Utdelande av Sacharovpriset (högtidligt möte)
Talmannen
Ärade gäster, ärade kolleger, kära vänner! Det finns dagar då jag är särskilt stolt över att vara talman i Europaparlamentet. I dag är en sådan dag. I dag hedrar vi vinnarna av Sacharovpriset 2009, priset för tankefrihet.
Det är en stor ära att påminna om att talmanskonferensen beslutade att tilldela priset till Oleg Orlov, Sergej Kovalev och Ljudmila Alexejeva, för organisationen Memorial och alla andra människorättsförsvarare i Ryssland. Jag är stolt över att beslutet fattades enhälligt.
(Livliga och ihållande applåder)
Med detta pris hedrar vi, Europaparlamentets ledamöter, dem som ännu finns bland oss och kämpar för mänskliga rättigheter, men också dem som förlorade livet i just denna kamp. Natalja Estemirova borde ha varit här hos oss i dag och det borde Anna Politkovskaja också ha varit. Deras mördare har ännu inte ställts inför rätta.
(Applåder)
I Europa vet vi vad frihetens pris är, vad priset för tankefrihet är. Den 16 december för exakt 28 år sedan dödades strejkande arbetare i kolgruvan Wujek av den polska kommunistpolisen därför att de stred för solidaritet, det vill säga för grundläggande mänskliga rättigheter och värdighet. För tjugo år sedan, den 16 december i Rumänien, började en revolution som kostade över 1 000 människor livet för att de kämpade för sin frihet.
Detta hände i länder som nu är medlemmar i EU, länder som i dag är tillsammans med oss. I Europaparlamentet kommer vi aldrig att glömma det förflutna. Det är vår plikt att värna om de värden som ligger oss alla så varmt om hjärtat. I Europa kan vi i dag fritt utöva vår mänskliga rättighet tankefrihet tack vare deras oerhörda offer.
Sergej Kovalev
Mina damer och herrar! Jag vill för organisationen Memorials räkning tacka Europaparlamentet för denna hyllning - Sacharovpriset.
Memorial betraktar inte denna utmärkelse som något som är avsett enbart för vår organisation. Priset går till alla människorättsförsvarare i Ryssland och, i bredare bemärkelse, till en väsentlig del av det ryska samhället. Under 40 års tid har människorättsförsvarare, först i Sovjetunionen och sedan i Ryssland, kämpat för ”europeiska”, det vill säga universella, värden. Denna kamp har alltid varit tragisk och under senare år har den kostat de bästa och de mest orädda livet. Jag är säker på att Europaparlamentet först och främst hade dem, våra döda vänner och medkämpar, i åtanke när man tilldelade oss Sacharovpriset. Priset tillhör med rätta dem. Det första namn jag bör nämna är Natalja Estemirova, som var medlem i Memorial, och som mördades i somras i Tjetjenien. Jag kan inte fortsätta utan att också nämna andra namn, juristen Stanislav Markelov, journalisterna Anna Politkovskaja och Anastasia Baburova som mördades i Moskva, etnologen Nikolaj Girenko som sköts i Sankt Petersburg, Farid Babajev som mördades i Dagestan, och många andra. Sorgligt nog skulle jag kunna räkna upp många fler. Jag ber er att resa er upp för att hedra deras minne.
(Parlamentet höll stående en tyst minut.)
Dessa människor dog för att Ryssland skulle kunna bli ett äkta europeiskt land, där det offentliga och politiska livet grundar sig på varje individs liv och frihet som ett överordnat värde. Det innebär att de också dog för Europa, eftersom ett Europa utan Ryssland är ofullständigt.
Jag hoppas att alla förstår att när jag talar om ”europeiska värden” och ”europeisk politisk kultur”, tillskriver jag inte sådana begrepp något geografiskt innehåll eller någon ”eurocentrism”, eftersom en politisk kultur som grundar sig på frihet och individens rättigheter konkretiserar ett allmängiltigt värdesystem som passar lika bra för Europa som för Afrika, Ryssland och Kina.
Dagens evenemang är symboliskt och ingår i ett sammanhang: Själva priset, dagen då det delas ut, de som delar ut det och de som tar emot det.
Andrej Sacharov, som gick bort för 20 år sedan, var en framstående förkämpe för mänskliga rättigheter och en framstående tänkare. Han framförde två viktiga förslag. Det första var att det bara är genom att övervinna politisk oenighet och fientlighet som mänskligheten har möjlighet att överleva och utvecklas och möta dagens globala utmaningar och skapa fred och framsteg i världen. Det andra förslaget var att det enda tillförlitliga stödet för våra insatser för att övervinna den moderna världens politiska oenighet är mänskliga rättigheter, och först och främst intellektuell frihet.
Europeiska unionen, vars parlament inrättade detta pris medan Sacharov fortfarande var i livet, är kanske den modell som mest närmar sig den framtida enade mänsklighet som Andrej Dmitrijevitj Sacharov drömde om.
På senare tid har Ryssland och Europa alltmer stått i opposition till varandra. I Ryssland har det blivit modernt att tala om ”Rysslands speciella väg”, ”Rysslands speciella andlighet” och till och med om ”speciella nationella värden”. Och i den euroatlantiska världen hör man ofta åsikter om Ryssland som ett udda inslag bland länderna, ett land vars politiska utveckling har präglats av dess historia och särdrag och liknande spekulativa konstruktioner. Vad kan man säga om det? Ryssland har, precis som alla andra länder, sin egen väg att gå för att ordna livet så att det vilar på allmängiltiga mänskliga grunder. Ingen nation i världen organiserar sin existens utifrån idéer och mönster som helt har lånats utifrån, men Rysslands koppling till Europa kan inte definieras genom att avgöra vem som lånar och från vem. Frågan kan ställas på ett annat sätt: Har Ryssland tillfört något till den alleuropeiska och universella civilisation som tar form framför våra ögon? Och här vill jag gärna påminna om Rysslands unika bidrag till Europas och mänsklighetens andliga och politiska framsteg: Den viktiga roll som den sovjetiska människorättsrörelsen hade i att utforma den moderna politiska kulturen.
Redan 1968 förstod och formulerade Sacharov vilken roll mänskliga rättigheter och intellektuell frihet har i den moderna världen. Hans idéer omsattes i praktiken av de människorättsorganisationer som bildats av sovjetiska dissidenter, först och främst av Moscow Helsinki Group, som företräds här i dag av Ljudmila Alexejeva. Dessa organisationer var först med att offentligt säga att vackra förklaringar om internationellt skydd för mänskliga rättigheter inte bara kunde förbli förklaringar. Vi lyckades mobilisera världsopinionen och västvärldens politiska elit tvingades avvika från sin traditionella pragmatism. Naturligtvis gav denna utveckling också upphov till ett stort antal nya problem som ännu inte är fullständigt lösta, exempelvis doktrinen om humanitär intervention. Trots det har man uppnått en hel del under de senaste 30 åren, men mycket mer kvarstår att göra i framtiden. Sjuttiotalets ryska människorättsförsvarare gav upphov till denna process och om det så bara vore av det skälet kan Ryssland inte strykas från listan över europeiska länder.
I Ryssland blev människorättsrörelsen under den sista tredjedelen av nittonhundratalet synonym med medborgarskap på ett sätt som inte förekom någon annanstans, och tänkandet inom den ryska människorättsrörelsen kunde utvecklas ända till Sacharovs globala generaliseringar och bli en ny politisk filosofi. Detta är knutet till de unika aspekterna av Rysslands tragiska historia under nittonhundratalet och till behovet att förstå och övervinna ett blodigt och smutsigt förflutet. Om andra världskriget var drivkraften i efterkrigstidens politiska modernisering i Västeuropa, vilket blev den logiska slutsatsen efter den relativt korta tiden med nazistregimens dominans i Tyskland, dikterades Sovjetunionens och Rysslands rekonstruktionsbehov av sjuttio års erfarenhet av kommunistregimens dominans, som kulminerade i Stalins skräckdiktatur. De två huvudsakliga beståndsdelarna i det återuppvaknande ryska medborgarskapet var rättsmedvetande och historiskt minne. Människorättsrörelsen fann redan från början sin position som en rörelse som först och främst kämpade för att övervinna stalinismen i landets offentliga, politiska och kulturella liv. I en av denna rörelses första offentliga texter, en broschyr som delades ut av dem som organiserade det historiska mötet den 5 december 1965 för att försvara lagen, stod det, enkelt och kort: ”Vårt blodiga förflutna manar oss till vaksamhet i nuet.”
I allt väsentligt har denna speciella koppling mellan två beståndsdelar av medborgerligt medvetande, rättsmedvetande och historiskt minne, helt och hållet gått i arv till Rysslands moderna människorättsrörelse och kanske också till det ryska samhället i sin helhet.
Jag anser att den mycket stora betydelse som Sacharov tillmätte Memorial under sina sista år och månader i livet har att göra med att han tydligt förstod denna specifika aspekt. I Memorials verksamhet har dessa två grundläggande beståndsdelar av ryskt offentligt medvetande smält samman till en helhet.
Det är min åsikt att när Europaparlamentets ledamöter på tjugoårsdagen av Sacharovs bortgång valde mottagare av priset, kände och förstod också de denna specifika aspekt. Vi minns alla resolutionen om Europas samvete och totalitära ideologier som Europaparlamentet antog i april. Den resolutionen, i likhet med OSSE:s resolution Ett delat Europa nu återförenat som lades fram i juli, visar att ett enat Europa förstår meningen och inriktningen i vårt arbete. Memorial tackar er för den förståelsen. Det absurda i dagens politiska situation i Ryssland framgår tydligt när vårt eget parlament, parlamentet i det land som led mest och längst av alla under stalinismen och den kommunistiska diktaturen, i stället för att varmt stödja dessa resolutioner omedelbart förklarade dem ”anti-ryska”!
Det visar att för Ryssland är stalinismen ännu inte enbart en fas i nittonhundratalets historia. Vi lät ett par år av förvirrad och ofullständig politisk frihet glida oss ur händerna. Den kommunistiska totalitarismens huvudsakliga egenskap, att betrakta människor som en förbrukningsbar resurs, har inte eliminerats.
Precis som förr fastställs statens policysyften utan hänsyn till medborgarnas åsikter och intressen.
Att man upprättar ett slags imitationsdemokrati i dagens Ryssland har samband med just detta. Man imiterar också beslutsamt alla institutioner i en modern demokrati: Ett flerpartissystem, parlamentsval, maktdelning, ett oberoende rättsväsende, oberoende tevesändningar och så vidare. Men en sådan imitation, som gick under namnet ”socialistisk demokrati”, fanns också under stalinismen.
I dag krävs ingen massterror för imitationen. Det finns tillräckligt med stereotyper av offentligt medvetande och beteende som bevarats från stalinismens tid.
Å andra sidan använder man terror när det är nödvändigt. Under det senaste decenniet har mer än 3 000 personer ”försvunnit” i Tjetjenien, det vill säga blivit bortförda, torterade, summariskt avrättade och begravda på okänd plats. I början begicks dessa brott av de federala myndigheternas representanter men så småningom lämnade de över ”arbetet” till lokala säkerhetsstrukturer.
Hur många ryska säkerhetstjänstemän straffas för dessa brott? Bara ett fåtal. Vem såg till att de ställdes till svars och dömdes? Det var först och främst människorättsförsvararen Natalja Estemirova, journalisten Anna Politkovskaja och juristen Stanislav Markelov. Var finns de nu? Mördade.
Vi ser att det våld som rutinmässigt förekommer i Tjetjenien sträcker sig ut över gränserna och hotar att sprida sig till hela landet. Ändå ser vi att även under sådana omständigheter finns det människor som är beredda att motsätta sig att man går tillbaka till det förflutna. Och det ger anledning till hopp. Vi förstår alla att ingen kan föra Ryssland tillbaka till vägen som leder till frihet och demokrati utom Ryssland självt, det ryska folket och dess civila samhälle.
Dessutom är inte situationen i vårt land lika entydig som det kan tyckas för en ytlig betraktare. Vi har många allierade i samhället, både i kampen för mänskliga rättigheter och i kampen mot stalinismen.
Vad kan vi förvänta oss av europeiska politiker och den europeiska opinionen? Andrej Dmitrijevitj Sacharov satte ord på dessa förväntningar för mer än 20 år sedan: ”Mitt land behöver stöd och påtryckningar.”
Ett enat Europa har möjligheter att driva en sådan bestämd och samtidigt vänlig politik som grundar sig på stöd och påtryckningar, men man är långt ifrån att använda dessa möjligheter fullt ut. Jag skulle vilja nämna två exempel.
Det första är arbetet i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna när det gäller klagomål från ryska medborgare. Blotta möjligheten att offer skulle kunna vända sig till Europadomstolen i Strasbourg får de ryska domstolarna att arbeta på ett högkvalitativt och oberoende sätt. Det viktigaste är att verkställandet av de europeiska domarna borde undanröja orsakerna som leder till brott mot mänskliga rättigheter.
Under senare år har mer än 100 domar meddelats i Strasbourg i ”tjetjenska” mål om allvarliga brott som begåtts mot medborgarna av statens företrädare. Och vad händer? Ingenting. Ryssland betalar i vederbörlig ordning den kompensation som Europadomstolen fastställt som ett slags ”straffrihetsskatt” och vägrar att utreda brotten och bestraffa de skyldiga. Det är inte bara det att alla generaler som namnges i Strasbourgdomstolens domar inte ställs inför rätta, de befordras dessutom.
Vad spelar det för roll om Europarådets ministerkommitté uppmanas att övervaka verkställandet av domstolens domar? I Strasbourg rycker man på axlarna - ”Vad kan vi göra?” - och fortsätter att tiga.
Det andra och mer allmänna exemplet rör förbindelserna mellan Ryssland och EU på området mänskliga rättigheter. I dag består de praktiskt taget i att EU har samråd med Ryssland om denna fråga en gång i halvåret. Hur använder man den möjligheten? Tjänstemän, och inte ens de högst uppsatta, talar ett par timmar bakom stängda dörrar, Europa frågar om Tjetjenien, Ryssland svarar med att fråga om Estland eller Lettland och sedan skiljs de åt i ytterligare ett halvår. Både ryska och internationella icke-statliga organisationer ordnar sidoevenemang, håller utfrågningar och lägger fram rapporter. I möten med människorättsförsvarare suckar representanterna från Bryssel sorgset - ”Vad kan vi göra?” - och fortsätter att tiga.
Så vad bör då EU göra i förhållande till Ryssland? Ur vår synvinkel är svaret enkelt: Europa bör agera gentemot Ryssland på precis samma sätt som man gör mot alla andra europeiska länder som har gjort vissa åtaganden och har ett ansvar att fullgöra dem. Men i dag är det tyvärr alltmer sällan som EU formulerar rekommendationer till Ryssland på området demokrati och mänskliga rättigheter, och ibland föredrar man till och med att inte nämna dem alls. Det spelar ingen större roll varför det är så, om det beror på en känsla av meningslöshet och förspillda insatser eller pragmatiska hänsynstaganden med anknytning till olja och gas.
Det är EU:s plikt att sluta tiga och i stället om och om igen upprepa och påminna och respektfullt men bestämt insistera på att Ryssland måste fullgöra sina skyldigheter.
(Applåder)
Naturligtvis finns det inga garantier för, och inte heller några särskilda förhoppningar om, att dessa uppmaningar kommer att uppnå målen. Men låter man bli att påminna kommer de ryska myndigheterna med all säkerhet att betrakta det som ett tecken på eftergivenhet. När man tar bort känsliga frågor från dagordningen skadar det otvivelaktigt Ryssland, men det skadar Europa i lika hög grad, eftersom det ger anledning att betvivla EU-institutionernas engagemang i europeiska värden.
Priset ni delar ut i dag ges för ”tankefrihet”.
Man skulle kunna fråga sig hur tanken kan vara ofri, vem som kan begränsa dess frihet och hur? Det finns ett sätt: Genom rädsla. Rädslan som blir en del av en människas personlighet och får henne att tänka och känna det som krävs av henne. Folk är inte bara rädda, de finner dessutom ett utlopp för det i att ”älska storebror”, vilket George Orwell beskrev. Så var det när Ryssland hade Stalin och så var det när Tyskland hade Hitler. Detta håller nu på att upprepas i Tjetjenien, under Ramzan Kadyrov. Sådan rädsla kan sprida sig i hela Ryssland.
Vad kan trotsa rädsla? Hur paradoxalt det än må vara är det blott och bart tankefriheten. Denna egenskap, som Sacharov ägde i ovanlig hög grad, gjorde honom oemottaglig för rädsla. Och när andra iakttog honom befriades de också från sin rädsla.
Tankefrihet är grunden för alla andra friheter.
Det är därför det verkligen är på sin plats att Sacharovpriset erhålls ”för tankefrihet”. Vi är stolta över att få det i dag.
(Parlamentet gav talaren stående ovationer.)
(Sammanträdet avbröts kl. 12.30 och återupptogs kl. 15.00.)
