska nationalistiska ledarna för att de begick ett ödesdigert misstag när de gjorde sig till kamrat Milosevics reservtrupper. I stället för att kasta sig in i ett förhatligt krig skulle serberna dels ha störtat den kommunistiska regimen, och dels ha vänt sin uppmärksamhet mot deras södra gräns. Faran låg inte i Kroatien, utan i en uppvaknande fundamentalistisk islam.
I dag riskerar Serbien att förlora hela eller delar av sin provins Kosovo, där en demografisk revolution har ägt rum, åtminstone i två generationer. Muslimerna som en gång var i minoritet, representerar numera 90 procent av befolkningen, tack vare en galopperande demografi, en fortsatt invandring och en dramatisk nedgång för den serbiska nativiteten.
Våra regeringar, som ägnar sig åt en politik som motverkar nativiteten och som öppnar våra gränser för en invandring från hela världen, skulle göra klokt i att dra lärdomar av detta. Om Frankrike i framtiden vill behålla sin suveränitet i Provence, när en majoritet av befolkningen är muslimsk, skulle fransmännen då inte hotas av Nato: s flygbombningar? I dag är det serberna - ett folk som har förts in i den här återvändsgränden av sina kommunistiska ledare - som internationalisterna har ställt i de anklagades bänk.
Nato gör sig berett att bomba Serbien. Detta kommer inte att leda till någonting, om det inte bara förvärrar branden på Balkan. Nato är förresten en märklig organisation, vilken inrättades 1949 för att skydda Europa mot kommunismen, men som aldrig bistod de europeiska folk som invaderades av Röda armén. Vad gjorde Nato för folket i Berlin 1953? Ingenting. Och 1956, när sovjetiska stridsvagnar kränkte Ungerns suveränitet och gick in i Budapest? Ingenting. 1968, i Prag? Ingenting. Ingenting efter 70 år av kommunistisk skräck, efter hundra miljoner döda. Var det av feghet för Sovjetunionen eller var det av medskyldighet?
Och även om jag i dag inte har några sympatier för den serbiska repressionens metoder, kan jag inte hindra mig själv från att anse en del manliga krigiska uttryck vara direkt olämpliga - för hur var det i går, när kristna i Libanon dog i tiotusentals, när kristna kaldéiska byar raserades, när man massakrerade i Sudan - ingenting, ingenting, ingenting! Men de kristna är tydligen lägre stående mänskliga varelser som man utan tvekan kan massakrera efter behag, för de utgör inte en del av den nya världsordningen.

Barón Crespo
Herr ordförande! Det vore lämpligt att, förutom att älta våra besvikelser, enas om några meddelanden, eftersom vi nu talar om ett militärt ingripande istället för en politisk lösning. Jag vill påminna om att det effektivaste vapnet våra parlament har är ordet och vi kan, enligt min mening, sända tre meddelanden. Det viktigaste meddelandet vänder sig till det serbiska folket som är det första offret för den nationalistiskt omvända Milosevic. En man som systematiskt förgör allt, han började med Slovenien, fortsatte med Bosnien och nu är det Kosovos tur. Kom ihåg att vi bara har fått honom att vackla en enda gång och det var i december 1996 när vårt dåvarande sändebud, Felipe González, lyckades få Milosevic att erkänna att valet inte hade genomförts på ett korrekt sätt. Detta fick till följd att det serbiska folket gav oss sitt stöd och reste sig mot honom. Nåväl, Milosevic är en erfaren apparátchik och under loppet av fyra månader återtog han förlorad terräng. Han är först och främst en överlevnadsexpert.
För det första tror jag att vi måste tala om för det serbiska folket att det inte går att finna en separat lösning för Kosovo och införa verklig demokrati i Jugoslavien, om inte de själva hjälper till att förändra sin situation. Jag är inte anhängare av en kommandointervention i stil med ett James Bond äventyr för att försöka föra Milosevic till Haag. Inte för att jag tycker att handlingen i sig är felaktig, utan för att detta skulle föra med sig en nationalistisk reaktion som skulle stödja honom. Det är detta vi måste tala om för det serbiska folket för det betraktas verkligen som samhällets paria.
Den andra frågan gäller Ryssland. Våra relationer till Ryssland är viktiga. Kommissionär van den Broek har nämnt detta. Jag tror att vi nu måste använda dessa relationer och föra fram den här frågan på ett seriöst sätt.
Avslutningsvis vill jag säga att det tredje meddelandet går till rådet och kommissionen. Man kan inte utnämna ett speciellt sändebud, som Milosevic under tre år har inlagt sitt veto mot, samtidigt som ansvariga gemenskapspolitiker praktiskt taget vallfärdar, gör pilgrimsfärder till Belgrad. Milosevic kan således utnyttja den splittring som eventuellt finns bland oss, dessutom sätter det honom i en maktposition. Jag tror att vi måste vara konsekventa. Om vi utnämner särskilda sändebud är det de som skall föra samtalen med Milosevic. Till sist måste vi bestämt be rådet stödja tillämpningen av FN: s resolutioner - ett språk som Milosevic mycket väl förstår - inte bara för att sätta stopp för den här situationen utan också för att nå en varaktig lösning, så att vi inte om fem månader måste beklaga oss igen inför Milosevic nästa destruktiva och dödliga äventyr.

Oostlander
Herr ordförande! Rådets ordförande har talat ett mycket tydligt språk, nämligen om det så kallade tillbakadragandet av politiker och av trupper som en typisk taktisk show av Milosevic för att ge de västeuropeiska staterna och även Ryssland en ursäkt att inte göra något. Jag är därför mycket glad att rådets ordförande understrukit det så tydligt och i sitt anförande talade hon egentligen också nästan om Nato-ingripanden. Jag tror det skulle vara mycket bra om Österrike i det avseendet tog tillfället i akt och bad medlemsstaterna i Nato understryka hur viktigt de tycker att Nato är för den freden och säkerheten i världen.
När det gäller rådet så tycker vi i allmänhet inte att rådet agerat särskilt effektivt. Vi har också fått intrycket att, och kommissionären påtalade det också, oron för flyktingströmmar egentligen dominerar beslutsfattandet och hållningen snarare än medlidande med det stora antalet offer. Om man sedan läser rapporten från rådet (utrikesfrågor) av den 5 oktober, så ser man där sådana kyliga kommentarer som att vi måste skicka invandringsexperter till området och börja undersöka flyktingproblemets orsaker litet närmare. Det tycker jag låter ganska absurt med tanke på situationens allvar. Det understryker litet att rådets hållning kanske inte dikteras av de rätta motiven. Det visar sig också av att man inte håller fast vid sanktionerna: flygförbud, de jugoslaviska flygbolagen tjänar på det; investeringar, det finns tillräckligt många sätt att kringgå det; viseringsbegränsningar, det vet man inte hur det fungerar. Kanske beror det alltihop på att parlamenten, inte bara vårt utan parlamenten i allmänhet, ofta har för litet inflytande på den politik som förs. Det visar sig bland annat av rapporterna från det franska parlamentet där det också hänvisas till hur det franska parlamentet var inblandat eller rättare sagt inte alls var inblandat i det franska uppträdandet i Rwanda till exempel.
Jag skulle också vilja säga följande till kommissionären: han har uttryckt sin förståelse för den slaviska solidariteten. Jag tror att det är farligt att säga något sådant till ryssarna. Nederländarna hade till exempel inte heller någon etnisk solidaritet med de vita sydafrikanerna under apartheidregimen. Det är rättvisan som måste segra och inte någon etnisk solidaritet. Jag tror inte heller att vi måste få ryssarna att tro att vi tolererar det.
Jag anser att vi inte kan tvinga någon att leva i en kriminell diktatur och, att det till sist är regimen i Belgrad som måste förändras, innan dess händer nämligen egentligen inget alls.

Blot
Herr ordförande, mina kära kolleger! Den europeiska utrikespolitiken får inte gå ut på en gradvis demonisering av länder i enlighet med amerikanska intressen och amerikanernas nya världsordning. Man kan för övrigt fråga sig vad Förenta staterna gör militärt genom att hålla ett Nato-toppmöte i Europa, femtio år efter andra världskriget och tio år efter kalla kriget. Om man äntligen kunde låta européerna sköta de inomeuropeiska konflikterna och själva bygga upp sitt eget säkerhetssystem. Varför detta eviga amerikanska förvaltarskap?
För övrigt är den aktuella internationella mediakampanjen mot Jugoslavien helt enkelt skandalös. Det som händer är självklart beklagansvärt ur en mänsklig synvinkel. Det är vi alla överens om. Men vilar det inte också ett ansvar, till en väldigt stor del, på terroristerna i Kosovo, som vill ändra på gränserna och frigöra Kosovo från Serbien. Varför har man aldrig pratat om det trakasseri som den serbiska minoriteten är utsatt för sedan många år tillbaka? Indignationen är enkelriktad, men det blir bara fred om man respekterar den serbiska territoriella integriteten. Att förödmjuka den nationen med sanktioner bidrar inte till någon lösning, varken en varaktig eller mänsklig lösning.

Swoboda
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Nu har jag lyssnat på debatten och fått höra mycket kritik och hårda formuleringar. Jag tror att vi alla måste få klart för oss vad det är vi vill och hur vi skall genomdriva det.
Vi vill hjälpa ett folk som lider under starkt förtryck från sin egen regering, där många blir dödade och får sina egendomar förstörda. Det kan vi endast göra, och även det måste vi ha klart för oss, genom att skicka - även via marktrupper om inte Milosevic ger efter - hjälpsändningar till Kosovo som åtföljs och skyddas av marktrupper i två olika syften. Det första är att ge ett omedelbart och omfattande humanitärt bistånd på plats och det andra är att skapa förutsättningar för att Milosevic skall ställa upp på att förhandla med kosovoalbanerna om ett nytt Jugoslavien.
Det kan komma att kräva ett luftangrepp eller andra luftinsatser från Nato: s sida. Men en sak bör man vara medveten om, och det kanske inte har framgått så tydligt av debatten: Två eller tre militära angrepp från luftvapnet är inte tillräckliga för att förändra de allvarliga och katastrofala förhållanden som råder. Vi måste, om vi som internationellt samfund är beredda att uppträda som en skyddsmakt så som vi gjorde i Bosnien, ha klart för oss att det här kommer att ta flera år. Att tro att man kan uträtta något genom en handskakning eller genom en kortvarig insats mot strategiska punkter i Jugoslavien, skulle vara ett stort misstag anser jag. Jag vet inte om Europeiska unionen är medveten om det, om man i Europeiska unionen förstår att det är så man måste gå tillväga, att Nato och på det civila området Europeiska unionen måste finnas på plats under en längre period. Till vår kollega Oostlander vill jag säga att Österrike även tidigare har medverkat aktivt till andra Nato-insatser, t.ex. i Bosnien. Därför ser jag absolut inga hinder på den punkten, men man måste ha det klart för sig i Europeiska unionen.
Naturligtvis är det bra, och jag förespråkar absolut att man försöker övertyga Ryssland och även Kina. Om man vidtar alla åtgärder man kan och ändå inte lyckas uppnå deras godkännande, då tror jag att man ändå måste komma det albanska folket i Kosovo till undsättning. Det går inte för sig att Europa ser på medan ett folk - och det har jag sagt förut - blir slaktat; något sådant är inte förenligt med mitt samvete som europé.
Naturligtvis måste man också vara medveten om - det vill jag poängtera här - att detta inte får tjäna som en förevändning för UCK att vidta aktioner med ryggen fri och med Nato-truppernas eller någon annans insatser bakom sig, utan det måste klargöras att även UCK skall hålla sig tillbaka.
Fru ordförande, ni kanske kort kan nämna om det har framgått, i det fall ett militärt ingripande sker, att det inte bara rör sig om en kortfristig aktion, utan att det inom den närmaste framtiden även kommer att krävas motsvarande insatser på markplanet för humanitärt bistånd i syfte att äntligen uppnå en politisk lösning i Kosovo.

Sarlis
Herr ordförande, jag måste erinra kollegerna, både i rådet och kommissionen, om att tre Balkanstater, en medlem av gemenskapen - Grekland - och två kandidatländer - Bulgarien och Rumänien - har kommit fram till en överenskommelse om ett gemensamt agerande i Kosovo-frågan. Följaktligen måste jag understryka behovet av en fortsatt och varaktig kommunikation mellan rådet och kommissionen å ena sidan och dessa tre stater å den andra. De sistnämnda upprättade helt nyligen, för tio dagar sedan, en militär trepartsstyrka, just för att dessa länder, som drabbas direkt av det som händer i Kosovo, skall kunna hantera vilka effekter som helst av denna situation.
Först och främst måste vi ombesörja skyddet av Albanien och självklart våra egna gränser. Jag instämmer och säger att allt som hörts här från kollegerna, utifrån synvinkeln som det sades, är riktigt. Men lösningen i Kosovo är framför allt politisk och om ett militärt ingripande görs, vilket det än vara må, måste det utgöra en handling som kännetecknas av en politik som skall ha fastställts i förväg. Jag skall inte gå in på detaljer för jag är ingen militär, min enda erfarenhet är från militärtjänsten, utan jag överlåter detta till rådet och kommissionen. Det är inte möjligt att gå vidare, " in vacuum" , till militära ingripanden, såvida inte dessa ligger inom ramen för en politisk lösning. Och jag skulle säga att det viktigaste, som måste komma ut av en strikt resolution, som vi skall rösta om i morgon i Kosovo-frågan, är budskapet till det serbiska folket. Detta folk som nu har blivit ett redskap för en klick, ett militärpolitiskt etablissemang med säte i Belgrad, måste få se att det finns hopp, att vi står vid dess sida och stöttar det om det vill gå vidare till lösningar, vilka det dock själv måste ta sig an.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, fru rådsordförande, ärade damer och herrar! Om det inte vore för att situationen är så tragisk, och om den inte vore så fruktansvärd i Kosovo, kunde man finna dagens debatt i kammaren tämligen underhållande. För i själva verket är det svårt att föreställa sig, om man tänker tillbaka på den debatt vi höll i Kosovo-frågan för en månad sedan här i kammaren, att de stora utrikespolitiska tänkarna i den socialistiska gruppen - Titley, Wiersma, Swoboda - inte den gången kunde förutse vad som faktiskt skulle komma att inträffa i detta land.
Vi kunde den gången förutse exakt vad som skulle komma att ske. Vad har då gjorts under den senaste månaden? Vad har förändrats? Allting har försämrats radikalt, precis som man misstänkte att det skulle göra och precis som vi redan från början kunde förutse i de länder där Milosevic tidigare agerat likadant. När man i dag ser, eller igår såg, hur alla väntade på att en eventuell resolution från Förenta nationerna skulle göra underverk, då måste jag säga att jag blir ytterst förvånad. Förenta nationerna för i det här sammanhanget mina tankar till skottlossningen i Hornberg, där medborgarna övade så länge på att skjuta salut inför furstens ankomst att ammunitionen hann ta slut innan fursten kom. Vi kan väl inte förvänta oss att länder som Ryssland och Kina med ens skall ändra sitt ställningstagande och sina åsikter beträffande en situation som till viss del råder i deras egna länder och som de där hanterar precis likadant som vi ser att man gör i Serbien och i Kosovo i dag.
Jag kan påminna om det vi såg i Ryssland under Tjetjenienkriget till exempel: det var en liknande situation. Och vi kan även se hur Kina i princip agerar på exakt samma sätt mot sina kolonier. Vi kan inte förvänta oss att dessa länder plötsligt skall ändra uppfattning och därmed vänta på ett underverk från Förenta nationernas sida.
Fru rådsordförande, ni har rätt i det ni säger, att vårt tålamod börjar tryta. Jag anser nog att tålamodet borde ha tagit slut för länge sedan. Vi ser vad som händer och vi ser vad som kommer att ske och det får vi inte acceptera. Det finns bara några få tänkbara lösningar - där får jag hålla med Swoboda: Han redogjorde detaljerat för alternativet med en militär lösning och dess effekter. Men jag tror att man först och främst bör påminna om att en politisk lösning, som är det man bör prioritera, skulle vara att Milosevic kom till Haag och att man där förhandlade inte med utan snarare om honom.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag kommer utan tvekan att lämna en ingående redogörelse till rådet om den sinnesstämning som har präglat dagens debatt. Även jag anser naturligtvis att tillämpandet av militärt våld inte i sig automatiskt leder till en lösning av det politiska problemet, precis som man sade i debatten. Men erfarenheterna från Bosnien visar att det i vissa lägen kan krävas militära tvångsmedel och likaså luftangrepp, för att föra de stridande parterna tillbaka till förhandlingsbordet. Det måste man också få uttala högt.
Jag förväntar mig ett konstruktivt bidrag till en lösning på krisen i Kosovo från Rysslands sida, med tanke på det inflytande som Moskva kan göra anspråk på i Belgrad, och med tanke på Rysslands ansvarsfulla roll som ständig medlem av FN: s säkerhetsråd, och jag säger också detta för att man i Moskva bör vara medveten om att Milosevic inte på något vis har uppfyllt de löften han gav till Jeltsin.
I den fråga som åtskilliga talare kastade ut om de rättsliga grunderna för militära sanktioner mot förbundsrepubliken Jugoslavien, har det hittills rått delade meningar inom Europeiska unionen. Jag har redan nämnt att intensiva överläggningar för närvarande pågår i Förenta nationerna och Nato. Vid överläggningarna inom ramen för alliansen deltar 11 av de 15 staterna och därför tror jag inte att det kommer att finnas några motsättningar mellan EU: s och den transantlantiska gemenskapens ställningstaganden.
Med tanke på det faktum att läget ständigt förändras, anser jag att det skulle vara felaktigt av mig att som företrädare för EU: s ordförandeskap göra ett definitivt utlåtande i den ena eller andra riktningen i dag i en sådan komplicerad fråga som denna. Men jag vill åter poängtera att jag personligen är av samma uppfattning som ledamot Swoboda och många andra betydelsefulla företrädare för Europaparlamentet, att statsgemenskapen inte stillatigande kan se på medan en ändlös rad av massakrer och våldsdåd äger rum i Kosovo och en humanitär katastrof hotar att inträffa.
Slutligen vill jag ta upp en annan fråga som också har behandlats. Jag finner nämligen frågan huruvida en internationell fredsstyrka på markplanet, till exempel enligt bosnisk modell, kan fylla en funktion vid en förhandlingslösning, fullt berättigad. Överläggningar sker för närvarande även i den frågan. Däremot är det ännu för tidigt att säga något mer om det.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag ansluter mig gärna till ordförandeskapets ord, även de som sades sist. Jag skulle också vilja säga något till de som talat om Rysslands roll i det här. I inledningen sade jag att jag har förståelse för den ryska situationen, inte bara av allslavisk solidaritet från deras sida utan också med tanke på den traditionella allians som finns mellan Ryssland och Jugoslavien, dumans position, den prejudicerande verkan av militära aktioner av rädsla för upprepning i eget land och liknande. Därmed ville jag dock inte säga att Ryssland skulle få vetorätt om aktioner som endast har till syfte att få slut på en humanitär nödsituation, respektive få slut på de brott mot mänskligheten som begås. Då kan man av ett land som Ryssland, som vi betraktar som en partner, åtminstone förvänta sig ett avstående. Vi begär ingen aktiv medverkan men vi måste motsätta oss ett veto från Ryssland. Det är egentligen det som det handlar om här.
Mina sista ord, herr ordförande, är att jag tror att världsgemenskapen och även Europeiska unionen nu så sakteliga börjar bli skyldig dessa hundratusentals flyktingar och hemlösa att inte längre hänvisa till alla problem och efterverkningar som ett militärt ingripande skulle medföra utan klargöra att det nu handlar om handling och inte längre om ord. För de som oroar sig över om det kommer att behövas en militär närvaro efteråt eller inte: den frågan behandlas för fullt. Nato är inget naivt organ. I Nato finns också de flesta av Europeiska unionens medlemsstater representerade. Var och en förstår att när våldshandlingarna är avslutade och chockeffekten är över, så har man ännu inte nått fram till målet och att en politisk lösning inte kommer av sig själv. Det finns förresten tillräckligt med modeller för en politisk lösning men det finns inget klimat för förhandlingar eftersom det är minst en part som är dominerande och som satsat på en militär och inte på en politisk lösning. Det måste ske en ändring där. Än en gång, mer ord hjälper inte längre, nu gäller det att handla.

Titley
Herr ordförande! Under debattens hetta fällde Cars några anmärkningar om mig som kanske går något utöver de vanliga debattreglerna i denna kammare, även om de inte skulle vara ovanliga i det brittiska underhuset. Så det känns som att jag behöver svara genom att tydliggöra - som jag gjorde i mitt anförande - att jag alltid stött diplomatiska lösningar på detta problem. Det är inte oförenligt med åsikten att vi nu, vad gäller denna fråga, nått vägens ände. Jag vill att den ståndpunkten skall framgå helt tydligt.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sju resolutionsförslag.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.15 och återupptogs kl. 11.30.)

Omröstning
Ordföranden
Jag vill meddela er att ändringsförslagen 1 och 2 är otillåtliga. Det är ett beslut som har fattats av er ordförande.

Kellet-Bowman
Herr ordförande! Jag vill, å PPE-gruppens vägnar, föreslå att Mirandas betänkande återförvisas till utskottet. Jag vill betona att detta inte är någon kritik mot Mirandas och budgetkontrollutskottets arbete. Jag beskrev faktiskt hans betänkande i går som upplyftande.
Som ni nämnde var det en svårighet med två ändringsförslag. För det första ändringsförslaget, som jag lade enligt den regel som kräver 29 namnunderskrifter, fick jag 43 utan någon som helst svårighet från fyra politiska grupper. Man undrar hur många namnunderskrifter och politiska grupper som skulle behövas för att ändringsförslaget skall bli acceptabelt.
Det andra ändringsförslaget var exakt detsamma, men som ändringsförslag från en grupp. Det kommer att ge budgetkontrollutskottet en möjlighet att beakta ändringsförslagets ordalydelse, och om så behövs kan utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt rådfrågas för att i enlighet därmed ändra ordalydelsen. I det fallet kunde ett betänkande föras fram med allmänt stöd.

Ordföranden
Vi har alltså hänvisats en begäran om återförvisning till utskott, artikel 129 i vår arbetsordning. Jag undrar om det finns en talare för, en talare mot och om föredraganden eventuellt vill framföra sin uppfattning.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Tillåt mig att stödja begäran från PPE-gruppen. Jag tror faktiskt att betänkandet Miranda, som har varit föremål för ett långvarigt arbete i budgetkontrollutskottet, bör fördjupas när det gäller delen som rör parlamentet. Vi tvekar inte om att vägra ge ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén. Däremot är vi mycket mer överseende när det gäller vår egen institution.
När det gäller problemet som Kellett-Bowman tog upp, måste jag säga att det inte är nytt. Sedan flera dagar, flera veckor, har vi fått se många ändringsförslag förklaras otillåtliga, men samtidigt är jag inte säker på om bestämmelserna i vår arbetsordning tillåter en grundlig granskning av ändringsförslagen. När man vill förklara någonting otillåtligt, då inger man en förfrågan om otillåtlighet. Man förklarar inte rakt upp och ner att ett ändringsförslag är otillåtligt. Så av alla dessa skäl stöder jag den begäran som läggs fram av Kellett-Bowman å PPE-gruppens vägnar.

Aelvoet
Jag är mot en återförvisning till utskottet eftersom det är ett rejält betänkande som genomgåtts grundligt i det berörda utskottet och där 23 av utskottets ledamöter röstade för och endast en enda person röstade mot. Det är ett tydligt bevis för att det här betänkandet har stöd från en mycket bred majoritet. Angående ändringsförslagen så är det mycket riktigt så att två av dem förklarats otillåtliga. Jag har inga avgörande besvär med det och jag tycker alltså att det skulle vara ren tidsspillan för kammaren att på grund av att de två ändringsförslagen förklarats otillåtliga på nytt återförvisa ärendet till utskottet. Det behövs inte anser vi. Betänkandet är tillräckligt bra och det innehåller verkligen även kritik på hur kammaren fungerar.

Miranda
Herr ordförande! Mycket kort skulle jag bara vilja säga att jag också uttalar mig emot begäran om hänvisning till utskottet. Jag kan faktiskt förstå de processuella skäl som vår kollega Kellett-Bowman tar upp, men jag anser att det inte finns några grundläggande, substantiella skäl för ett beslut om hänvisning. Betänkandet har diskuterats länge och djupgående i utskottet i månader. Det röstades igenom praktiskt taget enhälligt, i går höll vi en normal debatt och i dag har bara ingivits ett ändringsförslag. Det är ett faktum att frågorna angående de två ändringsförslagen existerar. I vilket fall som helst, vad gäller denna aspekt, vill jag understryka att ett av dem dessutom avslogs i utskottet. Därför anser jag att det inte finns några motiv för att skjuta upp detta betänkande, vilket påverkar den normala verksamheten i de berörda institutionerna. Därför anser jag att vi skall rösta för att nu analysera och rösta för detta betänkande.

Ordföranden
För att den nu förestående omröstningen skall bli begriplig, vill jag bara säga att det är Europaparlamentets ordförande som har förklarat de här två ändringsförslagen otillåtliga, efter att de granskats grundligt av behöriga tjänster, och inte bara p.g.a. att ett namn förekommer. För er förståelse alltså: otillåtligheten beror inte enbart på att en f.d. tjänsteman nämns vid namn.
Vi skall nu gå över till omröstningen om begäran om återförvisning.
(Parlamentet förkastade begäran om återförvisning till utskott.)
(Genom flera omröstningar i följd antog parlamentet de två besluten och resolutionen.)

Wibe
Denna rådsförordning visar på ett utmärkt sätt hur komplicerade bidragen inom jordbrukspolitiken har blivit. Denna rådsförordning har ju som bakgrund en gemenskapslagstiftning 1984, som då inte tog hänsyn till den särskilda situation för producenter som inte hade levererat eller sålt mjölk under referensåret, eftersom de deltagit i ett system för avstående från saluföring och för omställning som införts genom en rådsförordning år 1977. Detta problem har sedan rullat på i domstolsförfaranden och rådsförordningar genom åren.
Sverige har också under sin korta tid som medlem i unionen haft mjölkproducenter som missat hundratusentals kronor i bidrag på grund av att de har fyllt i bidragsblanketter som haft fel färg.
Dessa exempel visar mycket tydligt hur sjukt detta bidragssystem har blivit och hur stort behovet är att reformera hela den gemensamma jordbrukspolitiken.
Betänkande Linkohr (A4-0350/98)

Rovsing
Avtalet om ett långtgående vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan USA och EU, som undertecknades i slutet av 1997, ger möjligheter för historiska tekniska framsteg hos de båda avtalande parterna. De mycket stora olösta uppgifter som finns bland annat inom det biotekniska området, är omöjliga att hantera isolerade inom enskilda länder eller inom enskilda kontinenter. Det är därför av avgörande betydelse att det etableras ett ännu närmare samarbete mellan världsdelarna, så att det blir möjligt att samordna forskningen mellan de mest begåvade forskarna och vetenskapliga institutionerna. Det är därför mycket glädjande att parlamentet och dess föredragande Rolf Linkohr uppmanar till ett snabbt genomförande av avtalet mellan EU och USA.
Andrabehandlingsrekommendation Le Rachinel (A4-0349/98)

Deprez
Det är med ett stort nöje som jag ser det här förfarandet ge resultat, angående harmonisering av särskiljande märken som skall fästas på motordrivna fordon. Hur obetydlig den än kan framstå, kommer den här åtgärden att underlätta för miljoner bilister, som är medborgare i Europeiska unionen och som varje år passerar EU: s inre och yttre gränser.
Samtidigt kommer generaliseringen av en identifikation med " gemenskapen" att bidra till att det utvecklas en medvetenhet om en gemensam tillhörighet bland Europeiska unionens 375 miljoner medborgare. Det gäller för alla dem, och för alla de som utanför EU: s gränser kommer att se fordon med märken i unionens färger, överallt där arbete eller turism för våra medborgare utanför EU. Det kan vi också glädja oss åt.
Ett beklagande emellertid: förslaget till förordning låter varje medlemsstat välja mellan " nationella" märken och " gemenskapens" märken. En sådan handlingsfrihet skall vara en tillämpning av subsidiaritetsprincipen, men jag hade önskat något mer voluntarism i frågan.
Betänkande Watts (A4-0310/98)

Ewing
Förslagets syfte är utmärkt och jag stöder följande mål:
(1) Genomföra en större harmonisering av internationella färjesäkerhetsbestämmelser för tjänster inom EU.
(2) Säkra en effektiv tillämpning av dessa bestämmelser.
(3) Säkra en öppenhet avseende driftsvillkor för reguljära färjetjänster (inklusive höghastighetsfartyg) inom EU, oberoende av under vilken flagg de seglar. Jag stöder också kommissionens specifika förslag
förteckna alla säkerhetsbestämmelser som bolag och flaggländer skall uppfylla, -fastställa en ordning för att verifiera och kontrollera uppfyllandet av alla villkor, både före inresan och därefter med regelbundna intervaller, -säkra gäststaters deltagande vid alla sjöfartsolyckor, inklusive användningen av resedataregistrerare (svarta lådan), -undvika onödig reglering genom att tillåta avsteg från den utvidgade statliga hamnkontrollen då villkoren uppfylls, och-underlätta för skepp och farkoster på specifika reguljära rutter som uppfyller villkoren samt överföringen av sådana skepp och fartyg till andra reguljära tjänster.Föredraganden välkomnar initiativet som utgör en del av flera åtgärder för att förbättra sjösäkerheten - krav på statliga hamnkontroller, registrering av passagerare, införlivande av internationella sjöfartssäkerhetsregler i EU: s lagstiftning och en harmonisering av minimiregler för passagerarfartyg.
Skotska vatten hör till de tuffaste i gemenskapen men för många bland öbefolkningen finns inga andra möjliga alternativ. Färjesäkerheten är således av oerhörd betydelse.
Betänkandet och förslaget förtjänar att godkännas. Med tanke på det stora antal stora fartygskatastrofer de senaste åren måste vi göra allt som står i vår makt för att undvika fler " Titanic" .

Rovsing
I den långa rad av initiativ från kommissionen om gemensamma bestämmelser om sjösäkerhet i EU, är detta förslag till direktiv både nödvändigt och särskilt lämpligt. Det stigande intresset hos rederier för reguljärtrafik som sker under tredje lands flagg, kräver att det utarbetas säkerhetsbestämmelser som är lika för alla. Jag stöder därför betänkandet med glädje.

Schlechter
För att utarbeta sitt betänkande organiserade vår kollega Francis Watts en utfrågning angående förslaget till direktiv om villkor för drift av reguljär trafik med ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg i gemenskapen.
Det är beklagansvärt att den utfrågningen inte väckte ett större intresse bland våra kolleger. Det var ett misstag! Utfrågningen, som anordnades om det här förslaget till direktiv, lyfte fram säkerhetsproblem som lämnar övrigt att önska...
Vi bör alltså tacka vår vän Francis Watts för att ha tagit initiativ till att begära och anordna denna utfrågning, där det var fler än en av de närvarande experterna som satte fingret på osannolika säkerhetsbrister, trots att IMO: s bestämmelser redan föreskriver ett brett spektrum av säkerhetsåtgärder.
Under utfrågningen visade tyska experter med hjälp av ett otal bilder, att utav 30 europeiska fartyg som är avsedda för att transportera passagerare och bilar, klassades åtta som " bristfälliga" eller t.o.m. " mycket bristfälliga" när det gäller säkerhetsbestämmelser, och att bara fem av de 30 fartygen ansågs vara i gott skick.
Det är därför förståeligt att skeppsredarna knappast har ett gott öga för det här betänkandet av en modig ledamot, som verkligen engagerar sig för en större säkerhet för de hundratals passagerare som årligen transporteras på de här båtarna.
Men det är inte en ledamots uppgift att meddela allmänheten om problem som kan beröra personers eller deras familjers säkerhet. Jag anser uppriktigt sagt att vår kollega Francis Watts, som tidigare har varit föredragande av betänkanden om säkerhet ombord på ro-ro-passagerarfartyg och om registrering av personer ombord på passagerarfartyg som avgår från eller som anlöper hamnar i gemenskapens medlemsstater, gjorde rätt i att föreslå ändringsförslag som går längre än vad kommissionens förslag gör.
De 2 000 människoliv som gick förlorade vid tragedierna Herald of Free Enterprise , Scandinavian Star och Estonia , borde räcka för att mobilisera alla europeiska institutioner och transportföretag, för att de skall göra sitt yttersta för att öka säkerheten ombord på de här båtarna, som för många resenärer är ofrånkomliga.
I vilket fall som helst är jag nöjd över att storhertigdömet Luxemburg, som i sitt fartygsbestånd har 84 skepp med en genomsnittsålder på sju år och en lastkapacitet på 970 000 ton, inte har registrerat ett enda av dessa höghastighetsfartyg och -motorer som transporterar passagerare. För om det var så, skulle jag inte ha det lugna samvete jag just nu har.
Av alla dessa skäl har jag röstat för betänkandet av Watts, dock med förhoppningen om att skeppsredarna kommer att ta Europaparlamentets varning på allvar.

Titley
Jag stöder detta betänkande och min Labour-kollega Watts uppmaning att fastställa normer för en säker drift av de många färjor som trafikerar EU: s vatten.
Som så många britter minns jag de tragiska dödsfallen i färjekatastrofen Herald of Free Enterprise i Zeebrugge. Som vanligt gjorde räddningstjänsten tappra insatser, då de försökte rädda så många människor de kunde. Vi borde dock inte som resenärer sätta oss, eller våra räddningstjänster i denna slags situation till att börja med.
Att fastställa tuffast möjliga säkerhetsstandarder ligger i allas intresse - resenärer, färjebesättning och, inte minst, färjebolagen som måste garantera sina passagerare bästa säkerhetsstandard ombord om människor skall fortsätta att använda färjor på sina resor runt om i EU. Jag hoppas att industrin kommer att samarbeta helt och fullt med våra regeringar och EU för att uppnå ytterligare steg mot högsta möjliga säkerhetsstandard.
Betänkande Teverson (A4-0331/98)

Novo
Som vi har sagt under diskussionen utgör kommissionens förslag, så som det har förändrats genom några ändringsförslag, vilka infördes från betänkandet, en trovärdig grund för arbetet för att försöka uppnå enhällighet om det som skulle kunna bli ett mer pålitligt, öppet och effektivt kontrollsystem.
Att utarbeta kriterier för att en gång för alla besluta om maskinstyrka och tonnage är grundläggande för att jämföra kapacitet och produktivitet och mäta i vilken grad åtagandena inom ramen för de fleråriga ramprogrammen uppfylls. Att försöka göra kontrollförfarandena och lagöverträdelserna enhetliga, på samma gång som man försöker beslut om jämförbara sanktioner, är också positiva steg.
Emellertid saknas klarhet, i försöket att till medlemsstaterna överföra kontrollbefogenheterna för fartyg i vatten utanför gemenskapen, huvudsakligen i vatten som är föremål för internationella konventioner, vilket exempelvis inte följs av löften om bidrag från finansiella tilläggsmedel, och kan stöta på operationella problem; liksom det återstår att klargöra tvetydigheter i ansvarsbefogenheter och kontroll av fartyg från tredje land, vilka förefaller förbli i en privilegierad situation vilken kan fortsätta att skapa illojal konkurrens, och naturligtvis misstroende och motstånd mot kontrollsystemet från fiskarnas och fartygsägarnas sida i gemenskapen.
Det skulle också vara värdefullt om en eventuell utvidgning av interventionsmöjligheterna för gemenskapsinspektörerna alltid följdes av nationella inspektörer, och att samarbetet med observatörer från andra medlemsstater enbart skedde i på förhand aviserade inspektioner. På samma sätt, borde on-line-tillgången till databaserna, av konfidentiella skäl, föregås av en ansökan.
Det kvarstår alltså en obalans i kommissionens förslag, trots att det har förändrats genom ändringsförslag från det aktuella betänkandet. Därför lägger vi ner våra röster i omröstningen. Vi hoppas bara att det kommer att bli möjligt att uppnå enhällighet i diskussionerna i rådet.

Rovsing
Fiskerinäringens utveckling under de senaste åren har gjort det nödvändigt med en modernisering av kontrollsystemen. Detta är både logiskt och rätt. Tyvärr skall kommissionens förslag också ses mot bakgrund av ett dåligt fungerande samarbete mellan medlemsstaterna på fiskerikontrollområdet. Det är vettigt att kommissionen vill se en större kontrollinsats, som sker efter landning av fångsterna. Det är också ett nödvändigt initiativ i insatsen för att återupprätta förtroendet för EU: s kontrollsystem. En ökad kontroll av fångstfartyg från tredje land är också ett prisvärt och nödvändigt initiativ.
Betänkande Bösch (A4-0297/98)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Betänkandet av Bösch är, som vi alla vet, en uppföljning av revisionsrättens särskilda rapport nr 8/98 om de avdelningar inom kommissionen som har ansvaret för kampen mot bedrägeri.
Revisionsrättens slutsatser är allvarliga, men de är inte nya. Budgetkontrollutskottet har ofta fått tillfälle att komma fram till samma sak, men utan att någonsin få några riktiga reaktioner. Redan i en resolution av den 22 oktober 1997 fördömde Europaparlamentet de brister som avslöjades i samband med klargörandet av oegentligheter och bedrägerier, och även i samband med undersökningarna som gällde just detta, samt frånvaron av en effektiv och enhetlig uppföljning på EU-nivå.
Kommissionens politik när det gäller korruptionen i de egna leden är fortfarande varken tydlig eller duglig, vilket skapar en tendens till att den här typen av affärer tystas ned så fort som möjligt. Vi stämmer in i det konstaterandet: efter att ha läst det är allt sagt. Vi ställer oss också positiva till viljan att öka UCLAF: s personalstyrka, särskilt när det gäller de som ägnar sig åt undersökningsverksamhet; till förslaget att skapa en byrå för bedrägeribekämpning med uppdraget att, å samtliga institutioners vägnar, motverka bedrägeri; och till de tekniska element som föreslås för att garantera detta nya organ ett nödvändigt oberoende.
Vi beklagar emellertid att budgetkontrollutskottet inte tog till sig vårt förslag, om att chefen för OLAF skall utnämnas gemensamt av rådet och Europaparlamentet, och vi beklagar också att man återigen hävdar att det är nödvändigt med en europeisk rättslig myndighet. Det måste än en gång stå helt klart, att en effektiv bekämpning av bedrägerier inte ligger i lösningar av ideologisk natur. Här har man så ofta talat om för oss, att den enda lösningen är inrättandet av ett nytt gemenskapsorgan som skall integreras med en europeisk rättslig myndighet. Men lösningen, det är att parlamentet utövar en rigorös kontroll - en central uppgift för parlamentet - av alla avdelningar i kommissionen, i synnerhet en finansiell kontroll, vilket är i enlighet med parlamentets uppdrag.
Betänkandet Bösch går i den riktningen, och därför har vi röstat för det.

Kjer Hansen
Herr ordförande! På den liberala gruppens vägnar vill jag gärna avge en röstförklaring. Jag tycker att det är viktigt att vi nu har fått ett konkret förslag till hur man kan stärka bedrägerienheten UCLAF. Parlamentet har ännu en gång tagit initiativ och lagt fram ett konkret förslag. Nu är det alltså upp till kommissionen att reagera på detta förslag och komma med sitt förslag till hur vi kan stärka UCLAF. Det kan vara så att den modell som nu föreligger inte är fullständig, och det kan vara så att man bör ändra på en del saker. I likhet med andra har också vi i den liberala gruppen haft en diskussion om vad som är den korrekta modellen. Det har funnits skilda uppfattningar om hur man skapar denna korrekta modell, vilket också visat sig under omröstningen.
Det som är avgörande för oss, är att det sker något, att det sker en förstärkning av UCLAF, så att vi kan bekämpa det interna bedrägeriet och korruptionen på ett bättre sätt. Det är viktigt att betona att vi inte kan acceptera en modell som kommer att kräva en fördragsändring, eftersom detta skulle försena processen under lång, lång tid, och det skulle vara helt skandalöst. Det avgörande är att det nu sker en förstärkning, så att vi kan bekämpa korruption och bedrägeri på ett bättre sätt.

Andersson, Hulthén och Lööw
Vi vill inleda med att tacka föredraganden för ett väl genomarbetat dokument i vilket han visar såväl kompetens som ett starkt engagemang. Vi menar att den senaste tidens avslöjande om oegentligheter och korruption inom Europeiska kommissionen understryker behovet, såväl inom kommissionen som i medlemsländerna, av väsentligt stramare kontroll av verksamheter som finansieras med gemenskapsmedel.
Förtroendet för kommissionen är nu rubbat, och den kritik som riktas mot kommissionens oförmåga att hantera skattebetalares pengar är berättigad. Betänkandets beskrivning av att det vi ser kan vara blott toppen på ett isberg understryker ytterligare allvaret i situationen och förtydligar kommissionens ovillkorliga skyldighet att med kraft hantera förekomsten av oegentligheter och verka för att det utkrävs såväl juridiskt som politiskt ansvar för oegentligheterna.
Med såväl Böschbetänkandet som det tidigare under sessionen behandlade Bontempibetänkandet framhålles betydelsen av Europaparlamentets roll för att skapa större öppenhet samt för att medverka till att framtvinga nya och skarpare insatser för att motverka uppkomsten av nya oegentligheter. Europaparlamentets styrkeposition för att motverka bedrägerier och för att kunna pressa fram åtgärder från kommissionens sida får enligt vår mening aldrig underskattas. Kommissionen riskerar att binda ris åt egen rygg om den försvårar en fungerande dialog med parlamentet och därmed ytterligare försvårar öppenhet.
Vi menar att de förslag till inrättandet av en ny struktur, OLAF, som föreslås i betänkandet inte ur alla avseenden bör ses som den korrekta vägen för att hantera frågan om bekämpandet av oegentligheter med gemenskapsmedel. En sådan lösning saknar stöd i fördrag och kan på goda grunder kritiseras för att få en bristande demokratisk kontroll. Invändningarna är dock främst av teknisk natur. Förstärkt kontroll är oundvikligen nödvändigt, vilket bör ske genom en serie samverkande lösningar, varvid ett flertal ändringsförslag tar upp ett antal intressanta lösningar. I ljuset av det mycket allvarliga läget bör dock enligt vår mening förslaget i Böschbetänkandet inte helt förkastas, utan ses som en väg för att framtvinga ytterligare åtgärder från kommissionens sida. De åtgärder som kommissionen själv aviserat är nödvändiga och välkomna, men det kommer att krävas ytterligare insatser. I detta sammanhang är Europaparlamentets roll av betydelse, och i detta sammanhang kan Böschbetänkandets förslag ha en viktig roll gentemot kommissionen.

Berthu
Betänkandet Bösch, som är en uppföljning av revisionsrättens särskilda rapport om kommissionens enhet för samordning av bedrägeribekämpning (UCLAF), lägger fram allvarliga slutsatser: under de tio år den har existerat, har denna enhet inte lyckats med att sammanställa arbetsregler, inte heller med att åstadkomma en oberoende och säker informationsbehandling, vilket är nödvändigt för en seriös finansiell kontroll. Därför får vi gång på gång se upprepade bedrägerier, slöseri och administrativa oegentligheter. Kommissionen har rätt i att detta är tre åtskilda kategorier som man inte får förväxla, men alla tre förekommer, och de ger en bedrövlig bild av det europeiska bygget.
Betänkandet Bösch föreslår att UCLAF skall få en bättre, mer självständig ställning, genom att omvandla det till OLAF (en byrå för bedrägeribekämpning). Varför inte? Men det räcker inte med den reformen, för felet ligger mycket djupare.
I det avseendet har jag ofta fått intrycket av den här debatten, att Europaparlamentet har försökt lätta sitt samvete genom att kritisera sina egna synder hos andra. Men man måste faktiskt inse att vissa europeiska politikområden som kammaren är solidarisk med, bl.a. när det gäller ersättningar till jordbruket och strukturfonderna, orsakar bedrägerier på samma sätt som åskmoln framkallar åska. Och eurokulten, som hittills har omringat kommissionens verksamhet, har i synnerhet bidragit till ett klimat som inte är särskilt gynnsamt för finansiell kontroll. Så snart en tredje part vill framföra kritik, svarar man: " Vi arbetar för Europa, om ni kritiserar oss är ni alltså anti-européer" . Min grupps position gör att vi är väl medvetna om detta. Resultatet är att Bryssel försjunker i en ekonomisk oreda, precis som alla icke kontrollerade institutioner som tror sig stå över lagen.
Europa kommer inte att kunna anses vara vuxen så länge man inte accepterar verkliga externa kontroller, som i första hand nationerna skall utöva. Men i väntan på det, och jag tvekar inte att säga det: de som beundrar federalismen, som är i majoritet här och som till varje pris vill ta död på all kritik, de är bedrägeriets objektiva medbrottslingar.

Deprez
Förutom de artiklar som traditionellt handlar om bedrägerier som begås på bekostnad av gemenskapens budget, har pressen på senaste tiden också redogjort för att tjänstemän inom Europeiska kommissionen kan ha begått förkastliga handlingar. Möjligheten att sådana handlingar kan ha förekommit illustrerar hur aktuellt det här betänkandet är, som vi skall yttra oss om i dag.
Föredraganden menar att enheten för samordning av bedrägeribekämpning (UCLAF) brister i effektivitet, p.g.a. de knappa rättsliga och organisatoriska ramarna, som inverkar negativt på dess oberoende. Dessutom har den bara knappt trettio tjänstemän som kan ägna sig åt utredningar. Man förvånas alltså inte när man läser att UCLAF just nu har begränsade handlingsresurser.
Förtroendet för institutionerna och för det europeiska bygget kräver att man intensifierar bekämpningen av de bedrägerier som belastar den europeiska budgeten, och de brottsliga handlingar som begås av europeiska tjänstemän i sin tjänsteutövning.
Tillsammans med medlemmarna i budgetkontrollutskottet som har röstat för betänkandet, håller jag med om att det är viktigt att snabbt utöka de medel som institutionerna förfogar över för att bekämpa bedrägerier, och att det bästa sättet för att uppnå detta är att inrätta en byrå för bedrägeribekämpning (OLAF), som inte bara skall vara självständig, utan också ha de mänskliga och budgetära resurser som krävs.
Jag ger alltså mitt odelade stöd till det betänkande som vi nu behandlar.

Fitzsimons
EU: s antibedrägerienhet, UCLAF, har som primär funktion att skydda Europeiska unionens ekonomiska intressen. Det är en icke avundsvärd uppgift, särskilt om man läser den nyligen utgivna årsrapporten för 1997 om kampen mot bedrägerier i Europeiska unionen. Enligt rapporten uppgick cigarettbedrägerierna i Europeiska unionen till över 1, 28 miljarder pund bara under 1997.
Trehundratrettio miljoner pund av denna summa hänförde sig till EU: s förlust av intäkter och resterande del utgjorde förlusten av indirekt skatt, såsom tullar och punktskatter samt mervärdesskatt inom de 15 medlemsstaternas nationella territorium.
Detta enda exempel borde kunna ge en uppfattning om storleken på detta problem Europeiska unionen står inför om vi på framgångsrikt sätt skall kunna vinna över den organiserade brottsligheten, som försöker förfalska eurovalutans sedlar från 1 januari år 2002. Då kommer eurovalutan att flöda i 11 av EU: s medlemsstater och omfatta en befolkning på över 291 miljoner. EU: s lagförande instanser måste vara väldigt väl förberedda om euroförfalskarna skall kunna besegras.
Jag stöder att UCLAF, EU: s antibedrägerienhet, såväl som Europol, den Europeiska polisbyrån, ges en samordnande roll för att granska denna oerhört viktiga mot-säkerhets-aktion.
Insatser måste göras för att skydda trovärdigheten för och äktheten av eurovalutan när den lanseras och ersätter de nationella valutorna.
I ljuset av det faktum att medlemsstater för närvarande har olika strukturer för att förebygga och bekämpa förfalskningar kommer det att behövas strukturer för utbyte av information mellan alla lagförande organ i EU.
Det kommer också att finnas ett behov av en gemensam definition av valutaförfalskning och åtgärder måste vidtas för att bekämpa denna på ett överensstämmande och strukturerat sätt.
Amsterdamfördragets bestämmelser ger Europol större befogenheter genom att inrätta en samordnad struktur mellan polismakter i Europeiska unionen och övriga lagförande instanser i syfte att säkra att den organiserade brottsligheten kan tas itu med effektivt på europeisk nivå. Dessa nya befogenheter är bara rätta och riktiga i ljuset av det faktum att vi lever i en internationell marknad där det råder fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital.
Dessa bestämmelser kan och måste dock användas maximalt så att vi säkrar att det onda i den motsedda förfalskningen av eurovalutan kommer att besegras.

Lis Jensen och Krarup
Avsikten med betänkandet om UCLAF: s oberoende, roll och ställning är att förstärka kampen mot bedrägeri som riktas mot gemenskapens budget. Denna utgångspunkt tycker vi naturligtvis är positiv, inte minst med hänsyn till revisionsrättens påpekande av en rad oegentligheter inom UCLAF: s nuvarande organisation och funktion. Vi kan emellertid inte stödja betänkandet, eftersom det leder fram till att kampen mot bedrägeri, korruption och finansiella oegentligheter sker via upprättandet av ett europeiskt straffrättsligt område och inrättandet av en offentlig åklagarmyndighet för EU. Det är vår uppfattning att detta initiativ principiellt förutsätter en harmonisering av de enskilda ländernas rättsskipnings- och straffrättsliga bestämmelser. Den juridiska utformningen av medlemsstaternas rättsliga bestämmelser på dessa områden bör under inga omständigheter vara en angelägenhet för unionen.
Ytterligare överföring av behörighet till UCLAF och beviljande av mer ekonomiska medel för anställning av tjänstemän bör ske i samband med bedrägeribekämpning inom EU: s egna institutioner, och inte vara ett steg i riktning mot en europeisk åklagarmyndighet. De många affärerna rörande bedrägeri och korruption inom EU-systemet bör i stället ge anledning till: 1) att det påbörjas en debatt i avsikt att avskaffa en lång rad av de stödsystem det sker bedrägerier inom, 2) att det skapas en större öppenhet inom systemet, så skattebetalarna och väljarna kan se vad pengarna används till.
I betänkandet hänvisas det vidare till Amsterdamfördragets artikel 280, som öppnar nya möjligheter för kampen mot bedrägeri på gemenskapsnivå. I artikeln fastställs i punkt 4 att åtgärder som rör kamp mot bedrägerier " inte skall gälla tillämpningen av nationell straffrätt eller den nationella rättsskipningen" . Denna betoning tycker vi är viktig, eftersom det poängteras att EU inte skall blanda sig i den nationella politiken på detta område. Kampen mot bedrägeri på gemenskapsplanet bör emellertid inte ske på grundval av icke-ratificerade konventioner och tilläggsprotokoll, som det samtidigt skisseras i betänkandet i samband med anmärkningarna till artikel 280. EU kan naturligtvis inte erhålla lagstiftningsbehörighet på områden som inte blivit ratificerade av de enskilda medlemsstaterna.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
För de danska socialdemokraterna i Europaparlamentet är bekämpningen av bedrägeri och korruption en viktig programpunkt. Det får inte råda någon tvekan om att bekämpningen av bedrägeri rörande EU: s medel alltid har högsta prioritet. Därför måste samordningen av bedrägeribekämpningen - i UCLAF: s regi - också få goda villkor. I betänkandet föreslås ett inrättande av en ny enhet för undersökning av internt bedrägeri inom EU: s institutioner. Vi tycker inte att detta är en optimal lösning. Detta arbete borde kunna lösas av UCLAF, men i en mer oberoende ställning i förhållande till kommissionen.
I Edinburgh-beslutet från 1992 heter det att " Danmark kommer att delta fullt ut i samarbetet om rättsliga och inrikes frågor på grundval av bestämmelserna i avdelning IV i Fördraget om Europeiska unionen" . I praktiken så innebär detta att Danmark deltar i samarbetet så länge som det är mellanstatligt. Därför kan de danska socialdemokraterna inte stödja idéerna om inrättande av en gemensam åklagarmyndighet, och att det med tiden införs en gemensam strafflagstiftning. Men som det också är formulerat i Danmarks förbehåll på området, kommer vi inte heller att stå i vägen för att andra kan förstärka samarbetet på det rättsliga området. De danska socialdemokraterna har därför valt att underlåta att rösta för paragraferna K, L och M. Det ändrar dock inte på det faktum att huvudsyftet med betänkandet är att förstärka bedrägeribekämpningen, såväl i medlemsstaterna som internt inom EU: s system. Därför har de danska socialdemokraterna valt att stödja betänkandet i sin helhet.

Kellet-Bowman
Jag stöder Böschs betänkande eftersom hans förslag var en möjlig väg framåt för UCLAF. 1980 föreslog jag att gemenskapen skulle ha en flygdivision. Så jag blev mycket glad när UCLAF upprättades på initiativ av detta parlament. Parlamentet har under årens lopp tillfört resurser till enhetens arbete. Men vi upptäckte att UCLAF: s undersökningar hindrades när man arbetade med kommissionen.
Böschs förslag om en oberoende OLAF ger svaret på detta problem. Alla institutioner kan granskas, inklusive detta parlament, vilket jag välkomnar. Santers svar var hjälpsamt och konstruktivt. Kammaren stod, vist nog enligt mitt sätt att se det, emot försök att försvaga detta förslag genom ändringsförslag. Jag gratulerar Bösch.

Lindqvist (ELDR), Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde och Sandbæk (I-EDN)
Kraftfulla åtgärder behövs mot korruption, fusk och bedrägeri inom EU och med EU-medel i och utanför EU. Det visar de senaste anklagelserna om svindleri, och det framgår tydligt av rapporten från revisionsrätten. Ett särskilt organ (OLAF) med större befogenheter och ökade resurser för att också genomföra interna undersökningar som föreslås i betänkandet kan vara en sådan väg.
För att OLAF verkligen skall bli självständigt bör kommissionen inte vara tillsättningsmyndighet och fatta beslut om utnämningar, disciplinåtgärder m.m. Något särskilt europeiskt straffrättsligt område skall inte inrättas. OLAF skall inte heller ha någon åklagarroll.
Hela debatten om fusk, svinn och bedrägerier med EU-medel är ett symtom på att EU inte mår bra. EU är för stort, för svårt att överblicka och i det närmaste omöjligt att kontrollera. Den enskilt viktigaste åtgärden mot korruption, bedrägerier och fusk är att införa en offentlighetsprincip av nordisk modell med meddelarskydd. Om alla EU: s handlingar görs offentliga som huvudprincip och rätten att informera media skyddas, skulle upptäckten av korruption, svindlerier m.m. öka och problemen minska.

Müller
Kommissionen lever ett liv i ett elfenbenstorn. Den tystnad som råder mellan parlamentet och kommissionen beror i första hand på vår begäran om information och granskning vilken i sig tolkas som misstro, och det beror på att kommissionens princip om att en välfungerande förvaltning alltid (med få undantag) skall vara tillgänglig för allmänheten har förvandlats till raka motsatsen, åtminstone på de områden där kritik har förekommit och där parlamentet vill tillämpa sina granskningsrättigheter. Först och främst är allting hemligt, inlåst, internt och konfidentiellt. Men jag vill fråga er, herr Santer, vad det är som bör hemlighållas för parlamentet i en intern rapport om ekonomistyrning? Varför skall vi inte snarast och skoningslöst få veta vilka de känsliga punkterna i medelanvändningen är? Vem har något att dölja för oss där?
Misstroendekulturen i er kommission har till och med undergrävt de rättigheter som fördraget tillskriver oss. Det framgår av artikel 206 att kommissionen skall lägga fram all nödvändig information för parlamentet för att beviljas ansvarsfrihet. Hur kommer det sig då att parlamentet inte kan få UCLAF: s rapport, bara om vi tar i med hårdhandskarna genom att spärra alla medel till humanitärt bistånd? Det är synd att det verkar vara det enda språk ni begriper.
Ja, det finns inte bara ett problem utan en djup förtroendekris mellan kommissionen och parlamentet. När klara och tillförlitliga bestämmelser saknas, när kommissionärerna inte visar civilkurage genom att ta itu med politiska grupperingar och gammal barlast på kommissionens olika avdelningar, när kommissionärer trasslar in sig halvskumma kontakter, när man låter parlamentet vänta under flera månader med hjälp av undanflykter och tomt prat, då kan inget förtroende skapas för en väl fungerande förvaltning.
I Tyskland har befolkningen nyligen avgjort vad som sker med sådana som bara väntar på bättre tider. Om inte kommissionen är lyhörd för detta och reagerar därefter och visar vägen, något som den inte verkar göra, då skall den ha klart för sig att vi inte kommer att bevilja den ansvarsfrihet i december.

Rovsing
Bedrägeri mot gemenskapernas budget är ett av de allvarligaste problemen i det europeiska samarbetets 50-åriga historia. Både på grund av de finansiella skadeverkningar som bedrägeriet innebär, och - i synnerhet - på grund av de enorma skadeverkningar det får för medborgarnas bild av EU. Kommissionens viktigaste tjänst för bekämpning av bedrägeri, UCLAF, är därför ett EU-organ som har oerhört stor betydelse för hela unionen. UCLAF har löst omfattande fall sedan det inrättades, men det är tydligt att bristen på rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna i stor utsträckning har försvårat UCLAF: s arbete. Och det finns för närvarande inga utsikter till några betydande framsteg. Därför är steget mot en större grad av oberoende för UCLAF kanske en av de få åtgärder man för närvarande kan vidta för att göra enheten mer operativ i kampen mot budgetbedrägeri i EU. Jag stöder helhjärtat detta initiativ.

Sjöstedt
Jag stöder de flesta delarna av betänkandet. Jag delar dock inte åsikten om målet att göra EU till ett straffrättsligt område och att det skall inrättas en europeisk rättslig myndighet. Jag vill inte heller ge Europol nya befogenheter. Därför har jag inte röstat för betänkandet.

Souchet
Betänkandet Bösch har fått vår grupps stöd, framför allt för att det inte använder den vanliga politikerjargongen och för att den gör en strikt analys av korruptionen inom kommissionen.
Föredraganden försöker inte dölja vidden av bedrägeriet och korruptionen inom kommissionens avdelningar. Man kan faktiskt inte längre hålla räkningen på det antal program som förvaltas av kommissionen, där det under de senaste månaderna har visat sig förekomma förskingring och försnillning. Och föredraganden förklarar dessutom att " dessa upptäckta fall troligen bara är toppen av ett isberg" .
Det är alltså helt oacceptabelt att få höra ordföranden i kommissionen, Santer, ge prov på en trist humor när han karakteriserar denna ytterst allvarliga praxis som " administrativ akrobatik" .
De arbeten som under de senaste åren har förts av såväl revisionsrätten som parlamentets budgetkontrollutskott avslöjar en värld av dunkel, vänskapskorruption, maskopi och lag om tystnad genom hot om repressalier, av oansvarighet och straffrihet; en värld av förfalskade kontrakt, påhittade rapporter, försvunna dokument och rapporter som har påverkats av vissa privilegierade konsultföretag.
Betänkandet Bösch understryker att man nästan aldrig har vidtagit disciplinära åtgärder när en brottslig affär har upptäckts, och man har bara vänt sig till de rättsliga myndigheterna i exceptionella fall. " ...ett uppklarande nästan systematiskt förhalats (...) I vissa fall kan man också misstänka att UCLAF manipulerats att dölja ärenden" . En regional dagstidning sammanfattade i dag gårdagens debatt med titeln: " Straff föga troligt för allsköns affärer" .
Bedrägerienheten, som bl.a. är en kugge i kommissionen, saknar oberoende. Den tenderar därför att systematiskt skydda tjänstemännen. Böschs förslag att stärka enheten och ge den ett maximum av oberoende går alltså i rätt riktning. Den nya byrå som han föreslår skulle ha ett nära samarbete med Europaparlamentet, för vilket ett huvudsakligt uppdrag består i att kontrollera kommissionens verksamhet, i synnerhet på det finansiella planet. Genom de undersökningskommittéer som kammaren har utnämnt har vi sett, hur effektiva vi kan vara på det området, till exempel angående det sätt på vilket kommissionen hanterade BSE-frågan.
Men för att försöka sätta stopp för de europeiska institutionernas benägenhet att hemlighålla bedrägerier på hög nivå, är det också viktigt med en strikt och förnuftig tillämpning av subsidiaritetsprincipen. För att begränsa mängden okontrollerade medel bör man så långt det är möjligt minska de belopp som skall gå via Bryssel. De mest effektiva kontrollerna är de som utförs på en nivå nära skattebetalarna.
Föredraganden framhåller också att det finns en " grå zon" , som kan innesluta avsevärda risker för bedrägeri inom den så kallade " tekniska" lagstiftningen med oräkneliga förordningar och genomförandebestämmelser, liksom inom ramarna för kommittéförfarandet, som har en rad rådgivande kommittéer och utskott. Där fattas beslut med ibland avsevärda ekonomiska konsekvenser. Karaktäristiskt för detta är att endast ett fåtal tjänstemännen från de institutioner som deltar i beslutsprocessen har en fullständig överblick över ärendet och läget för förfarandet. Detta gör att det är relativt enkelt och lovande för intressegrupper att försöka påverka avsiktligt.
Denna utmärkta analys visar att en orimlig koncentration av befogenheter, och de byråkratiska konstruktioner som detta ger upphov till, är en viktig källa till bedrägeri och korruption. Och även här är det lämpliga svaret en verklig subsidiaritet. Men i Amsterdamfördraget föreslås tyvärr det motsatta!

Theorin och Wibe
Det bästa motmedlet mot fusk och korruption inom kommissionen vore att låta offentlighetsprincipen gälla fullt ut. Om allmänheten och undersökande journalister också får tillgång till kommissionens bokföring, så kommer fusk att upptäckas mer effektivt. Nuvarande hemlighetsmakeri med skattebetalarnas pengar är inte acceptabelt. Fortsätter detta är också den logiska slutsatsen att verksamheten inom kommissionen inom områden där det råder stora problem helt enkelt måste upphöra.
Betänkande Sisó Cruellas (A4-0241/98)

Van Dam
Ett europeiskt transportnät ger stora fördelar inom olika områden. Det är viktigt att simulera den utvecklingen, särskilt med tanke på att infrastrukturen inte är inbördes operabel.
De punkter föredraganden tagit upp är i det avseendet mycket viktiga. Framför allt utvecklingen av ett hållbart transportnät och utnyttjandet av de tekniska möjligheterna stöder vi helt. Därför har vi också röstat för det här betänkandet.
Det hindrar dock inte att vi har våra tvivel på att projekten inom ramen för det här europeiska transportnätet kommer att vara ekonomiskt hållbara. Det kräver ju stora investeringar både av medlemsstaterna och av deras grannländer. Om dessa pengar måste tas från den offentliga sektorn, så innebär det en tung börda för statsbudgeten. Därför behöver det även satsas enskilt kapital.
Därför behövs det i unionen skapas ett klimat som gör det lockande för enskilda att investera i sådana projekt. Den enskilda sektorns inflytande kan inte begränsas till den ekonomiska sidan av saken. I den här sektorn finns det tillgång till en stor kunskapspotential som måste utnyttjas för att nå en optimal lönsamhet för samhället.
Sammanfattningsvis måste vi noggrant överväga att satsa den kunskap och de resurser vi har tillgång till för att skapa ett hållbart och försvarbart transportnät. I det avseendet är betänkandet en bra ansats.

Lis Jensen och Krarup
Sisó Cruellas-betänkandets målsättning bygger på att EU skall vara med och stärka Öst- och Centraleuropas infrastruktur först och främst med hänsyn till handeln mellan EU och Östeuropa. TEN-programmet, som utvidgats till att också omfatta Öst- och Centraleuropa, måste emellertid ses mot bakgrund av den politiska och ekonomiska press som EU har utsatt de östeuropeiska länderna för i samband med krav om bestämda investeringar i infrastruktur. Denna kritik innebär inte att vi inte insett att det finns behov av massiva investeringar i Östeuropas infrastruktur. Däremot är det fråga om en principiell kritik av EU: s transportpolitik.
De infrastrukturprojekt som EU via exempelvis Phare och Europeiska investeringsbanken (EIB) har stött i Östeuropa, tillgodoser de stora EU-industriernas intressen av att öppna de öst- och centraleuropeiska marknaderna för deras produkter via en utbyggnad av de öst- och västgående förbindelserna. Frågan är bara vilken betydelse dessa massiva satsningar kommer att få för den östeuropeiska handeln och industrin. Även Världsbanken har efterhand dragit den slutsatsen att stora infrastrukturprogram som skall binda samman centrum och periferi, inte i sig själva skapar en starkare ekonomisk utveckling i de perifera områdena. Tvärtemot har man i och med en ökad konkurrens från de centrala områdena, som riktas mot de perifera områdenas lokala marknader, märkt av en ökad ekonomisk avmattning i de perifera områdena. Samtidigt har EIB uppvisat en i det närmaste total slutenhet i förhållande till östeuropeiska miljöorganisationer som " Bankwatch" , och för den östeuropeiska offentligheten rent allmänt, när det gällt att offentliggöra de miljömässiga bedömningar som man hävdar att man utfört innan man gett lån till en rad infrastrukturprogram i Östeuropa.
Av dessa skäl kan vi inte rösta för Sisó Cruellas-betänkandet.

Schlechter
Av historiska skäl har väg-, järnvägs- och flod- och kanalfartsnäten på den europeiska kontinenten, såväl som hamnar och flygplatser, uppförts på nationella grunder, på några undantag när.
Det var först under 1980-talet som en diskussion om en verklig alleuropeisk transportpolitik inleddes.
Tack vare de oförtröttliga insatser som vår kollega Günther Lüttge har gjort, har Europaparlamentet med kommissionens hjälp kunnat anordna alleuropeiska konferenser om transporter; i Prag, på Kreta och i Helsingfors. Det blev en stor framgång! För första gången satt folkvalda representanter från både väst och öst och diskuterade, och antog gemensamma politiska resolutioner om transportproblemen.
I dag ställs vi inför ett nytt förslag från kommissionen, om en utvidgning av vårt infrastrukturnät till våra grannar i öst.
Samordningen av en bedömning av behov av investeringar i infrastruktur sköts av TINA-gruppen, som är sammansatt av högre tjänstemän från medlemsstaterna och kandidatländerna, med ett sekretariat i Wien.
Allt detta är mycket bra, men jag hade önskat att man först talade om för oss var de 14 projekt finns, som fastställdes i den gemensamma ståndpunkten.
Enligt vad jag tror mig veta är det bara en förbindelse som har avslutats, av de 14 projekt som rådet i Essen antog, nämligen förbindelsen mellan Danmark och Sverige (Öresund); flygplatsen Milano-Malpensa håller på att bli färdig, men inte järnvägsförbindelsen och byggandet av en snabb vägförbindelse, vilket emellertid kommissionen, EIB och Europaparlamentet hade krävt.
Men var är de andra projekten? Det verkar som om man har lagt ut stora summor på studier och på ett antal planer. Men när det gäller de övriga, total tystnad! En obegriplig tystnad, när Willi Piecyk skriver i sitt betänkande, jag citerar: " ett fullbordande av det transeuropeiska nätet kräver investeringar på åtminstone 400 miljarder ecu under de närmaste 15 åren. De mest brådskande projekten, som bör genomföras innan år 2000, kommer att kosta ungefär 220 miljarder ecu" .
Jag kan fortfarande höra Jacques Delors förespråka de transeuropeiska nätverken, som enligt honom bär på många arbetstillfällen, och jag kan fortfarande erinra mig toppmötet om sysselsättningen i Luxemburg, men just nu förväntar jag mig konkreta resultat.
Jag vet att de stora nationella infrastrukturnäten i stor utsträckning har finansierats av allmänna medel. De nationella investeringarna hade kunnat vara ännu större, om alla skatter och avgifter som tas ut på transporter hade gått till investeringar i infrastruktur, men så har det inte varit.
Nu är vi alla medvetna om att vi behöver enorma finansiella resurser för att förverkliga de transeuropeiska näten, finansiella medel som medlemsstaterna bara kan ställa till vårt förfogande på kort sikt. Vi måste alltså hitta andra finansieringssätt.
Med hänsyn till att Europeiska investeringsbanken säkerligen kommer att göra allt som står i dess makt för att finansiera och åtminstone få några av de olika ärendena att avancera, och med förhoppningen om att de finansiella medlen från olika strukturfonder kommer att göras tillgängliga, så att man äntligen skall kunna inleda uppbyggnaden av infrastrukturnäten, och därigenom skapa arbetstillfällen, tror jag ändå inte att vi kommer att ha tillräckliga finansiella medel för att betala för de 14 nödvändiga och prioriterade projekten.
Enligt min mening måste vi pröva allt för att också privat kapital skall kunna bidra till projekten, så att vi skall lyckas tillgodose alla behov och fromma önskningar, i annat fall riskerar programmen att dra ut på tiden i tiotals år, om inte i all evighet.
Bör man föreskriva en möjlighet till att generellt införa en verkligt europeisk avgift, om man inte kan ordna finansieringen med hjälp av konventionella medel? Det vet jag inte, men jag anser uppriktigt sagt att det i praktiskt taget alla länder är mycket svårt att tänka sig en ökning av offentliga inkomster och utgifter, och att man måste hitta andra möjligheter till medfinansiering för vissa infrastrukturprojekt.
Jag säger allt detta för att de problem som vi konfronteras med när vi skall driva på uppbyggnaden av vårt gemensamma hus, dvs. Europeiska unionen, är rejäla problem, men de går att övervinna, om det inte händer något oförutsett.
Men enligt min mening ligger det oförutsedda väldigt nära. TINA-gruppens första utvärderingar låter ana ytterligare utgifter i en storleksordning på 45 till 150 miljarder ecu. Var skall man hitta de extra summorna? Kan vi förbinda stöden med vissa villkor, t.ex. att 40 procent av investeringarna i transportinfrastrukturer, som anses vara prioriterade, skall läggas på järnvägar, 25 procent på vägarna, och 15 procent på kombinerade transporter? Det är frågor som inte finner några svar i betänkandet av Joaquim Sisó Cruellas.
Utan att vilja motsätta mig stödet till Europeiska unionens grannländer, frågar jag mig om den snabba takten i förhandlingarna är överdriven, ja kanske t.o.m. riskabel.
Av alla dessa skäl har jag röstat mot betänkandet av Sisó Cruellas.
Betänkande Baldarelli (A4-0246/98)

Deprez
Den fortsatta ökningen av vägtrafikens olika beståndsdelar gör att det krävs en integrerad förvaltning av trafiken på alla nivåer: lokal, regional, nationell och europeisk nivå. Datateknikens kontinuerliga framsteg gör det nu möjligt att på allvar tänka sig en sådan möjlighet. Däri ligger hela intresset av kommissionens meddelande och av det betänkande som vi skall rösta om i dag.
Den skönjbara utvecklingen av vägtransporttelematiken är betydelsefull, och dess konsekvenser är positiva, vilket kommer att förbättra livskvaliteten för alla som använder vägnätet, särskilt med tanke på säkerhet och tidsvinster. De potentiella ekonomiska och miljömässiga fördelarna är också uppenbara: en bättre tidsmässig och rumslig hantering av trafiken, kombinerade transporter...
Jag delar föredragandens övertygelse om att summan av förlorade och nyvunna arbetstillfällen - en förändring som beror på att det finns produktions- och försäljningssektorer som har blivit föråldrade i takt med att ny teknik tillämpas på nätet och på vägtrafiken, och på att det skapas nya arbetsplatser inom denna nya verksamhetsnisch - i huvudsak kommer att bero på vilken kapacitet våra företag kommer att ha för att ta befälet över den rörelse som i dag håller på att utformas.
Följaktligen skriver jag under på idén om att vi måste hjälpa dem, och att vi för det ändamålet skall avsätta betydande resurser från gemenskapen till en utveckling och ett förverkligande av vägtransporttelematiken, med utsikter till nya arbetstillfällen och en hållbar utveckling.
Betänkande Novo Belenguer (A4-0247/98)

Díez de Rivera Icaza
skriftlig. (ES) Novo Belengerbetänkandet visar på ett såväl seriöst som rigoröst genomfört arbete och detta tackar vi för.
Jag beklagar, vilket jag alltid kommer att göra, att man i Amsterdamfördraget inte på minsta sätt har beaktat turismen. Som jag ser det var detta nödvändigt för att kunna utforma ett riktigt skydd för turister, turistindustri och den miljömässiga kvaliteten och säkerheten på de platser man väljer att turista på. Det var också därför som jag föreslog att man skulle inrätta en Europaresebyrå.
Inte utan ansträngning, vilket jag vill poängtera, lyckades Méndez de Vigo och jag införa ett gemensamt ändringsförslag i Bourlanges-Martin-betänkandet, eftersom vi, till skillnad från vissa andra inom turistnäringen och en del parlamentsledamöter, menar att turistindustrin är mycket mera än bara kalkyler. Att detta inte togs med i det reviderade fördraget kommer på längre sikt att medföra mer problem än nytta till och med för turistindustrin själv.
Bara så att ingen känner sig lurad eller misstycker, så vill jag säga att jag är glad över utformningen av detta nya betänkande som på något sätt försöker fylla det lagliga tomrummet, även om det tyvärr står utanför Amsterdamfördraget.

Gallagher
Jag är glad att Europaparlamentet diskuterar ett betänkande som behandlar Europeiska unionens åtgärder för turistnäringen. Det är väldigt viktigt ur ett irländskt perspektiv med tanke på att turistnäringen spelar en väldigt stor roll vad gäller skapandet av nya arbetstillfällen i den irländska ekonomin.
I enlighet med delårsutvärderingen om de pengar EU spenderar i Irland som utförts av det ekonomiska och sociala forskningsinstitutet kommer 30 000 jobb att ha skapats i Irland under det nuvarande programmet för gemenskapsstöd 1994-1999.
Det nuvarande turistprogrammet består av 369 miljoner pund, vilket är över 8 procent av det allomfattande strukturfondsprogrammet som för närvarande utbetalas i Irland.
Jag är säker på att den irländska turistnäringen kommer att utvecklas och blomstra under de närmast följande åren.
Införandet av den europeiska gemensamma valutan borde vara en positiv faktor i detta hänseende. Borttagandet av transaktionskostnader i elva medlemsstater inom Europeiska unionen, som omfattar en befolkning på över 291 miljoner människor, innebär lägre resekostnader och att kostnaderna för semestern skulle minska ytterligare.
En enda europeisk valuta för med sig en gränslös kapitalzon där växlingsbyråer inte längre existerar och kostnader minskas.
En enda europeisk valuta kommer att föra med sig en ökning av antalet turister vilket innebär en ökning av antalet arbeten i turistnäringen i Irland under de närmast följande åren.
Den irländska regeringen har en roll att spela för att garantera att den irländska turistnäringen utvecklas till sin fulla potential. Diskussioner kommer att föras kortfattat mellan den irländska regeringen och kommissionen om nästa utdelning av EU: s strukturfonder för perioden 2000-2006. Den irländska regeringen kommer att formulera en nationell utvecklingsplan som drar upp riktlinjerna för våra sociala och ekonomiska investeringsprioriteringar för sjuårsperioden efter 1999.
I ljuset av det faktum att över 30 000 jobb har skapats under åren 1994-1999 i turistnäringen i Irland är det därför väldigt tydligt att väsentliga bestämmelser måste inkluderas i den nationella utvecklingsplanen avseende framtida fondering från EU och nationen för turismindustrin i Irland.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna röstade i dag emot Belenguers betänkande om gemenskapens åtgärder som berör turismen. Vi menar inte att man skall börja med att harmonisera medlemsstaternas turistpolitik på så sätt som föreslås. Det måste vara upp till de enskilda länderna att själva besluta om en förnuftig politik i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen. Det finns därför inte behov av en utvidgad avdelning för turism inom kommissionen, och det finns heller inte behov av budgethöjningar på detta område.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Novo Belenguers betänkande syftar i hög grad till att skapa en gemensam EU-politik inom området för turism. Vi menar att det är svårt, för att inte säga omöjligt, att ta med 15 så inbördes olika länder i en och samma kampanj. Novo skriver själv i sitt betänkande att kampanjer för att lyfta fram specifika nationella eller regionala resmål i Europa (läs: EU), bör överlåtas till medlemsstaterna och deras nationella och regionala turistråd. Vi skulle inte kunna vara mer överens, och det är just därför vi menar att försöket i detta betänkande att skapa en gemensam EU-politik inom området för turism genom att inrätta ett direktorat för turismfrågor är ett steg i helt fel riktning.

Novo
Kommissionens rapport om gemenskapens åtgärder för turismen under 1995/96 visar mycket tydligt två essentiella saker.
Å ena sidan, användandet av de åtgärder som, direkt eller indirekt, försöker svara mot behoven i en sektor som, trots den globala nedgången för efterfrågan på nästan tio procent mellan 1975 och 1995, fortsätter att vara avgörande för ekonomin och sysselsättningen i EU (nära sex procent av gemenskapens BNP, mer än 9 miljoner anställda). Användandet av sådana åtgärder gör det på samma sätt möjligt att dra slutsatsen att, så som vi har hävdat, samarbetet för gemensamma intressen kan garanteras utan att man förändrar den gällande rättsliga ramen, vilket visar det orealistiska i vissa försök att göra politiken i sektorn mer gemenskapsmässig.
Å andra sidan, är behovet tydligt att utan att förändra den rättsliga ramen ge kontinuitet åt dessa gemenskapsåtgärder, förutse egna budgetmedel som stärker befogenheterna för direkta åtgärder, och samtidigt öka synergismen med annan gemenskaps- och/eller nationell politik (planering, miljö, kultur, hantverk, egendom, sysselsättningspolitik, strukturåtgärder, ny teknik).
Betänkandet är positivt, och jag skulle vilja understryka en aspekt som är väsentlig för oss. Det räcker faktiskt inte att konstatera att turistsektorn är viktig ur sysselsättningsaspekt. Det är också viktigt att garantera kvaliteten på denna sysselsättning. Därför skriver vi under på den slutsats som uppmärksammar behovet av att planera politiken och ställa finansiella medel till förfogande (för fortbildning bland andra aspekter), vilka gör det möjligt att garantera maximal stabil sysselsättning och minimera effekterna av säsongsarbete samt förhindra en konkurrenskraft till priset av låga löner.

Wibe
Nog för att turismen ger sysselsättning och därmed välstånd till många regioner, men idéerna om att upprätta ett direktorat för turism inom GD XXIII och utveckla en gemensam turistpolitik inom EU ställer jag mig mycket skeptisk till. Det kommer att leda till ökad byråkrati och till att en mängd dokument produceras. Däremot tror jag tyvärr inte att det kommer att ha någon större positiv effekt på turistverksamheten ute i verkligheten.
Betänkande Miranda (A4-0289/98)

Kellet-Bowman
Herr ordförande! Det är känt att jag vid strejken i denna kammare sade att denna institution är uppbyggd av sina ledamöter och tjänstemännen. Alla var inte överens med mig men jag tror fortfarande detsamma. Kammaren betjänas väl av många tjänstemän och jag tackar dem för det.
Men jag vill i detta fall säga att det är många fall som visar en stor inkompetens under många år, vilket var mycket vanligt på GD VI (administration). De många försummelser och fel som pågick under lång tid har skadat institutionens rykte. Förre generaldirektören för generaldirektoratet för administration, Jean Feidt, bör hållas ansvarig för denna beklagansvärda situation.
Jag måste betona att dessa anmärkningar görs utan att någon nationalitet eller politisk åskådning tas i beaktande, eller medlemskap i klubbar eller hemliga föreningar, men eftersom det under åren - och jag skulle kunna räkna upp dem om jag haft mer tid - har denna kammare försummats på grund av dålig administration på GD VI och Jean Feidt bör hållas ansvarig för detta.

Fabre-Aubrespy
Vår grupp har röstat mot betänkandet Miranda, vilket beror på vad den huvudsakligen handlar om, nämligen ansvarsfrihet för Europaparlamentet för budgetåret 1996.
När det mer specifikt gäller den omtalade överföringen av medel från budgetåret 1996 till 1997, tar föredraganden än en gång parti för och försvarar utanordnaren genom att belasta rättstjänsten och styrekonomen, men denne har utfört ett utmärkt arbete genom att lägga fram ett förslag, som syftar till att komma till rätta med att det inte fanns ett undertecknande av parlamentets ordförande inom den stipulerade tidsfristen, ett förslag som går ut på att förfarandet för icke-automatisk överföring skall följas. Men administrationen har i sin tur inte följt det förslaget.
Inte förrän i slutet av januari 1997 insåg administrationen att tilläggskontraktet inte hade undertecknats av ordföranden. Då tillfrågades parlamentets f.d. ordförande om ett retroaktivt undertecknande, mer än en månad efter tidsfristens utgång, vilket han naturligtvis vägrade. Något som dock inte hindrade generalsekretariatet från att ge samma förslag till hans efterträdare, fortfarande utan framgång.
Ett ännu mer förvånande faktum: enligt kontoplanerna, som cirkulerade mellan utanordnarens och styrekonomens avdelningar, utgjorde de berörda 30, 76 miljonerna ecu ändå en del av de automatiskt överförda medlen till budgetåret 1997; de figurerade då som giltigt överförda i ett dokument från den 20 januari 1997, vilket var undertecknat av den behörige utanordnaren. Detta var ett dokument som dessutom intygade för styrekonomen och generalsekreteraren att de erforderliga förfarandena hade följts, men under tiden försökte dess upphovsman få Europaparlamentets ordförande att underteckna tilläggskontraktet, vilket generalsekreteraren var helt medveten om...
Föredraganden ber oss i dag att bevilja ansvarsfrihet för Europaparlamentets administration, trots att denna episod har avslöjat ett oroväckande ineffektivt förfarande för sammanställningen av räkenskaperna, vilken förde upp de 30, 76 miljonerna ecu på listorna över de medel som faktiskt överfördes till budgetåret 1997. Dessutom godkände budgetkontrollutskottet sammanställningen av räkenskaperna vid sitt sammanträde den 25 februari 1997, inbegripet den automatiska överföringen av medlen i fråga.
I dag försöker man förringa denna affär, genom att framhålla att det inte handlar om förlorade medel i egentlig mening, och att medlemsstaterna kommer att göra allt som krävs för att parlamentets budget skall kunna finansiera förvärvet av D3 inom de angivna tidsramarna. Men parlamentets administration lät inte tilläggskontraktet undertecknas av ordföranden, den använde sig inte av förfarandet för icke-automatisk överföring, och försökte sedan fördatera tilläggskontraktet, och ansåg till sist att överföringen av medlen till budgetåret 1997 redan var klar, och har därigenom svikit sitt ansvar som bestod i att faktiskt överföra de 30, 76 miljonerna ecu och att respektera budgetförordningen.
Det är denna osannolika följd av allvarliga förseelser och bristfälligheter som vi i dag borde straffa, genom att vägra bevilja ansvarsfrihet, så att det inte skall upprepas.
Samtidigt som vi gläder oss åt beslutet att inte bevilja Ekonomiska och sociala kommittén ansvarsfrihet, är min grupp förvånad över att man i betänkandet Miranda inte har valt att göra detsamma för denna institution, och vi beklagar också den ytterst bristfälliga informationen i Regionkommitténs inkomst- och utgiftsredovisning och balansräkning samt avsaknaden av en enhetlig personalpolitik; Revisionsrättens årsrapport för budgetåret 1996 lyfte emellertid fram ett antal oegentligheter vad gäller den institutionens sätt att fungera.

Holm
Jag har röstat för Mirandabetänkandet från budgetkontrollutskottet gällande ansvarsfriheten 1996.
Det är riktigt att skjuta upp ansvarsfriheten för Ekonomiska och sociala kommittén, eftersom allvarliga brister och oegentligheter har framkommit. Dessa oegentligheter måste utredas, både internt av EU via revisionsrätten och UCLAF samt externt, om det visar sig nödvändigt, av behörig nationell myndighet. Innan så sker kan ansvarsfrihet inte beviljas.
Jag anser också att det finns problem inom Europaparlamentet, bl.a. gällande upphandling, konsultanvändningen och bristerna vad gäller kvalificerad personal inom redovisning och bokföring samt inom rättstjänsten. Skillnaden jämfört med Ekonomiska och sociala kommittén är dock att inget tyder på bedrägerier utan på strukturella fel inom Europaparlamentet. Därför anser jag att revisionsrätten får i uppdrag att studera detta närmare. Arbetet inom Europaparlamentet har påbörjats, men jag tror att det vore bra att låta någon " utifrån" hjälpa till i detta arbete.

Ordföranden
Därmed är omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.55 och återupptogs kl. 15.05.)

Ordföranden
Kolleger! Tyvärr kan vi inte börja sammanträdet eftersom förste talare är Santer, ordförande i kommissionen, och vi väntar ännu på att han skall återvända från lunchen med den spanske konungen. Han är på väg och det tar bara två tre minuter till. Jag ville att ni skulle veta varför den här förseningen uppstått.
(Sammanträdet avbröts kl. 15.05 och återupptogs kl. 15.10.)

Egna medel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalanden om egna medel och budgetprocessen.

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter! Kommissionen har just antagit en rapport om hur systemet med de egna medlen fungerar. Det är en viktig rapport. Viktig för sitt innehåll - det skall jag återkomma till - men också viktig p.g.a. den aktuella konjunkturen.
Enligt artikel 10 i beslutet " Egna medel" , skall den här texten läggas fram 1999. Vi har beslutat att göra det tidigare, av en enkel anledning: unionens finansieringssystem är en central del för förhandlingarna om Agenda 2000. Utan den här rapporten skulle vi inte ha en chans att avsluta förhandlingarna enligt den ursprungliga planen, i mars 1999. Just nu ligger alla uppgifter om problemet på bordet, och jag vädjar till nya krafttag i hanteringen av Agenda 2000.
Herr ordförande! En text som kommissionen antog i går är uttömmande, präglad av insyn, objektiv och öppen. Uttömmande för att den utforskar alla möjliga och tänkbara vägar för en framtida rättvis finansiering, och jag skulle också vilja säga, en tillräcklig finansiering av unionen. Präglad av insyn för att den varken döljer svårigheterna eller fördelarna med varje tänkbart alternativ. Objektiv för att den stöder sig på obestridliga sifferuppgifter. Och öppen för att den på det här stadiet endast framför alternativ.
Med den här rapporten hoppas kommissionen avdramatisera och objektivisera en svår och politiskt känslig debatt. Jag skall inte dölja det faktum att kommissionen gör någonting nytt genom att öppet gripa sig an problematiken med nettosaldon. Jag anser att det är nödvändigt, för jag vill att debatten, som är oundviklig, skall föras på tydliga och objektiva grunder. Jag vill tillägga att det här handlar om ett begrepp som man bör hantera med försiktighet, och det är något som vår rapport visar klart och tydligt.
Herr ordförande! Efter dessa inledande synpunkter, tillåt mig att presentera huvudpunkterna i vårt dokument. Det kretsar kring två teman. I första hand det nuvarande systemets sätt att fungera och dess eventuella utveckling. För det andra problematiken med obalanser i budgeten.
De senaste årens utveckling av det nuvarande systemet återspeglar de nyheter som introducerades med 1988 och 1994 års beslut om de egna medlen. Bidragen har blivit mer rättvisa, eftersom de i dag stämmer bättre överens med medlemsstaternas bidragsförmåga, något som tar sig uttryck i bruttonationalprodukten. För övrigt har de nuvarande bestämmelserna försett unionen med tillräckliga resurser för att finansiera utgifterna samtidigt som man undviker finanskriser, som unionen tidigare har gått igenom.
I vissa avseenden har emellertid det nuvarande systemet en del svagheter, Europaparlamentet har många gånger framhållit en av dem. Den finansiella autonomin, som ligger till grund för själva begreppet egna tillgångar, har försvagats allteftersom de nationella bidragen spelar en större och större roll för unionens budget. I övrigt brister det nuvarande systemet i överblick, vilket till viss del beror på den rabatt som Förenade kungariket har beviljats, men också på att mervärdeksskattesresurserna har förvanskats, eftersom de nu, till följd av att underlaget har utjämnats, kopplas till det nationella bidraget, som grundas på bruttonationalprodukten. Det finns också svårigheter med att förvalta det nuvarande systemet, vilket har att göra med uttaget av tull- och jordbruksavgifter, som utgör det man kallar de traditionella egna medlen.
Herr ordförande! Om man vill att systemet skall utvecklas för att bli mer överblickbart och logiskt, då erbjuds två radikalt motsatta alternativ. Ett första alternativ skulle vara att förenkla det nuvarande systemet. Det skulle kunna utformas så att de bidrag som grundas på BNP, bruttonationalprodukten, får en större betydelse i bidragssystemet, även om det strider mot själva begreppet egna medel. En förstärkt roll för bidragen grundade på bruttonationalprodukten skulle utan tvekan göra det nuvarande systemet enklare och mer rättvist, men det skulle inte bidra till en förstärkt finansiell autonomi för unionen.
I det sammanhanget, och till följd av Europeiska rådet i Cardiff, har kommissionen granskat ett nytt förslag från Spanien, som stöds av Grekland och Portugal, om att introducera ett visst mått av progressivitet i bidragssystemet. Samtidigt väcker det här förslaget en del problem. Till exempel eftersträvas solidaritetsmålet just nu med hjälp av unionens budget. Ett sådant tillvägagångssätt garanterar att insatserna för en verklig konvergens blir effektivare, än om det handlar om en enkel budgetöverföring till de minst framgångsrika länderna.
Ett andra alternativ skulle bestå i att införa ett eller flera nya egna medel, för att systemet för de egna medlen skall få en större skattebas. Det är en lösning som parlamentet har förordat vid många tillfällen. De största fördelarna med att införa nya egna medel i systemet är, förutom att den finansiella autonomin skulle bli större, att det politiska ansvaret stärks och att medborgarna får en bättre överblick.
Listan över eventuella, föreslagna eller skisserade egna tillgångar är lång, och finns i rapporten. Om man utvärderar den listan efter ett antal ofrånkomliga kriterier, som t.ex. rättvisa mellan medlemsstater och ett effektivt uttag, tvingas man konstatera att det knappast finns något alternativ som uppfyller alla kriterier. Endast den faktiska mervärdesskatten, vilket parlamentet föreslog 1994, verkar vara en tänkbar lösning på medellång sikt.
Herr ordförande! Jag kommer nu fram till den känsliga frågan om obalanser i budgeten. Jag vill först direkt upprepa, och kommissionen har för övrigt alltid hävdat det, att själva begreppet budgetsaldo är svårt att urskilja och att hantera. Man kan inte reducera Europeiska unionens kostnader och intäkter till en enkel matematisk uträkning. Icke desto mindre har Tyskland, Nederländerna, Österrike och Sverige hänvisat till kompromissen i Fontainebleau enligt vilken: " Utgiftspolitiken är på sikt det avgörande medlet för att lösa frågan om obalanser i budgeten. Det har ändå fattats beslut om att varje medlemsstat med ett orimligt budgetansvar, i förhållande till sitt relativa välstånd, i sinom tid kan få en korrektion" .
Om man ser det ur en strikt budgetär synvinkel har dessa fyra medlemsstater, av olika skäl för övrigt, fått försämrade budgetsaldon, en förändring som i dag är av samma storleksordning eller t.o.m. större än det som Förenade kungariket hade innan budgetrabatten. Förenade kungariket befinner sig faktiskt inte längre i en unik position när det gäller budgetsaldo och relativt välstånd, och det kommer att bli ännu mer betonat i framtiden, efter utvidgningen. Fallet med Förenade kungariket, som var unikt i början av 1980-talet, är på väg att banaliseras.
När det gäller den framtida utvecklingen av de fyra nämnda ländernas nettosaldon, kommer Agenda 2000, utöver kostnaden för utvidgningen, endast att få marginella effekter, och de blir inte nödvändigtvis negativa. Samtidigt är det för tidigt för att med säkerhet kunna säga någonting om vad som kommer att hända på det här området, eftersom mycket kommer att bero på det slutliga avtalet om reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken och av strukturfonderna.
Trots de här reservationerna när det gäller själva begreppet nettosaldo, har kommissionen valt att inte väja för frågan. Vi har undersökt några alternativ som skulle kunna bemöta den oro som har framförts. Men jag skulle ändå vilja sätta in dem i ett sammanhang.
För det första ligger källan till obalanser i budgeten på utgiftssidan, vilket fastställdes i Fontainebleau. För det andra: om det inte hade gjorts gedigna insatser för att kontrollera unionens utgifter - vilket ni har bidragit till - skulle obalanserna ha varit ännu större. Till sist skall kostnaden för utvidgningen fördelas rättvist i förhållande till vilken bidragsförmåga alla nuvarande medlemsstater har. Om vi uppnår ett samförstånd om att hitta ett svar på frågan om obalanser i budgeten, då erbjuder kommissionen tre grundläggande alternativ, som för övrigt inte utesluter varandra.
Ett första alternativ skulle bestå i att återgå till ett enhetligt och förenklat finansieringssystem. Det skulle kunna bli fråga om en förenkling i syfte att skapa en mekanism som i större utsträckning, ja kanske helt och hållet, grundas på BNP-resurserna. En sådan förenkling skulle kunna omfatta en gradvis avveckling av den befintliga korrektionsmekanismen. Det andra alternativet är att man skall kunna göra en korrektion på utgiftssidan. Som jag redan har nämnt, lägger avtalet från Fontainebleau tonvikt vid den roll som gemenskapens utgifter bör ha för en korrektion av obalanser i budgeten. En viktig del av budgeten, som är avsedd för strukturella utgifter, bidrar självklart till den typen av obalanser, men på ett avsiktligt sätt, eftersom det uttryckligen handlar om utgifter som syftar till att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen i de minst välmående medlemsstaterna.
Utgifternas andra stora beståndsdel utgörs av den gemensamma jordbrukspolitiken, som inte syftar till att göra en omfördelning mellan medlemsstaterna. I den mån den gemensamma jordbrukspolitiken ligger till grund för en bristande budgetbalans, skulle man kunna tänka sig att minska gemenskapens bidrag till de direkta jordbruksstöden. Ett sådant alternativ skulle självklart inte betyda att den gemensamma jordbrukspolitiken förläggs på nationell nivå, eftersom jordbruksavgifterna kommer att förbli oförändrade och eftersom besluten även i fortsättningen kommer att fattas i Bryssel.
Ett tredje alternativ skulle vara att införa en allmän korrektionsmekanism. En sådan mekanism skulle tillämpas för alla medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren. För att undvika att bruttotillgångarna, som skall omfördelas mellan medlemsstaterna, skjuter i höjden, bör man förorda ett system som till viss del ersätter negativa budgetsaldon, ovanför en viss utjämningströskel.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen lägger i dag fram en rapport om de egna medlen, men det är för att vi vill - jag säger det än en gång - att alla kort skall ligga på bordet när det är dags för den sista fasen i förhandlingarna om Agenda 2000. Samtidigt anser kommissionen fortfarande att diskussionen om budgetsaldon inte bör överskugga arbetet med att överväga ett effektivt och rättvist finansieringssystem. I det avseendet skulle jag än en gång vilja betona att kommissionen lägger fram olika alternativ, utan att göra en inbördes rangordning.
Till sist krävs det, nolens volens , att man tar hänsyn till skillnader mellan unionens utgifter och finansieringssystemet, i termer av beslutsförfaranden. I det sammanhanget vill jag erinra er om att genomförandet av Agenda 2000, enligt kommissionen, kan finansieras inom ramen för de egna medlen, och det kräver därmed inte en omedelbar ändring av beslutsgången om de egna medlen, som alla vet är mycket komplexa och institutionellt tungrodda.
Detta betyder att vi kanske kommer att förfoga över en tillräcklig marginal, eventuellt fram till nästa utvidgning, för att kunna fundera över de frågor som tas upp i den här rapporten, och vidta nödvändiga beslut, med det allvar och även det lugn som krävs.

Haug
Herr ordförande, herr ordförande Santer! Tack för er rapport från kommissionen. Den som väntar på något gott väntar aldrig för länge! Men ni sade att ni sammanställde rapporten utan lidelse. Jag önskar att ni hade sammanställt den med en viss lidelse, för då hade vi nu förmodligen haft ett beslutsunderlag som var värt att diskutera. I stället har vi nu ett lager fullt av alternativ, visserligen ett kvalificerat lager, men inte mer.
Nåväl, vi har ju också fört målinriktade diskussioner i parlamentet och vi har redan fastställt ett och annat i vårt budgetutskott. Men vårt utgångsläge är att vissa av Romfördragets bestämmelser är bindande för oss. Det fastslås att gemenskapen är skyldig att skapa solidaritet mellan de fattigare och de mer välbärgade staterna och det sägs i artikel 130a att ett av gemenskapens mål skall vara att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivå samt eftersläpningen i de minst gynnade regionerna.
Det är det ena. Samtidigt är medlemsstaternas ekonomiska kapacitet, precis som ni beskriver det, en avgörande faktor även för mervärdesskattesystemet för att fastställa staternas andel av finansieringen av EU: s budget. Om vi ser oss omkring kan vi konstatera att det i själva verket gäller alla medlemsstater utom Storbritannien. Storbritanniens andel av bruttonationalprodukten är 15, 9 procent, men deras andel av budgetfinansieringen endast är 9, 9 procent. Ni har förklarat vad det beror på, nämligen den så kallade brittrabatten. Ändå, trots att man i allmänhet betalar in till budgeten utifrån den kapacitet man har, kommer det uppmaningar från medlemsstaterna om lägre avgifter! Som motdrag föreslås ett progressivt inkomstsystem eller en utvidgning av budgeten så att den överskrider den nuvarande maxgränsen på 1, 27 procent av bruttonationalprodukten, så som vi hade det tidigare. Allt detta finns dokumenterat i protokollet från toppmötet i Cardiff.
De medlemsstater som mer eller mindre högröstat kräver en sänkning av sina medlemsavgifter grundar sina argument på det så kallade nettobetalarkonceptet. Ni har talat om detta och därför behöver jag inte tillägga något om denna ekvivalensbaserade tanke som haltar rent metodiskt. Men en sak är klar, nämligen att man vid en närmare granskning upptäcker en tydlig obalans mellan de välbärgade medlemsstaterna. Det är iögonenfallande att Danmark som har den näst högsta ekonomiska potentialen inom gemenskapen erhåller betydligt mer från budgeten än vad de bidrar med till dess finansiering. Samtidigt har länder med lägre bruttonationalprodukt, som Sverige och Nederländerna, en finansieringsbörda som väger betydligt mer än den andel de erhåller ur den gemensamma budgeten.
Men om orsaken till den rådande obalansen inte finns på inkomstsidan, som jag just sade, innebär det automatiskt att den måste finnas på utgiftssidan. Och där tror jag nog att vi i budgetutskottet har varit mer målinriktade i våra diskussioner och vår argumentering än ni har varit i er rapport. Vi inser nämligen att den andel som medlemsstaterna bidrar med till den gemensamma politiken är högst varierande. Den ojämna fördelningen framträder särskilt tydligt inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Medlemsstater med en stor jordbruksandel och en stor andel stödberättigande jordbruksstrukturer, till exempel Danmark och Frankrike, erhåller oberoende av sin ekonomiska kapacitet ett större tillbakaflöde än de medlemsstater som har en lägre jordbruksandel. Därför är Sveriges och Tysklands finansieringsandelar till gemenskapsbudgeten dubbelt så stora som deras andelar av jordbrukspolitiken. Och med tanke på att 45 procent av budgeten går till jordbrukspolitiken, är det uppenbart att det här är orsaken bakom den obalans som råder.
Därför är vi glada över att ni i rapporten har behandlat våra försök att reducera denna obalans genom en samfinansiering av jordbrukspolitiken. En viktig förutsättning för detta är att tendensen inom jordbrukspolitiken går från prisgarantier mot ett direkt inkomsstöd och främjande av landskapsvårdande och ekologiska åtgärder. Denna tendens bör ytterligare förstärkas med hjälp av Agenda 2000. Redan nu är mellan 50 och 60 procent av jordbruksutgifterna strukturfrämjande. Eftersom dessa åtgärder ger resultat direkt på plats i medlemsstaterna, är det vettigt att dessa stater även bidrar till finansieringen, så som är fallet i den övriga strukturpolitiken. Det skulle således inte innebära att man bryter mot det system, som ni hänvisar till.
Därför föreslår vi en nationell samfinansiering av jordbrukspolitiken. Det skulle inte bara vara en riktig åtgärd enligt utvecklingens logik, utan även innebära en betydlig avlastning vad nettobetalarproblematiken beträffar. Trots de invändningar man kan ha mot vårt förslag, som först måste diskuteras här, och som man således inte har fattat något formellt beslut om ännu, t.e.x. att detta kommer att forcera den gemensamma jordbrukspolitiken, har det en obestridlig fördel framför alla de alternativ ni tar upp, nämligen att det är genomförbart. Det kräver inte enhällighet i rådet utan endast en kvalificerad majoritet.

Garriga Polledo
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr Santer! Idag kommer ni att höra många olika åsikter, men ett faktum är dock obestridligt. Om unionens bruttonationalprodukt inte ökar med mer än 2, 5 procent per år kommer det aktuella taket på 1, 27 procent inte att vara tillräckligt för att fördjupa sig i gemenskapspolitiken, bevara sammanhållningspolitiken och samtidigt finansiera utvidgningen mot öst.
Är ni medvetna om - och jag vänder mig nu till kommissionen i dess helhet eftersom Santer inte är närvarande - att ni här kommer att stöta på en stark opinion som menar att ett finansieringssystem som inte beaktar skatteprogressiviteten och den relativa välfärden från början är ett orättvist och osolidariskt system.
Liikanen, kommissionen, där ni befinner er har man blivit smittad av viruset om teorierna om nettosaldo och rättvis återbetalning. Därför har ni fattat det politiska beslutet att rekommendera en omfördelning av inkomsterna som helgar skatteprogressiviteten.
Nåväl, det förslag kommissionen i dag lägger fram ger inga lösningar. Det kommer inte att förse gemenskapsbudgeten med en enda euro och kommissionens tillvägagångssätt med bristande finansiering och oföretagsamhet kommer att fördömas. För det andra så är kommissionens förslag, oavsett utgångspunkt och oavsett vilket alternativ man väljer, regressivt.
Förslaget står heller inte i samklang med finansiell solidaritet och sammanhållning och under ärendets behandling kommer såväl utskotten som de europeiska jordbrukarna att påtala hur orättvist det är. Europeiska rådet kommer att säga att det är partiskt och dessutom ganska ovärdigt en europeisk institution som i stället borde försvara det allmänna intresset, vilket jag förmodar att kammaren också kommer att påtala.

Müller
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag är glad över att kommissionen överväger en samfinansiering av jordbrukspolitiken. En samfinansiering av jordbrukspolitiken är enligt min mening den rätta vägen. Det här förslaget riktar in sig på problemets kärna, nämligen budgetens utgiftssida. Dessutom är det ett alternativ, precis som man sade, som kan antas med kvalificerad majoritet i rådet och inte kräver någon enhällig prövning av beslutet om egna medel. Nettobetalardiskussionen, så som den fördes av den tidigare finansministern Waigel, kan därför lugnt dra sig tillbaka tillsammans med finansministern.
Om medlemsstaterna skulle finansiera hälften av jordbruksbudgetens direkta anslag ur egen ficka, skulle det innebära en nettoavlastning för Tyskland på 2, 4 miljarder DEM. Även Storbritannien skulle ha stor fördel av en sådan reform, med ca. 2 miljarder DEM. Den brittiska rabatten skulle därmed vara obsolet. Om finansieringen överförs från unionen till medlemsstaterna, måste EU-budgeten minska med motsvarande belopp. Allt annat skulle innebära en kallsinnig ökning av EU-budgeten och skulle stöta på motstånd även i Tyskland hos dem som då skulle bli tvungna att betala samfinansieringen ur egen ficka.
Jag anser därför att det inte är tal om att de medel som frigörs används till att finansiera transeuropeiska nätverk och forskningspolitik som europeiska sysselsättningsprogram. Sysselsättningspolitiken i stor skala måste liksom tidigare åligga medlemsstaterna och är inte finansierbar på europeisk nivå.

Samland
Herr ordförande, herr kommissionär! Tack för det underlag ni har lagt fram. Nu har vi i gemenskapen för första gången ett dokument framför oss där alla siffror presenteras i detalj och där det tydligt framgår vad som är realistiskt i denna debatt och vad som är orealistiskt. Vi kan som Müller säga, att Waigels rabatt redan när den uppfanns var orealistisk. För den som inbillar sig att Portugal i det portugisiska parlamentet övertar de kostnader som tyskarna vill spara in genom ratificeringsbeslut, den lever i en helt annan verklighet. Därför är det bra att det förs till handlingarna.
Det är också bra att den spanska regeringens förslag förs till handlingarna, enligt vilket de anser att nettobetalarna i framtiden kan lägga på litet extra, att den orättvisa eller rättviseklyfta som finns kan växa ytterligare. Även detta är rent nonsens, det är bara att gräva en grav åt förhandlingarna i mars nästa år.
Jag vill här tydligt poängtera det jag har sagt vid flera tillfällen och nu upprepar igen: Europeiska unionen är ingen sparbank som alla kan betala in sina avgifter till för att sedan få tillbaka dem med högsta möjliga ränta. Vi är, som Haug har sagt, en solidarisk gemenskap och egna medel-systemet måste också göra anspråken på en solidarisk gemenskap rättvisa.
(Applåder) Å andra sidan kan man konstatera att det finns en rättviseklyfta som här är mer tydlig och påtaglig än den brukar vara. Den reducerar också det antal som protesterar mest högljutt - jag syftar då inte på dem från mitt eget land, utan de från Nederländerna, som ju protesterar högljutt tillsammans med oss, för om man bortser från Rotterdam-effekten, ser balansräkningen för Nederländernas nettobetalare helt annorlunda ut än vad den nederländska regeringen ständigt påstår. I det avseendet är dessa siffror också till stor hjälp.
För övrigt, det skulle jag ha sagt om Santer fortfarande varit kvar - och luxemburgarna måste få höra detta: Om man räknar in personalkostnaderna, då kan de känna sig lugna. Jag håller med om att luxemburgarna borde visa sig tillmötesgående beträffande övertagandet av byggnaderna i Luxemburg som de dessutom kan låta betala genom oss...
(Applåder) ... då kan de känna sig helt lugna, eftersom vi i den bemärkelsen är en levande strukturfond!
Men över till den faktiska politiska linjen: Det handlar om - och det samma gäller i Bryssel - att rätta till den obalans som råder mellan de rika medlemsstaterna i gemenskapen. Det går inte för sig att ett land som Danmark, som enligt bruttonationalprodukten per capita är det rikaste i gemenskapen, är ett nettomottagarland medan Sverige är ett nettobetalarland. Då är det något fel i systemet.
Vad beror då felet på? Det beror på det som ett av de tre alternativen tydligt visar: jordbrukssektorn. Felet beror på tillbakaflödet. 47 procent av utgifterna går till jordbrukspolitiken. Ett land med stor jordbruksandel får ett kraftigare tillbakaflöde och blir ett nettomottagarland. Danmark betalar inte in för litet, men genom vår utgiftspolitik får de mer tillbaka och blir därför nettomottagare. Därför anser jag att förslaget som läggs fram här om en korrigeringsmekanism innebär ett steg i rätt riktning, ett förslag som inte grundar sig på att åternationalisera utan på att medfinansiera och göra en samfinansiering möjlig, så som det fungerar i strukturfonderna, för forskningsmedlen och för övriga medel. Den stora fördelen med förslaget - som Haug har sagt - är att det kan genomdrivas med en kvalificerad majoritet. Det innebär att de som vill luta sig tillbaka på sin vetorätt i det här fallet kommer att ligga illa till.
En annan sak bör också nämnas och det är den brittiska avgiftsrabatten. Den hade sitt berättigande - det vill jag tydligt påpeka - eftersom 71 procent av budgetmedlen år 1984 gick till jordbrukssektorn - 71 procent! Då hade den sitt berättigande, eftersom tillbakaflödet till britterna från jordbrukssektorn på den tiden faktiskt låg på mellan 8 och 10 procent. I dag får britterna förutom denna avgiftsrabatt även rabatt på den politik som efter 1984 har blivit avgörande för gemenskapen. Det gäller till exempel regional- och strukturpolitiken. I framtiden kommer det att vara östutvidgningen och det säger jag, käre Terry: Det kommer att bli svårt för min socialdemokratiska vän Tony Blair att motivera varför britterna, som så högljutt kräver en östutvidgning, dessutom skall få rabatt på denna från de andra. Det kommer att bli svårt.
(Applåder) Nu är jag medveten om att det här är ett betydligt mer komplicerat område, eftersom det rör sig om ett enhällighetsbeslut, och därför påpekar jag tydligt: Denna gemenskap har alltid utmärkt sig genom att inte ställa några radikala krav. Men det vi måste ställa in oss på, det mina brittiska kolleger måste ställa in sig på, är att vi bör finna ett klokt sätt att bidra till att ett out-phasen av avgiftsrabatten räcker till de områden som inte är " agrara" , nämligen områden inom regional- och strukturpolitiken och därmed solidariteten inom gemenskapen liksom områden som den framtida östutvidgningen.
En sista kommentar: Jag tror att det åtgärdspaket som lagts fram är ett bra paket, att det kompletterar Agenda 2000 och kan bidra till att man uppnår en kompromiss i mars nästa år: sammanhållning med en samfinansiering å ena sidan och intressanta briljanta lösningar för den brittiska avgiftsrabatten genom en reform av jordbrukspolitiken å andra sidan. Jag tror att vi kommer att finna en bra lösning i det här omfattande paketet.
(Applåder)
Tillich
Herr ordförande, käre Detlev Samland! Det var den nuvarande förbundsregeringen med Helmut Kohl och Theo Waigel i spetsen som krävde en korrigering av det rådande egna medel-systemet. Andra medlemsstater backade upp detta krav och det är glädjande att kommissionen nu har lagt fram det här förslaget om en ny ordning och inser att det råder en obalans. Det gäller att man beaktar två olika aspekter i framtiden: Hur stora finansieringsmedel finns tillgängliga i Europeiska unionens budget och hur mycket bidrar varje medlemsstat med?
Endast på det sättet kan man föra en ärlig diskussion om utgiftsdelen, det vill säga Agenda 2000. Ingen ifrågasätter solidaritetsprincipen så som den har fastslagits i de europeiska fördragen. Men jag har fortfarande den spanske kungens ord ringande i mina öron. Han konstaterar att EU har förändrats och här i parlamentet har vi flera gånger beslutat att EU skall förändras.
Därför kan man inte acceptera att systemet i framtiden skall fungera precis som det fungerar i dag. Det finns länder där det har skett en konstant ökning av bruttokapaciteten de senaste åren. Men tillbakaflödet till medlemsstaterna har i princip legat på samma nivå. Det nuvarande rabattsystemet som tillämpas på en enda medlemsstat har förlorat sin grund. Som ni sade: Till och med den galna kosjukan fick de rabatt för. De traditionella inkomsterna har förlorat sin betydelse, något som inte har lett till insyn utan snarare till förvirring.
Herr Samland, Theo Waigel föreslog därför att man skulle begränsa bidraget från varje medlemsstat till ett visst belopp av medlemsstaternas bruttonationalprodukt. Denna begränsning, herr Samland, är ingen simpel rabatt, utan måste ses i samband med reformerna på utgiftssidan, och inte bara inom jordbrukspolitiken utan även inom sammanhållnings- och strukturpolitiken. Detta är utgångspunkten för en större union. Och hör på nu: En samfinansiering av jordbrukspolitiken var ursprungligen en tankeprodukt från vår kollega Böge, men när en idé är på väg att bli framgångsrik har den som vanligt flera upphovsmän.
Jag håller inte med om det som kommissionen fastslår i sin sammanfattning, att det för närvarande inte finns behov av en ny utformning av det aktuella egna medel-systemet och att samma system kan tillämpas om en utvidgning äger rum. Det anser jag är fel i kommissionens sammanfattning.

Seppänen
Herr ordförande! Det handlar nu om vem som skall betala EU: s utvidgning. Skär man ned anslagen till sammanhållningsfonden är det sammanhållningsländerna som får betala utvidgningen. Skär man ned strukturfonderna är det EU: s egna utvecklingsregioner som får betala utvidgningen. Skär man ned EU-finansiering av jordbrukspolitiken är det EU-ländernas jordbrukare som får betala utvidgningen. Om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken överförs till medlemsländernas nationella budgetar är det EU-ländernas skattebetalare som får betala utvidgningen. Om Tyskland skall betala mindre till EU: s budget får de övriga betala mera för utvidgningen. Återbetalar man mindre EU-medel till England är det de engelska skattebetalarna som får betala mera för utvidgningen. Drar man från Nederländernas andel av de tullintäkter som det har räknat in i sin egen andel är Nederländerna inte så stor nettobetalare av nuvarande utgifter som det säger sig vara. För mitt eget land Finland meddelar jag att räknar man in tullintäkterna är även vi nettobetalare.
Jag tackar kommissionen för uttalandet. Man måste nämna saker vid deras rätta namn. Vi klarar inte av en utvidgning som genomförs på politiska grunder utan ekonomiska transfereringar från samtliga nuvarande medlemsländer till kommande medlemsländer. Det är omöjligt att acceptera att ett land som stöder utvidgningen inte deltar i dess kostnader. På grundval av den här rapporten måste man börja leta efter dem som skall betala.

Colom i Naval
) Herr ordförande! Jag känner mig mycket besviken. Jag har uppmärksamt lyssnat på kommissionens presentation av ärendet och jag måste säga att jag helt klart väntade mig mera. Ärade kommissionärer, vem har ni egentligen tänkt på? På Europa eller på medlemsstaterna?
Kommissionen presenterar tre förslag, som vid närmare eftertanke i själva verket är fyra, precis som musketörerna, och ingen av dem är lysande. Faktum är att kommissionen är överdrivet försiktig och dessutom rädd för att irritera rådet och en del medlemsländer, något som är mera uppenbart nu än vid Agenda 2000-förslaget. Alla länder är likvärdiga, men enligt kommissionen är tydligen vissa länder mera likvärdiga än andra. Man får inte förväxla politisk realism eller pragmatism med att undandra sig ansvaret, vilket är just precis vad kommissionen gör enligt min åsikt.
Vi genomgår en viktig fas i Europa just nu. Vi har antagit Amsterdamfördraget. Ratificeringen är på gång. Inom loppet av 100 dagar är åtminstone finansiellt sett euron i bruk. Det ambitiösa projektet om unionens utvidgning i Europa fortsätter. Och uppriktigt sagt anser jag att den debatt som förs här i Europa inte är vuxen situationen. Ibland tenderar man att koncentrera sig för mycket på saldot i budgeten. Medlemsstat/gemenskap är ett mer eller mindre förtäckt sätt att göra anspråk på principen om rättvis återbetalning, något som vi alla formellt sett men i tysthet fördömer.
I flera nationella parlament och media talas det om nationella bidrag, men man glömmer bort att detta är något som inte har funnits på länge och att Maastrichtfördraget redan för några år sedan avskaffade artikel 200 där detta beaktades. Valdemagogiska tal hålls i de nationella parlamenten om något som varken existerar legalt eller i praktiken.
Dessutom bör vi komma ihåg att ingen är med i EU av skäl som rör budgeten. Om någon skulle vara det vore det ganska så torftigt. Om vi nu talar om saldon, varför då inte tala om andra saldon? Varför inte tala om det kommersiella saldot? Varför inte tala om det finansiella saldot? Här är balansräkningen betydligt mera komplex än någon annan tolkning av budgetsaldot. Hur skall man värdera det politiska eller det ekonomiska värdet av att tillhöra Europeiska unionen? Kommissionen borde enligt min mening ha haft det politiska modet att lägga fram förslag som politiskt sett leder någonstans. Jag vet inte om det beror på kortsynthet eller på politisk feghet. Man har inte vågat bryta den dynamiska nationalism som verkligen håller på att förstöra den europeiska stämningen. Jag menar att man istället borde ha lagt fram ett europeiskt förslag. Det talas om bristande demokrati, men inget av förslagen löser detta problem. Det är idel nationella bidrag som kamoufleras. Vad som måste utarbetas är en europeisk budget som är öppen och fattbar för medborgarna. Inget av förslagen bidrar till detta. Det är klart orättvist att det bidrag som varje medborgare lämnar till den europeiska budgeten beror på vilket europeiskt land personen i fråga bor i och inte på personens inkomst och förmögenhet. Teoretiskt sett är vi alla överens om detta. Varför kan man inte föreslå en europeisk minimi - inkomstskatt? Jag talar inte här om en hög skattesats. Jag talar om en skatt som skall kunna finansiera en europeisk budget och som överfört till ett enhetsmått skulle kunna jämföras med en kopp kaffe per dag under ett år i universitetets bar.
Detta är vad gemenskapsbudgeten kostar, 240 ecu per medborgare. Allt skulle inte finansieras med en sådan avgift. Det räcker med en mycket enkel skatt. Varför inte särskilja gemenskapsmomsen vid fakturering? En del med nationell moms, en annan del med europeisk moms. De europeiska institutionerna skulle därmed ge intryck av mera öppenhet och demokratiskt ansvar. Har man politiskt sett inte mod att genomföra detta måste vi i Europa respektera principen om betalningskapacitet. En princip som ersatte nyttoprincipen som skattegrund under 1800-talet och som inte ens på 1900-talet, för mer än ett sekel sedan, har tillämpats i medlemsländerna.
Jag vill poängtera att kommissionen inte har större ambitioner i den här frågan än vad medlemsländerna själva har. Kan vi inte avancera och begränsa debatten till en analys av de här förslagen, menar jag att de flesta förslagen inte ens är bra att analysera utan det leder bara till politisk tillbakagång.

Alavanos
Herr ordförande, om jag inte har fel går den globala ekonomin mot en nedgång. På samma gång, under dessa ekonomiska förhållanden, står Europeiska unionen inför det svåra företaget med euron, medan utmaningen med utvidgningen ligger framför oss. Vad skulle man, under dessa omständigheter, vänta sig av Europeiska unionen och i synnerhet av de starkare länderna? Man skulle vänta sig prov på solidaritet och mod. Och här, liksom i debatten vi för här inne, ser vi en sorglig bild av gemen egennytta och nationalism. Vi ser Danmark mot Tyskland, Förenade kungariket mot Nederländerna, representanter för några av de starkaste länderna i unionen, intressera sig för vad? Ge vilket budskap? Hur mer pengar skall hamna i våra fickor, av det som vi betalar till Europeiska unionens budget.
Jag anser att det är en oacceptabel situation, som varken överensstämmer med klimatet eller de stora utmaningar som ligger framför unionen. Från denna talarstol skulle jag helt enkelt vilja vädja till den grekiska regeringen, till Greklands premiärminister att, inför riskerna med särskilt nationaliseringen av jordbrukspolitiken och tyngandet av de nationella budgetarna med jordbrukspolitiken, ta utmaningarna på allvar i stället för att göra reklam för de obefintliga Santer-paketen som är på väg.

Fantuzzi
Herr ordförande! Jag tror också att de finansiella nettotillgångarnas virus kan leda till sjukdomar som är livsfarliga för Europeiska unionen, och därför måste vi alla komma ihåg den nettotillgång som Europeiska unionen innebär för alla, framför allt för de starkaste. Men det finns de som lider och jag tror inte att det vore rätt om rädslan för att väcka ett dödligt virus till liv får oss att fullständigt bortse från problemet. Jag är i själva verket övertygad om, herr kommissionär, att den här diskussionen borde ha ägt rum tidigare, för att problemet har länge legat och pyrt under askan.
Jag inser riskerna och det är uppenbart att vi kommer att tala mycket om alternativ nr 2, vilket gäller jordbruket, för att om inte annat så har det alternativet den fördelen att inte omedelbart kräva ett enhetligt beslut. Risken är alltså att hela diskussionen om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken fullständigt glöms bort på grund av förslaget. Vi har även här i parlamentet redan kommit långt i diskussionen, när det gäller förslagen att reformera de gemensamt organiserade marknaderna, och jag undrar om det inte finns de som kommer att ta det här tillfället i akt för att säga: " Vi kan lika gärna kasta yxan i sjön, låt oss börja om från början, det här kommer inte att lyckas" , vilket skulle kunna leda till att man ytterligare skjuter upp de beslut om den gemensamma jordbrukspolitiken som, enligt min mening, blir allt viktigare.
Obalanserna i den gemensamma jordbrukspolitiken är inte något nytt, de har funnits länge, de har inte ordinerats av läkare och de är resultatet av medvetna politiska val. Jag minns kommissionär McSharry som, när han föreslog reformen 1992, sade: " Vi måste omfördela jordbruksbudgetens tillgångar mellan länder, mellan producenter, mellan regioner" . Man gjorde vissa bestämda val i rådet (jordbruk) - där ministrarna ofta drabbas av räkneviruset när de skall fatta beslut - vilket förhindrar dem att nå de ursprungliga målen.
Om nu den här diskussionen skulle leda till en kvalitetshöjning för hela debatten, när det gäller att återfå solidariteten inom den gemensamma jordbrukspolitiken, så säger jag: " Det är bra att vi tar dagens diskussion" . Men om allt detta leder till en åternationalisering av valutorna för att hjälpa någon enskild vad gäller de egna medlen, så har jag tvärtom allvarliga invändningar. I stället borde vi diskutera hela den gemensamma jordbrukspolitikens uppläggning. Det finns även andra tänkbara alternativ för att ge mer utrymme åt kvalitetspolitiken, strukturpolitiken, som är den andra pelare som saknas i de nationella jordbrukspolitiken, utan att man alltid och i alla sammanhang pekar på faran med en åternationalisering.
Vi vet alla att det finns en risk för åternationalisering, men även i dag har vi underförstått slagit in på åternationaliseringens väg och, enligt min åsikt, är en bakvänd solidaritet den värsta tänkbara typen av åternationalisering. Det är detta vi måste diskutera.

Bourlanges
Herr ordförande! Jag tar alltid ordet före Liikanen, med en känsla av att det inte är min tur. Jag tror att det är illavarslande för den allmänna rapporten om nästa års budget. Jag skulle bara vilja säga ett par ord om kommissionens förslag, vilket vi just har fått ta del av. Jag tycker att kommissionen gör ett helt och hållet intressant arbete för att lösa ett helt och hållet olösligt problem, dvs. att försöka mäta cirkelns fyra sidor.
Hur skall man kunna tillfredsställa alla som bidrar till unionens budget, med en budget som å ena sidan, med all rätt, är en budget för vertikal omfördelning, vilket gynnar de minst utvecklade men som de mest utvecklade upplever som en bestraffning, och som å andra sidan, och det också med all rätt, är en budget för överföringar mellan sektorer, från 97 procent av befolkningen till de 3 procent som utgör gemenskapens jordbruksbefolkning. När man har en budget av den storleksordningen är det självklart att alla, åtminstone en stor majoritet, inte kan vara annat än missnöjda. Kommissionens förslag vilar på en paradox som vore värdig Louis Caroll: den skatt som var och en skall betala till gemenskapen hänger samman med vad denne skall erhålla från gemenskapen. Då blir den grundläggande principen, både när det gäller saldoutjämning och medfinansiering av jordbruket: jag ger dig det du behöver, på villkor att du betalar för det jag ger dig.
Det förhållningssättet är naturligtvis otillfredsställande, men kommissionen är dömd till den uppgiften. Den enda verkliga lösningen består i att ta sig ur den motsägelse som staterna försänker oss i, nämligen blockeringen av de gemensamma utgifterna. Så länge som vi inte har en verklig gemenskapspolitik, som är intressant för de femton medlemsstaterna angående mål som t.ex. miljöskydd, transportnät och regionalpolitik, så kommer inte Europeiska unionens skattebetalare att helt känna igen sig i unionens budget, men detta kan ni inte göra i medlemsstaternas ställe.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill bara säga en sak. Det är väldigt viktigt att kommissionen just nu lägger fram ett meddelande om medel. Som Santer sa är det förutsättningen för en ordentlig diskussion om utvidgningen.
Min grupps åsikt är att det är väldigt viktigt att vi går till botten med begreppet juste retour . En juste retour som bara grundar sig på nettobidrag kan inte lösa problemet. Det är uppenbart att närmandet skulle vara att uppnå en mer rättvis lösning men det kräver en balans mellan nord och syd, och också en progressivitet i medlemsstaternas bidrag till budgeten. Det är det närmandet vi förordar.
Det är upp till medlemsstaterna att ta sitt ansvar, men vi vill tacka kommissionen för dess ställningstagande i nuläget. Det var förmodligen klokt att helt enkelt summera olika alternativ, men det är de alternativen som nu måste upp på det politiska bordet.

Liikanen
Herr ordförande! Det kanske vore bra att komma ihåg att denna rapport tar upp en skyldighet som gavs kommissionen i stor utsträckning redan i Edinburgh. Toppmötet i Edinburgh beslöt att kommissionen först av allt skulle rapportera om det ekonomiska systemet, om systemet med egna medel. Det är en del i hela denna rapport. För det andra åligger det oss att skriva en rapport om det brittiska rabattsystemet, som också är en del av denna rapport. För det tredje ålades det kommissionen att rapportera om möjliga nya egna medel. Det finns en vittomfattande bilaga om detta ämne. Jag hoppas att vi får tid att uppmärksamma den - den är på omkring 30 sidor. Ni fick dokumenten väldigt sent. Beslutet togs av kommissionen just innan kl. 12.00. Så ta tid på er. Studera den i sin helhet.
När det gäller frågan om rättvis återbetalning och öppenhet har vi två mål som inte alltid är lätta att få att överensstämma. För det första är vi emot begreppet rättvis återbetalning. Det finns ingenting som säger att varje land skall få tillbaka det betalar. Det är klart att vi är emot det. Europa och Europeiska unionen skapar en massa mervärde som delas av alla medlemsländerna. Ni kan inte bara göra det till ett räkneexempel. Det är den ena sidan och den är tydlig.
För det andra är vi för öppenhet. Vi kan inte leka kurragömma med icke-offentliga siffror. Nu har vi lämnat ut alla siffror och det finns också en separat bilaga om detta som förklarar hur svår frågan är om hur vissa nettoposter skall definieras. Det finns ingen enkel lösning på den frågan; vi lägger fram dem alla här.
När det gäller rapportens karaktär vill jag understryka att vi har föreslagit tre valmöjligheter med ett stort antal varianter. I dag har kommissionen beslutat att de valmöjligheter som presenteras i rapporten är utbytbara sinsemellan, kan tilläggas och spridas över tiden. Så om nya valmöjligheter uppstår som är välgrundade, och som får stöd av européerna och medlemsstaterna är diskussionen helt öppen.
Jag vill bara göra en anmärkning angående inslagen i vissa förslag. I vårt beslut i dag och i vår rapport anger vi att den överflyttning av finansieringsbördan som används i vissa valmöjligheter innehåller regressiva inslag, som kan behöva avhjälpas i samband med vår lösning. Detta är klart och innan några andra lösningar genomförs, måste detta inslag av vissa regressiva egenskaper lösas. Vi kan inte göra det innan vi når ett någorlunda samförstånd att gå vidare.
Kommissionen har nu inbjudit till debatt. Det här har varit den första allmänna debatten i denna fråga. Jag är säker på att den kommer att fortsätta i medlemsstaterna och att vi i god tid kan dra slutsatsen huruvida det är möjligt att lägga fram ett förslag. Det här är inget förslag. Det är en presentation av rapporten och valmöjligheter.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Invandring
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor:
B4-0484/98 av d'Ancona för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp till rådet om invandring från Medelhavsområdet till EU, -B4-0485/98 av d'Ancona för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp till kommissionen om invandring från Medelhavsområdet till EU, -B4-0486/98 av Schaffner för Gruppen Union för Europa till rådet om invandrare från Medelhavsländerna kommer in på Europeiska unionens territorium, -B4-0487/98 av Schaffner för Gruppen Union för Europa till kommissionen om invandrare från Medelhavsländerna kommer in på Europeiska unionens territorium, -B4-0488/98 Roth, Orlando och Voggenhuber för Gruppen De gröna i Europaparlamentet till kommissionen om invandring från Medelhavsområdet.
D'Ancona
Herr ordförande! De muntliga frågorna angående den okontrollerade strömmen av invandrare från länder i Medelhavsområdet har i första hand att göra med vår omsorg om människor. Människor som letar efter bättre levnadsförhållanden, som är på flykt undan inbördeskrig eller naturkatastrofer, som är bortjagade på grund av våld och förtryck. På det sättet når de ofta inte friheten, eftersom de dör en fasansfull död, blir offer för människohandel eller inte är välkomna i det så kallade förlovade landet. Det, herr ordförande, är ett mänskligt drama. Ett drama som emellertid inte kan eller skall lösas av de av våra medlemsstater som mest konfronteras med den här formen av invandring. Det är också vårt bekymmer och vårt ansvar och därför behöver vi, och vi har sagt det så ofta nu, europeiska lösningar, en europeisk invandringspolitik.
Rådets släpphänthet i det avseendet är förbluffande. Det står i gräll kontrast till den panik som kännetecknar flyktingpolitiken i nästan alla medlemsstater. Det är bra att det österrikiska ordförandeskapet vågade ta upp ämnet på dagordningen, men det är hyckleri att justitieministrarna inte ville behandla det eftersom det skulle stå på spänd fot med Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning. Det är väl också så och de kritiska reaktionerna från Amnesty , ECRE och UNHCR var mycket berättigade men en genomgång av medlemsstaterna, herr ordförande, avslöjar att deras egen flyktingpolitik inte på långa vägar följer Genèvekonventionen. Det har blivit en stor skillnad mellan principerna och verkligheten. De europeiska metoderna just nu innebär att vi blir allt mer restriktiva, att bördan inte delas utan skjuts över till grannen, att asylsökande fängslas och utvisas på ett för människor ovärdigt sätt. Herr ordförande, det kan inte fortsätta så längre! Det måste omedelbart komma en europeisk asyl- och invandringspolitik. Det reviderade österrikiska strategidokumentet måste leda till konkreta planer. Då skulle det även diskuteras om vi inte kan införa en gemensam politik för asylförfaranden och en gemensam förläggning vid eller strax utanför Europas gränser varifrån flyktingarna direkt kan fördelas över medlemsstaterna. Denna plan, som i veckan lades fram av en nederländsk parlamentsledamot, kommer i alla fall att tvinga fram ett europeiskt tillvägagångssätt eftersom, återigen, herr ordförande, Medelhavsproblemet kräver en europeisk lösning.

Orlando
Herr ordförande, kära kolleger! Den dagen skall komma när man äntligen ser människans rätt att själv bestämma var hon vill bo som en grundläggande mänsklig rättighet. I avvaktan på att den dagen skall komma är det vår uppgift att behandla de dokument som förelagts parlamentet i dag på förmiddagen. Vi anser inte - jag själv och Gruppen De gröna - att det är möjligt att acceptera resolutionsförslaget, av följande anledningar. För det första är inte invandringen ett problem som enbart rör Medelhavsområdet. I det dokument som presenterats av den socialistiska gruppen verkar det som om problemet enbart kommer söderifrån, som om det inte fanns någon invandring från öster, väster eller norr.
Den andra frågan gäller Europol. Vi är inte nöjda med beskrivningen av Europol och dess uppgifter, för det fattas ett verkligt skydd för uppgifterna, liksom en tydlig rättslig ram inom vilken Europol kan verka inom denna sektor.
Den tredje frågan som jag tycker det är riktigt att framhålla berör i stället behovet av att intensifiera kampen mot det illegala utnyttjandet av invandrarna, mot de kriminella organisationer som utnyttjar rätten att emigrera. Invandringen får slutligen inte ses som ett polisiärt problem eller ett gränsproblem, utan ett komplext kulturellt och ekonomiskt problem som gör det nödvändigt för Europa att bedriva en utvecklingspolitik gentemot invandrarnas hemländer.
Jag hoppas slutligen att man skall kunna lösa mysteriet med det strategiska dokumentet från det österrikiska ordförandeskapet som skulle ha lagts fram den 1 juli och som i dag verkar ha ersatts av ett annat dokument som fortfarande inte har överlämnats till parlamentet, vilket inte dämpar vår oro när det gäller det österrikiska ordförandeskapets avsikter i frågan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Eftersom man redan har tagit upp det österrikiska strategiska dokumentet, vill jag säga några ord om detta, innan jag övergår till att kommentera frågan om våra förbindelser med Medelhavsländerna.
Genèvekonventionen och dess instrument skall under inga omständigheter åsidosättas av det österrikiska strategiska dokumentet, och det vill jag fastslå redan från början, eftersom vissa missförstånd har uppstått på den punkten. Det rör sig snarare om kompletterande skyddsåtgärder för krigsflyktingar, humanitära undantagsfall och andra områden som inte omfattas av Genèvekonventionen. Jag vill också påpeka att migrations- och asylfrågor inte är något nytt för samarbetet inom EU, för redan år 1991 tog Europeiska kommissionen i två meddelanden om asylrätt och invandring itu med fastställandet av en migrationspolitisk strategi på europeisk nivå.
Men jag skall inte gå in på de initiativ som den gången var historiska utan vill i korthet lägga fram några viktiga punkter beträffande det strategiska dokumentet. Det finns nämligen en principförklaring om migrationspolitiken från år 1992. I denna principförklaring togs även några konkreta strategiska punkter upp, som nu bör tjäna som vägledning för den framtida europeiska migrationspolitiken. Bland dessa finner man en gemensam vilja att genom lämpliga åtgärder i ursprungsländerna minska orsakerna bakom migrationen, utveckla en gemensam politik för ett tillfälligt skydd för landsflyktingar, bekämpa illegal invandring, sluta avtal med ursprungs- och transitstaterna, ratificera Dublinkonventionen och anta yttregränskonventionen.
Principförklaringen fick inte den gången något varaktigt inflytande på Europeiska gemenskapens migrations- och asylpolitik. De konkreta avsiktsförklaringarna kom knappt att tillämpas. År 1994 gjorde Europeiska kommissionen ett nytt utspel för att utveckla ett migrationspolitiskt koncept genom att lägga fram ett omfattande och substantiellt meddelande om migrations- och asylpolitiken för rådet och Europaparlamentet. Syftet med det samlade migrationskonceptet var att finna ett integrerat och samstämmigt svar på den faktiska utvecklingen, fastslå nyckelbegreppen för en effektiv migrationsstyrning och fastställa en ny handlingsram för unionen.
Europeiska kommissionen definierade nyckelbegrepp som insatser mot migrationstryck, effektiva kontroller av invandringen och stärkande av de lagliga invandrarnas ställning. Beträffande i vilken utsträckning detta koncept har tillämpats kan man i dag, fyra år senare, konstatera att man endast har uppnått tydliga och mätbara resultat på tre områden. Då får man inte bortse från resultatet av arbetet i den tredje pelaren, nämligen bortåt 70 rättsakter från rådet på migrationsområdet. Man upprättade ett ansenligt regelverk. Men Europeiska unionen har inte riktigt lyckats sätta sig in i migrationens realiteter på ett empiriskt fastställbart sätt.
Det verkar nu som att vi måste ta upp den här frågan på nytt, därav det österrikiska strategiska dokumentet. Det kommer att överlämnas till parlamentet så snart som möjligt efter en första behandling i K 4-utskottet.
Och nu några ord om Medelhavsländerna. Rent generellt kan sägas att rådet de senaste åren har antagit en rad rättsakter i fråga om illegal invandring, som även omfattar förbindelserna till Medelhavsländerna. Särskild uppmärksamhet ägnades frågan om återförandet av illegala invandrare till deras hemländer och till transitländerna och följande rättsakter antogs: ett standardresedokument för återförandet av medborgare från tredje land, utkast till ett förslag om ett bilateralt avtal mellan en medlemsstat och tredje land om tillbakatagande och standardklausuler som skall tas med i framtida kombinerade avtal.
Dessutom vill jag påpeka att rådet i enlighet med sitt beslut av den 16 december 1996 regelbundet bevakar det faktiska genomförandet av de rättsakter som rådet antagit på området illegal invandring, tillbakatagande av flyktingar, den illegala verksamheten bland medborgare från tredje land och samarbetet vid verkställandet av utvisningsorder.
Rådet vet att EU: s standardresedokument tillämpas framgångsrikt i en del medlemsstater i deras förbindelser med tredje land. Dessutom tjänar standardklausulerna för närvarande som underlag för förhandlingarna om Europa-Medelhavs-associeringsavtalet med Egypten, Libanon och Syrien.
Nu ett par ord till ledamot Orlando om Europol och de problem som nämndes. Dessa problem känner även rådet och rådets ordförandeskap till och man arbetar på en lösning. Vad utvecklingssamarbetet med Medelhavsländerna beträffar, så omfattas det Meda-programmet. Naturligtvis måste vi ge vårt bidrag, men det är ju en av huvudfrågorna i Barcelona-processen och mycket görs även där.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen delar parlamentets oro över inflödet av invandrare från Medelhavsländerna som illegalt försöker ta sig in på medlemsstaters territorium. Vilket framstått väldigt tydligt, av ordförandeskapet, påverkar detta fenomen inte bara de södra medlemsstaterna. Migrationstrycket utgör verkliga och komplexa utmaningar för hela Europeiska unionen.
Väldigt ofta ligger den organiserade brottsligheten bakom detta fenomen. Dessa potentiella illegala invandrare rekryteras bland dem som desperat söker efter bättre livsvillkor och de blir ibland offer för människosmuggling. Kampen mot detta skamliga brott förtjänar brådskande och speciell uppmärksamhet.
Jag håller fullständigt med om att det enda möjliga svaret är att anta en obligatorisk och långsiktig strategi, enligt kommissionens meddelande 1994 om invandrings- och asylpolitik, som redan hänvisats till. Det dokumentet identifierar tre slags åtgärder. Insatser som inriktar sig på grundskälet till den framtvingade migrationen, insatser för att klara migrationsflöden, och insatser för att integrera tredje-landsmedborgare med uppehållstillstånd. Det står klart att vi behöver ett mångfacetterat närmande som innefattar alla relevanta aktörer. Lagförande insatser är viktiga men inte tillräckliga. Vi måste kombinera samordnade insatser inom det rättsliga och polisiära samarbetet, utrikespolitik, handelspolitik och utvecklingssamarbete.
Vissa insatser har redan gjorts på Europeiska unionens nivå. 1996 utökades den europeiska drogenhetens mandat att täcka kampen mot människosmuggling. När Europol får fulla befogenheter är det vårt hopp att dessa insatser kommer att stärkas. Ett speciellt program om utbildning och utbyten av personer som ansvarar för att bekämpa människosmuggling, STOP-programmet, antogs av rådet i november 1996.
Kommissionen har också lagt två förslag som behandlar tillfälligt skydd och solidaritet mellan medlemsstater i falla av massinvandring av förflyttade personer. Dessa förslag kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna att på ett effektivare sätt klara situationer som de vi nu ser i Kosovo. Behovet att ge internationellt stöd till personer som flyr från krigsområden är naturligtvis en annan fråga än den illegala invandringen och parlamentet tog själv initiativ till två budgetposter avseende mottagande och repatriering av sådana personer. Den första preliminära rapporten om genomförandet av dessa budgetposter har redan sänts till parlamentet.
För att kunna tackla dessa migrationsflöden är det viktigt med ett förbättrat samarbete med berörda tredje länder. Ramen för detta samarbete, avseende denna del av jorden, är det Europa-Medelhavs-partnerskapet. Ett av grundsyftena i Meda är just att stötta ekonomisk övergång och socio-ekonomisk utveckling i Medelhavsområdet. Genom att göra det bidrar vi till ökade framsteg i regionen och förhoppningsvis minskar vi migrationstrycket. Dessutom kan Meda stödja specifika åtgärder enligt Barcelona-förklaringen som hjälp att klara den illegala invandringen. Vi skall t.ex. finansiera ett seminarium i Spanien om polisutbildning avseende detta. Vi stödjer också ett möte i Nederländerna som behandlar en hel mängd migrationsfrågor. Det måste förstås att Meda, enligt sina egna regler, inte kan användas till att finansiera åtgärder i medlemsstater för att bekämpa illegal invandring. Det vore mot reglerna och, viktigare ändå, det skulle ge fel politiska signaler till våra partner i Medelhavsområdet.
Kommissionen delar uppfattningen att ett förbättrat samarbete på europeisk nivå är nödvändigt för att kunna klara invandringsflödet. Ikraftträdandet av Amsterdamfördraget kommer att ge oss en god möjlighet att öka våra ansträngningar ytterligare och att utveckla nya och effektivare instrument inom alla dessa områden.
Jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att göra det mesta av dessa nya bestämmelser i syfte att hjälpa till att hantera invandringsflöden, för att förbättra kampen mot människosmuggling och också för att förbättra situationen för offren.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Det var bra att jag fick höra rådets och kommissionens svar före mitt eget anförande. Jag håller med om att åtgärder på längre sikt måste vidtagas och att åtgärderna måste vara globala. Men detta bör inte hindra att vi redan nu åtgärdar de problem som vi just nu ställs inför
På några ställen ligger Europeiska unionen bara ett tiotal kilometer från Nordafrika. Den här snäva vattenlinjen håller på att förvandlas till en gigantisk massgrav för dem som försöker ta sig över. En del dör redan när de försöker ta sig över, efter att de generöst har betalt sina dödgrävare.
Hundratals människor har utsatts för denna tragedi. Vi ser det inte på TV förrän något mycket allvarligt inträffar, som det som hände vid den italienska kusten. Den vardagliga katastrofen, den som inträffar varje dag, hör vi knappt talas om. Tystnad råder.
Andra anhålls och befinner sig på mer eller mindre iordningställda flyktingläger. Algerierna till exempel, vars situation inte alls som kommissionären påpekade är olik situationen i Kosovo, lämnar sitt land, som har förvandlats till ett kruthus, och vi i Europeiska unionen varken ser eller vill se detta. De samlas i massor i till exempel Ceuta och Melilla, städer som inte ligger långt från deras eget land.
Jag tror att Europeiska unionen har tillräckliga medel för att hantera den här situationen, fler än vad vi många gånger använder. Precis som kommissionären och rådets ordförande talat om, åsyftar jag här de mekanismer som förutsetts i tredje pelaren om gränskontroll. Jag talar givetvis om polisiärt samarbete och om en dialog med tredje land för en gemensam insats mot denna människotrafik, för en gemensam insats mot allt som bidrar till den här katastrofen.
Men vi måste också, herr ordförande, åtgärda situationen för alla offer, åtgärda situationen för alla de som med hjälp av maffia eller på egen hand lämnar sina hemländer och försöker ta sig in våra länder i söder för att sedan fortsätta sin resa norrut. Några har anhållits nära mitt hem i Katalonien som ligger i norra Spanien. De försökte ta sig in i Frankrike men med siktet ställt på norra Europa. Vi måste kunna hjälpa dem, vi måste ha center för detta, vi måste ha tillgång till kontrollåtgärder vid Gibraltarsund, vid Messinasund och vid andra heta punkter. Men framför allt får vi inte titta åt ett annat håll i väntan på att tidningarna än en gång skall publicera nyheten om en mindre eller större bunt hopsamlade lik vid vår kust, så att vi än en gång får beklaga det inträffade.

De Esteban Martín
Herr ordförande! På grund av den mänskliga dramatiken är problemet med den illegala immigrationen värt att titta närmare på. Inte bara för att många avlider utan för att många faller offer för organiserade, hårt kriminellt belastade smuggelligor som leker med människors desperation och liv. Därför måste vi inom Europeiska unionen samarbeta, vi måste förstärka det regelmässiga informationsutbytet om de kriminella nätverk som organiserar den illegala immigrationen. Illegal immigration organiserad av kriminellt belastade ligor är huvudsakligen, vilket jag vidhåller, ett brott, och det är främst organisationen av dessa nätverk som måste angripas. Sanktionerna måste dock vara effektiva och därför behövs ett samarbete myndigheter emellan.
Det lagstiftningsarbete som för närvarande genomförs i medlemsländerna och vid respektive myndighet kommer att medföra stora förändringar. För att lösa problemet är det emellertid nödvändigt att vi påskyndar utformningen av ett gemensamt rättsligt och polisiärt samarbete och en solidarisk och enhetlig invandrings- och asylpolitik i unionen. Vi berörs alla av detta och, som vi här i kammaren upprepade gånger har påtalat, kan ett samarbete hjälpa oss att effektivt lösa problemet. Samarbetet bör utsträcka sig till att gälla även myndigheter i tredje land och, om det visar sig vara nödvändigt, måste vi ställa den verkliga kampen mot illegal invandring på regeringsnivå som villkor för det europeiska biståndet. Rådet och kommissionen bör varna Maghreb- och Medelhavsländerna för att om de inte vidtar åtgärder för att förhindra den illegala invandringen kommer EU tyvärr, vid förlängningen av Meda-programmet som äger rum 1999, att tvingas ompröva gemenskapsstödet till de här länderna. De länder som försöker reglera den här frågan kommer givetvis att få ett mera förmånligt avtal med Europeiska unionen..Det samma gäller handels- och associeringsavtalen. EU bör inte, vilket redan har påtalats av det österrikiska ordförandeskapet, skriva på fler avtal i regionen utan en klausul om återinvandring av illegala invandrare. Detta skulle enligt min mening vara till stor hjälp för att lösa problemet i fråga.
Lösningen är kontroll och samarbete. Utan ett samarbete myndigheter emellan kan inte den här frågan lösas, och jag är rädd för att om vi inte vidtar nödiga åtgärder får vi fortsätta beklaga humanitära tragedier i framtiden.

Caccavale
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig först av allt gratulera dem som har tagit detta initiativ som jag anser vara ytterst viktigt, berömvärt och helt i linje med de frågeställningar som kommer att tas upp på föredragningslistan under de kommande veckorna och månaderna.
Folkvandring är en del av mänsklighetens historia. Det har aldrig funnits tillfällen i denna kontinents historia när det inte har förekommit att olika folkslag har flyttat sig från en del till en annan på grund av hunger, krig, svält, elände, förföljelse. Att därför tro att man kan stoppa invandringen genom att bygga fästningar och hinder - som den här gången måste löpa tvärs igenom Medelhavet - är helt orealistiskt och fåfängt, för att inte säga enfaldigt.
Det är uppenbart att vi måste betrakta problemet inte så mycket som ett problem, utan snarare som en möjlighet, för invandringen kommer att vara nästa sekels framtid. Det skulle vara bra om den allmänna opinionen i våra länder började inse detta, och därför är alla främlingsfientliga kampanjer eller kampanjer som grundas på önsketänkandet att man skulle kunna kontrollera invandringen ett stort, ett mycket stort, misstag från vår sida. Vi måste göra stora ansträngningar, herr ordförande. Vi måste säga att det i dag finns många arbetsuppgifter som inte längre utförs, som våra medborgare inte längre vill utföra, och att invandringen därför skulle kunna innebära stora möjligheter, även ur ekonomisk synpunkt. Låt oss alltså inte längre se invandringen som ett okontrollerat utbud - och naturligtvis är kontroller viktiga i ett sådant perspektiv - utan som en invandring som styrs av det som kommer att bli de framtida behoven i våra ekonomier. Om vi kan ta detta kvalitativa steg så har vi gett hopp om en bättre framtid inte bara till de medborgare som finns på andra sidan av Medelhavet utan också åt våra egna medborgare.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Trots att man blir besviken på några av föregående talare vill jag inte desto mindre säga att immigrationsströmmen från de södra Medelhavsländerna till Europa håller på att bli ett stort problem med katastrofala följder för dem som försöker nå Europa. Detta har mycket att göra med uppfattningen om hur samarbetspolitiken mellan norr och söder för närvarande bedrivs inom EU.
Invandringen ökar på grund av det försämrade ekonomiska, sociala och politiska läget i de södra Medelhavsländerna. Samtidigt handlar alltfler internationella, kriminellt belastade organisationer med immigranter. De dör när de på små båtar försöker nå Europas kust och medlemsländerna skyddar alltmer sina gränser med repressiva åtgärder och i många fall en omänsklig behandling av flyktingarna.
Det är i den här situationen som vi befinner oss. För att lösa problemet menar jag att det är nu som de europeiska myndigheterna snabbt och effektivt måste agera. EU måste först och främst, och en gång för alla, lägga fram en verklig samarbetspolitik med Medelhavsländerna. Ett ärligt och rättvist samarbete som inte bara baserar sig på ekonomiska intressen utan som också försöker sanera de strukturella och konjunkturberoende orsakerna till immigrationsströmmarna.
I ett sådant samarbete mellan norr och söder, där grundtanken inte alls är densamma som den nuvarande, måste man inom EU effektivt bekämpa den illegala immigrationen, dess nätverk och ansvariga, och bedriva en gemensam invandringspolitik baserad på principen om samarbete och solidaritet med dessa länder och inte på principen om ekonomi, förtryck och värn om den europeiska styrkan.
Till sist, herr ordförande, skulle jag vilja citera några ord som uttalades vid presentationen i går i Madrid av Sami Nairs sista bok som heter " Medelhavet idag, mellan dialog och avvisning" . Joaquín Estefanía sade vid presentationen att " grundtanken om att ekonomin är självständig för att lösa de här frågorna är inte korrekt. Europa bör återgå till politiken för att lösa Medelhavsfrågorna" . Slut på citat.
Måtte det bli så, herr ordförande, och måtte vi inte än en gång vara för sent ute för det historiska möte vi i överensstämmelse med vårt eget ansvar har.

Pradier
Herr ordförande! Sedan många år tillbaka försöker tusentals medborgare i nordafrikanska länder, till priset av väl kända risker, att korsa Medelhavet och gå iland på vår kontinent. De är asylsökande, arbetssökande, och de söker ett liv åt sig själva och sina familjer.
Alla våra institutioner har fram tills nu haft en avskyvärd attityd: man avvisar, man skickar tillbaka, man försöker hålla igen, man fifflar, man improviserar fram tillfälliga texter från fall till fall, man profeterar om Genèvekonventionen... Till och med här gör nationalistiska Tartuffefigurer succé, iklädda tillhörigheten till en falsk kristendom... Det faller väl ut; hycklarna är inte här, inte i dag! Men under tiden bygger smugglarskurkarna upp en förmögenhet och man fiskar upp tiotals drunknade mellan Tanger och Algésiras. Män och kvinnor, som redan är offer för den typen av förbrytare, blir sedan instängda, utvisade, förödmjukade och plågade av polismän på flygplanen, inför passagerarnas förvirrade blickar, som inte ens kunde tänka sig att någonting sådant kunde hända i våra länder.
Detta är en fråga om överlevnad. Det handlar om att äta varje dag, om att arbeta, att existera, att kunna skicka sina barn till skolan. Om bara Europa, trots sina egna svårigheter, inte begränsar sig till att bygga upp murar, vilket riskerar att göra det till en fästning! Den civilisation som styrs av vinstintresse och ängsliga närsynta skulle mycket väl en dag kunna störta ner oss alla i avgrunden.

Berthu
Fru ordförande! Europaparlamentet börjar oroa sig för strömmen av illegala invandrare från södra Medelhavsområdet, och det gör man rätt i. Men i det gemensamma resolutionsförslaget föreslår parlamentet att detta skall åtgärdas med Amsterdamfördragets reform av invandringspolitiken, och där misstar man sig.
Den reformen, som ännu inte har diskuterats i Frankrike, innehåller tre negativa aspekter.
För det första: avvecklingen av alla personkontroller vid de inre gränserna inom en femårsperiod, även när det gäller medborgare från tredje land. En sådan åtgärd skulle verkligen underlätta den illegala invandringen från söder, som bara skulle behöva söka efter en svag punkt någonstans för att kunna komma in och sedan spridas över resten av Europa.
För det andra: Europeiska kommissionens monopol på initiativ, som också den kommer att vara automatisk inom en femårsperiod. Den åtgärden skulle vara farlig och t.o.m. diktatorisk, för det är otänkbart att regeringarna och de nationella parlamenten inte längre skulle ha någon förslagsrätt i invandringsfrågor.
För det tredje: övergången till omröstningar med kvalificerad majoritet för enkla beslut i rådet, vilket också skulle vara att gå åt fel håll. Avskaffar man suveräniteten och de nationella gränserna, leder det till att medlemsstaterna fråntas sitt ansvar. Ingen skulle tjäna på det. Man måste tvärtom stödja sig på de befintliga staterna för att förhandla fram en gemensam invandringspolitik, för att återupprätta ett säkerhetsområde, men med respekt för varje folks vilja och, vid behov, med varierande samarbetsformer mellan berörda länder.

Vanhecke
Fru ordförande! Med en och en halv minuts talartid måste jag självfallet inskränka mig till tre principer.
För det första, länderna i Europa är inga invandringsländer, har redan nu jättelika invandrarproblem att kämpa med och klarar helt enkelt inte av ett större invandringstryck. Det måste i mina ögon vara den obestridliga utgångspunkten, principen, för vår politik i det avseendet.
För det andra, länderna i Europa har mycket riktigt stort intresse av att underhålla bra relationer med länderna på andra sidan Medelhavet, där de politiska och ekonomiska förhållandena mycket riktigt i vilket ögonblick som helst kan leda till en ny våg av invandrare. Vi måste verkligen så mycket som möjligt koncentrera vårt bistånd på de här länderna och då även sluta avtal om att inte bara sätta stopp för ny invandring utan även åtminstone möjliggöra en återvändningspolitik för både legala och illegala invandrare i Europa.
För det tredje anser jag fortfarande att det med avseende på politisk asyl måste införas en territorialitetsprincip som innebär att äkta politiska flyktingar - och det är bara en mycket liten del av det totala antalet - inte omhändertas i Europa utan till exempel i grannländer i samma världsdel, med företräde för länder med en i grunden likartad kultur som i ursprungslandet. För en sådan mänsklig politik kommer man lätt att få stöd av en stor majoritet i alla skikt av befolkningen. För den så kallade " öppna gränser" -politiken är det säkerligen inte så.

Ford
Fru ordförande! Problemet med invandrare som kommer in i EU från andra sidan Medelhavet påverkar oss alla. De flesta kommer över havet men vissa kommer landvägen. Få medlemsstater förutom Spanien, antar jag, var medvetna om att Europeiska unionen har en landgräns mot Marocko och jag hade nyligen möjlighet att besöka de två spanska städerna i Marocko, Ceuta och Melilla, tillsammans med min kollega Terrón i Cusi.
Hundratals invandrare från såväl länder söder om Sahara i Afrika som från Algeriet kommer i ökande skara till dessa två spanska städer. De förra är ekonomiska flyktingar och de senare är asylsökande. Grupper av dem byggs upp i två läger, Cala mocano i Ceuta, som har väldigt låg standard och det bättre ordnade La Granja Agricola i Melilla som delvis finansierats av EU. Då och då lämpas de ekonomiska flyktingarna, som de flesta talar franska eller engelska, över till Spanien där de får tillfälliga papper och sedan snabbt försvinner norrut. Det är något som borde bekymra oss.
Men vi har också problemet med de asylsökande. Vissa av dem är enligt mitt sätt att se det verkliga asylsökande som lider av förtryck från myndigheter och andra i Algeriet, och de tillåts naturligtvis inte komma in. De sänds tillbaka till Algeriet där de utsätts för förtyck, tortyr och även ibland döden.
Vad vi behöver är en gemensam europeisk politik om dessa frågor, som Sir Leon nämnde. Det är ett europeiskt problem - det är inte bara ett problem för Medelhavsområdet. Vi måste se till att Europol hjälper till att finna de kriminella organisationer som är inblandade i denna ondskefulla handel. Vi måste säkra att vi har en asyllagstiftning som faktiskt fungerar och att de som fruktar tortyr eller döden kan komma in i Europeiska unionen för att söka vårt skydd. Vi behöver också sätta press på ursprungs- och transioländer för att försäkra oss om att de tar sitt ansvar att hjälpa till att hämma detta flöde.
Slutligen som flera talare redan sagt måste vi hjälpa till att få bort orsakerna. Vi måste hjälpa till att försäkra att vi når en ekonomisk utveckling i ursprungsländerna. Vi måste se till att den politiska situationen där är sådan att människor hellre stannar än flyr, överger sina hem och i många fall sina familjer. Det är svåra frågor. Med det klimat av främlingsfientlighet vi har i Europa blir de svårare och svårare, men de kommer inte att försvinna om vi inte tar itu med dem.

Viola
Herr ordförande, kära kolleger! Europeiska folkpartiets grupp vädjar till kommissionen och framför allt rådet att inom det tredje kapitlet i Barcelonaförklaringen, och mer allmänt inom ramen för den tredje pelaren inom Europeiska unionen, försöka hitta det politiska och praktiska utrymmet för att på ett seriöst sätt ta upp det här problemet, genom att vidta specifika åtgärder för att kontrollera och hjälpa de illegala invandrarna och få i gång omfattande förhandlingar, och att även komma fram till riktade åtgärder som syftar till återinvandring.
Det jag skulle vilja stryka under är det primära behovet av samordning på europeisk nivå när det gäller ett problem som för närvarande i första hand berör de länder som har stränder längs Medelhavet, men som snart kommer att beröra även det kontinentala Europa som många gånger är det slutgiltiga målet för många av dessa invandrare.
Det är meningslöst att lämna över ansvaret för att hantera en kris som aldrig är bilateral, dvs. möjlig att hantera för unionens medlemsstater tagna var för sig, utan global och europeisk, till de enskilda medlemsstaterna. Det skulle med andra ord vara lämpligt att få till stånd någon form av multinationellt samarbete som bygger på ett samarbete med tredje land, och som leds av rådet och att skapa en gemensam ramlagstiftning som skulle kunna göra det möjligt att på ett enhetligt sätt lösa problemet med att skicka tillbaka alla de illegala invandrarna på ett sätt som, emellertid och alltid, garanterar dem deras grundläggande fri- och rättigheter och som samtidigt kan bidra till att man befäster en socioekonomisk utveckling på demokratisk grund i ursprungsländerna.
Endast med en sådan strategi, som kan bedrivas inom ramen för Meda-programmet och Schengenavtalet, kan man i framtiden skydda rättigheterna för de invandrare som inte längre bör vara illegala, utan efterfrågade av Europa utifrån en ny arbetsmarknadspolitik, och genom en ny, tydlig, sociallagstiftning som gör att de kan integreras i ett europeiskt socioekonomiskt sammanhang och som gör att deras potentiella kapacitet kan utnyttjas till fullo.

Amadeo
Fru ordförande! De frågor som tagits upp av mina kolleger och framför allt av Schaffner, väcker en grundläggande frågeställning till liv: hur skall vi på ett humant och civiliserat sätt kunna hantera flödet av invandrare från de länder som är fattiga och många gånger sönderslitna av etniska stridigheter, om vi inte har en gemensam politik inom Europeiska unionen?
En gemensam politik skulle göra det omöjligt för de enskilda staterna att bolla ansvaret emellan sig eller att vidta osammanhängande och motstridiga politiska åtgärder, såväl när det gäller mottagande som avvisande eller införande på arbetsmarknaden med tillhörande sociala förmåner, som när det gäller den härmed sammanhängade och nödvändiga politiken för att utveckla den ekonomiska och produktiva verksamheten i dessa länder där människor fortfarande dör av svält och krig.
I dag har vi ingen nytta av ännu mer sifferuppgifter från kommissionen, utan vi behöver ett tydligt ställningstagande som leder till att man omedelbart kan förverkliga en gemensam politik, åtminstone när det gäller invandringen. Det krävs samarbetsprojekt och kamp mot den organiserade kriminalitet som leder en veritabel massflykt av desperata människor, som i slutändan utnyttjas av de kriminella organisationerna som hantlangare eller inom prostitutionen.

Bontempi
Fru ordförande! Jag tycker inte vi enbart skall diskutera invandringen i allmänhet i dag, utan att det även är riktigt att behandla helt nya strategier, som kollegan Caccavale framhöll nyss. Vi måste emellertid, framför allt i dag, rikta uppmärksamheten på vad som sker i södra Europa, vilket är den region som å ena sidan är mest utsatt när det gäller flödet av invandrare, även illegala, och där situationen å andra sidan förvärras av en upprepad vägran att ta emot de många invandrarna, en vägran som kan leda till stora tragedier till sjöss, vilket också har påpekats här. Allt detta på grund av oreglerade aktioner från de nordafrikanska ländernas sida och framtvingat av en organiserade kriminalitet, mycket väl organiserad och mycket effektiv. Jag besökte förra året de kurdiska lägren i södra Italien och nästan alla dem som jag talade med - kurder från Ceylon, från Pakistan - berättade hur många miljoner lire de hade varit tvungna att betala till olika mellanhänder för att kunna komma till Italien för att sedan fortsätta till Tyskland eller Nederländerna.
Detta måste vi också tänka på - hur man utnyttjar drömmar, förhoppningar och behov - och vi måste betänka att det inte bara handlar om siffror och kontroller. Naturligtvis måste det finnas kontroller, men det måste även finnas samarbete och därför kan inte hela ansvaret läggas på länderna som befinner sig i södra Europa. Om det är rätt att begära av oss - Italien, Spanien, Grekland, när det landet kommer med i Schengenavtalet - att vi genomför en effektiv kontroll av våra kuster, så är det också rätt att man ser till att dessa länder, våra länder, har resurser att genomföra en uppgift som visserligen innebär kontroll, men även samarbete och humanitära insatser.
När det gäller till exempel uppsamlingscentra så måsta man betänka att det i framtiden kommer att krävas många fler och mycket bättre centra än de som finns i dag i mitt eget och i andra länder om man skall kunna ta emot invandrarna på ett värdigt sätt och garantera dem deras mänskliga fri- och rättigheter. Vi måste se till så att de stora investeringar som vi måste få till stånd inom detta område utnyttjas till att förbättra möjligheterna till samarbete.
Låt mig dessutom framhålla en annan punkt, avtalen med länderna på andra sidan Medelhavet. I det avseendet är de avtal som slutits, till exempel av vår regering, intressanta. Vi uppmanar det österrikiska ordförandeskapet, eller åtminstone det tyska, att vidta alla de åtgärder som vi kräver i denna debatt, såväl vad gäller humanitär hjälp som gemensam kontroll, som ekonomiska åtgärder för att främja samarbete, före nästa sommar - som kommer snart, och för alla - därför att det är då som antingen dödsfallen i Gibraltarsundet eller riskerna och de omänskliga förhållanden som vi träffat på mellan Sicilien och fastlandet kan förvärras ytterligare och försvåra vår uppgift och göra det ändå svårare att i framtiden få till stånd ett humanitärt samarbete.

Pirker
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Vi är överens om att migrationstrycket från Nordafrika och över Nordafrika till Europa har ökat dramatiskt. Vi är också överens om att de södra medlemsstaterna är de som drabbas hårdast. Orsakerna bakom detta migrationstryck känner vi alla väl till; jag kommer därför inte att gå in närmare på dem här.
Men det är inte bara de södra medlemsstaterna som drabbas, konsekvensen blir att hela Europa drabbas, eftersom målländerna i regel ligger längre norrut. I första hand drabbas Tyskland och Österrike och dessa länders integrationskapacitet och upptagandekapacitet är begränsad. Vad gör då unionen? Vi har för närvarande inga enhetliga instrument, inga tillräckliga instrument för att möta dessa nya utmaningar fullt ut.
Vi har Genèvekonventionen, men vi vet att denna flyktingkonvention inte längre räcker till, för bara 10 procent av de som kommer till oss behandlas som asylsökande enligt flyktingkonventionen. För de övriga behöver vi andra koncept, andra instrument så att de kan bli hjälpta och så att vi kan bli hjälpta. Jag vill särskilt tacka rådets ordförande som har lagt fram ett mycket omfattande koncept som utvecklats med stor ansvarskänsla. Jag är glad över att ni nämnde att det är nödvändigt att i viss mån lätta på migrationstrycket genom ingripanden i krisområdena, att det är nödvändigt att bekämpa människosmugglingen, att det är nödvändigt att kontrollera invandringen.
Vi vill inte bygga upp en fästning, men det vi behöver för integrationens skull är en begränsad och kontrollerad invandring. En laglig inresekontroll nämndes som ett helhetskoncept för unionen, och man nämnde en nytt flyktingskydd, för vi behöver framför allt en tyngdfördelning som gör integrationen och upptagandet i Europa möjligt. Ett helhetskoncept som innehåller sådana lösningar. Jag hoppas och tror att detta är början på en diskussion som kommer att medföra ett positivt resultat för hela Europa.

Izquierdo Rojo
) Fru ordförande! EU: s medlemsländer bedriver en gemensam politik för Europa-Medelhavsländerna. Likaså måste också stödet till de medlemsländer som konfronteras med detta problem vara gemensamt. Vad som inte kan hållas för riktigt är att de lik som påträffats på båtarna bara kommer från ett och samma medlemsland. Problemet berör oss alla. Orsakerna är som vi alla vet de omoraliska löneskillnader som finns mellan norra och södra Europa. Skillnader från ett till tio. De södra Medelhavsländerna ber oss nu att med samlad kraft snabbt komma med en lösning. Jämvikten, om vi nu vill införa jämvikt, måste åstadkommas genom att främja länderna i söder, genom att ge dem fördelar och underlätta deras åtaganden. Det räcker emellertid inte med löften om ekonomiskt bistånd. Vi måste också kunna materialisera hjälpen.
Låt oss använda oss av de TV-kanaler där vi har framställt detta storartade Europa som vi nu med vår europeisk dröm lurar de unga maghrebierna med. Låt oss använda TV-kanalerna till att sända informativa kampanjer där vi upplyser de unga om den verkliga fara de utsätter sig för, där vi berättar om de slavvillkor som kommer att gälla för alla dem som inte har ordentlig dokumentation.
Det väcker åtlöje och förvåning att EU inte klarar av att bekämpa den maffia som exploaterar fattiga ungdomar. Låt oss öppna en möjlighet till temporär emigration med erbjudanden om arbete och utbildning. Fru ordförande, förstår ni att de dörrar vi just nu öppnar för ungdomarna i Central- och Östeuropa är samma dörrar som vi stänger för de unga i Mahgreb? Vi är alla människor, så låt oss ta emot dem med respekt. De ungdomar som dör för att de illegalt har försökt ta sig in i Europa har i mångt och mycket fallit offer för den europeiska drömmen som vi här i Europaparlamentet sitter och fabricerar med falska ord, ord som beskriver ett storartat Europa som egentligen inte finns.

Hernández Mollar
Fru ordförande! Europeiska unionen är i dag ett eftertraktat mål för alla dem som kommer från Östeuropa, Latinamerika och de norra och centrala delarna av Afrika och som vill ta sig över gränserna för att försöka lösa de för stunden mest brådskande problemen. I dag talar vi om och tittar på det migrationsfenomen som berör Europas södra delar. Spanien och Italien står som mottagare för en strukturell emigration som hårt frestar deras gränser. Från den afrikanska kontinenten används, som tidigare nämnts, ett mycket riskabelt tillvägagångssätt - små båtar - och som mycket riktigt har förorsakat tusentals döda längs Spaniens och Nordafrikas kuster. En skamlig människosmuggling som vi inte kan stå oberörda inför.
Ärade ledamöter, vi löser inte det här problemet med att debattera om unionens gränser skall vara öppna eller stängda. Vi löser det inte heller med polisiära eller repressiva åtgärder och vi löser det inte med Genèvekonventionen eller genom att omarbeta asylrätten. Problemet måste lösas med solidaritet, genom att ekonomiskt och socialt utveckla de länder som har emigrationsproblem och genom att uppnå en politisk stabilitet i området för att tillvarata de egna resurserna, såväl vad gäller befolkning som naturtillgångar, så att det europeiska Medelhavsområdet blir ett balanserat och stabilt område.
Associeringsavtalen, som tog lång tid att förhandla fram och ratificera, Barcelonakonferensen, välment men i praktiken resultatlös samt Meda-programmen bör vara värdefulla instrument för att visa solidaritet med utvecklingen i Medelhavsområdet. Länder som till exempel Marocko, Algeriet och Tunisien bör prioriteras och inta en särskild ställning i gemenskapens utrikes- och samarbetspolitik.
Kommissionen och rådet bör i arbetsordningen inkludera sammanträden och permanenta studier om de migratoriska fenomenen. Jag bor i Melilla, en gränsstad mellan EU och Marocko, och jag kan konstatera att den spanska regeringen obevekligt och seriöst försöker normalisera de här problemen. Kommissionen har också kunnat se det under sina besök i såväl Melilla som Ceuta. Men mera resurser behövs. De länder som bär ansvaret för att övervaka och kontrollera våra gränser, ett arbete som inte på något sätt är angenämnt, måste vi försöka hjälpa.
Till sist, ärade kollegor, vill jag uppmärksamma den illegala immigrationen. Låt oss inte tala mera om att bekämpa den illegala invandringen. Låt oss i stället tala om att bekämpa dem som bedriver denna illegala människosmuggling, låt oss tala om att bekämpa narkotikasmugglare. Vi varken kan eller bör ge intryck av att vi betraktar emigranterna som fiender och brottslingar, för det är de inte.

Goerens
Fru ordförande! Tack för att jag får ta ordet i slutet debatten. Ni känner säkert till att den liberala gruppen har undertecknat det gemensamma resolutionsförslaget. Det var inga svårigheter för oss att göra det, men jag skulle ändå vilja ta upp några punkter som är viktiga för mig, när det gäller debatten om invandrare från södra Medelhavsområdet.
Vi måste insistera på det faktum att man absolut måste stoppa denna invandringsström, och att den misär som har beskrivits verkligen berör oss djupt. Vi måste också ta hänsyn till det faktum att invandringsfenomenet har mycket djupgående orsaker, som ligger bortom den rent tekniska aspekten av frågan om överskridande av yttre gränser, som har tagits upp i dag.
Jag tror att det finns anledning att bland dessa idéer framhålla invandrarnas förtvivlan; de har inga framtidsutsikter i sina egna länder, ser ingen annan lösning på sitt eländiga öde än en flykt till länderna på andra sidan Medelhavet. Man måste hoppas på att myndigheterna i länderna söder om Medelhavet kommer att samarbeta fullt ut med Europeiska unionens medlemsstater, när det gäller att genomföra åtgärder för en kontroll av den illegal invandringen. Vi å vår sida anser också att den polisiära behandlingen och de juridiska bestämmelserna, som är tillämpliga på illegala invandrare, inte är tillräckliga. Gemenskapens politik måste vara mer inriktad på att förbättra villkoren för en utveckling av Medelhavsländerna och följaktligen framtidsutsikterna för deras medborgare.
Tillåt mig att avslutningsvis tillägga, att eftersom de här politikområdena står i direkt konkurrens med andra politikområden, som skall ha sin del av Europeiska unionens budget, så måste man insistera på vikten av en systematisk bedömning av Europeiska unionens politik gentemot Medelhavsområdet, för att den inte skall bli meningslös, utan i stället mer effektiv.

Ferrero-Waldner
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Jag har med stor uppmärksamhet följt den livliga diskussionen och debatten. Jag har lagt märke till att många ledamöter från Medelhavsområdet har talat och att frågan om Europa-Medelhavs-partnerskapet därför har utgjort en viktig del av debatten. Jag vill påpeka att Europa-Medelhavs-partnerskapet omfattar tre områden: en politisk dialog, därefter frågan om ekonomin som givetvis också innehåller vissa socioekonomiska faktorer och som ytterligare en fråga kulturen och därmed sammanhängande områden.
Vi i Europeiska unionen försöker naturligtvis att hjälpa Medelhavsländerna söder om Medelhavet, alltså i princip de nordafrikanska staterna. Vi försöker också att sluta frihandelsavtal med dem. Även det vill jag påpeka i sammanhanget. Men vi måste också inse att flera frihandelsavtal spricker på grund av många kvoter. Jag vill inte gå in på några detaljer här, men jag tror att ni alla förstår vad jag menar.
För det andra: Ni har naturligtvis rätt i att en förbättring av det ekonomiska läget är viktig för att man skall kunna gå till botten med migrationsfrågan. Det är vi alla medvetna om och vi strävar mot detta. Det finns ju gott om pengar för sådant inom Meda-programmet. Jag vill sannerligen poängtera att det finns tillräckliga medel för det.
För det tredje: Jag tror att vi i migrationsfrågan - och det sade jag redan i början av min redogörelse - måste finna nya lösningar. De medel som står till vårt förfogande genom Genèvekonventionen räcker inte längre till. Vi måste finna en gyllene medelväg mellan avvisandet av brottslingar, i synnerhet människosmugglare, som jag snart kommer att gå in på, å ena sidan och mottagandet av riktiga humanitära flyktingar. Men vi måste även visa solidaritet, och det vill jag särskilt kräva i egenskap av rådsordförande från ett land som har gjort mycket för flyktingarna utan att alltid kunna räkna med medlemsstaternas solidaritet.
Låt mig kort få nämna - en av ledamöterna begränsade nämligen frågan till Medelhavsområdet - att vi vad bosnierna beträffar, som ni vet, tog emot mellan 85 000 och 90 000 flyktingar, vilket motsvarar mellan 8 och 9 procent av den österrikiska befolkningen. Det är det högsta antalet flyktingar per invånare. Därför måste man kräva solidaritet från de övriga staterna. Det är grundtanken i vårt strategiska dokument, som givetvis måste diskuteras ingående och sedan omarbetas, men som vi slutligen bör kunna uppnå enighet kring.
Det är också sant - det sades i debatten och det håller jag med om - att man måste tala om för dessa stater, att de inte finner ett paradis här hos oss, att det även här råder arbetslöshet och att det inte är självklart att dessa stater kommer att upptas. Men jag vill också säga att det samma gäller länderna i Central- och Östeuropa. Just i mitt land finns det samma farhågor som man förmodligen hyser i Spanien gentemot Maghreb-länderna.
Till slut vill jag gå in på frågan om människosmuggling. Just det österrikiska ordförandeskapet har - delvis i samarbete med Italien inom ramen för FN: s generalförsamling, lagt fram ett förslag på en människosmugglingskonvention. Men man arbetar även med frågan inom ramen för Europeiska unionen, eftersom vi anser att den är av stor betydelse, inte bara gentemot Medelhavsstaterna utan för hela det centraleuropeiska området. Det finns ju en anledning till att frågan var uppe på Europeiska konferensen i går, vilken jag redogjorde detaljerat för tidigare i dag, så därför skall jag inte upprepa mig här.

Ordföranden
Tack så mycket, fru statssekreterare!
Jag har enligt artikel 40. 5 i arbetsordningen erhållit sex förslag till resolution.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

EU/Hongkong
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0312/98) av Cushnahan för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelandet från kommissionen till rådet om Europeiska unionen och Hongkong efter 1997 (KOM(97)0171 - C4-0214/97).

Cushnahan
Fru ordförande! Vid överlämnandet av Hongkong den 1 juli 1997 uttrycktes många farhågor om hur situationen skulle utveckla sig. Det var brett spritt att om övertagandet inte blev lyckat, skulle det innebära långtgående påverkan på den politiska och ekonomiska stabiliteten i området och för relationerna mellan världsmakterna.
Efter att ha följt situationen noga i 15 månader, inklusive ett besök i Hongkong för att möta och lyssna till ett brett spektra av åsikter, anser jag att övertagandet varit mer lyckat än många av oss hade vågat hoppas.
Jag har dock ett antal bekymmer avseende genomförandet av demokratin, beaktandet av rättssäkerheten och skyddet för de mänskliga rättigheterna, som jag specificerat i mitt betänkande och som Europaparlamentet måste fortsätta att bevaka på nära håll. Valen den 24 maj i år utgjorde en viktig milstolpe i utvecklingen av demokratin. Det relativt höga valdeltagandet är ett tydligt svar till de som argumenterar att Hongkongs invånare inte är intresserade av demokrati.
Tillfredställelsen grusas dock av det faktum att valsystemet långt ifrån är demokratiskt med alltför mycket makt samlad i händerna på den elitistiska funktionella valkretsen. Det räcker med att säga att som en konsekvens valde 140 000 väljare i funktionella valkretsar hälften i det 60 man stora lagstiftande rådet, medan 2, 8 miljoner väljare bara kunde välja 20 ledamöter i de geografiska valkretsarna.
Det är oacceptabelt att trots att man vunnit en klar majoritet av folkets röster fick prodemokratiska partier endast en tredjedel av platserna i det lagstiftande rådet. Det vore betryggande för ledamöterna i detta parlament och andra på andra platser, inklusive i Hongkong, som tror på demokratiska principer att en fast och otvetydig tidtabell upprättas för att hålla alla val med grund i principen om allmän rösträtt.
Dessutom kan inte ett fritt och demokratiskt samhälle existera utan att oinskränkt rättssäkerhet råder inom dess gränser. Rättssäkerheten kräver att alla lagar tillämpas på alla medborgare på samma sätt, att de görs gällande opartiskt, att de kan bli föremål för domstols handläggning i öppna domstolar tillgängliga för alla. Implementeringen av rättssäkerheten kräver att myndigheters makt, dömande, lagstiftande och verkställande, står fria och oberoende av varandra så att var och en av dem kontrollerar de andra och på så sätt garanterar att ingen kan missbruka sin makt.
I den ovanliga, faktiskt unika, HKSAR-konstitutionella överenskommelsen(SAR, speciell administrativ region) där autonomi hotas av ställföreträdande, är den dömande maktens oberoende extra viktigt i fullgörandet av sin roll som uppehållare av rättssäkerheten, och om så är nödvändigt för att dra uppmärksamheten till varje demokratisk eller konstitutionell brist som hindrar tillämpningen av rättssäkerheten för Hongkongs invånare.
Varje objektiv observatör måste oroa sig över att ett antal fall på senare tid, i synnerhet Xinhua-fallet, Hongkongs standardfall, Ma Wai Kwanfallet och rätten till bostadfallet ifrågasätter rättsapparatens effektivitet i Hongkong SAR. Dessa bekymmer har intensifierats i och med antagandet av Lagen om anpassning av lagar.
När det gäller skyddet för de mänskliga rättigheterna är det flera saker som stör mig. Införandet av begreppet nationell säkerhet är en oroande utveckling. Vi måste säkra att detta inte används för att tygla politiska motsättningar som man tidigare gjort i Folkrepubliken Kina. Upphävandet av arbetsrättsliga lagar, försök att underminera pressens frihet att publicera och effekterna av införandet av lagar under artikel 23 i grundlagen är alla varnande signaler som bekräftar behovet att övervaka situationen och att garantera att inga inskränkningar görs i de grundläggande mänskliga rättigheterna och friheterna.
Europeiska unionen har en väldigt viktig roll att spela i utvecklingen av Hongkong. EU måste helt och hållet med råd och dåd stödja en fortsättning av Hongkongs internationella autonomi vad gäller ekonomi och handel. Vi måste eftersträva samarbete på alla internationella nivåer, särskilt som partner i WTO. Vi måste stärka existerande band och skapa nya, och det är av grundläggande och symbolisk vikt att alla medlemsstater ger fritt tillträde till innehavare av HKSAR-pass och BN(O)-pass (utomeuropeisk brittisk medborgare).
Vår strategi måste alltid vara konsekvent och ständigt understryka begreppet " ett land, två system" . Jag hoppas att kommissionären, som jag är glad att se här under debatten, kommer att ta till sig rekommendationerna i detta betänkande när han skriver sin egen årsrapport. Jag ser fram emot att få denna rapport och vårt utskott kommer att svara i vanlig ordning.
Slutligen vill jag tacka alla de som bidragit till utformandet av detta betänkande. Jag välkomnar samarbetet från alla politiska åsikter i utskottet. Av allra största vikt var de synpunkter jag fick inifrån Hongkong. Jag hoppas att vi har fört debatten framåt. Jag hoppas att det är ett balanserat betänkande och jag hoppas att det kartlägger den fortsatta vägen.

Titley
Fru ordförande! Det är brukligt att vid tillfällen som detta gratulera föredraganden för det utförda arbetet. Vad som däremot kanske inte är så brukligt är det faktum att jag faktiskt menar det när jag gratulerar föredraganden till arbetet. Det är ett bra, betänksamt och genomgripande betänkande. Jag skulle särskilt vilja tacka föredraganden för det sätt på vilket han utarbetat betänkandet och det samarbete han visade med andra i utskottet. Betänkandet har tagit med många av de anmärkningar vi gjorde under diskussionen i utskottet. Det har inneburit att vi lyckats hålla ändringsförslagen till ett minimum och således bibehållit sammanhållningen i detta betänkande. Jag tycker att det är viktigt. Jag skulle vilja tacka honom för det.
Betänkandet lägger tyngdpunkten på Hongkongs vikt för Europeiska unionen och faktiskt för det globala ekonomiska systemet, som vi sett de senaste veckorna. Men vårt huvudbudskap måste helt ärligt vara att vi måste erkänna att överlämnandet av makten har gått mycket bra. De värsta farhågor som uttryckts här i kammaren har inte förverkligats. Idén om " ett land, två system" verkar fungera. Det har funnits politisk, press- och religionsfrihet. Det har inte funnits utbredd korruption som man befarade. Faktiskt har Hongkongs offentliga tjänsters höga kvalitet fortsatt att skina igenom. Visst finns det orosområden och Cushnahan har skissat upp en del av dem.
Det har varit frågor om att politisk påverkan använts för utnämningar till lagstadgade rådgivande organ, som bostadsmyndigheten. Det är ett område som behöver hållas under uppsikt. Det var rykten om att kinesiska säkerhetsrådgivare skulle ta plats på regerande guvernörens kontor. Jag är glad att det förnekades av regeringen. Det var påhoppet på Hongkongs radio och TV av en medlem i Kinas nationella folkkongress. Medan regerande guvernören, Tung Chee-hwa var något tvivelaktig i sitt svar var president Jiang Zemin mycket tydlig i sitt fördömande av all inblandning i Hongkongs affärer. Jag är också väldigt glad att se att de nya riktlinjerna, som skall introduceras för Hongkongs radio och TV, kommer att grunda sig på de som tillämpas av BBC och andra internationella sändare, vilket hjälper till att garantera dess neutralitet.
Vår största oro var alltid existensen av den provisoriska lagstiftande församlingen. Vi måste erkänna det positiva steget framåt som återspeglar sig i valet till det lagstiftande rådet. Vi borde fira det höga valdeltagandet i dessa val och det korrekta sätt de fortlöpte på, även om vi fortfarande registrerar vår oro över den stora inskränkningen i rösträtten i de funktionella valkretsarna och möjligheterna att missbruka kollektiv röstning i de funktionella valkretsarna genom registreringen av paraplybolag. Vi ser därför fram emot fullständig demokrati i Hongkong så fort som möjligt.
Det har varit oro över några av de beslut som fattats i Hongkongs domstolar, vilket Cushnahan beskriver i detalj i betänkandet. En speciell fråga är den om immunitet för statliga organ mot åtal och huruvida detta gäller för New China News Agency. Oron har stärkts genom Emily Lau-fallet, som varit inblandad i en tvist under snart 12 månader med New China News Agency.
New China News Agencys precisa status borde klaras ut som en prioriterad fråga. Rättssäkerheten, som Cushnahan sade, är grundläggande för Hongkongs framtid. Ett annat område som kommer att behöva en noggrann översyn är det nya lagstiftande rådets behov av att lagstifta inom områden såsom subversiv verksamhet och förräderi enligt artikel 23 i grundlagen. Hur Hongkong hanterar det kommer att bli nyckeln till fortsatt framgång för " ett land, två system" .
Det bästa tecknet på framgång för " ett land, två system" har varit att Hongkong än så länge har varit i stånd att klara av den asiatiska krisen, och att göra det utan ingripande av Kina, men med stöd från Kina. Jag skulle vilja höra kommissionär Brittans synpunkter på denna fråga. Det är klart att Hongkong måste ha autonomi i sina egna ekonomiska affärer, men det måste också ha stöd från Kina.
Slutligen skulle jag vilja skriva under Cushnahans påpekanden om att bevilja viseringsfrihet för invånare i Hongkongs speciella administrativa region. Jag tror att det vore ett viktigt steg framåt i utvecklingen av närmare kommersiella band mellan Europeiska unionen och Hongkong.
Sammanfattningsvis vill jag säga att än så länge har allt gått över förväntan, bättre än vi hoppats. Låt oss hoppas att vi kan fortsätta att arbeta nära Hongkongs myndigheter för att utveckla en bättre framtid för invånarna i Hongkong och att utveckla Hongkongs viktiga status som hörnsten i den asiatiska ekonomin.

Burenstam Linder
Fru ordförande! Cushnahan har framlagt ett betänkande som genom sina kvaliteter bidrar till att öka respekten för Europaparlamentet. Del B i betänkandet ger en lärorik bakgrund och ett gott stöd för förslaget till resolution.
Genom en långtgående ekonomisk frihet med enskilt företagande, omfattande privat sparande och frihandel kom Hongkong att få en mycket snabb ekonomisk tillväxt. Nationalprodukten per capita i Hongkong ligger högre än den gör till och med i flera EU-länder. Hongkongs framgång har spelat en viktig roll genom att tidigt demonstrera hur mycket längre man kan ta sig inom ett marknadsekonomiskt system än med socialistisk planering av gammal modell.
Hongkong blev alltmer av en modell för fler underutvecklade länder i deras ansträngningar att slå sig ur fattigdomen. Detta har säkert bidragit till att förstärka de ekonomiska reformsträvandena också i Kina. Inför överlämnandet av Hongkong till Kina var det ju också många som menade att det idémässigt snarare var Hongkong som tog över Kina. Hur det nu än är med den saken, måste man erkänna att Kina åtminstone hittills i stort har respekterat avtalen om Hongkong och det ekonomiska systemet där, vilket också innebär de ekonomiska friheter som till sist ger grunden till frihet i vidare bemärkelse.
Som Cushnahan påpekar, finns det emellertid ett antal oroande avsteg. Delar av det demokratiska system som har byggts upp har urholkats. Europeiska unionen och Europaparlamentet måste med stor vaksamhet följa utvecklingen. Genom att stödja resolutionsförslaget kan vi nu bidra till det. Vi måste också vinnlägga oss om att genom åtgärder i våra egna länder underlätta situationen. Det kan vi exempelvis göra genom generösa viseringsregler och genom att inte införa några handelsrestriktioner.
Under lång tid blev Hongkong en fristad för många som sökte sig undan förtryck och diktatur. Det ger oss en skyldighet att låta vårt inflytande medverka till att Hongkong även i framtiden kan vara en frihetens hemvist.

Watson
Fru ordförande! Kommissionens meddelande kallas " Efter 1997" . Ja vi är nu efter 1997 och himlen har ännu inte fallit ned. Jag organiserade ett besök för ledamöter i Europaparlamentet till Hongkong i maj i år, vid tiden för valet till det nya lagstiftande rådet. Det var det fjärde besöket på fyra år. Vi drog slutsatsen att valen var fria och rättvisa, att ingen påvisbar förändring skett i Hongkong och att medborgarna i stort fortsätter att åtnjuta rättigheter de blivit vana vid under de senaste åren.
Hongkong har också kvar ekonomisk autonomi. Dess goda ekonomi har klarat av pressen från det finansiella tumultet från tyfonen Thailand. De åtgärder Hongkongs monetära myndighet vidtagit har kanske inte behagat klassiska ekonomer men deras svar bar stämpeln " made in Hong Kong" och inte " made in China" .
Men som detta utmärkta betänkande visar är det viktigt att inte vara naiv. Ett demokratiskt valt parlament har tagits bort och ersatts av ett nytt lagstiftande råd till fördel för Peking och mot Hongkongbornas fria vilja. En ibland likgiltig domarkår och misstankar om självcensur ger anledning till oro. Det har varit ett gradvis men konsekvent upphävande av mänskliga rättighetslagar och underminering av institutioner som är väsentliga för skyddet av dessa. De nya riktlinjerna för polisen avseende demonstrationer, som utfärdades för en vecka sedan, är bara det sista exemplet på detta.
Hongkongborna måste tala ut om varje möjligt missbruk, och vi måste stödja dem när de gör det, inte bara genom att ge dem viseringsfrihet till Europeiska unionen utan genom att stödja demokratiundervisningen i Hongkong.
Det är en otillbörlig brådska i Europas nya närmande till Kina. Tony Blair, besöker Kina denna vecka i egenskap av premiärminister i en medlemsstat och ignorerar så gott mänskliga rättigheter. Santer får inte vara lika närsynt när han för kommissionens räkning besöker Hongkong nästa månad.
Vi lever i en tid fylld av politiska möjligheter. Om vi skall känna oss fram efter en väg att skapa nya förbindelser med Kina låt oss då välkomna Kinas undertecknande på måndag av ICCPR, men vi skall också lära känna dem via deras gärningar. Vårt ledord måste vara vaksamhet.

Van Bladel
Fru ordförande! Egentligen är vi alla överraskade över att Hongkong efter det brittiska överlämnandet fortfarande är en av de friaste och öppnaste marknaderna i världen. Förra månaden kom en av de mäktigaste männen i Hongkong, Sir Donald Chang, på besök till mitt land. Han var i Haag och gav där på nytt en illustration av det sätt på vilket Hongkong som särskild administrativ zon i Kina vill hålla sig till de ekonomiska lagarnas öppenhet och en sträng tillämpning av dem.
Förra månaden ingrep visserligen myndigheterna i verksamheten på aktiemarknaden för att hindra spekulation - det hade förresten en positiv verkan, har jag hört - men jag tror att det var en enstaka åtgärd. Sir Donald Chang var framför allt orolig över en sak och det var det mycket långsamma och otillräckliga sätt på vilket Japan bringar ordning i hela den asiatiska krisen och i eget land.
Slutligen, fru ordförande, så är det mycket nyttigt att höra på vilket sätt EU-kontorets verksamhet förstärkts och antagligen utökats, och framför allt att ta del av en rapport om observationer med avseende på mänskliga rättigheter. Jag har talat med kolleger som känner till Hongkong bättre och de är mycket bekymrade. Jag tror att vi vill ha en rapport så snart som möjligt. Slutligen, Cushnahan, gratulationer till ert betänkande! Min politiska grupp står bakom det.

Ephremidis
Fru ordförande, det avgörande historiska faktumet i de fråga som vi diskuterar är att Hong Kong, efter 100 år av påtvingad brittisk kolonisering, har återförenats med och är oupplösligt en del av det gigantiska Kina.
Från det ögonblicket kan det som händer i denna provins av Kina inte annat än, på ett eller annat sätt, påverkas av detta historiska faktum. Då det ligger till på det viset, är jag rädd för att Cushnahans betänkande, i de tio skälen och de 19 punkterna i den förordnande delen, genomsyras och styrs av misstänksamhet och klentrogenhet, inte av en god tilltro till det som sker. Det är något fel på allt och allting måste han bemöta med antydningar och tvivel. Det räcker att han säger: val till den lagstiftande församlingen, men misstänkt och odemokratiskt, för valsystemet är inte demokratiskt. Herr Cushnahan, vilket valsystem gäller i ert land? I mitt? I alla de europeiska länderna? Är vi nöjda med de systemen? Är de fullt ut demokratiska eller är de odemokratiska??
Men också längre fram, fru ordförande, är jag rädd för att detta betänkande vill utnämna Europaparlamentet och Europeiska unionen till en samlad detektiv. Vad som pågår och vad som måste hända i Hong Kong - som om det bebos av belgare, tyskar, britter, greker och andra européer. Det bebos av kineser och det är dem det angår huvudsakligen, om än inte uteslutande. Och han kommer fram till en naivitet, d.v.s. att allt som händer i Hong Kong, på ett eller annat sätt, kan utgöra språngbräda för förändringar också i det väldiga Kina. Det är naivitet, och misstänkt sådan, därför att den avslöjar att hela intresset för vad som sker i Hong Kong är hur det ska kunna användas som språngbräda, redskap för inblandning i Kinas inre angelägenheter, och för ändringar enligt vårt behag. Detta fungerar inte, det hjälper inte till i relationen mellan Europeiska unionen och Kina.
(Ordföranden avbröt talaren.)

Gahrton
Fru ordförande! Det viktigaste med Cushnahans utmärkta betänkande är att det visar att Kina i allt väsentligt har respekterat överenskommelserna beträffande Hongkong, och att denna f.d. brittiska koloni i dag faktiskt åtnjuter en högre grad av demokrati än under större delen av tiden under den brittiska överhögheten. Därmed bekräftas ett intryck som jag själv fick när Kinadelegationen besökte Hongkong i juni i år.
Därmed är inte sagt att problem saknas. Grundlagens paragraf 23 har nämnts. Den skulle kunna missbrukas för ingrepp mot demokratiska friheter, vilket därför noga måste övervakas. De fackliga rättigheterna är ett problem som ILO för närvarande övervakar. Det är enligt min mening oerhört viktigt och bör understrykas.
Slutligen får vi inte glömma att Hongkong är en del av Kina och mer beroende av utvecklingen där än tidigare. Därför är det viktigt att EU inte bidrar till att Kinas reformer drivs igenom på ett sådant sätt att det skapas massarbetslöshet i Kina, att det blir socialt kaos av rysk modell i Kina. Det vore katastrofalt och skulle stoppa varje form av demokrati i Kina, och därmed också utgöra ett hot mot den relativt positiva situationen också i Hongkong.

Pradier
Fru ordförande! Fram tills nu, och det skall vi glädjas åt, har Kina åtminstone formellt respekterat de förpliktelser som det åtog sig gentemot Hong Kong. Samtidigt kan man inte vänta sig att en parlamentarisk representation, av det slag som finns i demokratiska länder, kan upprättas innan år 2008. Och det kommer att ta ytterligare tio år innan den allmänna rösträtten blir verklighet, så att alla medborgarnas representanter kommer att kunna väljas. Under de här tio åren måste vi ge prov på en mycket stor vaksamhet och en stor solidaritet med de demokratiska krafter som verkar i det här landet.
Hittills har den offentliga administrationen upprätthållit Hong Kongs rykte som ett öppet och icke korrumperat handelscentrum, vilket Cushnahan med all rätt framhöll. Men denna nästan exemplariska attityd, denna öppning mot världen, den måste stödjas och uppmuntras, och det i en atmosfär som inte är särskilt gynnsam.
Låt oss i förbigående säga, att det är viktigt att välkomna passinnehavare från den speciella autonoma regionen Hong Kong utan att kräva visum av dem, precis som Europeiska unionens medborgare har tillträde till Hong Kongs territorium utan att behöva visum.
Intensiteten i handeln, i människors, idéers, kapitals och varors rörlighet, det är en avgörande faktor för Hong Kong. Låt oss närvara där, aktiva och solidariska. Det är inte bara viktigt för hälsan på denna framstående udde i Kina, utan också för vår egen hälsa.

Linser
Fru ordförande! Den asiatiska och i synnerhet den kinesiska ekonomin rymmer enorma potentialer för Europeiska unionen. Hongkong har med tanke på sina relationer i denna region utan tvivel en politisk och ekonomisk nyckelposition. Därför är goda förbindelser med regeringen i den speciella administrativa regionen Hongkong av stor betydelse för den europeiska ekonomin. EU måste vidta alla åtgärder för att vårda de relevanta kontakterna och bör i synnerhet reagera inför de farliga antidemokratiska tendenser och den med rätta kritiserade bristen på ett rättsstatligt förfarande som anförs i betänkandet. För endast en demokratisk rättsstatlig ordning kan betraktas som en garanti för en hållbar och oberoende ekonomi i Hongkong.
Angående inresa utan visering i Schengen-området kan jag inte helt hålla med föredraganden, som kräver detta för alla innehavare av Hongkong SAR-pass eller Hongkong BN(O)-pass. Denna fråga bör enligt min uppfattning - så som kommissionen föreslår - behandlas separat.

Porto
Fru ordförande! Vi har alla goda skäl att med största uppmärksamhet följa utvecklingen i Hongkong - vilken synats i detalj av föredraganden, som jag gratulerar - i sig själv, för dess invånares skull och för vad de kan innebära för ett land av sådan betydelse som Kina.
I mitt fall, som portugis, finns det ett växande intresse på grund av den betydelse som denna utveckling nödvändigtvis kommer att få för Macaos integrationsprocess. Dess genomförande, ett kvartssekel efter den 25 april 1974, kommer att ske under mycket mer fördelaktiga förutsättningar ur alla synvinklar.
Å ena sidan har det varit möjligt att under dessa år förse området med infrastruktur och tjänster, av största betydelse för dess utveckling, och för befolkningens välfärd, med flygplatsen, universitetet, den nya bron, avfallsbehandlingsstationen, etc.
Å andra sidan, och av mycket särskild betydelse, har den lagstiftande församlingen godkänt områdets egen lagstiftning, i all frihet och i enlighet med de universella värden som också är dess befolknings värden. Då den redan har en egen identitet i våra dagar - Macao är medlem i världshandelsorganisationen och har ett samarbetsavtal med Europeiska unionen - har vi allt intresse av att detta bibehålls i framtiden. Men förutom vårt intresse och Macaos intresse, anser vi att det handlar om Kinas intresse, som i Macao har ett öppet och utvecklat område som man kan stoltsera med.
Det är därför viktigt att kommissionen - och alltså vänder jag mig till herr kommissionären - lägger större vikt vid Macao, genom dess representation i Hongkong, eller hellre, genom att öppna en representation på det egna territoriet, vars styre, vilket vi är säkra på, kommer att bidra med allt nödvändigt stöd.

Brinkhorst
Fru ordförande! Jag är en av dem som har besökt Hongkong efter övertagandet. Saker och ting har utvecklats mycket annorlunda än vad vi förväntade oss för bara drygt ett år sedan. Då tänkte vi att det kanske rent ekonomiskt kunde bli bra i Hongkong men att det politiskt skulle gå väldigt dåligt. Som min kollega Watson och många andra har sagt måste vi vara väldigt vaksamma. Det är nyttan av detta betänkande på den politiska sidan.
Rent praktiskt måste man erkänna att i Hongkongs övergripande situation har utvecklingen - ehuru något begränsad - av demokratin noga observerats. För närvarande är bekymret snarare den rådande ekonomiska utvecklingen i den delen av världen.. Om saker och ting går fel ekonomiskt kommer det säkerligen att ge negativa politiska följder.
Jag skulle vilja ställa en specifik fråga till kommissionen, som också handlar om viseringsfrågan. Det är klart att vi inte bara skall bry oss om viseringar. Det är sant. Men det är en av de få specifika frågor där Europa som helhet kan göra någonting mer. Jag bryr mig fortfarande om det, särskilt när jag hör vissa talare säga att viseringsfrågan är något vi inte tar på allvar, och att endast åtta länder tar emot innehavare av visum i Europa. Kommissionen kan spela en roll eftersom Schengen kommer att införlivas i Europeiska unionens fördrag. Jag hoppas att kommissionen uttalar att den kommer att ta initiativ i denna fråga. Det är det slag av konkret solidaritet som vi måste upprätthålla. Jag hoppas att vi i nästa års rapport kan säga att saker och ting är bättre än de är för närvarande.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, mina damer och herrar! Låt mig också välkomna Cushnahans berömvärda betänkande och förslaget till resolution. Jag skulle vilja kommentera några nyckelfrågor.
För det första har ett antal talare, Titley var en av dem och Watson en annan, samt Gahrton och nu senast Brinkhorst, i allmänhet kommenterat sättet för övertagandet och den breda uppslutning de kinesiska myndigheterna har till sina politiska åtaganden. Jag vill välkomna dessa uttalanden och jag håller helt med om vad som har sagts. Jag vill verkligen understryka den speciella beskaffenheten i det som hänt, för det är riktigt att säga att införandet av systemet med ett land/två system är unikt, och att införa det så framgångsrikt, som fallet är, är en beaktansvärd framgång. Erkännande måste ges både Hongkong och Kina för detta.
Ändock har ett antal kritiska punkter tagits upp och Brinkhorst resumerade det hela genom att säga att vi måste fortsätta att vara vaksamma. Och det skall vi vara. Resolutionen uppmanar till ett påskyndande av införandet av allmän rösträtt. Vid sitt besök i Bryssel i februari sa regerande guvernören Tung Chee-hwa: " det är upp till oss, Hongkongborna, att själva bestämma den vidare utvecklingen av den demokratiska processen, med allmän rösträtt som slutgiltigt mål" .
Jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att fortsätta att vara mycket uppmärksam på utvecklingen av demokratin i Hongkong. Under mitt senaste besök i Hongkong uttalade jag offentligt att Hongkong till liten kostnad skulle tjäna på att så snart som möjligt uttala att man tänker införa allmän rösträtt vid ett lämpligt och specifikt datum i framtiden. Vi borde dock erkänna de ansträngningar Hongkong gjort än så länge, som Cushnahan har gjort, medan vi fortsätter att trycka på för en klar tidtabell för fullständig demokrati, som han uppmanar oss att göra, och som Pradier också uppmanat oss att göra.
Det finns tecken på att den finansiella kris som Brinkhorst hänvisade till redan uppmuntrar dem som begär mer demokrati i Hongkong. Jag kan försäkra er att det är en fråga som Santer och jag inte kommer att hålla tyst om när vi besöker Hongkong i början av november.
När det gäller viseringsfrågan, uppmanar Europaparlamentets resolution medlemsstaterna att ge viseringsfrihet till innehavare av SAR-pass och Burenstam-Linder påkallade uppmärksamhet för detta. Även om kommissionen inte har något direkt ansvar för EU: s viseringspolitik, som fortfarande är mellanstatlig tills en gemensam visumlista införs enligt Amsterdamfördraget, ger vi starkt stöd till Hongkongs ansträngningar att säkra inresa utan visering. Det är en nyckelväg med vilken Europeiska unionen kan stödja Hongkongs ekonomiska autonomi och stärka begreppet ett land/två system.
Faktum är - och Brinkhorst har kanske varit en smula för generös mot medlemsstaterna i sitt uttalande om läget - att det är så att de åtta som hänvisats till tillåter viseringsfrihet endast för innehavare av BN(O)-pass, men det är endast två medlemsstater som tillåter viseringsfrihet för innehavare av SAR-pass, som naturligtvis är i majoritet.
Det är också viktigt att Hongkong kan övertyga europeiska länder om att dess förfarande vid immigration, polis och tull är effektiva och betryggande. Vi har uppmanat dem att ha speciella besöksprogram för europeiska nationella tjänstemän med tanke på detta. Sådana program existerar nu och jag hoppas att de kommer att hjälpa oss att övertyga de medlemsstater som ännu måste övertygas om fördelarna med viseringsfrihet för innehavare av SAR-pass.
När det gäller WTO, förordas i Europarlamentets resolution ett nära samarbete mellan Europeiska unionen och Hongkong inom WTO, och jag skulle vilja hålla med om det som Porto sade om att tillämpa det för Macao också. Kommissionen är övertygad om att Hongkongs liberala ekonomi, åtminstone dess öppna handelsordning, stött av medlemskap i WTO, kommer att fungera som ett exempel och en sporre för fortsatta ekonomiska reformer i Kina, oaktat de problem som är för handen och som hänför sig till den asiatiska finanskrisen.
Inom WTO har vi ett gott samarbete mellan Europeiska unionen och Hongkong. Hongkong är en av våra säkraste anhängare till vårt initiativ att lansera en ny milleniumrunda, och kommissionen diskuterar regelbundet budet om Pekings medlemskap i WTO med Hongkong. Hongkong stöder det naturligtvis och ger Kina ett unikt exempel på fördelarna med ett medlemskap i WTO.
Resolutionen uppmanar också till ett bredare samarbete i syfte att stärka EU: s relationer med Hongkong och att förstärka Hongkongs autonomi. Vi tror att starkare bilaterala band är viktigt som stöd för begreppet ett land/två system. Vi är nära att sluta ett tullsamarbetsavtal med Hongkong som jag hoppas Santer kommer att kunna underteckna när han är i Hongkong, samtidigt som han också undersöker möjligheten till mer långtgående överenskommelser.
Vi måste beakta den känsliga ansvarsfördelningen mellan Hongkong och Peking inom området för utrikes förbindelser, men vi behöver också undersöka vad Hongkong kan göra i största möjliga utsträckning. Europeiska unionen fortsätter att söka djupare bilaterala relationer inom andra områden, särskilt genom att främja kopplingar från företag till företag. Det första plenumsammanträdet för EU-Hongkongs affärsutskott hölls förra året i Bryssel och det andra kommer att hållas i Hongkong under vårt besök där i början av november.
Förslaget uppmanar kommissionen att övervaka Hongkongmarknadens autonomi och finansiella stabilitet. Kommissionen övervakar den finansiella och ekonomiska situationen från sitt kontor i Hongkong men också med hjälp av ofta förekommande besök från tjänstemän i SAR och genom besök av höga tjänstemän till Bryssel. Denna övervakning kommer att återspeglas i vår första årsrapport om Hongkong som vi kommer att publicera inom kort.
Titley har rätt, tycker jag, i att säga att Hongkongs problem har varit väldiga, men trots det har man kommit över krisen där mycket bättre än i många andra länder i området och jag skulle helhjärtat vilja hålla med om vad Burenstam-Linder sagt om det faktum att det är liberal ekonomisk politik som lett fram till denna situation, trots alla de svårigheter Hongkong för närvarande genomgår.
Under året har Hongkong arbetat för att öka likviditeten, t.ex. genom att skära ned på skatten på sparande och genom att expandera sin repomarknad. På sista tiden har man tillgripit mer drastiska åtgärder, för att hindra spekulation av handlare som försöker pressa valutan i syfte att höja räntorna och dra fördel av det fall i aktiepriser som blir resultatet av detta.
De åtgärder van Bladel hänvisade till är av trefaldig natur. Ett beslut att köpa andelar på aktiemarknaden som fick aktieindexet att gå upp med 19 procent under två veckor. Ytterligare åtgärder för att stärka valutan, öka likviditeten och lugna räntornas rörlighet mellan bankerna. För det tredje åtgärder för att förbättra öppenheten och stärka en större ordning på aktiemarknaden. Vi analyserar dessa åtgärder närmare och kommer att kommentera dem i vår första årsrapport.
Parlamentets resolution uttalar att EG-kontoret i Hongkong måste ha möjlighet att spela en väsentlig roll i utvecklingen av EU: s och Kinas relationer och föreslår att personalresurserna bör ökas. Jag håller fullständigt med van Bladel att ett effektivt och välbemannat EU-kontor i Hongkong är viktigt, och en personalutveckling har nyligen genomförts för att stärka kontorets resurser.
Slutligen välkomnas i Europaparamentets resolution vår avsikt att ge ut årsrapporter. Vi sammanställer nu den första och hoppas kunna lämna den till rådet och parlamentet i slutet av oktober. Som jag nämnde kommer Santer och jag att besöka Hongkong i början av november så publikationen av vår rapport kommer att komma lägligt. Den kommer att se närmare på hela skalan av relevanta ekonomiska, politiska, juridiska samt andra frågor som karakteriserat Hongkongs liv under det första SAR-året. Det behövs inte sägas men vi kommer att ta de observationer och rekommendationer som gjorts i parlamentets betänkanden och resolutioner i beaktande och dra stor nytta av dem. I synnerhet Cushnahans utmärkta betänkande och de synpunkter som getts under denna debatt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot Leon Brittan. Tack för ert tillfredsställande svar.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0483/98). Vi behandlar frågor till rådet. Vi hälsar rådets ordförande, Ferrero-Waldner, välkommen.
Fråga nr 1 från Patricia McKenna (H-0832/98):
Angående: Dålig behandling av journalister i Storbritannien
Känner rådet till att medlemmar i det nationella journalistförbundet (National Union of Journalists), särskilt frilansande medlemmar, behandlas illa av den brittiska polisen? Polisen godkänner inte deras presskort, anhåller dem för olaga intrång eller hindrande, håller dem i förvar tills deras deadline har löpt ut, hindrar dem från att ta bilder, konfiskerar deras fotografier genom domstolsorder, raderar deras videomaterial och begränsar deras tillträde till demonstrationer? Är rådet vidare medvetet om att inga journalister har fått se några skriftliga riktlinjer för polisens relationer till pressen, trots att sådana existerar? Är inte ett sådant handlande ett brott mot fördragen, Amsterdamfördraget inkluderat, särskilt mot de artiklar som rör rättsliga och inrikes frågor, vilka rådet till stor del är ansvarigt för? Om rådet vill göra ett seriöst intryck utanför EU i dessa frågor bör det inte ge kommissionen i uppdrag att försäkra sig om att journalister kan arbeta fritt inom EU, innan det driver denna fråga utanför EU?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Jag vill svara följande på ledamotens fråga: Vad beträffar den hänsynslösa behandlingen och trakasseringen av frilansande journalister, som ledamoten tar upp, får jag lov att konstatera att det rör sig om ett ämne som tyvärr faller utanför rådets ansvarsområde.
Jag måste därför meddela fru ledamoten att rådet aldrig har behandlat denna fråga. Det är nämligen uteslutande polismyndigheterna i den ifrågavarande medlemsstaten - det vill jag passa på att påminna om - som är ansvariga för att upprätthålla ordningen inom medlemsstatens territorium. Dessutom vill jag poängtera att respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska fri- och rättigheterna och naturligtvis även bevarandet av pressfriheten utan tvivel är hörnstenen i hela gemenskapens uppbyggnad.
Rådet kan visserligen inte utesluta att man i vissa situationer på lokal nivå handlar på ett felaktigt sätt, men är samtidigt fast övertygad om att medlemsstaternas regeringar alltid agerar utifrån de nämnda grundprinciperna, utan vilka gemenskapen inte skulle ha någon framtid.

McKenna
Jag vill bara påpeka för rådets ordförande att det finns skriftliga bevis och videobevis angående detta trakasseri. När ni säger att ni inte kan förebygga enstaka brister när det gäller pressfrihet måste ni se till att detta förebyggs, eftersom artikel F i Maastrichtfördraget föreskriver att Europeiska unionen skall respektera Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna.
Detta är ett brott mot konventionen. Dessa journalister gjorde reportage om social rättvisa och miljöfrågor. De blev trakasserade av polisen, deras kontor och hem har utsatts för razzior, utrustning har konfiskerats och de bilder de tagit vid protester har använts som bevis mot de protesterande. Detta är ett stort brott mot pressfriheten och rätten att rapportera om vad som händer.
Om ni tillåter att detta sker i en medlemsstat, balanserar man på den yttersta kanten, och det kommer att hända i andra medlemsstater också. Det ankommer på Europeiska unionen att, om den uppfyller EU-fördragen och respekterar Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, att göra något.
Det räcker inte att säga att ibland, som rådets ordförande sade, så kan inte rådet förhindra enstaka brister. Ni kanske inte kan förhindra det som har skett, men ni kan se till att det inte händer igen och att detta inte blir en signal till andra medlemsstater att göra likadant, eftersom pressfriheten är en ytterst viktig del i demokratin.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Rådets befogenhet har tydligt slagits fast, och jag har just förklarat - och vill poängtera det än en gång - att rådet saknar befogenheter att uttala sig om polismyndighetens agerande vid åtgärder för att upprätthålla den allmänna ordningen inom en viss medlemsstats territorium. Jag poängterar igen, att det endast är de ansvariga nationella myndigheterna som har behörighet att bedöma polismyndighetens agerande i en viss medlemsstat.
Ledamotens fråga skulle förmodligen mötas av ett större gensvar om den ställdes i det brittiska underhuset. Men en sak kan jag tillägga: Vi har naturligtvis Europarådet och Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, och inom ramen för Europakommissionen för de mänskliga rättigheterna finns det möjlighet att anföra besvär.

Ephremidis
 Herr ordförande, jag hörde både det ursprungliga svaret från rådsordföranden och det som hon gav nu. Det gör intryck på mig därför att det styrs av Pontius Pilatus taktik emedan hon erinrats om att t.o.m. fördragen föreskriver något slags ingripande av rådet. Men jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga till henne. Skulle hon svara på samma sätt om sådana fall av uppenbart brott mot pressfriheten hände i t.ex. Hong Kong, som vi nyss diskuterade? Betänkandet refererar till sådana frågor, och vi anser att vi har befogenhet att ingripa, att debattera och kritisera, och kommissionären berömde dessa punkter. Hur kan vi då i det ena fallet vara Pontius Pilatus medan vi i det andra går in hur som helst, som vi säger, i ett lands inre angelägenheter? Jag vill att fru rådsordföranden förtydligar sin åsikt och att hon kanske ursäktar mig min attityd, men sådana företeelser och svar retar mig.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag får än en gång tala om för er att rådet har vissa ansvarsområden. Visserligen är det ansvarigt för de externa förbindelserna och kan därför diskutera t.ex. bristen på pressfrihet i ett tredje land. Men det är inte ansvarigt för de inre angelägenheterna, t.ex. polismyndighetens agerande i en medlemsstat. Jag kan inte annat än upprepa det svar som jag just gav på ledamotens fråga.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H-0836/98):
Angående: Finansieringen av gasledningen Almendralejo-Oviedo
I vilken utsträckning har Europeiska unionen bidragit ekonomiskt till uppförandet av en gasledning mellan Almendralejo (Extremadura) och Oviedo i Spanien, inom ramen för programmet för naturgasförsörjning inom denna medlemsstat?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Den gasledning som ledamoten syftar på ingår i projekt E 4 som omnämnes i Europarlamentets och rådets beslut 96/1254/EG av den 5 juni 1996 om ett antal riktlinjer för transeuropeiska nät inom energisektorn. I projekt E 4 syftar man under rubriken " Införande av naturgas i nya regioner" på upprättandet av naturgasnät i regionerna Galicien, Extremadura, Andalusien, södra Valencia und Murcia, inklusive en terminal med flytande naturgas i Galicien.
Kommissionen har, efter utskottets ställningstagande, i överensstämmelse med artikel 6.2 i beslut 96/1254/EG av den 5 juni 1996 i artikel 9 i sitt beslut av den 11 juli 1998 specificerat de projekt som är av gemensamt intresse enligt det förstnämnda beslutet, så att man kan planera finansieringen av dessa.
Inom ramen för Europeiska regionala utvecklingsfonden har kommissionen i sitt beslut av den 14 maj 1998 ställt ett belopp på 103, 16 miljoner ecu till förfogande för åren 1997 och 1998 för främjande av projektet västliga gasledningar, i vilken denna gasledning ingår.

Camisón Asensio
) I den här frågan har rådets ordförande inte använt sig av Pilatus taktik. Hon har gått rakt på sak och jag är mycket tacksam för den information jag fått. Gasledningen kommer att ha en maximal socioekonomisk betydelse. Vi får inte glömma att det rör sig om en luftkorridor, att allt är mål 1-område i strukturfonderna och att det är nödvändigt att mobilisera dess outvecklad potential. Jag vill emellertid ställa några frågor till. Är det program som ni här i detalj har beskrivit ett komplement till gemenskapens initiativ Interreg IIB beträffande det transeuropeiska nätet för energi? Å andra sidan, är det också ett komplement till gasledningen Gibraltarsund - Córdoba genom vilken naturgas slussas från Maghreb till Spanien? Till sist, har man i beräkningarna tagit hänsyn till den minskade konsumtionen av naturgas i många av gemenskapens medlemsländer? Med andra ord, hade rådet räknat med en sådan minskning?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Nu ställdes en rad detaljfrågor till rådet. Med hänsyn till den förklaring jag nyss givit, ber jag att få hänvisa herr ledamoten till kommissionen, där man kan lämna information om de exakta beloppen och mer detaljerade svar på era frågor, i synnerhet frågan om huruvida detta faller inom Interregs område. Jag kan tyvärr inte lämna några muntliga uppgifter om det, men kan gärna svara skriftligt om ni vill.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Roy Perry (H-0838/98), övertagen av De Esteban Martín:
Angående: Framställningar
Kan rådets representant ange vid hur många tillfällen företrädare för rådet har deltagit i sammanträden i Europaparlamentets utskott för framställningar (antingen sedan årsskiftet eller sedan Österrike tog över ordförandeskapet) och vilka andra möjligheter rådet har att övervaka de framställningar som görs till parlamentet, särskilt mot bakgrund av att det ofta framförs klagomål om att medlemsstaterna inte uppfyller sina åtaganden enligt fördragen?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Vad beträffar ledamotens synnerligen intressanta fråga om framställningarna, vill jag poängtera att rådet regelbundet tar del av Europaparlamentets resolutioner, inklusive de som är avsedda för utskottet för framställningar. När det gäller medlemsstaternas eventuella underlåtenhet att uppfylla gemenskapens föreskrifter, kan jag hänvisa till att det enligt artikel 155 i Romfördraget är kommissionens uppgift att, jag citerar " övervaka tillämpningen av bestämmelserna i detta fördrag och av bestämmelser som antagits av institutionerna med stöd av fördraget" .

De Esteban Martín
Fru ordförande i rådet! Jag tackar för ert svar men jag måste tyvärr säga att jag inte är nöjd. I frågan tog vi upp vilka åtgärder som rådet skall vidta och framför allt om det österrikiska ordförandeskapet kommer att vidta någon åtgärd, för att rådet skall kunna närvara vid de sammanträden som hålls i utskottet för framställningar. Som ni vet är rätten till framställning en grundläggande rätt för medborgarna i EU, men otaliga är de gånger medlemsländerna tyvärr inte vederbörligen har besvarat medborgarnas rättmätigt gjorda framställningar. Fru ordförande, vänligen tala om för mig om ni har studerat något förfarande som tillåter rådet att vara närvarande vid de sammanträden som hålls i utskottet för framställningar.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! På denna upprepning av frågan kan jag innehållsmässigt inte svara mycket annat än att rådet formellt sett tar del av alla de resolutioner som antas av Europaparlamentet. Dessutom kan jag säga att rådet, om ärendet avser de egna ansvarsområdena, något som -jag upprepar - är en ren hypotes, gör en noggrann bedömning av aktens samtliga delar för att sedan vidta eventuella åtgärder.
Rådet är naturligtvis högst angeläget om tillämpningen av fördragsbestämmelserna och de rättsliga bestämmelser som kan härledas till fördraget. Men jag vill i det här sammanhanget hänvisa fru ledamoten till att det med tanke på den uppdelning som föreskrivs i fördraget av de olika organens ansvarsområden, i första hand är det kommissionens eller i vissa fall domstolens sak att se till att medlemsstaterna tillämpar gemenskapsrätten på ett korrekt sätt, vilket det rör sig om i det här fallet.

Newman
Jag är en väldigt erfaren och aktiv medlem i utskottet för framställningar. Tidigare, för några år sedan, brukade en tjänsteman från rådet regelbundet närvara i utskottet. Denna kvinna bara antecknade, vilket inte var särskilt tillfredsställande, men det var bättre än ingenting. Under de senaste åren är allt vi haft enstaka besök från en företrädare för rådet. Ibland då ombudsmannen var närvarande för att rapportera till utskottet - vilket är välkommet - men väldigt sällsynt när det var någon fråga av synnerligt intresse för någon medlemsstat.
I de flesta av parlamentens utskott närvarar regelbundet företrädare för rådet. Vi talar inte om ministrar utan om tjänstemän som företräder den regering som innehar ordförandeskapet vid den tidpunkten.
Skulle detsamma kunna gälla för utskottet för framställningar, så att vi kan ha en dialog mellan rådet och ledamöterna i detta utskott, precis som i andra parlamentsutskott? Det skulle hjälpa våra framställare och vara i enlighet med Europeiska unionens fördrag och medborgarnas rättigheter under detta fördrag.

Ferrero-Waldner
Herr ledamot! Jag tackar för ert påpekande och vi kommer att överlåta frågan till rådets sekretariat. Jag kommer att tala med generalsekreterare Trumpf om detta, och om det är som ni säger, kommer man säkert att kunna finna en lösning.

Ordföranden
Tack för er älskvärdhet.
Fråga nr 4 från Olivier Dupuis (H-0849/98):
Angående: Utvärdering av Daytonavtalen
Vid undertecknandet av Daytonavtalen i december 1995 befann sig, enligt FN: s flyktingkommissarie (UNHCR), mer än en miljon bosnier på flykt inom republiken Bosnien-Hercegovinas gränser medan nära en miljon bosnier var flyktingar i tredje land. För övrigt, fortfarande enligt UNHCR, har endast 400 000 av cirka två miljoner flyktingar och fördrivna i dag kunnat återvända till sina hemorter.
Anser inte rådet att nu, nära tre år efter undertecknandet av Daytonavtalen, det faktum, att enbart 20 procent av antalet flyktingar och fördrivna personer har kunnat återvända till sina hemorter, innebär ett grundligt misslyckande för Daytonavtalen och i själva verket ett godkännande av projektet för en etnisk uppdelning som utformats, önskats, planerats och genomförts av regimen i Belgrad, ett projekt som inte att förglömma har inneburit krigsförbrytelser mot mänskligheten och folkmord som numera är kända av hela den internationella gemenskapen?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Rådet håller med ledamoten om att det antal flyktingar som har återvänt är betydligt lägre än det antal den internationella gemenskapen hade räknat med för 1998. Det är sant. Flyktingarnas återvändande utgör en av de största utmaningarna för den internationella statsgemenskapen vid förverkligandet av fredsavtalet från Dayton/Paris. Flyktingarnas återvändande har aldrig varit problemfritt och det faktum att flertalet av de flyktingar som ännu inte har återvänt skall återvända till minoritetsområden, det vill säga till områden där flyktingarna kommer att utgöra en minoritet, komplicerar sakernas tillstånd ytterligare.
Många flyktingar är ovilliga att återvända till Bosnien, eller åtminstone till sina tidigare bostäder och byar, och många gånger även när det rör sig om att återvända till ett majoritetsområde. Förutom det uppenbara politiska trycket är bristen på den personliga säkerheten avgörande, liksom tillgången till arbetstillfällen och bostäder.
Mot bakgrund av detta har den internationella gemenskapen antagit en långsiktig strategi, där den främsta uppgiften är att förbättra säkerheten på plats, till exempel genom att vidta förbättringar av polismyndigheten och åstadkomma en hållbar förbättring av de ekonomiska perspektiven, så att flyktingarna uppmuntras att återvända till landet och stanna där.
Rådet kommer aldrig att godta den etniska uppdelningen i Bosnien-Hercegovina. Rådet stöder i full utsträckning de pluralistiska idealen i fredsavtalet och det mångetniska samhället som nyckeln till en genomgripande demokratisering och varaktig fred. Rådet vill bekräfta den grundläggande rätt som fastslås i fredsavtalet för alla flyktingar och fördrivna, att fritt återvända till sina ursprungliga hemorter. Det förespråkar liksom tidigare att de högsta makthavarna oinskränkt använder sina maktbefogenheter för att tjänstemän som kränker denna rätt och försöker förhindra ett återvändande, avlägsnas från sin post.
Man kommer att mäta de framsteg som skett i Bosnien, när EU-kommissionen i oktober gör sin halvårsgranskning av huruvida kriterierna uppfylls i EU: s regionala försök som fastställdes i april 1997 för alla länder på Västra Balkan. Vid sin senaste granskning i april uteslöt kommissionen möjligheten att ingå samarbetsavtal med Bosnien, Kroatien och Förbundsrepubliken Jugoslavien, något som motiverades med den allmänna oron för de demokratiska reformerna, skyddandet av de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, men även för att stödet till de återvändande låter vänta på sig.

Dupuis
Fru rådsordförande! Ni hävdade att rådet aldrig skulle godkänna en delning av Bosnien. Det är kanske lite riskfyllt att säga sådana saker, med tanke på hur många löftesbrott och förnekanden vi har fått se från rådets sida.
Men jag skulle vilja ta upp flyktingfrågan, och påpeka att era uttalanden mer påminner om en from önskan än om en politik. För om vi inte har kommit längre tre år efter Daytonavtalet, så anser jag att vi måste dra våra första lärdomar av det.
Man måste också fråga sig vad denna stat i dag är. Är den inte bara en fiktion?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag tror att det finns en sak man kan säga om Bosnien-Hercegovina: Om den internationella gemenskapen hade velat bryta sitt löfte där, så som ni framställer det, skulle man garanterat inte ha skickat dit de multinationella trupperna och man skulle inte fortsätta sina insatser där i dag. Eftersom vi vill förverkliga Daytonavtalet har vi alla sagt oss vara beredda att göra en insats, och så kommer det att bli.
Det är nu första gången sedan undertecknandet av Daytonavtalet som moderata Dayton-orienterade partier har möjlighet att kontrollera de lagstiftande avdelningarna inom de båda områdesenheterna och i nationellt avseende på alla maktnivåer. För första gången har statspresidiet gemensamt kunnat stöda fredsavtalet. Resultaten från presidentvalet i Srpska är i och för sig ett symboliskt nederlag, men det kompenseras av de kraftiga framgångarna på alla maktnivåer för de partier som förespråkar Dayton. De närmaste veckorna kommer det i republiken Srpska att handla om huruvida Sloga-koalitionen kommer att kunna behålla kontrollen över parlamentet och utse premiärministern.
På den kroatiska sidan kommer den nye medlemmen i statspresidiet Antejelavic att organisera ett partimöte i oktober för att reformera HDZ, kroatiska demokratiska unionen. Inför allt detta har EU följande förslag: För det första bör åtgärder sättas in för att garantera en sammanhållning inom Sloga-koalitionen. För det andra bör republiken Srpska inte drabbas av Kosovo-krisens effekter. För det tredje bör man anta konkreta reformer på HDZ: s partikonferens. För det fjärde bör förberedelserna påbörjas inför kommunalvalen i januari 1999 och slutligen bör integriteten och insynen säkras i de organ som valts utifrån sitt agerande på det finansiella området. Med sådana förslag är det möjligt att komma väl förberedd till nästa Peace Implementation Conference i december i Madrid i kampen för ett multietniskt, multipluralistiskt Bosnien.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, fru rådsordförande! Jag måste erkänna att jag har lite svårt för Dayton-avtalet, eftersom Milosevic är en av avtalsparterna. Vi har under årens lopp kunnat se att han inte alls är villig att uppfylla någon del av avtalet.
Det har inom flera områden endast skett minimala framsteg. De klart största framstegen - kanske inte stora nog, men åtminstone framsteg - har kroatierna gjort i och med att de nyligen inrättade ett konsulat i Banja Luca, och i och med att de har genomfört för tidiga lagändringar, i synnerhet vad beträffar vissa personers rätt att bo i Krajina och Västslavonien. Här har stora förberedelser gjorts på den kroatiska sidan, men så länge en av avtalsparterna på deras sida heter Milosevic -och vi ser hur krisen i Kosovo utvecklas - då måste jag ärligt talat säga att Dayton-avtalet i grund och botten bara har ett symboliskt värde och inget äkta värde för mig, och att man därför borde fundera över att, så länge han är en av fördragsparterna, sätta vissa delar i avtalet ur spel.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Daytonavtalet erbjuder fördelar på tillräckligt många områden. Det viktigaste är att det var genom Daytonavtalet som man för första gången lyckades uppnå ett vapenstillestånd och ge parterna en möjlighet att åter leva tillsammans. Att inte allt står så väl till, i synnerhet inte på Milosevics sida, är uppenbart och det är vi medvetna om. Men jag anser att man den gången inte hade något alternativ, och det vill säga att det inte heller är något bra alternativ att nu sätta Daytonavtalet ur spel.
Det civila samhället och demokratin måste stärkas. Därför behövs det, tror jag, både en mediareform och en reform av valsystemet, och här finns det - som ni ju vet - en rad olika projekt med den inriktningen. Att man fortsätter driva de ekonomiska reformerna är ytterligare en förutsättning för att Bosnien och Hercegovina skall få fortsatt stöd från den internationella gemenskapen. Vad rättsstaten beträffar är upprättandet av ett oberoende multietniskt rättsväsende, en professionell multietnisk polismakt liksom bekämpandet av alla parallella strukturer ytterligare förutsättningar för ett demokratiskt Bosnien och Hercegovina, och här tror jag att den internationella gemenskapen ändå har uppnått en del på senare år. Jag säger inte allt, och jag säger inte att inte situationen om några år kan komma att vara mycket bättre, men jag tror att vi måste fortsätta kämpa för att stärka de gemensamma institutionerna, och för en reform av ministerrådet liksom upprättandet av en kontrollmyndighet för statens och områdesenheternas inkomster.

Flemming
Herr ordförande! Jag vill fråga rådsordförande om hon inte håller med mig om att det låga antalet återvändande flyktingar även kan förklaras med att de mottagande staterna på ett storartat och ovanligt vis har erbjudit flyktingarna ett nytt hemland. Jag vet att många bosniska flyktingar i Österrike har funnit bostad och arbete och integrerat sig i samhället och därför inte vill återvända hem.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Naturligtvis är det sant att vissa stater som Österrike till exempel har tagit emot bosnierna och även andra flyktingar på ett frikostigt sätt. Jag sade under invandringsdebatten tidigare i dag att mellan 85 000 och 90 000 har tagits emot av Österrike. Det motsvarar mellan 8 och 9 procent av den österrikiska befolkningen. Trots detta måste vårt mål vara att återföra flyktningarna i den utsträckning det är möjligt. Det är deras hemland, de måste bygga upp sin egen stat på nytt. Naturligtvis är återförandet beroende av hur snabbt man där lyckas bygga upp ekonomin, så att de kan finna arbete, och skapa trygghet, så att de har vissa garantier när de återvänder till sitt land.

Ordföranden
Fråga nr 5 från José Salafranca Sánchez-Neyra (H-0853/98):
Angående: Förbindelserna mellan USA och Kuba
Känner rådet till det brev som Madeleine Albright, USA: s utrikesminister, skickade den 3 augusti till Helms, ordföranden för den amerikanska senatens kommission för relationerna med omvärlden, och vilket publicerats i olika medier?
Har rådet för avsikt att reagera eller inta någon ståndpunkt beträffande detta?
Anser rådet att den tolkning som den amerikanska utrikesministern gör av lydelsen i förklaringarna av den 18 maj överensstämmer med andan och med de uttalanden som den ansvarige kommissionsledamoten gjorde inför Europaparlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i maj?
Håller rådet med om att detta avtal utgör en kraftig ytterligare bekräftelse av de principer som genomsyrar " Liberty Act" ?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Rådet känner givetvis till den skrivelse som utrikesminister Albright har skickat till Jesse Helms, ordförande för den amerikanska senatens kommission för relationerna med omvärlden, beträffande avtalen om föreskrifter för förbättring av investeringsskyddet som ingår i det viktiga åtgärdspaket som antogs på toppmötet EU-USA den 18 maj i London. Skrivelsen var inte riktad till rådet, och därför är det inte lämpligt att rådet svarar på den. Unionen har framlagt sin ståndpunkt i frågan i den ensidiga förklaringen från EU, som även den ingår i åtgärdspaketet från London och bekräftades av rådet den 25 maj.
Därför räknar rådet med att Förenta staterna agerar i enlighet med kraven i det åtgärdspaket som antogs på toppmötet i London. EU kommer likaså att uppfylla sina politiska åtaganden.
Unionen kan inte godta att någon del av det åtgärdspaket som antogs på toppmötet i London används för att rättfärdiga principerna i Liberty Act och definitivt inte för ett utfärdande av indirekta bojkotter och föreskrifter med utomterritoriella effekter som får en retroaktiv verkan. Det är kommissionens och medlemsstaternas ståndpunkt.
I frågan om exproprieringen accepterade Sir Leon Brittan i sin skrivelse av den 18 maj till Albright, som även den ingår i åtgärdspaketet från London, att exproprieringen enligt uppgifter från Förenta staterna vid en rad tillfällen har brutit mot folkrätten med tanke på de diskriminerande bestämmelserna i den kubanska lagen 851.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande i rådet! Tack så mycket för ert svar. Jag menade inte att rådet skulle besvara den här skrivelsen. Skrivelsen riktar sig, via statssekreteraren, till den amerikanska senatens utrikesutskott.
Problemet ligger i den tolkning som avtalen mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater får i den här skrivelsen. Här påvisas att tolkningen i fråga utgör grundval för den filosofi och de allmänna mål som kommer till uttryck i den nordamerikanska lagstiftningen. Jag vill gärna veta om rådets ordförande delar denna tolkning? Jag vet att åtminstone den unilaterala förklaring som gjordes i maj inte delades av Europeiska unionen. Därför vill jag först och främst fråga vilket intryck skrivelsen gör på rådet?
Min andra fråga lyder: Vilken tidsram för avtalets uppfyllande anser rådet att vi rör oss med, och kort sagt, vilken tidsram gäller för en ändring av avdelning IV i den lag som nu måste godkännas av den amerikanska kongressen. Vad anser rådet om avtalet och vad händer om åtagandet inte uppfylls? Så som det ser ut i USA i dag tror jag att det kan bli svårt för president Clinton att uppnå nödvändig majoritet för att kunna ändra lagens avdelning IV.
Sammanfattningsvis skulle jag för det första vilja veta om rådet delar grundtanken i skrivelsen. För det andra vilken tidsfrist anser rådet vara godtagbar för att vidta åtgärder om Förenta staterna inte ändrar avdelning IV och därmed inte uppfyller sina åligganden. Hur ämnar Europeiska unionen agera inför en sådan hypotes? Visst är en fredlig lösning bra, men jag menar att lagens illegala karaktär inte bör bytas ut mot en sådan fredlig lösning.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig först få påpeka att jag själv har träffat Kubas utrikesminister i New York, dels i egenskap av ordförande i rådet men naturligtvis även som Österrikes statssekreterare. Det märktes då att det på den kubanska sidan verkar finnas en viss beredskap - jag säger medvetet verkar för det måste först prövas - att acceptera någon form av dialog som liknar dialogen om de mänskliga rättigheterna mellan EU och Kina. Vi håller på att pröva detta. Jag tror att denna nya dialogform även kommer att få positiva följder för förbindelserna mellan EU och Kuba och möjligen även för triangeln EU-Kuba-USA.
Vad beträffar era frågor i detalj, kan jag tala om för er att man för närvarande inte har för avsikt att ändra den inställning som jag har redogjort för. Men som sagt, jag tror att det finns möjligheter för framtiden som, om jag har tolkat saken rätt, pekar i en positiv riktning.

Newens
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om, i den händelse överenskommelsen av den 18 maj kommer att träda i kraft - vilket för närvarande verkar osannolikt - ministern kan försäkra kammaren att detta inte kommer att ge upphov till att allvarliga hinder uppstår för europeiska handelsföretag som försöker ha affärsverksamhet på Kuba, som innefattas i Albrights brev? Kan ni försäkra oss att vi kommer att stå fast vid de uttalanden som gjorts ett flertal gånger i denna kammare, åtminstone de av Sir Leon Brittan?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Europeiska unionen har ett starkt intresse av en förbättring av de transatlantiska relationerna och i synnerhet av Foreign Policy Cooperation vars effektivitet inte kommer att påverkas av meningsskiljaktigheterna beträffande Kuba. Europeiska unionens politiska linje i det avseendet utgörs således av två huvudpunkter: för det första att få USA att avstå från att internationalisera bilaterala problem, det vill säga problemen mellan USA och Kuba, genom att tillämpa en utomterritoriell lagstiftning, och för det andra att övertyga USA om att en samarbetsdialog med Kuba är mer framgångsrik på sikt för Kubas relationer med den internationella gemenskapen är USA: s försök med påtryckningar och hot. Det är det svar jag kan ge på er fråga.

González Álvarez
Många frågor har ställts rådets ordförande. Möjligen har nästan allt besvarats, men jag delar Salafrancas oro. Kommissionen och rådet måste besvara Albrights skrivelse till Helms. Skrivelsen är om inte annat överraskande. Här kan man läsa att EU har förbundit sig att varken bevilja lån, subventioner, bidrag eller skattelättnader. Vidare har vi förbundit oss att inte lämna några garantier eller ge några politiska löften och inte låta de europeiska företagare som vill investera på Kuba göra detta på ett skäligt sätt.
Vid ett möte i utskottet för externa ekonomiska förbindelser talade de europeiska företagarna om sin djupa oro, och att det är detta avtal, som inte är tydligt utformat, som har distraherat investeringarna på Kuba.
I skrivelsen nämns något än mer överraskande, nämligen att EU borde använda sig av den information som Förenta staterna har om exproprierade tillgångar innan man hjälper till med investeringar på Kuba. Detta är synnerligen allvarligt, och även om jag förstår rådets ordförande och det svar hon har givit, så måste vi komma till klarhet om vad som gäller, må vara av rent intresse för de många spanjorer och européer som har investerat där.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Låt mig alltså än en gång ta ställning i denna fråga. I slutet av maj 1998 påstod Kuba att Europeiska unionen i och med toppmötesavtalen fått ta med den utomterritoriella principen som alltid bekämpats på köpet. I synnerhet har bestämmelserna i Helms-Burton-lagen, som medför otaliga inskränkningar i handel och transport, åter trätt i kraft och därmed är den utomterritoriella prägeln på USA: s embargo i sin kärna opåverkad. Den enda motprestationen från USA: s sida är enligt Havanna den amerikanska ledningens vaga löfte till EU om att eftersträva en fördröjning av avdelningarna 3 och 4 i Helms-Burton- lagen.
Dessutom riktade Kuba i början av juni 1998 en varning till EU mot att främja oppositionella grupper och människorättsaktivister; sådan subversiv verksamhet kan den kubanska ledningen inte acceptera och detta skulle kunna leda till nödvändiga åtgärder. Ett sådant engagemang kräver däremot USA, för att bevisa för den amerikanska kongressen och allmänheten att EU inte avviker från de huvudsakliga uttalandena i common position .
Unionen kommer naturligtvis inte att godta att någon del av det åtgärdspaket som antogs på toppmötet i London används för att rättfärdiga principerna i Liberty Act och definitivt inte för ett utfärdande av indirekta bojkotter och föreskrifter med utomterritoriella effekter som får en retroaktiv verkan. Det är kommissionens och medlemsstaternas ståndpunkt.
I frågan om expropriering - det har jag också redan sagt - har även Sir Leon Brittan tagit ställning.

Ordföranden
Fråga nr 6 från Gerhard Hager (H-0854/98):
Angående: Strategiskt dokument om EU: s migrations- och asylpolitik
Den 1 juli 1998 lade ordförandelandet Österrike fram ett strategiskt dokument om EU: s migrations- och asylpolitik.
Hur långt har diskussionerna kommit om det strategiska dokument som ordförandelandet Österrike lagt fram? Vilka delegationer i K4-utskottet har redan lagt fram skriftliga yttranden? Vad innehöll yttrandena? Har ordförandelandet redan ändrat åsikt om flera frågor i förslaget? Om så är fallet, vilka frågor är det då fråga om och varför?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig först få påpeka att ordförandeskapets dokument - det sade jag även tidigare i dag under invandringsdebatten - är ett debattdokument, som skall sporra till fortsatta överläggningar och överväganden om hur problemen på migrations- och asylområdet kan lösas. Det gör inte anspråk på att vara en översikt över den framtida EU-politiken på dessa områden, utan man försöker där, som tidigare med liknande initiativ, t. ex .kommissionens meddelande från 1994 - och även det har vi talat om här i dag - säkra ett så brett underlag som möjligt för beslutsfattarna, när de skall fatta sina avgöranden inom denna politik.
Det framgår av dokumentet att ordförandeskapet uppmanade delegationerna att komma in med skriftliga kommentarer fram till september. Det har hittills kommit in bidrag från de tyska, grekiska, svenska och brittiska delegationerna liksom från kommissionen. Ordförandeskapet har nu omarbetat dokumentet med hänsyn till dessa kommentarer och i september höll K4 -utskottet ett nytt sammanträde. Denna omarbetade version kommer så snart som möjlig att officiellt överlämnas till Europaparlamentet t. Det är den första version som man kan överlämna, för tidigare hade man ju inte tagit hänsyn till synpunkterna hos de övriga fjorton.
Men jag upprepar igen: Jag vill förebygga alla missförstånd som har uppstått på grund av felaktiga framställningar, i synnerhet i pressen, men även i övrig media.

Hager
Herr ordförande, ärade fru rådsordförande! Jag beklagar att min fråga är något inaktuell med tanke på tidsfristen för inlämnandet - numera känner vi alla till det. Men jag har naturligtvis följt eftermiddagens debatt och är glad över att ha fått information om det nuvarande läget bekräftad från en säker källa.
Jag vill ändå ställa en tilläggsfråga, och det är om jag kan dra den omvända slutsatsen av det ni sade och det ni under eftermiddagen närmare angav beträffande tillbakadragandet av vissa delar av dokumentet, och utgå från att formuleringarna i artiklarna 41 och 132 - man kunde annars på asylområdet tänka sig en övergång till mindre rättstatsinriktade och mer politiskt inriktade skyddskoncept -skall fortsätta att gälla, och om svaret är ja, vill jag gärna veta hur rådet ser på detta.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag kan inte gå in på varje enskild formulering, eftersom jag inte har texten framför mig. Det enda jag kan säga är: Man lämnade ut ett debattdokument till pressen som alltså redan har diskuterat ett dokument innan det var offentligt. Därför har det uppstått en del missförstånd. Det dokument som sedan skall diskuteras officiellt i de olika utskotten kommer naturligtvis inte att innehålla några formuleringar som på något sätt kan väcka anstöt. Jag har redan här i dag redogjort för ett missförstånd som uppstått: Man har aldrig velat avskaffa flyktingkonventionen, det är helt säkert, men däremot måste den kompletteras på vissa punkter. Det har jag ju redan framfört i dagens debatt.
För det andra är detta ingen ny fråga. Den togs upp första gången redan 1991 och drevs sedan vidare av kommissionen 1992 och 1994. Och precis som dagens debatt har visat är frågan hur som helst så komplicerad och har nu belysts från alla håll, så nu måste man hitta ett sätt att bekämpa den kriminella människosmugglingen, samtidigt som vi finner ett sätt att skapa humanitära möjligheter för flyktingarna och för att återföra de människor till det land dit de bör återvända.

Sjöstedt
Jag har här det dokument som vi diskuterar. Det är med stor förvåning och besvikelse som jag har läst det österrikiska förslaget som präglas av mycket repression och mycket litet humanism. Det kommer att förvärra en politik som redan är mycket brutal vid EU: s gränser, som leder till illegal invandring, och som också har lett till hundratals dödsfall vid våra gränser varje år i samband med illegala flyktförsök. Om man skulle genomföra den typ av politik som förespråkas i det mycket genomarbetade dokumentet, kommer det också att drabba flyktingar med riktiga asylskäl som då inte längre kan ta sig hit och söka asyl på grund av att viseringsreglerna skärps och transportöransvaret blir hårdare. Det skulle också ställa helt orimliga krav på EU: s grannländer att de skall implementera en politik som är oerhört restriktiv och riskerar att direkt förstöra relationer mellan olika länder i Östeuropa genom att länderna tvingas stänga sina gränser.
Jag har en fråga. Man nämner i detta dokument SIS-registret där man i dag kontrollerar asylsökande. Det har ju emellertid visat sig att det finns en mycket dålig rättssäkerhet i SIS-registret. De asylsökande har inte rätt att se uppgifter om sig själva och kan inte kontrollera om dessa uppgifter är korrekta. Kan ordförandeskapet tänka sig att vidta några åtgärder för att förstärka rättssäkerheten för flyktingarna genom att ha en bättre kontroll över SIS-registret?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag tycker inte att det är särskilt meningsfullt att i en debatt diskutera ett dokument, som inte ens är officiellt ännu och som nyligen har kommit att omfatta de andra medlemsstaternas ställningstaganden. Man bör i stället avvakta tills dokumentet har överlämnats till parlamentet på officiell väg, och därefter kan man föra en diskussion om detta.

Elliott
Jag tror att det kanske uppstått ett missförstånd om detta dokument och att det bara är ett diskussionsunderlag. Oaktat det är parlamentet, i synnerhet utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, bekymrat över att parlamentet inte verkat ha fått vara med på ett så tidigt stadium som vi hade hoppats. Jag hoppas att jag kan få en försäkran att det reviderade dokumentet kommer att finnas färdigt i tid så att parlamentet kan få beakta det och uttrycka sina synpunkter innan nästa möte i rådet (rättsliga och inrikes frågor).
Förutom det vill jag säga att jag är säker på att rådets ordförande är medveten om att stor oro har uttryckts beträffande vissa av förslagen - som obestridligen bara är förslag - i detta förslag till dokument om att vi till stor del skall ändra den existerande Genèvekonventionen och möjligen ta bort den individuella rätten att söka asyl. Det är klart att många av de flyktingar som tar sig in i Västeuropa i dag kommer på annat sätt än man insåg för 50 år sedan då Genèvekonventionen upprättades. Jag tror dock att deras belägenhet och de problem de genomlider är desamma, vare sig de förföljs av en myndighet eller bara flyr oordning, inbördeskrig eller kaos i ett samhälle mot vilket myndigheterna i deras land inte kan skydda dem. Många av oss känner att den individuella rätten måste få vara kvar.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Då går vi tillbaka till första punkten: först och främst kommer man inte på något sätt att inkräkta på Genèvekonventionen. Om det i det första förslaget fanns någon formulering som kunde misstolkas, så finns det i den reviderade versionen åtminstone inget stycke ur vilket man ärligt sett kan utläsa sådana avsikter.
För det andra: Det förfarande som vi beskriver står absolut i samklang med allmän praxis, att inte låta Europaparlamentet befatta sig med det första förslaget, eftersom detta ännu inte omfattar de övriga medlemsstaternas allmänna ståndpunkt, utan att göra det först efter en första behandling i rådets arbetsgrupper. Det är exakt så vi brukar gå tillväga. Så snart en första granskning har skett kommer texten att ställas till parlamentets förfogande.

Ordföranden
Fråga nr 7 från John McCartin (H-0860/98):
Angående: Priser på bilar och bilförsäkringar i Irland
Känner rådet till att det råder stora skillnader vad gäller priser på bilar och bilförsäkringar inom EU? Anser rådet att detta bidrar till en snedvriden konkurrens på den gemensamma marknaden? Vidtar rådet några åtgärder för att avhjälpa denna situation?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Ledamoten påpekar med all rätt att upprättandet av en inre marknad för fordonsförsäkringar i flera år har varit en fråga som bör prioriteras. Det tredje samordningsdirektivet om skadeförsäkringar, nämligen rådets direktiv 92/49/EEG har huvudsakligen genomfört en inre marknad på försäkringsområdet. Förutom direktiven om skadeförsäkringar, som skall garantera såväl etableringsfriheten som det fria tjänsteutbytet, har rådet dessutom antagit bestämmelser om en obligatorisk fordonsförsäkring.
De allmänna och specifika bestämmelserna skall garantera att alla gemenskapens medborgare har tillgång till största möjliga utbud av försäkringar. Det medför en ökad konkurrens inom denna sektor och borde med tiden leda till att försäkringspremierna sjunker. Vad kostnaderna för motorfordon beträffar kan jag hänvisa till kommissionens förordning (EEG) nr 1475/95 som innehåller särskilda bestämmelser för försäljningsavtal på bilområdet. Dessa skall garantera en ökad jämvikt i avtalsförbindelserna mellan producent, försäljare och den slutliga konsumenten.
Vad beträffar en eventuell snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden när det gäller kostnaderna för fordonsförsäkringar och/eller motorfordon, så är det kommissionens uppgift att vidta de åtgärder de finner lämpliga, så att en korrekt tillämpning av de relevanta bestämmelserna samt en smidighet på den inre marknaden rent allmänt men även inom varje sektor kan garanteras.

McCartin
Jag tackar rådets ordförande för det väldigt utförliga svaret. Det var kanske ett misstag att ställa denna fråga till rådet istället för till kommissionen, eftersom stor frustration råder på Irland, särskilt bland de unga. Unga män som söker sitt första jobb, om det jobbet innefattar att köra bil på Irland, måste betala omkring 50 ecu i försäkring per vecka. Om de hade varit i Bryssel eller i någon stad i Förenade kungariket skulle de förmodligen betala bara en fjärdedel av det beloppet. Så man känner att Europeiska unionen har misslyckats med att skapa en inre marknad inom hela försäkringsområdet . Det faktum att vi har misslyckats, och rådet har misslyckats, med att harmonisera skatterna skapar en situation i vilken motorfordon till att börja med kostar mycket mer, och det får vissa följdeffekter i försäkringssektorn, men det räcker inte som förklaring. Jag tror att det orsaken till att försäkringsbolag i Förenade kungariket, Belgien och Tyskland inte konkurrerar på den irländska marknaden är Europeiska unionens misslyckande med att förstärka etableringsrätten och rätten till lika tillgång till marknaden.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Som jag påpekade i mitt tidigare svar angående bilsektorn, har kommissionen utfärdat en rad bestämmelser som skall garantera bilprisernas genomblickbarhet i hela Europa. Det kan i sammanhanget påpekas att de gemensamma konkurrensbestämmelserna enligt kapitel 5 i fördraget, precis som ni förmodar, faller på kommissionens ansvar, som därför har möjlighet att ge ett bättre och mer utförligt svar på ledamotens frågor.
På försäkringsområdet hänvisar jag ledamoten till direktiv 92/49/EEG som reglerar verksamheten på området och skall säkra en större konkurrens. Om man trots detta skulle upptäcka störningar på bilmarknaden, kommer rådet givetvis att ägna hela sin uppmärksamhet åt de förslag som kommissionen väljer att lägga fram för att åtgärda detta på lämpligt sätt.

Rübig
Herr ordförande, fru rådsordförande! Tror ni att eurons införande kommer att leda till en större genomblickbarhet beträffande kostnaderna för motorfordon och fordonsförsäkringar?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Javisst, är allt jag kan svara på den frågan. Jag tror säkert att det kommer att höja konkurrenskraften. Det kommer givetvis också att leda till en ökad konkurrens. Men det kommer även att innebära en sänkning av priserna, då det genom förbättrade jämförelsemöjligheter kommer det vara lättare för konsumenten att se vad han köper. Jag tror säkert att eurons införande kommer att få positiva följder för konsumenterna på sikt.

Alavanos
Herr ordförande, snedvridningen p.g.a. de olika priserna är så stor att vi har fått följande företeelse: exempelvis greker anställda i Tyskland, unga anställda som tar med sig en bil, köpt av deras föräldrar, till Grekland, är skyldiga att överlämna den till grekiska offentliga myndigheter för att de inte har möjlighet att betala den enorma skatt som den grekiska lagstiftningen föreskriver. Det existerar sådana exempel som på ett personligt plan blir dramatiska. Jag instämmer med McCartin.
Följaktligen vill jag fråga: går det att göra något för denna speciella kategori? I så fall, finns det också något datum som vi kan säga att bilpriserna skall vara jämförbara i hela unionen? Ty denna fråga diskuterar vi sedan årtionden i Europaparlamentet.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag har stor förståelse för det problem ni tar upp här, precis som er kollega har gjort. Men jag måste ändå påpeka att det inte är rådets utan kommissionens uppgift att se till att den inre marknaden fungerar på ett smidigt sätt, samt att bevaka att konkurrensbestämmelserna efterlevs. Jag vill också påminna om att fastställandet av försäkringspremier faller inom medlemsstaternas ansvarsområde. Vad beträffar förverkligandet av en inre marknad för försäkringar, måste jag åter uppmana ledamoten att vända sig till kommissionen, för det är den som ansvarar för att konkurrensbestämmelserna följs i detalj. För övrigt kan jag gärna förmedla detta.

Ordföranden
Posselt har ordet enligt arbetsordningen.

Posselt
Herr ordförande, jag vill bara ställa en fråga. Den här gången var det en politisk jämvikt i hur ni fördelade ordet. Jag undrar bara, varför ni just i den känsliga frågan om det österrikiska strategiska dokumentet endast tilldelade två företrädare för den socialistiska gruppen ordet, trots att jag var den första att anmäla mig i samma sekund som uppropet skedde, men sedan kopplades bort. Därför kan rådsordföranden ha fått det felaktiga intrycket att det bara finns kritiker av dokumentet här. Men det finns också sådana som klart förespråkar detta! Men det har över huvud taget inte kommit fram.
(Applåder)

Ordföranden
Jag beklagar, herr Posselt, men jag har gett ordet till den som anmält sig först. Jag beklagar att ni inte fick ordet, men enligt arbetsordningen kan jag bara ge ordet till två.
Fråga nr 8 från Anna Karamanou (H-0862/98):
Angående: Massmediernas roll i den sexuella exploateringen av kvinnor
Enligt ett färskt meddelande från Europarådet är det främst kvinnor som blir offer för sexuell exploatering via nätverk, något som i allra högsta grad innebär en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Den bild av kvinnan som presenteras i massmedierna bidrar till den allt mer tilltagande sexuella exploateringen av kvinnor i Europa, eftersom de som ägnar sig åt handel med kvinnor i allt högre grad använder sig av massmedierna och utnyttjar ny teknik. På vilket sätt ämnar rådet ingripa, och vilka åtgärder tänker det vidta för att tackla detta allvarliga problem?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Jag vill börja med att poängtera att rådet är väl medvetet om att det ämne och de förhållanden som ledamoten tar upp i sin fråga utgör ett mycket allvarligt problem. Rådet är av den uppfattningen, att man måste göra allt för att förhindra att den senaste informations- och kommunikationstekniken främjar den internationella brottslighet som tar sig uttryck i prostitutionen.
Det österrikiska ordförandeskapet kommer därför att försöka se till att de pågående överläggningarna om hur de gemensamma åtgärderna för bekämpande av barnpornografi via Internet, gemenskapens handlingsplan för främjandet av en säker användning av Internet genom att bekämpa olagligt och skadligt innehåll på nätet samt gemenskapens handlingsplan Daphne för bekämpandet av våldet mot barn, ungdomar och kvinnor avslutas inom en snar framtid.
Ordförandeskapet är fullt av tillförsikt om att medlemsstaterna tack vare impulser från ordförandeskapet kommer att finna en gemensam grund för antagandet av dessa instrument.
Ledamoten känner redan till vilket stort inflytande de kriminella sammanslutningar som utnyttjar prostitutionen har. För denna avskyvärda handel, där den individuella friheten hos offret ignoreras, äger nämligen rum på internationell nivå.
Därför anser rådet, med tanke på Internets internationella prägel, att bekämpandet av den organiserade prostitutionen måste ske på internationell nivå, vilket givetvis är möjligt inom ramen för Förenta nationerna. Jag är övertygad om att gemenskapen och dess medlemsstater kommer att ägna sin fulla uppmärksamhet åt de initiativ som har fattats under Förenta nationernas beskydd.
Det rör sig i synnerhet om förslaget på att stoppa den organiserade brottsligheten på transnationell nivå liksom ett protokoll över handeln med barn och kvinnor, samt förslaget på ett fakultativt protokoll om avtalet om barnets rättigheter, som avser försäljning av barn och sexuellt utnyttjande av barn, barnprostitution och barnpornografi.

Karamanou
Jag tackar rådsordföranden för hennes svar som jag likväl anser har långt kvar tills det tillfredsställer inte bara mig utan också henne själv, då det för ett så ofantligt problem har åstadkommits så lite från unionens sida. Tragiskt lite. Europaparlamentet har upprepade gånger vädjat till rådet och kommissionen för att det skall vidtas drastiska, resultatinriktade åtgärder för att bemöta de internationella näten med nutida slavhandlare. Jag skulle vilja fråga rådsordföranden vad rådet har gjort när det gäller att skapa nya, lämpliga och framgångsrika europeiska lagar med förmåga att utveckla ett gemensamt agerande på internationell och europeisk nivå, och att påbjuda gemensamma sanktioner och straff som motsvarar brottets allvar. De internationella brottsnäten kräver förvisso globalt och mångdimensionellt bemötande, som fru ministern själv medgav. Jag skulle med andra ord vilja fråga: kommer rådet att tillämpa gemenskapslagstiftning och åtgärder bortom nationsgränserna, för att kväsa en företeelse som oavbrutet antar allt mer explosiva dimensioner och utmanar själva vår civilisation? Och dessutom, fru minister, skulle jag vilja att ni informerar mig om på vilken punkt medlemsstaternas sanktion mot Europolavtalet befinner sig och vilka resurser som står till buds för att denna myndighet skall klara av sina ökade åligganden.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Låt mig än en gång få påpeka att den fråga ni tar upp är ytterst angelägen för det österrikiska ordförandeskapet och att vi därför har inlett flera initiativ på området. Innan jag går in på detta igen, vill jag tala om, att just den här frågan diskuterades på Europeiska konferensen som ägde rum i Luxemburg senast i går och som jag berättade om i dag på morgonen.
Vi har, inte bara inom ramen för Europeiska unionen utan även med kandidatländerna, börjat diskutera denna viktiga problematik och söka lösningar. Dessutom har Europol har fått utökade befogenheter på området, något som också är av stor betydelse. I övrigt kan jag säga, att vi inte bör bygga ut byråkratin utan snarare sträva efter att gemensamt effektivt bekämpa det elände som ni tar upp. Låt mig alltså påpeka att rådet de senaste två åren har antagit ett flertal beslut som nu tillämpas i praktiken.
Jag nöjer mig med att nämna följande: Två gemensamma åtgärder av den 29 november 1996 och den 24 februari 1997 i form av ett utbytesprogram respektive en åtgärd för bekämpande av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, ett utökande av Europols mandat för att förhindra och bekämpa människohandeln, vilket jag just nämnde, handlingsplanen av den 28 april 1997 för bekämpande av den organiserade brottsligheten, Europeiska unionens och Förenta staternas gemensamma initiativ mot handel med kvinnor - vi anser även att det är viktigt att man nu har tagit sig an denna fråga inom ramen för den transatlantiska dialogen - och slutligen rådets slutsatser av den 19 mars 1998 om 10 principer för en av G 8 föreslagen handlingsplan för bekämpande av brottsligheten inom de främsta tekniska områdena.

Thors
Låt mig visa ett urklipp från en finländsk tidning från förra veckan. Vi har här en detaljerad beskrivning av hur kvinnornas identitet förändras, hur deras hår färgas, hur de tatueras när de hämtas på det sätt som de tidigare talarna har beskrivit. Det är väsentligt att det österrikiska ordförandeskapet fäster vikt vid detta. Jag är glad över de insatser som ni har gjort. Jag är dock rädd för att vi har väldigt många beslut, men väldigt få stödjande åtgärder.
Ni nämnde Daphneprogrammet. Jag undrar när rådet kommer att anta detta program. För det andra undrar jag om rådet och det österrikiska ordförandeskapet också stöder de åtgärder som syftar till att rehabilitera flickorna, t.ex. La Stradaprogrammet i Bulgarien. För det tredje undrar jag om den uppgift stämmer som vi ibland hör här i parlamentet att det är hundratusentals flickor eller barn som illegalt hämtas till EU-länderna från ansökarländerna. Jag tror att vi måste fästa ännu mer vikt vid detta. Inget land som inte har hanterat detta korrekt skall kunna bli medlem i EU!

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Jag tycker mig ha försökt förklara hur mycket i synnerhet det österrikiska ordförandeskapet ägnar sig åt detta problem i samband med hela den problematik som rör kampen mot den organiserade brottsligheten.
Syftet med den Öst-väst-konferens om handel med kvinnor som det österrikiska ordförandeskapet arrangerade i Wien den 1 till 3 oktober 1998 och där för övrigt Anita Gradin EU-kommissionären för frågor i samband med invandring samt rättsliga och inrikes frågor deltog, var att informera allmänheten om de grundläggande och länderbundna mekanismerna i handeln med kvinnor, samt att ge företrädare för icke-statliga organisationer och statliga och internationella institutioner möjlighet att utbyta erfarenheter på området förebyggande och ingripande och utveckla nya strategier för bekämpandet av handeln med kvinnor i Öst- och Västeuropa.
Europaparlamentet och Europeiska kommissionen har inför nästa år planerat en kampanj mot våld mot kvinnor. Den konferens som det österriskiska ordförandeskapet också anordnar och vars tema är polisens arbete mot våld mot kvinnor kommer att äga rum mellan den 30 november och 4 december i Baden och utgör ett bidrag till förberedelserna av medlemsstaternas insatser under 1999.
Därför är syftet med konferensen att i ljuset av internationella erfarenheter föra en tidsenlig diskussion och visa på förebildliga modeller med åtgärder för att stoppa de våldsdåd som män utsätter kvinnor för. Där kommer man framför allt att behandla situationer där kvinnor som blivit offer för våld i hemmet känner sig utsatta under den straffrättsliga processen, liksom de särskilda aspekterna av våldet mot invandrarkvinnor och deras speciella skyddsbehov på grund av sin ekonomiska ställning och rättsliga status, och allt detta med konsekvenserna för det polisiära arbetet i åtanke.
Jag har redan nämnt att detta också var ett mycket angeläget tema under Europeiska konferensen, just med tanke på att de stater som i framtiden kommer att vara medlemmar i Europeiska unionen tillsammans kan erbjuda lösningar på detta problem.

Pirker
Herr ordförande! Som ni vet, är det många brottsliga handlingar som begås via Internet. Det gäller även barnprostitution och handel med kvinnor och den organhandel som ofta hör samman med detta. Nu vet vi att Daphne-programmet kommer att sätta i gång och löpa fram till år 2004 och att avsevärda medel skall avsättas för detta. Min fråga är, eftersom mycket sker via nätet: Vilka möjligheter har man att tillsätta ett slags cyber police som kontrollerar trafiken på nätet och vidtar lämpliga åtgärder för brottsbekämpning?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! I själva verket har ni tagit upp ett mycket aktuellt problem, som det österrikiska ordförandeskapet ägnar stor uppmärksamhet. Då Internet är en helt ny mediaform, måste alla de åtgärder som över huvud taget är möjliga genomgå en noggrann prövning. Vi måste se vad som kan göras på nätet. Det handlar kanske också om ett slags code of conduct hos användaren, för det kommer att bli ytterst svårt att utveckla föreskrifter på området. Men vi håller för närvarande på att pröva detta ingående med hjälp av experter, och vi hoppas på att under det österrikiska ordförandeskapet eller strax därefter kunna upprätta en katalog över detta som sedan kommer att presenteras.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Astrid Thors (H-0867/98):
Angående: Minskad mervärdesskatt för arbetsintensiva yrken
Kommissionär Monti föreslog tidigare att EU: s medlemsstater skulle sänka mervärdesskatten för arbetsintensiva yrken i syfte att på så vis främja skapande av flera arbetstillfällen.
Kommissionen har nyligen utfört en analys av mervärdesskattens inverkan på den inre marknaden, även vad beträffar sysselsättning. När ämnar det österrikiska ordförandeskapet ta upp frågan till behandling i Ekofin-rådet?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Den problematik som ledamoten tar upp i sin fråga håller nu på att granskas av rådets kommittéer och i synnerhet görs en sakkunnig bedömning av de frågor som vissa delegationer har ställt. Utifrån resultatet av denna granskning kommer rådet sedan att avgöra om kommissionen skall uppmanas att lägga fram ett förslag på det område som ledamoten tar upp i sin fråga. Jag beklagar att jag för tillfället inte kan lämna några närmare upplysningar om detta.

Thors
Jag beklagar också att rådet inte kan ge ytterligare upplysningar. Däremot har vi de senaste dagarna kunnat läsa i tidningarna att medlemsländerna har gett svar till rådets arbetsgrupp.
För det första undrar jag varför det har dröjt så länge innan man bad om medlemsländernas reaktion på ett förslag. Vi skall dock notera att kommissionen kom med sitt meddelande den 13 november i fjol. Nu är det oktober 1998, dvs. ett år senare, men inga besked kan ges om tidtabeller. Varför har det dröjt så länge?
Det går också ett rykte att man inte kommer att dra några slutsatser i rådets arbetsgrupp ens förrän i slutet av detta år, samtidigt som 18 miljoner européer är arbetslösa. Vi är många som är övertygade om att detta kunde vara ett sätt att minska skattesvindel och öka sysselsättning, att övergå från ett självbetjäningssamhälle till litet av ett servicesamhälle.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Först och främst vill jag tala om att jag är lika angelägen som ni om sysselsättningsnivån och bekämpandet av arbetslösheten överallt där detta är möjligt. Naturligtvis är det så. Framför allt i tider med en globalisering av ekonomin är rådet medvetet om hur nödvändigt det är att göra allt för att värna om, och om möjligt höja sysselsättningsnivån.
Rådet är av den uppfattningen att sysselsättningsfrågan är den stora utmaningen för Europeiska unionen vid övergången till ett nytt årtusende. Själv är jag helt övertygad om att de framtida generationerna i Europa kommer att bedöma gemenskapens politik utifrån de resultat man uppnår i kampen mot arbetslöshetens gissel. Därför kan jag bara upprepa att det rör sig om ett ytterst komplicerat och mångfasetterat problem som, på grund av de olika nivåer som inbegrips, måste prövas mycket ingående, vilket man nu håller på att göra. Frågan befinner sig nämligen på prövosstadiet och ett formenligt förslag kommer i sinom tid att läggas fram. På grund av den svåröverskådliga situationen är det därför för tidigt att uttala sig om innehållet.

Lindqvist
Skatten är ju ett instrument för att försöka förbättra situationen med den hopplöst höga arbetslösheten och skapa fler jobb. Skattepolitiken är emellertid också i första hand en nationell åtgärd, och vi vet att det är svårt att komma med pekpinnar från EU om vad som skall göras när det gäller beskattning.
Jag skulle vilja anknyta till den andra hälften av det svar som rådsordföranden gav. Jag undrar därför vilka allmänna åtgärder som rådet planerar inför återstoden av ordförandeskapet när det gäller att ta itu med den fråga som ni själv betecknade som den största utmaningen inför 2000-talet, nämligen att se till att vi inför nästa generation minskar arbetslösheten och ökar antalet jobb. Vilka planer har alltså ordförandeskapet för den återstående perioden när det gäller att ta fram sådana förslag?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Ni vet att det österrikiska ordförandeskapet lägger stor vikt vid bekämpandet av arbetslösheten och att vi har för avsikt att utarbeta särskilda direktiv för Europeiska rådet, som sedan kommer att antas av Europeiska rådet i Wien. Dessa grundar sig i första hand - nu har jag inte alla detaljer framför mig -på en så kallad best practice i de olika staterna, det vill säga att man lär sig av varandra och nu håller man på att pröva vad extra arbetstillfällen har inneburit i de enskilda staterna. Jag syftar då på den omfattande flexibilitet och rörlighet som praktiseras i Nederländerna till exempel, och jag syftar på den österrikiska modellen med en så kallad dubbelsidig utbildningen där en lärlingsmodell kombineras med yrkesskola, vilket innebär en kombination av teori och praktik, något som medges enligt plats nr. 1 i ungdomssysselsättningen.
Experterna håller på att pröva liknande saker, så att vi själva kan överta modeller som andra stater har positiva erfarenheter av. Det är inriktingen på det österrikiska ordförandeskapets direktiv om bekämpande av arbetslösheten.

McCartin
Herr ordförande! När det gäller den arbetskraftsintensiva industrin är problemet konkurrens från tredje land, från låglöneländer. Om vi sänker mervärdesskatten förbättrar vi inte konkurrenskraften, eftersom mervärdesskatten läggs såväl på det importerade som på det inhemskt producerade. Så vi kan förmodligen endast expandera marknaden något litet och ge större möjligheter till låglöneområden.
Jag möter det här problemet i min egen valkrets. Ett väldigt stort multinationellt bolag - Fruit of the Loom - drar sig ur en arbetskraftsintensiv industri med tusentals arbetstillfällen, eftersom de vill tillverka produkten i Marocko. Jag skulle vilja föreslå att den riktning vi bör ta - om rådets ordförande kunde kommentera det - är att minska vår inkomstskatt och sociala avgifter som är för höga och därmed förbättra den europeiska industrins konkurrenskraft.
Är det en fråga för medlemsstaterna eller är det ett initiativ som måste tas av Europeiska unionen? Skulle det bryta mot våra förpliktelser enligt GATT? Något måste göras, annars har vi inte någon textil-, sko- och liknande arbetskraftsintensiv industri kvar.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Tack för ert påpekande. Ni har givetvis rätt i att just de åtgärder som diskuterades kommer att få konsekvenser för hela globaliseringen. Beträffande frågan om en minskning av arbetskostnaderna: Hur skall man kunna vidarebefordra detta? Dessa frågor är särskilt viktiga inom ramen för Lomé-förhandlingarna vilka just har inletts. Jag kan givetvis inte gå in på den här frågan i detalj just nu - och jag är inte heller någon expert på finansområdet, men jag kan säga att ni har rätt i ert påpekande, att alla frågor som behandlas på samma vis som skatterna får stora konsekvenser för hela den globala ekonomin.

Ordföranden
Tack så mycket, fru rådsordförande. Klockan är 19, och jag är tyvärr tvungen att avbryta frågestunden. Jag beklagar detta faktum för de ledamöter som tålmodigt har väntat på sin tur, men sådant är livet här i parlamentet. Vi bör också sluta nu, så att rådsordföranden hinner med sitt flyg hem. Tack skall ni ha, fru rådsordförande.
Fråga nr 10-29 kommer att besvaras skriftligt . Det kommer att läggas i ledamöternas fack någon gång under kvällens lopp.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00. och återupptogs kl. 21.00.)

Miljörelaterade sjukdomar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0333/98) av Cabrol för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende miljörelaterade sjukdomar inom ramen för åtgärderna på folkhälsoområdet (1999-2001) (C4-0340/98-97/0153(COD)).

Cabrol
Fru ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Vi skall alltså granska rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av ett åtgärdsprogram för gemenskapen om miljörelaterade sjukdomar. För att förstå i vilket sammanhang vi kan och kommer att rösta om ändringsförslagen, är det väsentligt att känna till, att syftet med det här programmet inte är en direkt bekämpning av förorenande utsläpp, och inte heller miljörelaterade sjukdomar - de är redan föremål för andra direktiv.
Det här programmet syftar till att inventera kunskapen om förorenande ämnen, att samla in alla data som rör miljörelaterade sjukdomar och att göra en uppskattning av föroreningarna, för att informera medlemsstaterna som har ansvaret för att samla in data, och också för att informera medborgarna i Europeiska unionen, så att de genom att känna till föroreningarna skall kunna skydda sig bättre mot dem. Det är alltså i huvudsak ett program, på något sätt, för en inventering av förorenande ämnen och de sjukdomar dessa medför. Det är också ett program för information till allmänheten om förorenande ämnen och miljörelaterade sjukdomar. Det är vad vi vill bekräfta med följande ändringsförslag: första delen av ändringsförslag 5 och ändringsförslagen 10, 12, 13 och 14. Men det här programmet innehåller ingenting annat, och det är för att förbli konsekvent och för att inte gå inpå den direkta bekämpningen av förorenande ämnen och miljörelaterade sjukdomar, som jag personligen inte kommer att stödja ändringsförslagen 5, sista punkten, 9 samt 16, vilka går utanför det här programmets ramar.
Dessutom syftar programmet till att sammanföra erfarenheter från medlemsstaterna, internationella organisationer och en del tredje länder. Ett sådant program bör givetvis utvärderas under gång, och bedömningen av programmet bör kontrolleras. Sammantaget verkar det som om den gemensamma ståndpunkten är bra. Vi gläder oss i synnerhet åt att den tar upp sjukdomar som är relaterade till alla typer av förorenande ämnen, vilket vi hade begärt vid första behandlingen.
Men i vissa punkter verkar texten ändå något tveksam. I artikel 1.2 a krävde vi att information om miljörelaterade sjukdomar skall innehålla klara och tydliga uppgifter om den typen av sjukdomar; det finns inte med i den gemensamma ståndpunkten. Dessutom har programmets varaktighet reducerats till tre år, medan den ursprungliga texten föreskrev fem år. Av den anledningen har de finansiella medlen, som enligt de ursprungliga föreskrifterna låg på 1, 3 miljoner ecu per år, totalt sett begränsats till 3, 9 miljoner. Vi skulle kunna acceptera de här förändringarna av tidsperiod och finansiering, om projektet verkligen bara är ett första steg på det här området, vilket Europeiska kommissionen säger. Men om så inte är fallet, kräver utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, genom ändringsförslagen 2 och 4, att programtiden skall återställas till fem år, och att det finansiella totalanslaget skall vara 7 miljoner ecu. Det är ändringsförslag 7.
Om programmet återställs på det sättet när det gäller varaktighet och finansiering, måste man gå mycket längre, dvs. genomföra samordnade epidemiologiska studier om miljörelaterade sjukdomar. Det är avsikten med ändringsförslag 11. Vi måste också främja kunskapen om beteenden, livsstilar och matvanor, vilket kan begränsa riskerna med vissa föroreningar, det framhåller vi i ändringsförslag 15. Vi vill för övrigt meddela att Europeiska kommissionen ansåg hänvisningen till artikel 228 olämplig - den finns i artikel 6 om det internationella samarbetet - eftersom det handlar om ett tekniskt samarbete och inte om internationella avtal i egentlig mening.
Till sist skulle jag mer särskilt vilja insistera på utvärderingen och bedömningen av programmet. Europeiska kommissionen anser att det är för tidigt att utarbeta en rapport under programmets tredje år. I ändringsförslag 8 kräver vi att rapporten skall färdigställas efter det att programmet har genomförts. När det gäller bedömningen ber vi Europeiska kommissionen att vi skall meddelas, inom sex månader efter det att det här projektet har antagits, om vilka åtgärder som skall säkra det här programmets samstämmighet och komplementaritet med andra program: folkhälsa, miljö, forskning. Det är syftet med ändringsförslag 6. Eventuellt också för att kunna göra nödvändiga justeringar, vilket vi begär i ändringsförslag 1.
Vi hoppas på så sätt ge ett bra komplement till det planerade programmet, och att öka dess effektivitet, genom att avslutningsvis än en gång insistera på hur avgörande det är att programmet följs upp av andra mer ambitiösa projekt, som avgör hur man skall gå tillväga för att effektivt bekämpa föroreningarnas fruktansvärda konsekvenser.

Hulthén
Fru ordförande! Jag vill börja med att säga att den egentliga talaren i kväll, Kirsten Jensen, är sjuk. Förhoppningsvis har inte det något samband med någon av de föroreningar som vi faktiskt också kan märka här i Strasbourg.
Vi står inför ett klassiskt dilemma när det gäller EU och hälsopolitiken. Den egentliga kompetensen att utöva hälsopolitik ligger hos medlemsländerna och inte hos EU. Det är medlemsländerna som definierar vilka skatter och vilka försäkringsregler som skall gälla på detta område. Vi vet också att en stor del av hälsopolitiken är ytterligare decentraliserad. Samtidigt väcker vi med ett program som detta förväntningar på ett aktivt handlande från EU: s sida mot just föroreningar och sjukdomar relaterade till dem. Det är dock egentligen inte EU: s uppgift att lösa dessa problem.
Självklart har EU ändå en roll att spela, dels genom att garantera att pengar går till forskning, dels genom utbyte av erfarenheter på hälsoområdet, och dels - det avgjort viktigaste - genom att se till att den egna politiken är hälsosam genom att integrera hälsoaspekter i både transport- och industripolitik. Amsterdamfördraget ger oss denna möjlighet.
Det program som vi nu behandlar kan vi välja mellan att antingen låta det självdö, vilket man nästan skulle kunna tro när man läser kommissionens förslag till budget, eller att förstärka det såpass att det åtminstone motsvarar de förväntningar som det faktiskt väcker. Vårt alternativ är det senare - därav miljöutskottets ändringsförslag om en större budget. Detta val är för min del också understruket av det faktum att patientföreningarna på området som arbetar med föroreningsrelaterade sjukdomar faktiskt menar att de har nytta av programmet. Det är därför som vi föreslår att 7 miljoner ecu skall avsättas till detta program.
Som Cabrol helt riktigt har påpekat, så hindrar inte programmet i sig självt föroreningarna, men det understryker att det finns en koppling mellan föroreningar och sjukdomar. Förhoppningsvis kan det leda till en mer effektivt integrerad miljö- och hälsopolitik. Det är nämligen en sak att förklara för folk att de inte skall gå ut när det är smog, men det är en annan sak att förhindra att smog uppkommer. Det är en sak att ge småbarn hormonsalvor för utslag, men det är en annan sak att försöka hitta kopplingen mellan utslagen, föroreningar och därmed också stoppa den exponering som framkallar utslagen.
Det är vidare nödvändigt att försöka hitta en bättre förståelse kring sjukdomar som multiple chemical syndrome eller de skador som uppkommer av hormonförändrande ämnen. Dessa sjukdomar och deras sammankoppling med det moderna kemiska samhället är oplöjda problemfält. Därför gläder jag mig också över miljöutskottets hälso-hearing senare i höst som just skall behandla health impact assessment .
Vi vet att det är till nytta att integrera miljö- och hälsopolitiken. Vi ser att bly- och svavelutsläppen försvinner alltmer ur städerna. Förhoppningsvis har detta också en påverkan på sjukdomar som är relaterade till detta. Vi har med andra ord allt att vinna på att integrera hälsoaspekter.

Valverde López
Fru ordförande! Som alltid får de program som försöker förbättra den europeiska hälsovården parlamentets stöd, och då ett särskilt stöd från Europeiska folkpartiets grupp. Samtidigt måste vi påminna kommissionen om att även om vi till fullo stöder detta, så behöver vi ändå mera information. Det vill säga, vi i parlamentet måste ta tillvara, först och främst på grund av nästa fas när parlamentet kommer att ha större lagstiftande befogenheter, de grundläggande dokument som kommissionen har för att förbereda sina svar. På detta sätt kan man kanske också undvika vissa tolkningar och anföranden som inte riktigt har med saken att göra.
Vi vet alla att EU: s befogenhet bara är komplementär inom hälsovårdspolitiken, vilket också stadgas i såväl Maastrichtfördraget som Amsterdamfördraget. Men vi måste upplysa medborgarna om att EU bryr sig om dessa frågor och att vissa organisatoriska och kompletterande åtgärder vidtas. Vi gör inte på något sätt anspråk på att lösa hela problemet, däremot försöker vi få alla berörda att arbeta för en överensstämmande politik, må det vara inom sjukhusvården, regionerna, eller länderna själva, . Därför menar jag att det stöd vi ger detta program måste vara positivt.
Samtidigt måste vi informera medborgarna och förklara varför vi inleder de här programmen. Man får emellertid den uppfattningen att de åtgärder som kommer att vidtas bara är i sin första fas, när man i själva verket har tillräckligt många uppgifter och tillräckliga förutsättningar för att på ett konkret sätt agera. Det kan ju tyckas som om något håller på att hända när luftföroreningar och annat förstör sådana byggnader som t.ex. katedralerna, som har stått i århundraden men som nu under de sista tjugo åren har utsatts för betydligt större slitage än under föregående sekel. Vi skall inte tro att vi människor uthärdar mycket mer än detta med katedralerna och skogarna. Här finns följaktligen fog för att agera och jag skulle nog vilja säga skyndsamt.
Självklart är allt som kan relateras till sjukdomar i andningsvägarna och allergier alarmerande. Den ökning av allergisjukdomar som vi har erfarit under de sista tio åren har multiplicerats med 120.
Vi stöder till fullo såväl de kompletterande förslagen som Cabrols ändringsförslag och kommissionens allmänna förslag.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! Den liberala gruppen stöder Cabrolbetänkandet. Vi har dock två kommentarer. För det första, vid den första behandlingen föreslog jag att på medlemsstatsnivå stimulera införandet av en registrering av hälsobesvär som är relaterade till miljön. Miljörelaterade sjukdomar är ett fenomen som i allt högre grad oroar befolkningen. Om det fanns en anmälningkontakt för de här sjukdomarna, så skulle det ge medborgarna förtroende för att de kan ta vägen någonstans med sina funderingar om hur sjukdomar och allergier uppkommit. Nederländerna har redan en sådan anmälningskontakt och även i mitt land, Flandern, är en sådan på gång. Jag beklagar att varken rådet eller kommissionen kan stå bakom det här och det förvånar mig också att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd tydligen finner sig i det.
Om vi i mitt land talar om miljörelaterade hälsobesvär så tänker vi i första hand på luftföroreningar, till exempel i närheten av sopförbränningsanläggningar. Den oroväckande händelsen med barn med genetiska avvikelser och fall av cancer måste få oss att inse att det handlar om allvarliga och till och med livshotande sjukdomar. Det här åtgärdsprogrammet måste hjälpa myndigheterna, näringslivet och medborgarna att inse hur vissa förorenande ämnen kan angripa människans hälsa. Det måste vi dra lärdom av för framtiden, till exempel att en sopförbränningsanläggning inte får placeras mitt i ett tätbebyggt område som det gjorts i Drogenbos strax utanför Bryssel.
Slutligen välkomnar vi varmt det här åtgärdsprogrammet och vi hoppas att det skall leda till mer insikt och ett bättre förebyggande arbete.

Marset Campos
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor! Cabrolbetänkandet överensstämmer med vår grupps uppfattning och vi tackar för ett väl genomfört arbete.
Sakta men säkert fylls alla luckor när man nu inom EU bedriver en korrekt och genomgripande hälsopolitik. Det är den här vägen vi anser vara den mest ändamålsenliga, eftersom åtgärdsprogrammen klart och tydligt avser samhällets och medborgarnas behov.
I det här fallet kan man bestämt vidhålla att den här typen av sjukdomar är ett varningstecken, en slags referenspunkt för att kunna förstå vad som händer med den industriella utvecklingen i EU. Därför anser vi att såväl detta förslag som Cabrols ändringsförslag är mycket bra.
Kort sagt så stöder vi de ändringsförslag som åsyftar en förlängning av åtgärden med fem år. Vi stöder också en komplementär finansiering, att större global kunskap förvärvas, att nödvändiga epidemiologiska åtgärder vidtas, att en förbättring sker av det offentliga medvetandet och uppfattningsförmågan, då det individuella och kollektiva uppförandet således anpassas till varandra. Till sist borde Europaparlamentet göra en nödvändig uppföljning så att detta blir effektivt.
Vi är emellertid oroade. Vi vidtar åtgärder men det är ändå vår tillväxtmodell som orsakar de här sjukdomarna, fingret måste sättas på den springande punkten.

McKenna
Fru ordförande! Först och främst är jag rätt förvånad att vår föredragande Cabrol sagt att han inte stöder ändringsförslag 5, 9 och 16. Dessa godkändes av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och företräder utskottets inställning. Dessutom är dessa punkter oerhört viktiga, eftersom en handlar om insatser för att förebygga miljörelaterade sjukdomar, en handlar om att bekämpa miljörelaterade sjukdomar och slutligen en som handlar om hela allergifrågan.
Jag skulle vilja uppmärksamma kommissionären på att i det ursprungliga kommissionsförslaget fanns alla dessa med. Efter det att rådet träffats beslöts det att dessa oerhört viktiga krav skulle tas bort. Jag vill hoppas att kommissionen återinför parlamentets ståndpunkt, dvs. miljöutskottets. Det är ingen mening med att forska i vilken miljöförstöring som hänför sig till miljörelaterade sjukdomar, och vad som orsakar miljörelaterade sjukdomar, om forskningsresultaten endast kommer att hamna på en hylla och ingenting görs åt dem. Det är oerhört viktigt att åtgärder vidtas för att försäkra oss om att vi minskar antalet miljörelaterade sjukdomar.
I alla städer i Europa kan ni se de stora andnings- och allergiproblem som orsakats av föroreningar i våra städer. Vi måste återinföra parlamentets ursprungliga uppfattning och kommissionens ursprungliga förslag. Det är ingen mening med att utföra studier som vi inte tänker följa upp. Det är Europeiska unionens skyldighet att ta itu med de föroreningar som orsakar hälsoproblem och som skulle kunna undvikas. Vi måste tackla denna fråga. Utan en försäkran att åtgärder kommer att vidtagas kommer det inte att bli effektivt.
Dessutom måste en tidsplan fastställas. Tre år är inte tillräckligt. Vi behöver åtminstone fem år. Förutom detta är finansieringen oerhört viktig. Vi behöver utöka fondernas storlek.

Nicholson
Fru ordförande! När jag välkomnar detta betänkande vill jag ge ett erkännande åt föredraganden. Cabrol har verkligen förtjänat parlamentets respekt för sitt engagemang i att skydda vårt folk från föroreningarnas effekter.
Jag medger att den gemensamma ståndpunkt som antagits av rådet är ett framsteg inom detta område men, som många andra ledamöter anser jag att det inte går tillräckligt långt. Genom att reducera programmets tidslängd från fem till tre år, har finansieringen av detta på ett effektivt sätt skurits ned. Som en konsekvens måste vi ifrågasätta rådets uppriktiga vilja att ta itu med vad som är ett område av stort intresse över hela Europeiska unionen.
Vi behöver ett mer långtgående program. Jag arbetade med förslaget om en fördelning av resurser mellan medlemsstater, internationella organisationer och tredje land. Jag tror fullt och fast på att synpunkterna från de som lider i organisationerna också borde inkluderas. Många av dessa organisationer gör ett värdefullt arbete genom att jämföra information om effekterna av föroreningar och därmed relaterade sjukdomar. En sådan organisation i mitt eget område har riktat uppmärksamheten på användningen av organiskt fosfor vid fårtvätt. Information som endast kan tillhandahållas av sådan organisationer bör tas med.
Ju mer information vi får från alla håll och kanter desto bättre kommer programmets syfte att lära medborgarna i Europeiska unionen att skydda sig själva så mycket som möjligt mot föroreningarna att kunna förverkligas. Förebyggande åtgärder måste vara det primära syftet i programmet, men det måste kopplas till erkännandet av behoven hos dem som drabbas av sjukdomar för tidigt för att kunna få del av det nu planerade skyddet. Misstag har begåtts tidigare. Vi måste nu tänka framåt. Möjligheten finns att rätta till misstagen.

Pinel
Ett stort antal sjukdomar, och i synnerhet olika former av cancer, härrör från föroreningar i luften, i vattnet och t.o.m. i livsmedel, men ändå har sambanden mellan orsak och verkan inte klart etablerats, och än mindre kvantifierats. Detta hindrar t.ex. rättvisan från att agera effektivt. Människor dör, men det finns varken ansvariga eller skyldiga.
Vi bör inte stanna upp vid själva begreppet föroreningar. Vi använder vissa tekniska hjälpmedel utan att man har gjort seriösa analyser av deras hälsoeffekter. Det gäller för elektromagnetiska fält, det gäller för de mikrovågor som mobiltelefoner använder, det gäller för glutamat i livsmedel, och det gäller också produktionsinslag i jordbruket som har lett till en nedgång i den mänskliga fertiliteten under de senaste trettio åren i västländerna.
Det är skandalöst att få höra en europeisk kommissionär säga, det var t.o.m. här, att det är marknaden som kommer att avgöra om en produkt är bra eller dålig. Det är att förneka det oumbärliga med forskning och förebyggande åtgärder, och det är framför allt detsamma som att erkänna att man tar folk för försökskaniner. Tack till professor Cabrol för litet ljus i denna glåmiga värld. Tack till McKenna för viljan att göra det här betänkandet ännu effektivare.

Trakatellis
Fru ordförande, det föreliggande programmet utgör ett befintligt bevis på förstärkningen av de försök som görs i dag i fråga om undersökning och förebyggande av miljörelaterade sjukdomar, d.v.s. sådana som orsakas av miljömässiga förhållanden och risker.
Miljöföroreningarnas inverkan bidrar inte bara till att sjukdomar i luftvägarna bryter ut. De berör även sjukdomar i andra system som t.o.m. kan komma att visa sig efter lång tids exponering och till följd av en trolig samverkan mellan olika föroreningar. Denna påverkan kan vara giftig, smittsam, allergiframkallande eller cancerframkallande. Den kan även vara akut eller kronisk, botbar eller inte, lokal eller drabba hela systemet. Exponeringen för denna påverkan kan ske genom inandning, intag av livsmedel, upptagning genom huden och via direkt passage, vilket är fallet vid strålning. Vi måste notera att skadliga ämnen, via moderkakan, kan överföras från modern till embryot och skada det. Det krävs följaktligen en epidemilogisk kontroll av alla miljörisker som påverkar människors hälsa negativt i form av sjukdomsyttringar.
Om vi tänker på att vi alltså är i fara inte bara genom en skadlig faktor utan genom många samtidigt, kan vi anta att de sammantagna kan ha effekt t.o.m. på konditionen, åldrandet och livslängden hos den mänskliga organismen. Vi bör alltså undersöka fenomenet bland sjukdomsalstrande effekter mellan två eller fler miljöföroreningar, såsom anges i ändringsförslagen 12 och 13. Och vad mer är, kvaliteten på kosten hänger oupplösligt samman med halten av olika kemiska föreningar i livsmedlen, och det krävs en systematisk studie av konsekvenserna till följd av föroreningar i livsmedel, så att även dessa hälsorisker för Europamedborgaren minskas, i enlighet med ändringsförslag 15.
På basis av det informations- och erfarenhetsutbyte som rekommenderas äga rum mellan medlemsstaterna, är jag övertygad om att nya användbara uppgifter kommer att registreras och slutsatser resultera i ett framgångsrikt bekämpande av de sjukdomar som orsakas av eller hänger samman med miljöföroreningar. Utvecklingen av åtgärder skall vara konsekvent och innefatta spridning av information liksom upplysningar till allmänheten och konsumenterna, som anförs i ändringsförslagen 10, 14 och 16.
Avslutningsvis, fru ordförande, tycker jag att programmet skall röstas igenom av Europapaparlamentet, därför att det direkt kommer att bidra till en förbättring av europamedborgarens hälsa.

Poggiolino
Fru ordförande! Efter beslutet om folkhälsovård, där jag själv var föredragande, och beslutet om ett epidemiologiskt kontrollnät för smittsamma sjukdomar som professor Cabrol redogjorde för, är syftet med detta beslut om att anta ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende miljörelaterade sjukdomar att ställa till medlemsstaterna förfogande en databank söver de olika sjukdomar som orsakas av förorenande ämnen i atmosfären, vattnet och marken och som ingår i andra program.
Under den korta tid som står till mitt förfogande, kan jag bara säga att jag till fullo instämmer i kollegan Cabrols betänkande och jag hoppas att de sjutton ändringsförslagen som syftar till att förbättra förslaget till beslut som godkänts av samtliga politiska grupper i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd skall godkännas även i denna kammare. Detta är ett första steg mot de mer ambitiösa program som krävs i den allt svårare och hårdare kampen mot de ökande föroreningarna i våra samhällen som får många konsekvenser när det gäller medborgarnas hälsa inom unionen.

Flynn
Låt mig få tacka er Cabrol för ert arbete med förslaget och särskilt för ert stöd till den gemensamma ståndpunkten.
Förslaget är en nyckelfråga i gemenskapens allomfattande närmande för att förebygga miljörelaterade sjukdomar. Förorenande ämnen finns kvar i vår miljö eftersom det inte alltid är möjligt att minska eller begränsa dem på grund av tekniska eller ekonomiska orsaker. Det är därför nödvändigt att komplettera våra åtgärder vad gäller utsläppskontroll och exportbegränsningar med insatser inom folkhälsoområdet som syftar till att minska hälsorisker orsakade av olika slags föroreningar. Förebyggandet av sjukdomar orsakade av miljöföroreningar genom en bättre kunskap om hur de förorenande ämnena orsakar eller försvårar dem är ett av målen i det föreslagna programmet. Tyngd har också lagts på att förbättra kunskapen. Det är en nyckelfråga som Cabrol tagit upp - hur hälsorisker uppmärksammas, bedöms och hanteras. Luftvägssjukdomar och allergier, som är ett ökande bekymmer för folkhälsan över hela Europa, är ett område som kommissionen anser bör ges särskild uppmärksamhet. Jag håller med Ojala om det.
Vi föreslår ett utbyte av erfarenheter som finns runt om i unionen, en granskning av effektiviteten i de förebyggande åtgärder som tagits och ett stärkande och främjande av framgångsrika åtgärder. Jag ser att parlamentet särskilt stöder sådan verksamhet.
Vid förstabehandlingen godkände kommissionen fyra av parlamentets ändringsförslag. Därefter antog rådet en gemensam ståndpunkt och för att undvika all tvetydighet vill jag direkt säga att kommissionen har godkänt den gemensamma ståndpunkten. Men jag tänker inte undanhålla denna kammare att kommissionen tycker att den gemensamma ståndpunkten inte är perfekt. Jag säger det till McKenna.
Begränsningarna i omfattning och programmets längd anser jag vara särskilt beklagligt, minst sagt. En skrivning om det togs med i protokollet. Kommissionen ansåg dock att den politiska kompromissen i rådet var det bästa som kunde uppnås just då.
Som en konsekvens av det kan kommissionen bara godkänna två av dagens ändringsförslag, dvs. 1 och 15 eftersom de varken ger upphov till rättsliga eller budgetmässiga konsekvenser för den gemensamma ståndpunktens text.
Kommissionen kan inte godta de andra ändringsförslagen huvudsakligen av följande anledningar. Ändringsförslag 2 och 8 innebär att programmets längd går utöver de tre år som fastställts i den gemensamma ståndpunkten. Ändringsförslag 5, 10, 14 och 16 utsträcker omfattningen av den gemensamma ståndpunkten utöver utvecklingspolitiken. Ändringsförslag 6 anses inte möjligt att genomföra med den förutsedda tidsplaneringen, i allmänna termer är dess syfte täckt av de allmänna skyldigheterna för kommissionen att säkra fullständighet och samstämmighet. Ändringsförslag 11 kan inte godkännas på grund av tidslängden, och de ekonomiska resurserna och omfattningen av programmet ger inte utrymme för stöd till en meningsfull, omfattande epidemisk studie. Ändringsförslag 3, 12 och 13 skulle leda till utelämnanden eller inkonsekvenser i texten.
Jag skulle vilja understryka att kommissionen anser att vi behöver få i gång det här väldigt viktiga programmet om sjukdomar orsakade av miljöförstöring så fort som möjligt. Då kan vi se fram emot en del oerhört viktigt arbete i ett ämne av ökande allmänt intresse.
Vad vi försöker göra här är att vara redo för nästa ramprogram. Syftet med detta specifika program är att se hur vi kan påverka politiken inom ramen för folkhälsan. Jag skulle vilja säga det till Kestelijn-Sierens och McKenna eftersom de också underströk denna fråga väldigt mycket. Vi försöker verkligen utveckla policyinitiativ så att vi efter de tre åren kan sälla oss till huvudströmmen och göra det bättre i den nya ramen. Jg håller också med Hulthén om att vi behöver bättre kopplingar till forskningen. Det har vi tagit med.
Jag vill tacka alla som har bidragit. Vi skall nu göra bästa bruk av detta program, och sammanföra alla vinster av forskningen så att vi kan ta oss in i huvudströmmen i det nya ramprogrammet.

Ordföranden
Jag tackar er, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Sällsynta sjukdomar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0336/98) av Viceconte för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att anta ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende sällsynta sjukdomar inom ramen för åtgärderna på folkhälsoområdet (1999-2003).

Poggiolini
Fru ordförande! Ett par tusen personer i Europa lider av sällsynta sjukdomar, några av genetiskt ursprung, som är mycket allvarliga. Det finns tusentals europeiska medborgare som i vissa avseenden verkar ha övergivits. Den forskning som bedrivs av läkemedelsindustrin är fullständigt otillräcklig. Det är uppenbart att det inte finns en tillräckligt kraftig drivfjäder i form av vinster för läkemedelsindustrin, eftersom marknaden för denna typ av läkemedel är för liten på grund av det relativa fåtalet människor som drabbas. Därför är det ur humanitär synpunkt och folkhälsosynpunkt nödvändigt med ett handlingsprogram inom gemenskapen för sällsynta sjukdomar som ett led i förslagen för den europeiska folkhälsovården för fyraårsperioden 1999-2003.
Europaparlamentet ansåg att det programmet var nyttigt och förbättrade det i samband med första behandlingen genom 28 ändringsförslag, som bl.a. innebar att de personer som var värst drabbade - de sjuka själva - och deras familjer skulle omfattas av programmet. Detta skulle kunna vara ett bra tillfälle för att få till stånd ett effektivt samarbete inom gemenskapen kring ett program för sällsynta sjukdomar och optimera de insatser som krävs efter det att kunskaperna har blivit allmänt kända. Det gäller dessutom att undvika att man dubblerar insatserna, vilket gör att man förlorar tid och pengar och skadar effektiviteten. Av de ändringsförslag som presenterades i samband med den första behandlingen, har mycket få tagits upp av rådet. Av de 28 förslag som godkändes av Europaparlamentet har rådet bara tagit upp två i sin helhet och fyra delvis. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd godkände, på förslag av er föredragande, tjugo ändringsförslag inför den andra behandlingen, och de kommer att presenteras igen och läggas till grund för behandlingen i förlikningskommittén.
Situationen i Europa skiljer sig åt mellan olika länder. I vissa stater samlar man in uppgifter och ingripandena är mer eller mindre organiserade, i andra sker inte detta. Även här, som inom andra sektorer, måste insamlandet av aktuella uppgifter och all nödvändig information om utveckling, antal och spridning av de fall av sällsynta sjukdomar som vi diskuterar, centraliseras. Dessa uppgifter skall sedan, när de har samlats i en europeisk central, en databank, ställas till allas förfogande.
Vi är emellertid glada över rådets beslut att anslå medel för att finansiera programmet under hela femårsperioden, med tanke på att det ursprungliga förslaget endast omfattade finansiering för det första året. Men er föredragande framhöll och framhåller att denna finansiering var otillräcklig. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd föreslår på nytt en finansiering på 14 miljoner ecu, jämfört med de 6, 5 som föreslogs för de fem år som programmet omfattar. Förmodligen kommer det även på denna punkt under förlikningen att bli de vanliga diskussionerna med rådet. Det är meningslöst att försöka rädda sitt samvete genom att presentera ett program som har stor betydelse för folkhälsan och som är av stort humanitärt värde, om man sedan inte ger det en tillräcklig finansiering. På det viset räddar man vare sig ansiktet eller samvetet och, framför allt, man uppfyller inte kraven från de sjuka och deras familjer.
Inte heller när det gäller frågan om kommittéförfarandet är vi överens med rådet inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som föredrar en rådgivande kommitté snarare än en blandad förvaltningskommitté/rådgivande kommitté som kommer att verka hämmande på utskottets verksamhet. Det är också på det viset att en sådan blandkommitté har tillsatts för andra folkhälsoprogram, men när det gäller det här aktuella programmet och med tanke på de åtgärder som krävs, så verkar rådets slutsatser fullständigt inadekvata och överflödiga samtidigt som för övrigt även kommissionen har reservationer i sammanhanget.
Vi presenterar därför än en gång det ändringsförslag som innebär att en medlemsstat skall utse en ledamot av den kommitté som skall fungera som en stödgrupp för patienterna eller en annan berörd icke-statlig organisation. Det är också mycket viktigt att engagera specialistläkare och allmänpraktiserande läkare. Dessa läkares stöd är i själva verket oersättligt eftersom allmänläkarna är den första instans som familjerna vänder sig till och de första som kan ställa en korrekt och tidig diagnos.
Även när det gäller förslaget om en förordning om homeopatiska läkemedel har för övrigt kommissionen för avsikt att utnyttja läkarna inom primärvården.
Er föredragande uppmanar därför kammaren att i allt väsentligt stödja den linje som framkom i samband med den första behandlingen och att godkänna samtliga de ändringsförslag som presenterades av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och som har godkänts av alla politiska instanser.

Marinucci
Fru ordförande! Förmodligen har ingen av oss kunnat undgå att åtminstone någon gång med stor bitterhet och skamkänsla få höra om den mänskliga isolering i vilken de patienter, men även deras familjer, lever som är drabbade av dessa sjukdomar, vars sällsynthet medför svårigheter, förseningar och många gånger också misstag när det gäller den tidiga diagnosen och som under alla omständigheter medför utgifter, resor och olägenheter i samband med behandlingen.
Dessa sjukdomars sällsynthet har hittills gjort det svårt för medlemsstaterna att samla in uppgifter och information, och naturligtvis även att vidta förebyggande åtgärder och att tillhandahålla behandling. Kommissionens initiativ att presentera ett förslag till gemensamt åtgärdsprogram mot sällsynta sjukdomar har därför, herr kommissionär, mottagits mycket positivt av Europaparlamentet, som för övrigt flera gånger har begärt ett sådant, framför allt eftersom kommissionen även har meddelat - och nu har presenterat - ett förslag om homeopatiska läkemedel. Av den anledningen och med utgångspunkt i det utmärkta betänkade som presenterats av Viceconte, vill Europaparlamentet bara förstärka kommissionens förslag på ett par punkter, framför allt när det gäller det centraliserade insamlandet av uppgifter, samt utbildning och information riktad till sjukvårdspersonalen och patienternas familjer, deras organisationer och, mer allmänt, de icke-statliga organisationer som i de olika länderna bedriver, assisterar och finansierar forskning om olika typer av sjukdomar, i varje organisation som kan komma att följa detta åtgärdsprogram. Låt mig bara uppehålla mig ett ögonblick vid finansieringen. Det är alltid mycket smärtsamt att behöva konstatera, herr kommissionär, fru ordförande, kära kolleger, att Europeiska unionen väljer att göra besparingar på bekostnad av sina medborgares hälsa, men om detta är en allmän sanning så är det desto mer sant i det här speciella fallet. Dessa sjukdomars sällsynthet omöjliggör en korrekt och heltäckande strategi i de enskilda medlemsstaternas regi. Det måste sägas att det svåra problem som de sällsynta sjukdomarna utgör endast kan lösas med gemensamma europeiska åtaganden, vilket är det enda som kan skapa den nödvändiga kritiska massan.
Det är mycket småsint av medlemsstaterna att inte vilja ge detta europeiska program en adekvat finansiering; detta program som kan uppnå resultat som det skulle vara omöjligt att uppnå i de enskilda medlemsstaterna. Europeiska socialdemokraters parti, vars talan jag har den äran att föra, stöder helt och fullt Vicecontes betänkande och alla de ändringsförslag som godkänts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och hävdar nödvändigheten av att detta program får en bättre finansiering. För Europa är detta ett stort tillfälle som inte får gå förlorat. Den europeiska sociala modellen ger möjligheter som inte det amerikanska systemet kan erbjuda, men vår splittring splittrar även våra kulturella och ekonomiska krafter. Åtminstone inför dessa våra minst lyckligt lottade medborgare borde medlemsstaterna kunna acceptera parlamentets förslag, som jag verkligen hoppas att kommissionen kommer att stödja.

Valverde López
Fru ordförande! Vi stöder helt och fullt Vicecontes förslag till betänkande, och vi instämmer med professor Poggiolinis kommentarer. Vi å vår sida anser att en samordning på alla nivåer är viktig, vilket kommissionen nog är medveten om, när man försöker ta itu med ett så pass olikartat problemkomplex som just på grund av detta inte har något stöd. De är frågor som vi därför borde gå in på litet närmare.
Likaså tror jag att den flexibilitet som finns för programmens verkställande ger kommissionen en möjlighet att agera inom de tre stora områdena, det vill säga inom områdena för information, hjälp till patienters stödgrupper och åtgärder för sällsynta sjukdomar. Enligt min mening bör vi vidta två grundläggande åtgärder: specialistutbildning för läkare samt upprustning av vissa sjukhus. Dessa åtgärder kan absolut inte gälla alla våra sjukhus i alla länder och regioner, utan de sjuka måste vi koncentrera till ett visst antal platser. Frånsett andra förslag och åtgärder som tas upp i programmet så menar jag att våra ansträngningar måste koncentreras på de här två grundläggande frågorna.

González Álvarez
Fru ordförande! Jag tror att vi alla är beredda att stödja Vicecontebetänkandet om programmet för sällsynta sjukdomar. Vi stöder honom eftersom han under den debatt som fördes om detta förslag till betänkande visade sig vara mycket flexibel och accepterade de ändringsförslag som lades fram av de olika grupperna. Ändringsförslag som alla var mycket intressanta, men som slutligen inte accepterades av rådet. Som Poggiolini sade så av 28 ändringsförslag accepterades bara två helt och fyra delvis. Föredraganden gör rätt i att i denna andra behandling ta upp de ändringsförslag som han anser vara av stor betydelse, något som också stöds av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
På den korta tid jag har, vill jag poängtera fyra av de ändringsförslag föredraganden och utskottet för miljö finner vara av särskilt intresse.
För det första finansieringen. Vi vet alla att pengar finns det inte alltför gott om, men om det finns ett program för sällsynta sjukdomar men inte tillräckligt med pengar så blir inte programmet effektivt. Därför godkände föredraganden och utskottet för miljö en ökning av budgeten från 6, 5 miljoner ecu till 14 miljoner.
För det andra är det viktigt att inrätta en central databank. Information finns i varje land, men en central databank är nödvändig för informationsutbytet.
För det tredje föreslår vi en rådgivande kommitté. Vi i parlamentet ligger alltid i tvist med kommissionen om frågan om kommittésystemet.
För det fjärde skall icke statliga organisationer och familjer till de sjuka få delta. Det är familjen som verkligen lever med den sjuke och som måste konfrontera de svårigheter som uppstår.

Tamino
Fru ordförande! I likhet med dem som har talat före mig, vill också jag tacka föredraganden och uttrycka Gruppen De grönas positiva uppfattning om detta betänkande om ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende sällsynta sjukdomar. När jag nu säger att vi är positiva - positiva till att åter presentera samtliga de ändringsförslag som parlamentet redan godkänt i första behandlingen - vill jag också påpeka, vilket redan sagts i betänkandet, att ofta kan de sällsynta sjukdomarna bli vanligen förekommande sjukdomar, vilket skulle kunna ske med Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, och att man därför måste investera i dag för att kunna möta framtida problem och komma i håg att sällsynta sjukdomar kräver kollektiva offentliga insatser, för det är bara i större skala som det är möjligt att få en statistiskt acceptabel bild och endast offentliga åtgärder kan ge trovärdiga resultat, med tanke på ointresset från de privata företagen på grund av den begränsade marknad som dessa sjukdomar medför.
Av dessa skäl krävs det en europeisk databank och det är viktigt att man justerar den finansiering som angetts av kommissionen. Vi delar för övrigt förslaget från föredraganden och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att engagera patientföreningarna och patienternas familjer.

Trakatellis
Fru ordförande, åtgärdsprogrammet för sällsynta sjukdomar, som vi diskuterar, kommer att komplettera en rad försök som görs för en förbättring av den allmänna hälsan inom Europeiska unionen.
Området som det koncentrerar sig på utgör i sig själv ett viktigt område för upptagande av gemenskapsåtgärder. Inte endast för att de exakta uppgifterna om det antal personer som lider av sällsynta sjukdomar är okänt utan ännu mer för att det saknas lämpliga medel, d.v.s. resurser, nätverk och organisationer för identifiering, övervakning och framgångsrikt bekämpande av dessa sjukdomar. Målen för programmet är, för det första, förbättring av uppgifter, information och kunskap rörande sällsynta sjukdomar, för det andra förstärkning av de grupper som tillhandahåller hjälp, och för det tredje upprättandet av en grupp för snabbt agerande vid fler fall efter varandra av sällsynta sjukdomar, som t.ex. var fallet med Creutzfeldt-Jacobs sjukdom och dess nya variant, BSE CJS.
Programmet gäller de sällsynta sjukdomarna, d.v.s. de med färre än fem fall på 10 000 personer. Eftersom dessa sjukdomar kräver samordnade försök till bekämpning åläggs främjandet av programmet under omröstning.
De sällsynta sjukdomarna utgör en sårbar kategori därför att de, var och en av dem, berör ett visst antal personer och, p.g.a. de effekter och de samhälleliga konsekvenser som de framkallar, skapas det ett behov av stöd för samarbetsåtgärder riktade till de drabbade och deras familjer, liksom även för de organisationer som är aktiva på detta sjukdomsområde. Det är också nödvändigt med stöd till uppmuntrande åtgärder och främjande av upplysning för läkare och övriga yrkesgrupper inom hälso- och sjukvård, så att tidig diagnos, identifiering, behandling och förebyggande av de sällsynta sjukdomarna förbättras.
En nödvändig del i samordnandet av försöken utgör upprättandet av en databas för övervakning och kontroll av de sällsynta sjukdomarna, vilken skall tillhandahålla information och upplysningar till allmänheten, medan det måste innehålla möjligheten att bevilja akut hjälp. För att lyckas uppnå programmets mål anser vi att budgeten för perioden 1999-2003 bör fastställas till 14 miljoner ecu och inte 6.5 miljoner, som rådet föreslagit.
Avslutningsvis, fru ordförande, skulle jag vilja begära av kammaren att den röstar igenom detta program, så som det utformats av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Flynn
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka Viceconte för hans arbete, Poggiolini som ersatt honom här i kväll och alla ledamöterna i utskottet som hjälpt till att arbeta fram betänkandet. Europeiska unionens insats mervärde är särskilt tydligt inom detta område. Dessa sjukdomars låga förekomst och de begränsade resurserna för vetenskaplig forskning om dem gör det mindre troligt att snabba framsteg kommer att göras vad gäller diagnos, behandling och bot. I det stora hela har de en begränsad påverkan på den allmänna opinionen.
Dock är de långt ifrån obetydliga, vare sig i mänskliga eller ekonomiska termer och att ge effektiv rådgivning och diagnostik i hälsoinsatser brukar kosta oerhört mycket mer än liknande åtgärder vid vanligare tillstånd. Det är således väldigt kännbart för medlemsstaterna att samlas kring en gemenskapsmekanism som samordnar insatser, som annars skulle försiggå vara och en för sig. Valverde López ståndpunkt är väldigt tydlig här.
Kommissionen har föreslagit att programmet skulle sträcka sig över fem år, med tre mål, nämligen att förmedla kunskap om ovanliga sjukdomar, speciellt för patienter och deras anhöriga, sjukvårdsarbetare och forskare. Det är huvudfrågan som Trakelli lagt fram och jag stöder hans åsikt. Det är en av huvudidéerna bakom programmet.
Vi vill också gynna åtgärder för att förstärka de frivilligorganisationer som arbetar med att ge människor med ovanliga sjukdomar direkt och indirekt hjälp. Det överensstämmer exakt med vad Marinucci anser vara viktigt och vi håller med. Vi har ett effektivt varningssystem i syfte att säkra en snabb identifiering, bedömning och hantering av ovanliga sjukdomar och sjukdomskluster (ovanliga sjukdomar begränsade i tid och rum), och de skulle också utgöra en viktig fråga.
Det ligger i linje med pågående verksamheter i den biomedicinska forskningen, och med det nyligen framlagda förslaget om en reglering av udda medicinska produkter som används vid behandling, förebyggande eller diagnos av dessa ovanliga sjukdomar och som ej är kommersiellt lönsamma. Ni såg detta förslag i mars för första gången under den första behandlingen. Då antog ni 28 ändringsförslag varav 16 helt eller delvis antogs i kommissionens därefter ändrade förslag.
Sedan dess har rådet antagit en gemensam ståndpunkt avseende programmet som fullständigt endast speglar vissa av ändringsförslagen från den första behandlingen, men kommissionen har gjort en reservation i den gemensamma ståndpunkten avseende rådets behandling av dessa ändringsförslag från den första behandlingen. När det gäller de 20 ändringsförslag som övervägs i dag kan kommissionen acceptera 11, antingen helt - dvs. 3, 12 och 16 - eller delvis - 1, 6, 7, 9, 11, 15, 17 och 19. Av de återstående 9 ändringsförslagen, är 4, 8 och 13 inte godtagbara på grund av rättsliga skäl, 5 och 20 kan ej godtas på grund av inbördes sammanhang. 2 och 10 anses vara oacceptabelt begränsade. Ändringsförslag 18 tillgodoses på annat sätt och 14 är oacceptabelt på grund av budgetmässiga skäl.
Jag skall utveckla det resonemang lite som ligger bakom de två viktigaste ändringsförslagen, 14 (budget) och 15 (utskottet). Jag vet att budgeten är en fråga parlamentet känner väldigt starkt för. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har ännu en gång röstat för 14 miljoner ecu för åren 1999 till 2003. De ekonomiska framtidsutsikterna medger i nuläget inte en så stor summa pengar.
Vissa framsteg har gjorts sedan den första behandlingen. Den gemensamma ståndpunkten har infört en ekonomisk ram på 6, 5 miljoner ecu för femårsperioden. Det ger programmet åtminstone en tydlig budgetsituation och går onekligen utöver 1999. Så ändringsförslaget om programkommittén är delvis acceptabelt. Kommissionen håller med parlamentet när det gäller företrädet för en rådgivande kommitté, snarare än en blandad rådgivande förvaltningskommitté som rådet föredrar. Det är en del av kommissionens reservation till den gemensamma ståndpunkten.
Den erfarenhet som vunnits genom genomförandet av existerande program visar att en blandad förvaltnings-/ rådgivande kommitté är olämplig och onödig, särskilt med tanke på de begränsade budgetanslagen. Kommissionen kan dock inte acceptera att en av de två företrädarna från varje medlemsstat skall komma från frivilligorganisationer. Vi säger det ur en rättslig synvinkel. Det ligger inte i linje med kommittéförfarandebeslutet och skulle påverka medlemsstaters rätt att utnämna delegationen.
Jag skall avsluta med att säga att jag hoppas att parlamentet kommer att rösta för programmet. Vi delar önskan om att sätta igång gemenskapsinsatser i detta försummade och ofta glömda område av verkligt mänskligt lidande. Vad det gäller den fråga Poggiolini, Marinucci och González Álvarez tog upp om databasen, utesluter inte ordalydelsen i den gemensamma ståndpunkten möjligheten att skapa en europeisk databas om ovanliga sjukdomar. Problemet kommer att behandlas och tas itu med under genomförandefasen.

Ordföranden
Jag tackar er, herr kommissionär, för detta anförande och för att ni svarade samtliga kolleger.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Gemenskapsåtgärder på konsumentområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0334/98) av Whitehead för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av en allmän verksamhetsram för gemenskapens verksamhet till förmån för konsumenter (KOM(97)0684 - C4-0077/98-98/0028(COD)).

Whitehead
Fru ordförande! Vi välkomnar alla kommissionär Monti i kammaren för att svara i denna debatt.
När historikerna ser bakåt på det fjärde valda parlamentet och dess relationer med kommissionen mellan 1994 och 1999 tror jag att det kommer att finnas ett stort kapitel om konsumentskydd. Det är ett kapitel som kommer att börja med skapandet av GD XXIV och ankomsten av den formidabla Bonino. Det kommer att täcka den förskräckliga BSE-tragedin, som fick parlamentet att nästan inleda en misstroendeförklaring mot kommissionen om frågor avseende folkhälsa och säkerhet. Det kommer att täcka Santers svar i januari 1996 om den krisen och de därefter kommande åtagandena som skrivits in i Amsterdamfördraget. Det kommer att se fastställandet av en fast rättslig grund som en ram för konsumentskydd och som en nödvändig förskansning inom ett område där, som vi alla vet, gemenskapen kommer att dra nytta av gemensamma insatser för alla sina invånare.
Jag säger till kommissionär Monti att en hälsosam motkraft är en sak som, mer än någonting annat, kommer att göra den inre marknaden inte bara effektiv utan också till en informerad och hälsosam marknad och gemenskap.
Medan jag uppmanar er att anta mitt betänkande skall jag tala om att jag inte själv har något ekonomiskt intresse däri, som vald rådsmedlem i Storbritanniens konsumentförening. Jag vill också tacka några väldigt säkra allierade. Vissa är här i dag i parlamentet: representanten i budgetutskottet från vårt eget utskott, Eisma, och särskilt Pimenta - jag är glad att se honom här i dag. Pimenta vandrar mellan partier men hans hjärta är alltid på rätt plats som i kväll i denna debatt. Jag skulle särskilt vilja tacka min assistent, för vilken detta betänkande är kulmen på fyra års specialiserat arbete inom detta område. För henne är det en lämplig introduktion till hennes nya liv i kommissionen.
Vi har ingen tid att förlora på att debattera kommissionens förslag. De måste accepteras av parlamentet och rådet i slutet av detta kalenderår. Mycket har redan äventyrats i brist på en rättslig grund efter EG-domstolens dom, inklusive de specialåtgärder för säker mat, som antogs efter BSE-katastrofen.
Som mitt betänkande fastställt har vi här att göra med endast en fjärdedels procent av gemenskapens kostnader och ändå, till skillnad från en stor del av gemenskapens kostnader, gynnar det direkt alla de 375 miljonerna invånare i vår union.
Någon kanske säger till mig att jag inte kan ta ratificeringen av Amsterdamfördraget, och därmed förslaget till artikel 153 för given. Kanske, men jag tror att det vore mycket oansvarigt av detta parlament och för dess partner i unionen att närma sig budgeten för följande femårsperiod utan åtminstone en tanke på att dessa ansvarsområden kommer att tillfalla rådet - hjärtat av vad som överenskoms i Amsterdam, att ta konsumentintresset i beaktande över hela fältet med politikområden och verksamheter, med utvidgad övervakning, främjande av konsumentinformation och utbildning. Åtminstone de sista av dessa är kärnan i vad kommissionen nu gör, tillsammans med gamla och nya konsumentorganisationer runt om i unionen. Eurons ikraftträdande ger ett större behov av större konsumenthänsyn.
Det är en vanlig egenskap i Pimentas yttrande, och i mitt eget betänkande att vi noterar att kommissionens traditionella roll att stödja aktiviteter i medlemsstaterna - speciellt de i södra Europa där konsumentorganisationer inte varit särskilt utvecklade - har satts i fara genom den överföring av resurser kommissionen behövt göra, och som av ekonomiska skäl varit nödvändig.
BSE har redan blivit en tung börda för GD XXIV och för kommissionen som helhet i termer av ökade inspektioner och informationskampanjer som måste lanseras. Vi måste ge lämpliga medel i syfte att uppnå dessa fromma mål. Annars är det här parlamentet bara ett tomt skepp. Vi måste kunna säga vad som är nödvändigt. Det är anledningen till att jag i mitt eget ändringsförslag föreslår en ökning under nästa femårsperiod för att förebygga en verklig försämring av konsumentskyddet. Denna summa skulle uppgå till 130 miljoner ecu på fem år, till skillnad från de 114 miljoner ecu från 1999 och framåt som skrivits i det ursprungliga förslaget. Det är därför inte någon stor ökning att spendera på imperiebygge, utan helt enkelt för att bibehålla både kommissionens dokumenterade stöd för konsumentrörelser och de nya ansvaren inom hälsoskydd, övervakning av farliga material och produkter, information om euron och tillgång till rättvisa.
Jag rekommenderar i synnerhet kammaren ändringsförslag 16 från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som lade till bestämmelsen att tillgång till rättskipning för Europas medborgare är en nödvändig bestämmelse, och en som inte tagits tillräckligt i beaktande i det ursprungliga förslag som vi fick från kommissionen. Jag har viss anledning att tro att rådet skulle acceptera vissa ändringsförslag av detta slag. Vi ser fram emot deras förslag, kanske i nästa vecka.
Jag hoppas också att rådet kan acceptera den väl upprätthållna ståndpunkten i parlamentet att en begynnelsebudget på 24 miljoner ecu 1999, med utgångspunkt i de proportioner som satts i Agenda 2000 skulle ge en ekonomisk ram för den rättsliga grunden på mellan 120 miljoner ecu och 130 miljoner ecu.
Vi säger inte att detta är en fråga om en ökning utan ände. Jag har i mitt betänkande sagt att det finns delar i den nuvarande konsumentbudgeten, som finansieringen av EHLASS, som verkligen inte borde vara med. De hör till andra delar av gemenskapens budget. Om de flyttades dit skulle vi till " konsumenten' spara anslag på över 7 miljoner ecu under femårsperioden.
Det brittiska ordförandeskapet agerade snabbt för att reda ut de knutar som orsakades av EG-domstolens rättskipning, som det sökte tillsammans med andra medlemsstater. Jag skulle vilja lovorda det österrikiska ordförandeskapet, som visat en beaktansvärd snabbhet att närma sig en användbar och tillräcklig rättslig grund, för det. De är värda vårt beröm för det.
Jag skulle vilja säga inte bara till kommissionär Monti utan också till medlemsstaterna och rådet - till allihopa, inklusive mitt eget: förråd inte Europas konsumenter och medborgare. Låt detta måttfulla förslag gå igenom. Framför allt, gör inte anspråk på att vara konsumenförkämpar, med tjusiga reklamblad och offentliga hejarop, om du inte har civilkurage att leva som du lär. Den enda inre marknad som är värd att ha är den, där vi alla kan göra välinformerade val av det vi köper, vad vi äter och hur vi lever.
Detta betänkande är ett försök att ta oss det lilla steget närmare.

Pimenta
Fru ordförande! För det första vill jag gratulera Philipp Whitehead, inte enbart som föredragande, utan också som ordförande för intergruppen för konsumentskydd. Hans arbete har varit notabelt och detta betänkande, vilket jag tillstyrker i sin helhet, visar det tydligt.
Det var verkligen nödvändigt att detta betänkande kom till. Det är nödvändigt med en rättslig grund och det är positivt att kommissionen har lagt fram en sådan. Emellertid finns det aspekter som måste förbättras. Framför allt: tillgång till rättskipning, vilket min kollega Philipp Whitehead nämnde. Ändringsförslag 16 och 33 är grundläggande. När jag hade detta ansvar i Portugal, bekräftade jag att tillgång till rättskipning var en av nyckelfrågorna för konsumentskyddet. Framför allt en snabb och effektiv tillgång.
För det andra: Hur skall vi avhjälpa förtroendekrisen som har uppstått bland konsumenterna, i förhållande till de europeiska institutionerna, huvudsakligen rådet och kommissionen, förorsakad av galna-kosjukan, mer känd som BSE? Ändringsförslag 4, 6 och 22 försöker gå mot en lösning på detta problem.
För det tredje: otillräckligheten i kommissionens förslag angående effekterna av euron och det verkliga enandet av marknaderna, framför allt på finansiell nivå. Det finns redan i dag en bred erfarenhet av otaliga fall med avtal där konsumenterna blivit offer för bedräglig reklam eller dåliga avtal. Jag stöder ändringsförslag 24 och 26.
För det fjärde: det effektiva införandet av europeisk lagstiftning och dess korrekta tillämpning på nationell nivå. Det är nödvändigt att gå framåt och förbättra det som är gjort, men kommissionens förslag är bristfälligt.
För det femte: en garanterad översyn av det nuvarande handlingsprogrammet efter ratificeringen av Amsterdamfördraget. Ändringsförslag 21. Det är nödvändigt att kommissionen presenterar en korrigering efter ratificeringen.
Slutligen, erkännandet av den vitala roll som de icke-statliga organisationerna spelar och klargörandet av de regler enligt vilka stöd tilldelas dem, eller avtal beviljas dem. Ändringsförslag 17 och 20.
Jag vill avsluta med att stödja föredragandens funderingar om budgeten. Jag anser att budgetramen, som kommissionen lägger fram för genomförandet av ett så ambitiöst program, inte är adekvat, och därför måste kommissionen absolut, inom ramen för Agenda 2000 och förberedandet av politiken fram till 2006, undersöka om man vill ha en konsumentpolitik som stöder och får stöd av 320 miljoner människor, vilka på detta sätt också kommer att stödja det europeiska bygget.

Baldi
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är mycket viktigt att gemenskapen vidtar de åtgärder som krävs för att skydda konsumenterna. Konsumenterna har verkligen all rätt att ifrågasätta att finansieringen dras in, vilket har krävts i en dom nyligen i domstolen, och utan tvekan kommer programmen som skall skydda konsumentorganisationerna i Spanien, Italien, Portugal, Grekland och republiken Irland att förlora i effektivitet om EG-domstolens dom även i fortsättningen skulle leda till att man ifrågasätter ett visst antal diskretionära utgiftstyper.
Artikel 129a i Maastrichtfördraget och den följande artikel 153 i Amsterdamfördraget anger ett antal åtgärder som emellertid inte är tillräckliga, om man inte utformar ett program för prioriterade åtgärder i anslutning till den nuvarande allmänna ramen, och det borde slutligen vara möjligt att med den nuvarande allmänna ramen skapa en rättslig grund för åtgärder som ligger i konsumenternas intresse och som tillåter att man avsätter en budgetpost motsvarande 114 miljoner ecu för de kommande fem åren.
De åtgärder som skulle bli tänkbara med ett sådant ekonomiskt stöd återfinns inom fyra olika verksamhetssektorer: konsumenternas hälsa och säkerhet, skydd av ekonomiska intressen i samband med konsumtion av produkter och tjänster, utbildning och information till konsumenterna samt stöd till konsumentorganisationerna. Det är emellertid också viktigt att stödja vetenskapliga kommittéer och experiment för att genomföra en korrekt och nödvändig informationskampanj vars syfte är att främja konsumenternas eget deltagande och intresse.
Vi glömmer ofta att just femårsperioden 1999-2003 utgör en speciellt viktig och svår period för konsumenterna, som står inför utmaningar som den kommande gemensamma valutan, det framväxande informationssamhället, utvidgningen av kretsen av kandidatländer till Europeiska unionen samt informationen om livsmedlens säkerhet och kvalitet.
Avslutningsvis kommer det att bli nödvändigt att erbjuda konsumenten lämpliga instrument som gör det möjligt att bedöma risker, och att vid behov tillgripa rättsliga åtgärder för att på så vis skynda på de inspektioner och kontroller som krävs.

Paisley
Fru ordförande! Bättre konsumentskydd för vanliga medborgare är mycket viktigt. Jag stöder rekommendationen i detta betänkande att öka kostnaden för konsumentskydd med 15 procent under perioden 1999 till 2003. Mängden arbete som behöver utföras med denna budget är enorm och sträcker sig från forskning till utredningar för att försäkra att lämplig rättslig gottgörelse finns tillgänglig när den behövs.
Med tanke på de miljarder pund som spenderas av konsumenter varje år på en hel mängd produkter och tjänster är de 130 miljoner ecu som söks i detta betänkande relativt sett väldigt lite. Många människor i Förenade kungariket är väldigt oroade över vad som händer med konsumenterna när euron kommer. Kommer det att bli som övergången till decimalsystemet - splittring?
Internationellt samarbete mellan flera intressegrupper för konsumenter är också viktigt med tanke på den globala marknad som nu fungerar inom så gott som alla sektorer.
Slutligen har parlamentet en plikt att se till att konsumenter är väl informerade, har god kunskap och är skyddade. Genomförandet av detta betänkande kommer att hjälpa till att göra det och jag tackar Whitehead som skrivit det.

Breyer
Vi i Gruppen De gröna var mycket bekymrande över beslutet att frysa budgetposten för insatser till förmån för konsumenter. För vår del skulle man snarare ha utökat dessa och ställt större medel till förfogande. Det är för oss den avgörande frågan.
Vi stöder kommissionens förslag. Framför allt är det viktigt för oss att inte bara de traditionella konsumentorganisationerna tilldelas medel utan även de icke-statliga organisationerna. Jag kan påminna om att omfattande medel strömmar in i Tyskland till exempel till reklamen " kött ger dig energi" . Men där handlar det om marknadsföringsbolag, dessa får inte förväxlas med konsumentorganisationer. Man måste alltså se till att man verkligen stärker konsumentorganisationerna, och det innebär också att kritiska konsumentskyddsorganisationer skall erhålla medel från denna budgetpost. Det får inte heller leda till att man t.ex. drar in medel från åtgärdsprogrammet för miljörelaterade sjukdomar, eller att medel dras in på konsumentområdet.
För oss är det alltså mycket viktigt, att även de kritiska konsumentorganisationerna tilldelas medel. Pengarna måste absolut användas till konsumentupplysning och inte till marknadsföring av vissa produkter inom Europeiska unionen, vilket innebär att detta bara kommer industrin till godo. Konsumenterna behöver dessa medel, för det finns ett stort behov av upplysning där.

Blokland
Fru ordförande! Jag minns fortfarande betänkandet om konsumentpolitikens prioriteringar för 1996 till 1998. Då uppmanade föredraganden kommissionen att inte gå för snabbt fram. Samma föredragande gör det nu i alla fall. Han begär inte bara mer ekonomiska medel utan också en utökning av det antal politikområden där konsumentåtgärderna skall ske. Jag anser att kommissionens dokument kvantitativt tar bättre hänsyn till de begränsade möjligheterna till konsumentpolitik på europeisk nivå.
Förslaget att utöka konsumentåtgärderna till alla politikområden tycker jag inte verkar vara realistiskt. Kommissionens val av de politiska områdena transport och folkhälsa är ett bra val, eftersom det grundar sig på de erfarenheter som gjorts de senaste åren och även ansluter till åtgärdsprogrammet för de kommande åren.
Den utökning från 114 till 130 miljoner ecu som föredraganden föreslagit, ändringsförslag 14, är alldeles för liten för att kunna omfatta alla politikområden. Dessutom måste det finnas utrymme för oväntade problem för konsumenterna. En del av det utrymmet borde användas till företrädande av konsumentintressena vid införandet av euron. I det avseendet håller jag med föredraganden. De här intressena kan på bästa sätt stödjas genom stöd till initiativ av nationella konsumentorganisationer på det här området.
Med det kommer jag till min sista punkt. Jag värderar förskjutningen i konsumentpolitiken genom införandet av den här allmänna ramen. Vi håller inte längre på med att utarbeta diverse lagar och förordningar utan en faktisk förstärkning av konsumentens ställning. Konsumentskydd börjar ju hos konsumenten själv. Starka konsumentföreträdare förbättrar marknadens funktion medan lagar och förordningar snarare stör den.
Till sist kan jag dra slutsatsen att det inte är kvantiteten konsumentåtgärder som bör främjas utan snarare kvaliteten på dem.

Virgin
Fru ordförande! Whiteheadbetänkandet handlar om hur europeiska konsumenter skall skyddas när euron införs och hur unionen skall hantera den existerande oron beträffande livsmedelssäkerhet och -kvalitet. Jag tycker att betänkandet är bra och berör viktiga frågor.
Jag tror att BSE-krisen har lärt oss att vi måste arbeta enligt försiktighetsprincipen när det gäller livsmedel, dvs. vidta åtgärder även när det bara finns misstankar om att människor kan påverkas av vår föda. Vi borde nu skapa regler för att minska antibiotikaanvändningen i djuruppfödningen. Jag tror att stabila och fasta regler skapar konsumentförtroende, liksom en märkning som ger god information till konsumenten. Jag är dock i princip emot att öka budgetramen i förslaget från 114 miljoner ecu under fem år till 130 miljoner ecu, vilket föredraganden föreslår. Jag litar på att kommissionen har gjort nödvändiga och rättvisande bedömningar i detta fall. Jag tror dessutom att åtgärder av annat slag är väl så effektiva på detta område som centralt ökade budgetanslag.
Jag ser en risk i att politiker ibland beslutar om åtgärder som inte är helt nödvändiga. Jag tror inte att vi politiker skall underskatta det civila samhället. Konsumenterna själva har ett stort ansvar. Risken finns att vi politiker hela tiden säger att vi skall lösa deras problem. Då kan konsumenterna på sikt komma att invaggas i en helt falsk trygghet.
Vi måste självklart ställa höga krav på säkerheten men låta konsumenterna med sin makt, och den är numera stor, fatta de nödvändiga besluten. Det kommer att föra med sig att producenterna blir mer lyhörda för konsumenternas krav.

Sandbæk
Fru ordförande! Vi måste slå ett slag för konsumenterna, inte därför att vissa annars säger att Europaparlamentet inte tror på sig självt, utan därför att konsumenternas intressen måste sättas i fokus. Kommissionen anger som grund till lagförslaget att den allmänna ramen skall bidra till att det i högre grad tas hänsyn till konsumenternas intressen i samband med EU: s andra politikområden och verksamheter. Jag tycket det är underligt att kommissionen i det följande bara anger folkhälsa, forskning och transporter som exempel, och till exempel inte nämner en integration av konsumenthänsyn i jordbrukspolitiken, konkurrenspolitiken, politiken för finansiella tjänster och sist, men absolut inte minst, i EU: s politik på livsmedelsområdet.
Dessutom tycker jag att det är ytterst beklagligt att man i kommissionens förslag fastställer en bestämmelse om ett stöd på 50 procent. Denna bestämmelse gör det omöjligt för många mindre konsumentorganisationer att delta i vissa projekt, eftersom de helt enkelt inte har råd att betala den resterande delen själva. Även de små ländernas konsumentorganisationer, inklusive konsumentrådet i Danmark, har problem med denna finansieringsform. EU bör tillämpa konsumentpolitiken på ett sådant sätt att det rent finansiellt är möjligt också för de mindre konsumentorganisationerna att delta i projekten. Organisationerna har sina finansiella medel bundna i löner och andra administrativa poster. Och man bör också komma ihåg att det ofta är EU, i högre grad än konsumentorganisationerna själva, som vill starta olika kampanjer, och att EU i samband med detta har användning av pålitliga konsumentorganisationer, som det danska konsumentrådet, för att driva dessa kampanjer. Det är därför inte rimligt att be organisationerna att täcka upp till 50 procent själva, när kampanjen prioriteras av EU, men inte nödvändigtvis av konsumentorganisationerna.
Vi tycker inte heller att det är bra att den administrativa delen av EU: s konsumentkampanjer ofta är så rörig att det krävs ett övermänskligt tålamod hos organisationernas personal att delta i dessa EU-projekt. Man tenderar också att glömma att EU drar stora fördelar av de nationella och europeiska konsumentorganisationernas trovärdighet och pålitlighet, men att EU för närvarande bara betalar halva priset för denna trovärdighet.
Och så till sist, nu när detta var sagt, vill jag gärna tacka Phillip Whitehead för att han ännu en gång och - som vanligt - på ett förträffligt sätt genom ett betänkande slagit ett slag för konsumenternas intressen. Jag stöder betänkandet helt och fullt.

Garosci
Fru ordförande! Det är speciellt roligt att kommissionär Monti är här i kväll för att lyssna på oss, eftersom han, som vi all vet, har ansvaret för den inre marknaden och det är trevligt att ha honom här med tanke på att vi vänder oss till konsumenterna. Denna inre marknad, som kommer att utvidgas till att omfatta 370 miljoner medborgare i deras egenskap av konsumenter, skall av oss, av samtliga gemenskapens institutioner, hanteras på ett sätt som i allt högre grad uppfyller medborgarnas förväntningar och som i allt högre grad går i samma riktning som de förändringar som konsumentsamhället står inför.
Vi instämmer kraftfullt i de krav på en ökad finansiering som framförts av föredraganden och som kraftfullt stötts av kollegan Pimenta. Dessa förbättringar innebär helt enkelt ett erkännande av nya förhållanden för konsumenterna. Det innebär ett erkännande av nya villkor som borde bli daglig rutin för alla offentliga och privata verksamheter. Konsumenten främst! Vi kan kalla henne kund eller slutanvändare, som vi vill, men hon förblir drottning. Konsumenten skall vara målet för utvecklingen av en marknad som av det offentliga och privata hela tiden kräver nya eller förbättrade produkter, enklare förpackningar som är mindre farliga, mer information om det som konsumeras, tydligare etiketter, miljövänligare och mindre förorenande material och som, slutligen, kräver modern och effektiv service, dvs., om man så vill, generellt sett en ökad säkerhet. Detta är en konsument som reser mer, som vill utveckla den egna kulturen och som vill utnyttja sin egen tid på ett effektivare sätt. Sönerna kanske har ett annat yrke än sina fäder och de bor kanske i ett annat land, dvs. i ett scenario som inte längre är nationellt, utan utgörs av gemenskapen, dvs. av länderna inom Europeiska unionen.
I detta scenario är den stora nyheten införandet av euron. Den 1 januari 1999 är eurons första dag, den nya valuta som kommer att fullständigt förändra vårt sätt att köpa och agera som konsumenter. Det är vår skyldighet att ge konsumenterna en uttömmande information om införandet av den gemensamma valutan, å ena sidan informera företagen och å den andra sidan informera medborgarna. I går, när vi diskuterade euron, begärde jag att man skulle skjuta upp utgivandet av 500-eurosedeln, just därför att det skulle kunna skapa allvarliga problem för konsumenterna i samband med det nya valutasystemet. Det är dem vi måste ägna alla våra dagliga omsorger.

Monti
Fru ordförande! Under det senaste decenniet har Europeiska unionen avsevärt förstärkt sin konsumentpolitik, framför allt i samband med att EU-fördraget trädde i kraft. Nya signaler vad gäller konsumentpolitik och skydd av konsumenternas hälsa kommer nu i Amsterdamfördraget. Jag håller också med alla dem som i kväll har påpekat, även om de har formulerat det olika, att konsumenten är en central figur också i den europeiska inre marknaden.
Det aktuella förslaget beskriver den rättsliga ramen för de åtgärder som kan vidtas till gagn för konsumenterna och för att skydda deras hälsa. Sedan flera decennier tillbaka finansieras de åtgärder som vidtas inom ramen för unionens konsumentpolitik över gemenskapens budget. Under den perioden har det inte utarbetats något rättsligt grunddokument som syftar till att finansiera dessa åtgärder eller en formell beskrivning av de åtgärder som har rätt att få del av finansieringen, med det enda undantaget de hänvisningar som görs i artikel 129a och som infördes i EG-fördraget 1992.
I samband med den fortgående integrationsprocessen i Europa är det uppenbart att man måste garantera unionens medborgare, i deras egenskap av konsumenter, att deras rättigheter och intressen ges ett fullgott skydd på den nya, utvidgade inre marknaden och denna nya, utvidgade inre marknad förstärks i och med införandet av den gemensamma valutan. Konsumenternas intressen måste tillmätas samma betydelse som övriga ekonomiska aktörers.
Denna allmänna ram får inte förväxlas med ett flerårigt åtgärdsprogram. I syfte att skydda konsumenterna skulle det faktiskt vara omöjligt att med precision och i ett femårsperspektiv föregripa alla de problem som kommer att kräva ingripanden från gemenskapen.
Före årets slut kommer kommissionen att lägga fram sitt eget program med avseende på prioriteringarna för åren från 1999 till 2001. Detta program kommer att beskriva de åtgärder som kommissionen tänker vidta under de kommande tre åren. Det nuvarande beslutet utgör den rättsliga grunden för finansiering av de prioriterade verksamheter som anges i det programmet.
Efter domstolens dom i maj har det blivit nödvändigt att snabbt anta föreliggande förslag, med tanke på att, i avsaknad av en rättslig grund för utgifterna, den största delen av verksamheten inom området konsumentpolitik och hälsoskydd borde skjutas på framtiden. Låt mig framför allt tacka föredraganden Whitehead för ett utmärkt betänkade och ett konstruktivt arbete och det sätt på vilket han har kunnat skynda på processen inom parlamentet, vilket har gjort det möjligt att komma fram till ett beslut före årets slut.
Praktiskt taget samtliga de ändringsförslag som föreslås av Europaparlamentet kan upptas av kommissionen, och inom parentes sagt vill jag tacka föredraganden för att ha upprättat en lista över åtgärder som bör vidtas vad gäller respekten för konsumenternas rättigheter. Ändringsförslag 12 och 16 som handlar om att anpassa det aktuella beslutet efter Amsterdamfördraget när det väl har trätt i kraft - ändringsförslag som jag i övrigt fullständigt förstår och till stor del instämmer i - är emellertid alltför allmänt utformade ur kommissionens synpunkt. Kommissionen kan därför inte acceptera dem i deras nuvarande utformning. Vi lovar emellertid inför detta forum att omedelbart efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft, låta kommissionen utarbeta ett förslag som tar hänsyn till fördragets konsekvenser på konsumentpolitikens område.
När det gäller ändringsförslag 13 som handlar om avsättningarna till budgeten, så kommer kommissionen att ge parlamentet och rådet all den tekniska hjälp som behövs för att de institutionerna snabbt skall komma fram till en gemensam ståndpunkt i frågan. Låt mig bara påpeka - och detta påpekande är framför allt riktat till rådet och till Europaparlamentet - att när man väl har bestämt budgetavsättningarna kommer en eventuell anpassning till Amsterdamfördragets krav att vara tämligen osannolik. Budgetposternas storlek bör därför redan nu ta hänsyn till de nya aktiviteter som blir en konsekvens av att Amsterdamfördraget träder i kraft. För närvarande befinner vi oss i den första behandlingen, och rådet kommer att meddela sina egna synpunkter på förslaget den 3 november. Som jag redan har sagt, så försöker parlamentet och rådet skynda på beslutsprocessen när det gäller att anta de förslag som skall utgöra den rättsliga grund som tillåter en finansiering från gemenskapen. Kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att parlamentet och rådet skall kunna fatta sina beslut i samband med den andra behandlingen före innevarande års utgång.
Låt mig slutligen tacka alla dem som har bidragit till diskussionen, för deras synpunkter kommer i allra högsta grad att beaktas när det nya treåriga åtgärdsprogram som jag nyss nämnde, skall utarbetas.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0325/98) av Anastassopoulos för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om det rättsliga skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång (C4-0421/98-97/0198(COD)).

Anastassopoulos
Fru ordförande, med andrabehandlingsrekommendationen om direktivet om rättsligt skydd för krypteringstjänster som vi behandlar i dag förverkligar vi, genom att rådet antar våra två ändringar, det näst sista steget för att möjliggöra att detta direktiv slutligen snart skall godkännas.
På så sätt kommer vi i Europeiska unionen att, mer framgångsrikt och samordnat, kunna klara av en piratverksamhet som utgör ett verkligt hot. Den olagliga kodningsutrustning som piratindustrin framställer beräknas representera upp till 20 procent av den totala produktionen. Inkomstbortfallet för krypteringstjänsterna överstiger 200 miljoner ecu om året, och det är en verkligt hård stöt mot den europeiska filmindustrin eftersom 34 procent av intäkterna kommer från denna källa. För att vi skall få en bild av utbredningen av den illegala verksamheten på detta område skulle det annars räcka med att nämna att, enbart inom fyra månader på det förträffliga Internet, fanns det mer än en miljon reklamannonser för olaglig piratutrustning.
Det är verksamhet som drabbar den gemensamma marknadens balanserande funktion, som hindrar den vidare utvecklingen av industrier med specialisering på ny teknik och utveckling av nya kommunikationssätt för att underlätta handelsutbytet. Den skapar problem för konsumentskyddet och försvagar skyddet för innehavarna av immateriella rättigheter.
Tillverkningen av mer fulländade dekodrar, med kraftfullare skyddsåtgärder för att bemöta piratverksamheten, visade sig vara kostsam och slutligen också ofullständig. Ty piratverksamheten har alltid, med ljusets hastighet, lyckats anpassa sig och, med ännu mer avancerad teknik, neutralisera varje skyddssystem. Således återstår det bara att gemenskapen griper sig an problemet genom en harmonisering av skyddsregler för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång.
Europeiska kommissionen och parlamentet i första hand, men även rådet, har visat sig medvetna om det akuta behovet av denna reglering, emedan piratverksamheten fortsätter att blomstra. Från kommissionens grönbok till den andra behandlingen av förslaget till direktiv, som parlamentet hade begärt efter mitt första betänkande i maj 1997, har knappt två år gått, en period som förvisso får anses kort för gemenskapens förhållanden.
Mitt andra betänkande om förslag till direktiv, som den 30 april 1998 med bred majoritet godkändes av denna församling, innehöll 24 ändringsförslag. Kommissionen godkände, i sin modifierade förslag, helt eller delvis 18 av dessa och rådet följde det i stort. Resultatet blev att vi stod inför ett gemensam ställningstagande från rådet, med en text som visar upp betydande förbättringar jämfört med den ursprungliga. Definitionerna omformulerades och blev klarare. En ny artkel 1 förtydligade direktivets tillämpningsområde. Uthyrning och distribution av den otillåtna utrustningen lades till den olagliga verksamheten och tilläggsdelen fastställdes i det nya skälet 21 från rådet.
Hur mycket de än tillfredsställer er föredragande, fru rådsordförande, kunde inte dessa betydelsefulla uppgifter uppväga kommissionens och rådets vägran att utsträcka direktivets tillämpningsområde. Parlamentet hade med sina ändringar begärt skydd av villkorad tillgång, med avsikt att skydda tjänsternas ekonomiska värde i allmänhet och inte bara garantera betalningen för deras tillhandahållande. Kommissionen och rådet insisterade dock på att begränsa sig endast på denna sista punkt. Meningsskiljaktigheten skulle ha kunnat tillspetsas och dra ut på tiden om inte kommissionären Monti förbundit sig beträffande undersökningsuppdraget, med vilket man skulle fastställa lägligheten för eventuellt utsträckande av det rättsliga skyddet även till tjänster där tillgången är villkorad av andra orsaker än att säkra betalningen.
Efter detta åtagande, som för framtiden avskriver möjligheten till ett mer utsträckt skydd, ansåg er föredragande att det inte behövdes något återinförande av ändringarna som föreslagits av parlamentet vid den första behandlingen. Han föredrog att, med ändring 2 i artikel 7, hålla dörren öppen för ett följande steg och att allmänt underlätta för rådet, med förutsättningen att de två ändringar, som inges med andrabehandlingsrekommendationen, antas så att det snabbt skall godkänna det slutliga förslaget till direktiv.
Vårt hopp, fru ordförande, är att även om rådet och kommissionen begränsat direktivets tillämpningsområde skall det bidra till en mer framgångsrik hantering av piratverksamheten inom kodningen. Och med denna ambition har jag äran att lägga fram andrahandsbehandlingsrekommendationen till kammarens bedömning.

Medina Ortega
Fru ordförande! Som föredragande Anastassopoulos sagt har parlamentet i första hand velat fylla ett juridiskt tomrum. Samtidigt måste man komma ihåg att de tre institutionerna har varit mycket effektiva och på bara ett år och två veckor har detta direktiv antagits. Ett direktiv som, precis som föredraganden sagt, skall bekämpa obehörigt nyttjande inom områdena för kommunikation, television och audiovisuella hjälpmedel.
Direktivet är ett verkligt direktiv eftersom det inte innehåller några föreskrifter av regelmässig karaktär. Direktivet ger varje land stort utrymme att själv lagstifta, eftersom länderna kan välja mellan antingen ett straffrättsligt- eller civilrättsligt förfarande eller ett förfarande med skadeståndsansvar, vilket jag tycker är ganska skäligt.
Direktivet har också det särdraget att det är vittgående. Vi föredrog i det här fallet, som Anastassopoulos nämnt, att vara mera övergripande, men med ändringsförslag 2 lämnas en möjlighet att på kort sikt göra en revision om brister skulle upptäckas. I utskottet för rättsliga frågor, bortsett från ändringsförslag 2 som är till för att snabbt kunna avhjälpa eventuella brister, finns ett annat ändringsförslag, ändringsförslag 1, som beaktar den allmänna uppfattningen om nödvändigheten av att staten skyddar betalda tjänster.
Jag tycker att de tre institutionerna har gjort ett bra arbete. Som vanligt, vilket kommissionär Monti känner till, har utskottet för rättsliga frågor visat god samarbetsförmåga. Jag tror att parlamentet i morgon kan godkänna föredragandens ändringsförslag, vilket betyder att vi tar ännu ett steg i rätt riktning.
Vi måste dock komma ihåg att det rör sig om vissa grundläggande rättigheter, som till exempel rätten till information, som å andra sidan är kompatibel med de privata aktiviteter som effektivt tillhandahåller informationen i fråga. Jag tror att medlemsländerna snart kan vidareutveckla gemenskapsrätten och då kommer de här frågorna att regleras utan några större problem.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Inte för att vara retorisk men låt mig börja med att å min grupps vägnar (Europeiska folkpartiets grupp) gratulera föredraganden. Efter överläggningar och ett godkännande av ändringsförslagen tror jag att direktivet kommer att komma väl i hamn och dessutom på mycket kort tid, trots att ämnet är mycket komplicerat. Anledningen till denna framgång är utan tvekan föredragandens noggrannhet och skicklighet på att förhandla.
För att komma till saken så omfattar förslaget till direktiv ett stort register av interaktiva radiosändningar som sinsemellan är oberoende av sändningssätt. Denna tjänstesektor som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång växer snabbt tack vare den digitala tekniken. Tillväxten kan dock hotas lika snabbt tack vare pirathandeln, en parallell industri som idag blomstrar, precis som föredraganden har visat oss, och som tillverkar och marknadsför de mekanismer som underlättar tillgången till den här typen av icke legitimerade tjänster. Förutom för industrin, och för att använda föredragandens ord, så drar pirathandeln med sig tråkiga konsekvenser, inte bara för dem som levererar tjänsterna, som får se sina inkomster minska, utan också för såväl leverantören av den villkorade tillgången som för leverantören av själva substansen. Dessutom innebär det högre pris och mindre valmöjlighet för konsumenten som många gånger missleds att tro att han köpt en legitim artikel och inte en piratkopia.
Vi hade en situation med stora juridiska avvikelser som drog med sig synnerligen allvarliga och negativa konsekvenser såväl för de här tjänsterna, som föredraganden redan påpekat, som för den inhemska marknaden. Nåväl, för att gå rakt på sak, så ger detta förslag till direktiv ett både nödvändigt och användbart instrument för att bekämpa denna, och detta är viktigt, massivaa tekniska pirathandel, som med teknisk färdighet underlättar tillgången till villkorade tjänster utan att betala den enligt lag fastställda kompensationen.
Detta karaktäriserar direktivets tillämpningsområde, dess utformning och dess mål. Avsikten med direktivet är inte att skydda vilken villkorad tjänst som helst, utan begränsas till de tjänster för vilka ett förhandstillstånd krävs och där syftet är att garantera ersättning för tjänsten. Detta inkluderar alla de tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång. Enligt föredraganden har denna begränsning givit upphov till fruktbara överväganden, interaktiva överväganden, om man tillåter en sådan lek med ord, mellan kommissionen och parlamentet. Som ett resultat av denna interaktion accepterade parlamentet kommissionens resonemang. Man avråder från att införliva det mer vidsträckta konceptet om ekonomiskt värde som skyddat juridiskt intresse för att i stället skydda det nuvarande konceptet. I morgon skall vi rösta för rådets och kommissionens förslag, och vi kommer att gå med på att det rättsliga instrumentet i det här fallet inte blir lika effektivt när de uttryckliga föreskrifterna blir otydligare för att kunna täcka så många skilda fall som möjligt.
Efter att ha accepterat detta vet kammaren att kommissionen har förbundit sig att utan dröjsmål tänka igenom det hela, så att man så snart som möjligt kan skydda de tjänster som inte betalas på förhand, men som på grund av den brottsliga verksamheten vållas skada, trots att det juridiskt sett skulle gå att skydda dem.
Så löstes den tvist som har hållit oss sysselsatta under ärendets gång. Det legitimerar i mångt och mycket ändringsförslag 2 från utskottet för rättsliga frågor, som enhälligt antogs på förslag av föredraganden, mycket tack vare dennes effektiva uppföljning. Den text som kom till uttryck i den gemensamma ståndpunkten är en klar förbättring, inte bara för att den följer de anvisningar som gavs vid betänkandets första behandling i parlamentet, utan för att den såväl objektivt som tekniskt är betydligt bättre. Föredraganden nämnde den större preciseringen av artikel 1, men när det gäller klarhet kan vi även nämna de förstärkta definitionerna av artikel 2. Vissa luckor har fyllts, som till exempel att uthyrning och distribution av illegala produkter numera anses vara straffbart. Sanktionerna anpassas till de nationella juridiska föreskrifterna. Vi får också gratulera oss till borttagandet av vissa hårda, konkreta och alltför tekniska uttryck, som konfiskering av lagstridiga anordningar, som i vissa förordningar, till exempel i den spanska, skulle ha blivit svåra att hantera efter ändringen av direktivet. Nämnda uttryck har ersatts med det mer allmänna uttrycket eliminering av lagstridiga anordningar på kommersiella områden, ett uttryck som varje medlemsland i överensstämmelse med den egen nationella lagen skall efterleva.
Till sist, det nya stycket i ingressen (beaktande meningen oräknad) inlemmar uppsåtsrekvisitet, vilket ger den nationella lagstiftningen en möjlighet att inrikta kontrollåtgärderna mot de gärningsmän som uppvisar ett bedrägligt beteende. Denna nyhet skall inte på något sätt beröra det civilrättsliga ansvaret, som i våra förordningar är av objektiv karaktär, det vill säga oberoende av graden av subjektivitet.
Sammanfattningsvis kan man säga att direktivet fyller en lucka i lagen, även om så bara delvis. För oss innebär det en etapp i utformningen av ett mera omfattande juridiskt skydd. Kommissionen har bollen i sina händer. Vi får hoppas att de snart kastar upp den.

Thors
Fru ordförande, herr kommissionär! Man skulle väl kunna säga att vi här i salen är " de kryptiska vännerna" som ägnar sig åt kryptografi. Jag vet inte vilken uppgift som jag nu ger åt tolkarna.
För det första vill jag säga att jag beklagar att vi inte har återtagit det ändringsförslag som var aktuellt i debatten i juridiska utskottet. Vi ville genom det förslaget ha fram att det som var avsiktligen utformat för att kringgå detta skydd skulle ha varit straffbart. Jag beklagar att detta inte kommer upp i salen i detta skede.
För det andra vill jag ta upp den allvarliga frågan, med beaktande av de uppgifter som vi har fått den senaste tiden, att det inte bara är den franska staten utan också den spanska staten som håller på att splittra marknaden med kryptografiska produkter. Jag har tidigare tagit upp denna fråga med kommissionär Monti. Jag är mycket ledsen över att vi inte når framgång, utan att vi snarare håller på att gå bakåt med krypteringen inom övriga sektorer. Jag hoppas verkligen att detta skall bli en del av det arbete för ett område för fred, säkerhet och frihet som vi talar om efter Amsterdamfördraget.

Monti
Fru ordförande, kära parlamentsledamöter! Låt mig först av allt tacka ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor, framför allt föredraganden Anastassopoulos för den snabbhet med vilken de har behandlat detta viktiga och svåra förslag. Jag vill också personligen tacka föredraganden som har visat att han har stora kunskaper i själva sakfrågan, förutom att han ännu en gång har visat prov på politisk medvetenhet. Resultat blir förhoppningsvis att vi snabbt kan anta och förverkliga direktivet. Jag tänker framför allt på tillbakadragandet av det viktigaste ändringsförslag som lades fram i samband med den första behandlingen och som avsåg att utvidga förslagets tillämpningsområde.
Som också bekräftas i betänkandet som beskriver motiven bakom rekommendationen, så har kommissionen lovat att i en speciell studie undersöka utnyttjandet av system med villkorad tillgång för andra syften än att garantera betalning av förfallna ersättningar, och att ta hänsyn till de rättsliga och ekonomiska implikationerna för den inre marknaden och nödvändigheten av att införa ett särskilt rättsligt skydd. Förfrågningsunderlaget för den studien publicerades i EGT den 10 juli 1998 och det gläder mig att kunna meddela att de administrativa förberedelserna i samband med kontrakten för närvarande befinner sig i slutfasen.
Kommissionen upptar därför med glädje parlamentets andra ändringsförslag som syftar till att skapa den rättsliga grund som gör det möjligt att regelbundet anpassa direktivet, framför allt den viktiga artikel 2 om definitioner, i ljuset av den tekniska och ekonomiska utvecklingen.
Det första ändringsförslaget inför en ny beaktandesats som hjälper till att förklara syftet med direktivet. Det återger innehållet i ändringsförslag 10 från första behandlingen, som infördes i det förslag som ändrades av kommissionen, men som tillbakavisades av rådet. Jag noterar med tillfredsställelse att det ändringsförslaget har omformulerats och jag kan meddela att kommissionen kommer att behandla det positivt. Kommissionen kommer i rådet att försvara det nya ändrade förslaget för att få med Europaparlamentets ändringar, dvs. i syfte att övertyga rådet om att dra de logiska slutsatserna av detta och att i sin tur anta den sålunda reviderade texten.
Låt mig än en gång tacka Anastassopoulos och alla dem som har verkat för detta som vi verkligen, fru ordförande, kan betrakta som ytterligare ett gott exempel på ett snabbt och effektivt samarbete mellan våra olika institutioner.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Monti.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Erkännande av examensbevis
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0319/98) av Gebhardt för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om införande av en ordning för erkännande av kvalifikationer för de former av yrkesverksamhet som omfattas av direktiven om liberalisering och övergångsåtgärder samt om komplettering av den allmänna ordningen för erkännande av kvalifikationer (C4-0422/98-96/0031(COD)).

Gebhardt
Fru ordförande, kära kolleger, käre kommissionär Monti! Först vill jag tacka alla de kolleger som har hjälpt mig under arbetets gång med detta betänkande.
Det faktum att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har antagit betänkandet med enhällighet har underlättat dess slutförande. Det utgör även den bästa förutsättningen för den nödvändiga ändringen av den gemensamma ståndpunkten. Det rör sig om förfarandet vid erkännande av yrkesutbildningar inom området handel, hantverk och industri. Rådet anser i artikel 3.1 att dessa i tveksamma fall bör styrkas genom en kompletteringskurs eller ett lämplighetsprov beroende på vad medlemsstaterna föredrar. Själv anser jag detta vara ett onödigt byråkratiskt förmynderi.
Det rättsliga utskottet håller med mig om att valet av på vilket sätt den sökande skall gå tillväga för att styrka att han har tillräckliga kunskaper även i fortsättningen skall överlåtas till denne. Det finns goda skäl för det. Den som väljer att bosätta sig i ett annat land och arbeta där kan själv avgöra, på vilket sätt han kan styrka att han har de yrkeskvalifikationer som motsvarar de krav som ställs i det land där han vill slå sig ned. Han måste därför själv få avgöra om han föredrar att genomgå ett lämplighetsprov eller att delta i en kompletteringskurs. Han skall inte utsättas för önskemålen från en för honom eventuellt okänd byråkrati. Det handlar ju slutligen om att undanröja, inte att ställa upp hinder.
De två första horisontella direktiven om erkännande av examensbevis lämnade denna valfrihet åt den sökande. Det är viktigt och nödvändigt för samstämmigheten samt insynen i den europeiska lagstiftningen att en motsvarande bestämmelse införs i det tredje horisontella direktivet, där vi just nu har en rådgivande funktion. Med tanke på det måste vi ändra den gemensamma ståndpunkten, och jag tror inte att det skall behöva vara så svårt.
Jag förmodar att antalet skärmar som är påslagna på ledamöternas kontor inte överstiger antalet kolleger som har samlats i kammaren här i dag. Men att därav dra slutsatsen att vi sysslar med oväsentligheter skulle vara fel. Erkännandedirektivet för området handel, hantverk och industri är tvärtom av stor betydelse. Det framgår av en enda siffra. Av alla de 35 liberaliserings-och övergångsdirektiv som har tillkommit under årens lopp, lägger vi nu fram ett enda. Om det träder i kraft, kommer 35 gamla lagar att ogiltigförklaras i ett enda slag. Så föreställer jag mig en konsolidering av den europeiska rätten. Detta skapar större insyn, även om lekmannen säkert skulle bli alldeles vimmelkantig, om han fick se den föreliggande texten. Men det måste inte nödvändigtvis gå till på det sättet. För att tillmötesgå medborgarna måste vi i större utsträckning sträva efter begripliga formuleringar. Annars kommer minsta lag att få en avskräckande effekt.
Som ett dåligt exempel på det kan jag nämna det ändringsförslag som jag själv har lämnat in. Det omfattar fyra meningar och innehåller endast en ändring av den gemensamma ståndpunkten på ett ställe. Ända fyller det 36 rader i framställningen och redan den första meningen på tyska är en binnikemask på 82 ord. Den andra bjuder på hela 50 ord, medan den tredje bara är på 30 ord. Som en jämförelse: På den tiden när journalisterna mätte sina telegram i antal ord, betraktades 500 ord som en utförlig korrespondensrapport om en viktig tilldragelse i fjärran. Eller tänk på de tio budorden: Där har mycket blivit sagt med hjälp av få ord. Det beror knappast på att Moses var lat, han som inte hade någon ordbehandlare utan mödosamt fick mejsla in allt i klippan - utan helt enkelt på att texten är välformulerad!
Nog om erkännandedirektivets hemska språkdräkt, ett direktiv vars syfte är att sopa undan 35 gamla bestämmelser för att skapa större klarhet och ökad rättssäkerhet. Jag anser att det är mycket viktigt. Andra kan tycka att direktivet är ett tecken på flitigt arbete, en lyckad lagteknisk reparation men inte mer. Men det är mer än så. Detta erkännandedirektiv är faktiskt mycket mer än så - om man bara ser det i sitt rätta sammanhang. Det bidrar till att förverkliga en viktig medborgarrätt inom Europeiska unionen, nämligen rätten till rörelsefrihet.
Låt oss tänka tillbaka: Först i och med Maastricht ingår medborgarrätten i den fördragssamling som ligger till grund för vår Europeiska union. Fördraget präglas av allmänna fri- och rättigheter, men innehåller inga överdådiga formuleringar. Om den fria rörligheten står det i artikel 8 a: " Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag" . Det kan man kalla en villkorlig rörelsefrihet på pappret.
Det föreliggande direktivet erbjuder däremot en verklig rörelsefrihet som man kan göra anspråk på. Det är ju så att bara den som kan slå sig ned på den utvalda platsen och utöva sitt yrke där är den som har fri rörlighet. Vi har redan inlett det hela med hjälp av två direktiv, men nu ger vi grönt ljus för yrken inom handel, hantverk och industri. De byråkratiska hindren är undanröjda och det inlämnade ändringsförslaget utgör en garant för den nödvändiga rättvisan.
Sådan är vägen från den medborgarrätt som garanteras på pappret till den riktiga verkligheten. Erkännandet av examensbevis är ett nödvändigt steg på vägen. Den kan inte bara lösa de bojor som hindrar unga människor i deras yrkesutövning, den är även viktig i kampen mot arbetslöshetens epidemi i Europa. På vilket sätt då? För att vi med hjälp av en yrkesmässig rörelsefrihet kan motverka den ofta ofördelaktiga arbetsfördelningen.
Vi har alla hört klagomål från branscher där man kan erbjuda många jobb i vissa regioner, men inte får tag i lämplig arbetskraft. I en annan region vågar en ung människa inte satsa på sitt drömyrke, eftersom det inte finns något behov för honom där. Den rörelsefrihet som garanteras i det direktiv vi i morgon skall rösta om, ser till att skapa den nödvändiga rörligheten bland arbetskraften. Där rör det sig inte bara om ekonomiska behov, utan för den som tycker om sitt yrke, även om litet glädje här i livet.
Jag kan inte tänka mig en meningsfullare uppgift för den politik som riktar sig till medborgarna än att bidra till att uppfylla deras önskemål och drömmar. När vi med eurons hjälp har skapat Ekonomiska och monetära unionen, är det fritt fram att tänka på Europas medborgare och deras rättigheter. Det är upp till oss att blåsa liv i medborgarrätten. Jag tror att erkännandedirektivet i det perspektivet kan tillmätas sin rätta betydelse. Men det räcker inte med det. Det finns många sätt att se till att medborgarrätten kommer folket i Europa till godo. I och med de Clercqs betänkande antog vi ju för bara några månader sedan en hel katalog över sådana möjligheter. Låt oss genomföra dem nu!
Som avslutning vill jag reda ut ett oklart begrepp i ändringsförslaget. Tydligen har ordet " förmånstagare" smugit sig in i vissa språkversioner i stället för " sökande" . Det är bara ordet " sökande" som är meningsfullt och som motsvarar det franska orginalets demandeur . Jag ber att man ändrar detta i samtliga språkversioner.

Florio
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Även aktörerna inom handel, industri och hantverk kan snart få de kvalifikationer de erhållit i ursprungslandet erkända av den medlemsstat där de tänker etablera sin verksamhet. Det är verkligen ett heltäckande system för erkännande som vi här vill införa i samband med andra behandlingen, i enlighet med de mekanismer för erkännandet som angetts av domstolen i " Glassopoulo-domen" . Systemet stämmer överens med direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG om respektive examensbevis från gymnasier och yrkesutbildningar, som, för att man skall kunna tillämpa den rättspraxis som bestämdes i " Glassopoulo" och för att få till stånd en användbar förenkling, för närvarande revideras.
Kommissionen och rådet har accepterat de ändringsförslag från parlamentet som godkändes vid den första behandlingen. Rådet har dessutom lagt till ett par ändringar som är lätta att acceptera, t.ex. uppmjukningen av kriterierna som avser utbildningens längd, vilket främjar praktisk erfarenhet. Medlemsstaten skall, innan den godkänner att man bedriver verksamhet inom industri, handel och hantverk, göra en jämförelse mellan de kunskaper och erfarenheter som anges i examensbeviset och de yrkesmässiga meriter som erhållits i andra medlemsstater och den kompetens som krävs enligt de egna nationella reglerna. Om de överensstämmer skall staten i fråga godkänna examensbeviset. Proceduren skall vara genomförd av värdlandet inom fyra månader från och med det datum när framställan görs. Om begäran avslås skall det finnas möjlighet att vidta rättsliga åtgärder. Om det föreligger skillnader mellan den utbildning som krävs av ursprungslandet och den som krävs av värdlandet har den sökande möjlighet att visa att han eller hon har skaffat sig de kunskaper som fattas genom att gå en kurs eller genom att genomgå ett lämplighetsprov.
Valet mellan kursen och lämplighetsprovet är den enda punkt där parlamentet och rådet fortfarande inte är överens. Rådet, i sin gemensamma ståndpunkt, vill att värdlandet skall kunna bestämma, samtidigt som man tar hänsyn till den sökandes preferenser. Utskottet för rättsliga frågor har däremot enhälligt sagt - och det anser jag vara riktigt - att det är den sökande själv som skall bestämma, och detta av två skäl: de administrativa svårigheter som den har att kämpa med som vill att de egna kvalifikationerna skall erkännas av en annan medlemsstat, vilka skulle bli än mer betungande, samt behovet av att även i det här fallet bibehålla sambandet mellan detta direktiv och det allmänna systemet för erkännande av examensbevis som redan har bestämts i direktiven 89/48 och 92/51 och som låter den sökande själv välja mellan att gå en kurs och att genomgå ett lämplighetsprov.
En sista viktig aspekt gäller rutinerna för att ändra bilaga A i direktivet. Jag tror att valet att bibehålla förfarandet med gemensamma beslut som redan angetts för direktivets huvuddel är korrekt, för ofta kan det i bilagorna smyga sig in juridiska frågeställningar som behöver prövas rättsligt.
Samtidigt som jag gratulerar Gebhardt till det arbete han har utfört, hoppas jag slutligen att rådet upptar Europaparlamentets förslag och att direktivet skall kunna godkännas definitivt inom en snar framtid.

Ryynänen
Fru ordförande, herr kommissionär! För att öka den fria rörligheten och förbättra medborgarnas jämställdhet och rättssäkerhet är det verkligen nödvändigt att komplettera systemet för erkännande av examensbevis. Den som söker erkännande för sitt examensbevis måste dock själv få välja tillvägagångssättet som hon intygar sina kvalifikationer med, antingen genom en anpassningstid eller ett lämplighetsprov. I likhet med föregående talare hoppas även jag att rådet verkligen ännu skall godkänna denna ändring som föredraganden föreslår. Så skulle slutresultatet även motsvara linjen i de horisontala direktiven.
I sin helhet är det ömsesidiga erkännandet av examensbevis och kvalifikationer ett centralt område i utvecklingen av europeiskt samarbete på den praktiska nivån. Förutom den yrkesmässiga rörligheten handlar det också om studenternas och ungdomarnas engagemang i utbildnings- och utbytesprogram samt om deras vilja att vid sidan av studierna skaffa sig erfarenheter av och färdigheter i det europeiska samarbetet. Till exempel är programmen Sokrates och Leonardo, vilka som bäst håller på att förnyas, bra medel för att utveckla ömsesidig förståelse och europeisk medvetenhet. Men studierna måste samtidigt vara förknippade med vetskapen om att det förvärvade examens- eller behörighetsbeviset även erkänns i ett annat medlemsland.
Bristande kunskaper om hur det allmänna systemet för erkännande fungerar och om möjligheter till överklagande är fortfarande också ett problem. Spridning av informationen om arbetsförhållanden och öppna arbetstillfällen måste utvecklas via Eures-nätet. Även Europeiska centret för utveckling av yrkesutbildning gör ett bra arbete för ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer.
Kommissionen har nu skäl att mycket noga följa upp erfarenheter och eventuella praktiska problem i samband med tillämpningen av systemet för erkännande samt vidare vidta erforderliga åtgärder på grundval av jämförande undersökning och gjorda framsteg.

Monti
Jag känner stark sympati för ett yttrande från föredraganden, Gebhardt. Så här dags är parlamentet kanske inte så välbesökt och ändå är detta direktiv i all sin enkelhet verkligen av stor betydelse. Detta av tre skäl: det är starkt förenklat, det berör direkt medborgarnas Europa och det handlar direkt om arbetskraftens rörlighet, som är så viktig om man skall kunna öka den enskilda medborgarens frihet och som framför allt är av så stor betydelse i en ekonomisk och monetär union. Det är viktigt att arbetet har stor rörlighet i en ekonomisk och monetär union. I Europa, detta känner vi väl till, har det alltid funnits, och det vill vi inte bli av med, en språklig mångfald, till skillnad från USA, men vi kan åtminstone försöka överkomma de hinder som skapas av människorna, t.ex. alla de svårigheter som detta direktiv försöker övervinna.
Det gläder mig att parlamentet har godkänt praktiskt taget hela den gemensamma ståndpunkt som rådet antagit. Jag tackar föredraganden Gebhardt och utskottet för rättsliga frågor för deras konstruktiva hållning. Ändringsförslaget som låter den invandrade själv välja mellan ett lämplighetsprov och en provanställning är acceptabelt för kommissionen. Detta är en regel som kan underlätta den fria cirkulationen för yrkesarbetande. Direktivet är viktigt eftersom det, förutom att förenkla gemenskapsrätten genom att sammanföra 35 olika direktiv till en enda text, utsträcker erkännandet av examensbevis till att omfatta vissa yrken som ännu inte omfattas av de allmänna reglerna.
Låt mig också påminna om att förslaget har fått stöd från Europaparlamentets utskott för sysselsättning och socialfrågor - vilket är mycket logiskt - som ett bidrag i kampen mot arbetslösheten, en fråga där det är så svårt att hitta effektiva och verkningsfulla åtgärder, vilket detta faktiskt är!

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Monti.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förstainstansrätten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0290/98) av D. Martin för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om domstolens förslag till ändring av rådets beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt i syfte att möjliggöra för förstainstansrätten att vara domför med en domare (6290/97 - C4-0218/97-97/0908(CNS)).

Martin, David
Fru ordförande! Förstainstansrätten inrättades 1988 och hade sina första ärenden 1989. Anledningen till att den inrättades var att EG-domstolen inte längre själv kunde klara av sin arbetsbörda.
Verkligheten är den att förstainstansrätten bara behövde ta upp 55 fall 1989 och 1997 hade den 624. Även om 624 fall är ett avsevärt antal skulle det ha varit möjligt för förstainstansrätten att ta hand om dessa på ett effektivt sätt. Olyckligtvis hade man 1 106 fall kvar i slutet av 1997.
Så vi har en kris. Det är uppenbart att förstainstansrätten inte kan klara av sin arbetsbörda och fördröjd rättskipning påverkar ofta rättskipningens kvalitet. Vi väntar oss en ytterligare ökning av arbetsbördan i förstainstansrätten när överklaganden avseende varumärkesbeslut börjar komma in i systemet.
Domstolen söker naturligtvis och helt riktigt vägar för att snabba på handläggningstiden för ärenden. I huvudsak är det förslag vi har framför oss i dag att vissa slags mål, primärt de som tar upp okomplicerade rättsliga frågor, skall handläggas av en domare istället för av tre till fem domare. Denna fråga var väldigt kontroversiell och omröstningen avslutades oavgjord när vi röstade första gången. Åtta medlemmar röstade för och åtta emot medan fyra avstod. Vi röstade då igen och utskottet bestämde sig för att stödja förslaget.
Kortfattat var argumenten mot förslaget att genom att närma oss systemet med en enda domare skulle vi underminera domstolens multikulturella natur. Många ledamöter i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt kände att det var viktigt att olika rättssystem och olika rättsliga kulturer skulle komma till uttryck i alla domar. Det fanns också en fara att en bedömning skulle identifieras med en viss nationalitet. T.ex. en italiensk domare som konsekvent dömde i en viss riktning, mot sina kolleger, skulle felaktigt kunna bli ifrågasatt som om domaren hade nationellt intresse i hans eller hennes beslut. Så man kände att möjligheten att kunna identifiera en domares nationalitet skulle kunna börja försvaga allmänhetens förtroende för domstolen.
Andra ledamöter tyckte att det var ett dåligt argument, att vi var en del av en alleuropeisk organisation och att vi skulle lita på alla domare oberoende av nationalitet.
I slutändan röstade utskottet för det här förslaget eftersom vi inte hade något annat konkret förslag framför oss för att förbättra förstainstansrättens snabbhet att hantera ärenden. Även om det inte skulle spara så mycket tid som domstolen menade, ansåg vi att användandet av ensamdomare skulle spara en viss tid. Kanske 10 procent fler fall per år skulle kunna behandlas. Det lämnar oss dock med ett betydande problem och ingen i utskottet - vare sig de var för eller emot förslaget - trodde att detta var den optimala lösningen på de problem EG-domstolen och förstainstansrätten står inför när det gäller att hantera arbetsbördan.
Utskottet har föreslagit att man i framtiden skall se över möjligheten att öka antalet domare i förstainstansrätten, förbättra personalstrukturen i domstolen, närma oss användandet av specialiserade ämbeten för att snabba på ärenden och även vid en framtida regeringskonferens tänka över förstainstansrättens befogenheter. Bör t.ex. personalärenden vara en domstolsfråga? Vore det inte bättre att ha en specialdomstol för personalfrågor. Dessa ärenden upptar en stor del av domstolens arbete.
Så även om vi i slutändan har beslutat att rösta för detta förslag är det med vissa reservationer och med tanken att detta inte är en långsiktig lösning på förstainstansrättens problem. Förmodligen kommer vi vid en regeringskonferens - men säkerligen vid någon sorts forum i framtiden - att återkomma till denna fråga.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Mosiek-Urbahn är inte närvarande i kväll, vilket ger mig den svåra uppgiften men också den äran att företräda Europeiska folkpartiets grupp. En majoritet av oss stöder rådets förslag om att ge förstainstansrätten tillstånd att vara domför med en domare. Jag personligen hyser vissa tvivel om detta förslag, vilket jag dock återkommer till litet senare.
Jag vidhåller att föredraganden har gjort en utmärkt framställning, vilket bara sätter kronan på verket på hur detta komplicerade och omtvistade betänkande har handlagts. För det första vill jag framhålla att det stöd Europeiska folkpartiets grupp ger enbart är ett bevis på det förtroende man känner för domstolen och dess domare, eftersom vår befogenhet bara omfattar betänkanden om förändringen a i artikel 2.4 i rådets beslut. Det vill säga varken parlamentet eller kommissionen har någon institutionell befogenhet att uttrycka sin åsikt om en ändring av procedurförfarandet.
Det är emellertid mycket svårt att utvärdera förslaget till rättsakt och skilja på de ändringar i procedurförfarandet som redan finns och de som skulle kunna finnas i framtiden. De är dessa som kommer att bestämma under vilka omständigheter nämnda myndighet i ett särskilt fall kan kallas att utfärda en resolution.
Parlamentet skriver i morgon på en in blanko-check vars innehåll och eventuella förfallodagar enbart är domstolens och rådets sak. Ärade kollegor, större förtroende kan vi inte åtnjuta.
Låt oss titta på några av de skäl föredraganden anförde. Europeiska folkpartiets grupp såväl välkomnar som uppmuntrar den budgeteffektivitet som den här åtgärden kommer att föra med sig; man räknar nämligen med att det effektiva arbetet kommer att öka med 10 procent utan någon egentlig merkostnad. Parlamentet försöker konstant maximera avkastningen av varje ecu och därför kan vi inte annat än gratulera till förslaget.
De skäl som de framstående domarna anförde är också relevanta. Det största hotet mot domstolens legitimitet är den tröghet som finns i den kollegiala verksamheten. Och som föredraganden redan har påtalat så är sen rättskipning ingen rättvisa. Det är sant, men rättvisan måste göra rätt för sig.
Till sist vill jag säga att en gynnsam röst i morgon kommer att visa att kammaren inte reserverar sig mot domstolens kapacitet och opartiskhet som domför med en domare. Prov på detta har sannerligen inte saknats, som när kammarens ordföranden stoltserar när de å tjänstens vägnar delar ut respektive ärende.
Majoriteten av Europeiska folkpartiets grupp kommer följaktligen att rösta för förslaget.
Fru ordförande, låt mig nu tala för dem som i stället vill reservera sig mot detta förslag, i morgon kommer vi att konstruktivt lägga fram våra meningsskiljaktigheter. Att försöka kompensera med 5 eller 10 procent i en situation som är nära kollaps - som är allvarlig med den närstående varumärkeskonflikten - är ett dåligt sätt att avhjälpa bristerna. Så länge man inte ordentligt tar tag i detta kommer förseningar att uppstå just på grund av den institutionella beskaffenheten. Med hänsyn till institutionernas arbetssätt blir det svårt att komma tillbaks till den här frågan.
Enligt de citerade domarna kommer 150 besvärsskrifter från Alicante att förorsaka en allvarlig kris. Ärade kollegor, jag vill inte vara Kassandra, men med den här lösningen är krisen ett faktum.
Det vi antyder är inte bara praktiskt och konjunkturberoende utan det har också substans. Föredraganden talade om pluralism. Mycket riktigt är den kulturella pluralismen och det juridiska arvet en av grundstenarna i det europeiska rättsväsendet. Detta gäller särskilt domstolen. Det rör sig inte om ett misstroende mot någon och i synnerhet inte mot institutionen. Ingen kan övertyga mig om att ett pluralistiskt kollegialt domslut, åtminstone i det Europa som vi i dag lever i, inte skulle accepteras bättre av allmänheten. Fru ordförande, om lagen utgår från folket, borde folket också märka detta. Det är också otvetydigt att man alltsedan det klassiska Grekland uppfattade kollegiets roll som en integration av ett organ som i sista hand alltid var tvungen att tala med en röst, som företrädare för alla dem som kom från andra horisonter och bar på avvikande meningar.
Till sist, kan man inte både förstå och till och med förutse att domstolen och rådet i en katastrofsituation där inga lösningar finns, eftersom varken parlamentet eller kommissionen skulle vara annat än maktlösa vittnen, vilket också redan har påtalats, fortsätter att utöka ensamdomarens befogenheter. Detta skulle tveklöst medföra en besparing, en kortfristig besparing som inte skulle ta de sociala kostnaderna i beaktande, för att inte tala om de ekonomiska som också utan tvekan skulle uppstå.
Fru ordförande, jag menar att vi måste ta upp det här till behandling. Bortsett från de lösningar som föredraganden har föreslagit skulle jag vilja lägga till en ändring av vissa av tjänstemännens privilegier beträffande rättegångskostnaderna.
Slutligen en fri omskrivning av några av Churchills ord. Rättvisa är dyrköpt, men om Europeiska unionen bör strida för något är det just precis för uppbyggnaden av en europeisk rättsstat. För Europa är rättvisa eller också är det inget alls.

Thors
Fru ordförande! Egentligen har vi en underlig situation här: alla vi tre som hittills har talat, inklusive jag själv, är egentligen emot förslaget. Vi har också en situation som innebär att rättstjänsten hos alla tre institutionerna finner, litet på olika grunder, att förslaget är icke önskvärt. Jag uppfattar att det centrala i deras argumentation är, för det första förtroendet för gemenskapsrätten och för det andra att effektivitetsproblemen inte löses. Just detta med att effektivitetsproblem inte löses har de tidigare talarna kommit in på.
Det avgörande för mig är försvaret av det kollegiala beslutsfattandet. Vi behöver kollegialt beslutsförfattande när svåra beslut skall tas. Jag tror att vi nu måste se allvarligt på situationen för försvaret av gemenskapsrätten.
Nu i dagarna har det hållits en kongress, en politisk kongress, här i Frankrike, där man på ett mycket hårt sätt har attackerat gemenskapsrättssystemet och exempelvis inte längre vill försvara att gemenskapsrätten har direkt verkan för medborgarna. Vi kan se flera av denna typ av angrepp mot gemenskapsrätten som ändå är det som håller ihop vårt rättssystem och vårt EU.
Vi måste dock se mycket allvarligt på att vi skall ha domstolar som fungerar så att medborgarna har förtroende för dem. Essensen av detta är det kollegiala systemet. Bäste kommissionär! Därför hoppas jag, liksom David Martin, att ni allvarligt skall ta upp denna fråga om domstolarnas funktion i den kommande IGC, gärna snarast möjligt i Wien, men åtminstone när mini-IGC startar. Jag för min del vill verka för att samma målsättning skall finnas för det finländska ordförandeskapet, eftersom detta är viktigt för att hålla ihop en rättsgemenskap som EU är.
Slutligen vill jag bara säga att en stor del av den liberala gruppen kommer att rösta emot förslaget.

Ullmann
Fru ordförande, herr kommissionär! Även jag känner väl till dessa betänkligheter från det rättsliga utskottets debatt inför införandet av ett system med ensamdomare vid förstainstansrätten och nu när jag hör dem upprepas, vill jag som företrädare för min grupp plädera för ett antagande av Martins betänkande, eftersom även utskottet för institutionella frågor har röstat för detta.
Mina skäl är följande: Inititativet för en nyreglering har utgått från domstolen själv, som har gett en detaljerad redogörelse för sina idéer i det rättsliga utskottet. Nyregleringen kan bara tillämpas efter ett beslut i kammaren, alltså inte förrän man har fattat beslut i kammaren. Det område som berörs är så avgränsat att man inte behöver oro sig för en bristfällig rättssäkerhet.
En nyreglering med ett system med ensamdomare kan inte heller ersättas av något av de andra alternativ som har kommit fram beträffande domstolens personal. Mitt sista skäl är, förmodar jag, det allra viktigaste, och man bör kanske påminna om så här strax före midnatt: Även på rättskipningens område måste Europeiska unionen inför den kommande anslutningen av de central- och östeuropeiska länderna förbereda sig för uppgifter av en helt annan storleksordning.

Florio
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Förstainstansrätten står inför en enorm arbetsuppgift. Den fördjupade europeiska integrationsprocessen och den samtida ökningen av medborgarnas medvetande om de rättigheter de har enligt gemenskapsrätten ökar förstainstansrättens arbetsbörda. Återverkningarna på den genomsnittliga handläggningstiden är oundvikliga. Den är nu 29, 3 månader. Detta är oroväckande och än mera så med tanke på de tvister som kommer att bli resultatet när förordning nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärke börjar tillämpas.
Det är därför nödvändigt att ändra rutinerna och strukturerna för att kunna skära ner på väntetiderna och att se till att förstainstansrätten kan hantera den väntade ökningen av ärenden. Ett förslag är att tilldela en enda domare ett antal fall av begränsad och repetitiv karaktär, t.ex. sådana som gäller tvister i samband med personalfrågor. Däremot skall principen enligt vilken domstolen sammanträder med tre eller fem domare förbli oförändrad. Systemet med att utse en föredragande domare som enda domare skall dessutom förbli ett alternativ som begränsas till de situationer som anges i rättegångsreglerna och som från fall till fall tillämpas av rätten som utgörs av tre domare.
De ändringar av rättegångsreglerna som förelagts rådet innehåller en serie viktiga begränsningar och inskränkningar. Den rättsliga ram som blir resultat är av en sådan art att den kan innebära fördelar under själva det rättsliga förfarandet utan att man äventyrar gemenskapsrättens auktoritet.
Under alla omständigheter bör effekterna av denna åtgärd, vilket Mosiek-Urbahn föreslog i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, utvärderas tre år efter det att den trätt i kraft. Samtidigt som jag tackar Martin för ett gott arbete vill jag uttrycka mitt stöd för förslaget som inte utesluter, utan snarare kräver, fler initiativ som är mer sammanhängande och kompletta, vilket naturligtvis kräver en mer djupgående analys och mer tid.

Monti
Fru ordförande, kära parlamentsledamöter! Som ni vet har kommissionen uttalat sig om problemet med en föredragande domare i det yttrande som ni fick i juni. När jag nu läser inledningen till ert förslag till resolution, för vilket jag gratulerar framför allt Martin, så kan jag konstatera att era reaktioner på domstolens och förstainstansrättens förslag är i stort sett likartade.
Hur kan man undvika att ta intryck av den oro som uttrycks av domstolen och förstainstansrätten? I ett rättssamhälle är det av avgörande betydelse att domaren kan utföra sitt arbete inom rimlig tid om man inte vill äventyra medborgarnas delaktighet i samhällsbyggandet. Det är med andra ord av avgörande betydelse att man verkligen ger domarna de instrument som krävs för att kunna arbeta på ett effektivt sätt. Under alla omständigheter är det dilemma man hamnar i följande: Är systemet med en enda föredragande domare det lämpligaste verktyget? Om jag ser till det huvudargument som framförts av domstolen och förstainstansrätten, dvs. den massiva ökningen av antalet tvister på grund av det nya gemenskapsvarumärket, så tvivlar jag starkt på detta.
Om man ser på de kriterier som föreslagits, så kan den enda domaren inte ingripa förrän efter ett visst antal år, dvs. när en konstant rättspraxis har etablerats. Varför skall man då etablera en viss typ av rättsvårdande system för tvistemål när ingen ännu känner till den verkliga omfattningen, och framför allt med tanke på att den massiva ökning som befarades för 1997, låt mig understryka detta, ännu inte har förverkligats och eftersom framför allt ingen känner till hur omfattande den blir?
Det kanske är lämpligare att tänka i termer av en sektion av domstolen som enbart sysslar med immaterialrätt, snarare än ett system med en enda speciell domare. Om jag får hänvisa till den statistik som presenterats av förstainstansrätten och till dess handläggningstider, så har jag en känsla av att huvudproblemet är ett annat. Som förstainstansrätten mycket riktigt påpekar, så kan den enda domarens insatser endast få ett marginellt värde. En sådan domare kan endast ingripa i fall som bedöms vara av ringa omfattning efter en undersökning av den aktuella akten från sektionen. Utan tvivel är det så, vilket också kommissionen inser, att när man läser statistiken så måste man inse att all begäran om hjälp, hur blygsam den än må vara, inte får avvisas, men kan man verkligen samtidigt hävda att det är rimligt att införa så marginella lättnader i förstainstansens arbetsbörda genom att, utan en mer omfattande analys, genomföra en reform som är av så grundläggande slag som att införa ett system med en föredragande domare i gemenskapens rättssystem?
Kommissionen har redovisat den tveksamhet som man känner i sammanhanget. Kommissionen anser faktiskt att det verkar tämligen riskabelt att försöka införa lösningar i gemenskapens rättssystem som tillämpas i medlemsstaterna, dvs. i fullständigt homogena miljöer, för att försöka motverka ökningen av antalet tvister. Naturligtvis finns det mindre komplicerade fall, till exempel de tvister som rör meddelanden om tjänstemännens behörighet eller andra typer av fall, till exempel de som rör mjölkkvoter eller tulltjänstemän, vilka nämns av förstainstansrätten, som enbart kräver att man tillämpar principerna i de domar som avkunnats i " pilotfallen" . Dessa fall kan naturligtvis lämnas till en föredragande domare för avgörande, men de texter som föreslagits av domstolen och förstainstansrätten går mycket längre. De gäller tvister om märkning och om vegetabiliska uppfinningar som av de anledningar som redan påpekats inte kan avgöras av en enda domare. Detta gäller även allmänna tvister om de offentliga funktionerna. Sådana tvister, där lösningen är beroende av de olika reglerna och allmänna principerna i gemenskapsrätten kan enligt kommissionens åsikt inte anses vara av ringa betydelse, insatta i sitt sammanhang.
Slutligen berörs överklaganden som gäller företagens icke-avtalsbundna skyldigheter och andra ärenden som utifrån vaga och inte särskilt objektiva kriterier bedöms som inte särskilt komplicerade av sektionen eller föredragande domaren.
Enligt kommissionens åsikt kan det föreslagna systemet inte i något fall tillämpas i sin nuvarande utformning. Under alla omständigheter, och oberoende av de eventuella ändringar som kan komma att föreslås av domstolen och förstainstansrätten, anser kommissionen att det är alltför tidigt att utan ytterligare analyser införa principen med en föredragande domare som modell för hur förstainstansrätten skall fungera i framtiden. Och det är just detta det handlar om. När man väl en gång har infört principen med en föredragande domare och i frånvaro av övriga refomer av förstainstansrätten så kommer förstainstansrätten utan tvekan, för att kunna hantera sin arbetsbörda, tvingas utvidga den föredragande domarens kompetens genom en enkel förändring av rättegångsreglerna.
Kommissionen anser att under dessa förhållanden är det viktigaste problemet inte så mycket den föredragande domaren som att utarbeta en djupgående reform av hela gemenskapens rättssystem. Vi får inte glömma bort domstolen, som även den har problem och som inom kort måste ta itu med de nya arbetsuppgifter den föreläggs i Amsterdamfördraget, framför allt när det gäller asylärenden och invandring, områden som i sig kan medföra många konflikter. Kommissionen har därför ansett att det är av fundamental betydelse att man tillsätter en expertgrupp som snarast kan inleda den diskussion som vi måste föra med domstolen för att komma fram till vilka refomer som kommer att behövas innan nästa utvidgning sker.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Monti.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.30.)

