Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
Det sista förtydligandet av protokollet, Kaiöarna, den östliga delen av den moluckiska övärlden, själva Ambon, Udung Pandan på Sulawesi, kristna minoriteter får där inget eller otillräckligt skydd mot beväpnade ligor. Moluckerna behöver hjälp akut. Min process, som ni gratulerade kollegerna till inför Luxemburg, avser de ekonomiska sanktionerna, omröstningar med namnupprop. Min principiella punkt är att ledamöterna, inte parlamentets ledning, skall bestämma sina prioriteringar. Om jag vinner denna process, då måste alla belopp som orättfärdigt innehållits återbetalas, och i det sammanhanget önskade ni i går mina kolleger lycka till, vilket jag tackar er för.

Ordföranden
Vi noterar detta och kommer att kontrollera det.

Wynn
Herr ordförande! I punkt 19 i protokollet för beviljandet av ansvarsfrihet nämns att jag hade ett betänkande om Europeiska utvecklingsfonden (EUF) men när ni tittar på talarlistan ser ni att jag inte talade. Att försöka vara på två ställen samtidigt är inte en lätt uppgift. Som samordnare i den socialdemokratiska gruppen var jag fortfarande i utskottet och diskuterade det interinstitutionella avtalet. Därför vill jag be parlamentet om ursäkt för att jag inte var här för att lägga fram mitt betänkande, och även tacka Theato för att han trädde in i mitt ställe under debatten.

Tindemans
Herr ordförande! Jag kommer in här i kammaren och konstaterar att mitt röstkort har försvunnit ur apparaten.
Jag vill påpeka att jag är på rätt plats, fortfarande samma plats.

Ordföranden
Herr Tindemans! Jag tror att ni snabbt kan erhålla ett ersättningskort. Vi skall i vilket fall som helst kontrollera att ingen håller på att rösta i ert namn.

Theato
Herr ordförande! Punkt 18 i protokollet angående debatten om den europeiska enheten för bedrägeribekämpning är mycket fåordig; varken rådets ordförande eller de ledamöter som talade finns omnämnda där. Så brukar det inte vara. Det står bara: Ledamöterna uttalade sig. Det skulle vara intressant att få veta vilka det var som talade. Det kanske går att tillägga det i efterhand.

Ordföranden
Vi kommer att kontrollera detta och åtgärda det.

Lehne
Herr ordförande! Jag vill också kommentera en sak i protokollet. Under punkt 8, framläggande av handlingar, står det under ab) förslag till Europaparlamentets beslut om ledamotsstadgan för Europaparlamentet; sedan följer referensnummer C. Min fråga är vad som egentligen avses där. Jag minns inte att ett sådant förslag lades fram i går. Rör det sig om parlamentets beslut i december eller om denna rådstext som är juridiskt ogiltig? Det skulle jag gärna vilja ha svar på!
Applåder

Kokkola
Herr ordförande! Jag skulle vilja komma med en rättelse till protokollet, för det är inte korrekt.
För det första, jag talade inte om gårdagens missil mot bussen, den kände jag inte till i den stund jag talade, utan jag talade om en annan missil, som dödade 60 människor. Men, först och främst talade jag om vårt deltagande med och vår sympati för familjerna, det vill säga den mänskliga sidan av saken. I protokollet står det att jag kräver att vi måste protestera mot Nato. Någonting sådant har jag inte krävt, och jag ber att det rättas till.

Ordföranden
Herr Kokkola, givetvis skall det som är felaktigt rättas till. Vi kommer att kontrollera det. Efter vad det verkar sträcker sig bombernas misstag till och med in i protokollen.
Protokollet justerades.

Beslut om brådskande förfarande
Ordföranden
Colina har ordet för att föredra yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, ansvarigt utskott.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Vid det senaste mötet med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling behandlades denna fråga. Det är sant att frågan hör i hop med Agenda 2000, men vi ser inget skäl för det brådskande förfarande som rådet har begärt, eftersom bestämmelsen skall träda i kraft under år 2000, och det därför finns tillräckligt med tid för att det nya parlamentet skall hinna behandla den.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Colino.
Önskar någon från rådet komma med ett inlägg? Mulder har ordet.

Mulder
Herr ordförande! Jag skulle vilja yrka på att detta förslag behandlas nu, först och främst för att vi också behandlar alla andra förslag i samband med Agenda 2000 denna vecka; vi kan helt enkelt ta med detta också. I andra hand är förslaget budgetneutralt, vilket innebär att det inte får några som helst finansiella konsekvenser. Därför tror jag att det är bättre att vi behandlar allt som har med Agenda 2000 att göra denna vecka, och jag skulle således vilja rösta för.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Mulder.
Då ingen mer önskar säga något går vi till omröstning om begäran om brådskande förfarande.
Parlamentet godkände begäran om brådskande förfarande.

Ordföranden
Då vi nu har beslutat om brådskande förfarande tas det upp som en punkt på fredagens föredragningslista och tidsfristen för ingivande av ändringsförslag går ut i morgon kl. 10.00.

Uttalande av Prodi, nominerad ordförande för kommissionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av Prodi, nominerad ordförande för kommissionen.
Jag överlämnar ordet till Prodi.

Prodi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Detta är andra gången på mindre än en månad som jag får en möjlighet att tala inför denna församling. I enlighet med den ganska högtidliga stil som präglar era sammanträden - en stil som jag för övrigt är helt införstådd med - ber jag att få hänvisa till det jag sade redan den 13 april, när jag talade om min syn på det europeiska projektet och garanterade min egen och den blivande kommissionens avsikt att inleda ett omfattande reform- och förändringsarbete i Europa under den kommande valperioden.I dag kommer jag att koncentrera mig på några av de frågor som står högst upp på den europeiska politiska agendan. Under mötet med stats-och regeringscheferna den 14 april framkom en tydlig önskan att grundligt reformera kommissionen, men också att förstärka vår gemensamma politik, framför allt när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och Europas internationella roll, när det gäller ansträngningarna att skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa inom unionen och när det gäller åtgärder för att få fart på den ekonomiska tillväxten i Europa och att bekämpa arbetslösheten. Det är dessa tre frågor jag kommer att ägna mig åt i dag.
För att kunna vitalisera kommissionen måste vi först ta itu med två problemkomplex. För det första måste kommissionens institutionella roll i förhållande till rådet och parlamentet definieras, och för det andra måste relationen mellan politik och administration i kommissionens verksamhet redas ut.
Jag är fast övertygad om att gråzonerna som i dag har en tendens att sudda ut gränserna mellan de olika ansvarsområden som tilldelats dem som agerar utifrån ett politiskt mandat och dem som har en administrativ roll måste minskas kraftigt om arbetet i den blivande kommissionen skall kunna bli effektivare och präglas av mer ansvarstagande. Det viktigaste skälet till att denna gränsdragning måste bli tydligare är att man därigenom ökar kommissionens förmåga att utöva en kraftfull politisk ledning.
Kommissionens måste, med full respekt för fördragen och rådets och parlamentets olika befogenheter, kunna ta kraftfulla politiska initiativ och, framför allt, politiska initiativ som bättre fokuseras på ett antal prioriterade områden. Att prioritera är politikens huvuduppgift, och det direkta ansvaret för prioriteringarna måste därför åligga kommissionens ordförande och kommissionärskollegiet. Jag har under ett par dagar funderat på vilka olika organisationsmodeller som kan vara tänkbara för att öka samordningen och samarbetet mellan de olika kommissionärerna, och hur man skall kunna arbeta som ett team, samtidigt som man arbetar effektivt i en organisation som består av tjugo ledamöter. De svar jag har kommit fram till är naturligtvis fortfarande bara partiella och måste ytterligare analyseras, men ändå tror jag att man kan ana en lösning som håller sig inom fördragens ram.
Det är i första hand de enskilda kommissionärernas politiska och professionella kvaliteter och deras attityd till att samarbeta i ett team som är de viktigaste faktorerna i mitt förslag. För det andra tror jag att man skulle kunna utnyttja vice ordförandena för att samordna strategiska arbetsområden inom kommissionen. Slutligen tror jag att man måste undersöka möjligheten att skapa avdelningar där man kan samla de portföljer som kräver integrering och samarbete och samtidigt ge de kommissionärer som ansvarar för dessa portföljer i uppdrag att agera mer samordnat. Jag tänker mig med andra ord en kommission med kompetensen, den politiska förmågan och viljan att agera som ett kollegium, vilket skall ge ökad effektivitet och öppenhet och möjligheten att agera kraftfullt politiskt. När väl kommissionärskollegiets förmåga att utöva den politiska ledningen har förbättrats kan vi ta itu med att utveckla de olika tjänsteenheternas öppenhet, effektivitet och redovisningsskyldighet, i linje med vad som krävs i Amsterdamfördraget och vad som även krävs av den europeiska allmänheten.
Applåder
En av orsakerna till att det har växt fram en gråzon mellan tekniska och politiska funktioner står, enligt min mening, att finna i den roll som kabinetten har kommit att spela. Kabinetten måste få en tydligare övernationell struktur och de bör enbart fungera som ett stöd för att utforma ordförandens och kommissionärernas politik. Den operativa verkställigheten skall helt och hållet åläggas tjänstemännen, dvs. generalsekretariatet och generaldirektoraten, vilket kräver ökad självständighet och mer ansvar, samt ett politiskt ansvar som med nödvändighet måste åligga kommissionärskollegiet och, ytterst, ordföranden. Men det finns även ett administrativt ansvar, och det måste åligga generaldirektörerna i ett system där de olika ansvarsområdena, liksom även formerna och kontrollinstrumenten, blir tydliga. Jag vet att detta parlament tolkar en känsla som är allmänt spridd bland de europeiska medborgarna, när man förväntar sig betydande framsteg i den riktningen. Jag är för min del medveten om att medborgarnas Europa även byggs genom att institutionerna görs öppnare och jag lovar här, inför er, att jag kommer att prioritera de här frågorna.
Under de närmaste åren kommer Europeiska unionens verksamhet att få en allt tydligare internationell dimension. Det finns, enligt min mening, tre huvudskäl till varför Europa bör sträva efter en mer framträdande global roll. För det första har de stora framstegen när det gäller den ekonomiska och monetära integrationen placerat en viktig aktör på den internationella scenen, euron, som har ett huvudansvar när det gäller den monetära stabiliteten och när det gäller att få fart på ekonomierna och utvecklingen efter de senaste årens finansiella kriser. På samma sätt som när det gäller de rent politiska frågorna, som bärs upp av den transatlantiska axeln, vågar jag påstå att ett starkt Europa bör kunna leda till en mer rättvis och hållbar arbetsfördelning mellan Atlantens båda stränder och tillåta en tvåmotorig modell, vilket utan tvivel är stabilare än ett system som bygger på en enda enhet. En omfördelning av bördorna kräver emellertid med nödvändighet justeringar i den internationella ekonomins institutionella arkitektur. Eftersom internationell valutastabilitet är en grundläggande förutsättning för en sund ekonomi, så skulle en ny förhandlingsrunda inom ramen för Världshandelsorganisationen för att ytterligare avreglera den internationella handeln, där Europeiska kommissionen spelar en avgörande roll, kunna bli en verklig drivfjäder för utveckling.
Det andra skälet till att lägga större vikt vid den internationella dimensionen i Europeiska unionens verksamhet är framsprunget ur kravet att balansera det ekonomiska Europas utveckling med ett politiskt Europa. Detta är ambitionen bakom Wienstrategin för Europa som godkändes av rådet i december förra året. I framtiden kommer det att krävas nya konferenser för att arbeta fram nya institutionella lösningar, om ett gemensamt försvarsåtagande, eventuellt enligt den gradvisa och progressiva modell som redan tillämpats när det gäller den monetära unionen, skall bli framgångsrikt. Ett gemensamt försvar inom Europeiska unionen är en grundförutsättning för att vi i framtiden skall kunna bevara fred och stabilitet, vilket nyligen underströks även vid Natotoppmötet i Washington. Vi måste ge Europa en möjlighet att göra sin del av arbetet.
Den första utmaningen ställdes vi inför redan när utvidgningsprocessen startade. Förutom att avsluta det tragiska kapitel i den europeiska historien som dominerats av järnridån, så väcker utvidgningen ett par viktiga politiska frågor till liv. Utvidgningen kommer nämligen att flytta unionens tyngdpunkt österut, vilket i sin tur ökar betydelsen av relationerna med Ryssland, något som blir en probersten för att mäta framgångarna med en eventuell framtida gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP).
Den största utmaningen kommer att bli att bevara Europas målsättning inom handel och samhällsliv i kontakten med så skilda och heterogena kulturer som de i öster och sydost, något som bara kan ske om man överger den 1800-talsmodell som innebar slutna statsbildningar och okränkbara gränser och i stället anammar en modern och liberal modell med öppna samhällen, porösa gränser och intressegemenskap.
Det tredje och sista skälet till att snabbt förverkliga Europas politiska dimension kan vi dessvärre alla bevittna i dag. I f.d. Jugoslavien dominerar tyvärr det etniska hatet och övervåldet över argument som utveckling och integration. Det internationella samfundets ingripande var smärtsamt men nödvändigt, eftersom systematisk användning av militären mot den egna befolkningen är oacceptabelt och måste få allvarliga konsekvenser, åtminstone i det Europa som bestämde sina umgängesregler i slutdokumentet från Helsingfors och i Parisdeklarationen. Men unionens roll i f.d. Jugoslavien innebär även och framför allt något mer än att enbart lösa den innevarande militära krisen. Europa kan erbjuda konfliktens parter framtidsutsikter med betydligt vidare horisonter. Dessa framtidsutsikter är nödvändiga, för om man begränsar sig till de lokala identiteterna, så riskerar man ömsesidiga massakrer där varje enskild meter av territoriet blir viktig. Om man i stället låter skillnaderna mellan de olika folken och nationerna rymmas inom ramen för ett öppnare och mer integrerat Europa, så kommer motsättningarna att dämpas och framtidsutsikterna för en framtida fredlig samexistens kan förbättras.
Applåder
Jag har redan haft tillfälle att peka på behovet av att i någon form få till stånd en diskussion som skulle kunna lösa samtliga konflikter i f.d. Jugoslavien inom en enhetlig och vidare ram, i en process som leder till fullständig och permanent stabilisering av hela regionen och till att området inlemmas i den europeiska sfären. Jag undrar om det inte är nödvändigt med en stor internationell konferens om Balkan.
Det handlar inte om att riva upp avtalen från Dayton eller Rambouillet, som baserades på de oumkullrunkeliga principerna från Londonkonferensen, utan snarare om att förstärka deras syfte och ge dem en inramning som äntligen skulle kunna göra anspråk på att vara den definitiva lösningen för hela regionen. Jag tror att Europeiska unionen, på grund av sin speciella geografiska ställning och karaktär, skulle kunna spela en nyckelroll i det här avseendet, framför allt när vapnen och våldet har lämnat plats åt förnuftet och efter det att den jugoslaviska federationen har återbördats till de europeiska nationernas familj.
Applåder
En annan viktig dimension i den europeiska politiken under de kommande åren är den inre säkerheten. Den 14 oktober 1999 i Tammerfors skall Europeiska rådet tillsammans med parlamentet i ett extra sammanträde lägga fast målen för planen för området med frihet, säkerhet och rättvisa som kommer att ligga till grund för Europeiska unionens arbete under den kommande femåriga valperioden, och som skall komplettera den första handlingsplan som bestämdes i Wien i december förra året.
När det gäller arbetsmetoden anser jag att den nära samverkan mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen, de nationella regeringarna och parlamenten samt företrädarna för det civila samhället är av avgörande betydelse. När det gäller själva målsättningen är området för frihet, säkerhet och rättvisa av avgörande betydelse, eftersom det enligt Amsterdamfördraget är en av grundförutsättningarna för unionens utveckling och för att förverkliga och tillämpa de grundläggande rättigheterna, det europeiska medborgarskapet och för att bekämpa alla former av diskriminering.
Jag delar och gör till min egen den ståndpunkt som uttrycktes av Europaparlamentet i den resolution som godkändes den 13 april förra året. Amsterdamfördraget innehåller faktiskt de instrument som behövs för att Europas politiska, ekonomiska och sociala utveckling under det senaste decenniet skall kunna förenas med de ökande kraven på säkerhet och rättvisa. Det handlar med andra ord om att försöka få alla parter att ställa upp bakom målsättningen för området för frihet, säkerhet och rättvisa som ett konkret uttryck för det europeiska medborgarskapet.
Om Europa har kunnat överge sin nationella suveränitet och skapa en gemensam valuta och gemensamma yttre gränser så borde man - och det kommer man säkert att göra - anta den utmaning det ligger i att ha ett gemensamt svärd för säkerheten och en gemensam våg för rättvisan.
Detta att vi under de senaste månaderna lyckats skapa ett gemensamt system för att hantera den europeiska valutan är en bedrift som vi borde vara stolta över, men det är också något som får enorma återverkningar på vårt arbete, något som vi måste vara fullständigt medvetna om.
För ett år sedan räknade vi med att införandet av euron skulle åtföljas av en expansiv fas i den europeiska konjunkturcykeln och att detta skulle kunna leda till en snabb sanering av de offentliga nationella budgetarna. Återhämtningen skulle dessutom skapa gynnsammare förutsättningar för att förverkliga fler konkreta politiska konvergensprogram inom ramen för marknadsekonomin, en konvergens som det är kommissionens uppgift att stimulera.
För närvarande befinner sig den europeiska ekonomin i en fas med avtagande tillväxt och den är dessutom indragen i ett krig som kommer att få allvarliga ekonomiska konsekvenser under flera år framåt. Den europeiska ekonomin skall klara alla de strukturella förändringar av marknader, varor och produktionsfaktorer som beror på att det saknas en federal budget. Dessutom, men inte av mindre betydelse, finns risken att de europeiska medborgarna blir desillusionerade efter den inledande euforin i samband med att euron infördes. Konkreta framgångar när det gäller sysselsättningen krävs därför för att man skall kunna garantera medborgarna att euron och Europa är synonymt med välstånd.
Samtliga nationella regeringar är därför medvetna om att verklig konvergens nu måste komma till stånd genom en total avreglering av marknaderna för varor och tjänster och genom en total integrering av dessa marknader.
Kommissionens åtgärder måste innebära en ytterligare stimulans åt denna process, för att minska de skillnader som fortfarande återstår när det gäller att tillämpa direktiv och stimulera till ingripanden på områden där de enskilda staternas tyngd fortfarande är kännbar.
Frågan om skatterna är av avgörande betydelse när det gäller att skapa en verklig europeisk marknad. Ytterligare framsteg kan göras när det gäller den indirekta skatten, framför allt när det gäller beskattning av förorenande utsläpp, något som vissa länder redan har börjat införa i enlighet med Kyotoöverenskommelsen. Samordningen är nödvändig för att inte hämma produktiviteten i de länder som ägnar frågorna om miljöskydd en större uppmärksamhet.
Mycket viktiga och prioriterade är slutligen de uppföranderegler som länderna börjar komma överens om när det gäller beskattning av företagsvinster och förmögenheter.
När det gäller konjunkturerna borde vi utnyttja alla möjligheter som för närvarande erbjuds i stabilitetspakten och i de program som lagts fram av länderna för att stödja den inhemska europeiska efterfrågan. I det syftet skulle det vara lämpligt att snabbt genomföra avtalen i anslutning till Agenda 2000 och vid behov undersöka lämpliga former för att tidigarelägga avsättningar för att stödja pågående, fleråriga offentliga investeringsprogram av transnationellt intresse.
Vi får emellertid inte avsäga oss möjligheten att förse oss med instrument som ger Europeiska unionen och den monetära unionen möjligheter att ingripa för att råda bot på eventuella konjunkturbetingade nödsituationer.
De stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken som drogs upp av kommissionen den 30 mars förra året beskriver åtgärder på medellång sikt och de nationella regeringarna håller redan på att anpassa sig till dessa. Det är med stor glädje jag kan konstatera att antalet bilaterala förklaringar inom arbetsmarknadspolitikens område ökar kraftigt som en förberedelse inför sysselsättningspakten vid det kommande toppmötet i Köln. Detta är viktiga samordningsfrön. Naturligtvis är inte samtliga visioner homogena, men det är det ökande antalet som är utmaningen som skall leda till ett urval av de bästa lösningarna.
Det är också en källa till tillfredsställelse att se att beredvilligheten att diskutera de höga nivåerna på skatteuttag och kostnader ökar i många länder. Åtgärder för att minska skatte- och bidragsbördornas del av bruttonationalinkomsten bör intensifieras i framtiden och de bör genomföras i samma takt i de olika länderna, så att de stimulerar varandra. För att sänkningen av skatterna skall kunna ske i respekt för stabilitetsprogrammen så krävs det en gemensam diskussion om vilka utgifter som skall bantas inom ramen för den interna budgeten. Med tanke på de olika budgetmodellerna och underskotten i de olika länderna kan riktlinjerna inte bli enhetliga, men det är lätt att förutse att de även kommer att omfatta ökningstakten för de sociala utgifterna.
För att främja arbetskraftens rörlighet och komma närmare gemensamma lösningar när det gäller att förena effektivitet och solidaritet borde åtgärder som avser de sociala utgifterna åtminstone inspirera till gemensamma principer i stil med att man förstärker försäkringsmodellen för att klara kostnaderna för den sociala tryggheten. Även i detta avseende är det önskvärt att kommissionens åtgärder skyddar de kommande generationernas intressen och uppmanar regeringarna att snabbt ta itu med de generationskonflikter som en åldrande befolkning kommer att leda till i hela Europa.
I ansträngningarna att på ett effektivt sätt hantera problemet med arbetslösheten och de ungas framtid måste lämpliga makroekonomiska åtgärder åtföljas av ett lika långsiktigt urval av mikroekonomiska insatser. Åtgärderna måste kompletteras med mycket omfattande utbildningssatsningar, ökade investeringar i forskning och utveckling och en utveckling av informationssamhället. Bland de olika orsakerna till arbetslösheten måste vi faktiskt också räkna med den produktiva specialiseringen inom Europeiska unionens medlemsstater, där det finns stora brister när det gäller de nya och produktiva sektorerna. Å ena sidan pekar de flesta indikatorer som avser den vetenskapliga och tekniska produktionen på europeiska performance som i stort ligger i linje med USA: s. Å andra sidan visar emellertid Europa upp en produktionsstruktur som är betydligt svagare än den amerikanska inom de mest innovativa, högteknologiska sektorerna. Förklaringen till detta kan vara en bristande förmåga att kommersiellt utnyttja forskning och tekniska kunskaper.
I den väldiga marsch som ligger framför oss startar Europa emellertid inte från scratch. Europa står inte vid år noll. När det gäller innovation måste vi naturligtvis göra stora ansträngningar. Men just på gemenskapsnivå finns det vissa erfarenheter som kan tjäna som exempel och som kan hjälpa oss i framtiden. De erfarenheterna kan grupperas längs sex stora handlingslinjer. Först av allt har vi Erasmus-programmet som i dag ingår i Sokrates-programmet och som måste ses som en av de viktigaste erfarenheterna, eftersom det vänjer ungdomarna vid att flytta sig mellan de olika länderna inom Europeiska unionen och låter de många olika kulturella traditioner som livar upp denna gamla kontinent mötas, vilket ökar ungdomarnas erfarenheter och anställbarhet. Från 1987 och till i dag har gott och väl 500 000 studenterna tagit del av programmet! Kanske skulle det vara en god idé att utsträcka programmet till att även omfatta sektorer utanför studentvärlden.
Även när det gäller den europeiska politiken till stöd för den tekniska utvecklingen finns det ett antal positiva signaler som det är nödvändigt att slå vakt om och att få att växa. Jag tänker framför alt på det femte ramprogrammet som skall förstärka förbindelserna mellan forskningen och de små och medelstora företagen. Just här föds den tredje handlingsvägen. Under de kommande åren måste vi vara mycket konkreta när det gäller att välja en hållbar utveckling och se till så att miljöns kvalitet spelar en allt viktigare roll i den europeiska sociala och ekonomiska utvecklingen och blir en källa till förnyelse. Mot den bakgrunden skall vi sträva efter vissa mål med särskild intensitet. Till skatteproblemen - som jag redan har berört - skall läggas en ännu fullständigare harmonisering av de nationella lagstiftningarna, en ökad integrering mellan miljöpolitiken och de övriga delarna av den europeiska politiken, framför allt jordbrukspolitiken, stödet till industriell förnyelse och infrastruktursatsningarna. Slutligen, krävs kraftfulla åtgärder för sanering och hållbar utveckling i städerna, som är de verkliga stöttepelarna i det europeiska huset.
För Europa är den hållbara utvecklingen ett medvetet val som anges med all önskvärd tydlighet i Amsterdamfördraget, i Agenda 2000 och som bekräftats i europeiska rådets möten i Cardiff och Wien. Uppmärksamheten när det gäller miljöns kvalitet betyder inte bara att miljön är en resurs som vi måste ta tillvara för att försvara och utveckla vår konkurrenskraft utan ett av de mest konkreta och seriösa sätten att ge ett positivt bidrag till våra barns framtid.
Förändringarna som skett i spelreglerna för det ekonomiska livet utgör en fjärde positiv signal. Vi har i dag inte bara en inre marknad - med fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital - och vi står inte enbart inför en gemensam valuta. Det europeiska ekonomiska systemet är i dag mer konkurrensutsatt. I sammanhanget vill jag peka på koncentrationsförordningen från 1989 och den följande stränga antitrust- lagstiftning som uppkom som en följd av den, reglerna om statligt stöd, initiativen till stöd för avreglering och privatiseringar. Se där varför jag har strukit under de nya spelreglernas roll som en förändringsdrivande faktor, tillsammans med den tekniska utvecklingen.
Framstegen när det gäller den fortgående avregleringen av marknaden skall dessutom åtföljas av kraftfullare instrument till skydd för konsumenterna som, via sina organisationer, skall ges fullvärdig status som jämbördiga aktörer i spelet mellan företag och kontrollmyndigheter.
En femte positiv signal utgörs av den ökande betydelse som de europeiska börserna spelar när det gäller att fördela resurserna. Den roll som affärsbankerna och de som tillhandahåller riskkapital - adventure capital - i samband med utvecklingen av nya amerikanska högteknologiska företag spelar, har med rätta framhållits av alla observatörer. Något mycket viktigt håller på att hända i dag även i vårt Europa, där det pågår en progressiv konsolidering av de nya paneuropeiska marknaderna för små och medelstora high-tech-företag med en hög tillväxt. Denna tendens skall stödjas med all kraft.
Slutligen har det genomförts många fusioner och företagsköp inom den europeiska industrin och finansvärlden, framför allt från och med andra hälften av 1998. Till dessa verktyg skall emellertid läggas nya juridiska instrument, till att börja med en europeisk bolagsordning. Genom att skapa en europeisk bolagsform gör man det möjligt för företag i olika medlemsstater att bilda gemensamma holding- eller dotterbolag utan att behöva stöta på hinder i form av juridiska och praktiska problem i femton olika rättssystem.
Ärade parlamentsledamöter! När min mandatperiod tar slut, år 2005, har den gemensamma valutan funnits i de europeiska medborgarnas fickor i mer än tre år. De sista etapperna i Uruguay Round kommer att ha ytterligare öppnat vår ekonomi mot det internationella handelsutbytet. De nationella monopolen kommer till största delen att ha försvunnit. Konkurrensen - även när det gäller reella och finansiella tjänster - kommer att ha ökat och de europeiska konsumenterna kommer att ha fått känna av fördelarna med detta på flera sätt. Unionen kommer - hoppas jag - att ha nya medlemmar och kommer att stå inför att inleda en ny utvidgningsfas med länder som redan har börjat integrera sina ekonomier med vår. Framgångarna inom vart och ett av dessa områden kommer att stödja utvecklingen inom de andra. Det är under alla omständigheter under de kommande 18-24 månaderna som vi skall slå in på den väg som leder till att dessa möjligheter kan utvecklas, genom att reformera de nationella marknaderna och de europeiska institutionerna för att förbereda dem för utvidgningen. Men även om vi lyckas med detta kan många av de resultat som väntar oss äventyras om unionen inte kan göra hela det europeiska geografiska området till ett fredsområde under de kommande 3 eller 4 månaderna. Vi måste redan nu fundera på hur vi skall organisera efterkrigsperioden, hur vi skall kunna hitta metoder för att även på Balkan tillämpa den lösning som i Europeiska unionens medlemsstater har låtit oss lösa konflikter, stora som små, och genomföra en ekonomisk och politisk integration som hela tiden stärks. Straffet för dem som är ansvariga för konflikten kommer att bli att deras fysiska och kulturella separationsprojekt misslyckas och detta kommer i sin tur att leda till att de olika folken på Balkan inser att demokrati, välstånd och lokalt självstyre inte står i strid med, utan förstärks av, integrationen inom ett geografiskt område som tyvärr under sin historia aldrig har haft någon erfarenhet av integration.
Den europeiska kontinenten har drabbats av smärtsamma, blodiga krig mellan olika nationer. Trots detta har det under tidens gång växt fram en ny medvetenhet som under de senaste femtio åren har legat till grund för integrationen och utgjort en bas för en verklig och varaktig fred. Denna medvetenhet är ett arv från den humanistiska och kristna kulturen och den har gjort det möjligt att befria den europeiska medborgaren genom tolerans och mångfald. Den religiösa traditionens utveckling, upplysningsidéerna på det vetenskapliga området, den industriella och liberala revolutionen på det ekonomiska området och framväxten av demokratin och welfare state har möjliggjort Europeiska unionens stora framgångar. Enbart genom att förstärka våra institutioner och säkra freden på hela vår kontinent kan vi befästa det vi har erövrat och, äntligen, fullborda vårt verk.
Livliga applåder

Verheugen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Utnämnandet av en ny europeisk kommission är alltid en händelse av stor europapolitisk betydelse. Men den här gången har förfarandet även andra förtecken. För det första: Det handlar om att rätta till en felaktig utveckling och missförhållandena efter den gamla kommissionens avgång och återupprätta det förlorade förtroendet. För det andra: Vi måste agera snabbt, så att vi för gott övervinner den kris som uppstått och kan återgå till det normala. För det tredje: Nu kommer bestämmelserna i Amsterdamfördraget att tillämpas för första gången sedan dess ikraftträdande för bara några dagar sedan, den 1 maj.
De möjligheter till genomgripande reformer som denna nystart innebär kan endast utnyttjas fullt ut, om de tre berörda organen - Europaparlamentet, rådet och kommissionen - bedriver ett nära och förtroendefullt samarbete. Det finns förutsättningar för detta; det kommer också att bevisas i dag.
Utnämningsförfarandet har redan inletts och skulle kunna avslutas före sommaruppehållet. Första steget var nomineringen av Romano Prodi på Europeiska rådets särskilda möte i Berlin. Genom att välja Prodi bevisade stats- och regeringscheferna unionens handlingsförmåga och beslutsamhet för att snabbt och på ett övertygande sätt lösa den kris som uppstått. De har enats om en person som har bättre förutsättningar än de flesta för detta svåra ämbete. Romano Prodi är en övertygad europé, som har visat sig vara en framgångsrik reformivrare inom ekonomi och politik, en erfaren politiker i administrativa frågor, som dessutom månar om närheten till medborgarna, och efter det tal som jag just har hört, skulle jag vilja säga: Han är en kandidat som förenar visioner, verklighetsförankring och pragmatism med en tydlig insikt om vad det är som är viktigast. En kandidat som förmodligen även lever upp till parlamentets förväntningar.
Om ni, Europaparlamentets ledamöter, godkänner stats- och regeringschefernas förslag och nomineringen av Prodi i morgon, kommer regeringarna som nästa steg, i samförstånd med den utsedde ordföranden, välja ut de personer som man tänker utse till medlemmar av kommissionen. Resultatet, förslaget från hela kollegiet, kommer sedan att läggas fram för det nyvalda parlamentet när detta sammanträder för första gången.
Det är upp till det tyska ordförandeskapet att se till att alla medlemsstater vid den nya kommissionens tillsättande lägger ribban så högt som möjligt. Vi vill ha en reformkommission, en kommissionen med övertygade européer, vi vill ha en kommissionen bestående av kvinnor och män, som utmärker sig genom kompetens, erfarenhet, ledningsförmåga och en stark personlig integritet. Jag är säker på att vi alla hyser förhoppningar om att de nödvändiga utfrågningarna kommer att äga rum så pass snart, så att parlamentet redan i juli kan avge ett godkännandevotum, så att sedan den formella utnämningen kan ske.
Alla berörda, det vill säga parlamentet, rådet och kommissionen har ett gemensamt intresse av att en ny kommission snabbt bildas och godkännes. Därför är jag övertygad om att vi också kommer att kunna hålla den tidsplan som jag skissat på, om vi bara vill. Det förväntar sig de europeiska medborgarna att vi gör.
Avsikten var från början - detta bekräftades av stats- och regeringscheferna i Berlin - att de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget skulle tillämpas på utnämningsförfarandet. Fördraget har nu trätt i kraft, och det innebär i synnerhet en större medverkan av den framtida kommissionsordföranden och av Europaparlamentet när kommissionen skall utses. Syftet har varit att stärka kommissionsordförandens ställning och poängtera denna genom en separat omröstning i parlamentet om ordförandeposten. Den situation vi nu befinner oss i, visar tydligt hur viktig den reform som ingår i Amsterdamfördraget är. Reformen bidrar till ökad insyn och en ökad legitimitet i hela förfarandet. Vi får inte glömma den aspekten när bestämmelserna tillämpas.
Bildandet av den nya kommissionen gör att man kan ta sig an de problem som bidrog till krisen och slutligen även till den nuvarande kommissionens avgång. Det rör sig då i första hand om interna reformer som kommissionen får genomföra på eget ansvar och som - där finns det redan ett konkret underlag - också måste genomföras snabbt. Romano Prodi började med att lägga fram sina egna idéer och tankar inför stats- och regeringscheferna på det informella mötet i Bryssel den 14 april. Detta åsiktsutbyte kommer att fortsätta den 3 och 4 juni på Europeiska rådet i Köln. I det sammanhanget kommer reformprogrammet " Morgondagens kommission" som ordförande Santer har lagt fram och som inbegriper MAP 2000 och SEM 2000 vara av särskild betydelse.
Målsättningen med dessa förslag är en modernisering av förvaltningen och personalpolitiken, en lösning på problemen på området budgetförvaltning, finanskontroll och bedrägeribekämpning, och det handlar även om reformer av ekonomisk förvaltning med en effektiv finanskontroll. Sammanfattningsvis kan man säga att vi behöver ett tydligt klarläggande av de politiska prioriteringarna, en anpassning av kommissionens struktur till de framtida uppgifterna, en ökad decentralisering även av penningförvaltningen, en rationalisering av och ökad effektivitet i kommissionens arbete, och jag anser att antagandet av en uppförandekod för kommissionärer och tjänstemän bör ingå i det. Även rådet och Europaparlamentet måste hjälpa till att rätta till missförhållandena och den felaktiga utvecklingen.
Om vi vill ha en stark och handlingkraftig och integrerad kommission, måste vi också förse den med de medel som krävs för att den skall klara av de nya uppgifter, till exempel på området utvidgning samt för de humanitära insatserna.
Applåder
Och vi bör slutligen fundera över sådana reformer som kräver en fördragsändring. EG-fördraget möjliggör endast ett kollektivt förslag om misstroendevotum från Europaparlamentet mot kommissionen. Erfarenheter på senare tid har visat oss att möjligheten att avskeda enskilda kommissionärer - oberoende av om det sker på initiativ av kommissionsordföranden, parlamentet eller rådet - under medverkan av de övriga organen nu åtminstone bör prövas.
Applåder
Där kan eventuella nationella bestämmelser tjäna som förebild.
De olika förehavandena i samband med kommissionens avgång har visat att det börjar bildas en äkta europeisk allmänhet. Det har hos medborgarna vuxit fram ett nytt behov av kontroll, eller åtminstone större insyn i det som sker i Bryssel och i Strasbourg. Nu riktas en ökad offentlig uppmärksamhet mot de europeiska frågorna som länge har betraktats som en fråga för Europaspecialister. Det ser jag som en positiv utveckling.
I det här sammanhanget uppstår frågan om de europeiska institutionernas demokratiska legitimitet och kontroll. Det finns flera skäl till det; EU: s betydelse ökar ständigt och dess verksamhetsområden har utvidgats, och man fattar fler beslut som påverkar medborgarna och deras livsvillkor direkt. Dessa beslut fordrar i allt större utsträckning majoritetsbeslut, som binder de enskilda medlemsstaterna mot deras vilja. Men beslutsgången är till viss del många gånger komplicerad och går inte längre att följa. Den institutionella balansen mellan parlamentet, rådet och kommissionen som fastslås i fördragen har i praktiken kommit att rubbas. Frågan är alltså, hur man rent konkret kan stärka den demokratiska kontrollen, garantera legitimiteten och öka insynen.
Jag har redan tagit upp de nödvändiga och möjliga reformerna av kommissionen. Vad Europaparlamentet beträffar, så kommer dess kontrollbefogenheter att öka genom Amsterdamfördraget. Parlamentet tillskrivs nya rättigheter och befogenheter på området lagstiftning, GUSP-finansieringen och utnämnandet av kommissionen. Men det är nödvändigt att Europaparlamentets roll stärks ytterligare.
Applåder
Ju handlingskraftigare unionen är, desto starkare måste den demokratiska legitimiteten för unionens agerande och beslut vara.
Applåder
Det innebär att Europaparlamentet, på alla områden där rådet tillåter lagstiftningsakter med majoritetsbeslut - och vi vill göra majoritetsbeslut till en regel - , måste vara med och fatta beslut på lika och balanserade villkor.
Applåder
Europeiska unionen står inför stora utmaningar: förverkligandet av Amsterdamfördraget, utvidgningsförhandlingar, en utvidgning av euro-området, WTO-förhandlingar, ett stärkande av den gemensamma politiken för rättsliga och inrikesfrågor och i synnerhet av unionens profil i de externa förbindelserna. För att klara dessa uppgifter behöver vi en stark, handlingskraftig och integrerad kommission; och nu måste vi gemensamt skapa förutsättningar för en sådan.
Applåder

Green
Herr ordförande! Jag och parlamentet har lyssnat mycket noggrant denna morgon till Prodis öppningsanförande. Jag tackar honom mycket för den omtänksamma och intelligenta hållning han intog i inledningen av denna debatt. Att vi är här i dag för att bevittna ratificeringen av den nye ordföranden för kommissionen, sex månader före den utsatta tiden enligt tidtabellen, återspeglar de förändrade rollerna och förväntningarna inom Europeiska unionen.
Vi har sett EU agera inom områden och arbeta med frågor som nu påverkar livet för medborgarna i Europeiska unionen på ett mycket direkt sätt: starten för euron, snart inte bara ett verktyg för banker och institutioner utan också de mynt och sedlar som finns i våra medborgares fickor och, denna vecka, ikraftträdandet av Amsterdamfördraget med sin förändrade tonvikt i riktning mot en politik som påverkar människor och i synnerhet sysselsättningsskapandet. Då man talar om arbetstillfällen och pengarna i människors fickor, talar man om frågor som på ett mycket tydligt sätt påverkar livet för varje medborgare inom Europeiska unionen.
Det är därför ingen tillfällighet att det har skett en mera omfattande koncentration av förvaltningssystemen inom Europeiska unionen. Dessa system befanns bristfälliga och de har misslyckats under de senaste veckorna. Vi måste få se konkreta förändringar. Nästkommande kommission måste överväga ett nytt tillvägagångssätt vad gäller struktur och ansvar, inte bara för formens skull. Vi söker inte bara en kommission med ett nytt synsätt på eller som bara talar väl om förändring. Vi vill ha en Europeisk kommission som är är annorlunda och som tillhandahåller en politik som är till för människorna.
Vi förväntar oss att kommissionen är annorlunda genom att återspegla det verkliga arbete som behöver utföras. Om jag tillåts säga så, vill vi inte ha en kommission med strukturer och portföljer som bara återspeglar en fördelning av ansvarsområden mellan tjugo kommissionärer för vilka ordföranden måste hitta en roll och måste hitta ett arbete för att få samtliga av dem att framstå som viktiga. Vi vill ha ett seriöst försök att skapa en dynamisk metod för att tillhandahålla en politik för unionens människor
Från och med denna dag, herr Prodi, kommer ni och det ni gör att granskas som aldrig förr. Vilka utnämningar ni gör till er stab, den multinationella beskaffenheten eller arten eller motsvarande hos er personal, könsbalansen, och dessa kommer att tillmätas en betydelse som inte står i proportion till deras faktiska betydelse. Er förmåga att visa att ni har innehaft en roll som anstår kommissionens ordförande i besluten om vilka som bör ingå i er kommission och vilka deras ansvarsområden bör vara - alla dessa saker kommer att ge er kommission dess inledande styrka och kan, förvisso, också ge den dess inledande svagheter.
Jag var glad över att ni i dag koncentrerade er i mycket hög grad på att på ett mera övergripande sätt beskriva ert politiska tänkande och ert program för Europeiska unionen. I ert förra inlägg i detta parlament - som vi alla insåg var av mycket preliminär natur, vilket ni också själv påpekade - gjorde ni en i hög grad ekonomisk presentation. Idag har ni beskrivit ett mycket bredare urval politiska områden inom vilka ni avser att agera. Vi har fått en försmak av vissa av era idéer, till exempel inom försvars- och säkerhetspoitik, om inrikes- och rättsliga frågor. Jag välkomnar mycket ert tänkande inom dessa områden.
Er betoning av kommissionärernas kompetens och deras förmåga och villighet att agera som en grupp bör välkomnas mycket. Er betoning av en strukturering av ansvarsområdena i syfte att åstadkomma politiska resultat och er åtagande vad gäller öppenhet och insyn är också mycket välkomna. Jag behöver givetvis inte säga att vi har haft sådana åtaganden förr, men vi tar er på orden när ni säger att ni menar allvar med dem.
Jag har en kritisk synpunkt och jag skulle uppskatta er kommentar i ert sammanfattande anförande. I ert tal i dag talade ni mycket litet om människor. Ni nämnde sysselsättningen men ni talade inte mycket om behovet av att bekämpa social utslagning, kampen för ett rättvist Europa för alla våra medborgare, behovet av att stödja medlemsstater i utrotandet av fattigdomen, i synnerhet bland de unga och de gamla i våra samhällen, behovet av jämlika möjligheter för män och kvinnor, för svarta och vita medborgare i Europeiska unionen.
Herr Prodi, er humanitet framgick tydligt i ert tal. Ert hängivenhet för fred på denna kontinent bör prisas. Jag skulle ha velat höra litet mera om er tro på ett multi-etniskt, mångkulturellt Europa. Jag hoppas att ni kan försäkra oss om denna i er sammanfattning. Sammanfattningsvis påminde detta veckoslut, mig, som Londonbo, på ett mycket påtagligt och tragiskt sätt, om betydelsen av stödet för ett Europa med rättvisa för alla våra medborgare, om behovet av att vi är hängivna kampen mot intolerans, rasism och hat.
Denna europeiska union handlar om en vision om framtiden. Den stora frågan för vår kontinent, för vår ekonomi, handlar också om människor. Om ni lyckas förena dessa två beståndsdelar på ett framgångsrikt sätt med en ny struktur och en ny anda inom kommissionen, kommer ni att ha vårt stöd.
Applåder

Martens
Herr parlamentsordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger, ordförande Romano Prodi! Jag upprepar här för vår grupps räkning det jag sade den 13 april. Vi stöder er kandidatur som ordförande för kommissionen på ett kraftfullt och otvetydigt sätt. Vi är övertygade om att ni besitter politiska kvaliteter och yrkesskicklighet för att övervinna kommissionens djupa kris. Denna kris måste verkligen vara en utmaning för att genomföra historiska reformer. Ni måste reformera kommissionen, dess kanslier och administration. Problemen uppstod för tio år sedan, vilket framgår av rapporten från De vises kommitté. Det måste alltså, vilket den nuvarande kommissionen har sagt, komma en ny europeisk politisk och administrativ kultur till stånd. Men nu väntar också politiska reformer, vilka förespråkas ytterst klart i några av parlamentets betänkanden och dokument.
Ett exempel är Hermanbetänkandet om den reformering av institutionerna som är möjlig utan ändring av fördraget, minskningen av antalet ansvarsområden inom kommissionen och en rationell tolkning av dessa samt en riktig jämvikt mellan kollektivt och individuellt ansvar hos kommissionens ledamöter. Jag skulle gärna vilja att ni kom tillbaka till detta i er replik. Vår grupp är också en stor förespråkare för ett interinstitutionellt samarbete. 1994 tog jag som gruppledare initiativ till en ändring av uppförandekoden mellan kommissionen och parlamentet. Orjea medverkade starkt till detta. Jag tror att denna uppförandekod måste kompletteras på nytt. Nya avtal har slutits, och den nya koden borde under gynnsamma förutsättningar antas och godkännas innan den nya kommissionen tar itu med sin uppgift.
I ett annat betänkande, det som Elmar Brok utarbetat, förespråkar parlamentet att kommissionens ledamöter skall vara sakkunniga och framför allt oberoende. Man förespråkar en kommission som skall fortsätta att vara beskyddare av fördragen och tjäna allmänhetens intresse. Vi pläderar som grupp för en kommission med en politiskt balanserad sammansättning, med män och kvinnor, som förfogar över en bred majoritet i parlamentet. Efter parlamentets samtycke kommer ni, ordförande Romano Prodi, att förfoga över möjligheten att bevisa ert politiska ledarskap i utnämningen av de nya kommissionärerna. Vi hoppas att er legitimitet som ordförande kommer att spela in vid utnämnandet av kommissionärerna.
Ordförande Prodi! Vi har tagit intryck av det som ni nyss förklarade. Ni vill ge unionen en ny entusiasm. För er är den politiska unionen ett mycket viktigt mål på sikt, i likhet med den fortsatta demokratiseringen, öppenheten och insynen och samarbetet med parlamentet. Men jag tror att vi med kommissionens nye ordförande framför oss också måste tala om några fall där det handlar om grundläggande orientering, vilka ni också kommer att konfronteras med, och som ni kommer att få ta ert ansvar för. Vi kan ju inte vara blinda för den roll och det ansvar som Europeiska unionen borde ha för att hjälpa till att få ett slut på det europeiska dramat i Kosovo, där de mest elementära värdena nonchaleras. Elementära värden, mänskliga värden som vi så gärna identifierar oss med. En krigslogik upprättas, baserad på diskriminering, på brott mot mänskligheten, på revanschlystnad, på intolerans. Detta är ett viktigt konstaterande, herr kommissionsordförande: På de platser där Europa inte existerar på det sätt som det gestaltar sig i Europeiska unionen, i europeiska länder och regioner, där Europeiska unionen inte är solidarisk, är krig fortfarande möjligt i Europa.
Vi behöver således mer Europa och en europeisk politik vars gynnsamma effekter är märkbara över hela den europeiska kontinenten. Därför måste vi klargöra för folken på Balkan att fred och återuppbyggnad bara är möjligt i Europeiska unionen. Tack vare gemenskapsandan möjliggörs rättsstaten, dialogen, de demokratiska institutionerna, erkännandet av minoriteterna i Europa, och i den andan kan det också bli slut på en konflikt som sedan ett tiotal år har gjort folken i Sydosteuropa till martyrer.
Hur kan dessa folk som drabbats så djupt av kriget återigen få hopp och förtroende? Därför måste vi ge prov på fantasi och generositet för att lägga grunden till återuppbyggnad och utveckling på Balkan i Marshallplanens anda; den plan som 1947 gav våra länder kraften att reorganisera sig och åter komma på benen.
Den andra stora orienteringen som ni måste förverkliga är unionens kapacitet till en verklig utrikes- och säkerhetspolitik. Naturligtvis har rådet ett övergripande ansvar, och om jag tänker tillbaka på Maastricht, herr rådsordförande, en övergripande försumlighet. Vad har hänt på sju år? Naturligtvis kommer rådet i Köln att fatta ett viktigt beslut när de skall utse herr eller fru GUSP. Men de lärdomar vi måste dra av de aktuella händelserna sträcker sig mycket längre än så.
Det råder obalans i maktförhållandet mellan Förenta staterna och Europa i fråga om Natos strategiska beslut. Emellertid öppnade Natos senaste toppmöte ett perspektiv. Emellertid är det också så att Amsterdamfördraget har fastställt möjligheten till ett europeiskt försvar på sikt. Tyvärr måste vi i dag konstatera att vi fortfarande har en oerhört lång väg fram till detta. Vi förfogar inte över en gemensam vapenproduktion. Vi förfogar inte över någon fördelning av de operativa uppgifterna. Vi förfogar inte över någon integrering av stridskrafterna och stridsledningen. Kort sagt, vi förfogar inte över Förenta staternas militära kapacitet.
Vart har Eurokåren tagit vägen i Kosovokonflikten? Vad gör Västeuropeiska unionen? Vart har våra informationssatelliter som skulle ge nödvändig information tagit vägen? Svaret på dessa frågor är ett dramatiskt vakuum. Horror vacui lärde vi oss på gymnasiet när vi läste klassiska språk.
Det finns en tredje stor orientering som ni kommer att ha att göra med. Ni talade alldeles nyss om det. Framtiden för den europeiska uppbyggnaden: Ni vill ge den politiska unionen en chans efter euron. Här i parlamentet har vi i majoritet eller i samförstånd tagit ställning för en grundlag som skulle skapa klara förhållanden mellan unionen, medlemsstaterna och de europeiska medborgarnas rättigheter. Jag tror att det också är nödvändigt att återuppta den institutionella dynamiken, att skapa dessa klara linjer, för att ge utvidgningen av Europeiska unionen en chans. Kommer ni att återuppta den institutionella dynamiken, ge den en ny chans? Är ni öppen för förslagen från parlamentet och dess institutionella utskott om att få till stånd ett förfarande på gemenskapsnivå i stället för endast ett mellanstatligt sådant, vilket har visat sina gränser? Detta parlament har föreslagit att kommissionen skall ge denna institutionella dynamik en ny chans i samråd med Europaparlamentet och exempelvis på grundval av yttranden från höga personligheter och i samråd med de nationella parlamenten.
I ert första tal den 13 april pläderade ni inte bara för marknadernas och bankernas Europa, utan för Europa med dess kulturella och andliga dimension, vilket ni upprepade i dag. När ni nyss summerade de olika programmen för sysselsättning, för utbildning, för konsumenterna, för miljön, då tror jag att det föreligger en stor syntes. Är ni, ordförande Prodi - ni är det otvivelaktigt -, förespråkare för Europeiska unionen, social marknadsekonomi? Då talar ni om människorna och folket, the people som Green talade om, de som är uteslutna. Lika möjligheter för män och kvinnor, för vit och svart, för alla färger på grundval av varje persons mänskliga värdighet. Detta är ju det stora kännetecknet för Europeiska unionen, dess stora mänskliga ansikte. Ni är otvivelaktigt förespråkare för detta och kommer otvivelaktigt att försöka ge en impuls till detta med er nya kommission, liksom ni otvivelaktigt också kommer att få den politiska unionen till stånd och även ge Europa medlen, kapaciteten, för att spela en verklig roll i Europa och i världen med sin gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Då kommer ni att bli en stor ordförande för en stor kommission i samarbete med ett nytt parlament som otvivelaktigt kommer att vara berett att samarbeta med er på den vägen.
Applåder

Cox
Jag vill först av allt tacka Prodi för att han i dag grundligare och under en mycket längre tid fördjupade sig i ett antal prioriteringar som han önskar betona för nästa kommission. Den fullständiga definitionen av Prodis projekt bör invänta det nya parlamentariska mandatet och utnämningen av den nya kommissionen.
Jag ville emellertid i dag göra några påpekanden om den politik som blir följden av det Prodi har sagt. Jag noterar det faktum att då han talade om Europas profil i världen hänvisade han till utvidgningen och nämnde att utvidgningen kommer att förskjuta Europeiska unionens centrum österut. Jag vill, å den Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska gruppens vägnar, lägga en något större tonvikt vid behovet av att så snart som möjligt uppnå en utvidgning österut.
Får jag säga till Prodi att för några veckor sedan vid en liberal internationell kongress i Bryssel riktade sig den ungerske premiärministern, Viktor Orban, till oss. Han påminde oss om orden från en annan politiker från Östeuropa, och sade att det sedan 1989 sagts till Central- och Östeuropa att utvidgningen alltid ligger bara fem år framåt i tiden. Vi måste understryka detta, och vi måste garantera att vi under nästa parlaments livslängd och under Prodikommissionens mandat verkligen genomför den första utvidgningen österut. För min grupp skulle det vara en viktig och betydelsefull prioritering.
Att genomföra detta kräver förstås en större brådska vad gäller moderniseringen av unionens demokrati. Denna stora brådska har erkänts i rådets förslag om att vi bör hålla en regeringskonferens från och med inledningen av nästa år, någonting som vi ansluter oss till. Jag vill säga till Prodi att vi, i vår grupp, anser att han - som en del av sitt europeiska kall för ett nytt årtusende och för det nya utvidgade Europa - kanske borde överväga önskvärdheten av att införa i debatten tanken på en europeisk konstitution. Målet är inte att slutföra ett projekt som ständigt utvecklas, utan att bidra till att klargöra för medborgarna på ett meningsfullt sätt hela komplexet av de dokument som vi har framställt i form av fördrag, de prioriteringar vi har beträffande unionen och begränsningarna - eftersom vissa också förstås är bekymrade över överdrifter från unionens sida. Jag vill verkligen rekommendera er att undersöka frågan om att som en del av ert projekt lägga fram en konstitution för Europa i det nya årtusendet.
Vad gäller kommissionens egen sammansättning, vill jag säga att ni har min grupps fulla stöd. Då ni lämnar detta parlament för att resa till de olika huvudstäderna för att bilda en kommission, har vi en rad prioriteringar som vi skulle vilja se vad gäller balansen. Det har nämnts förut att vi förväntar oss att se en jämn könsfördelning. Jag vill också betona att vi förväntar oss att se en jämn politiska fördelning, det vill säga en balans vad gäller politiska åskådningar och synsätt och även en viss balans som återspeglar rollen hos de huvudsakliga politiska krafterna i detta parlament. Detta är viktigt.
Ni sade här i dag att ni avser att ha ett mera omfattande lagarbete. Detta är viktigt. En av de mekanismer ni valt för att uppnå en ökad samordning kommer att vara via kommissionens vice ordföranden. Ni har inte sagt hur många vice ordföranden ni förväntar er. Kanske kan ni förtydliga detta eller kanske är det för tidigt, men jag vill säga er detta, ju större antal vice ordföranden, desto större är ansvaret för att för balansens skull garantera att vissa kommer från de mindre länderna.
Jag vill inte, herr Prodi, föregripa parlaments utfrågningar men jag har en fråga: om parlamentet skulle besluta att en eller flera av de nominerade kommissionärerna inte var acceptabla, vad skulle ni då göra, med tanke på de maktbefogenheter ni har genom Amsterdamfördraget? Vi uppmanar er, både vad gäller valet av kommissionärer och i fallet av en sådan händelse, att använda er fulla makt genom fördraget och att visa att ni verkligen är självständig.
Under den tid som återstår för mig vill jag vända mig till Verheugen och till rådet. Om jag förstod det hela rätt, herr Verheugen, uppmanade ni oss att slutföra detta nomineringsförfarande och få den nya kommissionen på plats före slutet av juli. Politiskt sett respekterar jag vad ni säger, men det visar ringa hänsyn och liten förståelse för den vederbörliga processen i detta parlament. Jag vill behandla detta med brådska men också med vederbörlig tyngd och allvar, och det skulle göra detta parlament till en gummistämpel och ingenting mera om vi skulle hast igenom det i förtid i slutet av juli. Värre än så, om det skulle bli fel i juli, skulle vi kanske behöva göra om det hela i januari och då agera beslutsammare än vad som är nödvändigt.
Låt oss göra saker rätt i stället för att göra dem snabbt. Om det föreligger problem med en interimskommissionen som har förlorat sin arbetsmoral och politiska förmåga att agera, beror detta enligt min mening på rådets misslyckande med att lyssna på parlamentet och att tillsätta en effektiv interimskommission. Det är inte ett misslyckande av detta parlament. Det är ett misslyckande av rådet.

Puerta
Herr ordförande! I enlighet med Amsterdamfördraget har parlamentet för första gången det stora ansvaret att genom omröstning godkänna utnämningen av kommissionens ordförande. Denna omröstning, genom vilken vi ledamöter utövar vår ställning som företrädare för de europeiska medborgarna utan några villkor från de nationella regeringarna, kommer att beslutas i Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster utifrån de åtaganden kandidaten utfäster sig i sina allmänna politiska riktlinjer och i ett klart reformprogram av själva kommissionen.
Vi får inte glömma den färska institutionella krisen eller de analyser parlamentet har genomfört, parlamentet självt eller genom den oberoende expertkommittén. Det är nödvändigt att inleda en verkligt ny period av öppenhet och effektivitet i kommissionen och i dess förhållande till parlamentet, så att det kollegiala ansvaret inte fråntar kommissionärerna ett individuellt ansvar. Därför är den framtida ordförandens funktion mycket viktigt som formgivare för kommissionen. Vår grupp kräver att han helt och hållet skall använda sin roll i valet av kommissionärer för att uppnå en substantiell förnyelse av kollegiet och en närvaro av män, och även kvinnor, med förmåga att, genom sina kvalifikationer, möta de stora politiska utmaningarna i unionen och även i reformeringen av kommissionen.
Angående de stora programlinjerna, måste vi uttrycka vår grupps oro inför vissa av tankarna i den nominerades anföranden den 13 april och i dag. Vi oroas över den betoning han lägger på konkurrenskraft och flexibilitet i arbetet, på bekostnad av den kreativa ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster vill att den framtida kommissionsordföranden skall lägga fram och utveckla en ekonomisk och social politik för skapande av sysselsättning, vi vill att han bekämpar den sociala utslagningen och fattigdomen samt främjar den offentliga sektorn i Europeiska unionen. Jag vet mycket väl att det inte är modernt att prata om den offentliga sektorn nu för tiden, men vi i vänstern anser att detta är nödvändigt. Enligt vår mening bör detta åtföljas av en arbetstidsförkortning utan lönesänkning och åtgärder mot social dumpning och ekonomisk spekulation. Det får helt enkelt inte uppstå en monetaristisk hegemoni som ideologiskt står över medborgarnas sociala och politiska rättigheter.
Vi ser också en integrering av miljöskyddet i all gemenskapspolitik och en översyn av taket för egna medel i budgetplanen för Agenda 2000 som ett kännetecken för en progressiv politik, liksom bevarandet av solidariteten inom unionen genom struktur- och sammanhållningsfonderna.
Slutligen anser vi att det blir nödvändigt för kommissionen att kraftigt driva på i förberedelserna för en regeringskonferens för att genomföra de nödvändiga institutionella reformerna inför utvidgningen. Här måste kommissionen och dess ordförande, i samarbete med detta parlament, uppmuntra den bristande politiska viljan i rådet för att fastställa en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, som inte är underställd USA och som kan garantera de mänskliga rättigheterna på Balkan och i hela världen, och även uppfyllandet av den internationella rätten.
På de fåtal sekunder jag har kvar, herr ordförande, vill jag uttrycka min förvåning över kraven om att fastställa en europeisk konstitution. Jag är ledamot i utskottet för institutionella frågor sedan åtta år tillbaka. Under den förra mandatperioden, innan valen, drogs ett förslag till europeisk konstitution tillbaka - bara ett förslag eller skiss - som inte kom allmänheten till känna. Fem år av en total brist har gått, fem år då en europeisk konstitution har varit ett tabubelagt ämne, och nu menar företrädare för stora grupper att en grundläggande beståndsdel i kommissionens arbete är utarbetandet av en europeisk konstitution. Låt ord svara mot handling. Ta ansvar för vad ni i dag säger i kammaren, inför den europeiska allmänheten, så att medborgarna kan lära känna sina rättigheter och skyldigheter framför medlemsstaternas strävanden och intressen.
Applåder

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger, herr Prodi! Vi har nöjet att lyssna till er för andra gången, men ni befinner er bara i början av ett verkligt hinderlopp som kommer att sträcka sig över åtta månader. Ni kommer att behöva visa prov på stor uthållighet och skicklighet för att orka hela distansen. Även om bekräftelsen på Europaparlamentets utnämning av er redan i morgon - sannolikt med mycket betryggande majoritet - inte ger upphov till några tvivel, kommer ni i september att ställas inför en mycket svårare prövning, med ett parlament som till stora delar är utbytt och inför vilket ni måste presentera samtliga era kolleger och ett handlingsprogram som inte bara är ett åtagande för er personligen utan också för era kolleger i den nya kommissionen.
Och sedan måste allt börja om i slutet av året eftersom ni, efter att ha avslutat mandatet för den nuvarande avgående kommissionen, ännu en gång måste be om Europeiska rådets och Europaparlamentets förtroende för ett mandat på fem år, vilket när som helst kan avbrytas genom ett misstroendevotum som - det är alla medvetna om - inte längre är en teoretisk hypotes. Er uppgift blir med andra ord inte den lättaste. Om ni inte vill snubbla på de häckar ni måste ta er över bör ni ha i minnet att ert berättigande som ordförande för kommissionen är ett delegerat berättigande, som kommer att utövas under kontinuerlig politisk kontroll från rådet och Europaparlamentet, som i sin tur är politiskt och direkt ansvariga inför de europeiska folken.
Hädanefter är den institutionella balansen - kommissionen, parlamentet och rådet - av mycket stor betydelse och vi måste noga fastställa vars och ens roll. Och det blir er huvudsakliga uppgift, herr Prodi, att se till att kommissionen utövar alla de befogenheter som fördraget tilldelar den, utan att klampa in på parlamentets och rådets beslutsbefogenheter. Ni bör bl.a. se till att stå emot de påtryckningar ni kommer att utsättas för från rådet eller parlamentet, för att utvidga ert verksamhetsområde till områden som inte direkt anges i fördragen, och ni måste dessutom göra det, vilket vi noterat nyligen, utan att förfoga över administrativa eller ekonomiska medel för detta.
Det åligger er att på nytt samla kommissionen kring de uppgifter som ni enligt fördraget har, och som redan är avsevärda. Kommissionen är tillsammans med EG-domstolen fördragens väktare, men denna funktion skulle vinna på en bättre definition, i ljuset av subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen som hittills inte är tillräckligt precisa och organiserade. Detsamma gäller initiativmonopolet. Det är en punkt som borde klargöras i anslutning till den institutionella reformen, som absolut bör ske före all utvidgning. Kommissionens verkställande befogenheter, bl.a. inom områdena konkurrens och statligt stöd, är inte oväsentliga och bör utövas helt oberoende, men också i en strävan efter fullständig öppenhet.
När det gäller handelsförhandlingar eller ekonomiska förhandlingar är det grundläggande att Europeiska unionen talar med en röst, men denna röst måste vara . Målsättningarna med förhandlingen skall vara tydligt uttryckta i förhandlingsmandatet från rådet, med godkännande av Europaparlamentet, vars företrädare noggrant borde informeras om hur dessa förhandlingar fortlöper, vilket är praxis för ledamöterna i Förenta staternas kongress. Europeiska unionens förhandlingsposition kan bara stärkas om våra partner blir medvetna om att den uttrycker folkets vilja i Europeiska unionen. Det har inte alltid varit fallet tidigare och resultatet av handelskonflikten om bananimporten från AVS-länderna lämnar en bitter eftersmak.
Herr Prodi! Er framgång kommer att mätas i er förmåga att på nytt ge kommissionen den roll grundarna av Europeiska unionen gav den, nämligen att vara ett oberoende organ som har till uppgift att hitta den största gemensamma nämnaren - inte den minsta - för att det europeiska enandet skall göra framsteg inom de enda områden där det är nödvändigt och tvunget, och med all respekt för den institutionella balansen, beslutsmakten hos rådet och Europaparlamentet, vilka ensamma är politiskt ansvariga inför de europeiska medborgarna.
Herr Prodi! UPE-gruppen önskar er lycka till med denna uppgift som, det vill jag erinra om, inte är enkel.

Aelvoet
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr aspirantordförande för Europeiska kommissionen, kolleger! Den avgående kommissionens avsked har framför allt tydliggjort att det behövs en mer demokratisk maktbalans mellan parlament, kommission och råd. Utan en stark kommission kan detta parlament inte förvänta sig någon viktig institutionell reform, vilken nu har skjutits upp i åratal. De gröna förväntar sig av er, herr Prodi, att ni inför parlamentet förbinder er att på den mellanstatliga konferensen engagera er så mycket som möjligt för att parlamentet skall fortsätta att växa ut till ett fullvärdigt parlament med fullständigt medbeslutande vid lagstiftning även på jordbruksområdet, även för de obligatoriska utgifterna och med fullvärdiga kontrollbefogenheter i fråga om genomförandet av politiken.
Vi står inför en historisk vändpunkt. Antingen växer detta parlament och den europeiska konstruktionen blir ett verkligt demokratiskt politiskt projekt, eller så förblir det ett byråkratiskt småhantverk utan legitimitet, och det skulle vara förödande. För oss handlar det verkligen inte bara om mer makt till parlamentet, utan även till unionens medborgare som måste bli engagerade i denna process på ett mycket aktivare sätt och bli medvetna om att de är europeiska medborgare och också känna detta. Som ni vet, herr Prodi, önskar parlamentet också få en övertygande reformering av kommissionen till stånd. Vi behöver en kommission som kännetecknas av öppenhet och insyn, där den breda allmänheten utan svårighet har tillgång till dokumenten, och detta kräver att Amsterdamfördragets artikel 255 genomförs snabbt.
Kommissionärernas individuella ansvar förblir en kärnpunkt i förhållandet kommission och parlament. Amsterdamfördraget ger er möjligheter att agera om det förekommer problem i fråga om individuella kommissionärers agerande. Vi förväntar också av er att ni engagerar er för en god sammansättning av kommissionen så att vi även via er får inflytande över funktionsproblem hos individuella kommissionärer. Ert uttalande om nödvändigheten av att utse såväl en kommissionär för majoriteten som för oppositionen i de stora länderna missbrukas i bland annat Tyskland för att ställa den gröna koalitionspartnern vid sidan. Om vi i den nya kommissionen bara får företrädare för den största regeringspartnern och det största oppositionspartiet, då blir det inte mycket politisk förnyelse i kommissionen. Vi förväntar av er, herr Prodi, att ni engagerar er för den politiska mångfalden i den framtida kommissionen.
De gröna lyssnade uppmärksamt till ert tal i dag, som för övrigt väl ansluter till det brev vi fick från er och där mer uppmärksamhet ägnas hållbar utveckling, miljö, konsumentskydd än i ert första tal. Vi vill att ni håller fast vid detta. I april tog ni tydligt avstånd från den amerikanska modellen och uttalade er för den europeiska, men ni sade inte mycket om vad detta betyder konkret. Detta skulle för oss tydligt innebära att inte allt underkastas marknadslogiken.
När ni talar om avreglering av tjänster utan säkerställande av ett allmänt tillhandahållande av tjänster kan det medföra problem. I det förflutna var investeringsstöd rationaliseringsstöd. Vi tror att man i framtiden måste sikta på innovationsstöd, bland annat till små och medelstora företag, varvid bibehållande och skapande av arbete måste tas i beaktande.
Slutligen hoppas vi i varje fall verkligen att, om ni får full valuta, arbetet med ett Balkaninitiativ inleds så snart som möjligt, och att även hastigheten för utvidgningen omvärderas politiskt i ljuset av vad som nu utspelas där. I denna anda och med hopp om att ni kommer att beakta våra krav överväger min grupp att stödja er kandidatur.

Lalumière
Herr Prodi! När jag lyssnade till er nyss tänkte jag på de enorma förhoppningar som omgärdar ert utnämnande. Detta förfarande äger rum vid ett mycket speciellt tillfälle. Det sker under den sista sammanträdesperioden för det parlament som valdes 1994. Detta sammanträffande, som inte var planerat ursprungligen, ger debatten och den påföljande omröstningen en litet dramatisk karaktär, eftersom det på sätt och vis är det politiska testamentet för det första Europaparlament som kunnat utöva påtryckningar på den avgående kommissionen så till den grad att den tvingades avgå.
Vi förväntar oss mycket av er, herr Prodi, och i så många och varierande frågor att ni antagligen kommer att tycka att vi verkligen är krävande, trots att ni i ert inledningsanförande själv redan betonat flera av dessa punkter.
Krisen nyligen visade på bristerna inom kommissionen och vi ber er till att börja med se till att det blir ordning på torpet. En företagsledaruppgift som sannolikt kommer att leda till att ni samordnar kommissionärernas ansvar bättre, omdefinierar deras uppgifter, genom att avskaffa vissa och utveckla andra, vilket också kommer att leda till att ni reformerar förvaltningsmetoderna, metoderna för att sluta avtal, vända sig till konsulter, etc.
Vi befinner oss här långt ifrån den stora politiken och ändå kan det inte finnas någon stor politik utan en bra administration. Sannolikt var det tidigare så att kommissionen alltför mycket bortsåg från denna kloka princip. Men framför allt, herr ordförande, och det gäller det verkliga politiska planet, förväntar sig parlamentet från er en vision, en fläkt, som är i nivå med de utmaningar Europa ställs inför. Jag tänker då inte bara på programmen för de kommande åren, såsom genomförandet av Agenda 2000 eller de institutionella reformer som unionen behöver för att komplettera Amsterdamfördraget, utan också på andra problem. I dag måste unionen mer än någonsin på nytt finna och bekräfta betydelsen av själva sin existens och dess verkliga prioriteringar.
Sysselsättningen är därför inte ett normalt krav utan en viktig prioritering som måste gå före andra prioriteringar. Jag gläds åt att ni ändå nyligen föreslagit att centralbankerna skall ändra sina finansiella vanor och gräva i sina reserver för att det ekonomiska maskineriet skall få ett uppsving, kosta vad det kosta vill. Det sociala och politiska Europa måste på nytt balansera det ekonomiska och monetära Europa och liberalismen måste ändå få känna på en viss motvikt.
Med tanke på kriget i Kosovo, och i vilken utsträckning detta krig visar på Europas sårbarhet, önskar vi absolut att Europeiska unionen slutar upp med att ta upp framtiden för vår kontinent - Centraleuropa, Östeuropa, Ryssland, Medelhavsområdet - ur en så försiktig synvinkel att den blir snäv och till slut oförsiktig. Denna sammanblandning av nationalism och våld utgör bakgrunden till era åtgärder under de kommande fem åren, herr Prodi. Inför dessa hot ber vi er att på nytt bekräfta Europas grundläggande värderingar, att ge unionen en tydlig utrikes- och säkerhetspolitik och bestämda sociala prioriteringar. Kort sagt en fläkt av rättvisa och balans.

Bonde
Herr ordförande! Nationernas Europa varnar för att utnämna Prodi som ordförande för kommissionen. Det finns nämligen inte behov av en ny ordförande i dag. Det finns behov av ett städlag bestående av starka personligheter, som inte har ambitioner att fortsätta när städningen är klar. Först skall det göras upp med den nuvarande kommissionen, eftersom kommissionärerna är kollektivt ansvariga. De har själva avsvurit sig ett individuellt ansvar, och bett om att bära ett gemensamt ansvar. Expertgruppen arbetade efter denna princip. Innan kommissionen försvinner bör parlamentet se till att de förlänger kontrakten med sina vänner, och ser till att främja vissa personer eller förflytta anställda i sina egna kabinett till förvaltningen. Därefter skall det placeras ett ansvar hos de ansvariga tjänstemännen. Expertgruppen bör namnge alla som medverkat till att förhindra uppklarandet av tveksamma affärer. De som har medverkat till fusk och bedrägeri måste drabbas av disciplinära åtgärder. De som har dolt dem måste avstängas från sina tjänster, eftersom det måste vara värre att försöka dölja fusk än att informera om detta, som Paul van Buitenen gjorde med avstängning och löneavdrag som resultat.
Därefter måste det antas en modern förvaltnings- och öppenhetslagstiftning. Alla anställningar skall ske efter ansökan och kvalifikationer, inte som politiska utnämningar. Alla anställda skall veta att befordringar framöver skall ha att göra med arbetsinsats, och inte vänskap och kontakter. Den bästa personen skall få tjänsten. Den som får en chefstjänst måste vara dugligare än dennes underordnade. Det får inte vara så att de dugligare förbigås vid befordringar och sedan förlorar lusten och nöjer sig med privilegierna.
Kommissionen skall decentraliseras så att de anställda får ansvar och behörighet som de kan leva upp till. Det måste bli ett slut på koncentration av makt till några få personer utan möjlighet att ta på sig ansvaret! Slut på långa handläggningstider, där ett beslut skall undertecknas ett otal gånger, och där det sedan blir omöjligt att spåra vem som faktiskt har det verkliga ansvaret. Man måste också genomföra en personalreform med tidsbegränsade anställningar och införande av allmänna nordeuropeiska tjänstemannalöner för nyanställda. Privilegierna kan gradvis tas bort. Första steget skulle kunna vara att avlägsna den automatiska kostnadskompensationen. Det kommer inte att bli populärt, men vem vill försvara att den första konsekvensen av att flytta en uppgift till Bryssel är att de som nu skall arbeta med den får tredubblad lön, diplomatstatus med straffrihet, tillgång till representationsmiddagar och tullfri sprit. Lönen till kommissionärerna bör också sänkas före utnämningarna. En kommissionär bör avlönas som en minister i det land han företräder, och betala skatt, så att han i detta avseende mister sin status som eurokrat utan hemland. Flyttkostnader skall ersättas enligt kvitto, inte som två månaders extra lön. Rese- och representationsbudgeten skall kunna kontrolleras av parlamentet. Den treåriga ersättningen med efterföljande pension, bör bara utbetalas om kommissionären inte får något annat arbete. Det måste slutligen genomföras en öppenhetsreform, där ett dokument åtminstone är tillgängligt för parlamentet så snart kommissionen har lämnat detta till en kommitté, ett företag, ett land, en journalist eller någon annan utanför huset.
Vi har utarbetat ett förslag om öppenhet, som ser fram emot att diskutera med Prodi på vårt öppna gruppsammanträde i kväll kl. 19 i sammanträdessal 2 här i Palais-byggnaden. Och i jämförelse med ett modernt företag, så måste unionen fokusera på det den kan göra bättre än andra, det vill säga hålla sig borta från uppgifter som andra kan utföra bättre eller billigare, koncentrera sig på gränsöverskridande samarbete och låta medlemsstaterna sköta andra frågor. Bantningskuren måste genomföras innan utnämningen av den nya kommissionen, så det finns många allmängiltiga grunder för att skjuta upp utnämningen av Romano Prodi, men min grupp har en politisk: Prodi strävar efter ett Europas förenta stater. Vi vill hellre förena Europa i ett demokratiernas Europa.

Muscardini
Herr kommissionsordförande! Det är synd att ert detaljerade anförande kom vid en tidpunkt när det råder, tillåt mig säga detta, en viss förvirring vad gäller rutinerna i parlamentet och även i ministerrådet. Jag uppskattade för övrigt rådets uppmaning om samarbete med kommissionen och parlamentet som kom i morse. Det hade varit bra om denna beredvillighet hade framgått tydligare under de månader som gått, till exempel när det gällde stadgan för Europaparlamentets ledamöter eller de tidsfrister och rutiner som tillämpades i omröstningen om kommissionens ordförande.
Men om rådet nu äntligen inser att man är en av de tre komponenterna i Europa och att parlamentet och kommissionen skall behandlas med mer respekt, så är vi positiva och gläder oss åt denna nya insikt och hoppas att vi skall kunna samarbeta bättre i framtiden. För vår del är det naturligtvis av avgörande betydelse att kommissionens ordförande har en stark kommission, i enlighet med vad professor Prodi förklarade i morse, en kommission som har öppna och regelbundna kontakter med parlamentet, kontakter enligt ett fast tidsschema som alltid följs, och som gör att vi kan arbeta och utvecklas tillsammans, utan att skapa onödiga motsättningar.
Därför måste ordföranden Prodi under nästa sammanträdesperiod i juli lägga fram en tidsplan för de åtaganden han så detaljerat redogjorde för tidigare i dag, för annars kommer det att bli omöjligt att gå vidare med den utvidgning som nu står inför dörren. Herr kommissionsordförande! Ni har utan tvekan pekat på många viktiga frågor, men låt mig som företrädare för Nationell allians påminna om att Medelhavspolitiken kanske hade behövt ett större utrymme, bland annat eftersom ni själv har understrukit att detta Europa som nu har blickarna riktade österut är ett Europa som - detta är underförstått - inte kan ägna nog uppmärksamhet åt de svåra problem som finns i vårt Medelhavsområde.
Ni har nämnt euron och jag vill påminna om - men ni är ju ekonom och det jag tänker säga är ni naturligtvis väl medveten om - att om vi innan vi skapade den gemensamma monetära politiken hade varit kloka nog att förverkliga en politisk ekonomi eller en ekonomisk politik, så hade euron kanske inte befunnit sig i underläge i förhållande till dollarn i dag, ett förhållande som råder på alla marknader världen över. Om vi hade skapat en ekonomisk politik så hade vi kunnat tillhandahålla det regelverk, de riktlinjer, den vägvisare, den framtid som Europa hade behövt för sin ekonomiska utveckling och kanske hade vi redan kunnat minska arbetslösheten med någon procent och därigenom återerövra det förtroende som medborgarna nu börjar förlora.
Herr ordförande! Vi är intresserade av era förslag, vi är beredda att samarbeta inom parlamentet och i vår egenskap av politisk rörelse för att löftena, förutom att vara tydliga, även skall planeras och för att de inte bara skall vara avsiktsförklaringar i början på en mandatperiod utan bli en säker väg som vi kan gå tillsammans.

Colajanni
Herr ordförande! Vi uppskattade informationen från rådets ordförande om en tidigareläggning av omröstningen om hela kommissionen. Detta är verkligen viktigt. Parlamentet har flera gånger understrukit att det är mycket viktigt att kommissionen snabbt kommer i gång med att lösa de problem som står på dagordningen.
Jag uppskattade också, om man jämför med hur det varit vid tidigare tillfällen, den detaljerade förklaring som den nominerade ordföranden för kommissionen, Prodi, gav när det gällde att reformera kommissionen. Här fanns viktiga synpunkter vad gäller förmågan att arbeta i team, ansvarsfrågan och öppenheten, synpunkter som kan bidra till att lösa den kris som kommissionen genomlider för närvarande. Låt mig understryka det faktum att vi under de senaste åren har kunnat se hur kommissionens politiska roll har blivit allt otydligare och detta oberoende av den kris som har rått under de senaste månaderna. Den krisen riskerar att få oss att glömma att unionen behöver en kommission som är politiskt stark och det är detta som Europaparlamentet förväntar sig av er, ordförande Prodi.
Om ni slår in på den vägen kan ni vara säker på att få starkt stöd från Europaparlamentet. Vi är motståndare till varje inskränkning av kommissionens politiska roll och vi anser att den politiska jämvikten mellan kommissionen, parlamentet och rådet är en avgörande faktor i den europeiska demokratin. Naturligtvis berör denna vitalisering av unionen som helhet även Europaparlamentets och rådets ansvarsområden - även detta kommer vi att diskutera med den nya kommissionen - och det innebär, för ert vidkommande, en politisk ledning som gör kommissionen till en stark aktör i de viktiga frågor som är avgörande för unionen utveckling och identitet, politiska frågor som också har en avgörande betydelse för institutionerna, vilket till exempel ordföranden Martens underströk när han tog upp den betydelse som frågan om institutionernas inbördes relationer har i samband med en reformering av institutionerna, något som kommer att bli en huvudfråga under de kommande åren.
Detta är inte en akademisk fråga, det är en fråga som gäller hur man löser upp knutar, till exempel den svåra frågan om utvidgningen, reformeringen av institutionernas inre arbete och skapandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, något som Europa verkligen har behov av som vi kan se av händelserna i Kosovo, eftersom Europa för närvarande inte har självständiga möjligheter att bemöta kriser som den som för närvarande pågår i den regionen.
Dessutom tillkommer den viktiga frågan om åtgärder för att vitalisera den europeiska ekonomin - detta återkom ni till flera gånger i ert anförande - genom att göra en helt ny avvägning som emellertid måste innehålla en viktig faktor: den europeiska ekonomins sociala dimension. Detta är en fråga som parlamentet, kommissionen och rådet diskuterar sedan flera år tillbaka. Vid vissa tillfällen har vissa typer av lösningar tillämpats för att nå en balans mellan de båda aspekterna: Delors försökte till exempel i sin vitbok göra en syntes, hitta en gemensam punkt, något som förenade de båda dimensionerna. Kanske är mycket av detta numera överspelat. Problemet att komma fram till en syntes mellan de båda elementen kommer att vara ett av de största politiska problemen, inte bara i kommissionen, utan i parlamentet och hela Europeiska unionen under de kommande åren.
Jag vill inte alltför länge uppehålla mig vid detta. Kommissionen måste naturligtvis ha en egen politisk uppfattning i dessa frågor och diskutera dem med parlamentet och rådet. I det förgångna har det funnits olika strategiska linjer som sedan har mötts, och som har kunnat berika den politiska debatten i våra institutioner.
Detta gäller även Balkan. Jag uppskattar er beslutsamhet, herr ordförande, när det gäller att snabbt presentera komponenterna i ett sammanhängande förslag för att skapa stabila relationer i regionen, relationer som ger framtidshopp för de pågående konflikterna och de potentiella konflikter som - och här håller jag med er - skulle kunna dämpas och lösas inom ramen för starka band med Europeiska unionen. Detta gäller även det serbiska folket som kommer att göra sig av med Milosevic så snart de erbjuds ett alternativ som innebär närmare förbindelser med Europa.

Castagnetti
Herr ordförande Prodi! I Europaparlamentet finns det en bred uppslutning bakom er nominering. Att döma av den debatt som ägde rum i morse finns det också stora förväntningar, eftersom vi känner er som en initiativkraftig och visionär person som också besitter en ovanlig förmåga till konkret handling. För att leda Europeiska kommissionen krävs såväl den ena som den andra av dessa egenskaper.
Den höga nivån, det djärva europeiska perspektivet och den etiska anda som genomsyrade era båda anföranden inför Europaparlamentet gav ytterligare näring åt dessa förväntningar som jag hoppas kommer att infrias - något som jag för övrigt är helt säker på.
Av er förväntar vi oss ett allt annat än räddhågset utövande av de befogenheter som tillkommer kommissionens ordförande, inte bara när det gäller att bevaka att fördragen och det europeiska regelverket följs, utan vi förväntar oss också ett modigt initiativ när det gäller att komplettera den institutionella arkitekturen, så att Europa efter euron verkligen får en egen personlighet, identitet och kraft.
Det finns ett slags institutionell och politisk ofullgångenhet som alla kan se, som kommer att bli den stora utmaningen under nästa valperiod och som dessutom kunde bli en uppmaning till den kommande generationen: det gäller att engagera sig i det äventyr som det kommer att innebära att slutföra det europeiska konstruktionsarbetet. Förmodligen kommer denna utmaning även att utgöra kärnan i den konsitutionella dialektik som kommer att utvecklas mellan Europeiska unionen och nationalstaterna under den kommande femårsperioden.
Den europeiska centralbankens ordförande Duisenberg har vid flera tillfällen sagt: " Ni har gett mig uppdraget att försvara eurons värde och att bevara prisstabiliteten. Om ni lämnar mig ensam i försvaret av dessa båda mål så kan jag garantera att det kommer att leda till att arbetslösheten i Europa ökar, för de instrument jag förfogar över kommer säkert att leda till att det skapas nya sociala problem. Se till att snabbt skapa institutioner som kan styra ekonomin. Ensam kan Europeiska centralbanken inte lösa de problem som inte hör till bankens ansvarsområde" .
Vi har påbörjat en sådan utveckling. Harmoniseringen av den ekonomiska politiken har börjat så försiktigt. Kommissionär Monti har startat ett projekt för harmonisering av skattepolitiken som ännu skall godkännas. Vid nästa möte med Europeiska rådet i Köln kommer man att diskutera den europeiska sysselsättningspakten. Även i det sammanhanget borde vi försöka komma fram till konkreta slutsatser, efter initiativet från ordföranden Junker i samband med Europeiska rådets möte i Luxemburg och efter förslaget från Aznar och Blair, som stark inriktas på arbetsmarknadens rörlighet. Under de senaste dagarna har vi kunnat ta del av ett intressant förslag från Strauss-Kahn. Det är intressant eftersom han är socialist och eftersom han är fransman. Det är intressant eftersom han är socialist och hävdar att sysselsättningsproblemen bara kan lösas om man sätter upp ett mål för tillväxten och han föreslår 3 procent. Det är intressant eftersom han är fransman och bekräftar nödvändigheten av att man börjar se de 11 i eurorådet som ett första utkast till en regering för den europeiska ekonomin.
Den ekonomiska politiken måste harmoniseras på europeisk nivå. " Det omöjliga status quo" är titeln på Florensgruppens dokument. Men Europa kan inte stå stilla. Om det står stilla riskerar det att gå tillbaka. Efter euron har allt blivit till tvingande nödvändighet, vi måste fortsätta framåt. Om marknaderna märker att politiken stannar av, så kommer de att anpassa sig genom att bromsa sitt engagemang. Det är detta vi ser prov på i dag, det är detta som har hänt efter det att euron infördes. Vi har kunnat notera hur politikens förmåga att ta ansvar och initiativ har minskat.
I dag kan vi i den europeiska ekonomin känna tyngden av de avstannande ekonomierna i Frankrike, Tyskland, Italien och Holland, dvs. de länder som står för 80 procent av BNI.
Dessvärre är det bråttom för Europeiska unionen. Kriget i Kosovo är en annan stor utmaning. Äntligen i dag på morgonen har vi fått nyheter från USA som väcker ett visst hopp efter mötet mellan Tjernomyrdin och Clinton. Det verkar som om en liten öppning kan skönjas.
Europa, som inte har spelat någon som helst roll i det här sammanhanget, uppvisar även stora brister när det gäller omhändertagandet av flyktingarna, det måste påpekas. I första hand Nato, i andra hand många andra länder, men även Europa, som tidigare alltid har utmärkt sig när det gäller humanitär hjälp, har inte kunnat leva upp till den utmaning kriget har inneburit. Europa har ännu inte aktiverat analysgruppen för en aktiv konfliktförebyggande politik - vi har ju till och med i Europaparlamentet godkänt ett förslag om detta - och måste återvinna sin värdighet, sina ambitioner och sin skyldighet att ta initiativ. I ert anförande, herr ordförande, tyckte jag mig kunna märka denna typ av ambitioner.
Agenda 2000 pekar utan tvekan i rätt riktning, dvs. mot en integration av de länder som sedan tio år knackar på Europas dörr. Men om Jugoslavien är verkligheten och även en symbol för de svårigheter som finns än i dag när det gäller att skapa villkor som gör att olika etniska grupper kan leva tillsammans, så måste man inse - vilket ni har gjort - att det enbart är inom ramen för ett europeiskt samarbete, och inte genom att upprätta ett otal småstater, som hela tiden blir alltmer slutna och monolitiska ur etnisk synpunkt, som man kan skapa förutsättningar för en reell samlevnad. Vi står i dag inför en internationell kris som ruckar på den fasta övertygelse som följde i andra världskrigets spår - dvs. att krig i framtiden skulle vara en omöjlighet i Europa. Därför behövs det nya och ambitiösa politiska program om vi verkligen skall kunna återfinna den europeiska anda som ni ofta hänvisar till.

Ripa di Meana
Herr ordförande Prodi! Ni nominerades av Europeiska rådet samtidigt som Nato attackerade Jugoslavien på mandat av flera av Europeiska unionens regeringschefer - era väljare - förutom av USA: s president. Många av oss hoppades därför att ni i dag, bland annat för att motverka den dystra och orättvisa tillfällighet som drabbade er utnämning, efter 40 dagars krig i Kosovo, Montenegro, Serbien och Vojvodina, skulle finna de rätta orden för en vädjan om ett omedelbart eldupphör och ord av solidaritet med alla de oskyldiga offren, från alla sidor, och att ni därefter skulle föreslå åtgärder för att återställa de områden som förötts och göra det möjligt för flyktingarna att återvända. Sökandet efter den europeiska andan, ordförande Prodi, som ni sade en gång i denna församling.
Men ni valde något annat. Ni definierade kriget som " smärtsamt med nödvändigt" . När det gäller framtiden hänvisade ni bara till en allmänt beskriven och ganska oklar internationell konferens om Balkan, vilket är ett sätt att undvika de omedelbart överhängande problemen och frammanade för övrigt den olyckliga bilden av " Svärdets Europa" , ett uttryck som för övrigt ordföranden Jacques Delors avskydde.
När det gäller miljöfrågorna angav ni som en prioriterad fråga en harmonisering av medlemsstaternas miljöskatter och miljölagstiftning. Låt mig påminna er om, herr ordförande, att rapporten från Europeiska miljöbyrån för ett par månader sedan visade, att i förhållande till 1995 har 11 av 12 prioriterade miljöproblem antingen förvärrats eller förblivit oförändrade inom Europeiska unionen. Det räcker inte att, som ni gjorde, peka på de europeiska städernas dåliga miljö utan att nämna de problem som orsakat detta: den abnorma utvecklingen vad gäller privata transporter, bland annat ett resultat av det stöd som getts bilindustrin, och de samtidiga neddragningarna när det gäller de offentliga transporterna.
Ordförande Prodi! Skulle ni slutligen kunna förtydliga den oroväckande formuleringen i ert tal från den 13 april, när ni önskade se investeringar i forskning och utveckling på området " livsvetenskaper" ? Vad menar ni med detta? Att industriellt utveckla den genetiska ingenjörskonsten ytterligare för att på så vis förverkliga eugenetiken? Jag skulle vara mycket tacksam för ett tydligt svar.

Gallagher
Herr ordförande! Till att börja med vill jag gratulera Prodi till Europeiska rådets nominering av som kandidat till ordförandeskapet i kommissionen, och jag är ganska säker på denna rekommendation kommer att ratificeras på ett överväldigande sätt av parlamentet i denna vecka. Jag vill ta tillfället i akt att önska Prodi lycka till i hans nya och, i sanning, synnerligen viktiga ställning.
Ni, herr Prodi, kommer att axla ordförandeskapet i kommissionen vid en tidpunkt som är full av utmaningar för Europeiska unionen. Tuffa beslut och politiska riktningar måste utarbetas av kommissionen och detta måste göras i samråd med Europaparlamentet och Europeiska rådet.
Jag vill inledningsvis säga att parlamentet måste inse att om Europeiska kommissionen skall kunna fullgöra sina plikter på ett effektivt sätt, kan detta komma att kräva ytterligare personalresurser i framtiden. Vi måste försäkra oss om att kommissionen, under loppet av unionens utvidgningsprocess, är bemannad på ett lämpligt sätt för att kunna handskas med de utmaningar som ligger framför den och, förvisso, den europeiska unionen.
Unionen bygger på en samförståndsmodell. Detta har varit den huvudsakliga grunden för framgången för den Europeiska ekonomiska unionen under de senaste 40 åren. Det är viktigt då tuffa beslut fattas, att samtliga unionens 15 medlemsstater är fullt delaktiga i en sådan process. Detta har tydligt bevisats av att det finns ett totalt samförstånd över hela unionen om att balanserade politiska program måste finnas på plats. Enhetsakten, i vilken behovet proklamerades av att slutföra den inre marknaden där det skulle finnas en fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital, har blivit en anmärkningsvärd framgång. Maastrichtfördraget införde den europeiska valutan och har också visat sig vara en nyskapande akt vad gäller politiskt förutseende från unionens egen sida. Det står mycket klart att, då EMU etablerats fullt ut, kommer de minskade kostnaderna för att göra affärer och elimineringen av transaktionskostnaderna att garantera att Europeiska unionens näringsliv blir mera konkurrenskraftigt.
Detta för mig till nästa punkt: då den inre marknaden och EMU är etablerade, är det absolut nödvändigt att de fattiga regionerna inom unionen säkrar lämpliga regionala, sociala, jordbruks-, fiskeri- och sammanhållningsfonder för att garantera att de kan konkurrera på en jämlikt sätt med unionens övriga medlemsstater. Vi kommer inte och har inte råd att skapa ett två tredjedelssamhälle vad gäller levnadsstandarden inom Europeiska unionen där rikare medlemsstater placeras på ena sidan och fattigare medlemsstater på den andra. Vi måste höja levnadsstandarden inom många delar av unionen. Min egen valkrets, Connacht-Ulster i västra Irland och de angränsande grevskapen är i stort behov av medel från långsiktiga regionala och sociala fonder under den kommande ramen för gemenskapsstöd och därefter. Långsiktiga strategier måste upprättas för att garantera att de fattigare och mest perifera regionerna i mitt land får hjälp med att bli konkurrenskraftiga vad gäller att locka till sig näringsliv, liksom vad gäller förbättringar av deras respektive transport- och vattenförsörjningstjänster.
Det står också klart att ramar måste skapas för att tillåta nya medlemsstater från Öst- och Centraleuropa att ansluta sig till Europeiska unionen. Det är viktigt att dessa länder strävar efter att åtlyda en så stor del som möjligt av de europeiska lagarna i form av direktiv och förordningar. Detta är känt som genomförandet av gemenskapens regelverk och är också viktigt vad gäller att ge möjligheter för irländska och europeiska företag att inleda verksamheter i dessa länder.
Sammanfattningsvis måste tillskottet av ytterligare 70 miljoner människor till unionen ses positivt. Detta är goda nyheter för breddningen av handelsförbindelserna med alla själva unionens medlemsstater.

Hautala
Herr ordförande, herr kandidat till kommissionens ordförande Prodi! Jag gör detta inlägg som ordförande i utskottet för kvinnors rättigheter. Jag vill påminna er om parlamentets resolution som antogs den 23 mars. Där krävde parlamentet att den nya kommissionen skall innehålla betydligt fler kvinnor än den nuvarande kommissionen. Ni har emellertid inte särskilt mycket kommenterat detta krav. Nu har ni ett tillfälle att göra det, eftersom förutom Europaparlamentet i sin helhet även många av dess politiska grupper här i dag och redan förra gången framfört den här viktiga synpunkten. När Amsterdamfördraget nu trätt i kraft är alla institutioner skyldiga att starkare än förut ta jämställdheten mellan män och kvinnor på sitt program. Detta måste också bland annat bli synligt i kommissionens sammansättning.
Jag har rent av blivit varskodd om att det finns en inofficiell lista på kandidaterna till kommissionens ledamöter och att det endast finns tre kvinnor på denna lista. I dag kan vi inte på något sätt acceptera detta. I den nuvarande kommissionen finns fem kvinnor, och det skulle verkligen vara ett stort steg bakåt om man inte skulle gå i riktning mot ett större antal kvinnliga ledamöter i kommissionen. Jag påminner om att inte heller de små medlemsländerna har några privilegier i den här frågan, utan man måste kräva att även de små medlemsländer som har en kommissionär erkänner att även kvinnor är erfarna och kompetenta och att det finns kvinnliga kandidater.
Herr Prodi! Det är er förpliktelse att förhandla med medlemsländerna om den här saken, och nu frågar jag er: har ni för avsikt att ta upp den här frågan med statsministrar och regeringar?

Ordföranden
Fru Hautala! Kunde också vi få tillgång till er halvofficiella lista? På så vis skulle vi kunna oroa oss tillsammans!

Hänsch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Herr Prodi, ni har det samtidigt både svårt och lätt. Svårt med tanke på de utmaningar som Europeiska unionen kommer att få möta de närmaste fem åren, och lätt, för att stödet från parlamentet, rådet och den europeiska allmänheten för kommissionens nystart aldrig har varit så starkt som nu. Ni vill få ett politiskt grepp om förvaltningen, och vi stöder er i det. Men tala också om för er förvaltning, att balansen mellan parlamentet och administrationen i Bryssel har rubbats och att administrationen måste ta hänsyn till det i sitt fortsatta agerande.
Den nya kommissionen kommer i den europeiska allmänhetens ögon att vara en europeisk regering. Kanske är det inte så saken framställs i fördraget, men ni måste vilja vara en sådan europeisk regering. Ni tog i ert tal upp så gott som alla nyckelord för de kommande fem åren: jordbruket och städerna, konkurrensen och sociala frågor, ungdomen, de äldre, aktiebolagen, de små och medelstora företagen, konsumentskyddet och avregleringen, utvidgningen och förhållandet till USA. Men, herr Prodi, jag önskar att den bild som ni målade upp av den nya kommissionens arbete vore präglad av litet mindre pointillism och av litet mer konstruktivism.
Till slut, herr Prodi, ni kommer här i morgon att bli föremål för ett godkännande som gäller er som person och det politiska arbete som ni hittills har åstadkommit. Det stärker er politiska auktoritet i framtiden. Vi förväntar oss att ni skall utnyttja denna politiska auktoritet vid sammansättandet av den nya kommissionen och för den nya kommissionens politiska ledarskap de närmaste fem åren. Ni kommer i morgon att tilldelas förtroende i förskott, även från min grupp, men ni får inte tro att ni kan leva på det förskottet i fem år. Ni kommer själv genom ert arbete att få skapa ett förtroendekapital. Vi är redo att hjälpa till med det, eftersom vi tror att det gagnar Europa. Lycka till med ert arbete!

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! Prodi, den man som Europeiska rådet har föreslagit som kandidat till ämbetet som kommissionsordförande, kommer att tillträda sitt ämbete under sådana omständigheter som ingen ordförande före honom har gjort. Ingen har i en sådan kris som denna blivit föreslagen som kommissionsordförande med en direkt demokratisk legitimitet genom ett direktvalt parlament.
Båda dessa faktorer tror jag är en förutsättning för att han och den framtida kommissionen skall kunna lösas de stora uppgifter som de står inför. Jag kan precis som Klaus Hänsch säga att vårt förtroendeförskott och hopp gäller er, herr Prodi, på grund av er stora livsgärning. Ni måste uträtta två saker samtidigt under er ämbetsperiod, nämligen en konsolidering av Europeiska unionen, vars uppgifter och omfång har ökat dramatiskt de senaste åren och årtiondena, och när det så krävs måste ni se till att saker och ting fungerar så att unionen, oberoende av om något nytt tillkommer, verkligen blir arbets- och funktionsduglig. Samtidigt förväntar man sig att ni skall ha en vision. Två saker som sällan är förenliga, men som båda på grund av den historiska bakgrunden är nödvändiga: en konsolidering och en vision.
Jag tror att ni, utifrån vetskapen om vad som hände den gamla kommissionen, kommer att ta tag i de institutionella reformerna, sedan även frågan om det personliga ansvaret, den interna kontrollen liksom finanskontrollen, en ökad effektivitet och Europaparlamentets därmed förbundna kontrollbefogenheter gentemot kommissionen.
Vi måste säkerligen de närmaste veckorna och månaderna komma fram till hur man kan skapa en växelverkan mellan kommissionen och Europaparlamentets kontrollorgan, med de relevanta föredragningarna och informationsplikten gentemot Europaparlamentets utskott.
Men det handlar inte bara om den stora strukturreformen av kommissionen, som parlamentet också har kommit med konkreta förslag till, utan vi måste inse att man måste göra en liknande omorganisering av Europaparlamentet för att vi skall kunna sköta våra uppgifter. Det återstår även för oss en del att göra för att vi på ett förnuftigt sätt skall kunna hantera Europaparlamentets nya rättigheter och de utvidgade rättigheter som Verheugen gör helt rätt i att kräva. Vi är alla medvetna om att den tredje stora institutionen, nämligen rådet, på grund av bristande insyn utgör ett stort hinder för att vi skall uppnå acceptans bland befolkningen. Vi kommer i medborgarnas ögon endast kunna föra Europeiska unionen framåt om den präglas av effektivitet, insyn och demokrati. Dessa tre faktorer är villkoret för en acceptans bland befolkningen.
Herr Prodi, när jag lyssnade till era kommentarer om den ekonomiska politiken, var det sådant som man inte längre hör så ofta från politiker och ekonomer: Ludwig Erhard. Ni fokuserade på marknaden och sade att marknadsmöjligheterna måste utnyttjas helt och fullt, eftersom det är det bästa sättet att skapa tillväxt och sysselsättning, men ni talade även om de rättvisa ramvillkor och spelregler som är nödvändiga, eftersom inte marknaden styr allena. Och att man därför måste skapa de viktiga förutsättningarna på området för miljöpolitik, socialpolitik, konsumentpolitik, konkurrenssäkrande genom konkurrens- och stödkontroller, för att den inre marknaden skall kunna fungera som en inre marknad för hela Europa och inte bara på vissa områden.
Men även där ser jag ett särskilt problem, där vi enligt min uppfattning måste lösa en legitimitetsfråga. Vi måste inse att Ekonomiska och monetära unionen är en gemenskapsanordning. Men när jag ser hur finansministrarna hanterar det hela och i synnerhet den roll som Euro 11 har, måste jag konstatera att allt fler beslut glider ned på en mellanstatlig nivå, där det är ont om demokratisk legitimitet för viktiga ekonomi- och valutapolitiska beslut som löper parallellt med Europeiska centralbankens oberoende. Jag tror att det återstår en del att göra på institutionell nivå mellan rådet, kommissionen och parlamentet, så att inte besluten försvinner bort från det egentliga gemenskapsområdet och gör att finansministrarna på vägen blir de nya herrarna över Europa.
Vad visionen beträffar, så har ni sagt en hel del om behovet av externa företrädare, om förmågan att tänja på den fredsordning som vi har upprättat i Europas mitt, genom en utvidgning till hela Europa, men till exempel också till Balkanländerna.
Utvidgningen av Europeiska unionen är säkert en av de viktigaste uppgifterna som ni måste klara av under er ämbetsperiod, men det förutsätter institutionella förhandlingar som, enligt mig, bör äga rum inom kort och som skapar förutsättningarna för en utvidgning, till exempel genom ett större antal majoritetsbeslut och senare - dock inte alltför sent utan så snart som möjligt - visserligen inte som ett villkor för utvidgningen, men inom vissa tidsramar, med tanke på målet med en författning och ett författningsfördrag.
Herr Prodi, jag tror att ni utgör en garanti för att vi kommer att återgå till ett värdebaserat Europa. Denna europeiska union får inte bara av människor uppfattas som ett marknadens Europa, det måste vara ett Europa med gemensamma värderingar och en gemensam kultur. Det finns i kulturellt avseende mer som enar oss än vad som skiljer oss åt, men numera talar vi ständigt om det som skiljer. Vi borde tala om det vi har gemensamt! Olikheter i värderingar och kultur är inget som skiljer oss åt, utan det ger en extra ingrediens, ett mångfald och en större rikedom. Om man i den grundläggande frågan om värderingarna i den här debatten framställer Europa så som Václav Havel en gång krävde att man gjorde här i parlamentet, då är vi åter i stånd att vinna godkännande från de medborgare som inte bara vill ha ett marknadens Europa.

Tamino
Herr ordförande! Jag uppskattade löftet att genomföra de reformer som krävs för att förnya och förstärka de europeiska institutionerna som den nominerade ordföranden Prodi avgav, såväl förra månaden som i dagens anförande. Framför allt gäller detta viljan att skapa en kommission som är öppnare, mer kollegial och effektivare, men även när det gäller att ge parlamentet en utökad roll och att utsträcka rådets möjlighet att fatta majoritetsbeslut.
Men jag är fortfarande förvånad, ordförande Prodi, när det gäller era ställningstaganden på det ekonomiska området och när det gäller miljöfrågorna. I era inlägg dominerar faktiskt idén om utveckling som en ständig tillväxt utan några som helst hänsyn till resursernas naturliga begränsningar. En oändlig tillväxt är en farlig utopi bland ekonomer och den saknar stöd i verkligheten. I dag påminde ni, herr ordförande, om möjligheten att införa en miljöskatt för att bemöta utmaningar i stil med klimatförändringarna - och det gläder mig - och ni talade om en hållbar utveckling, men hur kan man undvika att peka på det motsatsförhållande som råder mellan dessa påståenden och er överdrivna tro på resultatet av en total avreglering av handelsutbytet inom ramen för Världshandelsorganisationen? Sådana avtal har i dag lett till att marknaderna domineras av ett fåtal multinationella företag som de facto har upprättat ett slags monopolstyrning, snarare än en avreglering. Efter GATT-avtalet har inte klausulerna om skydd av miljö, hälsa och etik och försvar av de svagaste befolkningarna på jorden omsatts i praktisk handling. Det räcker att tänka på konflikterna mellan USA och Europa om handeln med pälsar från djur som fångats med grymma fångstmetoder, om handeln med bananer och hormonbehandlat kött, och framför allt konflikten om organismer som modifierats genetiskt, framför allt sedan toppmötet om biosäkerhet i Cartagena misslyckats på grund av den amerikanska omedgörligheten.
Slutligen, även om jag uppskattade ert förslag när det gäller att skapa stabilitet i sydöstra Europa och ert förslag om en internationell konferens om Balkan för att förverkliga ett fredens Europa, så måste jag säga att beväpnade ingripanden aldrig har lett till fred, i bästa fall har de förhindrat krigshandlingar, men inte avlägsnat orsakerna. Och det är detta som är Europas misslyckande. Det har vare sig tidigare eller i ert anförande i dag framförts några förslag om hur man skall förebygga konflikter, och jag kan inte glömma att i ett av de sista beslut som fattades av den italienska regering som ni ledde, den 12 oktober 1998, uppläts de italienska baserna till Nato för ett eventuellt krig i Kosovo.
Men när jag ändå önskar er lycka till i arbetet hoppas jag att ni skall kunna klara de utmaningar som det ligger i att bygga upp Europa och samtidigt beakta miljö-, hälso- och fredsfrågorna, som är integrerade delar av medborgarrätten.

Raschhofer
Herr ordförande! Varje årtionde är präglat av sina visioner. För Europa var det på åttiotalet fullbordandet av en inre marknad, på nittiotalet den monetära unionen. Den period som ligger framför oss måste innebär en konsolidering, en förbättring och ett stärkande av det som hittills uppnåtts - en epok av reformer från topp till tå som Tony Blair uttryckte det.
Med toppen syftade han förmodligen på kommissionen, vars sammansättning, kvalitet och framgång ni personligen bidrar till, ja till och med ansvarar för. En strukturförnyelse, en effektiv utveckling och ett införande av genomblickbara kontroller kommer att bli svåra nog. Den nya kommissionen bör ges en helt ny utformning vad beträffar personer, tänkande och handlande. Det är vi och även ni skyldiga de europeiska medborgarna.
Med tårna åsyftas apparaten i sin helhet. Det måste tydligt framgå vem det är som har det administrativa ledarskapet. Den oberoende expertkommitténs rapport bör vara till god hjälp för er och ni kan räkna med parlamentets stöd. Det räcker inte med att vilja ge den överbelastade byråkratin en effektiv utformning. Det behövs nya försök i form av en ökad medverkan från medlemsstaterna, subsidiaritet vid genomförandet av de europeiska uppgifterna skulle avlasta Bryssel och stärka ansvarsmedvetandet hos alla - ett ansvarsmedvetande som det hittills inte har funnits.
Ni bad i ert första uttalande att inte bli bedömd utifrån ert förflutna, utan i stället utifrån de visioner och idéer som ni bidrar med till Europa. Vi kommer att ta fasta på det!

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag tycker att Prodi gjorde en utmärkt framställning, och jag skulle vilja säga att han uppenbarligen motsvarar kraven för att bli en bra kommissionsordförande. Ur parlamentets synvinkel skulle jag vilja säga att detta parlament troligen kommer att godkänna professor Prodi med högt betyg.
Detta parlament är dock en institution som företräder Europas befolkningar och konkret företräder undertecknad den socialistiska delegationen i Europaparlamentet. Från södra Europa hoppas vi att den nya ordföranden Prodi tar hänsyn till några aspekter som kanske inte har beaktats tillräckligt av den förra kommissionen, jag tänker på förbindelserna med södra Europa. Det är sant att Europa under de senaste åren, till följd av Berlinmurens fall, utvidgningen till nya länder i centrala och norra Europa, i perspektivet av en utvidgning till länderna i Central- och Östeuropa, har förskjutits norrut och österut. Men Europa är mer än ett visst väderstreck, och vi borde också ta hänsyn till södra Medelhavsområdets angelägenheter.
Den största konflikten vi har just nu är i den punkt där Central- och Östeuropa möter södra Europa, det vill säga Balkan. Det är ett stort fel som hela Europa baseras på, och vilket kan ge upphov till problem. Medelhavseuropa bör alltså också beaktas, en förlängning av Europa till Maghreb och Mashrek, Mellanöstern och även länderna i Södra Afrika som hoppas på samarbete med oss, AVS-länderna och länderna i Latinamerika.
Ur en annan synvinkel är resultaten från Europeiska rådet i Berlin alltför villkorade, enligt min mening, av teknokratiska och ekonomiska aspekter, utan att kanske ta hänsyn till mer grundläggande politiska aspekter. Vi har faktiskt inte gått framåt alls vad gäller att förbättra landsbygdens villkor, det finns svårigheter ur jordbrukspolitisk synvinkel och det finns givetvis svårigheter på grund av avsaknaden av en europeisk ekonomisk och social sammanhållningspolitik. Om inte de rådande förhållandena mellan de ekonomiskt mest utvecklade länderna och regionerna och de länder och regioner med en lägre ekonomisk utveckling förändras, kan vi hamna i ett ekonomiskt och socialt Europa med två olika hastigheter, för de länder och regioner som har en bättre ekonomisk utveckling har en tendens, som professor Prodi mycket väl vet, att befästa sin ekonomiska utveckling och tvärtom kan länder med en sämre ekonomisk utveckling förbli i en underlägsen situation.
Ur min synvinkel måste den överdrivna teknikinriktningen, den överdrivna ekonomiska inriktningen i Europeiska rådet i Berlin, rättas till genom en gemensam ekonomisk politik som tar hänsyn till alla intressen i alla regioner och länder i Europeiska unionen.

Duhamel
Herr ordförande, herr Prodi, kära kolleger! Denna maj månad 1999 är en av de bästa och värsta i det politiska Europa.
Det värsta, denna förskräckliga vår 1999, kriget i Kosovo, de grova brotten, deportationerna, den politiska svagheten i vår europeiska union får varken ni eller vi glömma bort. Lyckligtvis står Frankrike, och Europa, i första ledet när det gäller de humanitära åtgärderna för att reparera och plåstra om det värsta, när det nu inte gick att undvika.
Det bästa, det som ger oss hopp och vilja, är er utnämning, herr Prodi. Naturligtvis för det ni representerar - vi är flera som redan har sagt och skrivit det - men framför allt för villkoren för ert tillträde.
Ni kommer att bli en lyckligt utvald, eftersom ni kommer att bli den första ordföranden i Europeiska kommissionen som utsetts på grund av ansvarsprincipen.
Den moderna demokratin syftar till att bli ett tempel med en grund, de mänskliga rättigheterna, och två pelare, den allmänna rösträtten och ansvarsprincipen. Ansvar, tack för att ni uttalat detta ord ett tiotal gånger i dag.
Och titta på vårt Europa. Vi firar femtioårsdagen för Europarådet, vars grunder är så värdefulla för många av oss. Titta på vår europeiska gemenskap, den firar femtioårsdagen av medborgarnas val av parlamentet. Titta på vår europeiska union, den firar uppkomsten av det politiska ansvaret. Ni känner till den underliga sekvensen. Tack vare detta parlament, och dess grupp av europeiska socialister under ledning av Pauline Green, avsattes den föregående kommissionen. Vissa av dess ledamöter har gjort ett utmärkt arbete, andra inte, men framför allt har den misslyckats politiskt, globalt sett. Parlamentet har sagt det. Kommissionen avgick. Det var revolutionen i mitten av mars.
Sedan kallade embryot till europeisk opinion er, till sitt första trevande offentliga utrymme. Regeringscheferna hörde det. Det är ett framsteg. Tillåt en vänsterman att erinra om att dessa regeringschefer står till vänster, och att den viktigaste skyldigheten för en demokrat till vänster är att lyssna till folket. När ni i dag talar om den totala avregleringen inom ekonomin sårar det oss som socialister. Den kommer av ert behov av konsensus. Sådan är situationen. Vi skall alltså installera er.
I mitten av juni kommer väljarna att rösta. Nya val, ett nytt parlament, en ny majoritet, en ny kommission. Den europeiska demokratin är på väg. Därför, herr Prodi, hälsar vi er och hedrar samtidigt vår demokrati, utan att glömma vårt ansvar.
Förnuftets pessimism, viljans optimism, sade Antonio Gramsci på sin tid om fascismen. Ni kan och ni bör säga det i dag igen, och då kommer vårt förtroende för er att förnyas, vårt Europa kommer att förnyas, så att vi kan bygga det demokratiska templet och vara trogna vårt ideal.

Ordföranden
Jag tackar Duhamel, bland annat för att han var hövlig nog att citera en italienare som, i sin tur, lånat det aktuella citatet från en stor fransk författare.

McNally
Herr ordförande, herr nominerade ordförande för kommissionen! Vid Europaparlamentets sista sammanträdesperiod, står vi inför en oroad valmanskår på en kontinent i krig. Ni kommer att mötas av ett Europaparlament som gör sig mera gällande och är mera fyllt av förtröstan, och som har förväntningar på er. Det har förväntningar på era ledaregenskaper, era kommunikativa egenskaper, er styrka och er integritet. Vad gäller ledaregenskaper, måste ni frammana en reformkultur i tusentals människor. Ni måste förverkliga de uppförandekod som har kommit till på ett mycket sent stadium. Ni måste leda en grupp kommissionärer och ni måste behärska administrativa detaljer.
Vi vill ha av er ett ledarskap som innebär att vara rörlig. Vi vill att ni gör stickprov och att vara lyhörd för detaljerad kritik. Vi behöver att ni förmedlar en vision och klara idéer, men det måste vara godtagbara idéer. Skatteharmonisering är till exempel inte en godtagbar idé för min delegation, så ni kan inte förkunna idéer som inte är politiskt godtagbara. Vi behöver en förmåga hos er att kommunicera med oss och med Europeiska unionens medborgare. Framför allt, behöver vi er styrka och er integritet. Ni måste till exempel kunna ge adekvata svar på den typ av fientliga tidningsartiklar som förekommer i Förenade kungarikets press i dag. Detta förväntar vi oss av er.
I gengäld stöder vi er som kritiska vänner. Vi har beslutat förändra våra regler för att klargöra för alla att vi kommer att övervaka utgifterna i varje utskott som har kostnader. Priset för ert misslyckande kommer att vara förfärligt. Det skulle bestå i förintelsen av det europeiska idealet. Men belöningen för er framgång, som vi förväntar oss och som vi kommer att bistå er med, kommer att vara en bekräftelse på det kloka i att arbeta tillsammans i ett internationellt samarbete inom Europeiska unionen.

Fayot
Herr ordförande! Den nya kommissionens politik kan inte vara en sak och samtidigt dess motsats. Den kan inte vara överdrivet liberal och samtidigt vara social och ekologisk. Ni uppmanas därför att utarbeta en syntes för att skapa en ny social och ekologisk europeisk modell.
Europa har dåligt rykte i dag bland arbetarna. Den offentliga servicen försämras och de samhällsomfattande tjänsterna är ingen lösning. Många arbetare är arbetslösa på grund av avregleringen och globaliseringen. Och medan rikedomen hela tiden ökar breder samtidigt fattigdom och utslagning, arbetslöshet och osäkerhet ut sig. Herr Prodi! Man kommer att be er att se till att denna skandal får ett slut och att Europeiska unionen blir ett Europa för alla.
Den reformistiska inriktning ni aviserar kommer att kräva en framstegsmajoritet. Ni kommer sannolikt att uppnå en mycket stor majoritet i detta parlament. Jag hoppas att denna majoritet, efter valet, blir en stabil majoritet. I det hänseendet skulle jag vilja påminna parlamentet och kommissionen om något. Amsterdamfördraget ger Europaparlamentet nya rättigheter, men också nya skyldigheter, där jag anser att skyldigheten till stabilitet är en av dem.
En röst för Prodi och det nya kollegiet kommer enligt min uppfattning att bekräfta en förtroendepakt mellan parlamentet och kommissionen, som kommer att gälla i fem år. Parlamentet som inte kan straffas i detta institutionella system kan inte jämt och ständigt byta majoritet, eller utnyttja misstroendevotum, utom om det gäller en extrem politisk risk. Förtroendepakten tvingar dessutom kommissionen att visa prov på allvar när det gäller politisk planering. För att upprätta budgeten och arbetsprogrammet måste vi varje år noga titta på hur långt genomförandet av det politiska program framskridit, som vi kommer att godkänna med det nya kollegiet.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, måste parlamentet och kommissionen åta sig att åstadkomma en ny kvalitet i det politiska arbetet.

Tsatsos
Valet av er, herr kommissionsordförande, kommer att vara en av nyckelpunkterna i de institutionella relationerna mellan Europaparlamentet och Europeiska kommissionen. De grekiska socialisterna ser gärna att ni blir vald. Valet av kommissionsordförande är dock inte enbart en handling för stunden. Det skapar en relation av ömsesidigt förtroende och samarbete mellan kommissionen och företrädarna för folken i Europa.
Europas folk, herr ordförande, har tyvärr blivit misstänksamt. Misskötsel i det förflutna har minskat Europeiska unionens trovärdighet. Demokratin svarar med reglerna om öppenhet. Öppenheten kommer emellertid aldrig att fungera bara för att den står inskriven i fördragen. Den kommer att fungera om kommissionen eftersträvar den, och om parlamentet oavlåtligen kräver den. Parlamentets stränga kontroll är ingenting negativt, den är till för att säkerställa att reglerna följs.
Jag önskar av hela mitt hjärta att ni blir vald, även efter att ha lyssnat till ert tal här i dag, och vi tror att en ny, bra och konstruktiv period i relationerna mellan kommissionen och parlamentet påbörjas. Låt denna period bli - under förutsättning att parlamentet väljer er och godkänner er kommission - en period av öppenhet, demokrati, mänskliga rättigheter och, framför allt, en period av fred.
Angående freden, herr ordförande, måste vi inse att alla stupade, oavsett på vilket slagfält de faller, är lika inför döden.

Sindal
Herr Prodi! Ni är den andre kommissionsordförande jag är med om att utse. Det ger ju litet erfarenhet. Jag måste säga att jag efter det första sammanträdet vi har haft tillsammans inte är särskilt nöjd, men i dag kan jag säga att det uttalande ni har gjort i dag här i parlamentet gjort mig mycket nöjd. Det gläder mig att miljön, konsumenterna och sysselsättningen har kommit med i ert uttalande. Det gläder mig att ni betonar nyttan med att samarbeta. Det finns en sak jag är missnöjd med. Det är den höga prioriteringen av avregleringen av handeln inom WTO-samarbetet, men jag vill varna för att man försummar den sociala dimensionen, och att man tar konsumenterna och miljön som gisslan. Det är oerhört viktigt att vi också tar hänsyn till tredje världen, de fattiga länderna, och får WTO att fungera i detta sammanhang.
Den andra saken jag gärna vill nämna i dag, är ert arbete med att reformera kommissionens arbete och arbetsmetoder - den nya förvaltningskulturen. Det som vi hört i dag är jag nöjd med. Jag hoppas att institutionerna, dvs. rådet, parlamentet och kommissionen, kan samarbeta kring detta i framtiden. Jag har en fråga: har ni samma uppfattning som jag om att en ny start är lika med nya kommissionärer på samtliga poster?

Lööw
Herr ordförande! Jag vill tacka Prodi för att han så tidigt sade i sitt inledningsanförande att han åtar sig att ägna mycket omtanke åt detta med öppenhet och insyn. Jag vill understryka att parlamentet faktiskt har tagit mycket konkreta beslut om vad man lägger i begreppet öppenhet och insyn. Jag är alldeles övertygad om att parlamentet inte kommer att backa på de ståndpunkter som man redan har intagit.
Enligt min mening handlar det lite grann om att vända principen från att kanske vara öppen när man var tvungen till att eftersträva öppenhet så mycket som möjligt redan från början. Dessutom handlar det inte bara om information på institutionernas egna villkor, utan det handlar om att tillhandahålla dokument och svara på de frågor som medborgarna ställer.
Jag tror att detta kommer att kräva ett mycket konkret regelverk och en mycket stor personalutbildning. Det kommer alltså att bli ett hantverk. Det räcker alltså inte med att bara säga att man vill ha ökad öppenhet. Jag tar dock fasta på Prodis åtaganden i detta avseende och hoppas också att han förstår att det är detta hantverk som krävs också för att komma någonstans.

Swoboda
Herr ordförande! Herr Prodi, nu har ni fått så mycket beröm att det nästan är hemskt. Ni står säkert ut med att jag häller en droppe vermouth i glaset. Jag kan börja med att tala om att även de österrikiska socialdemokraterna kommer att rösta för er. Men jag medger öppet att det inte sker utifrån vår fulla övertygelse, utan på grund av era tidigare insatser och som ett förtroende i förskott. Givetvis finns det många frågor ni inte kan besvara ännu. Det som stör mig litet - jag vill koncentrera mig på den frågan - är att marknaden överbetonas samtidigt som de sociala aspekterna underskattas.
För att ge vår ordförande en viss tribut, använder jag mig av Gramscis terminologi. Hegemonin, i det här fallet marknadens hegemoni, stör mig som ekonom och anhängare av marknadsekonomin, för vi har i detta Europa utvecklat en modell för en social marknadsekonomi, där man särskilt värnar om att minska och förhindra arbetslösheten. Jag måste få säga, herr Prodi, att det i dag, enligt mig, är första gången ni klart och tydligt uttalar att ni även vill bekämpa och förhindra orsakerna bakom arbetslösheten. Men det tycker jag fortfarande är för magert. Det innehåller fortfarande för litet substans.
Jag säger det än en gång klart och tydligt: Vi måste stärka marknadskrafterna. Men vi måste också vara medvetna om att marknaden endast kan fungera i vår modell, om arbetslösheten är så låg som möjligt, och om det finns så få sprickor i samhället som möjligt, annars får vi inte Europas medborgare med oss. Därför välkomnar jag er som ny kommissionsordförande. Jag hoppas att ni kommer att kunna upprätta den balansen.

Desama
Herr ordförande, herr Prodi! Jag övertar min vän Svobodas dämpade inställning och kommer att betona den litet. Jag har faktiskt lyssnat till er tre gånger i dag, alltid med samma glädje, men jag har noterat att ni för tredje gången inte vid något tillfälle tagit upp begreppet det sociala Europa och det oroar mig. Ni har sannolikt talat om sysselsättning, men inte ett ord om den europeiska sociala dialogen. Inte heller ett ord om nödvändigheten av att inrätta den bas av grundläggande sociala rättigheter utan vilka omlokaliseringar genom skattedumpning kommer att ske. Och även om ni faktiskt på nytt aviserat att kommissionen skulle utveckla avregleringen av marknaden för varor och tjänster har jag inget hört om offentlig service, om ekonomiska tjänster i allmänhetens intresse, såsom de framgår av artikel 7D i Amsterdamfördraget. På detta område borde ni lugna oss, om ni vill att er kommission skall vara funktionsduglig. Glöm inte bort den vänstra flygeln.

Marinho
Herr ordförande Romano Prodi! Ni presenterar er här i kammaren som en man med övertygelser, vilket ni är, och med belagda meriter från det europeiska bygget. Vi gläds med er åt de enorma ansträngningar som var nödvändiga för att vissa länder, framför allt ert och mitt, skulle kunna gå i täten för Europeiska unionen mot euron, som ni känner till.
Vad det handlar om nu, herr ordförande Romano Prodi, är dock framtiden. Ni talade om den, framför allt om vad ni planerar för att få en ny, öppen och effektiv organisation av kommissionen. Ni talade mer om organisation än om filosofi, jag vet inte om det är positivt eller negativt, vilket stod i kontrast till ert övriga anförande, som var mer filosofiskt, mer emfatiskt, mer grundläggande än pragmatiskt.
Därför skulle jag vilja be er om några klarlägganden. Anser ni att den nuvarande institutionella ramen som kommissionen ingår i - likhetsprincipen, med jämlikhet mellan medlemsstaterna - är en strukturell och historisk princip för unionen eller vill ni addera de senaste skälen och driva på för en skyndsam och brådskande revidering? Det vill säga, genomföra den institutionella reformen i kommissionen, framför allt vad gäller antalet kommissionärer, som skall ske inom ramen för det gällande fördraget, eller är ordförande Romano Prodi beredd att genomföra en tidigare revidering? Det går inte att undvika denna fråga, hur känslig den än är. Intrycket vi fick är att ni inte ville tala om den saken. Det är synd, för en klarhet i dessa frågor är en nödvändig förutsättning för att kunna acceptera de övriga och lovvärda reformföresatserna. Det handlar inte om, herr ordförande Romano Prodi, " att damma av i huset" , det är absolut nödvändigt att stärka husgrunden.

Myller
Herr ordförande! Jag vill bara beröra en enda fråga. Det handlar om den viktigaste frågan för parlamentet, nämligen att ni, herr kommissionens ordförande, i ert arbete kommer att på ett trovärdigt sätt förbinda er till de reformer som parlamentet förutsätter av den kommande kommissionen, och att ni även när ni i samarbete med regeringarna utser kommissionärer, kräver att var och en för sig och alla tillsammans skall förbinda sig till reformerna. Jag tycker också att man måste påminna om att de av den nuvarande kommissionens ledamöter som på ett bra sätt skött sina uppgifter och som förbundit sig till reformerna behövs även i den kommande kommissionen, annars startar inte reformarbetet tillräckligt snabbt.

Prodi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill varmt tacka för denna debatt, som har varit omfattande och djuplodande och där det också har framkommit ett förtroende och förväntningar som jag sätter stort värde på och som jag känner ett stort ansvar för. Låt mig också säga att detta har varit en debatt som med all rätt har ställt mig inför ett villkorat förtroende, dvs. ett förtroende som bygger på ord, eftersom det är det enda jag kan erbjuda för tillfället.
Jag kan därför bara uppriktigt säga er att jag i detta svåra ögonblick är djupt medveten om vilket stort förtroende ni har visat, men också att jag kommer att prövas av er och i ännu högre grad av det nya parlament inför vilket jag skall presentera en komplett laguppställning för den nya kommissionen, och att jag genom den laguppställningen måste kunna ge konkreta garantier för de löften och åtaganden som jag redovisade i debatten den 13 april och i dagens debatt. Naturligtvis konkretiseras regeringsmakten i en regering, den kan inte sammanfattas på ett enkelt sätt i ett program. Därför vill jag bara säga att jag känner mitt ansvar för de viktiga uppgifter som ligger framför kommissionen och som ni har nämnt. Jag delar till fullo er förhoppning att kommissionen skall återfå, och mer än så, slutgiltigt skall åta sig den roll som fördragen ger den - rollen som initiativtagare, rollen som politisk pådrivare - och att den skall genomföra den rollen med den största öppenhet.
Frågan om öppenheten återkommer ständigt. Låt mig påminna om att öppenheten har sin upprinnelse i en tydlig ansvarsfördelning, och jag kommer att arbeta mycket med detta, vilket var ett av de avgörande problemen i samband med den senaste krisen. Öppenhet när det gäller kommissionens kollektiva politiska ansvar, men även det individuella ansvaret för kommissionärerna som leder de olika sektionerna och som har ansvaret för att leda dem, och det stora administrativa ansvar som i stället i slutändan åvilar de olika direktoraten. Detta är en fråga av avgörande betydelse som jag vill diskutera så öppet som möjligt, och i det sammanhanget vill jag även definiera kansliernas roll, något som tidigare har varit ett av de problem som har lett till spänningar och missförstånd.
Jag tackar också för att ni påminde mig om det känsliga förhållandet mellan å ena sidan kommissionen och rådet, och å andra sidan kommissionen och parlamentet. Detta är ett mycket starkt parlament, ett parlament som har erövrat sin styrka, något som inträffar i de stora ögonblicken av en institutions liv. Och därför är detta ett parlament inför vilket jag måste visa öppenhet, klarhet och inför vilket jag måste uppträda fullständigt korrekt. Detta är jag medveten om.
Det fanns också vissa problem i samband med tidsplanen för tillträdandet. Verheugen underströk för rådets räkning behovet av ett snabbt tillträdande, medan Cox, å andra sidan, underströk möjligheten att hålla en omfattande parlamentariska debatt för att godkänna den nya kommissionen. Jag anser att båda dessa behov är mycket viktiga. Jag kan bara säga att jag kommer att ha hela laguppställningen klar för den nya kommissionen den dag det nya parlamentet samlas. Detta är det löfte jag kan avge - och som jag måste avge - inför er för att inte med en enda timme fördröja tillträdandet. Naturligtvis hoppas jag att detta skall gå fort. Man jag upprepar, jag är medveten om att debatten måste vara grundlig och utförlig i alla avseenden.
Ett annat mycket allvarligt problem har diskuterats i dag, ett av de grundläggande problem som jag tror att vi måste återvända till under de kommande åren. Man har sagt att jag har visat " för stort förtroende för marknaden och för litet för det sociala Europa" . Låt oss tala i klartext: om vi ställer dessa båda begrepp i motsatsställning till varandra kommer vi att förstöra marknadens Europa och det sociala Europa. Låt oss inte glömma bort att om vi skall kunna skänka hopp åt tredje världen, som vi nu har ett stort ansvar för - får vi inte glömma att Europa är världens största ekonomiska struktur; jag upprepar: världens största ekonomiska struktur - så är det uppenbart att vi måste kunna garantera även en global ekonomisk ordning. Den öppnare handeln har under de senaste åren skapat tillväxtområden i vissa länder som tidigare stod helt utanför det globala samspelet, vilket har medfört - något jag inser och återklanger av detta hörs i era inlägg - mycket allvarliga problem för vissa sektorer i den europeiska ekonomin och för vissa europeiska länder. Men låt oss inte glömma att om vi inte antar denna utmaning så kommer vi verkligen att svika tredje världen, och vi kommer att smita ifrån den uppgift vi bör ta på oss på denna planet som har blivit så komplicerad. Detta, kan jag försäkra er, gör inte den sociala dialogen mindre betydelsefull, utan ökar snarare dess betydelse, det ökar betydelsen av att uppmärksamma dem som hamnar utanför, att uppmärksamma de fattigaste. Men detta kan vi inte göra genom att stänga in oss, det kan vi inte göra med en kontinent som reser upp gränser, även om den har blivit större. Detta kan vi bara göra om vi accepterar den utmaning som i detta fall också innebär ett ansvar.
Det kan verka som om detta resonemang har tillkommit för att jämka samman, för att värva proselyter. Men så är det inte! Jag har personligen en djup övertygelse när det gäller ekonomiska frågor, nämligen att det finns två stöttepelare som bär upp den europeiska konstruktionen. Om vi verkligen skulle stänga våra gränser, så skulle vi skapa mycket allvarliga problem, såväl ur fredssynpunkt som när det gäller att utveckla vår planet. Jag vet mycket väl att med denna öppning har vi behov av att genomföra förändringar mycket snabbare än vad som har skett tidigare och förändringar skapar oro. Vår uppgift som kommission och parlament är att tillsammans med rådet gå vidare i den riktningen, att ta ansvar för förändringen, för det är uppenbart att det just nu är mycket frestande att stänga in sig, frestande att retirera till konservativa positioner. Det är därför vi alla är hängivna detta progressiva reformarbete, vilket kommer att innebära en mycket stor utmaning. Jag har redan nämnt vissa punkter: jag nämnde inte öppenhet, förändrade organisationsmodeller, förändrade relationer mellan kommissionen och parlamentet, förändrade relationer till de administrativa strukturerna.
Det är uppenbart att detta måste genomföras gradvis. Om någon klandrar mig för att inte ha lagt fram en färdig lösning så är det helt riktigt. Den typ av process, den typ av arbete som vi har framför oss är till sin natur progressiv. Dessutom måste jag, på samma sätt som jag i min diskussion i dag har tagit hänsyn till den första rapporten från De vises kommitté, även ta hänsyn till - trots att det sedan är jag som måste ta ansvaret - den andra rapporten från De vises kommitté, den som kommer i september och där jag, som sagt, kommer att ha ansvaret för att fatta besluten. Det är mycket viktiga dokument när det gäller att skapa en viljeinriktning, för att organisera vårt sätt att tänka.
Det är därför det är viktigt att vi har en kontinuerlig, balanserad och stark relation i vårt arbete. Det är därför jag hela tiden har talat om en balanserad sammansättning av kommissionen, inte bara när det gäller den politiska sammansättningen, utan också när det gäller balansen mellan män och kvinnor. Låt mig i det sammanhanget säga att det ännu inte finns någon lista över kommissionärer, inte ens en provisorisk lista. Till regerings- och statscheferna, som jag för en kontinuerlig dialog med för att kunna bygga upp en bra kommission, har jag sagt tydligt: " Till dess att valet är klart kommer jag inte att nämna några namn!" För det första av respekt för vissa länder som har sina interna preferenser. För det andra för att vi först måste utarbeta program och få fram en viljeinriktning och först därefter kan vi bygga upp kommissionen. Jag anser att det skulle vara alldeles fel att gå den motsatta vägen. Låt oss med andra ord diskutera namn efter valet. Alla de namn som hittills har nämnts har bara varit rykten som man inte skall fästa något avseende vid. Det är därför - och jag upprepar - som jag håller på att förbereda allt detta. När ögonblicket är inne att hålla val sätts ledningen samman, i god tid för att kunna presentera kommissionen för parlamentet när det sammanträder första gången. Detta är det program jag tänker följa.
Låt mig så ta upp ett par andra frågor som i debatten har framförts som speciellt viktiga och med särskild intensitet.
Jag lämnar diskussionen om försvaret åt sidan. Någon tolkade detta negativt som om det skulle innebära att jag prioriterar svärdet snarare än budgeten eller valutan. Men det är mycket enkelt: det är svårt att bygga upp en ny struktur som skall spela en roll utan att man även bygger upp ett försvar. Det kommer att ta tid. Jag är medveten om kommissionens begränsningar, jag känner till dess behörighet, allt detta är jag medveten om, men helt klart måste vi ställa upp detta som ett mål, parallellt med diskussionen om utrikespolitiken.
Slutligen frågan om kampen mot fattigdomen, mot marginaliseringen och problemet med tillväxten. Även här försöker vi undvika att bygga en framtid på föråldrade ekonomiska begrepp. Det är inte alltid sant att de nya tillväxtmodellerna leder till problem med skador för en hållbar utveckling eller för miljön. Den nya tillväxten är i grunden olik den som gällde tidigare. Sanningen är att Europa ännu inte har kunnat hänga med i en takt som krävs i denna nya form av utveckling och som framför allt omfattar de nya sektorerna software och telekommunikationer och, vilket jag påminde om i mitt anförande förra gången, det som jag kallade " livsvetenskaperna" . Detta innefattar stora sektorer som spänner från läkemedel till kemi, alla de nya resurser som utvecklas i anslutning till sjuk- och hälsovården, sektorer där Europa är extremt svagt och som har enastående möjligheter vad gäller sysselsättning och utnyttjande av datorteknik. Låt mig emellertid påminna om att de etiska frågorna, på detta liksom på andra områden, aldrig får underordnas de ekonomiska. Detta måste stå helt klart! Och det gäller inte bara på detta område. Det måste vara en huvuduppgift för oss alla, i alla sammanhang, eftersom det är en del av vår övergripande målsättning.
Nyligen påminde jag om våra skyldigheter utåt. Detta talade jag inte om i morse, eftersom jag har talat om detta i andra sammanhang. Jag ser mina två anföranden som två delar av ett och samma kapitel som vi måste skriva tillsammans. Jag påminde därför inte om Medelhavsproblemen i morse utan jag uppehöll mig framför allt vid Balkan. Men låt mig understryka att vårt ansvar gentemot länderna i Medelhavsområdet är mycket stort. Det är ett mycket stort ansvar därför att vi står inför en situation som socialt, ekonomiskt och när det gäller att organisera statsapparaterna blir allt mer komplicerad, nästan ohållbar. Jag tror inte att någon annan skulle kunna ta på sig denna uppgift som vi absolut inte kan frånsäga oss i detta ögonblick. Nåväl, jag påminner om dessa punkter som skall läggas till mitt tidigare anförande, och som avser de invändningar och förslag som ni har framfört, och som jag är mycket tacksam för.
Låt mig avsluta med en mycket kort iakttagelse, som än en gång gäller Kosovo. Här har vi en enorm och växande uppgift framför oss. Låt oss komma ihåg att den politiska, sociala och ekonomiska rekonstruktionen av Balkan till största delen, om inte helt och hållet, ankommer på Europa. Låt oss komma ihåg att vi måste kunna erbjuda en institutionell modell som gör att dessa människor kan känna sig säkra på att de får bibehålla sina egna strukturer, men som även gör att de kan ha allt intensivare förbindelser med Europa så att de kan skapa sig en egen framtid.
Avslutningsvis, vill jag tacka er och framföra en förhoppning om att vi skall kunna fortsätta vår debatt i en konstruktiv anda.
Applåder

Sindal
Herr ordförande! Jag ställde en fråga där jag undrade om Prodi med en " ny start" menade att det också skulle vara en helt ny kommission, alltså att det inte skulle ske några utnämningar av några av de gamla kommissionärerna. Jag fick inte något svar på min fråga.

Prodi
Om jag har förstått saken rätt gällde frågan om kommissionärer från den gamla kommissionen kommer att ingå i den nya. Det finns inget som förbjuder detta, det beror helt på den enskilda kommissionärens kapacitet och yrkesmässiga och etiska performance . Det finns inget förbud i sammanhanget och därför ser jag inget hinder för detta.

Ordföranden
Jag tackar ordförande Prodi.
Jag har i enlighet med artikel 32 i arbetsordningen mottagit ett förslag till resolution.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Ordföranden
Ephremidis har anmält att han vill yttra sig om situationen på Balkan, men debatten om Kosovo äger rum i eftermiddag och jag tror att han kommer att få tillfälle att yttra sig då.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Ordföranden
Herr Ephremidis! Ni har varit parlamentsledamot länge och vet att en kollega inte får tala såvida han inte får ordet av ordföranden.
Imbeni hade inte gett er ordet.

Omröstning
Ordföranden
Damer och herrar ledamöter! Vi skall gå vidare till en lång serie omröstningar, som kommer att ha ett nytt inslag. De är de första omröstningar som sker i enlighet med de nya artiklar i arbetsordningen som vi röstade igenom under den förra sammanträdesperioden.
Jag skall säga att en undersökning som vi gjorde i dag om de förestående omröstningarna visade att de ändringar som införts av kollegerna Richard Corbett, Ana Palacio och vice ordföranden Gutiérrez Díaz är betydelsefulla och medför en hel del förändringar. Jag tror att de kommer att underlätta omröstningarna för oss. De ändrar även på en hel del gamla mönster, och jag skulle vilja be om er hjälp och förståelse.

Ordföranden
Jag skulle vilja klargöra för plenum att om Fayots betänkande godkänns, kommer beslutet, till skillnad från det normala förfarandet, att träda i kraft omedelbart, och inte till nästa session, och det kommer alltså gälla för de förslag som återstår att rösta om.
För att godkännas krävs absolut majoritet, 314 röster.
Parlamentet godkände förslaget till beslut.

Herman
Herr ordförande! Kan ni förklara varför det vid den senaste sammanträdesperioden räckte med enkel majoritet för att ändra bilagorna, medan det i dag krävs absolut majoritet för detta.

Ordföranden
Herr Herman! Arbetsordningens bilaga föreskriver vissa regler då det rör sig om ansvarsfrihet och vissa regler för andra omröstningar.
I de första krävs ökad majoritet, i de andra inte.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag hade begärt ordet innan detta ändringsförslag gick till omröstning och jag är inte säker på att förslaget är tillåtligt. Ni har just låtit oss anta en ändring av artikel 5 i arbetsordningen, genom att förklara att den gäller med omedelbar verkan. I denna artikel står om beviljandet såväl som vägran att bevilja ansvarsfrihet, att det inte får finnas några ändringsförslag till förslaget om ansvarsfrihet. Men det var ett ändringsförslag som gällde stycket om förslaget till beslut. Jag måste helt enkelt säga att när man antar texter snabbt, måste man åtminstone vidta ett minimum av försiktighetsåtgärder för att respektera dem.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Ni tar upp en punkt som vi skall diskutera senare. I vilket fall som helst godkändes inte ändringsförslaget. Vi skall granska det på nytt. Vi är inte ofelbara. Det är bara påven som är ofelbar, inte vi. Men eftersom ändringsförslaget inte godkändes är det inte något problem.
Parlamentet godkände resolutionsförslaget.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
Vi har röstat för rådets förordning, eftersom Europaparlamentets ändringar i frågan inarbetats i texten. Det gäller särskilt den bilaga som tillät försäljning av djur som hade fått försöksmedicin ute i handeln. Vi vill gärna här ta tillfället i akt och betona att vi inte vill se medicinrester i kött över huvud taget. Det är nämligen en bra princip. Bättre mätningsmetoder bör inte vara ett argument för att i framtiden fastställa gränsvärden, utan det bör tvärtom vara skäl till en fortsatt strävan mot en nollgräns för medicinrester i kött.
Betänkande (A4-0192/99) av Teverson

Souchet
Utan att på något sätt vilja reglera frågan om sanktioner, deras harmonisering och rättvisan i deras tillämpning föreslår kommissionen en förteckning över beteenden som utgör allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitiken, grundat på de framsteg som gjorts inom ramen för Organisationen för fisket i nordvästra Atlanten (NAFO).
Förteckningen innehåller beteenden som bedöms som oacceptabla; försvårande för fiskeriinspektörer, förfalskande eller förstörande av bevismaterial, bedrivande av fiske utan eller med falsk licens, förfalskande, utelämnande eller döljande av fiskefartygs namn, registreringsnummer eller märkning, användning av förbjudna fångstredskap eller fiskemetoder, fiskeaktiviteter som är förbjudna i vissa zoner, överträdelse av föreskrifterna för hur fiskeprodukter skall hållas eller bevaras ombord på fartyg, överträdelse av föreskrifterna och förfarandena för omlastning, förfalskning av uppgifter rörande fångster och andra uppgifter, ingrepp i systemet för satellitkontroll, avsiktlig överträdelse av föreskrifterna för fjärrapportering av fiskefartygs rörelser, överträdelse av föreskrifterna för hur fiskefångster skall landas av befälhavaren på fiskefartyg från tredje land eller dennes företrädare, och slutligen landning, saluföring och transport av fiskeprodukter som inte följer gällande handelsnormer, särskilt normerna för minimistorlek.
Eftersom vi vet att kontrollen är en av de grundläggande pelarna i tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken kan vi bara vara positiva till att denna förteckning upprättas. I det yttrande som jag skrev för fiskeriutskottet om ändring av förordning 2847/93 om inrättande av ett kontrollsystem som kunde tillämpas på den gemensamma fiskeripolitiken lämnade jag ändringsförslag som antogs av Europaparlamentet, och som innebar att för att vara rättvisa och kunnas ses som sådana, borde liknande sanktioner införas i hela gemenskapen för jämförbara överträdelser av den gemensamma fiskeripolitiken.
Jag beklagar därför att kommissionen inte kunnat ta tillfället i akt och acceptera dessa förslag från Europaparlamentet vilka, om de hade antagits, skulle ha kunnat betraktas som ett framsteg av yrkesfiskarna när det gäller rättvis behandling. Varje medlemsstat måste förbli ansvarig för sina egna kontrollkårer, medan kommissionen i sin tur bör samordna tillämpningen av kontrollerna.
När den gemensamma fiskeripolitiken blir utsatt för allt värre attacker från yrkesfiskarna borde rättvisan i tillämpningen av reglerna åtminstone stå utom alla tvivel. Det är för närvarande inte fallet. Det råder en allmän uppfattning om att systemet ger utrymme för allvarliga orättvisor. Detta undergräver i sin tur fiskarnas motivation att till fullo samarbeta vad gäller bevarandeåtgärder, då de tror att andra kan göra sig skyldiga till överträdelser utan att straffas på ett effektivt sätt. Om inte fiskarna samarbetar är de flesta bevarandeåtgärder i stort sett meningslösa.
Kommissionen måste också lägga fram ett förslag om jämförbara sanktioner för jämförbara överträdelser; problemet är brådskande och kräver att åtgärder vidtas mycket snabbt och före ändringen av den gemensamma fiskeripolitiken år 2002.
Betänkande (A4-0197/99) av Tatarella

Palm
Jag skulle vilja börja med att tacka föredraganden för ett bra betänkande. Särskilt viktiga är de krav som nämns på en övergång till en ny politisk ordning på Östtimor.
När man diskuterar demokratifrågor och Indonesien, är det emellertid viktigt att minnas att Indonesien ockuperar ännu ett land: Västpapua. Detta område överlämnades år 1963 till Indonesien med krav om att en folkomröstning skulle hållas senast 1969 om landets framtid. Ett slags folkomröstning ägde mycket riktigt rum, men den kan knappast kallas demokratisk, då enbart stamhövdingarna fick delta. Den rapporteras dessutom ha genomförts med odemokratiska metoder.
Västpapua har ingen som helst kulturell samhörighet med Indonesien. Över 100 000 människor beräknas ha dött i strider mellan urbefolkningen, huvudsakligen beväpnad med bågar och spjut, och den modernt utrustade indonesiska armén. Det rapporteras om politiska fångar, bombade byar och användning av kemiska vapen. Tusentals västpapuaner har flytt till det näraliggande Papua Nya Guinea.
Det är skandal att världssamfundet inte starkare har reagerat mot det pågående folkmordet på Västpapua. Det manipulerade folkomröstningsresultatet måste ogiltigförklaras, och folket på Västpapua måste snarast möjligt få besluta om sin framtid.
Betänkande (A4-0205/99) av Read

Heinisch
Reads betänkande förtydligar vikten av en utveckling av den inre marknaden för läkemedel och påvisar viktiga strukturer för den framtida utvecklingen. Det bör vara en förnuftig balans mellan folkhälsan och utvecklingen av en effektiv europeisk industri. Det kommer rent allmänt att bli nödvändigt att minska beroendet av nationella ersättningssystem och att sträva mot ett större eget ansvar. Det kan komma att innebära fler privata försäkringar och/eller ett större eget ansvar, och därmed kanske även ett större mått av självmedicinering. Det innebär inte att solidaritetsprincipen på något sätt får stå tillbaka, utan denna kommer tvärtom att bevaras och i slutändan även att stärkas. Jag har svårt att föreställa mig att man i längden kommer att kunna fortsätta uppsöka läkare för alla mindre åkommor och få recept på läkemedel.
Det är viktigt, anser jag, att ta hänsyn till apotekarnas och läkarnas roll på området självmedicinering. Båda dessa yrkeskategorier har uttalat sig i frågan, och jag vill särskilt välkomna de broschyrer om självmedicinering som bland annat givits ut av Europeiska läkarförbundet och som man har erhållit stöd till från Europeiska kommissionen. Tillståndssystemet är av särskild betydelse för en fungerande inre marknad för läkemedel. Man har de senaste åren gjort ett flertal försök att förbättra tillståndssystemet, och både det centrala och det decentraliserade tillståndsförfarandet är i dag en viktig bidragande faktor till den inre marknaden på läkemedelsområdet. Rent allmänt tror jag att det viktiga för framtiden är ett väl avvägt förhållande mellan de nationella agenturernas roll, det vill säga det decentraliserade förfarandet, och en lämplig central struktur.
I samband med gemenskapsbudgetens stödbetalningar till Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMEA) förra sommaren vann EMEA: s arbete med örtmediciner särskild uppmärksamhet. Det framgår av en färsk publikation att en ad hoc-arbetsgrupp de senaste månaderna har gjort en utmärkt insats som har kommit att leda till viktiga klargöranden kring dessa läkemedel i Europeiska unionen.
Betänkande (A4-0401/97) av Lannoye

Lulling
Herr ordförande! Jag för min del beklagade mycket den brådska med vilken utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd genomförde omröstningen om kompromissändringsförslagen till Lannoyes betänkande om förslaget till direktiv rörande honung, för att slutligen försvaga det. Dessa kompromissändringsförslag kommer inte att få den eftersträvade effekten för konsumenterna och för tillverkarna av europeisk honung, nämligen att begränsa de negativa konsekvenserna, då det är en förordning som inte tillräckligt försvarar kvaliteten i den goda europeiska honungen mot den importerade honungen, och som dessutom främjar bedrägeri.
Det var tyvärr inte längre möjligt att ändra dessa kompromissändringsförslag, vilket jag skulle ha velat göra, och eftersom jag inte kan finna mig i att rösta för texter som inte garanterar att konsumenten enkelt kan skilja importerad honung från kvalitetshonung producerad i gemenskapen avstod jag. Resten av betänkandet är inte dåligt. Beteckningen " importerad honung" borde också gälla blandningar av honung där en del härstammar från länder utanför gemenskapen.
Jag vill slutligen betona att den förbättrade tillverkningen och marknadsföringen av honung, som varit föremål för mitt betänkande om en ad hoc-förordning och inom ramen för vilken vi erhöll 15 miljoner euro per år, trots att jag begärt 65, går via en hög kravnivå när det gäller kvalitet, kontroll och märkning av honung. Jag kan bara beklaga att kommissionen och rådet inte instämt med parlamentet, som enhälligt röstade för mina två betänkanden, om situationen för den europeiska biodlingen och en förbättrad produktion och marknadsföring av honung. Jag ger inte upp hoppet om att man under den kommande mandatperioden bättre kommer att lyssna på oss, eftersom min kamp för honungsproducenterna och för deras högkvalitativa produkter, i Europa och gemenskapen, kommer att fortsätta här eller utanför parlamentet.

Ordföranden
Fru Lulling! Jag beviljade er dubbelt så mycket tid som ni hade rätt till, eftersom det är ett av våra sista sammanträden: Jag kan inte vägra att bevilja små förmåner - de är inte särskilt stora - till kolleger som haft mycket hög närvarofrekvens här i kammaren!

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin och Wibe
Vi beklagar att detta direktiv som syftar till att genomföra gemensamma innehållsregler innebär klara nackdelar för den svenska marknaden för just sylt. Sverige har av tradition en annan sammansättning av sin sylt än den europeiska (mer bär, mindre socker). Det förslag som nu har antagits innebär att sylt med mycket högre sockerhalt blir dominerande på den svenska marknaden, vilket vi beklagar.
Vi har därför valt att inte delta i beslutet. För övrigt är vi av den uppfattningen att beslut om produkter som denna kanske skulle avgöras i andra sammanhang än av ett i övrigt hårt belastat Europaparlament.

Cars
Eftersom jag inte anser det vara nödvändigt med enhetliga EU-definitioner av sylt och marmelad, ansåg jag mig inte böra rösta för Lannoyebetänkandet.

Ryynänen och Thors
Med beklagande konstaterar vi att betänkandet inte stadgar om att man skall kunna spåra honungens ursprung genom pallen och att reglerna och honungens ursprung är otillfredsställande. Vi hoppas att vi kan korrigera dessa fel när livsmedelslagstiftningen justeras horisontellt.
Betänkande (A4-0210/99) av Wijsenbeek

Féret
Det är en belgisk historia. Den är inte rolig. Den skall läggas till den långa lista över det som de belgiska myndigheterna anständigt kallar " rättvisans bristande funktion" , från den vallonska Brabantens dödande, mordet på en socialistisk minister och till de dåligt genomförda undersökningarna för att hitta Julie, Mélissa, An och Efje, eller obefintliga undersökningar när det gäller Lubna Benaïssa, offer för inkompetensen hos den kungliga åklagaren i Bryssel, Benoît Dejemeppes.
I januari 1995 anklagade en av mina politiska assistenter, som jag vägrade att förnya kontraktet för, mig för brott mot sociallagstiftningen, något som aldrig kommer att utredas.
En enkel administrativ undersökning skulle ha visat att jag inte bara uppfyllde den nationella socialförsäkringsorganisationens krav utan också att den första betalningen av ett belopp på över tvåhundra tusen belgiska francs aldrig bokförts av organisationen, och därför skall återbetalas till mig. Över fyra år efter dessa anklagelser vill Bryssels domstol kasta sig över mig och ställa mig inför brottmålsavdelningen vid den allmänna underrätten, när Agusta Dassault-processen inleds, och detta mitt i valkampanjen. Viljan att skada mig har inte undgått Europaparlamentets utskott för arbetsordningen, som inte tvekar att tala om " allvarliga tvivel när det gäller motiveringen av åtalet" och som kritiserar den " fumus persecutionis" som jag är offer för.
Ännu en gång har Belgien förolämpats på grund av den klumpiga och sjukliga envisheten hos kungens åklagare i Bryssel, och jag kommer att kräva hans avgång, vilket redan en undersökningskommission från det belgiska federala parlamentet önskat.
Betänkande (A4-0216/99) av Fayot

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag avstod från den slutliga omröstningen om betänkandet från ordförande Fayot om ändring av bilaga V i arbetsordningen. Jag anser för övrigt att de bestämmelser som antogs är konjunkturbetingade, och syftade till att lösa problemet med budgetåret 1996, och att det aldrig är bra att ändra allmänna texter för att lösa ett enskilt fall. Men jag skulle vilja lämna två formella kommentarer, om ni tillåter.
Den första kommentaren är en följd av Hermans inlägg nyss och gäller det faktum att ni fattade beslutet att låta anta ändringsförslagen till bilaga V i arbetsordningen med absolut majoritet bland parlamentets ledamöter. Ni gjorde rätt i det, eftersom det är i överensstämmelse med fördraget. Enligt fördraget skall arbetsordningen antas med absolut majoritet bland parlamentets ledamöter. Och ni skulle i verkligheten - jag säger ni, herr ordförande, men jag vänder mig till ordförandeskapet i allmänhet - under samma förhållanden ha låtit anta ändringen av den andra bilagan vid föregående sammanträdesperiod, dvs. den som gäller parlamentsutskottens åligganden. Det föreligger ingen artskillnad mellan bilagorna. Det är av rent praktiska skäl som innehållet i dessa texter hänvisas till en bilaga till arbetsordningen, eftersom de skulle ta alltför stor plats i själva arbetsordningen. Men i båda fallen är bestämmelserna viktiga och de måste anpassas enligt samma villkor som själva texten.
Jag skulle vilja göra en andra kommentar. När det gäller det omedelbara ikraftträdandet beslutade vi om det, trots att utskottets ändringsförslag inte antagits. Vi röstade alltså om Elles betänkande utan att veta exakt vad vi röstade om. Det skulle i fortsättningen vara lämpligt att, när man vill ha en snabb tillämpning, åtminstone ge oss en dags frist för att vi skall få tillgång till den antagna definitiva texten och inte rösta utan att egentligen veta vad vi röstar om. Enligt arbetsordningen kan det finnas en snabbare tillämpning än den normala - dvs. att bordlägga till nästa sammanträde - men en omedelbar tillämpning förefaller mig inte tillfredsställande.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Tillåt mig att delge er min åsikt: jag meddelade kammaren vid två tillfällen att om den så beslutade skulle de nya bestämmelserna tillämpas omedelbart. Jag tror att kollegerna som blivit informerade två gånger är tillräckligt uppmärksamma för att förstå resultatet av hur de röstar.
Beträffande er andra kommentar skulle ni enligt min mening ha tagit upp denna punkt före de klargöranden som tillfördes genom den nya arbetsordningen, och som gör det hela mycket tydligare. Men det kan vi diskutera.
Betänkande (A4-0207/99) av Thyssen

Lukas
Motivering till ogillande av ändringsförslag 4: Jag skulle rösta för detta förslag, om det hade följande lydelse:
" Rådet kan med enhällighet tillåta ett beslut med kvalificerad majoritet, genom vilket en medlemsstat på förslag av kommissionen..."

Souchet
Till följd av Europeiska rådet i Wien den 11 och 12 december förra året har kommissionen till Europaparlamentet just överlämnat ett förslag till ändring av direktiv 78/388/EEG, om möjligheten att på försök tillämpa en lägre mervärdesskatt på arbetskraftsintensiva tjänster.
I detta förslag till ändring för kommissionen i direktivets artikel 28 in en ny punkt 6, som innebär ett förfarande med tillstånd från rådet som beslutar enhälligt efter förslag från kommissionen, vilket gör det möjligt för de medlemsländer som så önskar att tillämpa en lägre mervärdesskatt på vissa lokala arbetskraftsintensiva tjänster som uppfyller bestämda krav, under perioden 1 januari 2000-31 december 2002.
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa har vid flera tillfällen bekräftat övertygelsen att det föreligger ett direkt samband mellan sänkt mervärdesskatt och ökad sysselsättning. Detta förslag till ändring av direktivet går alltså i rätt riktning när det erbjuder medlemsstaterna en positiv möjlighet som i stort sett samtliga sannolikt kommer att utnyttja.
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa röstade emellertid emot ändringsförslag 4 från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, vilket antogs med 423 röster mot 61. Detta ändringsförslag innebär att rådet inte skall besluta enhälligt utan med kvalificerad majoritet. Men i enlighet med fördraget måste samtliga skattebestämmelser som regleras av gemenskapsrätten antas enhälligt i rådet. Ännu en gång försöker eurofederalisterna en kringgående rörelse för att frånhända rådet en av dess företrädesrätter, till förmån för kommissionen. Om den kvalificerade majoriteten antogs för skattefrågorna, såsom den stora majoriteten av parlamentsledamöterna önskar, skulle ett helt avsnitt av den nationella suveräniteten bli bortsopad. Det skulle allvarligt skada alla staters rättighet att fastställa och kräva in skatter.
Vi vet alla att parlamentet vid flera tillfällen visat sig positivt till att införa en europeisk skatt och här försöker det listigt att, till förmån för en text som ger medlemsstaterna möjlighet att minska skatten, ändra den rättsliga grunden för fördragen genom att försöka flytta förfarandet med att anta skatteförslag från kommissionen till rådet.

Hory
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt för att jag kommer med ett inlägg så sent om protokollet för gårdagens sammanträde. Jag har nämligen just upptäckt att jag antecknats som frånvarande trots att jag var fullständigt närvarande. Då jag inte röstade med det elektroniska systemet kan jag inte bevisa det formellt. Men jag var upphovsman till ett förslag till resolution, som blev föremål för en tvist i förteckningen över brådskande ärenden. Jag bad om ordet för att stödja den, vilket von Wogau och Priestley noterade. Tyvärr kunde ordföranden inte ge mig ordet, men jag var fullständigt närvarande här bland er.

Ordföranden
Då noterar jag detta.

Berthu
Herr ordförande! De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för det kommande året domineras av en skugga som de officiela experterna inte hade räknat med: en minskning av tillväxten i Europa med ca 2 procent, tillsammans med en fortsatt hög arbetslöshet, ca 10 procent, för hela Europa, medan Förenta staterna noterar en mer än dubbelt så hög tillväxt och en hälften så stor arbetslöshet. Parallellt, och ganska logiskt, försvagas euron i förhållande till dollarn, sedan den infördes i början av året.
Denna situation står naturligtvis i kontrast till löftena om ett monetärt enande som i Europa skulle vara början till en ny tid av tillväxt och sysselsättning. Euron har förvisso bara funnits i fyra månader, säger ni kanske, och det är alltför tidigt för att dra slutgiltiga slutsatser. Detta påstående är inte exakt, eftersom de bilaterala pariteterna mellan de europeiska valutorna fastställdes den 1 maj 1998 - för precis ett år sedan - och målsättningen att valutorna skall knytas nära varandra gäller sedan flera år. Man kan alltså inte enkelt befria euron, eller den europeiska förvaltningen i allmänhet från ansvar.
Vi slås särskilt av att tillväxten är lägre i de länder som befinner sig i hjärtat av eurosystemet och bidrar till systemet med strukturfonderna, och högre i de mest avlägsna länderna eller de som åtnjuter europeiska anslag. Rent allmänt kan man fråga sig om tillbakagången i mitten inte tynger hela Europa och om tillväxten i Europa, som på detta sätt försvagats genom Bryssels förvaltning, inte i sin tur hämnas genom att försvaga euron.
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa vill återupprätta tillväxten i Europa, till att börja med genom lättnader när det gäller obligatoriska uttag avsedda för strukturfonderna, vidare genom att avskaffa den stramhet som kännetecknar förvaltningen av euron. Vi anser att man måste återupprätta en viss monetär flexibilitet och anpassa euron till de specifika situationerna i de olika länderna, genom att efter den 1 januari 2002 låta de nationella valutorna finnas kvar tillsammans med euron, som då bara skulle bli en gemensam valuta.

Martin, David
Jag kommer att rösta för Fourcans betänkande om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik.
Det är riktigt att i betänkandet betona behovet av att införa en närmare samordning mellan riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken och infrastrukturen för kommunikation inom unionen och riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, med hänsyn tagen till behovet av en sammanhållen strategi för sysselsättning, tillväxt, stabilitet och ekonomiska reformer och för förbättrade förfaranden vad gäller deras innehåll, deras tidsplanering och förhållandet mellan rådets berörda kommittéer.
Föredraganden har också mitt stöd i sin uppmaning om offentliga och privata investeringar för att åstadkomma en modern infrastruktur för transport och kommunikationer inom unionen och jag stöder hans uppmaning till kommissionen och rådet om att finna lämpliga finansieringsmekanismer - såsom en utökad roll för EIB.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat emot betänkandet av följande skäl:
1.Tanken med en gemensam ekonomisk politik är principiellt fel. Medlemsländernas enskilda ekonomiska strukturer gör det nödvändigt att ha en politik som skiljer sig nationellt och är varierad. Reell konvergens kräver olika politik. Formell konvergens leder däremot till oöverensstämmelse i politikens resultat.2.Samma ekonomiska politik, styrd av unionen, är ett grovt ingrepp i den nationella självständigheten och ett övergrepp mot de nationella parlamenten. Dessas prerogativ i ekonomisk politik är en omistlig del av demokratin.3.Den av betänkandet (och i anförandet) förespråkade politiken representerar ett ensidigt teoretiskt tänkande och en speciell politisk teori. Denna strider mot en stor del av den moderna ekonomiska vetenskapens synsätt och observationer.
Mendes Bota
Låt oss ställa sakerna på sin rätta plats. De ekonomiska tillväxtprognoserna för unionen som gjordes under vintern kunde vi se gå ner under våren. Men det finns inga skäl att råka i panik, inte ens att bli Europaskeptiker. Det handlar inte om kris, inte ens om ekonomisk nedgång, det är bara en liten försvagning av tillväxten. Som Wim Duisenberg sade för några dagar sedan: " den aktuella växelkursen mellan euron och dollarn speglar en stark dollar och inte en svag euro." Detta visar väsentligen den ekonomiska tillväxtdifferentialen mellan Euroland och USA. Detta land befinner sig i en exceptionell period med en ekonomisk expansion nio år i följd, uppburen av konsumtionen, privata investeringar och kapitalmarknaderna. Men det finns tecken på en försvagning inför det andra kvartalet. En privatkonsumtion som är alltför beroende av aktiemarknaden. Ett galopperande underskott i handelsbalansen. En mer restriktiv monetär politik, vilket den nyligen genomförda höjningen av den långa räntan visar.
Den europeiska ekonomin pekar däremot mot en återhämtning för det andra kvartalet 1999. Eurons relativa värdeminskning har fått den externa efterfrågan att växa. Lafontaines avgång gjorde att de tyska företagarnas förtroende växte.
Det historiska är att grundläggande förutsättningar har skapats, genom eurons födelse, för en ekonomisk tillväxt: växlingsriskerna har försvunnit för företagen; vi har de lägsta räntorna under detta sekel; vi har fått ett mer dynamiskt handelsutbyte inom gemenskapen; en större samordning av den ekonomiska och monetära politiken mellan medlemsstaterna har skett.
Den stora utmaningen för Europa i dag är att utveckla en ny policy mix som starkt knyter samman skapandet av stabil sysselsättning med en varaktig och hållbar ekonomisk tillväxt, och att fastställandet av en europeisk pakt för tillväxt och sysselsättning knyts ihop med ett fullständigt deltagande från arbetsmarknadens parter, och en stark politisk vilja från medlemsstaterna för att införa nödvändiga strukturreformer, gå framåt mot ett informationssamhälle av europeiskt gränssnitt och att inte försvagas i sökandet efter en större skatteharmonisering.
Här tillåter vi oss att rätta till ett påstående i motiveringen i Fourçans betänkande, där det står att " det går att konstatera att de länder som har den lägsta arbetslösheten är de länder som påbörjat den här sortens reformer för flera år sedan." Det är inte sant! Se på Portugal med en av de lägsta arbetslöshetsnivåerna i Europa. Där har det inte funnits något politiskt mod att genomföra en strukturreform inom hälsa, utbildning, socialskydd, eller på skatteområdet.
Det finns ingen marknad för riskkapital och förnyelse, som kommissionens rekommendation anger.
Den framlagda stabilitets- och konvergenspakten, liksom den i andra länder, fastställer orealistiska budgetar, alldeles för optimistiska, och gör inga framsteg i att sanera budgetunderskotten för att uppnå ett system med en sunt offentligt ekonomiskt system.
Betänkande (A4-0239/99) av Menrad

Andersson, Hulthén, Sandberg-Fries och Theorin
Europeiska rådet i Wien har förordat en tillväxt- och sysselsättningspolitik som införlivar makroekonomiska och sysselsättningspolitiska aspekter. Vi anser att dagens höga arbetslöshet hotar den europeiska välfärdsmodellen. Att miljoner människor går arbetslösa år efter år skadar tilltron till samhället och demokratin.
Betänkandet av Menrad om Europaparlamentets bidrag till den europeiska sysselsättningspakten är ett viktigt bidrag för att förstärka sysselsättningen i Europa. Vi välkomnar därför betänkandet med undantag för vissa reservationer. I betänkandet förordas stöd av en undersökning om en eventuell överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter gällande en minimilön. Vi anser inte detta vara vägen till att motverka bland annat social dumpning, utan anser i stället att fokusering bör ske på andra åtgärder, t.ex. minimiregler på det arbetsrättsliga området.
Betänkandet uppställer vidare krav på bland annat lättnader i beskattningen på företagens inkomster och investeringar samt en begäran att arbetsgivaravgifter sänks. Detta är ingenting som vi i princip motsätter oss. Tvärtom anser vi det vara utomordentligt viktigt med ett bra företagsklimat, men vi menar att detta är frågor av nationell angelägenhet och upp till varje medlemsstat att själv ta ställning till.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande om den europeiska sysselsättningspakten. Vi ställer oss mycket positiva till att prioritera sysselsättningsaspekten i den ekonomiska politiken, och går därför helhjärtat in för sysselsättningspakten.
Det finns emellertid enskilda punkter i betänkandet som vi inte kan stödja. Man rekommenderar bland annat att införa en avtalsbaserad minimilön på europeisk nivå. Det är en dålig idé. Lönefrågor är ingen europeisk angelägenhet. Man rekommenderar också en tillnärmning av bolagsskatten. Vi stöder inte en harmonisering av bolagsskatten. Vi stöder däremot i hög grad ett införande av en miniminivå för bolagsskatten på europeisk nivå.

Martin, David
Att lösa arbetslöshetsfrågan är den största utmaningen som Europeiska unionen står inför i dag. Det kan inte accepteras att 18 miljoner européer inte kan få tag på arbeten.
Den europeiska sysselsättningspakten kommer inte i sig att lösa detta problem, men den kan bidra och det utgör ett välkommet erkännande av medlemsstaterna av att mera kan åstadkommas genom samarbete än av enskilda länder som agerar på egen hand.
Jag välkomnar i synnerhet föredragandens uppmaning till att prioritera de små och medelstora företagen, att förstärka forskning och utveckling, uppmuntra miljöskydd, den tredje sektorns deltagande, förbättringar av utbildning och yrkesutbildning och stödet till social integrering.
Trots att föredraganden är realistisk då han konstaterar att " särskilda sysselsättningsskapande program för specifika grupper (ungdomar, kvinnor, långtidsarbetslösa, funktionshindrade) inte i huvudsak kan finansieras på EU-nivå" , hoppas jag emellertid att unionen kommer att göra ett åtagande för att stödja dessa grupper.
Jag kommer att rösta för detta betänkande och hoppas att Europeiska rådet i Köln noggrant kommer att beakta dess innehåll.

Skinner
Det Europeiska socialdemokratiska partiets grupp anser att följande punkter i ovanstående betänkande berör subsidiaritet och kan därför inte stödja dem.
Punkt 13 - Minimilöner för hela Europa; -Punkt 14 - Tillnärmande av företagsbeskattning
Theonas
Glädjeyttringarna över det särskilda kapitel om sysselsättning som lades till i Amsterdamfördraget och införandet av det så kallade Luxemburgförfarandet, vilka skulle leda till minskad arbetslöshet, blev ingenting annat än glädjeyttringar, och i själva verket erkänns det nu, i och med denna europeiska sysselsättningspakt, att dessa medel har misslyckats.
EU och medlemsstaterna har naturligvis inte dragit någon som helst användbar slutsats av den politik som de har fört fram till nu, varken på det makroekonomiska eller på det sociala planet. En blick på den socioekonomiska situationen bekräftar inte bara att den totala sysselsättningen inte har ökat, att arbetslösheten inte har minskat, utan också att den centrala målsättningen för den förda politiken nu officiellt har blivit att dela på arbetslösheten. Det är ingen slump att de länder som erhåller " komplimanger" på detta område av EU är de länder som var först med att genomföra generella reformer på arbetsmarknaden i den riktningen, med en ökning av deltidsarbetande och andra former av flexibel sysselsättning.
Vi kan följaktligen inte göra annat än att oroa oss, särskilt när vi hör att nya initiativ läggs fram - hela tiden inom ramarna för samma politik. De planer som rör innehållet i den europeiska sysselsättningspakten och som nu har sett offentlighetens ljus lämnar inga tvivel om att det är samma politik som fortsätter - nu dock med högre ställda krav. Målet om full sysselsättning har övergetts. Inom ramen för den större sammankopplingen av de allmänna ekonomiska riktlinjerna och sysselsättningsriktlinjerna eftersträvar man att i än högre grad underställa åtgärderna för lönepolitiken och - mer allmänt - socialpolitiken de kvävande begränsningar som ställs av konvergenskriterierna samt stabilitets- och tillväxtspakten. Genom lagstiftning och försök att ytterligare öka den " multilaterala övervakningen" av socialpolitiken försöker man beröva de nationella regeringarna varje möjlighet att vidta åtgärder andra än de som bestäms i Bryssel. Kort sagt håller vi i själva verket på att överskrida även fördragen, eftersom såväl lönepolitiken som hela socialpolitiken i själva verket blir underställda Bryssels kontroll och hot om straffåtgärder.
Vi kan inte göra annat än att betona vårt motstånd mot de planer som läggs fram. Vi kan omöjligen se försöket att underkuva fackföreningsrörelsen genom att begränsa dess handlingsområde till redan fastställda finansiella och - mer allmänt - makroekonomiska alternativ vilka är en följd av stabiltitetspakten som " social dialog" , i termens verkliga betydelse. En sådan utveckling skulle förändra kollektivförhandlingarnas karaktär, den skulle rubba jämvikten vid utarbetandet av innehållet i kollektivavtalen, den skulle slutligen förvandla fackföreningarna till administratörer och verkställare av regeringsbeslut.
Vi vill uttrycka vår oro, för ju fler åtgärder som begränsar arbetstagarnas inkomster och rättigheter som genomförs, desto mer ökar trycket på ytterligare reformer. Vi har kommit till ett stadium där till och med den hårda kärnan i arbetsrätten ifrågasätts. Arbetstagarna vet av erfarenhet att de inte har någonting att vinna på planer av detta slag. De förstår att den planerade europeiska sysselsättningspakten, liksom också EU: s centrala politik, så som den signaleras av kommissionens betänkanden om den så kallade " ekonomiska reformen" och av det tilltagande struntpratet i ämnet av regeringarnas företrädare, har som målsättning att ytterligare främja ökad flexibilitet på arbetsmarknaden, att fortsätta processen med att nedmontera socialförsäkringssystemen, att öka arbetstagarnas skattebördor, samtidigt som skatter och avgifter på arbete minskar, till fördel för arbetsgivarna. Arbetstagarna vet att en ekonomisk och monetär politik som har snygga siffror och - till varje pris - minskade finansiella utgifter som målsättning måste stödjas på " sysselsatta, anpassningsbara och flexibla" arbetstagare. De vet att det inte finns några gränser för den process som skär ned på deras rättigheter. Det enda som kan stoppa denna process är deras beslutsamma kamp för en annan politik, som skall grunda sig på målsättningen om full och stabil sysselsättning, som i stället för att krympa deras rättigheter skall utvidga dem, en politik som skall placera människan och hennes behov i centrum, en politik som skall främja tillväxt och produktiva investeringar, till fördel för den arbetande världen och produktionen.
I betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor upptas budskapet om att öka elasticiteten på arbetsmarknaden och att ytterligare främja de reformer som utannonseras, och i betänkandet krävs att " de stränga arbetsmarknadsreglerna avskaffas, att skattetrycket begränsas och att arbetsgivaravgifterna sänks" och flexibla arbetstider förespråkas. Av dessa skäl kommer vi att rösta emot det.
Betänkande (A4-0196/99) av Elles

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Gruppen De oberoende för Nationernas Europa till att den är den mest företrädda gruppen nu i kammaren. De kan då lyssna till mig, eftersom jag delvis är överens med min vän Fabre-Aubrespy när jag säger att vi redan sett det här i parlamentet, men att den omedelbara tillämpningen, i nästa minut, av en handling som fortfarande skall bekräftas av protokollet är något helt nytt, och för övrigt helt i linje med den anda i vilken vi röstat om Elles betänkande.
I går gjorde jag ett inlägg. I dag betonar jag och jag är glad att jag har en liten fransk åhörarskara, jag borde snarare säga stor, eftersom ni är i majoritet bland dem som lyssnar på mig. Mina kolleger vet mycket väl att en fransk vänsterpolitiker sagt: " ni har juridiskt fel eftersom ni är i politisk minoritet" . Det är för övrigt en kollega till oss. Med ert tillstånd fick Elles igenom idén att så snart man har majoritet kan man mycket väl låta bli att beakta regler, förordningar och annat.
Vi har alltså röstat om en text som jag bekämpat så mycket jag kunnat. Men jag kommer att fortsätta att kämpa och jag åtar mig att göra det överallt, här, utanför unionen, inför EG-domstolen, eftersom jag inte kan acceptera att vara ledamot av ett parlament som röstar för det som är fel och som i rättsliga termer begår felaktigheter, föreskriver felaktigheter och använder felaktigheter. Vi har röstat igenom en fullständigt felaktig text. Vi bekräftade att vi inte skulle bevilja kommissionen ansvarsfrihet trots att det inte var sant. För min del är det detta åtagande jag gör och det förklarar min nejröst, och jag kommer att på alla sätt försöka se till att rättsstaten förblir vår norm, trots Elles, trots de andra. Jag skall försöka se till att dessa begrepp, begreppen från en tidigare vänster, inte påtvingas andra. Rule of law är enligt mitt förmenande oupplösligt förenad med demokratin.

Ordföranden
Ni erkänner naturligtvis, liksom vi, att kammaren fattar kloka beslut. Jag vill inte ifrågasätta det. Den fattar alltid kloka beslut, punkt och slut.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag vill inte fortsätta dialogen som ni tog initiativet till att inleda nyss, efter mitt inlägg, utan jag skall lämna min förväntade röstförklaring om Elles betänkande. Vi har röstat för detta betänkande bl.a. på grund av punkt 1 - ni kan stanna herr Dell'Alba, stanna några minuter till - bl.a. som jag sade på grund av punkt 1, vilken, det kan jag hålla med om, inte är exakt överensstämmande med verkligheten, men har en mycket tydlig politisk betydelse i våra ögon.
För första gången har en majoritet av parlamentets ledamöter mycket klart sagt att det inte var möjligt att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1996. För första gången har vi skrivit att vi vägrar att bevilja denna ansvarsfrihet, medan vi den 17 december förra året helt enkelt förkastade ett förslag, som för övrigt kom från den socialistiska gruppen och som hade antagits in extremis med en mycket liten majoritet i budgetkontrollutskottet, ett förslag där man bad oss bevilja ansvarsfrihet. Samma dag godkände vi också och lade till vårt betänkande anledningarna till beslutet den 17 december 1998, anledningar som skulle döma kommissionen och som redan då skulle ha lett till att en majoritet av parlamentet röstade för misstroende, såsom vi själva föreslagit.
Och i dag har vi varit med om inte bara resultatet av stor tankemöda om punkt 1, utan också ett fantastiskt ändringsförslag från den socialistiska gruppen, som syftade till att ta bort det. Och jag tror att detta ändringsförslag från den socialistiska gruppen är betecknande för det hyckleri man försöker få oss till sedan den 17 december. Den socialistiska gruppen föreslog att vi inte skulle säga att vi nekat ansvarsfrihet. Den föreslog att vi inte skulle bifoga kommentarerna från den 17 december till vårt betänkande. Om vi hade antagit den socialistiska gruppens ändringsförslag, vilket tyvärr 212 av våra kolleger gjort, skulle det inte ha funnits någon vägran att bevilja ansvarsfrihet och dessa kommentarer skulle inte ha något rättsligt värde, kommentarer som, det upprepar jag, dömde kommissionen. Jag är därför glad över att Elles betänkande har antagits.

Deprez
De debatter som omgärdat parlamentets vägran att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1996 för Europeiska gemenskaperna har fått de politiska konsekvenser vi känner till.
För första gången i dess historia har kommissionen tvingats avgå i sin helhet, eftersom det förelåg så många bevis på bristfällig förvaltning. Mycket skulle fortfarande kunna sägas eller upprepas i frågan. På sätt och vis har rådet och parlamentet också sin del i ansvaret för denna kris.
Inför de nya utmaningarna som bl.a. uppstod genom Berlinmurens fall och ekonomins internationalisering har ingen av dem tvekat att öka kommissionens arbetsbörda, utan att samtidigt ta de logiska konsekvenserna av detta, bl.a. när det gäller att anställa personal.
Jag anser att det åligger nästa parlament och nästa kommission att överta ärendet i det skick vi lämnar det så att de, om möjligt genom nära samarbete och efter moget övervägande, kan dra alla de slutsatser och ta de konsekvenser som krävs.
Jag tror liksom föredraganden att det för närvarande är tekniskt viktigt att notera Europeiska gemenskapens räkenskaper för budgetåret 1996. Granskningen av de tidigare budgetårens räkenskaper måste kunna fortsätta.
Låt oss ännu en gång precisera för våra landsmän att det inte på något sätt kan bli fråga om att betrakta detta noterande som ett ifrågasättande av parlamentets vägran att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för räkenskaperna under budgetåret 1996.

Lukas
Jag har röstat emot det här betänkandet, eftersom ändringsförslagen 2 och 3 inte har uppnått majoritet.
Betänkande (A4-0201/99) av Brinkhorst

Deprez
Kommissionens avgång, efter den oro som kännetecknade debatterna om ansvarsfrihet för den allmänna budgeten för budgetåret 1996 och offentliggörandet i september av en andra rapport från den oberoende expertgruppen, måste rent logiskt leda till att ansvarsfriheten för budgetåret 1997 skjuts upp, då den verkställts av samma kommission, nämligen den som fick avgå på grund av sin bristande förvaltning av budgeten för 1996.
Vi måste liksom föredraganden betona att handlingen att bevilja ansvarsfrihet nödvändigtvis är en politisk handling som visar på uppdragsgivarens förtroende för uppdragstagaren.
Hur skulle parlamentet utan att säga emot sig själv på nytt kunna bevilja en avgående kommission sitt förtroende? Särskilt som det förefaller svårt att inte se granskningen av verkställandet av den allmänna budgeten för budgetåret 1997 ur det direkta perspektivet av den föregående. De båda är hädanefter osvikligt förbundna av en och samma vanära, och det är ur den fördjupade granskningen av deras brister som de nödvändiga reformerna måste komma, bl.a. när det gäller att göra de enskilda kommissionärerna ansvariga.
Jag är glad över att parlamentets envishet att kräva klarhet i förvaltningen av unionens budget ledde till att oacceptabla brister vid den institution som är fördragens väktare kunde upptäckas. Jag beklagar emellertid att det kollektiva ansvaret, som ledde till att några avskedades, även drog med sig andra, vilka i det nuvarande läget inte kan förebrås för något när det gäller förvaltningen.
Därför anser jag att granskningen av ansvarsfriheten för budgetåret 1997 av ett nytt parlament, i samarbete med en kommission utan misstag och tidigare fel, kommer att göra det möjligt att - långt ifrån tidigare tumult - bättre urskilja det verkliga ansvaret för varje avgående kommissionär.
Betänkande (A4-0199/99) av Fabra Vallés

Fabre-Aubrespy
Vi röstade inte för det som föreslogs i Elles betänkande eftersom man där utelämnar en mängd saker som berörde parlamentets budget.
Jag talar om ändringsförslagen som inte heller här antagits. Särskilt ändringsförslag 3, men även ändringsförslag 7.
I ändringsförslag 3 bad vi generalsekreteraren att ge budgetkontrollutskottet en rapport om de anledningar och förhållanden som ledde till beslutet att splittra Generaldirektoratet för personal, budget och finans, om effekterna av detta beslut, effektiviteten i förvaltningen av budgeten och personalpolitiken. Det var ett ändringsförslag från Gruppen De gröna.
I ändringsförslag 7 noterade samma grupp att parlamentet hade dragit tillbaka ett överklagande beträffande finansiella krav. Man ville få veta konsekvenserna. Och i ändringsförslag 9 erinras om de villkor som borde ha lett till att vi sköt upp beviljandet av ansvarsfriheten.
Det fanns också här ett hundratal ledamöter som röstade för dessa ändringsförslag. På samma sätt som parlamentet måste kontrollera att gemenskapens budget verkställs korrekt måste den också kontrollera att den egna budgeten verkställs av generalsekreteraren och av samtliga tjänstemän, vars ärlighet och kvaliteter inte ifrågasätts. De måste alltså kontrollera att allt verkställts korrekt.
Men när det gäller budgetåret 1997 har vi naturligtvis frågor. Vi borde ha skjutit upp vårt beslut. Jag beklagar att vi inte gjorde det. Det är anledningen till att vi inte kunnat rösta för betänkandet från vår kollega Fabra-Vallés.

Deprez
Den stormby som drog med sig kommissionen i början av året oroade uppenbarligen många. Det skulle vara ännu mer skadligt för de europeiska institutionernas trovärdighet om en sådan tornado drabbar parlamentet. Det visar hur viktigt det är att granska vår kammares räkenskaper.
Under den period av djupa tvivel som vår allmänna opinion genomgår måste vi vara ännu mer uppmärksamma på att inte utsätta oss för misstankar som fortfarande kan uppkomma snabbt och öka i omfång.
Revisionsrätten kan och skall hjälpa oss med den uppgiften. Den är på sätt och vis den yttre garantin för vår institutions trovärdighet.
Det är anledningen till att jag, liksom vår föredragande, vill betona att revisionsrätten när som helst har rätt att kontrollera att utnyttjandet av samtliga anslag ur parlamentets budget överensstämmer med gällande regler.
Vår föredragande har för övrigt visat på några brister som vi ofördröjligen måste rätta till, bl.a. när det gäller personaladministration och utnyttjande av anslag för investeringar.
Rent allmänt ger jag mitt stöd till vår föredragande för samtliga slutsatser, inbegripet nödvändigheten av att hänskjuta beslutet om ansvarsfrihet till Ekonomiska och sociala kommittén för 1997. Det är faktiskt inte godtagbart att Ekonomiska och sociala kommittén som svar på de allvarliga slutsatserna om årsrapporten från revisionsrätten för föregående budgetår bedömt det olämpligt att UCLAF skall handlägga ärendet och ha i uppdrag att fastställa varje eventuell form av administrativ påverkan och ansvar, såsom parlamentet enträget begär.

Lukas
Jag har röstat emot ansvarsfriheten för genomförandet av avsnitt I, för att det enligt mig så viktiga ändringsförslag 9 inte har vunnit majoritet.
Betänkande (A4-0163/99) av Kellett-Bowman

Deprez
Tillsammans med vår föredragande kan vi glädjas åt de framsteg som gjorts när det gäller att inrätta nya budget- och räkenskapsverktyg, som kommer att säkerställa större öppenhet inom Dublinfonden, samt undertecknandet av ett samarbetsavtal mellan denna och Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao, för att undvika onödigt slöseri och upprepningar och samtidigt utveckla så mycket synergi som möjligt.
I detta fall förefaller det som om föredragandens och revisionsrättens gemensamma uppmärksamhet möter en verklig vilja att besvara kommentarerna inom fonden. Vi kan alltså hoppas att fonden kommer att försöka svara lika positivt som vår föredragande tycks tro på de återstående frågorna, eller dem som har uppkommit i samband med granskningen av förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet för budgetåret 1997, det gäller kostnader för uppdrag och utredningsavtal.
När det gäller Cedefop är det med tillfredsställelse som vi hör vår föredragande säga att svårigheterna i anslutning till flytten från Berlin till Thessaloniki tycks gå mot sitt slut. Det säger sig självt i detta sammanhang att bristande erfarenhet inom ett nytt område inte under en längre tid kan berättiga att man inte respekterar de normala förfarandena för anbud och urval. Vi kan i vilket fall som helst glädjas åt att dessa slutsatser från vår föredragande - vilka sammantaget är optimistiska - åtminstone gör det möjligt att för nästa budgetår hoppas på nya framsteg i förvaltningen såväl när det gäller fonden som Cedefop.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 13.30 och återupptogs kl. 15.00.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Kosovo.

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Läget i Kosovo kan precis som tidigare av oss beskrivas som katastrofalt ur ett humanitärt perspektiv. Enligt Natos beräkningar uppgår antalet internflyktingar i Kosovo numeratill 850 000 personer. De intervjuer med flyktingarna som har gjorts av KVM-företrädare från OSSE, av Förenta nationerna, även nationella intervjuer, till exempel av försvarsmakten i lägren, ger en otäck bild av massavrättningar, våldtäkter, plundringar och en systematisk förstörelse av kosovoalbanska hus och kosovoalbansk egendom. Senast i helgen var det många människor som fördrevs på flykt, i synnerhet från Pristina. Där finns det risk för att en hel stad skall drivas på flykt sedan man vidtagit de mest fruktansvärda våldsaktioner.
Beträffande läget i Albanien och Makedonien: Det är uppenbart att det inte bara är ett brottsligt krigsmål, att eftersträva en etnisk sammansättning, en demografisk sammansätttning av befolkningen i Kosovo med det brutala våldet som medel, en fördrivning av den kosovoalbanska befolkningen, utan att man genom fördrivningen av denna samtidigt uppfyller målet, ett andra brottsligt mål, nämligen att destabilisera grannstaterna och därmed en hel region. Enligt uppgifter från UNHCR är det sammanlagt 670 000 flyktingar från Kosovo som befinner sig i de angränsande staterna, varav 400 000 i Albanien, 200 000 i Makedonien och cirka 60 000 i Montenegro. I lördags skedde en tillströmning av mer än 10 000 personer till Albanien; en något mindre tillströmning till Makedonien. Här råder det framför allt i politisk bemärkelse en instabil situation. I Makedoniens fall rör det sig om en multietnisk stat, där frågan om befolkningens sammansättning får direkta politiska följder.
EU-stödet, såväl det bilaterala stödet som stödet på gemenskapsnivå, spelar en avgörande roll för lösningen av flyktingkrisen. Där är inte bara det materiella stödet viktigt, utan även flyktingmottagandet i EU: s medlemsstater. Situationen i Albanien och i Makedonien är numera så dramatisk att det inte längre finns något utrymme för att undra om människor skall stanna i området eller tas emot av tredje land. I den humanitära katastrof som Milosevic med sin människoföraktande politik har utlöst, behövs båda delarna. Därför vill jag be er som Europaparlament, er som parlamentariker, att uppmana era hemländer att ta emot större flyktinggrupper, ja i första hand att över huvud taget ta emot några flyktinggrupper. Framför allt Makedonien är i behov av omgående hjälp. Vi har också ett politiskt intresse av att Makedonien som stat förblir stabilt. Vi får inte tillåta att Milosevics strategi med en destabilisering av grannstaterna lyckas.
Om den fortsatta politiska processen: Vi tillämpar aktivt strategin med fortsatta påtryckningar på Belgrad, påtryckningar som skall leda till att driva igenom de fem punkter, som Europeiska unionen som första internationella organisation beslutade om, och som sedan övertogs av Nato, och som FN: s generalsekreterare har antagit som grund för sitt eget ställningstagande, nämligen återvändandet av alla fördrivna, återvändandet av alla flyktingar, det oinskränkta återvändandet till en trygg omgivning i Kosovo, vars säkerhet garanteras av en internationell fredstrupp på grundval av en kapitel 7-resolution från Förenta nationerna med en Nato-kärna, med en viktig Nato-andel, men även under medverkan av Ryssland, Ukraina och neutrala stater, samtidigt som de stridande krafterna drar sig tillbaka, liksom paramilitären och den speciella polisstyrkan i förbundsrepubliken Jugoslavien och delstaten Serbien. Det är det som utgör kärnan av det som Nato, det som den västliga alliansen nu kämpar för. Om inte flyktingarna återvänder innebär det att Milosevic har fått sin vilja igenom. Flyktingarna kommer inte att återvända så länge det är mördarna som bestämmer där. Det är lika säkert som amen i kyrkan. Därför krävs det att en internationell fredsstridsmakt garanterar återvändandet.
Det har dessutom visat sig att alla angränsande stater, alla grannländer som är indirekt eller direkt drabbade har ett starkt intresse av upprätta en varaktig stabilitet i området på södra Balkan. Därför måste vi till skillnad mot hur man gjorde efter Dayton, sedan man fått vapnen att tystna, genast börja förbereda en konferens, där man finner en lösning på hur man kan uppnå en stabilitetspakt på södra Balkan. Genom denna stabilitetspakt måste vi - då syftar jag på den västliga statsgemenskapen, Europeiska unionen - föra den här regionen i Europa närmare integrationens Europa. Vi får inte glömma att det rör sig om en del av Europa, som också kommer att utgöra ett enormt säkerhetsproblem för den europeiska framtiden, om vi inte är modiga och tar det här steget.
Kosovokriget visar det tydligt, och låt mig citera ur François Mitterands avskedstal här i parlamentet, där han sade: Nationalism, det innebär krig, det är den europeiska erfarenheten. Idén om ett integrationens Europa har uppstått som motvikt till nationalismens Europa med sina fruktansvärda erfarenheter. Jag vill verkligen poängtera detta, och därför måste vi skapa ett långsiktigt engagemang för att föra den här regionen på södra Balkan framåt mot ett integrationens Europa.
Alla grannländer, alla angränsande stater, med undantag från Milosevic, vill uppnå tre saker: De vill ha demokrati i ländernas inre, och de vill garantera det med en yttre säkerhet genom Nato och genom en ekonomisk utveckling inom ramen för Europeiska unionen. Vi måste ställa upp för dem genom att ta tre olika korgar med i en sådan stabilitetspakt. Det viktigaste kommer då att vara att garantera gränsernas oantastlighet. Låt mig i förväg göra en kommentar på den punkten: Något som är viktigare än att vi vid förhandlingsbordet fattar abstrakta beslut om hur gränserna skall se ut, vilka som kan leva tillsammans och vilka som inte kan det, är att vi tillämpar bestämmelser - bestämmelser under rättvisans herravälde - och att vi tränger tillbaka det herravälde som tar sig uttryck i knivar och massakrar. Dessa bestämmelser måste säkras på internationell nivå. Där ingår gränsernas oantastlighet, säkerhetsgarantin, men även en autonomi för minoriteterna, inte bara på pappret, utan även i praktiken. Där ingår säkerheten för alla stater i området: samma säkerhet för alla med internationella garantier. Det är den första korgen: stabilitet och säkerhet i regionen.
Den andra korgen inbegriper en ekonomisk utveckling. Den första korgen kommer huvudsakligen att garanteras av Nato, den andra av Europeiska unionen. Det tredje korgen inbegriper demokrati, utveckling av det civila samhället, demokratiska institutioner - här kommer OSSE och Förenta nationerna att behövas. På det stora hela vill vi alltså komma fram till en hållbar lösning när vapnen väl har tystnat; men det innebär inte att vi strider mot serberna. Vi strider inte mot det serbiska folkets legitima intressen, utan det vi vill är att Serbien, på grundval av demokratin och på grundval av det serbiska folkets legitima rättigheter, återvänder till Europa och att det i Serbien sker en utveckling mot ett integrationens Europa. Vi betraktar detta som en långsiktig lösning, som en självklar utgångspunkt. Serbien utgör enligt vår uppfattning en del av den.
Låt mig få säga det, i egenskap av en som inom ramen för den tyska inrikespolitiken, just under åren 1991-1992, beklagade splittringen av Jugoslavien, där Milosevic spelade en avgörande roll och betraktade sig som en vän till Serbien. Jag anser att det mest olyckliga i sammanhanget är att Milosevic - om man ser det mot bakgrund av den serbiska historien och de serbiska intressena - kommer att förstöra Serbien. Han kommer att finnas med i folkets historia som Serbiens förstörare, men han kommer att få göra samma erfarenheter som alla andra har gjort, som har placerat adjektiv " stor" framför namnet på sin nation. I samma stund som man kopplar samman nationalismen med adjektivet " stor" , blir den blodig och aggressiv, och i samma stund brukar det leda till ett folks självförstörelse, om man låter det hända. Om man betraktar det utifrån Serbiens legitima intressen, så framstår Milosevic som förstöraren av de serbiska intressena. Han kommer inte att kunna skapa ett stor-Serbien, utan han kommer att skapa ett stympat Serbien, om man låter honom hållas. Det är ännu en anledning till att man bör gå emot honom.
De fem punkter som har formulerats av Europeiska unionen, Nato och FN: s generalsekreterare, är inte fem punkter som innebär full krigföring mot Serbien, utan det är fem punkter som innebär säkerhet och stabilitet för alla i Kosovo, samtidigt som de garanterar säkerheten och stabiliteten i hela regionen som sedan kan vidareutvecklas. Det är fem punkter som är det minsta som måste garanteras. Det är inte fem punkter som hotar Serbiens legitima intressen.
Den politiska processen efter Natos toppmöte har varit präglad av en ny dynamik. Dessutom har det visat sig att tanken på att Nato - om så bara för en avgränsad region, men långt utanför Europas gränser - kunde vara ett alternativ till Förenta nationerna, är en helt felaktig slutsats; det har jag alltid ansett. Det har tvärtom visat sig att Nato som en regional säkerhetsorganisation är mycket lämpad för att förhindra krig i Europa.
Det måste de se som sin främsta uppgift i framtiden, visserligen tillsammans med ett - och det kommer vi att få diskutera sedan - stärkande av de europeiska pelarna, det europeiska underlaget. Kosovokriget klargör även följande för oss, och här återkommer jag till François Mitterand, men jag hade lika gärna kunnat citera Helmut Kohl, som sade: Europa, det är en fråga om krig och fred och inte bara en fråga om ekonomi, marknadsordning, interventionspriser, hur viktiga dessa än må vara.
Det är slutligen en fråga om krig och fred. Att stärka det europeiska egenansvaret, blir en av de konsekvenser vi alla får ta.
Applåder
Men det visar samtidigt hur viktigt det är att Europa begriper, och att å andra sidan även våra partner begriper att vi här måste närma oss varandra i större utsträckning. Det kräver också att Europa agerar gemensamt, och det var tillräckligt svårt att genomdriva de nödvändiga sanktionerna i Europa. Jag vill poängtera det än en gång, och jag är glad att man äntligen lyckades, inte bara med att skärpa EU-sanktionerna mot Jugoslavien, utan även med att få till stånd en bekräftelse av EU: s oljeembargo.
Den politiska processen har, som jag sade, tack vare den västliga alliansens stabilitet efter Washington kommit att präglas av en ny dynamik. Ryssland har börjat engagera sig i större utsträckning, något som vi verkligen gläds över. FN: s generalsekreterare blev inbjuden till stats- och regeringschefernas särskilda toppmöte; även han har börjat engagera sig i större utsträckning, något som vi också betraktar som mycket positivt, och det gläder mig att kunna informera er om det senaste, nämligen att vi efter gårdagens möte för de politiska ledarna i G8 i Bonn, som lyckades enas om en gemensam grund, nu på torsdag i Bonn kommer att hålla ett G8-ministermöte om Kosovo.
Jag ser det som ett viktigt steg på vägen mot utarbetandet av en kapitel 7-resolution i säkerhetsrådet, och jag vill också här passa på att uppmana de ständiga medlemmarna i säkerhetsrådet att inta en aktiv roll i utarbetandet av en sådan resolution. Involverandet av Ryssland innebär framför allt att Ryssland själv måste ge upp sin blockad i säkerhetsrådet, så att vi här på tydliga folkrättsliga grunder, utifrån ett beslut av säkerhetsrådet som innehavare av våldsmonopolet i det internationella politiska systemet, kommer fram till en kapitel 7-resolution. Jag tror att det på sådana grunder kommer att uppstå starka reaktioner kanske framför allt i Belgrad.
Det är många frågor som fortfarande står öppna. Den avgörande punkten är den internationella fredstruppen. Jag vill än en gång poängtera detta. Varje lösning i form av ett vapenstillestånd, som inte innehåller klara bestämmelser om ett sådant, kommer enligt min uppfattning inte att ge upphov till ett riktigt vapenstillestånd, eftersom flyktingarnas återvändande måste vara kopplat till en stabil fredstrupp med ett starkt Nato-inslag, men även med inslag av neutrala stater, av Ryssland och av andra. Utan sådana garantier om säkerhet kommer inte flyktingarna, de landsförvisade att återvända, och konsekvensen skulle bli att Milosevic fick som han ville, och vi skulle leva i ett Europa, som inte längre vore det Europa som företräds av detta parlament, ett parlament för integrationens Europa.
Det är därför den avgörande frågan, där Rambouillet inte ledde till någon framgång. Det vill jag poängtera här. Det är den avgörande frågan för de framtida förhandlingarna. I fortsättningen leder allting mot en stabilitetspakt, och det övriga har jag redan tagit upp. Här kommer det således att handla om ett stabilt FN-mandat med en stark Nato-komponent. Det är oundvikligt. Jag hoppas att det den här månaden, det vill säga i maj, sker ett avgörande genombrott. Jag tror att G8-mötet på torsdag kommer att vara ett viktigt steg framåt.
Applåder

Van den Broek
Herr ordförande! Utdrivningen och den etniska rensningen betyder att massdeportationen fortsätter. Detta brott mot mänskligheten kräver ett beslutsamt och enat svar. Vi är skyldiga detta inte bara till offren utan också oss själva om vi vill stå för ett Europa med full respekt för grundläggande värden.
Vi beklagar också de oavsiktliga civila offren för flygbombningarna, men vi känner oss moralsikt förpliktade att fortsätta stödja de flertaliga diplomatiska anstängningarna från EU, dess ordförandeskap, Förenta staterna och även Ryssland. Vi hoppas att Ryssland kommer att instämma i behovet av en trovärdig internationell fredsbevarande styrka i Kososvo inom ramen för en politisk uppgörelse. Jag inställer till fullo i vad minister Fischer sade om betydelsen av att godkänna detta, och dra lärdom av det som hände i Bosnien och av övervakningsuppdraget i Kosovo.
Om detta avtal kan uppnås med Ryssland, skulle det avsevärt öka trycket på Milosevic, möjligen genom en resolution från Förenta nationernas säkerhetsråd.
Under tiden fortsätter kommissionen sina aktiviteter för att lindra tragedins konsekvenser på olika sätt. För det första, givetvis, genom humanitärt bistånd till flyktingarna och de internationella organisationerna som tar hand om dem. I slutet av denna debatt kommer Bonino att ge de nödvändiga kommentarerna. Dessutom, genom att bistå regeringarna i de av regionens länder som drabbats hårdast av det massiva inflödet av flyktingar. Även genom att planera, tillsammans med Världsbanken, biståndet till grannländerna som bär en tung ekonomisk börda på grund av krisen. Genom att förbereda för rehabilitering och återuppbyggnad efter att en politisk och ekonomisk situation har uppnåtts, som även kan innefatta ett deltagande av EU i en tillfällig regering i Kosovo, i avvaktan på en slutlig definition av dess status. Sist men inte minst viktigt, i strävandena för en förnyelse av EU: s politiska och ekonomiska förbindelser med samtliga länder i västra Balkan genom stabiliserings- och associeringsavtal, som en viktig beståndsdel och pelare i den stabilititetspakt om vilken ordförandeskapet har talat, som syftar till säkerhet, demokrati och ekonomisk utveckling med, på samma gång, det längre fram liggande perspektivet med en sammankoppling av de europeiska och euro-atlantiska strukturerna.
Allt detta innebär en omfattande, massiv och kostsam ansträngning, förutom den militära ansträngning som görs av våra medlemsstater, för att tillhandahålla de miljarder euro som kommer att behövas för att bekosta alla dessa ansträngningar av det internationella samfundet. Priset för att åstadkomma en varaktig och rättvis fred på Balkan kommer att vara högt men är, på samma gång nödvändigt både vad gäller finansiering och mänskliga resurser. Detta är anledningen till att jag tar detta tillfälle i akt, å kommissionens vägnar, att uppmana parlamentet och rådet att i sinom tid förse kommissionen med de nödvändiga instrument och ekonomiska medel som krävs för att fullgöra vår andel av denna enorma utmaning som vi kommer att ställas inför tillsammans. Vi ser fram emot diskussionerna i rådet (allmänna frågor), som är planerat till slutet av denna månad, för att fylla i vissa beståndsdelar i dessa stora projekt som syftar till att på ett betydande sätt bidra till ett hållbarare och stabilare västra Balkan under nästa århundrade.

Morris
Herr ordförande! Det gäller en ordningsfråga. Jag har skrivit om och om igen till de berörda personerna, d.v.s. till Europaparlamentets ordförande, kommissionens ordförande, Nato och Clinton. Jag har skrivit till Blair och ställt en mycket tydlig fråga. Ingen av dem har ens låtit förstå att de mottagit min korrespondens. Min fråga är: används vapen med utarmat uran i Kosovo? Sprider de vapen som vi använder uranoxid i detta område?

Ordföranden
Herr Morris! Jag beklagar att behöva säga att detta inte är någon ordningsfråga. Ni har alla möjligheter att delta via er grupp på det gängse sättet.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Morris förtjänar utan tvekan ett svar på sin fråga. Men låt mig i dag, herr rådsordförande och herr kommissionär, börja med att som företrädare för min grupp uttala mitt fulla stöd för den linje ni företräder här. Vad Förenta nationerna beträffar, så är jag och min grupp helt övertygade om att Förenta nationerna åter, det vill säga över huvud taget, måste bli en del av processen. Jag är också glad över ert uttalande, herr rådsordförande, om det principiella förhållandet mellan Nato och FN.
Somliga anser, och kanske även finner stöd för det i formuleringarna i Natoförklaringen från Washington, att Nato kan blir den nya världspolisen eller regionala polisen. Men vi anser att det bara är Förenta nationerna som får vara världspolis, och vi måste göra allt för att reformera Förenta nationerna - för reformer är nödvändiga - så att de också kan sköta den rollen på ett bra sätt.
Punkt ett, som jag redan har nämnt, är att Förenta nationerna får en avgörande roll i den fredsprocess som måste följa. Även på den punkten vill jag stödja er, herr rådsordförande. De måste ta på sig den rollen, och kan bara göra det om de kan agera effektivt. Därför måste Milosevics " erbjudande" om att tillåta en icke-beväpnad trupp från Förenta nationerna givetvis förkastas. Vi har redan varit med om beväpnade trupper i Bosnien, där Milosevic eller vissa serbiska trupper gjorde sig löjliga över Förenta nationerna, för att de blev tvungna att se på medan massakrarna ägde rum. Det krävs en effektiv insats från Förenta nationernas sida.
Punkt två: Även i den här salen finns det de som anser att vi kan uppnå eller skapa fred i Europa utan Ryssland, ja till och med om man ställer sig negativ till det i Ryssland. Det är inte möjligt, det skulle inte vara meningsfullt. Därför håller jag definitivt med om den uppfattning som ni, herr rådsordförande, och även kommissionären företräder: Vi måste få med oss Ryssland igen, och det måste gå att få Ryssland att samarbeta. Det är absolut nödvändigt, inte bara på Balkan, utan även för fredsprocessen i Europa rent generellt.
Punkt tre: flyktingarna. Vintern är tillbaka fortare än vi anar. Om fördrivningarna får fortsätta kommer det att leda till enorma problem. Jag vet inte om alla är väl förberedda, om samordningen mellan de enskilda institutionerna fungerar som den skall. Men om vi vill undvika en ny katastrof nästa vinter när det gäller att skaffa husrum åt flyktingarna, måste vi vidta alla de åtgärder som ni nämner och samordna dem i större utsträckning. Jag är glad över att Tyskland har höjt sin kvot. Det är möjligt att alla länder måste höja sina kvoter, även om principen fortfarande bör vara att flyktingarna skall få hjälp på plats. Framför allt måste den belastning som i synnerhet Makedonien (FYROM) och till viss del även Albanien får utstå vara rimlig.
Den sista punkten: Den regionala satsningen. Jag tror inte längre att den regionala satsning som vi hittills har gjort är tillräcklig. Vi måste göra en ny sådan. Utvecklingen i Kroatien hänger samman med den i Bosnien, Bosnien med Jugoslavien, Jugoslavien med Albanien, Albanien med Makedonien. Alla måste - det tror åtminstone jag - ingå i ett slags Balkanfederation, som bara kan fungera med hjälp av konkreta erbjudanden från Europeiska unionens sida, politiska och ekonomiska sådana. Den kan bara fungera, om även Slovenien drar åt samma håll, och Slovenien har nyligen ansökt om preferenser i de ekonomiska förbindelserna med dessa länder. Även Bulgarien och Grekland bör få ett särskilt erbjudande om att hjälpa till att förverkliga den här regionala satsningen. Jag tror på en regional satsning, men den har hittills varit för dåligt utrustad. Det har varit alltför ont om positiva erbjudanden till de här länderna om en medverkan i den regionala satsningen. Det måste ske en ändring på den punkten, även i det avseende som kommissionären har sagt. Här måste det komma en tydlig uppbackning från parlamentets sida.
Herr rådsordförande, ni citerade Mitterrand: " Nationalism innebär krig!" Det måste vi besvara med " Europa innebär fred!" .

Trakatellis
Herr ordförande! Jag har erhållit ett brev från parlamentsordförandens avdelning som sade att min fråga till rådet, som skulle tas upp i morgon, inte kommer att tas upp, eftersom debatten om Kosovo skulle hållas i dag och då även frågan om miljön i Kosovo, som verkligen har fördärvats, skulle debatteras. I de ämnen som den hedervärde ministern räknade upp kunde jag inte finna någonting som har samband med denna fråga. Kommer frågorna kanske att debatteras...
Talaren avbryts av ordföranden.

Ordföranden
Herr Trakatellis, detta är ingen ordningsfråga. Det finns ett klart ordnat sätt att delta i debatter av detta slag. Ni går via er grupp på samma sätt som varje annan ledamot och ni får talartid om ni önskar detta.

Pack
Herr ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Vi kan ju inte ta upp alla våra funderingar i varje debatt om Kosovo. Vi har ägnat oss åt Kosovo i det här parlamentet ända sedan 1989. Parlamentet gjorde, till skillnad från alla regeringar, redan från början en riktig bedömning av Kosovokonfliktens explosivitet. Nu måste vi lösa problemet på krigisk väg. Det som stör mig i den här frågan är att vi först nu börjar tala om ekonomiska sanktioner och möjligen kommer att tillgripa sådana. Det är obegripligt att femton stater kommer överens om krigiska medel, innan de har enats om sanktioner som kan drabba ekonomin. Det tycker jag verkligen är beklagansvärt.
Det är naturligtvis också svårt att vinna förståelse hos vårt folk för att vi inte ännu, med alla våra krigiska medel, har kunnat stoppa den fördrivning som Milosevic ligger bakom. Det är också beklagansvärt att vi i och med våra bombningar i det här kriget själva dödar människor. Ändå är vi i Europeiska folkpartiets grupp av den uppfattningen att Nato måste fortsätta med sina militära attacker för att få angriparen att ge vika. Nu återstår att se om de lyckas.
Vi välkomnar alla demokratiska försök att samtidigt som bombningarna pågår uppnå en politisk lösning. Vi välkomnar det faktum att Ryssland kommer att inbegripas. Vi välkomnar alla insatser från FN: s sida, och vi uppmanar rådets ordförande att efter erfarenheterna i Bosnien vidta åtgärder i Kosovo, så att FN: s stadga från år 1949 äntligen kan anpassas till de nuvarande förhållandena.
Tyvärr måste vi konstatera att tusentals nya flyktingar dagligen fördrivs av Milosevic hantlangare till grannländerna, jagas bort inom Kosovos gränser, att kvinnor våldtas, män avrättas. Hjälpen till flyktingarna på plats måste samordnas i större utsträckning än hittills, så att inte dubbel hjälp ges till vissa ställen, medan man på andra ställen inte får någonting.
Ett välorganiserat flyktningmottagande i området är viktigt, men tyvärr är det ibland också nödvändigt med ett mottagande utanför området. Jag anser att vi från parlamentets sida bör uppmana till en lämplig fördelning av bördorna mellan EU-staterna. Det får inte vara så att det är åter igen är Tyskland till exempel, som tar emot flest flyktingar och till och med är redo att ta emot ännu fler. Det ser jag naturligtvis som positivt, men det är fel signal till era kolleger i andra stater, där man vägrar att ta emot flyktingar, med den genomskinliga ursäkten att det är bättre att hjälpa dem i regionen i fråga.
Vi förespråkar också att man åstadkommer det man kan i regionen, men det föreligger helt enkelt ett visst tvång, och därför uppmanar jag rådets ordförande att tillsammans med Tysklands inrikesminister skapa större rättvisa och en större burden sharing .
Av den anledningen vill jag åter påpeka att en delning av Kosovo inte kan vara lösningen på problemet. Det här problemet kan bara lösas om Kosovo bevaras, och om det inte sker en fortsatt destabilisering av Makedonien och Albanien, så som Milosevic vill. Vi stöder allt som rådets ordförande har sagt i det här sammanhanget. Ni har vårt fulla stöd om ni fortsätter vägen mot en stabilisering av regionen.

Cars
Herr ordförande! EU och Nato har enats om några grundläggande krav på en politisk lösning av Kosovofrågan. Europaparlamentet har med stort flertal gett dessa villkor sitt helhjärtade stöd. Men alltfler blir alltmer osäkra på om enbart fortsatta bombningar leder till målet. Vi som oroar oss för detta hoppas att vi tar miste. Men anta att varken fler bomber eller upptrappade ekonomiska sanktioner ger resultat, hur kommer EU och Nato att agera då? Kommer vi då, eventuellt på basis av en rysk medling, att acceptera en fred som inte uppfyller de uppställda kraven, som inte garanterar Kosovos gränser och territoriella integritet, som inte möjliggör ett tryggt återvändande för kosovanska flyktingar och fördrivna till Kosovo, och som ger Milosevic möjlighet att inför serberna framstå som en segrare.
Vad är annars alternativet? Jo, det finns ett alternativ, nämligen att med marktrupper tvinga Milosevic ut ur Kosovo. Den liberala gruppen vill att EU och Nato förbereder en sådan insats. En realistisk förväntan om en sådan insats kan i sig visa sig tillräcklig. Att vägra till och med att förbereda den är att ge Milosevic en förhoppning om att det finns, eller kan finnas, ett för honom bättre alternativ. Låt oss beröva honom den förhoppningen!
När det gäller den långsiktiga lösningen för Kosovo måste vi ha ett klart svar på frågan: Mot vem har vi den största skyldigheten? Är det mot dem som förtryckt, fördrivit, våldtagit och mördat det kosovanska folket eller mot dem som har fått utstå lidandena? Svaret på denna fråga är entydigt från den liberala gruppens sida.
De krav som vi har rätt att ställa på kosovanerna är att de skall respektera de serber som bor och vill bo kvar i Kosovo. Vi har också rätt att kräva att Kosovo aldrig agerar på ett sådant sätt att det utgör ett hot mot Makedoniens, Montenegros och Bosniens säkerhet och territoriella integritet. Vårt långsiktiga mål måste vara att genom att snabbt utveckla samarbetet med och öppna dörren till EU för länderna på Balkan åstadkomma på Balkan det som vi har åstadkommit inom Europeiska unionen: att trygga demokratin, bygga en ekonomi som ger människorna välstånd, överbrygga gränserna mellan länderna på ett sådant sätt att vår nationella identitet blir allt mindre betydelsefull, att det för våra livsmöjligheter spelar allt mindre roll om vi är tyskar, portugiser, greker, holländare eller svenskar. Fred och frid på Balkan förutsätter en öppen dörr till Europa, en möjlighet också för Balkans folk till en europeisk identitet.

Wurtz
Herr ordförande! Vår föregående debatt om Kosovo ägde rum den 14 april. Den gjorde det möjligt att klargöra de olika politiska gruppernas ståndpunkt när det gäller denna tragedi. Vi enades till mycket stor del kring ett radikalt fördömande av den kriminella s.k. etniska rensning som Milosevics makt gör sig skyldig till, solidariteten vi konkret måste visa för flyktingarna, bekräftelsen på deras rätt till återresa och nödvändigheten att säkerställa respekten för denna rättighet genom en internationell styrkas närvaro i ett Kosovo med ett verkligt självstyre och slutligen kring framtidsutsikterna för en konferens om Balkan. Vi motsatte oss däremot bombningarna som medel för att lösa denna fruktansvärda kris.
Sedan dess har tre långa veckor förflutit. Den humanitära tragedi som det militära ingripandet skulle förhindra har nått sin kulmen. Operationerna som skulle pågå under kort tid utvidgas för varje dag. De angrepp som enbart skulle drabba strategiska mål dödar alltfler oskyldiga, chockar de små människorna och förstör de ekonomiska och kulturella grunderna för ett samhälle.
Destabiliseringen i regionen som Natos planer skulle förebygga är numera på väg att bli verklighet i Montenegro, Makedonien och Albanien, medan oron växer i Ungern, Bulgarien och Rumänien och ännu längre bort. Gamla ärr som vi försök avlägsna från Europa skadar synbart. Under dessa villkor finns det stor risk att den enda militära möjliga segern skulle vara en alltför dyrköpt seger, långtifrån villkoren för en rättvis och hållbar fred som vi i dag vill ha.
Jag tror därför att vi måste göra de europeiska ledarna uppmärksamma på två saker: ändamålet kan inte helga medel som motsätter sig det; vidare måste målsättningarna vara desamma som de som angavs i början. Ur den synvinkeln är de allvarliga avslöjandena om den militära delen i Rambouillet oroväckande. Det kräver tydliga förklaringar. Jag ber om dem från rådets ordförande. Ge Brejinski och hans likasinnade ansvaret för att tänka att det som står på spel i detta krig, jag citerar " går oändligt långt bortom Kosovo och rör egentligen Natos trovärdighet och det amerikanska ledarskapet" .
Låt oss i stället fästa uppmärksamheten på de europeiska röster som för varje dag blir allt fler, starkare och betydelsefulla, från Oskar Lafontaine till de 180 italienska parlamentariker ur den demokratiska majoriteten från vänster, kristdemokrater, som, liksom vi, kräver att bombningarna skall upphöra, till förmån för en viss bild av Europa. Det finns för närvarande möjligheter att inleda en process för att effektivt eftersträva politiska lösningar. G8-gruppen och säkerhetsrådets sammanträde som Joschka Fischer just aviserat är kanske en. Jag är mycket angelägen om att Europa tar tag i det och tar sitt ansvar.

Van Bladel
Herr ordförande! I luftrummet ovanför Kosovo utspelar sig 2000-talets videokrig med tilltagande perfektion. Ett krig som på marken för övrigt har bombarderat befolkningen tillbaka till 1930-talet. Föreställningen att Milosevic skall ge vika för några bomber är nog förlegad på bombanfallens 40: e dag. Nato ser inte längre till proportionerna, medlen står inte längre i proportion till målet och alltför många civila mål träffas.
För övrigt anser jag att kommentaren om att Förenta staterna har släpat med sig oss på detta äventyr är struntprat. Inget land inom förbundet har blivit tvingat till detta: Alla Natopartner är ansvariga. Nato kan gå under på grund av detta krig, vilket också skulle vara katastrofalt för enheten inom EU. Samtidigt måste man ändå säga att det är just detta krig som just nu har blåst nytt liv i det politiska enhetsidealet om det större europeiska sammanhanget.
Sammanfattningsvis, bombanfallen för inte målet närmare. EU-bojkotten betyder enligt min mening inte mycket. Den är en papperstiger. Milosevic spelar på tid. Serbiska ledare som Draskovic och Djindjic söker öppet vägen till EU. Låt oss vara praktiska på kort sikt. Låt oss stödja Tjernomyrdin-initiativet, skona Montenegro från bombanfallen där det är möjligt, hålla den demografiska balansen i Makedonien i stånd genom att te emot kosovoalbanska flyktingar i EU så att inte konflikten eskalerar ytterligare och, herr ordförande, förhindra vapentransporter till UCK på samma sätt som Italien har gjort.
I ett längre perspektiv har rådsordföranden här under eftermiddagen presenterat ett ambitiöst scenario för regionen, där demokrati, säkerhet och stabilisering är kärnpunkterna. I det sammanhanget måste och kommer EU i sinom tid att spela en större roll; vi är alla helt enkelt moraliskt förpliktigade till det. När vapnen har tystnat måste man återigen fortsätta att leva med varandra på Balkan, och välutrustade - jag upprepar det, för mitt land har erfarenhet av det - välutrustade marktrupper är nödvändiga för att garantera freden i Kosovo.
Inför valet till Europaparlamentet i juni väntar oss en särskilt svår uppgift som parlamentariker, nämligen att förbereda våra väljare på att skicka dessa marktrupper till Kosovo, och att de kommer att vara i regionen under lång tid. Ändå måste vi göra detta.

Cohn-Bendit
Mina damer och herrar, herr ordförande! Vi upplever för närvarande två krig som inte överensstämmer med varandra. Det ena kriget har vi bilder från, även om det till största delen är bilder från den serbiska televisionen, det är hemska bilder av förstörelse från ett krig som förs av bombande flygplan. Det andra kriget pågår i Kosovo, det har vi inga bilder av. Det finns flyktingar, deporterade, som förr eller senare anländer till Albanien och Makedonien. Men det som händer i Kosovo, det ser vi inte, det vet vi inget om. Det är dolt i mörker. Det problem vi alla har är följande: Vi vill ha allt, en gammal tradition i vissa av våra grupper. Vi vill ha ett omedelbart upphörande av kriget i Kosovo, samtidigt som vi vill att bombningarna skall upphöra. Det vi alla inte vet är: Vi hoppas på Ryssland, det stämmer. Vi hoppas på Kofi Annan, det stämmer. Vi vet inte hur vi gemensamt skall få slut på dessa båda krig, det vill säga, få massakrarna, deporteringarna i Kosovo att upphöra, så att bombningarna av Serbien kan upphöra.
Det värsta är den hjälplöshet som vi försöker övervinna på diplomatisk väg genom en fredspolitik, som man försöker med, som EU försöker med, som det tyska ordförandeskapet försöker med, och som är bra. Hur skall man få kampen mellan människorna att upphöra, hur vinner man tid för att stoppa de här båda krigen? Vi har många goda råd att komma med. Vi vet så väl hur man skall göra, vi vet det så väl att det knappt finns en parlamentariker på plats här i salen. Vi, de europeiska parlamentarikerna, är de som är bäst på att ge goda råd till alla andra. Men när det gäller att på allvar följa upp en fråga, då har vi annat för oss. Det är en situation som borde få oss att tänka till. Jag tror inte att det fanns något alternativ till ett militärt ingripande, och det säger jag för att det är så hemskt. Men samtidigt tror jag att vi måste ta alla chanser att finna en diplomatisk lösning, så att det blir ett slut på kriget i Kosovo. Annars måste vi säga: Det får inte vara en lösning som inte innebär att flyktingarna, de som deporterats ur Kosovo kan återvända, även om det skulle vara nödvändigt med militärt stöd.

Dupuis
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag tror inte att detta räcker. Det saknas en verklig politisk attack mot Milosevic-regimen, för på den fronten märker vi ingenting.
I enlighet med vad parlamentet begärt, så tror jag att vi i första hand måste börja bombardera den serbiska befolkningen med information via radio- och tv-program, så att de äntligen inser vad som är Belgrad-regimens verkliga natur.
Den andra viktiga punkten - och detta är en åsikt som parlamentet äntligen gjorde till sin egen under förra sammanträdesperioden - gäller att ställa Milosevic till svars. Vi måste börja förklara för fru Harbour - och detta är något som rådet måste göra - att om Hitler hade förklarats oskyldig eftersom man inte hade kunnat visa vem som råkade vara chef för det ena eller andra utrotningslägret, så hade man inte kunnat bevisa befälskedjan mellan Berlin och Auschwitz. Det tror jag hade varit oacceptabelt för alla.
Trots att det i dag finns en miljon deporterade så finner man ingen anledning att ställa Milosevic till svars. Detta är något fullständigt ovärdigt. Rådet, kommissionen och vårt eget parlament måste utöva ett betydligt starkare tryck på fru Harbour som har bekräftat att hon eventuellt kommer att ta plats i Kanadas högsta domstol i juni. Detta är fullständigt oacceptabelt.
Den tredje punkten gäller diktatorn Milosevic fysiska säkerhet. Detta är ett problem som vi måste lösa omedelbart. Vi kan inte vänta tills vi hittar Milosevic lik innan vi börjar diskutera vad vi borde ha gjort.
Vi måste kunna inse vilket stöd Milosevic har haft under alla dessa år. Vi måste försöka inse vilka medbrottslingar han har haft i USA och i Europa, vilka personer som har stött honom under tio år, som har gjort det möjligt för honom att föra sin skandalösa och kriminella politik i Bosnien, i Kroatien och i dag i Kosovo. Vi måste med andra ord formulera åtalspunkterna mot Milosevic. Vi måste utsätta fru Harbour för ett kraftigt tryck så att hon äntligen förklarar vad hon tänker göra inom den närmaste tiden. Vi måste bombardera med information och integrera landet, något som vi krävt under tjugo år, herr Fischer, om vi tänker på att Marco Pannella redan 1981 i detta parlament krävde att det dåvarande Jugoslavien skulle integreras med Europeiska gemenskapen. I dag måste vi återta den terräng som gått förlorad och vi måste integrera samtliga länder i Europeiska unionen, och genast. Gärna med ett ad hoc-förfarande, men genast.

Souchet
Herr ordförande! Alla är smärtsamt präglade av kosovoalbanernas prövningar. Vi bör ändå inte dölja det ökande obehaget som vi känner inför de systematiska sönderbombningarna av ett europeiskt land och dess huvudstad, inför det ökande antalet civila offer som bombningarna varje dag skördar. Vi bör inte i dag utöver de ursprungliga bedömningsmisstagen som ledde till att Rambouillet-processen avbröts i förtid, också köra över säkerhetsrådet, marginalisera Ryssland och missbedöma bombningarnas effekter på det serbiska folket.
Vi anser alltså att man snarast måste sätta stopp för den militära upptrappningen, förenklingen av propagandan, och ägna all energi åt att åter försöka finna en politisk lösning. Vi får inte missa något seriöst tillfälle att göra det för att uppnå hållbara och därmed realistiska lösningar, som beaktar konflikternas samtliga orsaker.
För att uppnå denna stabilitetspakt för Balkan, som ni herr rårdsordförande skissat upp de positiva framtidsutsikterna för, måste européerna våga sätta stopp för upptrappningen av kriget, om de verkligen strävar efter och har en känsla för oberoende.

Gollnisch
Herr ordförande! De åtgärder som för närvarande bedrivs mot Serbien strider helt klart mot internationell rätt. De skall fördömas politiskt. De driver ostraffat med de mänskliga rättigheterna som initiativtagarna till detta angrepp oavbrutet talar om. De kan urarta, på bekostnad av Europas säkerhet, och kanske världens.
De strider helt klart mot internationell rätt. Till att börja med mot den klassiska internationella rätten, som innebär att ett krig först kan inledas efter att det förklarats, vilket inte var fallet här, att Förenta staternas regering hädanefter underlåter att visa oss arkivbilderna från Roosevelts tal efter bombningarna av de japanska förbanden i Pearl Harbour. Ni kommer ihåg hur han sade: " denna dag kommer att gå till historien som en dag av gemenhet" , och allt detta för att den amerikanska statssekreteraren, fullständigt informerad, låtit den japanska ambassadören vänta några timmar när han kom för att överlämna krigsförklaringen, enbart för att i den amerikanska och internationella allmänna opinionen kunna åtnjuta den indignation som blev resultatet. I dag kan den amerikanska regeringen behålla denna indignation för sig själv. Det har förekommit många andra tarvligheter och många har begåtts på initiativ av Förenta staternas regering.
Men det strider även naturligtvis mot Förenta nationernas stadga, som uttryckligen innebär att användande av tvång, utöver berättigat försvar, kräver tillstånd från säkerhetsrådet vilket man bortsett från med en otrolig cynism, på bekostnad av denna grundläggande lag för det internationella samfundet; man bad inte om tillstånd från säkerhetsrådet eftersom man visste att säkerhetsrådet inte skulle ge det.
Det strider också mot Natos stadga, dvs. Atlantpakten, en ren försvarsallians ursprungligen, som man för dessa omständigheter omvandlar till en offensiv allians som ingriper utanför sitt geografiska område, eftersom Jugoslavien aldrig varit medlem i Nato. Så långt brotten mot rätten.
När det gäller den politiska moralen är det inte bättre. Genom att uppmuntra kosovoalbanernas utbrytning, de har inte alltid avstått från maktmissbruk, berättigar man i efterskott detta som man vill fördöma, bl.a. Milosevics regering, för även om Albaniens krav i fråga om Kosovo är berättigade enligt en etnisk majoritets rättigheter, hade Milosevic skäl att för Serbien kräva annektering av det kroatiska Krajina, befolkat av en majoritet serber, eller annektering av en del av Bosnien, som också delvis befolkas av serber. Antingen grundar man sig på de etniska rättigheterna, men i så fall måste naturligtvis alla få sin del av kakan, och det krävs en internationell konferens för att omdefiniera gränserna, eller också, och det är min uppfattning, betonar man respekten för de internationella gränserna som en viktig säkerhetsprincip i de internationella relationerna, men denna princip är då inte delbar.
Avslutningsvis talar man om mänskliga rättigheter, man väcker vårt medlidande med de olyckliga flyktingarna, men vi noterar att dessa flyktingar strömmar till massivt efter ingripandet, efter de massiva bombningarna, eller också, om tillströmningen var lika omfattande som man säger före Natos ingripande, hur kommer det sig då att man inte förberett något för att hysa dem? Det är uppenbart att man trycker i oss lögnpropaganda. I det här fallet är det lögnen som råder, den unilaterala propagandan, den som vi upplevt i andra sammanhang. I verkligheten gäller det för Förenta staternas regering att påtvinga Europa sitt protektorat. Det handlar sannolikt också för Clinton om att genom ett blodigt dataspel få oss att glömma bort den fellatio som ägt rum i ovala rummet. Som människa, politiker och officer skäms jag i dag över att vara europé.

Titley
Herr ordförande! Mot bakgrund av det senaste talet är det värt att påminna detta parlament om att etnisk rensning har pågått i Kosovo under tio år och att flyktingar drevs från sina hem före Natobombningarna. Det framstår för mig som den värsta sortens bortförklaring att säga att om det internationella samfundet inte har agerat i ett fall så bör det inte heller agera i något annat.
Jag vill inleda med att än en gång tacka rådets ordförande för hans fasthet i denna fråga om Kosovo och den tydlighet med vilken han har lett Europeiska unionen under sin tid på posten. Jag har varit ledamot i detta parlament i tio år och vi tycks ha ägnat det mesta av dessa tio år åt att debattera frågor rörande f.d. Jugoslavien. Vi har haft ändlösa resolutioner, ändlösa debatter, av vilka samtliga har försökt dölja vår hjälplöshet vad gäller att konfrontera det som hänt i Jugoslavien. Vad vi behöver vara beslutsamma om är att vi inte kommer att ägna de nästa tio åren åt att debattera samma sak. Det måste få ett slut nu. Detta år, då tioårsdagen äger rum av alltings början, med avskaffandet av Kosovos autonomi, måste bli det år då det slutar.
En grupp veteraner från det spanska inbördeskriget fanns på åhörarläktaren igår. Detta påminde mig om slagordet i det spanska inbördeskriget, försvaret av Madrid: no pasarán - de skall inte passera. Och detta måste vara budskapet från detta parlament i denna debatt och från Europeiska unionen. Vare sig de bor i London eller Pristina, skall minoriteter inte behöva leva i skräck för sina liv eller rädsla för slumpmässigt våld som försöker förgöra deras hem och deras uppehällen. Vi måste vara absolut på det klara med detta. Vi måste stå fasta mot den typ av sjuka hjärnor som livnär sig på rädsla och minoritetshat, vare sig de apterar spikbomber i London eller ägnar sig åt massmord i Kosovo. Det bör inte råda något tvivel om vårt budskap. Vi får inte låta Milosevic vinna. Detta betyder att vi måste ha en verklig, varaktig fred.
Den socialdemokratiska gruppen har alltid klargjort att vi anser att Ryssland bör vara fullt delaktigt och jag stöder fullt ut dess senaste fredsuppdrag. Men vi får inte förväxla viftandet med en pappersbit, med verklig fred. Vi har gjort detta misstag i det förflutna. Några ytterligare lekar av Milosevic får inte tillåtas. Det måste bli en hållbar fred baserad på en internationell styrka som har Nato som sin kärna. Denna får inte förekomma någon som helst reträtt från denna hållning. Vi måste i framtiden lära av det som har skett i Bosnien där det fortfarande inte råder fred utan endast en frånvaro av krig.
Vi måste lära oss av de misstag vi gjort för att garantera att vi kan få till stånd ett effektivt internationellt samarbete för att få ihop hela regionen igen. Den största faran måste vara den långsiktiga destabiliseringen, inte bara i Montenegro, inte bara i Makedonien, utan längre bort utomlands, inklusive effekten för Grekland och Italien till exempel. Det måste finnas en långsiktig plan, men jag vill påminna rådet om att stabilitetspakten var någonting som parlamentet efterlyste för två år sedan. Jag hoppas att rådet och kommissionen, mot bakgrund av att Amsterdamfördraget träder i kraft, börjar lyssna noggrannare till parlamentet. I många av dessa frågor som berör f.d. Jugoslavien har vi föregått rådet och kommissionen. Så det är tid att börja lyssna på oss.

Oostlander
Herr ordförande! Massakrerna och de etniska fördrivandena bara fortsätter i Kosovo. Det är tydligt att operationen förberetts under lång tid och på ett grundligt sätt. De som har det yttersta ansvaret för detta kan inte längre vara någon samtalspartner. Om vi vill följa de klassiska kriterierna för ett rättfärdigt krig kan vi inte nöja oss med någonting annat än att Milosevicregimens rasistiska diktatur försvinner. Det är bara då som de medel som satts in står i proportion till den eftersträvade förbättringen av tillståndet på Balkan. Det måste vara så, eventuellt med en säkerhetspakt som ministern talade om nyss, att förutsättningarna för att etablera rättsstat och demokrati skapas överallt på Balkan, att alla källor till aggression som för närvarande finns, i synnerhet i Milosevicregimen, utrotas. Under tiden måste de stater som gränsar till Jugoslavien, Albanien, Makedonien, men även Bulgarien, Rumänien, Bosnien-Hercegovina och Kroatien få hjälp för att komma över de skador de åsamkas av Serbiens agerande. De förväntas medverka i bojkotter och embargon. EU självt lider inte mycket skada av dessa bojkotter och embargon, men det gör dessa fattiga länder desto mer.
Vi är i sammanhanget nöjda med den finansiella och makroekonomiska hjälpen från Världsbanken och Internationella valutafonden, men även EU kommer självt att behöva anpassa sin ekonomiska politik och handelspolitiken, för humanitär hjälp kan erbjuda kompensation för exportmöjligheter som bortfaller och för blockeringen av kommunikationsvägarna med unionen. Europeiska unionen bör så fort som möjligt undersöka i vilken mån den kan vara en kompensationsmarknad för de drabbade bundsförvanterna på Balkan och agera i enlighet med detta. I detta sammanhang välkomnar vi förslagen om att sluta ett särskilt sorts associeringsavtal med de två mest drabbade länderna, Albanien och Makedonien.
Unionen måste samtidigt erbjuda hjälp för anpassning av infrastrukturen för kommunikationerna i de berörda länderna så att det uppstår goda alternativ till transitering genom Serbien.
Herr ordförande! Jag vill gärna ge mitt helhjärtade stöd till Fischers utmärkta tal, för vad rådets hållning beträffar anser jag att vi måste ge en klar och tydlig signal.

Theonas
Herr ordförande! Då man besöker Belgrad, drabbas man av vrede och indignation på grund av den förstörelse och död som Natobombningarna framkallar, men även av beundran för det serbiska folkets styrka och kurage, och man rörs av de demonstrationerna som människorna håller, dessa människor som agerar som mänskliga sköldar för att skydda Belgrads broar.
För det första, herr ordförande, Nato försöker med sin propaganda vända ut och in på logiken, men det kan inte skyla över de brott mot mänskligheten som begås i och med detta krig. Detta krig är ett olagligt anfallskrig.
För det andra, det rör sig om ett folkmordsbrott, med det avsiktliga förstörandet av den jugoslaviska ekonomins infrastruktur. Broar, vatten, elektricitet - grundläggande behov för människornas liv - förstörs. Det är ett ekologiskt brott, och krigföringen leder till skador på hälsan och miljön.
Det finns en politisk lösning, herr ordförande. Arbeta mot den! Ni kan arbeta mot den och få till stånd en verklig lösning. Vi måste få ett slut på detta smutsiga krig!

Gahrton
Herr ordförande! Det är nu sex veckor sedan Natos flygbombningar av Jugoslavien inleddes för att rädda kosovoalbanerna undan Milosevic-regimens barbari. Ändå fortsätter flyktingströmmen. Inne i Kosovo är hundratusentals albaner gisslan för den serbiska soldatesken och misshandlas och våldtas. Det håller på att bli som den albanske författaren Ismaïl Kadaré skriver i dagens Le Monde: " Le triomphe du crime" - brottets seger. Kan man tänka sig ett större fiasko för en räddningsaktion - hur välmenande den än var från början?
Nu känner många förtvivlan, och en del griper efter marktrupper som en räddningsplanka. Då tycker jag att man skall läsa en intervju med den tyske FN-generalen Eisele i Die Zeit. Han säger där att det inte är nog med att det kan bli ett jättekrig, ett utdraget krig, utan det dröjer fyra till fem månader innan den första räddningssoldaten kan ingripa i Kosovo. Man måste inse att militära metoder har sina gränser. Kanske är det så som den ungerske författaren György Konrád skrev i Frankfurter Allgemeine häromdagen, att européerna har lärt av historien, men de har lärt fel. De har inte lärt av 1989 års icke-våldslektion. Diktatorer faller förr eller senare. Det är inte alltid det effektivaste att starta krig emot dem. Även Milosevic kommer att falla - det är ingen tvekan om det. Det finns en serbisk opposition som i dag manifesterar sig i en artikel i Libération .
Man måste pröva icke-våldsmetoder, man måste sluta kriget, man får inte militarisera EU nu som ett resultat av detta. Låt det i stället bli verklighet av den rekommendation om en civil fredskår som parlamentet, på förslag av V-gruppen, nyligen antog. Det vore ett konstruktivt bidrag från EU till fred i Kosovo.

Schifone
Herr ordförande! Det är uppenbart att ställda inför den fruktansvärda tragedi som drabbat hela Kosovos befolkning, som bokstavligen massakrerats och utrotats från sitt land på grund av denna fasansfulla etniska rensning som genomförts av tyrannen Milosevic och det därpå följande och nödvändiga ingripandet från Nato - en nödvändig åtgärd, även om den inte är angenäm och som ingen vare sig ville ha eller önskade - så kan vi inte förskansa oss bakom formaliteter som har att göra med internationell rätt eller bakom formella självklarheter. Detta handlar om ett folk som var på väg att utrotas, därför var det nödvändigt att ingripa. Vi i den civiliserade Europeiska unionen kunde inte undandra oss denna skyldighet, denna nödvändighet. Och just i den här situationen pekar vi på bristerna i ingripandet, svagheterna i Europeiska unionens tidigare ingripanden. Men kanske detta är ett utslag av den bitterhet vi känner. Nu måste vi emellertid vända oss mot framtiden för att hitta lösningar som kan göra att vi når fram till ett slut på kriget, en lösning som bara kan komma till stånd om vi skapar en säkerhets- och fredszon i Kosovo.
Jag var i Tirana den 21, 22 och 23 april och där nämnde jag behovet av att Europaparlamentets närvaro märks, Europaparlamentet som ännu inte har upprättat någon officiell representation i regionen, något som det kanske hade varit lämpligt att göra. Jag träffade många företrädare för regeringen och oppositionen, parlamentets ordförande Ginuisynis, ministern för integrationen med Europa, Lakori, som vill att Albanien skall ansluts till Europeiska unionen, och oppositionsledaren Berisha. Samtliga, såväl regering som opposition kräver att Nato går in med marktrupper, för man inser, i en beräkning som förmodligen är realistisk, att Albanien inte klara trycket länge till, trycket från 350 000 flyktingar, vilket är detsamma som att 6 miljoner flyktingar väller in i Italien från ena dagen till den andra.
Situationen är extremt svår och enbart ett militärt ingripande - om inte Milosevic skulle gå med på de punkter som angetts av Nato och av Europeiska unionen - kan lätta på bördorna och bilda en skyddande ring runt den freds- och säkerhetszon som vi talade om tidigare.
Låt mig också ta tillfället i akt att säga att det ännu inte råder normala demokratiska förhållanden i Albanien. Det är hög tid att Europaparlamentet ingriper för att återställa de demokratiska förhållanden som råder i våra västländer, för det sitter fortfarande företrädare för oppositionen i fängelse och vissa parlamentsledamöter har berövats sin parlamentariska immunitet.

Wiersma
Herr ordförande! Låt mig börja med att ge en komplimang som kommer från hjärtat till ordförande och minister Fischer för det tal han höll här under eftermiddagen. Jag tror att bredden, men även innehållet i det han sade också ger hopp i en situation som ju är litet dyster, och jag hoppas också att han under resten av Tysklands ordförandeskap kommer att fortsätta att förkunna dessa principer och dessa tankar, även i synnerhet i fråga om krisen kring Kosovo. Det finns fortfarande ingen lösning för konflikten kring Kosovo. Intensiv diplomatisk överläggning har hittills inte gett något. För övrigt är det viktigt - det har andra också sagt - och glädjande att Ryssland spelar en viktig roll i den diplomatiska aktionen, och det är viktigt att hålla tempot. Denna konflikt får inte hålla på för länge, för skadan blir bara större för var dag som går.
Milosevic förefaller inte ha för avsikt att göra den allra viktigaste eftergiften: att tillåta en militär fredsbevarande styrka i Kosovo för att göra det möjligt för flyktingarna att återvända. Jag håller helhjärtat med minister Fischer som förstår hur dessa människor, dessa flyktingar, har blivit utjagade ur sitt land och att det redan av psykologiska skäl kommer att vara nödvändigt med ett sådant militärt skydd. Så länge Milosevic är orubblig finns det ingen anledning av upphöra med Natoaktionerna, hur välkommet det än skulle vara med en paus.
Jag hyser stark oro för stabiliteten i de omkringliggande länderna. Allmänheten där förefaller inte ha någon större förståelse för Natoaktionerna. Situationen i Makedonien är känd, men även i Bulgarien tilltar spänningen. I dag debatteras häftigt i parlamentet där frågan om landets luftrum kan upplåtas för Natoaktioner. Det råder starkt delade meningar i det landet om Natos bombanfall, och vi märker mer och mer, Oostlander pekade också på det, de ekonomiska följderna av Kosovokonflikten. Efter egen uppskattning skulle skadorna uppgå till ungefär 70 miljoner dollar per månad. Vi vet hur fattigt det landet är och hur enorm den summan är. Folket förstår inte heller varför deras fattiga land måste stå för dessa kostnader.
Jag yrkar på att rådet och kommissionen undersöker om även detta land kan få extra ekonomiskt stöd på kort sikt. Det skulle stabiliteten i Bulgarien vinna mycket på, men det skulle samtidigt ge bulgarernas orientering till EU och Nato en positiv stimulans. Denna orientering har fått sig en knäck. Bulgarien kan inte vänta på en stabilitetspakt, på en Balkanplan, landet behöver hjälp nu.
Men det som gäller för Bulgarien gäller också för andra länder på Balkan. Nato är och var berett att med militära medel försvara de mänskliga rättigheterna, men så fort som möjligt måste i synnerhet Europeiska unionen investera pengar, kunskap och energi i återuppbyggnaden av regionen. Om det inte sker förefaller nästa konflikt redan vara på gång.
I dag, den 4 maj, hedras minnet av offren för andra världskriget i Nederländerna. I morgon firar vi befrielsen. Detta kommer att ske med en viss återhållsamhet i år. Ni förstår redan varför: eftersom det även i dag krävs offer i Kosovo och Serbien i frihetens intresse.

Graziani
Herr ordförande! När det gäller kriget i Kosovo tror jag det börjar bli dags att resonera kallt och att utnyttja förnuftet.
Förnuftet är inte alltid bekvämt - det är snarare obekvämt - men ve den som avstår från att använda det. Förnuftet borde till exempel ha fått råda redan i början av den här historien - det är kanske lätt att säga i efterhand - så att man hade kunnat bedöma relationen mellan de politiska målen och de politiska effekterna av bombningarna och det ädla mål man angav, nämligen att få ett slut på den etniska rensningen.
Det scenario vi står inför i dag är tyvärr plågsamt.
En vaken italiensk journalist skrev i morse i en italiensk tidning att Nato mår dåligt och att Milosevic mår sämre. Vi har med andra ord kommit fram till en svårlöst knut som kräver något nytt. Det krävs något nytt, för bombningarna har inte längre någon effekt. Antingen fortsätter man att bomba de saker som redan har bombats, eller så börjar man bomba städerna. Att inleda ett krig är inte tillåtet, ett riktigt krig är uteslutet. Dessutom vill inte den amerikanska kongressen ha ett markkrig. Och utan amerikanerna är det inte möjligt att starta ett markkrig. Vad återstår då att göra? Även Milosevic befinner sig i ett svårt läge, men han stärks av sitt eget folks nationalism. Låt oss tala i klartext: inte heller alla italienare var antifascister under fascismen. Det fanns en nationalism, och den var stark. Detta är också något man måste räkna med.
Men vad skall man alltså göra? Vi måste se vilka kort Milosevic sitter med, och för att kunna göra det måste bombningarna upphöra. Det krävs en handling från den starkaste, mest förnuftiga parten, att den stoppar bombningarna för att vi skall få se vilka kort som finns, för att få i gång förhandlingarna och för att komma fram till en lösning på problemet, naturligtvis utan att avstå från flyktingarnas rätt att återkomma till Kosovo under skydd av militär.

Novo
Herr ordförande! Fyrtio dagar efter att Nato har brutit mot den internationella rätten ser vi konsekvenserna. Det mänskliga dramat har förvandlats till en katastrof, offren för olyckorna vid sidan om, som man hycklar om, blir allt fler, Rambouilletförevändningen har försvunnit, Kosovos autonomi och de etniska rättigheterna har inte återställts. Det vill säga, inte ett enda av Natos föregivna argument för detta äventyr är giltiga, inget av dess åberopade initiala syften har uppfyllts. Samtidigt, på global nivå och trots den allmänna manipuleringen, demonstrerar allmänheten och kräver ett FN-ingripande och en politisk lösning som gör det möjligt för flyktingarna att återvända och att de nuvarande gränserna respekteras, amerikanerna och de europeiska regeringarna, deras underordnade, talar om marktrupper, svarar med det så kallade totala kriget som riktar in sig på strategiska mål samt återupprättar och beväpnar en rörelse som alla tills helt nyligen betraktat som terrorister och fundamentalister.
Jag påminner om att det europeiska bygget, vars syfte även var att få slut på krigen i Europa, nu ser vi gemenskapsinstitutioner, här och nu försvara och ursäkta Nato och dess väpnade intervention. Emellertid förändrar detta Nato de strategiska koncepten för att förvandla sig till världspolis utan att regeringarna visar någon vilja att förklara för folken och utan att detta parlament uttalar som om saken. Med ett ord, mina damer och herrar, beklagligt och sorgligt!

Imbeni
Jag har, herr minister, bara ett budskap till er och det består av ett minne från förr som vi säkert delar. Allende sade till kuppmakaren Pinochet: " Ni har styrkan, men ni har inte rätten" . Förmodligen tänker Milosevic sedan tio år om oss att " de har kanske rätten, men de saknar styrkan" . Men i stället bestämde vi oss för att förena styrka och rätt. Men vi bestämde oss tio år för sent. Om vi inom Europa hade resonerat i termer av en integration av Balkan för tio år sedan, så hade vi kanske inte bakom oss haft 200 000 döda i kriget i Bosnien, Milosevic krig mot Kroatien osv. Och vi gjorde fel, för i hela Gollnischs resonemang - som jag i övrigt inte alls håller med om - finns det en punkt som är riktig. Vi borde ha räknat med den dramatiska och tragiska flyktingsituationen, deportationen, men i stället famlar vi nu i mörkret utan samordning, med stor hjälp av frivilliga, visserligen, men utan metodik när det gäller den humanitära insatsen.
Vi reagerade sent och felaktigt och problemet som vi står inför i dag - detta sade Dupuis, fast med andra ord - är att vi måste inse att ögonblicket har kommit att genomföra en massiv informationsinsats, en massiv informationsbombning av det serbiska folket, så att även det serbiska folket kan se att vi har både rätten och styrkan, vi och inte Milosevic. Även det serbiska folket måste övertygas om detta, annars kommer vårt initiativ inte att bli framgångsrikt.
Vi har alltså både rätten och styrkan och därför säger jag er, herr minister, att vi måste vara långsiktiga i vår strategi och flexibla i vår taktik. Om ni tillåter en fundering i all vänskaplighet, som inte är fientligt sinnad, så är vi européer lite bättre än amerikanerna när det gäller att vara strategiskt långsiktiga och taktiskt flexibla. Denna vår hållning måste vi alltså lära oss att använda och det ni sade i ert inlägg om att " maj skulle kunna bli en hoppets månad" skulle också kunna bli ett lugnande budskap vad gäller vår framtid och framför allt när det gäller en framtid som innebär fred och rättvisa för Balkan.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill i synnerhet tacka minister Fischler för hans tydliga ord och klara linje i en mycket svår situation. Men jag vill gå närmare in på två punkter, som tyvärr inte har tagits upp så ofta i debatten, men som jag anser är viktiga. Man talar ständigt om att man kommer att få skicka marktrupper till Kosovo. Det är logiskt tänkt, men det passar inte i det området. Man har redan gjort vissa erfarenheter, och förmodligen är jag tillräckligt gammal för att ha varit med om dessa erfarenheter, att det inte fungerar med utländska trupper. Å andra sidan har jag bland annat sett befrielsen av Krajina i Kosovo. Den gången hade kroaterna vapen, och då hade de snart sopat undan serberna. Det är och förblir ett faktum: Människor som försvarar sitt land är överlägsna angriparna. Det får man lov att medge! Där finns UCK, de albanska styrkorna, och man borde förse dessa albaner med vapen, så att de med samma styrka kan möta de horder som strömmar in från Serbien. Man kommer att förvånas över hur snabbt frågan då kan överstökas på markplanet.
Det andra är att man redan från början begick ett stort misstag, ett psykologiskt misstag, nämligen genom att ständigt säga att kosovoborna måste stanna hos serberna, att de måste stanna i Jugoslavien. Mina damer och herrar, det är ett faktum som man ständigt glömmer bort, att staten är där för människornas skull och inte människorna för statens. Därför bör alla folk ha rätt till självbestämmande, och vi bör tillskriva Kosovoborna denna självbestämmanderätt, de som under årtionden har blivit offer för det mest obeskrivliga lidande från den serbiska regeringen i Belgrad. Milosevic är bara resultatet av en gammal politik som går tillbaka till tiden före andra världskriget.

Papayannakis
Herr ordförande! Det är uppenbart att attackerna mot Jugoslavien varken har lyckats stoppa fördrivningen av kosovoalbanerna eller fått Milosevic att vika sig. De har lyckats skapa oro och instabilitet i hela regionen, de har förödmjukat FN och - naturligtvis - det politiska Europa, vilket uppenbarligen också var den amerikanska nationalismens målsättning, och våra europeiska ledare samarbetar av regional rädsla eller av bakomliggande aspirationer och omintetgör därigenom möjligheten till ett övergripande och självständigt angripande av problemet.
Herr ordförande! Serbien kommer att förstöras av bombningarna, och serberna kommer att drabbas hårt, med många döda och sårade. Skulle ordförandeskapet kunna redovisa för antalet offer? Och vad gäller kosovoalbanerna, och tillsammans med dem också serberna och andra grannfolk, tycks det som om de kommer att vara de första offren för det så kallade utarmade uranet som finns i de missiler som används. Skulle ordförandeskapet kunna kommentera användandet av detta ämne? Vilken nedsmutsning som förväntas? Varaktigheten för denna? Hur skall flyktingarna kunna återvända till ett så nedsmutsat område? Eller har man kanske i tysthet övergivit tanken på detta?

Theorin
Herr ordförande! Europa befinner sig i krig. Ett krig som Europa har snubblat in i utan verklig politik att ta sig ur. Ett krig med uppenbara risker för spridning. Ett krig som planerades att vinnas på två dagar, men som efter fem veckor inte har avmattats. Ett krig startat för att rädda människor undan etnisk rensning som har resulterat i 1 miljon flyktingar. Ett krig som medfört att motståndet i Serbien mot Milosevic har vänts till stöd för honom. Det är dags att ställa sig frågan om detta var en bra väg för att uppnå målet.
Etnisk rensning och övergrepp kan aldrig accepteras. Det är dags att stoppa Milosevic terror, men också att stoppa Natos bombningar. Det är dags att presentera en politisk lösning på det som är ett politiskt problem. Som Sveriges tidigare statsminister Olof Palme sade: " Man kan inte skapa demokrati genom att bomba de byar man skall rädda" . EU har till sitt förfogande politiska, diplomatiska och ekonomiska medel. Det är dessa som måste användas på Balkan. Det är dags för EU att aktivt bidra till att skapa förutsättningar för en politisk lösning av Kosovokonflikten. Det är dags för FN att återfå sin rättmätiga roll och för EU att kräva en FN: s fredsstyrka i Kosovo, så att flyktingarna kan återvända på ett säkert sätt.
EU: s länder måste ställa upp med en massiv Marshallplan för Balkanregionen för att återställa de förstörda samhällena, men också motverka det hat som annars för generationer kommer att utgöra grogrund för kommande konflikter. Kriget har lärt oss att EU nu snabbt måste bygga upp instrument för konfliktlösning, fredsbevarande, medling, försoning och förtroendeskapande. Om vi inte kan finna metoderna för att lösa konflikter på fredlig väg, utan tvingas utkämpa dem med militära medel, så faller hela idén med EU.

Lenz
Herr ordförande, kära kolleger! Jag kan ställa mig bakom mycket av det som har sagts här i eftermiddag, men inte allt. Säg den av oss som inte med växande oro följer händelseutvecklingen? Har inte vi i Europaparlamentet på varje sammanträde i åratal försvarat de mänskliga rättigheterna? Jag gör det i dag förmodligen för sista gången här i parlamentet.
Vi har varit tämligen verbala i vårt försvar av de mänskliga rättigheterna, ibland för mindre grupper. Här har vi att göra med hundratusentals människor, vars rättigheter man har kränkt flera gånger om - jag behöver inte räkna upp allt här igen - och det i en del av Europa, som många turister tidigare reste till.
Jag anser att svaret från Nato innehåller två mycket olika aspekter. Där trädde till att börja med en regional folkallians in för att försvara de mänskliga rättigheterna, för att återskapa stabila förhållanden i en del av Europa, där det de senaste åtta åren har förekommit en kedjereaktion av kränkningar, och alltid av samma anledning. Här har den världsorganisation som just citerades kommit till korta, för där har man inte lyckats fylla sin stadga och folkrätt med ett levande innehåll, utan mycket har förblivit döda bokstäver, och man har inte förhindrat de konflikter som man egentligen skapades för att förhindra.
Den som har upplevt andra världskriget - och det har jag - den vet vad bomber, rädslan för bomber, brinnande hus och offer i den närmaste omgivningen vill säga. Det önskar man inte att någon skall behöva uppleva, och sannerligen inte det serbiska folket och de serbiska barnen, som på grund av sin ledares vansinne drivs i fördärvet precis på samma sätt som han tidigare har fördrivit hundratusentals andra. Det är ingen som har något emot det serbiska folket! Alla skulle vara beredda att skydda de serbiska barnen lika väl som de kosovanska eller albanska barnen. Här måste vi tydligt ta ställning mot detta vansinne.
FN kan inte bara citeras just när man behöver dem, det bör man också veta. Det här parlamentet kommer att kämpa för - och det märker jag hos personer som Emma Bonino, van den Broek och andra som vi har arbetat med under lång tid - att den här regionen byggs upp igen, när den tiden kommer. Alla förhandlingar måste utnyttjas, men bara om vi vill sätta stopp för vansinnet och verkligen skapa en hemvist, skydd och fred för dessa människor.

Rocard
Herr ordförande, herr rårdsordförande, fru kommissionär, herrar kommissionärer! Jag skall bespara er de lyriska utsvävningarna. Jag hoppas också bespara er all naivitet.
Inför det monstruösa brottet, som redan är en etniskt rensning och kanske ett folkmord, som Milosevic inlett, hör jag till dem som bestämt anser att man inte kunde låta bli att göra något. Jag hör till den majoritet i parlamentet som varmt godkänt ingripandet.
På samma sätt tror jag absolut inte en sekund, när det gäller den råa person som Milosevic är, att han kan vara öppen för en åtgärd som ett unilateralt stopp av våra anfall för att på nytt börja prata politik. Det förefaller mig t.o.m. farligt att påminna om det.
Resultatet är emellertid oroande. Man försvagar Serbien, det är säkert, men inte egentligen Milosevic. Den etniska rensningen förvärras i Kosovo. Albanien, Makedonien och Montenegro försvagas och framtidsutsikterna är inte särskilt goda. Men detta påbörjade krig måste vinnas.
Jag skall inte tala med er om framtiden. Det har uttryckts många åsikter här. Jag ansluter mig till vissa, men inte alla. Det som intresserar mig är " hur" ? Herr minister, herr rådsordförande, hur har detta ingripande förberetts? Europeiska unionen, eller de berörda nationerna i Europeiska unionen, har de rådfrågats på det offensiva planet? Har unionen formulerat kommentarer om möjligheterna för denna plan att lyckas och om förekomsten av en eventuell ersättningsplan? Det råd ni företräder, har det beslutat om möjligheten att komplettera flygangreppen med ett markingripande, något som förefaller uppenbart för den som har den minsta strategiska bildning? Har ministerrådet i detta sammanhang försökt utveckla medlen för att utarbeta en gemensam strategisk diskussion och komma med förslag till alliansens råd, som också är Europas? Den sista frågan, där vi nu befinner oss, herr ordförande, kan ni säga oss om rådet är medvetet om att det brådskar att, naturligtvis inom alliansen, utveckla en förmåga till analys och till försvar som gäller för Europa?

Gröner
Herr ordförande! Den internationella gemenskapen har låtit Milosevic hållas alltför länge, utan att uttömma alla möjligheter till sanktioner som exempelvis ett oljeembargo. Redan på åttiotalet rapporterades det om massvåldtäkter som krigsvapen i Kroatien och i Bosnienkriget. Även i dag får vi från internationella hjälporganisationer höra att kvinnor i flyktinggrupperna strategiskt väljs ut och förs bort med våld, och skickas tillbaka nästa morgon halvdöda och med starka trauman, om de inte helt enkelt försvinner.
Detta nationalistiskt baserade våld mot kvinnor i form av tortyr och våldtäkt ökar spiralen av våld, hat och hämnd, som krossar alla förhoppningar om ett fredligt multietniskt Kosovo. Kvinnor blir offer för krigsbrott, för att de är kvinnor, och det måste unionen godkänna som ett asylskäl. För mig är det höjden av cynism när Vatikanen i det här läget godkänner att kvinnorna använder födelsekontroll, men stämplar abort som mord.
Vissa av våra regeringschefer och, herr Fischer, era kolleger, borde rodna av skam när vi ser vilka flyktingar som tas emot och vilka som inte gör det. Det är fyra länder i unionen som inte har tagit emot några flyktingar. Unionen måste stärka de humanitära insatserna och omedelbart ifrågasätta Natos strategi. Vi måste stoppa bombningarna och med Rysslands medverkan återgå till en förhandlingsposition vid förhandlingsbordet.

d'Ancona
Herr ordförande! Jag skulle vilja ägna min talartid åt en aspekt som har att göra med arbetet i mitt utskott, nämligen flyktingpolitiken. Gröner talade också om detta. Om jag säger politik, då har jag egentligen sagt för mycket. Av de mer än 600 000 kosovoalbaner som flytt och fördrivits från hus och hem har mindre än 18 000 tagits emot av unionens medlemsstater. Av dessa 18 000 har Tyskland tagit hand om nästan 10 000, och det innebär således att knappt 8 000 kosovoalbaner har tagits emot i alla andra medlemsstater. Kan ni föreställa er att under några veckors tid måste 600 000 människor i Europas fattigaste regioner härbärgeras i läger, men också privat, hos människor hemma? 600 000, det är dubbelt så många som vi i våra rika länder tar emot till asylförfarandet, för det är ungefär 300 000 per år.
Vi är medansvariga för uppkomsten av denna flyktingström. Vi borde under de veckor som ligger bakom oss förverkligat en solidarisk och human flyktingpolitik med en generös fördelning över medlemsstaterna. Jag tycker att det är ett bevis på inkompetens hos rådet att ett sådant beslut inte kunde fattas, och i viss mån också en vägran att ta konsekvenserna av ens handlingar. Utifrån detta parlament, herr ordförande, måste rådet i varje fall drivas på för att komma till handling. Man kan inte köpa sig fri från flyktingarna och det mänskliga eländet med 250 miljoner ecu. Temporärt skydd för ansenliga antal i våra medlemsstater, och vid sidan av detta så mycket stöd som möjligt i materiell bemärkelse till länderna i regionen, även när krisen är över, det är vad vi yrkar på.

Bonino
Herr ordförande! Jag tror det är andra eller tredje gången som vi diskuterar denna fråga. Låt mig börja med er, ordförande Rocard. Jag vet inte vilken information unionens medlemsstater eller de länder som ingår i Atlantpakten hade. Det jag kan säga är att kommissionen, åtminstone på humanitär nivå, liksom alla de humanitära organisationerna, inte hade informerats av de medlemsstater som trots allt sitter i Atlantpakten, förutom att vara medlemmar i Europeiska unionen. Ingen fick några upplysningar eller informationer om eventuella planer. Jag tror att det ur humanitär synpunkt framför alt handlar om ett samordningsproblem. Mina damer och herrar, den individuella generositeten, även från medlemsstaterna sida, är något heligt men det gör att samordningen nästan blir omöjlig. Det är mycket svårt, även för UNHCR, att organisera hundratals icke-statliga organisationer som finansieras via privata donationer, förutom alla hjälporganisationer i de femton medlemsstater som har mobiliserats och förutom andra givare från andra sidan av Atlanten, samt kanadensare, norrmän, japaner osv. Jag kan försäkra er att det är mycket lätt att kräva samordning, men mycket svårare att genomföra i praktiken, bland annat därför att var och en även har behov av att uppmärksammas politiskt, något som vi alla är överens om. I slutändan finns det alltid intressen som inte sammanfaller.
Hur skall man kunna undvika att hjälpinsatsernas dubbleras, med tanke på att nästan ingen informeras om vad medlemsstaterna gör? Hur skall man kunna undvika misstag som beror på generositet och bristande erfarenhet? Det är till exempel svårt att informera, framföra varningar eller förhindra att någon inrättar läger på platser där de inte kan underhållas, eftersom ingen informerar sig i hastigheten. Med detta vill jag säga att det hittills inte finns några större brister när det gäller finansiering eller humanitära projekt. Det finns däremot en allvarlig brist på samordning, disciplin och prioriteringar. Ur den synpunkten är UNHCR: s uppgift, dvs. vår uppgift, inte bland de lättaste.
En andra fråga som jag har fått och som vi arbetar med, är det allvarligare problemet med att ge flyktingarna tak över huvudet, dvs. sheltering . Det är sant att det man först lägger märke till är lägren som är i ett bedrövligt tillstånd, men ni bör veta att den överväldigande majoriteten av de deporterade har tagits emot av ytterst fattiga albanska och makedonska familjer, vilket alla känner till, och våra största ansträngningar avser att ge hjälp åt dessa familjer för att undvika att det uppkommer sociala spänningar och för att undvika att flyktingarna efter en månad av generöst mottagande jagas bort, vilket skulle leda till sociala problem.
En annan verksamhet som vi är engagerade i är förberedelserna inför ett ännu värre scenario, dvs. vintern. För åtminstone en del av dessa flyktingar håller vi på att uppföra hus av tegel, kollektiva centra så att vi skall kunna evakuera den överväldigande majoriteten av de deporterade som i dag lever i tält och ge dem sanitära och hygieniska förhållanden, eller åtminstone klimatmässiga förhållanden, som är mer acceptabla.
Vi riktar även in oss på tre ytterligare riskfaktorer som måste tas med i beräkningen. Den första är Makedonien, på grund av det politiska problem som Makedonien utgör. Även om vi är medvetna om den makedonska regeringens politiska problem så anser jag inte att den makedonska regeringens agerande vid gränsen i mötet med flyktingarna är godtagbart - och det skulle det inte vara under några omständigheter. Även om vi kan förstå svårigheterna, så är en kränkning av de humanitära konventionerna inte godtagbar för någon.
Den andra faktorn är Montenegro. Vi får inte glömma att det i Montenegro finns över 70.000 deporterade som utgör en veritabel mänsklig bomb. De är inte flyktingar på det sätt som vi är vana vid, utan snarare deporterade, de är mänskliga bomber som används när och var Milosevic finner för gott. Och om han bestämmer sig för att skicka en mänsklig bomb bestående av hundratusen människor mot Montenegro, så kommer detta även att skapa ett politiskt destabiliseringsproblem.
En annan fråga som inte får glömmas bort i sammanhanget och som gäller Bosnien, är att man där, i en situation som redan är svår, har tagit emot femtiotusen flyktingar, denna gång serber.
Den tredje faktor som vi arbetar med är de fördrivna serber på serbiskt territorium som vi har gjort särskilda insatser för. Jag kommer under de kommande dagarna att på nytt bege mig till området, men jag ber er att hjälpa oss att föra fram följande budskap: i dag är de viktigaste komponenterna i den humanitära hjälpen prioriteringarna, disciplinen och samordningen, i annat fall är jag rädd att även den stora generositeten kommer att sluta i stor förvirring.
Två synpunkter till, kanske av mer politisk art. Kära kolleger, jag tror att när våra föräldrar valde till förmån för Europeiska gemenskapen så gjorde de detta av två skäl: aldrig mera krig mellan Europas länder och aldrig mera Auschwitz. I dag måste vi välja mellan dessa båda alternativ, eftersom det inte är möjligt att utesluta båda. Man har krävt en politisk lösning. Men vad har vi gjort under de gångna tio åren om inte att försöka hitta en politisk lösning tillsammans med Milosevic? Vi har till och med gjort för mycket, enligt min mycket ödmjuka mening. Vi har gått från den ena konferensen till den andra, från det ena diplomatiska mötet till det andra, från det ena sammanträdet i Geneve till det andra. Men låt mig också säga att det är bättre sent än aldrig. Förmodligen är det sent - jag håller med om att det är för sent - men det kan räcka att göra upp en lista med namn från Osiek till Vukovar, från Srebrenica till Sarajevo, från Bihac till Tuzla och många andra skamfläckar, där ingen reagerade.
Man kan inte hävda, att eftersom vi inte ingriper på andra håll, så kan vi inte heller ingripa utanför vår egen dörr. Här står det ganska klart vilket ansvar som finns, åtminstone när det gäller Europeiska unionen, för att finna en lösning, inte så mycket på problemen i Tasmanien som när det gäller problemen på vår egen tröskel. Om vi inte ens visar detta mod, om vi påstår att detta att vara européer betyder att man delar en gemensam valuta, litet jordbruk och, varför inte, litet fiske, men inte att man delar dessa värderingar, dvs. att sätta stopp för den etniska rensningen åtminstone på vår egen kontinent, då ligger det inte längre något värde i att kalla sig europé.
Applåder

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig ta vid där kommissionär Bonino slutade. När man följer den här debatten - och den liknar alla andra debatter som man har kunnat höra de senaste veckorna - så kan man konstatera att det finns många enskilda bra argument, som man själv ofta har övervägt, som har korsat ens tankar. Men när man försöker sammanfatta frågorna till ett alternativ, då får man lov att konstatera att man inte har hört något alternativ. Det krävs en politisk lösning. Javisst! Men en politisk lösning är inget självändamål, utan vad är det man måste uppnå med en politisk lösning? En politisk lösning måste sätta stopp för våldet.
Applåder
Syftet med en politisk lösning måste vara att de fördrivna skall kunna återvända, och i synnerhet att förhindra tio år till med ett nationalistiskt vansinne på Balkan med ytterligare hundratusentals döda.
Applåder
Det innebär att en politisk lösning inte är något självändamål, utan det är innehållet i politiken vi måste tala om. Jag kan bara tillägga, att Milosevic kan erbjudas en peace corps . Det skulle han tycka om. Det skulle han genast ställa upp på, redan nu. Varför då? För att han då skulle få det han vill ha. Milosevic låter sig inte imponeras av en peace corps . Jag förespråkar uttryckligen peace corps , jag förespråkar uttryckligen ett Europa, där våldet inte längre har någon roll. Men hur skall vi förhålla oss till någon som tillgriper det mest hänsynslösa våld, inte bara en gång, inte två gånger, inte tre gånger, utan sedan tio år tillbaka?
Applåder
Jag anser att det inte bara är en fråga om moral. Det är en fråga om europeisk säkerhet, en fråga om den europeiska framtiden. Om vi helt lättsinnigt hade tillgripit våld, då skulle jag godta den kritiken, men det ligger minst 200 000 personer i massgravarna, på grund av att vi tillgrep våld för sent. Se bara på Bosnien! Har vi verkligen så dåligt minne? Karadiz var i Genève och undertecknade ett avtal, som en timme senare i Bosnien hade förlorat sin giltighet. Det skedde inte en gång, inte tio gånger, jag vet inte hur många gånger, men det var hur många gånger som helst! Vad bör hända nu? Det är en fråga man bör ställa sig. Givetvis ställer sig alla den frågan - det kan jag åtminstone lova att den tyska regeringen gör, och säkert alla andra berörda regeringar också - när man har ansvaret, då ställer man sig den frågan dag och natt, ständigt. Men i många av de bidrag jag har hört förväxlar man orsak och verkan.
Applåder
Vi får inte förväxla orsak och verkan! Orsaken är Milosevics politik. Han är ingen nationalist utan en cyniker. För honom handlar det om att vinna makt. Därför tillämpar han taktiken med en aggressiv serbisk nationalism. Han har släppt tigern lös, han försöker rida på hans rygg, och om man låter honom hållas, då kommer han inte bara störta en hel region i Europa i fördärvet, utan det kommer att kosta fler oskyldiga människor livet. Det vi nu upplever med denna brutala fördrivning, med detta exodus - är det som ingen av oss trodde var möjligt, inte på detta brutala vis, i denna omfattning.
Emma Bonino har rätt i att det handlar om mänskliga bomber, i och med fördrivningen bedriver man i dubbel bemärkelse en cynisk brutal politik gentemot grannstaterna. Det kan inte Europa godta! Om en politisk lösning skulle innebära att man godtar detta, då vore det en falsk politisk lösning. Det är raka motsatsen till det vi vill ha.
Applåder
En politisk lösning där man tillgriper våld utifrån respekten för de mänskliga rättigheterna, den gemensamma säkerheten, alla flyktingars återvändande, utifrån den internationella statsgemenskapen, en sådan politisk lösning försöker vi driva igenom. Det är en sådan politisk lösning vi försöker uppnå. Men det förutsätter för det första att Belgrad inte hyser några tvivel om statsgemenskapens beslutsamhet, och för det andra att man inser att en militär lösning inte innehåller några framtidsutsikter för Serbien, inte heller några framtidsutsikter för Milosevic personligen.
Jag anser att det är nödvändigt att vi utifrån det uppnår en politisk lösning och får vapnen att tystna. Att ta fram förslag, som man kan diskutera eller fundera över, och som man sedan också kan förverkliga med ett tydligt innehåll, det ser jag inte bara som en nödvändighet, utan som ett krav. Men å andra sidan måste det klargöras, det vill jag än en gång poängtera, ingen förväxling av orsak och verkan! Milosevic bär ansvaret för det här kriget! Det är, hoppas jag, den sista blodiga omgången. Om vi inte bjuder honom motstånd, då följer Montenegro, sedan Sandschak, därefter Vojvodina, och då kommer vi förr eller senare ha samma krig i en ny tappning, nämligen i Makedonien. Det är jag övertygad om. Därför, oavsett hur många bra argument jag har hört, så är det enda alternativet en politisk lösning, men en som grundar sig på icke-angrepp, respekt för de mänskliga rättigheterna och flyktingarnas återvändande. Det måste Belgrad begripa. Det steget måste Milosevic ta!
Applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr rådsordförande Joschka Fischer.
Jag meddelar härmed att jag har mottagit sju resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

GUSP
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0242/99 av Spencer för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om unionens roll i världen: genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken 1998; -A4-0219/99 av Spencer för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Europaparlamentets förslag till rekommendation till rådet om den gemensamma strategin gentemot Ryska federationen; -uttalande av rådet om nominering av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Spencer
Herr ordförande! Jag hoppas att rådets ordförande kommer att meddela beslutet om att nominera den högste ansvarige vid rådets möte i Köln. I enlighet med vår arbetsordning vill vi inbjuda den framgångsrike kandidaten att tala inför utskottet för utrikes-, säkerhets och försvarsfrågor den 21 juni så att vi kan avge en rekommendation om godkännande vid juli månads plenarsförsamling.
Vi anser att den högste ansvarige måste vara en person av betydelse, inte en någon som sysslat med interna frågor inom rådet. Den länk som den framgångsrike kandidaten bildar med parlamentet och kommissionen är, enligt vår mening, central för utrikespolitikens sammanhållning.
1998 var det år då våra förhoppningar om en sammanhållen utrikespolitik prövades i verkligheten. De senaste tolv månaderna har införandet av euron skett och vi förtjänar en utrikespolitik som motsvarar de förväntningar i resten av världen som skapats av vår nya monetära union. 1998 var det år då våra nya utrikespolitiska strukturer föddes genom Amsterdamfördraget. Vi förtjänar en utrikespolitisk struktur som tillhandahåller det telefonnummer som Henry Kissinger bad om för en generation sedan. 1998 var det år då vi för första gången ställdes inför verkligheten vad gäller Europas försvar. Vi förtjänar en utrikespolitik som backas upp av tydlighet och sammanhållning i vår försvarsstruktur, i synnerhet vad gäller den västeuropeiska unionen.
Mitt betänkande beskriver i detalj användandet av unionens instrument runt om i världen. Det är historia som är bekant från senare år; en historia som handlar om ofullständiga system genom vilka man kämpar för att ta itu med en instabil värld. Vi vill se en stark högste representant, en stark politisk planering och en förvarningsenhet, en stark kommissionsstruktur med en väl sammanhållen grupp kommissionärer som tar hand om utrikesförbindelserna. Vi vill ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som finansieras på ett riktigt sätt, som är akademiskt och intellektuellt trovärdigt, och fullt ut utnyttjar det framgångsrika nätverket för krisförebyggande.
Europa är en maktfaktor i världen. Det måste hitta en gemensam röst; en gemensam röst som skall användas inte bara i vår omedelbara närhet. Vår generade tystnad i fråga om Iran, Irak och den indiska halvkontinenten är produkter av blinda fläckar i vårt synfält, som återspeglar femtio år av att bygga Europa sten för sten snarare än enligt en global vision om vår plats i världsdiplomatin.
Vår utrikespolitik har mänskliga rättigheter och värdighet som sin kärna. Hur skulle det annars kunna vara med vårt delade arv av fasor och inbördeskrig? Hur smärtsamt det än må vara att begrunda, finns ingen annan förklaring för en union som är beredd att föra krig, inte för olja, inte för makt, utan för att bekämpa den ondska som utgörs av etnisk rensning i hjärtat av Europa.
Av alla de instrument som är tillgängliga för oss bör de gemensamma strategierna vara den mest kraftfulla. Från den högsta nivån finns de till för att styra de steg som Europa tar i världen. Helt riktigt förutsatte vi oss att definiera vår relation med Ryssland, vår granne i det gemensamma europeiska huset, som ett första steg. För att utforma ett nytt instrument mitt under en kris med vår viktigaste granne är kanske överdrivet djärvt. Jag är inte övertygad om att den text som rådet för närvarande överväger ännu är tillräckligt bra. Att under brådska utan hjälp från den högste ansvarige och utan varken ett reellt samråd eller en struktur för ett samråd med parlamentet är, enligt min mening, hybris. Det är galenskapen hos den inre cirkeln av nationella diplomater i Bryssel som fortsätter att tro att gårdagens arbetsmetoder är adekvata för morgondagens utmaningar. Utan att vilja sända ett negativt budskap till Moskva genom att föreslå i punkt 4 att rådet fördröjer antagandet av den gemensamma strategin tills toppmötet i Helsingfors, försökte vi garantera att brådskan inte förtog det viktiga. Det är just för att vi vill ha ett starkt dokument som vi erbjöd förslaget om en fördröjning. Jag accepterar emellertid att det finns de i Ryssland, utanför regeringen, som inte önskar en positiv relation och som avsiktligen kan misstolka våra motiv. Jag är därför glad över att kunna rekommendera parlamentet att godkänna ändringsförslag 2 från den socialdemokratiska gruppen.
Kriget kastar ett kallt sken över alla våra undvikanden, alla våra halvsanningar, och alla våra institutionella improvisationer.
Europa och våra relationer med Ryssland och USA kommer inte att vara desamma efter kriget. Om detta kalla sken uppmanar oss att definiera våra ståndpunkter gällande världen, gäller detsamma för USA. Mitt betänkande har allvarliga saker att säga om hur USA: s utrikespolitik har agerat, inte minst dess hänsyn till kommersiella intressen. Det tycks mig som om Washington för närvarande slits mellan en syn på sig självt som centrum i en enpolig värld av amerikansk hegemoni och den mera realistiska insikten om att det är en supermakt som fungerar effektivast då den utövar sin makt i samarbete med Europa.
Ingenstans, herr ordförande, är de nya realiteterna tydligare än på Balkan. Det är på Balkan som Europa kommer att prövas under de kommande fem åren. Det är centralt för vår relation med Ryssland, det är centralt för Natos trovärdighet, det är centralt för Europas roll inom Nato.
Under de senaste veckorna har jag två gånger besökt sydöstra Europa. Och förutom det fasansfulla i berättelserna från flyktinglägren har jag kvar en klar känsla av den misstänksamhet med vilken våra handlingar ses på Balkan. Denna misstänksamhet är inte endast produkten av en förståelig rädsla på grund av närheten till ett krig med en farlig och oberäknerlig lokal buse. Det är inte endast en rättmätig rädsla för de ekonomiska konsekvenserna av ett krig som isolerar och orsakar kaos. Det är en djupare rädsla för förräderi och svek från västs sida.
Jag tror helhjärtat på att vi behöver ett sammanhängande europeiskt initiativ på Balkan där våra egna instrument används. Jag erkänner glatt att jag döpt om förslaget från centrum för studier av europeisk politik till " Prodiplanen" , en plan för återuppbyggnad, öppenhet, utveckling och integration med Europa.
Jag hyllar professor Prodis förutseende då han för flera veckor sedan sade att Europas relationer med Balkan bör ses som en del av utvidgningen av unionen, snarare än som utrikespolitik. Men för att lyckas, kräver en sådan plan en förändring av våra ömsesidiga relationer. Vi måste sluta att betrakta Balkan som en hemvist för allt som vi är mest rädda för hos oss själva. De måste lära sig att lita på unionen och att lita på sig själva som fullvärdiga européer.
Mycket förklaras av skillnaderna på Balkan och i synnerhet av skillnaderna i det religiösa arvet från den ortodoxa kyrkan. Vi måste göra en verklig ansträngning för att förstå vårt gemensamma öde som européer.
Det tillhör den gängse europeiska retoriken att säga att vi är formade av vårt arv från Grekland och Rom. Men det är ett misstag av den västeuropeiska utbildningshistorien att vi definierar detta såsom antikens Grekland och det romerska imperiet. Den västerländska intellektuella traditionen glömmer ofta att det fanns två Rom. Vi glömmer på eget ansvar att Konstantinopel var, i århundraden, den första europeiska kulturstaden då förfäderna till dagens ministerråd höll till i ruinerna av en förgången ära. Tiden är nu verkligen kommen att förklara Diokletians delning av imperiet överflödig och att acceptera att Sofia, Skopje och Sarajevo, att Budapest, Bukarest och Belgrad alla är arvtagare till samma civilisation.
Om en ursäkt behöver göras för Västeuropas beteende under korstågen, bör den inte handla om erövringen av Jerusalem, utan om de franska korsriddarnas plundring av Konstantinopel. Bristen på tillit till Västeuropa går långt tillbaka i vår historia och den behöver snarast botas.
Donau måste enligt min mening bli en symbol för vår enighet snarare än en tilltäppt blodåder i Europas kropp. Jag rekommenderar för detta parlament, och för rådets ordförande, initiativet från hans helighet patriarken av Konstantinopel om att anordna ett symposium i september, där företrädare för samtliga fem stora religioner i regionen - ortodoxa och katoliker, protestanter, judar och muslimer kommer att segla från Regensburg till Svarta havet i både miljöns och försoningens tecken. Det finns en roll här, både för påven och patriarken. Kriget med Serbien måste bli det sista av Europas inbördeskrig. Blandningen av religiöst bigotteri och nationalism måste läggas åt sidan på Donau, liksom det var för 50 år sedan på Rhen.
Dessa veckor är, trots att de är farliga, också rika på möjligheter. Detta är det ögonblick då Europa växer upp i sina externa relationer. Detta är de veckor då vi måste acceptera att Europas roll kräver ansvarstagande likaväl som retorik, att vi åtar oss det svåra, likaväl som det detaljerade. Detta är de veckor då vi måste lära oss att vara oss själva, snarare än bara en beståndsdel i andra människors stategi. Detta är de veckor då vi förfäktar tanken om att vi är Europa, hela Europa.
Herr ordförande! Jag rekommenderar parlamentet att godkänna mina betänkanden.

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Var befinner vi oss i vårt arbete efter fyra månaders tyskt ordförandeskap? Det har även gått fyra månader sedan euron infördes. För fyra dagar sedan trädde Amsterdamfördraget i kraft. Det innebär visserligen ingen revolution, men det utgör ändå en viktig etapp på vägen mot en större integration, närhet till medborgarna och demokrati. Fördraget får därför inte underskattas. Det stärker i synnerhet parlamentets roll i den europeiska institutionsstrukturen, och det är ett viktigt steg framåt.
Dessutom finns det i unionen en möjlighet att genom en förbättring av det utrikespolitiska instrumentet ge den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken en effektivare, mer samordnad och slagkraftigare utformning. Det tyska ordförandeskapet har därför gjort allt för att fördraget redan från första dagen skall kunna tillämpas fullt ut. Det nya instrumentet för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste vi nu utnyttja i så stor utsträckning som möjligt, och vi får börja med definitionen av en omfattande och sammanhållen politik gentemot våra grannskapsregioner. Det är målet med de gemensamma strategierna. Den första strategin kommer att avse Ryssland, ytterligare strategier för Ukraina, västra Balkan och Medelhavsområdet följer inom kort.
Vi har de senaste månaderna lyckats uppnå ett stort mått av enighet beträffande innehållet och strukturen i Rysslandsstrategin. Jag är därför full av optimism, och jag är av en annan åsikt än föregående talare, för det skulle ge en för den nuvarande situationen ödesdiger negativ effekt, om vi nu skjuter upp vår Rysslandsstrategi, trots att jag har förståelse för många av era argument, i synnerhet vad förfarandet beträffar, vad utskottens och parlamentets intressen beträffar. Därför måste jag avråda från att i det nuvarande läget skjuta upp det hela till Helsingfors. Tänk på att det inte bara gäller Kosovo, utan även den totala situationen med den ekonomiska och sociala instabilitet som råder i Ryssland. Att Europa vänder sig till Ryssland är av avgörande betydelse, och jag kan tillägga att detsamma gäller strategin för Ukraina. Jag tror att vi där har att göra med ett liknande problem. Därför tror jag att strategin kommer att kunna antas i Köln. Målet med Rysslandsstrategin är att bidra till att främja demokratin och rättsstatligheten, liksom integrationen av vår viktigaste granne i det europeiska ekonomiska och sociala området, och på det hela taget att stärka förbindelserna med en tro på framtiden som utgångspunkt.
Kosovokrisen visar tydligt hur viktigt det är för oss att Ryssland på ett konstruktivt sätt samarbetar för att skapa fred i Europa. Det är en av de viktigaste uppgifterna för väst, att inte det barbariska kriget i Kosovo dessutom ger upphov till en tidvattensförändring i våra förbindelser med Ryssland, utan att vi i stället kan utvidga vårt partnerskap. Det nära samarbetet med Moskva i strävan mot en politisk lösning i Kosovo visar att man i Ryssland ser på frågan på samma sätt. Ryssland måste bli en nära partner i det nya Europa och det är i den riktningen vi bör sträva.
De erfarenheter som vunnits i samband med Rysslandsstrategin måste snarast utnyttjas i utarbetandet av andra strategier. Där är det viktigt att vi uppnår en balans mellan de olika regionerna, för stabilitet i söder är lika viktigt för européerna som stabilitet i öster. Låt mig i egenskap av rådsordförande det här första halvåret få tillägga följande: Under det halvår som jag har varit utrikesminister för förbundsrepubliken Tyskland och sedan den 1 januari även rådsordförande för Europeiska gemenskapen, är det en sak som har framgått tydligt: Inom den europeiska utrikespolitiken kan man inte längre snegla åt öst eller åt söder, utan båda områdena är konfliktområden, problemområden, som angår oss alla i samma utsträckning. Oavsett om det är sydöstra Europa, södra Balkan med Kosovokriget och krisen där som måste lösas. Eller om det är Medelhavskonferensen i Stuttgart, där vi plötsligt befann oss mitt Mellanösternkonflikten - i ordets fysiska bemärkelse - till höger om oss israelerna, till vänster om oss palestinierna, och plötsligt befann vi oss mitt i en förhandlingsprocess, och man lyckades få båda parterna att stanna kvar i konferenslokalen, något som var allt annat än självklart med tanke på de förväntningar vi hade, med tanke på den politiska situationen, i synnerhet beroende av valen i Israel, eller om det nu är förhandlingarna med Ryssland eller med Ukraina. Allt detta visar att den europeiska utrikespolitiken måste utgå från ett europeiskt initiativ och att man inte får ställa öst mot syd. Det skulle innebära en avsaknad av perspektiv. Det skulle slunga Europa flera steg tillbaka.
Därför var det viktigt att vi poängterade södra Europas betydelse i Stuttgart i samband med den tredje Europa-Medelhavskonferensen, framför allt med den framgångsrika enigheten om de grundläggande beståndsdelarna i den framtidsinriktade Europa-Medelhavsstadgan för fred och stabilitet. Europas agerande för kosovobornas rättigheter är en viktig signal för samexistensen mellan kristna och muslimer i morgondagens samhälle, för det visar att européerna har en värdegemenskap bortom religionen. Ni framställde den aspekten tydligt i ert tal, herr ordförande.
Det är också av stor betydelse att européerna i den pågående svåra fasen i fredsprocessen i Mellanöstern fortsätter att arbeta för samma sak, och att stats- och regeringscheferna talade med en enad stämma i samband med Mellanösternförklaringen den 25 mars. I dag löper fristen för interimsavtalet i Oslo ut. Vi gläds över palestiniernas kloka beslut att inte vidta några ensidiga åtgärder, och hoppas att man så snart som möjligt kan återuppta seriösa förhandlingar.
Under det tyska ordförandeskapet har även EU: s förbindelser till andra regioner i världen varit av stor betydelse. ASEAN-mötet i Berlin har ytterligare intensifierat dialogen och samarbetet med våra asiatiska partner. Vi förväntar oss av det första toppmötet Europa-Latinamerika i Rio de Janeiro en ny kvalitet på våra politiska, ekonomiska och kulturella förbindelser. Även från toppmötet EU-USA i Köln bör man ge kraftiga impulser till det transatlantiska partnerskapet och dess framtid, och samtidigt bör aktuella konfliktfrågor som bananer, hormonkött, hush-kits och liknande i den mån det är möjligt slussas in på en konstruktiv, lösningsorienterad väg.
Den höga representanten för GUSP, som Amsterdamfördraget föreskriver, skall utses på Europeiska rådet i Köln. Det tyska ordförandeskapets strävan är att det skall bli en kvinna eller man med stort politiskt inflytande och en stark förmåga att driva igenom sin vilja. Hon eller han måste fungera som en utgångspunkt för de externa förbindelserna, men även kunna främja en så operativ europeisk utrikespolitik som möjligt i de interna förbindelserna.
Den höga representanten bör därför tilldelas en så aktiv roll som möjligt, som rådgivare till enighetsskapandet på intern nivå.
En annan viktig fråga det här halvåret är den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Kosovokonflikten har åter visat att USA: s närvaro och medverkan är oumbärlig för att försvara våra grundläggande värden som fred, mänskliga rättigheter och demokrati i Europa. USA: s övertag i den militära, men även den politiska behandlingen av Kosovokonflikten har på samma sätt tydliggjort hur viktigt det är att européerna stärker sin utrikes- och säkerhetspolitiska handlingsförmåga, för att i framtiden själva ha förmåga till en effektiv krishantering. Tony Blairs initiativ i Pörtschach och det fransk-brittiska mötet i Saint Malo har tjänat som goda exempel för oss, och det tyska ordförandeskapet har varit mån om att tillvarata den nya dynamiken. Vi lyckades få till stånd att Nato på sitt toppmöte i Washington gav sitt oinskränkta stöd åt utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Här har det också uppenbarats hur viktigt ett partnerskapssamarbete mellan EU och Nato kommer att vara i framtiden.
Ordförandeskapet håller på att utarbeta en rapport till Europeiska rådet i Köln, där man kommer att konstatera den principiella enighet som visat sig råda beträffande de riktlinjer vi har lagt fram, och fastslå ett beslut om Västeuropeiska unionens integrering i EU enligt artikel 17 i EU-fördraget, samt ett datum som målsättning inom en överskådlig framtid. Om man lyckas uppnå enighet i den frågan, innebär det att förutsättningarna finns för ett enhetligt agerande från européernas sida.
Jag tog i mitt tal den 12 januari upp olika perspektiv för den vidare utvecklingen av den europeiska integrationen, och det vill jag också göra i dag beträffande GUSP. Det är fyra punkter jag vill lyfta fram. Punkt ett: Europeiska unionen måste som en global politisk aktör leva upp till de mänskliga rättigheternas ökade betydelse genom en aktiv politik för de mänskliga rättigheterna. Därför kommer man i år på tyskt-brittiskt initiativ för första gången att utarbeta en egen rapport om de mänskliga rättigheterna, som ökar insynen i EU: s politik för de mänskliga rättigheterna, och där speciella teman liksom länderrelaterade frågor kommer att behandlas. Det är en erfarenhet av fundamental betydelse för Europa att arbetet i grupperna för de mänskliga rättigheterna i den forna Warszawa-pakten var så viktigt, och att artikel 3 i Helsingforsavtalet var avgörande för slutet på den kommunistiska diktaturen i det forna Sovjet och i Östeuropa. Denna parallellitet med en politisk dialog, en ekonomisk öppning och främjandet av de mänskliga rättigheterna är ett europeiskt arv, som också måste påverka européernas politik för de mänskliga rättigheterna i andra delar av världen. Därför får vi inte tröttna på att stödja de demokratiska krafterna och människorättskämparna överallt där dessa blir utsatta för förtryck.
Därför har vi i ett flertal inlägg vid kommissionen för de mänskliga rättigheterna i Genève tydligt givit uttryck för EU: s kritik mot situationen för de mänskliga rättigheterna i Kina, senast i EU: s röstförklaring beträffande det kinesiska förslaget om att inte ta upp frågan. Det vi i synnerhet fördömer är förfarandet mot de politiskt oliktänkande, det med internationella mått vanliga utdömandet av dödsstraff som saknar motstycke, liksom behandlingen av minoriteter, i synnerhet i Tibet. EU uppmanar uttryckligen den kinesiska regeringen att åta sig att göra konkreta framsteg vad situationen för de mänskliga rättigheterna beträffar, i fråga om iakttagandet av demokratin och rättsstatligheten. EU måste även stärka sina insatser för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna inom sina egna gränser. Mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatlighet omnämns uttryckligen i Amsterdamfördraget som en förutsättning för medlemsskap, och när inte dessa beaktas hotar en inskränkning av medlemskapsrättigheterna.
EU kommer på Europeiska rådet i Köln, det hoppas vi, att lägga grunden för utarbetandet av en europeisk stadga för de grundläggande rättigheterna för att stärka unionsmedborgarnas rättigheter. En sådan stadga skulle senare kunna bli en konstitutiv del av en europeisk författning. Fastställandet av medborgarnas rättigheter kan också tjäna som förebild för en utvidgning av unionen.
Punkt två: EU måste erbjuda staterna i Sydeuropa ett politiskt och ekonomiskt perspektiv som sträcker sig utöver Kosovokrisen, en framåtsträvande vision och ett övergripande koncept för fred och integration. Stabilitetspakten för Sydeuropa har redan i den tidigare debatten vunnit starkt erkännande.
Punkt tre: Vi vill förutom detta uppnå följande: Ju större handlingsförmåga unionen har, just inom GUSP, desto starkare måste den demokratiska kontrollen och legitimiteten för Europapolitiken vara. Det tyska ordförandeskapet förespråkar därför att utvidgandet av Europaparlamentets rättigheter tas upp på nästa regeringskonferens om de institutionella reformerna, som vi kommer att utarbeta en tidsplan för i juni i Köln.
Punkt fyra: Vi kommer på längre sikt enbart att kunna stärka den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken genom ett enhetligt uppträdande utåt inom ramen för G8, i de internationella finansinstitutionerna, i synnerhet i Förenta nationerna, liksom genom att ofta tillämpa majoritetsbeslut. Men i den fas som väntar är det inte ytterligare institutionella reformer som gäller i den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken, utan ett maximalt gemensamt agerande och en så intensiv tillämpning av de nya instrumenten som möjligt. Vi måste lära oss att i större utsträckning förändra vårt tankesätt och underordna de nationella intressena de överordnade europeiska intressena.
Under det tyska ordförandeskapet har man i många utrikespolitiskt komplicerade frågor i Kosovo, gentemot Kina, Mellanöstern och många andra områden lyckats bevara, och till och med vidareutveckla Europeiska unionens beslutsamhet och handlingsförmåga. Det innebär en framgång för oss alla, och det är i den riktningen vi måste gå. Det måste vara möjligt att inom de närmaste åren förverkliga det politiskt handlingskraftiga subjektet Europa, för bara på det sättet kommer Europeiska unionen att kunna hävda sina intressen och värderingar i 2000-talets multipolära värld.

Titley
Herr ordförande! Jag vill börja med att ta tillfället i akt och önska Spencer lycka till i framtiden och uttrycka förhoppningen om att hans avsevärda förmågor kan komma till god användning. Det har verkligen varit intressant att arbeta tillsammans med honom under de senaste två och ett halvt åren, om inte annat därför att jag aldrig visste vad han skulle ta sig för härnäst.
För att återgå till debatten måste jag säga att det har funnits tidpunkter under de senaste få åren då jag har känt att GUSP inte har stått för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utan för ett ryggradslöst fuskverk och sclerotisk hållning. Det har ganska ofta funnits en brist på riktning och beslut. En viss del av detta är förståeligt: vi fungerar inom den nationella suveränitetens känsligaste område.; det har varit svårt att föra samman nationalstater med olika intressen och praxis och vi har helt klart fått lära oss att gå innan vi kunnat springa. Som Spencer sade, om vi kan åstadkomma euron, borde vi kunna åstadkomma en verklig utrikes- och säkerhetspolitik. Kosovo har verkligen visat otillräckligheten i våra reaktioner och vi måste använda det som ett exempel för att sporra oss att gå vidare.
Vi har på många sätt gjort oss skyldiga till självgodhet: vi säger ofta att orsaken till Europeiska unionens existens är avskaffandet av krig inom Europas gränser och glömmer vad som händer strax utanför Europas gränser och vårt ansvar för detta.
Vi måste helt klart förändras. Enheten för politisk planering kommer att vara mycket viktig, men den måste kopplas till andra organisationer, som nätverket för konfliktförebyggande åtgärder, som parlamentet bidrog till att upprätta.
Vi behöver ett sammanhängande långsiktigt tänkande som tillåter utrikespolitiska frågor att löpa genom frågor inom både första pelaren och andra pelaren. Jag vill se oss koncentrera oss på de långsiktiga strategifrågorna, såsom vattenfrågans roll i konfliktförebyggandet. Den högste ansvarige kommer helt klart att vara mycket viktig, men vad som är avgörande är att utnämningen inte blir ett fuskverk, och att vi utnämner någon som vi vet kan utföra uppgiften och som rådet är berett att låta genomföra uppgiften. Denne högste ansvarige måste arbeta med andra institutioner, kommissionen och parlamentet. Jag vill förvisso se dessa institutioner arbeta mycket närmare varandra genom GUSP. Som jag sade i den förra debatten, vill jag i synnerhet se att rådet lyssnar mera på parlamentet. Vi har åstadkommit vissa sammanhängande och viktiga ställningstaganden, i synnerhet i våra rekommendationer. Vi vill tro att rådet lyssnar och beaktar dem. Parlamentet, å sin sida, måste sluta kräva det omöjliga. Vi kan inte agera inom varje område i världen: vi måste prioritera. Det kan inte finnas en moralisk förpliktelse utan praktiska möjligheter att uppfylla den.
Vi måste komma ihåg att det största bidraget som vi kan göra för fred och stabilitet är utvidgningen av Europeiska unionen. Detta bör vara vår huvudsakliga uppgift i nästa parlament.
Helt klart måste vi också ha en europeisk försvarsidentitet, men vi bör komma ihåg att de femton medlemsstaterna spenderar två tredjedelar av vad amerikanerna spenderar på utrustning och ändå har vi bara en bråkdel av den utrustning som de använder. Vi måste få till stånd en större samordning inte bara vad gäller försvarspolitik, utan också försvarsupphandling, och vi måste se över hur vi kan omstrukturera våra försvarsindustrier. Vi måste ha ett militärt tänkande som återspeglar den nya verkligheten, såsom har skett i Förenade kungariket med försvarsöversynen. Vi måste bringa klarhet i VEU: s ställning och den roll den skall ha i den europeiska försvarsidentiteten, och detta måste ske i Köln.
Slutligen, måste vi överväga om vi behöver öka försvarsutgifterna eller inte för att förverkliga våra ambitioner vad gäller GUSP.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Till att börja med vill jag gratulera Spencer till hans utmärkta arbete och säga att betänkandet läggs fram vid en mycket viktig tidpunkt i Europas historia. Åtminstone tre kriser - krisen i Kosovo, krisen i Ryssland och krisen i Mellanöstern - visar att en europeisk supermakt skulle ha kunnat sköta dessa frågor på ett mycket bättre sätt.
Med Spencers betänkande försöker man svara på den stora fråga som plågar oss alla: " Varför hände det?" Och man svarar genom att föreslå vad som måste göras, och det är att på nytt definiera de parametrar inom vilka den europeiska utrikespolitiken tillämpas och genomförs. Det är ett spekulativt arbete, men på samma gång är det också ett institutionellt arbete, och det räcker inte med att stifta lagar eller utnämna en herr eller fru " Utrikespolitik" . Vad det handlar om är de villkor under vilka de herrar eller fruar " Utrikespolitik" och de medlare som Europeiska unionen utser skall verka.
Ärade herr minister! Jag riktar mig till er inför toppmötet i Köln, och jag säger er att ni i era händer håller en historisk möjlighet att i Köln skapa dessa villkor och förutsättningar, så att det som man i Maastricht och Amsterdam gjorde för ekonomin på den nya regeringskonferensen kan göra för utrikespolitiken, som - vilket ni mer än andra känner till, på grund av er historia - inte kan bestå av enbart diplomatiska aktiviteter, utan som måste kunna lösa utmaningar i frågor om ekonomi, miljö och civilisation.

Bertens
Herr ordförande! Vår årliga debatt om unionens roll i världen äger, precis som min företrädare sade, rum vid en märklig tidpunkt. Krig härjar i Europa, ett krig med militär insats av medlemsstaterna, och för några dagar sedan trädde Amsterdamfördraget i kraft. Det kan kanske ge utrikespolitiken en ny impuls. Jag kommer därför inte att inrikta mig så mycket på att se tillbaka på den gemensamma politiken under det gångna året, utan försöka att rikta min blick mot framtiden. En av de största förändringarna i utrikespolitiken kommer att vara det nya instrumentet gemensamma strategier. Vid första anblicken förefaller det inte vara någon uppseendeväckande plan, men det är ett första steg mot verkliga majoritetsbeslut i rådet på detta område. Dessa majoritetsbeslut, herr ordförande, medför att de nationella parlamentens grepp minskar och att inflytandet från Europaparlamentets sida kommer att öka i motsvarande mån.
Det är bara ageranden från unionens sida som är demokratiskt legitima inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som kommer att kunna räkna med stöd från den europeiska befolkningen. Av den anledningen bör en framtida hög representant också inställa sig för godkännande inför utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Ett nära samarbete mellan denna representant och Europaparlamentet kan enligt min mening bara komma till stånd på detta sätt.
Sedan, herr ordförande, en kommentar om den europeiska identiteten på säkerhetsområdet. Det nuvarande kriget i Kosovo har i synnerhet visat att en egen kapacitet inom EU för militär krishantering, som det så ofta pläderats för i denna kammare, är en absolut nödvändighet. Även på det området måste unionen kunna agera på ett sätt som är mer oberoende av Förenta staterna om det är nödvändigt. En snabb och fullständig integrering av VEU i unionen kan således verkligen inte skjutas upp längre.
Slutligen, herr ordförande, detta är sista gången som jag talar om ett betänkande, och jag är särskilt glad över att det är ett betänkande av min vän och kollega Tom Spencer. Jag skulle vilja tacka honom för det sätt som han har lett utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor på. Mina komplimanger för ditt arbete och lycka till.

Seppänen
Herr ordförande! Vi genomlider svåra tider i Europa. Socialdemokraterna och De gröna i rådets ordförandestat Tyskland bombar utan krigsförklaring jugoslaver, alltså slaver. Dessa slaver finns ännu mera i Ryssland. Under dessa förhållanden är Spencers betänkande balanserat, det är noga genomtänkt och främjar freden och samarbetet och att man bibehåller samtalskontakten mellan olika parter.
Där finns några frågor som inte fått tillräckligt med uppmärksamhet. Det är ingalunda självklart att man måste hjälpa Ryssland. EU: s livsmedelshjälp på 400 miljoner euro är ett stort misstag och går till fel ändamål, förstör marknaden. Dessutom har man inte tagit ställning till på vilka grunder man skall efterskänka skulder eller på vilket sätt de skall skötas. Internationella valutafonden räddar inte Ryssland utan den räddar amerikanska och tyska banker och därigenom skapar mera oordning i Ryssland. Landets centralbank kan inte ta emot valutalån, dess egen valutareserv är placerad på ön Jersey. Således välkomnar jag Spencers betänkande, eftersom man där inte ställer sådana politiska villkor som parlamentet i vanliga fall ställer utan man närmar sig frågan på ett balanserat sätt.

Schroedter
Herr ordförande! Välkommen herr rådsordförande! Kära kolleger! En förlikning med Ryssland är den viktigaste fredsstrategin för vår kontinent. Natos bombningar av Jugoslavien utan FN-mandat innebär en brottslig kränkning av den principen. Den västliga gemenskapen har inför de massiva kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de etniska fördrivningarna i Kosovo kastat denna fredsprincip över bord. Men jag anser att det är ett misstag som kommer att få negativa konsekvenser under lång tid framöver när vi försöker utveckla en gemensam säkerhetsstrategi i Europa. Det finns inget ändamål som helgar medlen, för konsekvenserna för vår kontinent är fortfarande omöjliga att förutse. Jag vill bara ta upp några av dem.
För det första, varje bombning gör det svårare att återvända till förhandlingsbordet. Jag ser bara en utväg: Ryssland måste få en ännu viktigare roll för den politiska lösningen. Det har gjorts vissa försök, men det förhandlingserbjudande som hittills har kommit från Ryssland avfärdas ständigt, och i slutändan kommer Ryssland ändå inte att få den rollen. För det andra, förslaget från Washington om ett militärt ingripande utan FN-mandat tvärt emot gängse internationellt bruk, gör att även Ryssland definierar sina intressesfärer och gör anspråk på samma rättigheter för egen del. Jag tänker då på alla konflikter i norra Kaukasus och i Kaukasus-länderna och den fara som alltid består där.
För det tredje, 1972 års ABM-fördrag och ratificeringen av START-2 kommer att skjutas upp i det oändliga och därmed vår önskan om en nedrustning världen över, en nedrustning som binder stora finansiella och materiella resurser. Därför är det viktigt att utveckla en gemensam strategi, som ett första led i de nya möjligheterna med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Men den får inte fungera som ett alibi. Jag säger också: Så länge det inte sker några interinstitutionella förändringar vad inflytandet av Europaparlamentets demokratiska kontrollbefogenheter beträffar, har vi sämre möjligheter att påverka än vi hittills har haft på det utrikespolitiska området. Därför behöver vi institutionella förändringar.

Dupuis
Herr ordförande! Av vänlighet mot Spencer skall jag säga att Fischers inlägg bekräftar nu att vårt parlament är blygare än rådet i sina reformförslag för utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag tror att krisen i Kosovo visar dem som inte ville se det att vi behöver ett ministerium och en utrikesminister, ett ministerium och en försvars- och säkerhetsminister, och att det är dags för Europa att skaffa sig nödvändiga instrument för att uppnå denna målsättning inom tio eller femton år, såsom vi gjorde för tio eller femton år sedan, för den ekonomiska och monetära unionen. Det är dags att arbeta, att börja arbeta, såsom Emma Bonino sade, på definitionen av en diplomatisk och militär union.
Tyvärr godtog inte utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor de ändringsförslag som min grupp lämnat in, men jag hoppas att kammaren kan göra det. Jag tror att det instrument vi behöver snarast är en europeisk kår för peacekeeping och peacemaking . Kosovo visar oss det ännu en gång. Vi behöver börja överföra vår utrikespolitik till gemenskapsnivå. Varför inte göra det i fråga om trettio eller fyrtio länder i Stilla havet eller vissa delar av Asien, där ingen medlemsstat finns?
En annan fråga som förefaller mig viktig, en fråga som är mycket lik den om Kosovo och som Schroeder snabbt talat om, är Transkaukasien. Jag anser att Georgien är en centralpunkt för unionen. Det är en dörr mot Centralasien. Vi måste påskynda detta lands anslutningsförfarande till Europeiska unionen. Vi måste snarast sluta samarbetsavtalet och snabbt sluta ett associeringsavtal med detta land.
Kosovo har också lärt oss att vi, på samma sätt som amerikanerna gjorde med Voice of America, bör skaffa oss ett informationsinstrument för samtliga befolkningar som lever under diktatoriska regimer. Vi måste skaffa oss en Voice of Europe för att bekämpa diktaturerna innan katastrofer och tragedier äger rum som i Kosovo. Och jag hoppas att kollegerna senare kommer att vilja stödja betänkandet från Spencer som är ett bra betänkande.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill börja med att hjärtligt tacka kollegan Spencer för hans betänkande och även för hans dagliga arbete i utskottet. Eftersom jag kommer från en stad vid floden Donau, vill jag också tacka honom för hans anförande här i dag, där han poängterar betydelsen av det band som löper genom Europa, som många gånger har varit ett krisens och krigets band, men som även skulle kunna vara ett fredens och samarbetets band, det som binder samman Väst-och Centraleuropa med Balkan, men även med Ryssland, Ukraina och slutligen med Turkiet, precis som han sade.
Det är å ena sidan ett positivt tecken för vårt Europa, att kriserna, de politiska konflikterna inte förekommer innanför, utan i utkanten av Europeiska unionen. Men det kan vi givetvis inte slå oss till ro med, eftersom det i synnerhet i utkanten är viktigt att upprätta fred.
Om rådsordföranden inledde dagens debatt med frågan, vilka de politiska lösningarna är, så vill jag ställa ytterligare en fråga: Vad har hänt med krisförebyggandet och förhindrandet av kriser de senaste åren? Inte heller krisförebyggandet, förhindrandet av kriser är något mirakelvapen, om jag får lov att använda ordet " vapen" i det här sammanhanget. Men inte heller bomberna är något mirakelvapen! Inte heller marktrupperna är, som vi vet, något mirakelvapen! Vi måste ha alla dessa instrument i åtanke, men jag vill verkligen uppmana till att vi, om vi har för avsikt att bygga upp en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, i första hand börjar där vi måste börja, nämligen med att förebygga och förhindra kriser. Det är en viktig uppgift som vi bör värna om den närmaste tiden, och där även parlamentet måste komma med lämpliga bidrag.
Bara en sista kommentar, än en gång med tanke på det som kollegan Spencer har åstadkommit de senaste åren. Han har, eftersom han är en entusiastisk parlamentariker, skapat konfrontation mellan oss och rådet respektive kommissionen, oberoende om vi i det enskilda fallet har velat det eller ej. Det viktigaste är att han har bidragit till att parlamentets och parlamentarikernas inflytande har ökat. Jag ber också kommissionen och rådet att observera att vi parlamentariker kan göra mer än att bara föra debatter som denna, debatter som inte alltid är så spännande eller upphetsande, och att rådet och kommissionen i framtiden oftare bör koppla in parlamentarikerna i utformningen, men även genomförandet av politiken. På det sättet skulle Europeiska unionens politik bli ännu mer effektiv än den kommer att bli med den nya höga representanten.

Lambrias
Herr ordförande! Kriget i Jugoslavien - ett skammens krig - och den mycket oroliga situationen på Balkan skänker dramatisk aktualitet till Spencers betänkande. Vår föredragande har försökt och också lyckats med att på ett sakligt sätt dra upp strategin för relationerna med den före detta supermakten Ryssland.
Det är dock i dag, med tanke på den förvirring och oro som råder, i mina ögon viktigare att vi sänder ett tydligt meddelande, att vi erkänner den roll som Ryssland omedelbart kan och bör spela, för att undvika nu uppenbara faror: militär inblandningen, destabilisering av ett större område, uppvaknandet av det kalla krigets rivalitet.
Samtidigt som de obarmhärtiga bombningarna fortsätter, flödar tyvärr desinformationen från bägge sidorna, och någon självkritik låter sig inte anas. Till och med försöket att få till stånd en politisk lösning, vilket Kofi Annan eftersträvade efter sitt möte med president Jeltsin, hånas av dem som fruktar att Natos trovärdighet skulle ifrågasättas och att Clintons Kosovopolitik skulle hamna i dålig dager, om förnuftet fick övertaget över det nu självnärande vanvettet.
Prodis tal i morse och de saker som rådsordföranden nu har sagt oss i fråga om den ryska federationens betydelse i den närmaste framtiden för att vi skall lyckas med unionens stora politiska projekt, så som utvidgningen och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), inger hopp. Vi får emellertid inte vänta med att försöka finna direkta och effektiva lösningar på dagens explosiva problem till dess att den nya ordföranden träder i tjänst.

Väyrynen
Herr ordförande! I utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor behandlades samtidigt två mycket viktiga, med varandra förknippade betänkanden. Parlamentsledamoten Pihas betänkande om unionens nordliga dimension och ledamoten Spencers betänkande om unionens strategi gentemot Ryssland. Utrikesutskottet kunde inte koppla samman dessa betänkanden. I samband med strategin gentemot Ryssland nämner man bara den nordliga dimensionen. I betänkandet om den nordliga dimensionen å sin sida vägrade man ta med ställningstaganden som har med Ryssland att göra, eftersom man sade att de ingick i betänkandet om Ryssland.
Den nordliga dimensionen måste ses som en central del av både EU: s utrikesförbindelser och beslutsfattandet som påverkar dess inre utveckling. När det gäller utrikesförbindelser måste man skapa en separat gemensam strategi där förbindelserna med Ryssland spelar en central roll. När strategin gentemot Ryssland vidareutvecklas måste man sträva efter att de i unionen tillgängliga instrumenten, framför allt Tacis-programmet, utnyttjas på ett effektivt sätt för genomförande av gemensamma målsättningar.
Ryssland måste också i EU: s politik kopplas till ett vidare paneuropeiskt sammanhang. EU skall utveckla sina institutioner på det sättet att den kan utvidga sig till alleuropeiska mått. Detta förutsätter unionens inre differentiering och att den snarare utvecklas som ett förbund mellan stater, en konfederation, än som en förbundsstat, federation. Unionen måste också i princip vara öppen för Rysslands medlemskap, även om den här möjligheten i dag ser ut att vara mycket avlägsen.
Liberala gruppen godkänner betänkandet om strategin gentemot Ryssland som sådant, men vi vill ta bort ståndpunkten att man skall skjuta upp beslutsfattandet i frågan. Strategin måste utan dröjsmål träda i kraft och man måste sätta i gång att genomföra den på ett effektivt sätt. Jag gratulerar parlamentsledamoten Spencer till ett bra utarbetat betänkande.

Posada González
Herr ordförande! Ryska Federationen kämpar med enorma sociala, ekonomiska och politiska problem. Befolkningens levnadsnivå har hela tiden sjunkit, osäkerheten och inflytandet från olika maffialigor har ökat på ett oroväckande sätt och staten är på väg att vara sönder.
Av dessa skäl, och även för att vi måste fortsätta att förbättra våra förbindelser med Ryssland i samband med den allvarliga Kosovokrisen, stöder vi rådets beslut från den 26 april om ett förslag till gemensam strategi för Ryssland. Denna gemensamma strategi innebär demokrati, en rättsstat för de offentliga institutionerna, en integrering av Ryssland i ett ekonomiskt och socialt europeiskt område och i de gemensamma utmaningarna på den europeiska kontinenten. Men det kommer att bli nödvändigt med en förbättring av det rättsliga systemet, den offentliga förvaltningen, polisstyrkorna och de regionala myndigheterna genom utbildning, reformstöd, förstärkning av förbindelserna mellan de europeiska och ryska politiska krafterna, liksom stöd till de icke-statliga organisationerna och oberoende massmedia.
På ett ekonomiskt och socialt plan, diskuterar man i handlingsvägarna en omstrukturering av företagen, de offentliga finanserna, banksystemet och tillgången till de internationella finansmarknaderna, bestämmelser och certifieringar, konkurrenspolitik, tillgång till marknaden, tekniskt samarbete och genomförandet av jordbruksreformen och den sociala dialogen. Reformeringen av Phare- och Tacis-programmen måste genomföras för att bättre utnyttja samverkanseffekter med europeiska företagare.
Vad gäller stabilitet och säkerhet måste vi föreslå gemensamma utrikespolitiska initiativ för Ryssland genom de kontakter som den höga representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skapar, ett ökat ryskt deltagande när Europeiska unionen använder Östeuropa för de så kallade Petersbergsuppdragen, liksom ett stärkt samarbete i förebyggande och lösningar av konflikter via OSSE och FN, men också vad gäller nedrustningskontroll. Andra utmaningar är miljöskydd, kärnsäkerhet och kamp mot den organiserade brottsligheten genom regionala eller gränsöverskridande aktioner.
Vi anser att ett stabilt, demokratiskt och blomstrande Ryssland, med fast förankring i ett enat Europa, är väsentligt för att garantera en varaktig fred på den europeiska kontinenten. Vårt stöd till de nuvarande och framtida demokratiskt valda ryska myndigheterna måste fortsätta. Vi anser också att denna gemensamma strategi i förhållande till Ryssland måste antas redan nu vid nästa möte med Europeiska rådet i Köln. Därför kommer vi att rösta för denna inriktning, och vi kommer inte att stödja något uppskjutande.

Krehl
Tack, herr ordförande! Jag ser det som mycket positivt att rådet vill börja med att anta en gemensam strategi gentemot Ryssland. Det framgår av Amsterdamfördraget att en gemensam strategi förutsätter en rådfrågning av Europaparlamentet. Rådet anser, med tanke på parlamentets tidsplan, att en sådan rådfrågning inte är möjlig, om den gemensamma strategin skall kunna antas på toppmötet i juni, eftersom det slutliga dokumentförslaget skall föreligga den 17 maj. Därför är det särskilt viktigt att klargöra för rådet, att förfarandet med ett betänkande som innehåller rekommendationer till rådet om en gemensam strategi är en undantagslösning, som beror på de särskilda omständigheter som råder under ett valår. Parlamentet kommer för varje framtida strategi att kräva en rådfrågning från rådets sida.
Låt mig också få gå in på den innehållsmässiga delen, även om det är svårt att ge rekommendationer till en text som ännu inte föreligger. Jag vill särskilt poängtera en sak: Jag delar inte föredragandens avsikter att skjuta upp den gemensamma strategin för våra förbindelser med Ryssland, som för närvarande är av mycket stor betydelse, eftersom denna strategi sträcker sig mycket längre än till bara de bilaterala förbindelserna med detta land. Medlemsstaterna liksom kommissionen har tydligt poängterat att varje försening av antagandet av strategin kan leda till feltolkningar från ryssarnas sida, och jag tror att det ligger i allas intresse att inte det spända läget förvärras mellan Europeiska unionen och Ryssland i det nuvarande komplicerade internationella läget. Rysslands försök att uppnå en lösning på konflikten på Balkan visar än en gång vilken stor betydelse landet har för den europeiska säkerhetsarkitekturen, och jag stöder helt och fullt rådsordförandens önskan att anta denna strategi så snart som möjligt.
Europeiska unionens politik gentemot Ryska federationen har inte varit så föredömlig alla gånger, men jag vill ändå uttala en förhoppning om att en kombination av en allomfattande strategi och den nya Tacis-förordningen som skall träda i kraft år 2000, kommer att leda till en klar förbättring av beslutsfattandet och beslutens förverkligande inom Europeiska unionen vad Rysslandspolitiken beträffar.

Lehne
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag vill kommentera det som kollegan Krehl sade. Även jag tycker att det skulle vara fel om vi i dag sköt upp frågan om förbindelserna med Ryssland och om hur strategin för dessa skall se ut. Jag tror att det i själva verket, just med tanke på den aktuella händelseutvecklingen, absolut är nödvändigt inte bara att upprätthålla samtalslinjen med Moskva, utan även att vidareutveckla den. Det har vid flera tillfällen sagts under dagens alla debatter, att en europeisk säkerhetsarkitektur och en framåtskridande vidareutveckling av Europa inte är möjlig utan Ryssland.
Dessutom är det så att man då man besöker Ryssland och i samtal med ryska kolleger ständigt möts av frågan om Europeiska unionens strategi gentemot Ryssland. I själva verket - det är åtminstone mitt intryck - har en sådan hittills funnits i otillräcklig utsträckning. Det fanns ett partnerskapsavtal, men vad som följer efter detta och hur det skall vidareutvecklas, det är frågor som hittills inte har besvarats fullt ut. Jag tror att de nu måste besvaras, så att vi på ett planerat och målinriktat sätt kan ta oss an de här frågorna.
I slutändan mynnar detta, när man är i Moskva, ofta ut i frågan från de ryska samtalspartnernas sida: Kan ni tänka er att Ryssland kanske till och med en dag blir medlem i Europeiska unionen? Då brukar jag alltid svara att jag har svårt att föreställa mig det i dag, men vad vet jag, kanske kan jag tänka mig det om 30, 40 eller 50 år. Så långt behöver vi inte gå i vår strategi, men jag tror att man snarast bör fastställa ramvillkoren för vidareutvecklingen av det framåtskridande samarbetet, så att även ryssarna får veta vad de har att räkna med.
För övrigt bör man givetvis också vidareutveckla det arbete som följer av partnerskapsavtalet. Ryssland har fortfarande många enorma problem. Jag kan bara säga att det även är vår uppgift som europeisk union och som samtalspartner att ständigt framhålla att det faktiskt går att ta itu med många av dessa konstruerade problem och lösa dem. Där vi kan erbjuda stöd, där bör vi också göra det.

von Habsburg
Herr ordförande! Det är mycket talande, att hela den utrikespolitiska debatten har handlat om Ryssland. Faktum är att Ryssland utgör det största problemet i vår utrikespolitik. Men så har det varit under många år i vår historia. Tyvärr får jag ofta intrycket att många av våra ledande politiker som talar om detta inte kan sin historia, eller om de kan den, inte har förstått den. Vi behöver realistiska förbindelser till Ryssland, som inte präglas av fruktan, men en politik där man är medveten om sakernas rätta tillstånd och också tar fasta på det.
Enrico Berlinguera sade på sin tid ett sant ord: Ni måste ta det som ryssarna säger på allvar. Men det tas inte på allvar. Man tar inte fasta på att det här finns en imperialistisk makt, som vi måste samexistera med, men vi måste erkänna att det handlar om en imperialistisk makt, och att försöket att förvandla den som anlägger branden till brandman ibland kan misslyckas. Vi måste bedriva en realistisk politik, som utgår från att Ryssland i denna tidsålder med en avkolonialisering över hela världen är den sista stora kolonialmakten på jorden. Ryssland kommer någon gång att ansluta sig till Europa, men jag är övertygad om att det först blir möjligt när Ryssland har avkolonialiserats, för vi vill ju inte dras in i något kolonialkrig med länderna i Fjärran östern, något som det finns en stor risk för.
Den som har ägnat sig en del åt Kina - och jag önskar att våra politiker ville ägna sig mer åt Kina - känner till de planer Kina har. Kina är en makt som även har vissa åtaganden i Sibirien; varje dag korsar 5 000 kineser illegalt gränsen vid Amur. Det är sådana saker vi bör ta fasta på, och jag är tacksam mot Spencer för hans betänkande; jag ber bara att vi håller oss till detta faktum, det vill säga till verkligheten.

Truscott
Herr ordförande! Det råder inget tvivel om att GUSP måste förstärkas, i synnerhet vad gäller områdena för tidig varning, konfliktförebyggande och utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten.
Toppmötet i Washington nyligen och det kommande rådet i Köln har ytterligare riktat uppmärksamheten mot hur vi kan främja mänskliga rättigheter och säkra freden i Europa under nästa millennium. Ett ännu närmare partnerskap med den ryska federationen kommer att vara nödvändigt för att uppnå dessa mål.
Får jag vi denna punkt säga att den centrala slutsatsen i Spencers betänkande om Ryssland, nämligen att vi måste skjuta upp avtalet om en gemensam strategi till en tidpunkt efter toppmötet i Köln i juni, är - och jag tror att många håller med mig här - diplomatiskt vansinne. Vad är det för slags signal som detta skulle ge Ryssland vid en tidpunkt då vi hyser förhoppningar om att Moskva skall spela en positiv roll vad gäller att bidra till fredssamtal om Kosovo. En sådan uppskjutning av att knyta närmare politiska och ekonomiska band med Ryssland skulle endast vara en gåva till de antivästliga, kommunistiska och nationalistiska krafterna i Ryssland, vilket har nämnts under debatten.
Men föredraganden har rätt då han säger att den gemensamma strategin måste ha ett verkligt innehåll och medel för att verkställa det. Den ekonomiska, miljömässiga och sociala situationen i Ryssland är allvarlig, men Ryssland måste också göra mera för att hjälpa sig självt genom att reformera ekonomin och banksektorn, att indriva skatter och se över rättssystemet.
Europeiska systemet och internationella finansinstitut bör spela sina roller för att bidra till ett effektivt reformprogram. Men det måste finnas en politisk vilja från rysk sida att eliminera den " rövarkapitalism" som har utvecklats sedan 1991.
Med nationalismens återkomst i Ryssland och den växande sociala utarmningen hos majoriteten av det ryska folket, är det både vår plikt och i vårt intresse vad gäller Europa att samarbeta med Ryssland för att förbättra demokratin, säkerheten och välståndet för våra medborgare.

Sindal
Herr ordförande! 1 maj var den dag då Amsterdamfördraget och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken blev en realitet. Min uppfattning är att om vi hade tillämpat denna utrikespolitik för några år sedan, så skulle vi inte upplevt Bosnien- och Kroatienkonflikterna. Än mindre kriget i Serbien. Förebyggande av kriser är - som kollegerna varit inne på - otroligt viktigt. Därför menar jag att vi inte skall spänna vagnen framför hästen och tala mer om tekniska möjligheter som bomber och väpnad konflikt, än om krislösning. Alltså: primärt krisförebyggande, sekundärt militära hårdvaror.
Det är avgörande att vi är samstämmiga i analysen, och att ledningen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken kommer att arbeta nära tillsammans med medlemsstaterna. Den nya institutionen, " Herr eller fru utrikespolitik" , skall primärt vara förebyggande och samarbeta med OSSE, FN osv. Man kan beklaga att det inte lyckades på Balkan, att det var nödvändigt att ingripa, men konstatera att vi också måste vara beredda till detta när de mänskliga rättigheterna överträds på ett så grovt sätt.

Paasilinna
Herr ordförande! En bra sak i förslaget är att den nordliga dimensionen ses som en väsentlig del av politiken gentemot Ryssland. Man borde emellertid ha skapat ett konkret innehåll åt dimensionen och ett sådant skulle till exempel vara att grunda fria ekonomiska områden i Nordvästra Ryssland, vilket skulle främja dess utveckling. Emellertid tilldelar man i betänkandet den ekonomiska och sociala krisen på sätt och vis en central roll. De är bara konsekvenser av den politiska krisen. Det är den som är primär. Den har störtat till fattigdom ett land som är världens rikaste på sina naturresurser.
Behovet av ett trovärdigt och stabilt politiskt system är av primär betydelse i Ryssland. Många politikers och skumma affärsmäns fräcka och omfattande korruption har urholkat förvaltningens trovärdighet i det egna folkets ögon. Även lånemedel från väst har överförts till privata konton i skatteparadis, vilket måste beivras. Premiärminister Primakov har lovat att ingripa i de ekonomiska brotten. Vi förväntar oss också att den ryska regeringen begär hjälp av Interpol för att utreda dessa konton och pengar. Rensning av korruptionen på hög nivå måste också tilläggas de västliga penninginrättningarnas lånevillkor. Det kostar förresten ingenting, för det ändamålet behöver man åtminstone inte ta extra lån. Den gör nämligen att hela systemet ruttnar från toppen ända ner till botten och kväver många reformer. Detta är viktigare än att följa några detaljer i budgeten.
En bisak i betänkandet förblir också det faktum att folket har blivit fattigare, eftersom den fåtaliga eliten roffat åt sig den gemensamma egendomen. En förskräcklig konsekvens av detta är att den förväntade livslängden inom tio år har sjunkit med tio år. Vi behöver en strategi som tar tag i väsentliga frågor. Även banksystemet och därmed förknippade kriminella kedjor måste förändras, reformeras och utredas. Man bör dock ha i minnet att Ryssland har en utbildad befolkning och en präktig kultur som kommer att utmana västvärldens individualism och materialism.

Barón Crespo
Herr ordförande! I mitt inlägg kommer jag att ta upp den redovisning som ordföranden för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, Spencer, gjorde av utrikespolitiken. Jag tycker att denna redovisning återspeglar det träffande i ett axiom: att utrikesdimensionen i unionen beror på och är väldigt relaterad till unionens inre styrka, och därmed räcker det inte med att vi klagar och beklagar oss över att vi ännu inte har fastställt en gemensam utrikes-och säkerhetspolitik, utan vi måste sätta in alla medel för att uppnå att denna utrikes- och säkerhetspolitik - och även försvarspolitik - motsvarar våra intressen och vårt ansvar.
Jag skulle vilja komma med två grundläggande reflektioner: den första - som är relaterad till inlägget från rådsordföranden, minister Fischer - är att vi inleder en ny period som kommer att karaktäriseras av rådets utnämning av den höga representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I förmiddags hörde vi kommissionens ordförandekandidat, Prodi, tala om en omorganisation av kommissionen och föreslå en överenskommelse om att det skall finnas flera vice ordföranden och om en omgruppering i avdelningar. Jag anser att vi inte bara skall utse en hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i den situation kommissionen befinner sig för närvarande, med fem kommissionärer som hanterar denna typ av frågor, skulle det vara mycket lämpligt att nå en större rationalitet. Vi måste också ta hänsyn till att vi måste ta ett steg mot en försvarspolitik (i denna fråga är jag klar anhängare av en integrering av VEU i Europeiska unionen) för att på så sätt kunna svara på de utmaningar vi för närvarande möter.

Van den Broek
Herr ordförande! Först och främst vill jag framföra mitt tack till Spencer för hans balanserade betänkande, med vilket han efter vad jag förstår avslutar en framgångsrik parlamentarisk period. Jag skulle vid detta tillfälle personligen vilja tacka honom i synnerhet och alla ledamöterna av utrikesutskottet för det mycket intensiva och vad mig beträffar också mycket stimulerande tankeutbyte som jag har kunnat ha med utrikesutskottet under den gångna perioden.
Jag vill blicka tillbaka något, och i viss mån även framåt. Blicka tillbaka, eftersom jag konstaterar att sedan jag blev utrikesminister i mitt land 1982, då det i europeiskt sammanhang fortfarande talades om det europeiska politiska samarbetet. Då hade dock Tindemansbetänkandet under tiden redan hunnit bli åtta år gammalt, och i det gavs med en mycket förutseende blick en beskrivning av vilken gemensam utrikes- och säkerhetspolitik en union skulle behöva. Sedan den tiden, dvs. Tindemansbetänkandet och under de gångna femton till sjutton åren är det rätt mycket som har uppnåtts på den punkten. Jag säger detta, eftersom vi har en tendens att egentligen låta de framsteg vi gjort i fråga om att få en gemensam extern politik till stånd överskuggas av det som vi har misslyckas med. Då måste förmodligen Bosnien och Bosnienfrågan anföras som ett säkert bottenläge då det gäller bristen på handlingskraft från det som nu heter Europeiska unionen.
Innan jag går in på de kritiska punkterna, först en rekapitulation - bara i stora drag, inte uttömmande. Det har också nämnts i dag, Europeiska unionens utvidgningsprojekt är verkligen en betydande prestation eller måste egentligen bli det, men det är ändå en seriös steg i fråga om att förbereda Europeiska unionens externa politik. Detsamma kan verkligen också sägas om de kontaktmässiga och således även strukturella relationerna, inklusive politiska dialoger, som har utvecklats med Ryssland, Ukraina och egentligen med alla länder i före detta Sovjetunionen. Jag tänker på den fördjupning av de transatlantiska förbindelserna som har ägt rum med unionen. Jag tänker på Barcelonaprocessen. Jag tänker också på den stora enighet som under åren har vuxit fram beträffande en fråga som är så pass känslig som Mellanösternpolitiken. Last but not least tänker jag också på den politik som förts och den relation som utvecklats med så många länder i tredje världen, utvecklingsländer, i AVS-processen. Jag säger: Jag är inte uttömmande, men det är rätt och slätt positivt.
Där vi verkligen har misslyckats, det är inom krishanteringen. Jag tror att vi alla kan vara helt eniga om det. För krisförebyggande och krislösning hade vi egentligen otillräckliga instrument. Kosovokrisen å ena sidan och Amsterdamfördragets ikraftträdande å andra sidan, som ger oss ett antal nya instrument som i själva verket kan leda till ytterligare förbättring just i fråga om denna krishantering, det är enligt min mening ett dramatiskt sammanträffande. Vi kan redan konstatera att vi återigen var alltför sena att reagera beträffande Kosovo, eftersom det vi inte sett nalkas i Bosnien hade vi verkligen sett nalkas i Kosovo. Samtidigt måste jag säga att vi inte behövde vänta tills otaliga offer krävts i Kosovo innan vi också enhälligt satte in det yttersta vapnet för att försöka få ett slut på barbariet på Balkan. Vi behövde inte vänta tills det precis som i Bosnien krävts mer än 200 000 dödsoffer, och efter ett och ett halvt år av intensiva diplomatiska förhandlingar, varvid vi också satte in ekonomiska sanktioner Slutligen tvekade vi dock inte att enhälligt, även om det var med möda, välja de militära maktmedlens yttersta instrument för att försöka få Milosevic på bättre tankar.
Det ligger i sakens natur att Amsterdamfördragets nya instrument naturligtvis aldrig kan ersätta medlemsstaternas politiska vilja. Men jag anser ändå att vi har vissa skäl att vara optimistiska, och att vi trots all bedrövelse över tragedin i Kosovo också kan konstatera att Kosovo har gett en impuls till medlemsstaternas politiska vilja att gemensamt hejda strömmen av förkastlig politik på vår kontinent. Jag hoppas att denna tendens kommer att förstärkas ytterligare genom utnämningen av en hög representant, genom inrättandet av en enhet för planering och early warning, och även genom den gemensamma strategins instrument som nu sätts in.
Som avgående kommissionär vågar jag - och inte för att rådet nu är frånvarande - medge att enligt min tolkning av Amsterdamfördraget är skapandet av en gemensam strategi, med alla möjligheter till agerande som sådant denna ger unionen, verkligen något där det är berättigat med ett inledande samtal med parlamentet. Jag tolkar texten så att parlamentet också rådfrågas när det handlar om verkligt grundläggande punkter i utrikespolitiken, och i fråga om genomförandet också fortsättningsvis informeras och hålls underrättat. Jag har under den gångna perioden gjort mitt bästa för att i varje fall lämna ett bidrag till det sistnämnda.
Jag ansluter mig till den gemensamma strategin för Ryssland, vilket ordförandeskapet redan har sagt. Det skulle vara en helt felaktig signal - i synnerhet under nuvarande omständigheter - av vilket skäl det än må vara att försöka få fastställandet av den gemensamma strategin för Ryssland uppskjutet. Jag hoppas att regeringscheferna också kommer att nå enighet om detta i Köln. Får jag till detta knyta en uttrycklig önskan om att det nyvalda parlamentet, för detta parlament kommer inte längre att kunna hinna med det, även mot bakgrund av den gemensamma strategin för Ryssland kommer att vara berett att ge ett visst företräde åt det så viktiga instrument som vi behöver för genomförandet av denna strategi, nämligen den nya Tacis-förordningen.
Herr ordförande! Amsterdamfördraget ger också möjlighet att ge ett nytt bidrag till integrerad utrikespolitik, varvid de politiska, de diplomatiska, de ekonomiska, de finansiella, men även de militära instrumenten kan sammanföras varvid ordförandeskap, hög representant och vice ordförande - och inte fem kommissionärer - bildar en ny trojka; i själva verket ett nytt ansikte med kontinuitet, som är synligt och således också - tror jag - får en större handlingskraft för en utrikespolitik för Europeiska unionen. Till detta kommer också diskussionen om den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten som förs i ett allt snabbare tempo - även till följd av Kosovo.
Intressanta saker om detta står att läsa i kommunikén från Washington med anledning av firandet av Natos femtioårsdag. Det ligger också helt klart framsteg i detta. Tillsammans med Titley understryker jag att en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik inte heller är fullt tänkbar utan närmare samarbete på försvarsindustriområdet. Det är ett ämne som då och då har varit aktuellt i parlamentet, där jag visserligen har känslan av det på det området också har gjorts framsteg mellan medlemsstaterna, men att man gärna skulle se att det gick fortare. På de områden där kommissionen - på nytt måste jag säga, för det har skett tidigare två, tre gånger genom meddelanden - kan komma med ytterligare ett nytt bidrag är jag övertygad om att den nya kommissionen gärna kommer att vara beredd till detta.
Herr ordförande! Jag avrundar. Jag upprepar min uppskattning för Tom Spencers betänkande, och jag upprepar än en gång mitt tack, i synnerhet till utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, men även till de andra parlamentariker som jag har kunnat debattera så intensivt med under den gångna perioden, framför allt på området utrikes- och försvarspolitik i bred bemärkelse, men jag tänker också alldeles speciellt på den roll som parlamentet har velat spela under den gångna perioden på området främjande av politiken för mänskliga rättigheter. Det är en röst som, kan vi lugnt säga, hörs i en mycket vid geografisk krets. Jag tillönskar nu det nya parlamentet att denna röst skall kunna höras ännu högre och ännu mer frekvent, för den aktuella tragedin på Balkan gör oss fullkomligt medvetna om att man aldrig kan ge tillräckligt med varningsläten och uppmaning till handling - även då det handlar om en demokratisk folkrepresentation som Europaparlamentet.

Spencer
Herr ordförande! Jag är medveten om den dåliga parlamentariska vanan att skriva sina tal på förhand och sedan hålla dem utan att lyssna på resten av debatten. Jag har förvisso gjort mig skyldig till detta själv vi olika tillfällen. Får jag alltså säga mycket vänligt till Truscott och andra kolleger att om de hade lyssnat till mitt tal i inledningen, genom att godkänna ändringsförslag 2 om den ryska rekommendationen - som är den socialdemokratiska gruppens ändringsförslag - stryker den hänvisning till ett " uppskjutande" av antagandet av den gemensamma strategin med Ryssland och ersätter det med vad jag anser vara ett mycket godtagbart uttalande om vad denna rekommendation bör innehålla. Jag vill göra det absolut klart för parlamentet att jag är fullt nöjd med mitt betänkande om rekommendationen i enlighet med hur jag hoppas att det kommer att ändras i morgon.
Medan jag ändå står här vill jag tacka kolleger för deras mycket generösa uttalanden om mig. Jag återgäldar komplimangen till kommissionären. Kommissionär van den Broek kommer från ett land med en stark parlamentarisk tradition som han har förkroppsligat. Han hade vänligheten att delta i en intelligent debatt tillsammans med parlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Det är denna intelligenta debatt som är livsluften för en välformulerad utrikespolitik. Jag hoppas att rådet drar lärdom av detta inför nästa och alla framtida parlament. De höga representanterna kan vara en del av rådets språkrör, men det är en god debatt mellan alla tre institutionerna som inger det största hoppet för framtiden. Tack så mycket, herr kommissionär.

Truscott
Herr ordförande! Jag lyssnade verkligen på Spencers tal från mitt kontor. Jag vill gratulera honom för hans kovändning gällande Ryssland under debattens gång. Jag är glad över att se att Spencer upprätthåller den fina traditionen av ideologisk inkonsekvens som vi ser alltför ofta i det konservativa partiet i Storbritannien idag.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Stadga för Europaparlamentets ledamöter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0267/99) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslaget till stadga för ledamöter av Europaparlamentet [7528/2/99 - C4-0217/99-00/0823(COS)].
Rothley har ordet, som föredragande.

Rothley
Herr ordförande, kära kolleger! Europaparlamentet antog den 3 december med kvalificerad majoritet förslaget till en stadga, som var rimlig och väl avvägd, uppenbart förnuftig, enkel och tillämpbar och som säkert också hade en viss intellektuell charm. Med kvalificerad majoritet! Hittills har vi inte fått något svar från rådet på vårt förslag. Rådet skall antingen säga ja eller nej. Men om det säger nej, då måste det motivera det, så att vi kan pröva lagligheten i rådets motivering. I stället har rådet lagt fram ett eget förslag som parlamentet inte kan godta!
Rådet har till exempel definitivt fastslagit olika behandling av ledamöterna, genom att medlemsstaterna skall ha rätt att beskatta ledamöternas inkomst på nationell nivå. Den möjligheten utnyttjas numera av de tre skandinaviska medlemsstaterna och Förenade kungariket. Det är möjligt att även Frankrike kommer att göra det. Då är saken för övrigt klar för det tyska ordförandeskapets del, för det kan man inte längre godta.
Nu föreligger inte bara ett motförslag från rådet, det finns också här i parlamentet de som avser att i morgon anta en annan text. Det kommer säkert att föreligga en begäran från den liberala gruppen. Hur enfaldig får man politiskt sett lov att vara för att ändra en text som parlamentet har antagit med kvalificerad majoritet, innan vi har förhandlat om texten med rådet! Rådet kanske kommer att säga: Låt oss vänta tre, fyra månader, så kanske parlamentet antar en ny text och kanske tre månader senare en ny text. Jag måste få lov att säga att det finns enorma självdestruktiva krafter i parlamentet - de är verkligen enorma! Med varje ny text försvagar vi parlamentet!
Sedan är det en annan sak: Vad är det egentligen ni begär av kollegerna? De skall rösta om en författning, som skall lösa existentiella problem, utan att först ha haft chansen att samråda om det i utskottet, utan att grupperna har haft chans att samråda om det! Är det detta ni begär av ledamöterna, att de skall rösta om en sådan text? Det här är ju rena dårhuset!
Vi har, herr Wijsenbeek, ingående och i detalj diskuterat min ursprungliga text här i parlamentet, något som slutligen gav en kvalificerad majoritet. Det innebar ett stort steg framåt, och nu vill ni att vi backar! Jag vet inte vad det beror på, och det spelar egentligen ingen roll. Europaparlamentet bör inte i ett slags hoppsan-förfarande fatta beslut om en författningstext. Och det riktiga skulle vara att parlamentet enbart godtog något som det råder stort samförstånd om i parlamentet.
Det kommer för övrigt inte att bli någon stadga den här veckan. Rådet känner inte till några förhandlingar. När skall de äga rum? De kommer inte att äga rum! Hur skall de regeringar som har tillämpat opting out i morgon kunna godkänna att vi är för en lika behandling - sedan de i dag har skrivit att de tillämpar opting out . Det är rent nonsens. Det börjar bli litet kusligt, det man förväntar sig här. Det kommer alltså inte att bli någon stadga den här veckan. Så enkelt är det.
Därför anser jag att det förnuftiga vore att vi följer rekommendationerna från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och säger: Vi bekräftar parlamentets resolution av den 3 december 1998. Vi är naturligtvis beredda att förhandla med rådet, och förhandlingarna bör vara avslutade vid oktober månads utgång. Stadgan kan också träda i kraft den 1 november, eller 1 december eller 1 januari. Varför inte? Det finns inget som hindrar det. Men i dag, och nu har jag är jag framme vid slutet, måste vi till alla försök att ändra den här parlamentstexten från den 3 december 1998 säga ett tydligt nej!
Applåder

Medina Ortega
Herr ordförande! Man kan anklaga Europaparlamentets ledamöter för mycket, men jag tror inte att någon kan anklaga oss för att vara vinningslystna, för i en debatt som handlar om våra rättigheter, privilegier, intressen och immuniteter är, som ni kan se, kammaren helt tom. Vi europeiska ledamöter bryr oss alltså inte om våra egna intressen.
Jag delar dessutom givetvis inte min kollegas, kamrat och gode vän Willi Rothley, apokalyptiska syn om vad som har hänt i förhållandet mellan parlamentet och rådet. Texten i artikel 190.5 i fördraget lyder " Europaparlamentet skall efter att ha begärt ett yttrande från kommissionen och sedan rådet genom enhälligt beslut gett sitt godkännande fastställa regler och allmänna villkor för hur dess ledamöter skall utföra sina åligganden."
Jag anser att rådet - och regeringarna - har visat sin goda vilja gentemot parlamentet, för det första genom att samtycka till något som vi trodde var mycket svårt, inkluderandet i Amsterdamfördraget av just denna artikel, vilken vi har begärt från parlamentet och som vi alla trodde att rådet - eller regeringarna - inte skulle godta. För det andra, genom att snabbt svara på parlamentets förslag i frågan. Det vill säga, rådet har studerat ämnet snabbt och gett oss sitt yttrande.
Förfarandet för godkännande som tas upp i artikel 190 är inte ett samtyckesförfarande. Samtyckesförfarandet är ett förfarande som används angående internationella fördrag, för när fördragstexten väl är fastställd kan man inte ändra den genom ett beslut i parlamentet. Ett ändringsförslag från parlamentet ryms inte i ett internationellt fördrag, och det är skälet till att det finns ett samtyckesförfarande.
Här har vi ett förfarande för godkännande. Rådet måste enhälligt godkänna det parlamentet förbereder. Därefter är det slutgiltiga beslutet parlamentets. Men jag tycker att det rådet har gjort i detta fall är en akt av god vilja genom att det har erbjudit en alternativ text som rådet skulle vara berett att acceptera. Det rådet har gjort är att peka ut den väg där vi kan nå enhällighet hos alla dess medlemmar.
Det intryck vi har är dessutom att rådet inte är helt låst i sina positioner. I rådets text finns några förslag som är orimliga. Jag tänker till exempel på det som gäller en nationell beskattning. Det skulle givetvis vara oförenligt med gemenskapens bestämmelser, vilket skulle göra att medlemsstaterna, genom en beskattning av Europaparlamentets ledamöter skulle få en tilläggsfinansiering. Det skulle bli en slags sammanhållningsfond. Men det finns ett ändringsförslag från den liberala gruppen, som många av oss ledamöter tänker stödja, i vilket föreslås - utifrån rådets text i motsatt riktning - en alternativ skrivning som vi tror skulle kunna godkännas i rådet.
Kort sagt, den grundläggande principen här är en princip som EG-domstolens rättspraxis har fastställt: principen om lojalt samarbete mellan institutionerna. Parlamentet lägger ett förslag som måste godkännas av rådet, rådet sätter villkoren för ett godkännande, och parlamentet har möjlighet att studera dessa och diskutera dem på nytt. Således tycker jag inte, herr ordförande, att vi skall dramatisera. Jag tror att det är mycket viktigt för parlamentet och för ledamöterna att stabilisera och fastställa det rättsliga systemet, och därför måste rådet och parlamentet fortsätta att arbeta på denna väg utan att komma fram till en konfrontation utan någon kompromisslösning.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Vi är alla överens, parlamentet och rådet. Vi vill ha ett enhetligt system för Europaparlamentets ledamöter, vi vill ha det snabbt och vi vill ha ett bra system. Det är i detta " bien" som det föreligger vissa meningsskiljaktigheter som jag är säker på att vi - där ansluter jag mig till Medina Ortegas ord - snabbt kommer att övervinna.
För det första vill jag att det skall stå klart att om det är något vi inte diskuterar just nu är det den parlamentariska grundlönen, vilket är det som allmänheten har hängt upp sig på. I den frågan är parlamentet och rådet överens.
Det är i tolkningen av fördraget vi inte är överens, i förståelsen av den europeiska lagen. Jag skall ge några exempel: för det första, det är inte godtagbart med ett system som är olika för ledamöter av olika nationaliteter. Detta därför att parlamentet - det måste vi känna till, och denna stadga svarar mot det - inte längre är en maktlös kammare som de nationella parlamenten skickar sina företrädare till. Parlamentet företräder sedan flera år de europeiska medborgarna och därför vill vi - med stöd av fördraget - ha en enhetlig stadga som speglar denna verklighet.
Medina talade om fördragsrätten. Nåväl, undantaget är ett typiskt rent och hårt instrument i den offentliga internationella rätten, och det legala instrument som rådet valt för att utan vidare föra in denna politik som motverkar gemenskapspolitiken, åtskillnaden, diskrimineringen mellan Europaparlamentets ledamöter, är just detta undantag. Vi är djupt oense med den valda metoden och naturligtvis, om vi måste behålla denna metod - för uppenbarligen skall vi komma överens -, måste vi tidsbegränsa den och föra in den i klart tidsbegränsade övergångsbestämmelser. Bara så kan vi nå en lösning, för jag tror att detta är den viktigaste punkten. Vi vill naturligtvis ha en stadga, men inte på bekostnad av själva essensen i stadgan, jämlikheten mellan parlamentsledamöterna.
Herr ordförande! Vi måste också försvara parlamentets privilegier, och det handlar inte om att försvara dem gentemot någon utan till förmån för alla, detta därför att den interinstitutionella balans som eftersträvas i fördraget är vad den är och inte något annat. Om det i fördraget fastställs en mekanism, som är helt annorlunda i den mening att parlamentet skall formulera texten och rådet godkänna den, skall vi inte byta denna balans och utan vidare slänga ut den bakvägen. Låt oss komma överens utifrån detta, låt oss föra en dialog och så snart som möjligt komma fram till ett avtal. Men var och en skall klart känna till sin roll enligt fördraget.
Detta är inte det enda problem vi har. Vi står inför en oacceptabel situation angående parlamentets faktiska utveckling och verksamhet i konkreta och tydliga frågor som pensionssystemet, som inte är varken logiskt eller godtagbart. I så konkreta och tydliga frågor som privilegierna för parlamentet, vilket inte är minderårigt och som därför stadgan bör ge ett visst handlingsutrymme - detta är meningen med uppbyggnaden i grundtext och bilagor - för att kunna genomföra och fastställa bestämmelser för att genomföra denna stadga med ett annat system än det så tungrodda system som är fastställt i artikel 190.5, vilket kräver enhällighet i rådet. Det finns mekanismer som verkligen är på gränsen till orimliga och oproportionerliga, det måste till en större flexibilitet för att ändra vissa punkter och anpassa dem till verkligheten.
Herr ordförande! Jag är säker på att vi kommer att uppnå en snar lösning och här - och detta är mina sista ord -, i mitt sista inlägg för Europeiska folkpartiets grupp under denna mandatperiod, i mitt svar till Rothley, minns jag ett visst tal i det lagstiftande spanska parlamentet under den spanska konstitutionen 1812 där en parlamentsledamot sade till en annan - och jag anser, herr Rothley, att ni förtjänar det - att han var passionerad och fast i försvaret av sina argument och lojal med motståndaren. Herr Rothley, tack så mycket för ert arbete med detta och alla andra betänkande ni har varit ansvarig för i denna kammare.

Thors
Herr ordförande! Jag måste säga att Rothley har varit konsekvent. Under hela behandlingen har hans strävan varit att stoppa den. Om inte den liberala gruppen hade drivit på en snabb behandling i utskottet för rättsliga frågor, hade vi inte fått något betänkande den 3 december. Det trodde inte Rothley. Om vi inte hade drivit på i samtal i medlemsstaternas huvudstäder att vi skulle få en snabb behandling i rådet, tror jag inte att vi hade fått det. Men Rothley har varit konsekvent på sitt håll.
Jag är helt säker på att om vi inte fattar ett beslut nu, skjuts reformen på framtiden, och vi uppnår inte det som vi ville, nämligen att oklarheterna med ersättningarna skulle vara borta när vi nu går till val i juni.
Jag är djupt sårad i mitt juristhjärta över att så många använder juridiken som en sköld mot sådant som de inte vill ta i och inte säga vad det egentligen är frågan om. Vi har ett gammalt uttryck: ändamålet helgar medlen.
Jag tycker att det är ganska underligt, när man gång efter annan har förhandlat med rådet, att det sedan plötsligt på slutrakan sägs att det inte går att ändra på parlamentets ståndpunkt. Det är inte logiskt. Det kan vi inte acceptera. Vi i den liberala gruppen har varit beredda att i det stora hela acceptera rådets ståndpunkt. Min uppfattning är att vi skulle få en unik legitimitet. I motsats till många andra parlament skulle vi ha regler om våra löner som är fastställda tillsammans med ett annat demokratiskt organ. Vi skulle kunna förena det bästa av medlemsstaternas traditioner.
Det är viktigt att vi nu får ett system med klara regler för vad som är godtagbart när det gäller kostnader, och vi måste få en större överskådlighet i hanteringen av medlen.
Det är sant att den liberala gruppen är den första som har lämnat in ändringsförslag som syftar till att garantera en kompromiss, och som jag hoppas kan antas av kammaren i morgon och accepteras av rådet. De flesta punkterna i ändringsförslaget upptar det som redan har godkänts av parlamentet. Jag vill avslutningsvis ställa en fråga till föredraganden: Vad är det i vårt kompromissförslag som föredraganden inte kan godkänna?

Sierra González
Herr ordförande! Man kan inte tala om ledamöternas stadga och vad den innebär i dag utan att tvingas hålla tillbaka ett viss mått av indignation, vilken provocerats fram av stämningen kring dessa diskussioner, under trycket av den kritik som formulerats i en del massmedia, vilka har lett till en viss snedvridning av diskussionerna.
Alla dessa omständigheter har, som alla vet, lett till en onödig irritation som inte har gynnat det mål man försökte uppnå: en stadga där man fastställer ett enhetligt juridiskt system för alla parlamentsledamöter.
I dag har vi en situation som, med tanke på de nära förestående valen, på ett betydande sätt har ökat alla de ytterligheter som har påverkat diskussionerna om betänkandet negativt. Men trots detta måste vi tänka på två saker. Den första är formell: rådet har försvagat fördragets artikel 190.5 som föredraganden sade. Den andra är att vi måste godkänna stadgan under denna mandatperiod. Vi måste också godkänna den så att vi finner en samarbetsväg mellan båda institutionerna, parlamentet och rådet. Det är förvisso inte godtagbart att rådet lägger fram ett förslag till parlamentet för godkännande. Ett sådant beteende bryter parlamentets oberoende. Men det är nödvändigt att finna en samarbetsmöjlighet mellan parlamentet och rådet, och godkänna stadgan.
Att förkasta rådets förslag fullständigt verkar inte förnuftigt om vi vill göra framsteg med stadgan inom de fastställda tidsramarna. Därför är jag för ett skyndsamt samarbete, även om jag i grunden och i formen instämmer i kritiken, och en förhandling mellan parlamentet och rådet som låter oss avsluta arbetena om stadgan och godkänna den.

Lagendijk
Herr ordförande! Rådet har gjort ett eget förslag och nu hotar Europaparlamentet att ta till storsläggan. Varför? Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har till exempel angivit att det absolut inte är tillåtet för rådet att komma med ett eget förslag och att rådet bara får stödja parlamentets förslag. Men hur kan det då komma sig, frågar jag herr Rothley, att ni förhandlade i tre månader med samma råd när ni visste att det var förutsägbart att rådet, som måste vara enhälligt för att nå ett beslut, just skulle komma med ändringar? Jag anser att det är ett ytterst slappt argument.
Den röda tråden hos motståndarna är egentligen en uppmaning till parlamentet om att trotsa rådet och inte låta oss bli överkörda. Ni känner min grupp. Vi är vad detta beträffar mestadels för, men inte nu, inte på den punkten. Risken är att parlamentet stirrar sig blint på procedurfel och problem med att genomföra vissa delar. Dessa finns, det måste medges. Men att nu stödja Rothleybetänkandet innebär att Europaparlamentet gör sig känt som ett lättstött parlament med en kortsiktig vision. Det finns ingen lösning som alla kommer att vara hundraprocentigt nöjda med, men jag är för att acceptera små smulor i stället för ett helt bröd. Det betyder ge och ta. Min grupp är beredd till detta. Tillsammans med den liberala gruppen har vi lagt fram ett ändringsförslag som är en anpassning av rådets förslag. Det finns delar i det som jag, ärligt talat - och det gäller för majoriteten av min grupp -, inte är överens med. Men vi är i allra högsta grad för att göra allt, verkligen allt för att nå en lösning nu denna vecka och att anta en stadga denna vecka.
Om det inte lyckas, om det inte blir någon stadga denna vecka eller på kort sikt, då vill jag verkligen önska alla kollegerna lycka till då de konfronteras med en allmänhet som med rätta kommer att tvivla på om det fortfarande finns någon i Europaparlamentet som har den minsta ansvarskänsla.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! I mitt land finns det ett uttryck som lyder " De åkte för att spela och i stället åkte de på en blåsning" . Detta är vad som har drabbat Europaparlamentet när man överlämnade frågan till kollegan Rothley, vars intellektuella heder jag inte i frågasätter, medan - som han vet - jag verkligen ifrågasätter den strategi han har valt.
Vi ville göra vår röst hörd och i stället finner vi att vi har att göra med ett råd som naturligtvis på fyrtioåtta timmar lägger fram sin version, vilket är det sätt som rådet vill behandla parlamentsledamöterna på, och därmed också traktamenten, utgifter för tjänsteresor etc. Snart kommer väl också rådet att bestämma hur mycket pengar vi har rätt att disponera över, om vi skall skriva under eller inte och på vilken våning. Och allt detta för att vi valt den självmordsstrategi - jag upprepar, självmordsstrategi - som det innebär att godta rådets resonemang.
Vi skulle ha hävdat rätten till en stadga - detta borde ha varit vår strategi! - en stadga med stort S, som omfattar oförenligheten, ledamöternas rättigheter, ledamöternas status, men inte våra finansiella bestämmelser, som är en intern fråga. Vi valde en annan väg: vi bestämde att Rothleys väg var den väg vi skulle gå, och i dag står vi här med Rothley som klagar över att detta är oacceptabelt.
Men skadan är redan skedd och därför håller oss rådet ännu en gång i ett järngrepp. Och vi alla, från De Gröna till liberalerna och alla andra, oroliga för tre tidningsartiklar, kommer i morgon att vara tvungna att acceptera rådets text. Jag hoppas att det inte blir så. Jag hoppas, kära kolleger, att oavsett hur gärna vi vill ha våra stadgar, så kommer vi i morgon att hävda det som vi sade den 3 december. Jag förstår inte varför det som gick så bra den 3 december, när vi bestämde några av de här principerna, inte skulle kunna godkännas i morgondagens omröstning.
Låt oss alltså rösta, men låt oss göra ett par seriösa tillägg i ledamöternas stadgar, för annars kommer det aldrig att bli gjort.

Bonde
Herr ordförande! Under ordförandekonferensens sammanträde i eftermiddags, kom vi överens om att försöka lägga upp omröstningen på ett sådant sätt att det blir en tydlig omröstning som visar vem som kommer att röja upp, och vem som inte kommer att röja upp. Och generalsekreterarna sammanträder tidigt i morgon för att lägga upp omröstningarna.
Min utgångspunkt i Nationernas Europa är att vi kommer att rösta för ministerrådets förslag till stadga, även om vi principiellt är mycket starka motståndare till att göra ledamöterna av Europaparlamentet till EU-tjänstemän. En gemensam stadga gör oss till EU: s företrädare i medlemsstaterna, i stället för staternas företrädare i EU. Vi vill i princip avlönas som ledamöter i de nationella parlamenten, och betala skatt som de medborgare som röstar på oss. När vi trots detta kan rösta för rådets förslag, är det därför att majoriteten här i parlamentet i praktiken kommer att fortsätta att få 1 000 euro för en resa som t.ex. kostar 400 euro, och vi vill prioritera uppryckningen av reseersättningen för vårt principiella motstånd mot gemensamma lön- och anställningsvillkor, och vi tycker att det är särskilt viktigt att det finns möjlighet att beskatta EU-lönen nationellt.
Efter omständigheterna är det ett bra förslag som rådet har kommit fram till, och vi uppmanar rådet att tillämpa motsvarande bestämmelser vid anställning av den nya kommissionen och nya tjänstemän i institutionerna. Motargumentet om att det skall vara lika lön för lika arbete är inte möjligt inom internationellt samarbete. Då skulle ju ministrarna i rådet ha samma lön, och anställda på EU-ländernas ambassader skulle ha lika lön, det skulle också sakkunniga ha, oavsett om de företräder jordbruksorganisationer från ett fattigt eller ett rikt land. Lika lön är en vacker princip, men länderna är ännu inte likadana, och det viktigaste just nu är alltså att få ett slut på parlamentets frosseri.

Vanhecke
Herr ordförande! Betänkandet av vår kollega Rothley visar med rätta på ett antal brister, ofullkomligheter och till och med felaktigheter i det stadgeförslag för ledamöter av Europaparlamentet som ministerrådet har lagt fram för oss. Jag kan delvis följa föredraganden i denna kritik. Det hindrar inte att vi löper risken att kasta ut barnet med badvattnet om vi godkänner detta betänkande i morgon. Vi måste ju våga att säga sanningen. Den bristfälliga stadga som rådet förelägger oss, och som otvivelaktigt kan finputsas ytterligare, är i varje fall bättre och mycket bättre än nuvarande praxis. Dessutom är det just på grund av det faktum att detta parlament aldrig har lyckats att självt ordna upp sina saker som vi för det första med rätta har fördömts av den allmänna opinionen och för det andra med lika stor rätt blivit behandlade som små barn av ministerrådet. Det är fullständigt opassande att nu i detta betänkande åberopa sig på subsidiaritetsprincipen för vår egen vinnings skull medan vi aldrig tillämpar samma subsidiaritetsprincip när folkets intressen i våra medlemsstater står på spel.
Kort sagt, jag ansluter mig fullständigt till kollega Fabre-Aubrespys minoritetsståndpunkt som tillfogats betänkandet i en bilaga. Jag vill till detta också tillägga att jag motsätter mig europeiseringen av vårt mandat, för jag representerar Flandern i denna kammare och ingen europeisk superstat, eftersom jag motsätter mig de skattefördelar som är förbundna med denna eurostadga och förblir således förespråkare för en nationell beskattningsstadga som beskattar oss lika mycket som våra väljare. Det skulle bara fattas annat, tror jag. Med reservation för eventuell genomgripande och grundläggande ändring genom ändringsförslag kommer jag i morgon att principiellt förkasta det föreliggande Rothleybetänkandet.

Barzanti
Herr ordförande! Den text som rådet tagit fram är enligt min mening oacceptabel, huvudsakligen av tre skäl. För det första därför att den skadar och minskar parlamentets självständighet just när Amsterdamfördraget ger det huvudrollen - enligt ett resonemang som bygger på ett korrekt interinstitutionellt avtal där kommissionen och rådet till fullo deltar - när det gäller att bestämma stadgarna för parlamentets ledamöter och tydliga regler för de materiella villkor under vilka deras arbete skall bedrivas. Vi står inför något som inte är ett samarbete - som sägs i fördraget - inte en kommentar, utan en ny sammanhängade text som vi uppmanas att godkänna eller förkasta.
För det andra för att texten inte uppnår det grundläggade målet om likvärdig behandling genom en ersättning som i praktiken är identisk. Kravet på en eventuell dubbelbeskattning, europeisk och nationell är monstruöst.
För det tredje därför att den spikar ett antal siffror på ett stelbent vis, samtidigt som den tillbakavisar rättvisa, flexibla och dynamiska parametrar, vilket kommer att allvarligt drabba framför allt de framtida parlamentarikerna.
För det fjärde, slutligen, för att texten i detalj bestämmer hur detta skall administreras, till och med kansliernas kostnader, så att förslaget får karaktären av irriterande byråkratiska detaljföreskrifter, vilket inkräktar på det behörighetsområde där denna församling själv borde utarbeta regler via sina interna organ för självstyre.
Jag håller med andra ord med om att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt bör fortsätta sin konstruktiva opposition, så att man snabbt kommer fram till en text som tillfredsställer alla.
De mål vi vill uppnå förenar oss alla, kära kolleger. Det skulle därför vara absurt att som en mirakulös kompromiss godkänna en stadga som inte har diskuterats tillräckligt, som inte har analyserats tillräckligt.
Låt mig också påminna om att det, förutom stadgarna, också finns andra viktiga frågor på föredragningslistan. Till exempel frågan om icke valbarhet och oförenlighet, begränsningen av antalet suppleanter, minskningen av antalet parlamentsledamöter, lösandet av intressekonflikter. Det är viktigt att bekämpa den dolda lobbyismen och den tilltagande professionalisering som allt mer deformerar den representativa demokratin. För flera år sedan sade Max Weber i en klassisk text: " Det finns även fria och oberoende människor som vill leva för politiken. I annat fall" , underströk han med tanke på parlamenten, " skulle det i parlamenten bara finnas avlönade partifunktionärer och företrädare för olika intressen" .
Jag hoppas att vi alla, oavsett hur vi röstar, håller vår egen värdighet högt och är stolt medvetna om det faktum att stadgar är bra och användbara om de ger samtliga folkets företrädare verkligt oberoende och verklig frihet.

Lehne
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Det rådet den senaste veckan har lagt fram inför oss är enligt mig en dubbel förvrängning av innehållet i Amsterdamfördraget. Det framgår tydligt av artikel 190.5 att parlamentet skall fatta beslut om en stadga när rådet har givit sitt godkännande. Om det i stället hade varit ett medbeslutandeförfarande som i f.d. artikel 189b som åsyftades, då skulle författningens upphovsmän ha skrivit in följande text i Amsterdamfördraget: Beslut fattas enligt förfarandet i f.d. artikel 189b. Men det gjorde de inte. De sade uttryckligen på goda grunder: Beslut fattas enligt förfarandet i artikel 190.5, enligt vilken parlamentet antar en konkret text och rådet ger sitt godkännande.
Men det rådet har gjort är att lägga fram en helt ny text. Det enda i texten som har bevarats är artikel 1.1. Resten av innehållet på de 14 sidorna är ett annat. Det kan man inte med bästa vilja kalla ett medbeslutandeförfarande. Därtill kommer att rådet bryter mot fördragets anda i dubbel bemärkelse, eftersom det återställer en olika behandling bakvägen så att säga, trots att avsikten i fördraget är att skapa en lika behandling av de europeiska ledamöterna, genom att införa en särskild skatt som anpassar de europeiska ledamöternas inkomst till de nationella politikernas inkomst. Det är ett dubbelt brott mot fördragets bestämmelser. Bara det är nog för att man inte skall kunna godkänna rådets förslag.
Dessutom anser jag att det är orimligt att en ledamot som har utsetts i fria val till ett parlament som i sin tur har utsetts i fria val, skall behandlas som en anställd vid rådet och vara tvungen att föra löneförhandlingar med rådet. Det är desto mer orimligt med tanke på att vi på sammanträdet i december, då vi fattade beslut i frågan, antog ett väl avvägt dokument med en bra motvikt. De europeiska ledamöternas inkomst kommer enligt det här dokumentet i framtiden att ligga under politikernas inkomst i de tre medlemsstater i Europeiska unionen som har störst befolkning. Det innebär i praktiken att tyskarna måste avstå från 1 500 D-mark i månaden, om man nu skall säga som det är. Det tycker jag kan betraktas som en bra motvikt.
I övrigt är det många av bestämmelserna i rådets förslag som inte är tillämpbara utan snarare direkt oanvändbara. Låt mig få tala öppet - jag har inte för avsikt att gå in på några detaljer med tanke på tiden - framför allt om något som har att göra med sjukvård och tillgodoräknandet av pensionsanspråk, som jag uppfattar som direkt elakt, för att uttrycka saken klart. Den text som de liberala har lagt fram som sitt förslag är enligt min uppfattning otillåten, eftersom det innebär en ändring av en hel text, och därför är den inte förenlig med artikel 125 i arbetsordningen.
Den 1 maj trädde Amsterdamfördraget i kraft. Därigenom kom parlamentets befogenheter att öka avsevärt. Om vi skulle rösta för rådets förslag och de liberalas förslag, och inte för det dokument som tillkom i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt under Rothleys ledning, då skulle vi beröva oss själva makten i en viktig fråga som angår oss i parlamentet. Jag kan inte tänka mig att parlamentet kommer att göra det i morgondagens omröstning. Därför stöder vi Rothleys betänkande.
Applåder

Haarder
Herr ordförande! Jag vill säga till både föredraganden och till ministerrådet: få till stånd en förlikning, och var inte så sjåpiga! Det är nu eller aldrig! Antingen antar vi en justerad version av rådets förslag, eller så får vi älta detta i ytterligare fem år. Det är inte ens att tänka på! Det förstör parlamentets rykte, och det förstör vår arbetsglädje.
Till mina protesterande kolleger i de stora grupperna vill jag säga: nu har ni försenat detta länge nog med alla era förklaringar och juridiska spetsfundigheter som jag suttit i hela två utskott och lyssnat på. Försök nu att vara litet konstruktiva! Till ministerrådet vill jag säga: var nu inte omedgörliga när det gäller småsaker. Det förslag som rådet lade fram hade i allt för hög grad en prägel av att de skulle " göra det bättre" . Vi liberaler kan gärna godta rådets förslag, men vi föreslår några justeringar innan vi kan få majoritet för det här i parlamentet. Går det ändå åt skogen, så fäller väljarna sin dom i juni.
Till slut vill jag trots allt tacka föredraganden, Willi Rothley, för att han tog till sig mitt förslag om att tillåta länder med hög inkomstskatt att lägga en inkomstskatt ovanpå EU-skatten. Jag önskar att han hade uppvisat samma omsorg och flexibilitet när det gällt de önskemål som andra länder har haft.

Ribeiro
Herr ordförande! När parlamentet borde befinna sig i slutet på en process har det kommit till en återvändsgränd. Det beror på att man har varit mer angelägen att svara på trycket från massmedia än att sträva mot en större öppenhet oberoende av yttre påtryckningar, varav en del mindre passande.
Vi för vår del tog tidigt ställning. Efter en bred intern debatt slog vi under en presskonferens i april 1997 fast behovet av att reformera ersättningssystemet, försvara en övergripande tillämpning och garantera största möjliga öppenhet och en hårdare kontroll av kostnaderna; att reseersättningarna inte får fungera som kompensation för vad det än gäller, det skall bara vara en ersättning för faktiskt genomförda resor och för den faktiska resekostnaden; att ta hänsyn till avstånd och restid genom en spridning av ersättningen för uppehälle genom ett nytt och ändamålsenligt instrument; att Europaparlamentets ledamöter inte skall ha likadana löner, utan i förhållande till lönesituationen i den medlemsstat den invalde kommer från. Dessa stora linjer fastställdes av Miranda i Pérygruppen och av mig i Martingruppen, där vi medverkade i bästa samarbetsanda och av vilka, om än inte alla, några har godtagits. Så kommer vi till denna situation. Rådets dokument är en kompromiss som å ena sidan intar i grunden icke godtagbara ståndpunkter och, å andra sidan, nedlåter sig till olämpliga, motsägelsefulla och till och med icke godtagbara detaljer.
Men vad är lösningen? Om parlamentet strax innan valen inte godtar rådets förslag kommer det att finnas röster som säger att ledamöterna förkastar en stadga som mödosamt utarbetats, i moraliserande syften. Men om det godtar förslaget, kommer andra röster, och även desamma som de tidigare, att säga att ledamöterna godkänner en stadga de kommer att dra ansenliga fördelar av. Som vi säger på portugisiska " fängslad för att han har hund, fängslad för att han inte har hund!" , vad man än gör så blir det fel.
Förutom att det är ett steg mot federalism, med lika lön, lika skatt, assimilation av ledamöterna med tjänstemän och övriga anställda inom gemenskapen samt pensionssystemet, skulle jag, som kvestor, vilja säga att rådets förslag är minst sagt oroväckande. Om det förverkligas så som texten skulle tvinga till, skulle det föra in i det förrädiska byråkratiska kontrollriket, som artikel 9.6 är nästan ett löjligt exempel på.
Vi kan bara beklaga att vi har kommit till denna situation och vi kommer att rösta för den ståndpunkt, vilket vi hur som helst skulle ha gjort, vi har intagit sedan tidigare.

Van Dam
Herr ordförande! Är detta parlament också berett att rensa ogräs i sin egen trädgård? I december var en majoritet för detta, och med det resultatet skred rådet omedelbart till verket. Det innebär inte att jag välkomnar rådets förslag. Slopande av engångsvalmöjligheten för omvalda ledamöter gynnar visserligen tydligheten, men det skadar samtidigt underlaget allvarligt.
Möjlig nationell beskattning ovanpå den europeiska uppbörden är en logisk följd av subsidiariteten. Denna europeiska uppbörd utesluter för övrigt till 40 procent avdragsposter som ränta på hypotek.
Genomsnittet i de nuvarande femton medlemsstaterna är en samhälleligt godtagbar lön. Att många europeiska tjänstemän får mer ger framför allt anledning att revidera tjänsteskalorna. Tyvärr är utfallet i fråga om arbetslöshetsersättningen spartanskt. Efter exempelvis två fulla mandatperioder är det slut med inkomsten tio månader senare. Medlemsstaterna bär ansvaret för en skälig övergångsbestämmelse.
Sammanfattningsvis förtjänar rådets förslag att hellre frias än fällas. Detta parlament skulle visa sig från sin sämsta sida om det förkastar denna chans till ett välgrundat ersättningssystem.

Gebhardt
Herr ordförande! Jag företräder endast mig själv när jag talar, precis som min kollega Medina Ortega gjorde, för som grupp kommer vi inte att enas om en gemensam ståndpunkt förrän i kväll. Jag kommer inte att uppehålla mig vid de detaljer som vi ändå kommer att diskutera i sinom tid. I dag är det principerna det handlar om. Det handlar om Europaparlamentet och om det självklara med fria direkta val av Europeiska unionens behöriga organ. Medlemmarna i parlamentet är endast beroende av sitt eget samvete och det europeiska folkets vilja. Någon förmyndare behöver vi inte. Inte i form av en gruppordförande, inte i form av en ordförandekonferens och definitivt inte i form av rådet.
För människorna i Europa är det helt andra problem än en ledamotstadga som är de överhängande. För att vi som parlament skall kunna lösa de riktigt stora problemen, får vi inte förvandlas till marionetter redan i sådana detaljfrågor som en stadga. Det är just det rådet försöker få oss att bli. Man uppfyller inte sina plikter enligt fördraget utan förbigår det beslut som fattades av parlamentet den 3 december 1998 med överväldigande majoritet. I stället får vi ta del av en massa detaljbestämmelser, som är ofullständiga, motsägelsefulla, amatörmässiga och ytterst farliga för demokratin. Det är jag särskilt angelägen om att påpeka.
Vi får inte välja en omväg och låta oss hindras av alltifrån finansiellt beroende till ett imperativt mandat. Om vi inte lyckas tillvarata beslutandefriheten hos varje enskild medlem i Europaparlamentet får vi inte heller påstå att vi kan åstadkomma något för Europas medborgare.
Låt oss därför följa den rätta vägen, som vår föredragande Rothley har utstakat, och som parlamentet redan har beslutat sig för att gå. Endast på det viset kan vi se våra väljare i ögonen och hoppas på deras förtroende även i fortsättningen.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag är inte överens med Rothley, för till att börja med är det helt - och det är han också medveten om - fel att säga att vi lika gärna kan anta en stadga i oktober, november. Tiden är knapp. Vi, varken han eller jag hör dit, men parlamentet möter väljaren och då kan man helt enkelt inte tillåta sig att säga: Åh, en stadga som det varit så mycket att göra med, låt den bara ligga ett tag, väljaren kommer ändå att ge oss sitt förtroende.
Kollega Rothley har fel när han säger: Det finns inget mer att förhandla om denna vecka. Han vet mycket väl att Coreper samlas igen i morgon. Om vi inte tar chansen nu att upphäva en illegal situation som står i strid med artikel 6 i fördraget som avser diskriminering på grund av nationalitet som vi själva här har hållit i stånd alla dessa år, då händer det inget mer, men vi kan göra det med förstånd och i samråd med rådet. Därför har den liberala gruppen lagt fram ett förslag här på grundval av Rothleys förslag, som i vissa avseenden anpassats efter rådets förslag, och jag hoppas att vi får en majoritet för detta i morgon.

De Coene
Herr ordförande, herr föredragande, ärade kolleger! Jag skulle gärna vilja tro föredraganden om inte somliga av hans anhängare hade varit misstänkta. För det är en sak som jag har lagt märke till, och det är, herr föredragande, att somliga personer vid det tillfälle då vi röstade om er text - och det var ett bra betänkande - var helt och hållet emot er text. I dag är de anhängare till att lägga det på is. Så jag anser att vi vad det beträffar inte får vara naiva.
Det kan dock vara så att er juridiskt-tekniska motivering är bra, men jag har fått intryck av att den för somliga av era anhängare är en dold dagordning och att de egentligen inte vill att en del av dessa privilegier angrips. För man använder sig ju av mycket konstiga argument. Man säger: Det som rådet föreslår skapar ojämlikhet. Vi måste vara medvetna om att det även i dag finns en ojämlikhet. I dag finns det parlamentsledamöter som tjänar fyra gånger mer eller fyra gånger mindre. Till och med i vår, Europaparlamentets text fanns det också ojämlikheter, för vi knåpade ihop en övergångsbestämmelse vad lönen för en mandatperiod beträffar, och vi knåpade ihop detsamma vad den kompletterande pensionen beträffar. Även där fanns det två system. Frågan är alltså: Är det som rådet gör en rimlig grund för att på kort sikt förhandla och nå ett avtal före den nya mandatperioden, eller är det inte?
Det finns inom den socialistiska gruppen de som är av den uppfattningen att detta är en rimlig grund för att förhandla och att vi måste göra detta. Inte bara för mediernas skull, inte bara på grund av den allmänna opinionen, inte bara för väljarnas skull utan för att ordna upp det med oss själva och för att bevisa, om vi då talar i de Europeiska folkens namn, i dessa demokratiska väljares namn, att vi har en smula samhörighet med vanliga människor och att vi sätter stopp för ett antal tillvägagångssätt så raskt som möjligt.

Myller
Herr ordförande! Jag tycker att det i dag finns anledning att med eftertryck säga att Europaparlamentets ledamöter måste få en gemensam stadga och det under den här veckan. Den här frågan kan inte längre skjutas upp. Med beklagande måste man konstatera att rådet sölade med behandlingen av den här frågan. Parlamentet för sin del godkände ju saken för mer än ett halvår sedan, och på sätt och vis är den kritik som här framförts, att parlamentet inte haft tillräckligt med tid för att bekanta sig med rådets dokument, berättigad. Men det är nödvändigt att stadgan blir godkänd innan det nya parlamentet inleder sin mandatperiod.
Man måste förhandla med rådet, och jag instämmer med dem att det lönar sig att föra dessa förhandlingar och sträva efter att uppnå resultat och klargöra de, kanhända små, detaljer som fortfarande utgör problem. Det här avtalet måste ändå innehålla en enhetlig lön och möjlighet till nationell beskattning så att den där extra skatten kommer varje medlemsstat till del. Man måste också överge klumpsummor som reseersättning och hålla sig till kostnadsenliga ersättningar, men på det sättet att ersättningarna täcker även resorna i hemlandet. Detta är också enligt min mening en rättvisefråga. En parlamentsledamot måste också vara beredd att man i fråga om kostnads- och kontorsersättningar, såsom man i rådets förslag säger, kan kontrollera att medlen använts i enlighet med avtal.
Jag kan under inga omständigheter godta den utgångspunkt som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har, eftersom den bara innebär att man skjuter upp frågan långt in i framtiden. Avgörandet måste komma nu.

Oreja
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag har med intresse följt debatten här under eftermiddagen och jag skall begränsa mig till att uttrycka betydelsen av att ett avtal om en stadga för ledamöterna uppnås så snart som möjligt.
Som ni vet har vi deltagit i de inofficiella förfarandena som beslutades i Europeiska rådet i Wien i december. I mars lämnade vi ett provisoriskt yttrande, vilket artikel 190.5 i fördraget kräver, ett yttrande som formellt bekräftades av kommissionen och skickades till parlamentet när fördraget trädde i kraft.
Vi anser att de politiska behoven kan göra att vissa undantag eller en övergångsperiod blir oundvikliga. I avtalets intresse tycker vi att detta är godtagbart, om sådana undantag begränsas så mycket som möjligt och utgör ett steg mot skapandet av en gemensam och enhetlig stadga, och framför allt bidrar till att uppnå ett fastställande så fort som möjligt, av ett system med samma fördelning för alla ledamöter i Europaparlamentet.
Det vi har motsatt oss är sådana lösningar som innebär en revidering av protokollet om privilegier och immunitet i europeiska gemenskaperna. Denna fråga har beaktats. Vi har också ansträngt oss att garantera att man i budgetplanen beaktar de kostnader i gemenskapsbudgeten, som tillämpningen av stadgan kommer att innebära. Jag tycker att man i det interinstitutionella avtalet har gjort framsteg i denna mening.
Vi hoppas att man snart uppnår en lösning som är godtagbar för parlamentet och rådet, även om vi anser att parlamentet måste besluta om rådets nuvarande ståndpunkt är helt eller delvis godtagbar, och vi förlitar oss på att ett avtal snart uppnås.
Jag vill inte avsluta utan att uttrycka min respekt för Rothleys arbete under dessa år. Utan att värdera den ståndpunkt han har i den fråga vi nu behandlar måste jag säga att jag - i dag som kommissionär och i går som parlamentsledamot - alltid har uppskattat, när meningarna har sammanfallit eller när de gått isär, styrkan i hans argument och kraften i hans övertygelser.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet avbröts kl. 19.02 och återupptogs kl. 20.00

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Mina damer och herrar! Jag vill börja med följande meddelande: I eftermiddagens omröstningar bekräftade parlamentet sina yttranden till kommissionens förslag, där förfarandet har ändrats till följd av Amsterdamfördragets ikraftträdande. Dessutom har rådet meddelat mig att följande gemensamma ståndpunkter, som rådet har antagit till dessa förslag, förblir oförändrade. Det gäller Agenda 2000 - Europeiska socialfonden, Agenda 2000 - gemenskapens finansiella stöd för transeuropeiska nät, Agenda 2000 - Europeiska regionala utvecklingsfonden, arbetstagarnas säkerhet mot fara i explosiv atmosfär och slutligen avgifter på tunga godstransporter.

Budgetberäkning för parlamentet och ombudsmannen för budgetåret 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0227/99) av Müller för budgetutskottet om parlamentets beräknade inkomster och utgifter samt ombudsmannens beräknade inkomster och utgifter för budgetåret 2000.

Müller
Fru ordförande! Jag vill be er om ett råd. Jag kan inte se någon här från parlamentsförvaltningen, och det jag har att säga känner kollegerna Wynn och Samland till mer än väl. Under sådana omständigheter är jag inte alls beredd att tala. Kanske ni kan ge mig ett gott råd. Jag kan lämna in mitt tal i skriftlig form, då sparar vi in fem minuter och ni kan fortsätta direkt. Men så här får det inte gå till, anser jag. Nu sitter naturligtvis alla i sina grupper och diskuterar ledamotsstadgan. Där borde även jag vara nu. Jag ber att ni ger mig ett råd om hur jag skall gå till väga, men jag tycker att det är under min värdighet - det är givetvis ingen kritik mot de närvarande - att klara av ett förfarande på det sätt som jag skulle få göra här.

Ordföranden
Det har jag full förståelse för, och tyvärr inträffar det ofta här. Vi i vår grupp hade precis blivit klara och då skyndade vi oss hit. Jag hoppas att även de övriga medarbetarna strax dyker upp. Vi skall försöka få hit dem snabbt. Jag ber er att inte lämna in ert tal i skriftlig form, för Wynn, Samland och en del andra sitter ju redan här. Jag vill gärna höra ert tal, fru Müller, det vill jag verkligen. Vill ni vara snäll och hålla ert tal för oss!

Müller
föredragande. (DE) Jag uppskattar er allihop, men kanske ni ändå kunde uppmana någon från parlamentsförvaltningen att närvara, för det jag har att säga riktar sig huvudsakligen till dem. När mottagaren inte är närvarande är det litet svårt. Nåväl, jag skall hålla min predikan till allas förnöjelse eller missnöje, som alltid.
Fru ordförande, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! Igår kväll och i dag på morgonen diskuterade vi de reformer som den nya kommissionen i första hand måste ta sig an. Då formulerade vi förutom de innehållsmässiga kraven även de formella krav som de enskilda kommissionärerna liksom kommissionen i sin helhet måste uppfylla. Jag hoppas och tror att dynamiken i den här debatten kan överföras till vårt parlament. Europaparlamentets preliminära förslag till budgetberäkningar för år 2000 är en god anledning till det, och det är den debatten jag som föredragande i all korthet vill inleda, förutsatt att debatten blir av. Jag tror inte att de politiska institutionernas inflytande enbart tar sig uttryck i lagparagrafer eller fördragsartiklar. Som parlamentariker är vi väl medvetna om att det politiska innehållets värde är relaterat till i hur hög grad det kan förmedlas i den offentliga diskussionsprocessen. Den nya befogenhet som Amsterdamfördraget tillskrivit oss för bara några dagar sedan måste vi därför underbygga med hjälp av vår kollektiva trovärdighet. Det är det som är vår verkliga politiska uppgift. Det första av de två ledmotiv som jag anser bör prägla den framtida utvecklingen av parlamentets förvaltning lyder därför: ökat förtroende genom ökad insyn.
Jag är helt övertygad om att ett antagande av ledamotsstadgan skulle innebära ett avgörande steg i rätt riktning. Budgetutskottet har därför i väntan på att ett sådant beslut skall fattas i år avsatt en reserv på 60 miljoner euro, samt upprättat en personalreserv för de ökade administrativa kostnader som är att vänta. Därmed kan man äntligen ta bort sådan särskilda potter som de båda pensionsfonderna för ledamöter, vilka ständigt har blivit föremål för allmänhetens kritik mot parlamentet. Dessutom bör man i det här fallet påminna om att de medel som från början var avsatta för inrättandet av en stormarknad till ett belopp av 3, 8 miljoner euro inte längre ingår i det preliminära förslaget till budgetberäkningar. Det hör också till saken att återbetalningsperioden för de nya byggnaderna nu definitivt har fastställts till 10 år i stället för 15, något som innebär att räntebelastningen för hela betalningsperioden minskar med ca 60 miljoner euro och att ett dolt lån till en framtida budget förhindras. Jag anser att det är med hjälp av sådana signaler som vi kan vinna tillbaka väljarnas förtroende. Målet att inte utnyttja mer än 20 procent av hela kategorin för administrativa kostnader till parlamentet, ett mål som vi själva har uppfyllt i många år, måste absolut uppfyllas, enligt budgetutskottets uppfattning, vilken även jag delar. Ett enstaka överskridande av dessa ramar kan endast tolereras genom en budgetering av ledamotsstadgan, men måste sedan återställas, en del redan nästa år och resten år 2001.
Samtidigt är det nödvändigt och möjligt med en ökad effektivitet i parlamentets administrativa förfarande. För att den nuvarande effektivitetsreserven skall göras tillgänglig krävs det mindre byråkrati och en starkare decentralisering, kort sagt en ökad motivation genom ett större ansvar, även på de mellersta förvaltningsnivåerna. Nu gäller det att parlamentet och grupperna också i praktiken aktivt tillämpar det budgeteringssystem, som redan har blivit föremål för en utfrågning i budgetutskottet. Det är för övrigt glädjande att förvaltingen har försäkrat oss att de nya uppgifter som man står inför till följd av Amsterdamfördragets ikraftträdande, liksom förberedelserna inför utvidgningen kommer att täckas av den nuvarande personalstyrkan. Allt detta kan och vill vi genomföra tillsammans med våra medarbetare. Därför har budgetutskottet i princip anammat en ny personalpolitik, vars kärna är att befordringsgrunden är mångårig förtjänst, alltså merit, vilket innebär befordring i genomsnitt vart femte år.
Det innebär för nästa budgetår att den totala avvecklingen av den befordringskö som man beslutat om kommer att leda till att 26, 5 procent av den befordringsberättigade personalen befordras. Det systemet bör för övrigt bidra till att stoppa praxisen med partipolitiska eller nationellt grundade befordringar, där flera lönegrader hoppas över.
Låt mig få avsluta med några systematiska frågor som jag har stött på i budgetförfarandet hittills. Ett problem som jag har stött på i samband med ad-personam -befordringar är, att jag som föredraganden skall godkänna enstaka befordringar, som jag visserligen förmodar är befogade, men som jag inte kan ansvara för i ordets rätta bemärkelse. Mitt förslag är därför att det bör göras en systematisering av ad-personam -befordringar, till exempel i form av en årlig budget som inkluderar alla långfristiga kostnader. Ytterligare ett problem är enligt min uppfattning att den korta introduktionsfasen före en föredragning knappast är tillräckligt lång för att kunna förstå de komplexa sambanden på det administrativa området. Den årliga föredragningen är, rent informativt sett, alldeles för svag i förhållande till förvaltningen. Och en sista sak: Jag är helt övertygad om, och där har jag lärt mig något sedan min tidigare övertygelse, att vi behöver en effektivare simultan självkontroll av parlamentet, i synnerhet gentemot presidiet. Det inbegriper även budget- och personalpolitiska debatter liksom ett nytt system för situationer då presidiet sätter sig över parlamentets beslut och dess politiska kontroll. Men det som alltid gäller för parlamentet är att större insyn skapar större förtroende.

Wynn
Fru ordförande! Jag tackar Müller för hennes bidrag. Jag är glad över att hon inte bara lade fram det skriftligt. Låt mig som den socialdemokratiska gruppens samordnare säga att gruppen kommer att antaga betänkandet såsom det ser ut med ändringsförslaget från budgetutskottet som det röstades om igår kväll gällande de extra förändringarna gällande ad personams . Efter att ha sagt detta, har jag uppfyllt min plikt som samordnare.
Eftersom det finns så få människor här då mycket få människor berörs av debatten, skall jag koncentrera mig på två punkter om vilka jag kommer att tala utifrån ett personligt plan. Det första gäller punkt 1 där vi nämner behovet av en ledamotsstadga och regler för ledamöternas assistenter. Vår grupp vill ha en ledamotsstadga och regler för ledamöternas assistenter. Jag vill ha en ledamotsstadga. Jag är trött på att alla anser att jag är något slags skurk. Jag vill att klargörandet skall vara sådant att mina utgifter betalas från parlamentet, genomgår revision, bokförs och att ingen kan peka finger åt mig.
Eftersom jag har denna attityd då vi tittar på vad som krävs, kommer ingenting att ske förrän vi får stadgorna. Det är ganska tydligt från de diskussioner som jag har hört under de två senaste dagarna, att ledamotsstadgan kommer att vara en pågående diskussion under de kommande veckorna, om inte under de kommande månaderna. Efter att ha sagt detta, kan vi i välja mellan två handlingslinjer som kan hjälpa oss avsevärt och som skulle vara ett gott tecken på god vilja inför rådet för att visa att vi menar allvar. Det finns ingenting som hindrar detta parlament att från och med den 20 juli låta betala assistenterna direkt av parlamentet, snarare än att betalas av ledamöterna. Vi kan välja detta. Vi kan ha en säkerhet i form av ersättning vid uppsägningar och vi kan ha en säkerhet i form av pensionsbidrag från parlamentet snarare än att ledamöterna skall vara ansvariga för detta.
Vad gäller det andra förslaget som rådet har bett om, nämligen revisionen av våra allmänna kontorsersättningar, finns det inget skäl till att vi den 20 juli, om vi inte har ett avtal om ledamotsstadgan, inte kan säga att det kommer att bli en årlig revision av de allmänna kontorsersättningarna som måste överlämnas till parlamentet, genomföras av bona vide -revisorer och överlämnas till parlamentet för att ledamöter skall motta sina årliga ersättningar. Vi kan göra dessa två saker utan en ledamotsstadga.
Vad gäller de sista punkterna där vi talar om kostnaderna för byggnaderna och de totala budgetbeloppen, är vi nästan uppe i 1 miljard euro för parlamentets budget. Om man ser på dessa siffror uppgår detta till cirka 1, 4 miljoner euro för varje ledamot. Då pressen ser denna siffra är jag säker på att den kommer att göra en stor affär av det. Men vi kan förstås inte jämföras med nationella parlament. De har inte kostnader för tolkning och översättning. Nationella parlament har inte tre olika arbetsplatser. Nationella parlament köper inte in sina byggnader på det sätt som vi gör eller hyr ett antal byggnader. Så denna siffra kan vara en aning vilseledande.
Den enda saken med dessa siffror är att vi måste sträva efter försiktighet. Vi kan inte endast uppmana övriga institutioner att strama åt sina svångremmar. Vi måste titta på varje tillgänglig möjlighet att spara pengar. En av mina käpphästar är de två sammanträdesperioder som vi skall hålla i oktober i Strasbourg. Hur mycket jag än älskar Strasbourg, är att komma hit två gånger i oktober för två femdagars sammanträdesperioder- ett slöseri med vår tid och vår energi. Det finns ingen anledning till att vi inte kan ha två sammanträdesperioder i Strasbourg - varav en är på tre dagar och den andra på två dagar inom samma vecka. Om vi gjorde detta skulle vi spara en avsevärd summa pengar.

Fabra Vallés
Fru ordförande! Jag tackar Edith Müller som trots den knappa assistansen, har presenterat betänkandet själv. Jag tycker att det är ett bra dokument som är användbart till 100 procent, och det tas alltid bättre emot om det är föredraganden själv - och i ännu högre grad när det gäller Edith - som föredrar det.
Som jag sade, fru ordförande, tycker jag att det är ett bra dokument - jag kommer att stödja det till största delen - och jag anser dessutom att det som läggs fram i det är logiskt eftersom ett parlament som kommer att få större ansvar nödvändigtvis måste utökas på telekommunikations-, data- och personalområdet. Jag tror att det just nu bara är rådet som tror att man kan utvidga och fördjupa Europeiska unionen genom budgetnedskärningar.
Det som kan väcka mest uppmärksamhet i detta betänkande är befordringsfrågan. Att tala om 490 befordringar när det rör sig om ett genomsnitt på 150 de senaste åren kan väcka uppmärksamhet. Men jag anser att vad man bör göra är att lyssna, som vi har lyssnat, på förvaltningen och se hur personalpolitiken har förändrats, och kommer att förändras i ännu högre grad, hur personalledningen går till i detta hus. Jag tycker alltså att det nya befordringsförfarandet som grundar sig på fortsatta meriter och inte enbart på närvaro på en konkret tjänst kommer att gagna parlamentet. Jag stöder det därför helhjärtat.
När vi talar om befordringar kommer Filippi och jag att inge ett ändringsförslag om just stycke 2 där det tas upp, vilket förutom att uppvärdera 490 tjänster, kommer att stödja även de permanenta och de tillfälliga tjänsterna som redan godtagits, liksom de tre befordringarna ad personam .

Virrankoski
Fru ordförande! Müller har utarbetat ett mycket bra betänkande som grund för nästa års budget, ett stort tack för det. Jag vill bara ta upp en sak, nämligen ombudsmannens budget. Europeiska ombudsmannen är en ny institution, den påbörjade sin verksamhet så sent som 1995. Ändå har den visat sig vara både nödvändig och handlingskraftig. Problemet är bara bristen på resurser. Jämfört med det totala antalet ärenden är personalen betydligt mindre än hos medlemsländernas motsvarande myndigheter. Detta problem accentueras ytterligare genom att de erforderliga personerna måste vara osedvanligt kompetenta, och därför är de svåra att finna och rekrytera.
Hittills har parlamentet varit rimligt tillmötesgående mot ombudsmannen Jacob Södermans äskanden för att komma till rätta med de mest trängande personalproblemen. För det måste man ge ett erkännande. Visserligen har detta förhållningssätt underlättats av att de erforderliga anslagen inte varit särskilt stora. Utvecklingen bör dock få fortsätta. När ett nytt interinstitutionellt avtal nu åstadkommits är de ekonomiska resurserna synnerligen begränsade, men trots det borde man kunna utöka personalen inom den här institutionen. Jag skulle önska att man i den ordinarie budgeten kunde utöka ombudsmannens resurser på ett planmässigt sätt eftersom det är det bästa sättet att befrämja allmänhetens förtroende för EU: s allmänna verksamhet.

Samland
Fru ordförande, kära alla kolleger som stannat kvar här i salen! Inför den samling av experter som har samlats här vill jag bara göra ett par kommentarer, ta upp ett par grundläggande punkter om budgetplanen för Europaparlamentet 2000. För det första, vi fattar beslut om en budget som kommer att löpa in i nästa årtusendeperiod. Det kommer att vara det första året i den perioden, ett nytt parlament kommer att få genomföra den här budgeten. En ny kommission kommer att stå till vårt förfogande. Det är möjligt att det kommer att finnas ett nytt interinstitutionellt avtal som den budgeten skall grundas på. Därmed är vi framme vid den första och viktigaste punkten.
Om vi inte antar ett interinstitutionellt avtal på torsdag den här veckan, det vill säga om det inte är 314 som röstar för detta, så kommer de extra 155 miljoner euro som är avsatta för kategori 5 inte att stå till förfogande. Det innebär att de 20 procent av de 155 miljoner euro, som står till Europaparlamentets förfogande, inte längre skulle finnas tillgängliga. Det skulle leda till att utgifterna i fortsättningen överskrider 20 procentsgränsen. Vi kommer inte att kunna hålla utgifterna innanför 20 procentsgränsen. Det är bara ytterligare ett argument för att vi bör uppnå det röstantal som krävs på torsdag, om vi inte är beredda att samtidigt minska våra uppgifter.
För det andra: Vi har tagit ett avgörande steg i personalpolitiken. Ni har ju generalsekreteraren vid er sida, fru ordförande, och nu är det honom jag vänder mig till. Vi har i och med det beslut som vi fattade i utskottet och som vi rekommenderar parlamentet främjat omkring 20 procent av all den personal som kan befordras. Det är ett jättesteg, och jag sade i början av debatten: Jag kan inte undgå att få intrycket, eftersom det rådde ett deadlock , att en befordringsvåg sköljer över oss varje år när det ena parlamentet tar farväl och nästa tar vid.
Generalsekreteraren försäkrade i den diskussion vi förde med honom inom ramen för samrådet och även i utskottet, att det här är början på en ny personalpolitik, som framför allt grundar sig på att befordringsprincipen är arbetets kvalitet och inte vilken typ av pass man har. Jag kommer inte längre att ha möjlighet att kontrollera det, men jag vill verkligen rekommendera de kolleger som kommer att sitta i nästa parlament att de ser till att det förberedande steg som vi nu har tagit kommer att följas upp de närmaste åren. Jag litar på att generalsekreteraren i framtiden kommer att uppfylla det löfte som han har givit oss även mot nästa parlament.
Jag välkomnar det faktum att vi genom presidiets beslut har utökat de 60 tjänsterna för våra medarbetare i salen - även här i plenisalen - till att omfatta fyra steg från kategori D till C. I det fallet har vi varit konsekventa genom att verkställa det som vi redan har åstadkommit de senaste åren. Vad byggnaderna beträffar är det en sak jag vill säga - det riktar sig till er, fru ordförande och till presidiet. Vi har sagt oss vara beredda att godta ad personam -befordringar i efterhand enligt det ändringsförslag som Müller har lämnat in, förutsatt att presidiet håller överenskommelsen att finansieringen av byggnaderna skall ske inom en tioårsperiod.
I och med det ändrade Berlin-beslutet finns också alla förutsättningar för att göra det. Jag vill be att även ni håller det löfte, som vi från vår sida redan har uppfyllt, genom att överta ad personam -befordringarna.
Låt mig till slut få göra en sista - och högst personlig - kommentar. Jag tror att ett parlament som vill klara av de uppgifter som nu har utökats i samband med Amsterdamfördraget, måste förfoga över en medarbetarstruktur, en personlig medarbetarstruktur, som gör det möjligt att ta sig an dessa uppgifter fullt ut. Jag hör till dem som de senaste tio åren har sett till att det under den perioden har skett mer än en fördubbling av den sammanlagda summa medarbetare som jag fann här 1989. Det står jag för, eftersom jag tror att det endast är duktiga och kvalificerade kunniga medarbetare som kan ligga till grund för att en ledamot, som är seriös i sin uppgift skall kunna sköta sitt arbete ordentligt. Därför vill jag rekommendera det nya parlamentet att återkomma till den frågan, för de senaste två åren har ingenting skett, eftersom vi har haft andra åtaganden att sköta, men vi måste återkomma till den frågan, om våra kolleger skall kunna göra ett bra jobb.

Laurila
Fru ordförande! Till att börja med vill jag tacka Müller för ett utomordentligt bra utarbetat betänkande som jag kan ställa mig bakom. När Europaparlamentet nu strävar efter att agera som Europeiska unionens reformator och behörig utövare av budgetmakten vållar det dock mig personligen problem att 490 av Europaparlamentets tjänstemän kommer att befordras år 2000. Antalet är ju till exempel tredubbelt jämfört med det innevarande året. Det skulle vara mycket lätt att vara svartvit och meddela att jag inte kan godkänna dessa befordringar. När jag emellertid lyssnade på generalsekreterare Priestleys redogörelse i budgetutskottet så måste man säga att det gick som alltid: kunskap ökar svårigheter.
Jag vet också själv från åren 1995-1996, då jag var här som parlamentsledamot, att de gångna årens befordringspraxis och befordringsgrunder inte alltid varit rättvisa. Därför tycker jag att snedvridningarna i fråga om personalens befordran måste kunna rättas till, i synnerhet då generalsekreterare Priestley försäkrat att den här rättelsen av snedvridningarna är en engångsföreteelse och att man härefter kommer att för det första följa en väl beprövad praxis och befordringsgrunder som enbart baseras på kompetens och regler som håller för öppenhetsprincipen.
Vår roll i Europaparlamentet innebär att verkligen hålla en stram budget även när det gäller oss själva. Vår roll är att sörja för öppenheten. Jag hoppas att generalsekreterare Priestley hittar metoder att informera parlamentarikerna om hur de positiva reformerna inom förvaltningen fortskrider.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Laurila.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Preliminärt förslag till allmän budget för budgetåret 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens presentation av det preliminära förslaget till allmän budget för budgetåret 2000.

Liikanen
Jag är i en något svår situation eftersom åhörarskaran är mera begränsad här idag än vad den var i budgetutskottet i går och alla människor som är här lyssnade på mig i går i samma ämne. Så jag kommer att fatta mig kort.
I och med antagandet av det preliminära budgetförslaget för år 2000 har kommissionen inlett budgetförfarandet för den budgetansvariga myndigheten. Men eftersom det fortfarande inte fattats beslut om det nya interinstitutionella avtalet: det skall diskuteras i morgon och är föremål för en omröstning på torsdag, och det preliminära budgetförslaget kommer att behöva kompletteras i höst. Detta kan göras genom ett ändringsskrivelse. Som ordföranden för budgetutskottet nämnde i går, föreligger inom budgetutskottet ett problem med tidsplaneringen: hur skall man garantera att de båda grenarna av den budgetansvariga myndigheten kan behandla ändringsskrivelse på ett riktigt sätt. Detta måste diskuteras i denna kommission samt med den nye ordföranden, för att finna ett lämpligt sätt.
Kommissionen förväntar sig en budget för år 2000 som kommer att kräva, i stort, ett mindre åtagande av anslag än 1999 års budget. Detta beror i huvudsak på på en smärre nedgång i jordbruksutgifterna samt på de nya finansiella ramarna för strukturfonderna. Betalningsnivåerna kommer emellertid att växa avsevärt på grund av eftersläpningen, i synnerhet för strukturfonderna men också vad gäller forskning och yttre förbindelser.
För jordbruket, om det interinstitutionella avtalet godkänns, innebär det att den nya budgetstrukturen gör det möjligt att göra en klar åtskillnad mellan, å ena sidan, de traditionella marknadsutgifterna för inkomststöd som kommer att vara obligatoriska och, å andra sidan, den nya utgiften för landsbygdens utveckling som skulle vara en icke-obligatorisk utgift. Vi måste i dag säga att, på grundval av de nuvarande kalkylerna, tillhandahåller det tak för marknadskostnaderna som godkändes i Berlin, en ny och omedelbart verksam beståndsdel i budgetdisciplinen.
Vad gäller strukturella kostnader, baseras det preliminära budgetförslaget för år 2000 på beslutet i Berlin. Så vitt vi förstår kommer parlamentet, med vissa modifieringar, att följa det. Vid den första anblicken tycks budgeten peka på en radikal minskning - 16 procent - vad gäller åtaganden jämfört med 1999. Men faktum är att ombudgetering under 1999 och förflyttningen av landsbygdens strukturella kostnader till utgiftsområde I förvränger bilden. Med allt detta beaktat, är minskningen av de strukturella åtagandena blygsammare, nära 6 procent.
För ögonblicket tillgodoser inte det preliminära budgetförslaget behoven för gemenskapens initiativ Urban, men besluten i denna fråga kommer att införlivas i budgetförslaget i ett senare skede i förfarandet. Manöverutrymmet för intern politik är mera begränsade än vad man hade hoppats i Agenda 2000, men om det interinstitutionella avtalet godkänns, kommer det att tillhandahålla ett välkommet extra andrum. Kommissionen har föreslagit en fortsättning på ansträngningarna under senare år för en fokusering på intern politik gällande tillväxt och sysselsättningsrelaterade kostnader, i synnerhet forskning och teknisk utveckling, utbildning och yrkesutbildning, och på de små och medelstora företagen, som har varit ett parlamentariskt initiativ.
Budgetförslaget för år 2000 har förberetts i fullständig enlighet med 1998 års avtal om rättsliga grunder. Det särskiljer självständiga pilot- och förberedande åtgärder och tillhandahåller på så sätt en tillförlitlig grund för besluten från den budgetansvariga myndigheten och för ett obestritt genomförande av budgeten för år 2000.
Vad gäller de externa kostnaderna, föreligger en markant ökning i de totala beloppen på grund av de nya och genomförda stödet inför anslutningen. Vi måste notera att situationen på Balkan kan kräva ett avsevärt ytterligare tillskott av ekonomiska resurser från gemenskapens budget. Institutionerna har redan, av detta skäl, enats om att se över situationen mot bakgrund av händelseförloppet. Om nödvändigt finns möjligheten att revidera budgetplanerna, och detta har uttalats också av rådet.
Slutligen, administrativa kostnader, som har diskuterats vad gäller parlamentet för en stund sedan: mot bakgrund av ökningen av pensionskostnaderna är det tak som sattes i Berlin nätt och jämt tillräckligt för att finansiera status quo vad gäller personalen. Detta har alltid varit klargjorts av kommissionen. Det preliminära budgetförslaget fick därmed skjuta på frågan om möjlig ny personal och dess förskottstilldelning tills de marginaler som möjligen kommer att bli tillgängliga inom ramen för det nya institutionella avtalet har blivit klara, och tills den nya kommissionen har fått en chans att definiera sina krav. Givetvis kommer allt det nödvändiga förberedande arbetet att göras av denna kommission. Men vi finner det lämpligt att den nya kommissionen, efter förtroendeomröstningen, bör fördela resurserna.
Frågan om personalpolik kommer att vara en nyckelfråga i höst. Jag instämmer i att gemenskapens institutioner kräver adekvata mänskliga resurser för att kunna utföra sina nya uppgifter på ett riktigt sätt. Det finns förvisso flaskhalsar, i synnerhet inom den ekonomiska förvaltningen, som kommer att åtgärdas allra snabbast genom nya poster. Men låt oss inte, trots detta, glömma att mänskliga resurser alltid kommer att vara en bristvara och åtgärder för omplacering, omskolning och flexibilitet kommer inte att mista sin betydelse inför framtiden.
Ytterligare arbete krävs av parlamentet, i synnerhet eftersom det debatterar och röstar om Agenda 2000, och av nästa kommission och parlament i kompletteringen av gemenskapens budget för år 2000. Men dagens preliminära budgetförslag ger oss redan en första fingervisning om att de nya finansiella ramarna kommer att arbeta för unionen, att en balans har hittats mellan den stelbenthet som råder över hela Europa och de finansiella kraven för unionens centrala politiska områden. Men väldigt mycket beror på besluten denna vecka.

Bourlanges
Fru ordförande, herr kommissionär! Vi lyssnade med stor uppmärksamhet till er. Ert preliminära förslag till budget motsvarar det ni kan göra, och vi är inte helt nöjda, men vi skall inte klaga på er för det.
Övningen är faktiskt overklig. Ni lämnar ett förslag inom en ram som det inte finns någon anledning till att det inte är bra. Ni har helt logiskt placerat er inom ramen för slutsatserna från Berlin. Vid ett eventuellt interinstitutionellt avtal kommer ni att få extra marginaler och i motsatt fall kommer ni att befinna er i en totalt annorlunda situation. Vi står därför inför en text som är relativt overklig. Denna overklighet har ni inte försökt dölja och det är vi tacksamma för.
När det gäller kategori I är utgifterna totalt sett tillfredsställande utom att ni, redan nu, har lagt er litet lågt när det gäller undertaket I " Organisation av marknaderna" och att ni räknar med att allt detta kommer att lösas genom ett gynnsamt verkställande. Men vi är redan begränsade.
När det gäller utgiftsområde II oroas vi ändå av ett antal saker. De minskade åtagandena, som ni tagit upp, förefaller relativt förklarliga och leder inte till någon oro från vår sida. Det föreligger en ombudgetering av tidigare åtaganden, som inte kommer att äga rum, eftersom vi befinner oss i slutet av programmet. Vi kommer däremot att ha omfattande betalningsbemyndiganden som vi måste klara av. En ansträngning måste göras för att begränsa, behandla och avskaffa det man kallar " RAL" , resten bör avskaffas.
När det gäller utgiftsområde III, nämligen inre politik, är vi verkligen oroade. De förslag ni ger oss är till stor del negativa och vi konstaterar helt enkelt att oavsett vilket scenario som väljs kommer vi att ha extra marginaler.
När det gäller utgiftsområde IV råder som ni sade total overklighet, eftersom det handlar om ett förslag till budget utan Kosovo. Men Kosovo kommer att tynga oss. Detta gäller även utgiftsområde V. Ni kan inte föregripa något, det har ni varken medel eller vilja till. Ni kan inte föregripa de administrativa reformerna som skall äga rum under de kommande månaderna.
Med andra ord är det ett utgångsläge som både av er och oss kommer att kräva mycket arbete för att uppnå en verklig budget.

Samland
Fru ordförande! Jag vill bara göra ett viktigt påpekande. Det gäller den fråga som kommissionären nämnde i förbifarten. Det gäller frågan om en anpassning av utgifterna till ett eventuellt beslut den här veckan. Om vi antar det interinstitutionella avtalet på torsdag, då har vi som parlament friheten att på grundval av detta avtal införa medlen i vår första behandling, från utgiftsområde I till utgiftsområde IV. Men vi kan inte göra det i utgiftsområde V, för det förutsätter en ändringsskrivelse från kommissionen.
Jag har redan i mitt samtal med Prodi i dag påpekat att parlamentet, utifrån den tidsplanering som har gjorts för den nya kommissionens utnämnande, det vill säga att kommissionen skall tillsättas tidigast i mitten av september, bara har 14 dagar på sig för att lägga fram en sådan skrivelse. Vi vill åtminstone ha en sådan innan Europaparlamentets första behandling, för annars är vi i helt i händerna på rådet, när det gäller vilka extra medel som rent faktiskt ställs till förfogande för utgiftsområde V. För om skrivelsen inkommer efter parlamentets första behandling, då är en ändring endast möjlig om den budgetansvariga myndighetens båda grenar, nämligen rådet och parlamentet, godkänner detta.
Därför ber jag kommissionären att redan nu se till att man vidtar de nödvändiga förberedelserna. Prodi gav sitt godkännande i dag på utskottsordförandenas möte, så en ändringsskrivelse kommer att kunna läggas fram inom de tidsramarna, så att parlamentet kan ta upp den i första behandlingen.

Ordföranden
Herr Samland, jag tackar för ert påpekande. Jag tror att kommissionären kommer att ta till sig det, och presidiet kommer också att se till att det vidarebefordras.
Jag förklarar debatten avslutad.

Avgifter på tunga godsfordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0245/99) av Jarzembowski för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om avgifter på tunga godsfordon för användningen av vissa infrastrukturer (13651/3/98 - C4-0037/99-96/0182(SYN)).

Jarzembowski
Fru ordförande, kära kolleger! Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot de rättsliga frågorna och sakfrågorna. Det vore bra om generalsekreteraren kunde stanna kvar här. Vi behöver en jurist på plats. Herr generalsekreterare, kanske ni har möjlighet, if you could stay here for a minute, because it is of importance .
Fru ordförande, jag betraktar en omröstning om mitt betänkande i morgon som felaktigt, rättsvidrigt och omöjligt. Jag skall motivera varför och begär att parlamentet, att presidiet å ämbetets vägnar ställer in omröstningen om mitt betänkande i morgon. Det motiverar jag på följande sätt: Vi höll överläggningar i de här frågorna i utskottet för transport och turism förra veckan, men situationen kom att ändras i samband med Amsterdamfördragets ikraftträdande. Vi hade goda skäl att i dag på förmiddagen återuppta förfarandet under den första behandlingen, och vi upprepade under den första behandlingen parlamentets ståndpunkt från den föregående första behandlingen. Nu har jag fått ta del av ett betänkande från utskottsenheten, med nummer A-0000, som är en rättad variant av mitt betänkande A-0245 som står med på föredragningslistan. Det är alltså ett nytt betänkande som jag inte har haft möjlighet att läsa igenom ordentligt, eftersom protokollsidan är skriven på franska, och jag utgår från att man skall kunna läsa sitt eget betänkande på sitt eget språk. Vad står det då på protokollsidan, så vitt jag kan förstå? Där står att rådet har bekräftat sin gemensamma ståndpunkt. För det första betraktar jag det som rättsvidrigt, för enligt Amsterdamfördraget skulle rådet ha hört Regionkommittén. Jag vet inte hur man har lyckats göra det på bara några sekunder, för den första behandlingen påbörjades inte förrän kl. 12.00 i dag, och jag tror att det här måste ha skett redan i morse, innan den första behandlingen. Det första juridiska felet! För det andra: Det står på protokollsidan i det här betänkandet som jag inte har undertecknat, att Europaparlamentets ordförande på dagens sammanträde den 4 maj tillkännager bekräftelsen av den gemensamma ståndpunkten och att denna gemensamma ståndpunkt har vidarebefordrats till utskottet för transport och turism som ansvarigt utskott. Transportutskottet har definitivt inte hållit något sammanträde efter klockan 12.00 i dag. Man har inte heller utlyst något sammanträde till i morgon. Därför förstår jag inte hur det i ett rättmätigt förfarande kan finnas ett betänkande i andra behandlingen i transportutskottet som vi skall rösta om i morgon kl. 12.00.
Därför, fru ordförande, är det betänkande som står uppsatt på föredragningslistan ogiltigt, eftersom det har formulerats efter Maastricht. Det betänkande som jag har fått ta del av, med ett nollnummer, inte ens med ett protokollnummer, inte ens på mitt eget språk, vidarebefordrar betänkandet, den gemensamma ståndpunkten till transportutskottet som inte har hållit något sammanträde. Den förklaring som många förvaltningsenheter ger, att det visste vi om och det kunde vi därför ha förutsett redan förra veckan, och vi borde redan då ha funderat över vad vi skulle göra, den kan möjligen vara intressant ur ett rättsteoretiskt perspektiv, men det är inte godtagbart att vi i dag har en första behandling, att betänkandet har vidarebefordrats till transportutskottet som inte sammanträder, och att förvaltningsenheterna ändrar mitt betänkande från förra veckan och tillkännager att det finns ett betänkande i andra behandlingen. Därför, ni kloka jurister, meddelade jag detta redan i går kväll till sessionstjänsten, så att man hade tid på sig att ta ställning i frågan: Enligt min uppfattning är betänkandet inte färdigt för omröstning i morgon och måste därför strykas ex officio från föredragningslistan. Jag lägger mycket stor vikt vid det, eftersom vi behandlar betänkandet om avgifter på tunga godstransporter för användning av vissa infrastrukturer, eftersom EG-domstolen har ogiltigförklarat det första direktivet på grund av ett juridiskt fel, nämligen på grund av bristen på parlamentets medverkan, men att man låter det gälla fram till nästa beslutsfattande. Jag tycker att det skulle vara ytterst olämpligt om parlamentet i morgon under andra behandlingen åter skulle anta ett förslag till direktiv som är behäftat med ett juridiskt fel. Jag ber att sessionstjänsten noggrant granskar detta, och jag vidhåller att det är parlamentet, ledamöterna och utskotten som avgör vad som är rätt, och inte någon av enheterna, där man säger att vi gör så här genom att ändra protokollsidan.
Därför ser jag mycket allvarligt på detta, fru ordförande, och jag hoppas att era enheter som skall göra en objektiv granskning av frågan, i morgon kommer fram till att betänkandet - oavsett vilket betänkande det är, oavsett vilket nummer det har, men jag syftar på betänkande A-0245 som står med på föredragningslistan och som har ett visst innehåll, inte skall tas med på föredragningslistan. Jag ifrågasätter verkligen att en enhet skriver om ett betänkande och sedan sätter upp det på föredragningslistan. Det kan inte vara korrekt! Enligt min uppfattning befinner sig rådets gemensamma ståndpunkt för närvarande, precis som ordföranden förklarat, hur felaktig den än må vara på grund av att utskottet inte medverkat, i transportutskottet och utskottet sammanträder inte den här veckan.
Låt oss komma fram till själva sakfrågan, så att vi också kan säga något om den. Jag betraktar det som ett grovt misstag, det som en majoritet beslutade förra veckan, nämligen att vi i det här fallet skall säga att vi godkänner den gemensamma ståndpunkten. Jag kan motivera varför med hjälp av två, tre argument. Vi har i mitt betänkande till andra behandlingen bara låtit avlägsna de tveksamma punkterna från första behandlingen. De undanröjdes av socialisterna, eftersom de österrikiska ledamöterna och de schweiziska vännerna absolut ville garantera Schweiz-avtalet och därför undanröjde alla tvivel. Men det kan man inte göra. Jag kan nämna två anledningar till det. Jag anser att det bör ifrågasättas att kommissionen i en politisk överenskommelse förklarar att när den gemensamma ståndpunkten väl går igenom, då drar vi tillbaka våra anklagelser på grund av de alltför höga vägavgifterna för Österrike, som ett slags politisk överenskommelse. Men jag tror att kommissionen och Neil Kinnock är skyldiga att följa lagen och att dessa anklagelser inte kan dras tillbaka genom politiskt nonsens eller en politisk överenskommelse, eftersom jag anser att kommissionen är bunden till lagen och inte till politiska finesser. För det andra anser jag att de vägavgifter, som rådet har beslutat om, är på tok för låga. Jag har aldrig kunnat förstå mig på socialisterna, som i princip kräver en höjning av avgifterna för användningen av vissa infrastrukturer, men sedan ger efter för det krav som parlamentet med stor majoritet i januari 1997 bedömde som riktigt, och som innebar en högre avgift än den som rådet hade föreslagit. Jag anser i den frågan att det är som att krypa till korset inför rådet, som har sagt: ni har inget annat val. Vi har efter Maastricht rätt att vara med och bestämma och rätt att godkänna den gemensamma ståndpunkten. Vi som kristdemokrater kan inte ställa upp på att vi drar oss undan vårt medbestämmande på våra åkares bekostnad, på miljöns bekostnad. Därför hoppas jag att det under andra behandlingen kommer att äga rum ett förnuftigt samråd.

Swoboda
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är ledsamt att det skall behöva råda en sådan osämja under den sista transportpolitiska debatten som vi för här i parlamentet innan valen. Men, herr Jarzembowski, det är tecken på ren cynism när just ni, som har gjort allt för att förhindra att en reglering kommer till stånd, ni som har gjort allt för att förhindra att externa kostnader skall inkluderas i vägavgifter till exempel eller i avgifter för användningen av vissa infrastrukturer, nu plötsligt agerar som om detta avtal vore alldeles för simpelt och inte tillräckligt bra för miljön.
För det andra de juridiska argumenten. Visserligen har jag själv läst till jurist, men jag är inte jurist här i parlamentet. Jag vill inte göra mig märkvärdig. Men det var ert förslag, herr Jarzembowski, det var garanterat ert förslag på det senaste utskottssammanträdet, att vi skulle gå till väga på det viset, att vi skulle rösta om den andra behandlingen, att vi av formella skäl än en gång skulle bekräfta första behandlingen, för att i dag kunna fatta beslut i frågan. Det var ni kollega Jarzembowski, som sade att vi skulle fatta beslut i frågan och det var ni som föreslog det här förfarandet. Ni sade i dag att det inte är tjänsteenheten som skall avgöra utan parlamentarikerna. Men det var parlamentarikerna som gjorde det! Även om tjänsteenheten kanske gjorde en felaktig klassificering, så var det parlamentarikerna som mot bakgrund av ert förslag fattade beslut.
Till kärnan i det hela, eftersom det är den jag vill ägna mig åt. Kärnan i det hela är ju att det på senare år har funnits en transportpolitisk blockad, av två olika anledningar. För det första för att vi inte har kommit fram till någon lösning, vad euro-vinjette beträffar, något som förhindrats av era partivänner, men inte utifrån argumentet att det skulle vara en enkel lösning, utan för att de rent principiellt var emot detta, för att de var emot transportpolitiska framsteg i Europa. Den andra anledningen är att Schweiz visserligen har valt en - kanske enligt dem - motiverad lösning, men inte en lösning som har något samband med en europeisk integration.
Därför var det riktigt att man förhandlade, och i förhandlingar är det alltid så att man inte alla gånger kan uppnå det optimala, för i så fall blir det ingen kompromiss och ingen enighet, utan en enighet uppnås som ligger närmare den ena parten än den andra. Men här uppnådde man en enighet med Schweiz om att Schweiz skulle öppna sig, ansluta sig till den europeiska integrationen, även vad transportpolitiken beträffar, samtidigt som man klargjorde att principerna för en miljövänlig transportpolitik med ett införande av euro-vinjette, med en omdirigering av trafiken från vägarna till järnvägen skall förverkligas.
Låt mig, fru ordförande, få framföra ett hjärtligt tack i synnerhet till kommissionär Kinnock, som har visat stor förståelse, som har visat stort tålamod för att dessa förhandlingar skulle äga rum, och som alltid har hållit sig till lagen. Men han är samtidigt en politisk kraft, tack och lov, för vi behöver även kommissionärer som kan tänka politiskt - samtidigt som man värnar om lagen - och som är måna om att vinna framgång.
Kommissionär Kinnock har varit framgångsrik, och jag vill som företrädare för min grupp verkligen tacka honom i den här sista transportpolitiska debatten. Vi vet ju inte om vi kommer att få se honom som kommissionär för transportfrågor igen. Han har uträttat stora ting de senaste åren, inte bara på det här området, men bland annat på det här området, och det är något som tydligt bör påpekas. Vi har klagat på kommissionärerna så att det räcker, och därför kan vi gott lovorda dem när det finns anledning att göra det.

Sindal
Käre Jarzembowski! Jag vill säga några ord till dig. Det är ett danskt ordspråk - jag hoppas det går att översätta - som säger: Bättre sent än aldrig. Med detta menar jag att det som vi håller på med, skall säkert bli bra till sist. Du är mycket pigg på vissa principer i denna fråga. Det förstår jag. Det är fråga om ett samarbete, men vad det handlar om är att få något gjort, och verkligen se till att det fastställs. Sedan kan vi utveckla saken. Även detta förslag kan utvecklas. Jag förstår mig egentligen inte på det gräl vi har haft, som Swoboda var inne på. Det är förargligt att vi skall tala om detta den sista kvällen, under debatten om den sista transportfrågan. Vi har gjort många bra saker tillsammans, t.ex. port state, short sea , osv., så därför vill jag uppmana dig till att stödja denna resolution. Vi är på väg att får miljövänliga transporter, och de kan utvecklas ytterligare. Detta är skälet till att jag bett om att få tala här i kväll. Det är för att vädja till dig personligen, för jag tycker att våra åsikter gått isär på ett felaktigt sätt i denna fråga.
Fru ordförande! Jag vill också gärna tacka Kinnock, och jag är säker på att vi kommer att få se honom ytterligare många år i detta forum.

Kinnock, Neil
Fru ordförande! Jag vill inleda med att tacka ledamöterna i detta ärade parlament för de vänliga ord de har yttrat, och med att även säga till Jarzembowski att han bör veta att jag fullt och fast respekterar grundligheten och effektiviteten i hans arbete även då jag, vid enstaka tillfällen, inte helt instämmer i hans slutsatser. I kväll har vi i parlamentet tre mycket noggranna, enastående ledamöter i parlamentet och trots att ledamöterna känner till min politiska härkomst, och den avviker från Jarzembowskis, kan ingenting ta bort den tillgivenhet och respekt jag känner för honom och hans arbete.
Vad gäller de procedurmässiga synpunkterna, som han framlägger med kraft och ärlighet, vet jag att han kommer att förlåta mig om jag inte fördjupar mig i dessa argument eftersom sakkunskapen och, fövisso, ansvaret för att behandla dessa frågor ligger på annat håll. Jag vill därför koncentrera mig på kärnfrågorna i detta ämne, som, vilket både Sindal och Swoboda har konstaterat, är en fråga av yttersta vikt för mig, och för utvecklingen av den gemensamma transportpolitiken. Som Jarzembowski påminde oss om, är det nästan fyra år sedan EG-domstolen upphävde det första och enda direktivet om vägavgifter. Det är nästan tre år sedan som kommissionen lade fram sitt förslag för att ersätta detta upphävda direktiv, och nästan två år sedan som Jarzembowskis första betänkande debatterades här i första behandlingen. Vi har åldrats tillsammans med denna åtgärd. Sedan den tiden, har mycket arbete lagts ned i att försöka åstadkomma den nuvarande framstegsnivån inom alla gemenskapsinstitutioner. Jag är mycket tacksam för den hängivenhet som har visats i andra behandlingen av euro-vinjette-förslaget, i synnerhet i detta parlament.
Denna nya lagstiftning är både nödvändig och viktig. Om vi uppfyller gemenskapens juridiska skyldighet att anta ett nytt direktiv som skall ersätta det upphävda direktivet och, allra viktigast enligt mig, är det ett nödvändigt steg mot en gemensam ram för differentierade avgiftssystem i hela Europeiska unionen. Naturligtvis är lagstiftningen, som Swoboda konstaterar, en produkt av en kompromiss som jämkar samman en rad frågor och intressen. De ärade ledamöterna kanske kan känna sig nöjda över det faktum att, medan det skiljer sig på en rad punkter från kommissionens ursprungliga förslag, ligger direktivet, i sin slutliga utformning, närmare parlamentets åsikt i flera avseenden. Till exempel innehåller kompromissen inte ett uttryckligt krav på att innefatta externa kostnader i befintliga kostnader, trots att den tillåter, och i vissa fall kräver, en differentiering av befintliga avgifter för att återspegla miljömässiga och andra effekter. Jag vet att ett finns en enhällig entusiasm vad gäller denna princip, men det är verkligen inte en som jag skulle vilja upprätthålla.
Kommissionen anser att detta direktiv i sin befintliga form är ett användbart första steg mot en rättvis och effektiv prissättning inom godstransporter per landsväg, och vi välkomnar parlamentets och rådets villighet att göra detta framsteg, medan vi samtidigt fortsätter att betona behovet av ytterligare arbete för en kvantifiering av de externa kostnaderna för alla sätt. Som de ärade ledamöterna minns, definierades detta också i Schmidbauers mycket lyckade betänkande om kommissionens vitbok om rättvisa betalningar för användande av infrastruktur, och vi är just på väg med att kvantifiera de externa kostnaderna, naturligtvis med hjälp av en expertgrupp. Då resultaten av detta arbete är tillgängliga, kommer de att tillhandahålla en ytterligare komponent för att användas i de pågående övervägandena om en internalisering av externa kostnader, som jag vet kommer att bli en allt viktigare fråga nästa parlament.
Under tiden, vilket parlamentet vet, är huvuddragen i den gemensamma ståndpunkt som uppnåtts i det nuvarande direktivet, en fastställning av miniminivåerna för fordonsskatter till nivåer som motsvarar det befintliga direktivet och utan differentiering enligt Euroclass, bibehållandet av vissa övergångsåtgärder för fordonsskatter, införandet av maximala nivåer för användaravgifter med en differentierad struktur såsom föreslagits av rådet, en bestämmelse om en fullmaktsbefogenhet, så att tulltariffer kan differentieras enligt fordonets utsläppsklass och den tid på dagen då vägen används, en bestämmelse för Österrike att tillämpa en infrastrukturell kostnadsrelaterad tull på motorvägssektionen mellan Kufstein och Brenner, och en bestämmelse för en 50-procentig minskning av användaravgifter för fordon registrerade i Grekland.
Som parlamentet vet, föreslog kommissionen artikel 75 som den rättsliga grunden för denna åtgärd eftersom vi vidhåller att det är lämpligt för utvecklandet av den gemensamma transportpolitiken även då lagstiftningen innehåller vissa beståndsdelar som har att göra med skattebestämmelser. Rådet avvisade detta och lade till artikel 75 i fördraget som rättslig grund som ett resultat av ministrarnas åsikt om att bestämmelserna om årliga fordonsskatt i kapitel 2 gjorde det till en betydande skatteåtgärd. Jag är övertygad om att detta kommer att få medborgarna i Europa att jublande rusa ut på gatorna.
Rådets gemensamma ståndpunkt är en godtagbar balans mellan vad som behövs och vad som är genomförbart. Den vidmakthåller framstegen inom den gemensamma transportpolitiken och den är förenligt med de syften som eftersträvas av åtminstone en betydande majoritet i detta parlament under flera år.
Samtliga av oss har en viss anledning att känna oss uppmuntrade av det faktum att en lång och ibland mödosam process har slutförts på ett framgångsrikt sätt. Jag vill uttrycka ett särskilt tack till ledamöterna från alla delar av parlamentet, i synnerhet i utskottet för transport och turism, för de värdefulla bidrag som de och parlamentet i stort har gjort för att åstadkomma denna framgång.

Jarzembowski
Fru ordförande, kära kolleger! Dear Neil , det är en stor ära för mig att i den sista av de senaste årens transportdebatter än en gång få ge uttryck för min egen, liksom hela min grupps, uppskattning av ett gott samarbete. Vi har olika politiska uppfattningar, men vi har alltid hyst förtroende för varandra. Jag anser att det är viktigt att man hyser förtroende för varandra institutionerna emellan och att man erkänner varandras befogenhet. Det har vi alltid gjort. Därför tackar jag er än en gång och farewell, whatever office you might have next time .

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen skall äga rum i morgon. Vi måste först avgöra om den skall äga rum kl. 12.00. Ni kommenterade den frågan alldeles i början. Jag kommer att se till att vi håller juridiska överläggningar för att kunna bestämma om vi skall rösta i morgon. Om svaret blir ja, så kommer omröstningen att äga rum kl. 12.00.

Distansförsäljning av finansiella tjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0190/99) av Oomen-Ruijten för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(1998)0468 - C4-0647/98-98/0245(COD)) om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och ändring av rådets direktiv 90/619/EEG och direktiv 97/7/EG och 98/27/EG.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Det var ett bra tag sedan jag var föredragande för det allmänna direktivet, moderdirektivet skulle man egentligen kunna säga, om distansförsäljning till konsumenter. Även då var de finansiella tjänsterna föremål för distansförsäljningen. Invändningarna från den finansiella sektorn ledde dock den gången till att distansförsäljningen av finansiella tjänster i slutändan inte reglerades på ett enhetligt sätt. Om jag vore verksam inom de finansiella tjänsterna skulle jag då och då klia mig bakom örat och fråga mig själv om det den gången inte hade varit bättre att ge påtryckningarna en annan inriktning.
Europeiska kommissionen har efter en längre tids uppmaningar från parlamentet nu lagt fram ett ändringsförslag till det allmänna direktivet från 1997. Förslaget som nu ligger framför oss omfattar, och jag medger det, vissa bestämmelser som tar mer hänsyn till de finansiella tjänsternas speciella karaktär. Jag vill gärna göra ett antal kommentarer till detta förslag. Jag säger då att föredraganden inte är nöjd med resultatet av omröstningarna om förslaget i utskottet för rättsliga frågor, men det gäller även utskottet för konsumentskydd. Det är ganska unikt att föredraganden avstår från att inta en ståndpunkt.
Det som jag är nöjd med, det är ändringsförslagen som lades fram av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som Kestelijn var föredragande för. Låt mig gå in på förslaget. Europeiska kommissionen väljer maximal harmonisering i förslaget. Jag har ända från början kraftfullt skrivit under på denna maximala harmonisering. Om vi vill sträva efter en optimalt fungerande inre marknad måste framför allt området nya medier som Internet och e-post som utvecklas mycket snabbt ge alla konsumenter rätten att i varje medlemsstat, var man än handlar, kunna åtnjuta en likvärdig, hög skyddsnivå. Distansförsäljningen av finansiella tjänster har ofta gränsöverskridande karaktär, vilket enligt min åsikt gör detta absolut nödvändigt.
Av dessa skäl har också ett antal ändringsförslag antagits i miljöutskottet som jag har mycket svårt för. Jag skulle kort vilja gå in på ett antal punkter, och det är betänketidens tematik. När jag skrev betänkandet hade jag ett stort antal samtal med den finansiella tjänstesektorn, liksom med konsumentorganisationerna. Det stod i ett tidigt skede klart för mig att den så kallade betänketiden, artikel 3 i förslaget, absolut inte är önskvärd. Att leverantören skall hålla fast vid priset under fjorton dagar medför alltför höga finansiella risker som säkerligen inte heller ligger i konsumentens intresse. Att således slopa betänketiden är därför i hög grad accepterat, i varje fall inom själva sektorn. I ändringsförslagen läggs tonvikten nu på tillhandahållandet av information, och det ligger också i linje med moderdirektivet.
Det har lagts fram ett flertal ändringsförslag, och när jag överblickar alla dessa skulle jag som föredragande egentligen vilja välja ut ändringsförslag 47, som lagts fram av min grupp, som det bästa. Ångerrätten, artikel 4 i kommissionsförslaget, är underkastad ett antal mycket invecklade villkor. För konsumentskyddets och rättssäkerhetens skull är det nödvändigt, tror jag, att en allmän ångerrätt skapas. För att den finansiella sektorn dock inte skall bli alltför oproportionellt belastad är det nödvändigt att denna rätt inte gäller för länge. Perioden på fjorton dagar som, enligt vad jag har sett, föreslås av PPE-gruppen förefaller mig vara mycket balanserad.
En tredje punkt. Det önskvärda undantaget för notarius publicus. Redan i samband med moderdirektivet blev jag också hårt ansatt av alla organisationer som har med notarius publicus att göra. Kommissionsförslaget syftar även till att skydda konsumenten mot att förhastat ingå avtal som sluts på distans. Men om en notarius publicus är involverad när avtalet sluts tror jag inte att man kan hävda att konsumenten blir överrumplad. Jag tror därför att avtal där en notarius publicus har deltagit också kan uteslutas.
Herr ordförande! Problemen med de oönskade meddelandena. Meddelanden till konsumenten som denne inte har begärt måste hejdas. Kommissionen gör egentligen inget val. Men jag gör detta val och förespråkar således ett så kallat " opt-out-system" . Om jag ser över saken i sin helhet kommer jag till slutsatsen: situationen kan förändras. Om jag förra gången i samband med moderdirektivet var den som absolut inte ville ha med de finansiella tjänsterna är jag nu den som säger: Låt gå, men på ett ordentligt sätt. Jag hoppas att vi, om det efter första behandlingen fortfarande inte ser bra ut, i varje fall i andra behandlingen ändå kommer att låta föredragandens konsekventa tänkesätt få övertaget i plenum.

Berger
Herr ordförande, ärade fru kommissionär, kära kolleger! Även debatterna i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har till stor del präglats av diskussionen om vi skall införa den av kommissionen föreslagna principen om en maximal harmonisering eller om vi tills vidare bör behålla minimiharmoniseringen. Till slut röstade en majoritet för metoden med en minimiharmonisering. Vi var överens om att det kan vara klokt att inom en överskådlig framtid övergå till en maximal harmonisering. Men det här konceptet bör inte inledas med direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster, utan direktivet om distansförsäljning av varor borde finnas med redan från början. Dessutom bör det ske en samordning av de båda direktiven om distansförsäljning och direktivet om den elektroniska handeln, så snart vi har fått ta del av det sistnämndas slutgiltiga utformning.
Men oberoende av de framtida anpassningar som kommer att krävas bör vi redan i dag skapa förutsättningar för en positiv utveckling av distansförsäljningen av finansiella tjänster i Europa, positiv för dem som tillhandahåller tjänsterna och positiv för konsumenterna. Därför välkomnar jag det faktum att även det ansvariga utskottet har dragit slutsatsen, att det i mina ögon juridiska och praktiska vansinnet med en betänkandetid inte bör tillämpas utan att man i stället skall införa en allmän ångerrätt. En annan sak som jag inte heller kan godta är att tidsfristen för ångerrätten enligt utskottets betänkande är trettio dagar. Jag anser att den är alldeles för lång, och att det leder till att de finansiella tjänsterna blir dyrare för konsumenten. Jag anser att det räcker med fjorton dagar från och med den dag då kunden får kännedom om samtliga avtalsvillkor.
Listan med undantag från ångerrätten bör dessutom kompletteras, i synnerhet för att hypotekkrediten skall tas med i beräkningen, liksom de avtal som föredraganden nämner, och som har upprättats under överinseende av notarius publicus.
Jag delar inte den skeptiska attityden mot och oron inför den elektroniska kommunikationen, som kan utläsas ur vissa ändringsförslag. En konsument som inte vill befatta sig med detta behöver inte heller göra det, utan kan upprätthålla sin personliga kontakt med sin bank och sitt försäkringsbolag. Men vi bör inte sätta upp för höga hinder för dem som vill utnyttja dessa nya medel, och vi bör till exempel inte kräva att allt skall göras en andra gång på papper. På det viset kan vi inte utveckla den enorma potential som distansförsäljningen av finansiella tjänster rymmer för ekonomin och konsumenterna.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag som föredragande av yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik peka på de talrika fördelar som distansförsäljningen av finansiella tjänster kan erbjuda. Via Internet kan leverantören utan extra kostnader erbjuda sina tjänster till klienter över landgränserna, och utan att förflytta sig kan konsumenten jämföra tjänster mellan leverantörer från det egna landet och sådana från andra länder. Ekonomiutskottet är övertygat om att distansförsäljningen har dessa fördelar, och har därför med 42 mot 2 slutit upp bakom följande ståndpunkt.
Vi är först och främst för en fullständig harmonisering. Om vi vill ha en verklig inre marknad för finansiella tjänster måste konsument och leverantör ha garantier för att de har lika rättigheter överallt i unionen. En standardiserad betänketid sätter enligt vår mening konsumenten under tryck i onödan att besluta sig inom fjorton dagar. Det är tillräckligt att leverantören klargör hur länge hans erbjudande är giltigt.
Ekonomiutskottet är också företrädare för en villkorlig tidsfrist för att frånträda avtalet på fjorton arbetsdagar. Slutligen anser vi att konsumenten under förhandlingarna måste få all information som är relevant för att kunna bedöma erbjudandets värde. Vi anser inte att det är önskvärt att det fullständiga kontraktet överlämnas på detta stadium. Denna ståndpunkt ligger i nära anslutning till Oomens ursprungliga, balanserade betänkande. Hon har för övrigt gjort ett utmärkt arbete.
Men miljöutskottet har godkänt ett antal förslag i syfte att på allvar skärpa skyddet av konsumenten. Det är dock min övertygelse att man med ett minimidirektiv, en ångerrätt på 30 dagar, överlämnadet av ett fullständigt, juridiskt invecklat kontrakt och en sammanfattning inte når det åsyftade målet. Sådana förslag kommer bara att ha en hämmande inverkan på köp och försäljning av tjänster via Internet, fax och post. Dessutom vill vi alltid undvika att den konsument som inte på distans, men som från person till person, utnyttjar en banktjänst eller sluter ett försäkringskontrakt åtnjuter ett mindre skydd. Därför har jag för min grupps räkning lagt fram några förslag från ekonomiutskottet på nytt, även om det är i en något modifierad form. Jag hoppas också att de kommer att få kollegernas stöd i morgon.

Whitehead
Herr ordförande! Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som Kestelijn-Sierens just har hänvisat till, betonade mycket starkt behovet av konsumentskydd. I den stora debatt som vi ägnar oss åt i kväll och som står mellan minimal eller maximal harmonisering, gör de som argumenterar för en minimal harmonisering, såsom utskottet för konsumentskydd gjorde, detta inte för ett de vill totalstoppa handeln på Internet utan för att de inte vill se att konsumentskyddet i enskilda medlemsstater minskar avsevärt, vilket skulle kunna ske, genom den mängd information som ges i direktivet i dess nuvarande utformning.
Det tycks mig därför som om ansvaret ligger hos dem som önskar maximal harmonisering att argumentera för sin sak inte bara i termer av vad som är bra för marknaden och den inre marknaden utan i termer av hur nivåerna för information och skydd kan höjas i kommande diskussioner om detta föreslagna direktiv innan det kommer tillbaka för andra behandling.
Vi är alla öppna för övertygelse i denna fråga men vi tror helt enkelt inte för ögonblicket att övertygande fakta har lagts fram. Jag måste säga detta till regeringen i min egen medlemsstat och till andra som delar denna ståndpunkt. Vi anser att konsumentskyddet är mycket viktigt. Det är inte något underordnat tilläggselement i detta. Jag vill säga till dem som argumenterar för den utvidgade inre marknaden och dess dynamik, se på fakta.
Jag anser att de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumntskydd har åstadkommit precis detta. Vi har sett att betoningen inte ligger på rätten till betänketid - och det gör rätt som skrotar denna - utan på en ovillkorlig ångerrätt. Vi har försökt fastslå villkor och förhållanden under vilka denna ångerrätt bör utnyttjas. Vi har sagt inte till konsumenter i forma av unga datagenier utan till den marginella konsumenten som känner nervositet inför Internet att de kan få ett giltigt exemplar av kontraktet sänt till sig i ett medium som de kan förstå, och som för dem känns som om det har ett mått av varaktighet.
Först och främst har vi sagt att där vissa andra element har uppstått, måste dessa behandlas och erkännas, och det rätta sättet att göra detta på är stegvis. Att se på de problem som uppstår, till exempel genom distansförsäljning av bilförsäkringar. Efter att ha lyssnat på dem som säljer bilförsäkringar per telefon, beaktas i ändringsförslag 38 det faktum att en sådan transaktion måste äga rum innan det formella utbytet av gällande kontrakt. Vi godtar detta. Vi accepterar att det kan uppstå problem vad gäller hypotekskrediter. Men detta är inte det samma som att säga att hypotekskrediter bör uteslutas ur direktivet, endast att man måste titta på detta problem och undersöka hur det kan innefattas i direktivet som helhet.
Oomen-Ruijten talade om notarius publicus. De kan, översatt, vara en mera solid yrkesgrupp än vad advokater är i mitt land. Det sägs att en av de tre stora lögnerna i språket är frasen: " jag är advokat och jag är här för att hjälpa er" . Idén om att det faktum att man har en advokat sittande bredvid sig under alla förhållanden är en garanti för den normala miniminivån av konsumentskydd tycks inte vara en tillfredsställande punkt att ta upp.
Ännu en gång vill vi här gå så långt vi kan för att nå så långt som möjligt vad gäller konsumentskydd och information. Vi gör detta i huvudsak därför att vi accepterar att Internet är en extremt spännande form för att åstadkomma nya transaktioner - expandera handeln, industrin och arbetstillfällena inom gemenskapen - men aldrig på bekostnad av de enskilda konsumenterna i någon medlemsstat inom gemenskapen och så långt som möjligt skydda dem mot inte bara inom unionens gränser utan även utanför.

Carlsson
Herr ordförande! I och med den monetära unionen uppstår nya möjligheter till ökad gränsöverskridande handel, vilket ju måste uppmuntras. Ny teknologi bidrar också till ökade valmöjligheter för konsumenten. Tillgängligheten ökar liksom konkurrensen, vilket ger oss bättre marknadseffektivitet. Detta betänkande är viktigt, eftersom det stärker den inre marknaden inom finansiella tjänster.
Det förslag som nu tyvärr läggs fram skulle innebära att direktivet blir alltför reglerat och försvårar i stället för att förenkla för aktörerna på marknaden. Därför vill vi i PPE-gruppen avslå de ändringsförslag som det ansvariga utskottet för fram. Jag vill i stället förorda yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som bygger på kommissionens grundförslag.
Det är viktigt att skydda konsumenterna, men lagstiftarna får inte glömma bort att all lagstiftning som blir för komplicerad fördyrar för konsumenterna och försvårar handeln mellan människor på marknaden. Extra kostnader som detta direktiv kan orsaka, om det blir alltför komplicerat och byråkratiskt, kommer i slutändan alltid att läggas på konsumenterna. Jag skulle därför önska att miljöutskottsmajoriteten hade lyssnat mer på Oomen-Ruijten som - som vanligt - i dessa frågor gör omsorgsfulla avvägningar.
När det gäller frågan om elektronisk handel så tror jag att den nya tekniken som ger oss nya försäljnings- och distributionskanaler verkligen kommer att revolutionera marknaderna. Då har vi inte råd med försiktighet, eller till och med avoghet, gentemot den nya tekniken. Vi måste i stället göra allt för att underlätta för den, eftersom det verkligen kan bli en konsumentrevolution som pressar priser och skapar alternativ. Därför blir jag förtvivlad när jag ser den njugghet som vissa vill visa mot detta nya sätt att göra affärer. Jag tror att just detta är en sektor där Europeiska unionen skulle kunna stärka sin konkurrenskraft genom att bejaka det nya i stället för att försvåra för det.

Hyland
Herr ordförande! Syftet med förslaget är att underlätta försäljning via telefon, fax eller Internet av finansiella tjänster såsom banktjänster, försäkringar, investering och hypotekskrediter och på samma gång skydda konsumenten mot bedrägeri, otillbörliga försäljningsmetoder och vissa försäljningsmeddelanden som inte efterfrågats. Jag stöder huvuddelen av detta direktiv eftersom vi måste uppnå en balans mellan främjandet av kommersiell företagsamhet och skyddet av de europeiska konsumenterna vid alla tillfällen.
Jag tvekar inte att säga att försäljningskampanjer inom banker och andra låneinstitut på ett betydande sätt bidrar till inflationen vad gäller bostadspriser, och gör på så sätt att bostadsköp blir för dyra för unga människor som vill skaffa sig sitt första hem. Detta är något som Europeiska centralbanken, i samarbete med centralbanken i varje medlemsstat, brådskande bör undersöka.
De huvudsakliga bestämmelserna i detta direktiv innefattar följande: konsumenten kommer att ha en 14-dagarsperiod innan slutförandet av kontraktet som ger personen tid att jämföra olika förslag och studera kontraktet i detalj innan han ger ett slutligt godkännande; konsumenten kommer att ha en 14-dagars ångerperiod, 30 dagar för hypotekskrediter, livförsäkringar och pensioner, för att avvisa kontraktet utan böter och utan att ge förklaringar. Detta rättighet får utövas i endast två fall: om kontraktet undertecknades före det att konsumenten kände till kontraktsvillkoren, och om han blev utsatt för otillbörliga påtryckningar under betänketiden. Det finns också en begränsning av leverantörens rätt till betalning om konsumenten ångrar sig efter att betalning för tjänster har inletts. Där kommer också att finnas genomförandet av ett förfarande för icke-rättsliga klagomål och gottgörelse för att lösa tvister mellan konsumenten och leverantören. Det kommer att finnas ett förbud för påtvingade försäljningar, det vill säga, leveranser av tjänster som inte efterfrågats.
Jag instämmer verkligen med vissa av ändringsförslagen som läggs fram av föredraganden, inklusive behovet av att sätta upp en tidsfrist på sju vardagar för leverantören för återbetalning av pengar som har mottagits av konsumenten. Jag anser att för att detta direktiv skall vara effektivt måste det genomföras förr hellre än senare. Ett ändringsförslag har lagts fram enligt vilket krävs att direktivet bör omvandlas till en nationell lag före den 13 juni 2001, i stället för kommissionens eget förslag på år 2002.
Jag stöder detta som ett politiskt mål eftersom en del av kritiken mot europeisk lagstiftning generellt går ut på att den helt enkelt inte genomförs i tid. Större ansträngningar måste göras av Europeiska kommissionen, parlamentet och rådet för att genomföra Europeiska unionens direktiv och förordningar på ett så smidigt sätt som möjligt.
Sammanfattningsvis välkomnar jag också det faktum att Amsterdamfördraget trädde i kraft för tre dagar sedan och att Europeiska kommissionen har givits utökad makt för att föra fram lagstiftning inom området för konsumentfrågor med särskild betoning på skyddet av människors hälsa. Jag ser fram emot ett nära samarbete med kommissionen för att flera EG-bestämmelser och direktiv inom detta område genomförs inom en nära framtid.

Blokland
Herr ordförande! Tack vare den inre marknaden och nya elektroniska kommunikationsmöjligheter har det i Europa blivit litet lättare att köpa och sälja på distans. För konsumenten är goda garantier och tydliga avtal om ångerrätt av stort intresse i sammanhanget. I en del av medlemsstaterna finns ett gott konsumentskydd. I andra medlemsstater överlämnas mer till marknadens självreglerande effekt. Utifrån subsidiaritetsprincipen måste vi söka efter en god kombination av dessa båda utgångspunkter. Det kan vi göra genom att ställa upp miniminormer på europeisk nivå som skyddar konsumenten på ett sådant sätt att han har tillräckligt förtroende för att köpa finansiella tjänster på distans.
Den grundliga metamorfos som Oomen-Ruijten-betänkandet genomgått i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd är också helt i sin ordning. Den maximala harmonisering som föredraganden ville ha från början stämmer inte överens med Europeiska unionens tidigare lagstiftningsförslag. Direktiv 97/1 om allmän distansförsäljning utgår också från minimiharmonisering. Medlemsstaterna kan med detta direktiv som grund gå vidare i sitt skydd av konsumenten. Om vi nu skulle välja maximal harmonisering skapar vi motstridig lagstiftning.
Slutligen, vill jag också peka på en liten felaktighet i ändringsförslag 18. Direktiv 97/1 avser inte försäljning av finansiella tjänster, utan distansförsäljning. Kanske kan man undersöka vilket direktiv som avses i ifrågavarande ändringsförslag.

Bru Purón
Herr ordförande! Jag stöder betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, även om vår beundrade föredragande inte är helt ense med dess innehåll, men jag skall också nyansera några punkter, för allt går att diskutera och förbättra. Jag skall ta upp tre ändringsförslag.
För det första vill jag ta upp ändringsförslag 21 till artikel 3. Jag tycker att det är bra att man avskaffar rätten till betänketid när det finns tillräckligt med information, och jag tycker att det är lämpligt med hänsyftningen på principerna om redlighet i affärer, vilket jag skulle förbinda med den mest unika, äldsta redligheten i civilrätten. Men här finner jag ett visst enfaldigt, om inte till och med farligt, omnämnande av omyndiga, eftersom omyndiga givetvis skyddas av civilrätten, inte enbart i denna punkt om avtal baserade på redlighet eller hederlighet, utan också när det gäller att alla avtal är ogiltiga när omyndiga enligt civilrätten inte har nått den ålder som krävs för den typ av varor och avtal det handlar om.
Vad gäller det andra ändringsförslaget, det berömda nr 22 till artikel 4 om ångerrätt, ansluter jag mig till utökningen av fristen på 30 dagar för vissa avtal. Jag tar de exempel som nämns i detta ändringsförslag - vilka jag skulle kalla högriskavtal -, det vill säga livförsäkringar eller pensionsförsäkringar. Jag anser att vi måste nyansera texten om avtal om hypotekskredit, för även på denna punkt måste vi komma ihåg att elva eller tolv av medlemsstaterna bättre skyddar denna hypotekskredit genom urkund hos notarius publicus och registrering i ett lokalt register, och således måste vi förstå att texten tar upp fasen före avtalet. Det finns inget avtal, enligt en stor del av lagstiftningen i medlemsstaterna, utan denna notarius publicus-urkund och utan denna registrering. Eftersom alltså formen här är ad substantiam, går det inte att tala om hypotek eller avtal, och inte ens om kredit.
Slutligen, måste vi applådera omnämnandet av kreditkorten, för det har verkligen existerat ett enormt bedrägligt användande av dem, och jag anser att ändringsförslag 25 angående detta måste genomföras mycket omsorgsfullt, eftersom det begås bedrägerier utan namnteckning, bara genom ett kortnummer, vilket vi alla känner, till och på denna punkt måste vi alltså vara mycket stränga.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! I detta skede av debatten är kanske det mest intressanta någon kan göra i sina inlägg, att sammanfatta vad som har sagts, för det är svårt att komma med några nya idéer. Det är sant att globaliseringen av marknaderna och spridningen av ny kommunikations- och informationsteknik har lett till ekonomiska och sociala förändringar som är revolutionerande för marknadernas service till konsumenterna, samtidigt som dessa förändringar har ändrat förväntningarna på dem.
Det är riktigt att det därför är bråttom att anpassa gemenskapspolitiken till dessa förändringar, och speciellt till de förändringar som berör försäljningsmetoderna. De öppna delarna på Internet borde i allt högre grad användas för handel - det borde vara ännu vanligare, och de uppgifter Whitehead gav är intressanta -, och även för finansiella tjänster, en sektor konsumenterna för närvarande är mer reserverade mot, och det är riktigt, herr Whitehead, att never, never, never, at the expense of the consumer .
Men här tillåter jag mig själv att citera kommissionen från ett utmärkt och färskt arbete som tar upp den framtida politiken, och som ordagrant lyder: " För att konsumenterna helt och hållet skall ikläda sig sin nya roll i gemenskapspolitiken, måste de förstå hur deras intressen hänger ihop med andra som också är värda att skyddas" . Det vill säga, medvetandegörandet av konsumenterna angående deras rättigheter, kräver på samma sätt ett större erkännande av deras ansvar. Detta har att göra med att vi i verkligheten befinner oss i en rättsgemenskap där gemenskapens befogenheter är tilldelade befogenheter. Vi kommer alltså att ge konsumenterna en dålig service om vi genom ett sektoriellt direktiv, börjar skapa en obalans i den mycket komplexa konstruktionen av förbindelser - subsidiaritetsprincipen har redan nämnts - mellan gemenskapens rättssystem och medlemsstaternas rättssystem.
Bru Purón tog upp något som han känner till mycket bra eftersom han är notarius publicus: hypotekskrediterna. Jag tycker, i anknytning till vad Bru Purón sade, att det är lämpligt att minnas att det är så - han sade det själv - att det nu samtidigt i Europeiska unionen finns olika system för legala fastighetsaffärer och registreringsbestämmelser, offentligt fastighetsregister skulle vi kunna säga. Men utan tvekan är en av de egenskaper som måste bevaras, till exempel i Spanien, den tydliga karaktären i konstituerandet och registreringen av hypoteket, vilka inte kan underställas någon uppsägningsrätt.
Men dessutom måste vi här komma ihåg att bestämmelserna för verkställande av hypotek underställs de lokala domstolarnas behörighet där fastigheten finns, och vi måste komma ihåg vad gäller artikel 16.1 i Brysselkonventionen från 1968 att gemenskapsrätten givetvis måste ha respekt för, och den måste definitivt ha respekt för, herr Whitehead, konsumentintressenas nytta.
Här måste jag göra en parentes: ni misstror i hög grad advokaterna, om vilket jag är av helt avvikande mening. Därför trycker jag på att det europeiska bygget är en rättslig konstruktion, en rättskonstruktion, och antingen ser vi advokater, och rättstjänstemän i allmänhet, som drivrem mellan bestämmelserna och den sociala verkligheten eller så kommer det europeiska bygget att gå illa.
Herr ordförande! Vi måste helt enkelt respektera gemenskapsrätten. Personligen är jag mer för en medelharmonisering, eller till och med några grundtankar för harmonisering, som förbättras och kompletteras med tiden, än en maximal harmonisering.

Bonino
Herr ordförande! Efter att ha lyssnat på de föredragande och samtliga talarna har jag sett hur viktigt detta direktiv är. Detta är mycket positivt, eftersom vi har kommit ett långt stycke på väg och, som ni alla minns, var inte alla övertygade om att det fanns ett behov av ett direktiv om finansiella tjänster. De människor som är berörda av konsumenternas intressen minns debatten om distanshandel i detta parlament och vilka skiljaktligheter som fortfarande må finnas - och det finns fortfarande tid och rum för att finna en konvergens - har vi gjort goda framsteg i upprättandet av vissa grundläggande rättigheter för konsumenter.
Jag vill bara att referera kort till tre huvudpunkter som jag noterade under debatten. För det första, den mest kontroveriella: graden av harmonisering. Det finns ändringsförslag som inför en metod för begränsad harmonisering av den bestämmelse som införs av detta direktiv, som ger medlemsstaterna möjlighet att bibehålla eller införa strängare bestämmelser. Så finns det ändringsförslag som efterlyser en minimal harmonisering.
Kommissionen har föreslagit att bestämmelserna i direktivet bör harmoniseras fullt ut. Detta anges klart i skäl 9, så ur denna synvinkel kan ändringsförslag 57 betraktas som överflödig men, inte desto mindre, återupprepar det synpunkten. Resonemanget gick ut på att finansiella tjänster, på grund av sin immateriella karaktär - det finns ingenting som man kan slå in i omslagspapper - är perfekt lämpade för försäljning per distans. Om man till detta lägger det gränsöverskridande perspektiv som införandet av euron innebär, tycks det särskilt viktigt att upprätta gemensamma ramar för försäljning via dessa tekniker. Detta skulle gynna både företag och konsumenter. Jag upprepar principen: vi tror starkt på att konsumenternas rättigheter måste ses mot bakgrund av rättigheterna för andra sektorer. Men vårt förslag tycks för oss både gynna företagen och konsumenterna eftersom båda parterna skulle veta vilka regler som gäller och båda parterna kan känna sig säkra på att samma försäljningsregler gäller, oavsett varifrån tjänsterna kommer. Detta är en mycket viktig punkt för skapandet av förtroende, som kan vara lönsamt för både konsumenter och företag. Mot bakgrund av detta argument, har kommissionen kommit till den slutsatsen att den i detta skede kommer att bibehålla sitt förslag om fullständig harmonisering.
Jag skall bara referera till två ytterligare punkter som har tagits upp under debatten. En gäller förhandsupplysningar och den andra den generella ångerrätten. Vad gäller förhandsupplysningar, gäller ändringsförslagen upplysningar till konsumenter före ingåendet av ett avtal och ändringsförslaget avvisar tanken på en ångerrätt som bygger på ett avtalsförslag såsom det föreslås i förslaget till direktiv. Kommissionen kan acceptera den princip som fastställs i ändringsförslag 21 och som ger konsumenten tilläggs- eller sammanfattande upplysningar innan ingåendet av ett avtal som täcker upp de fullständiga avtalsvillkoren. Denna princip måste emellertid ta i beaktande samspelet mellan detta horisontella direktiv och de vertikala direktiven om finansiella tjänster som innefattar tillhandahållande av upplysningar. Följaktligen kan kommissionen inte helt enkelt godta ändringsförslagen såsom detta såsom dessa är utformade. I synnerhet måste vi betona att principen om förhandsupplysningar måste tillämpas så att upplysningar som erbjuds tillför något utöver de som bestämmelsen om upplysningar redan föreskriver i de vertikala direktiven. I annat fall är det värdelöst.
För det andra måste den undvika att överlappa befintliga bestämmelser om upplysning och, slutligen, måste det stå klart bortom tvivel vilka bestämmelser som gäller i fall då det finns likheter mellan bestämmelserna i detta direktiv och bestämmelser i det vertikala direktivet. Så ändringsförslag 61, som inför en rätt att avstå från rätten till upplysningar på förhand innebär att kommissionen måste avvisa artikel 11, eftersom det i den slås fast att konsumenter inte får avstå från den rätt som direktivet ger dem.
Slutligen, gällande den generella ångerrätten. Om vi avvisar rätten till betänketid, leder det naturligtvis till att tonvikten läggs på en generell ångerrätt såsom föreskrivs i dessa ändringsförslag. Den vägledande principen för detta ändringsförslag är att utforma detta förslag i linje med reglerna i det allmänna direktivet. Åter igen godtar kommissionen principen men den måste se över genomförandet.
Jag vill bara nämna två frågor som kvarstår i detta skede: varaktigheten liksom omfattningen och utsträckningen av varje undantag. Jag skall inte fördjupa mig i detaljer. Jag har redan talat för mycket om ändringsförslagen. I detta skede vill kommissionen ge vissa idéer och anmärkningar vad gäller de tre stora frågorna som ni har debatterat och vi kommer verkligen att se fram emot det slutliga resultatet av omröstningen om detta.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Försäljning och garantier avseende konsumentvaror
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0224/99) av Kuhn för parlamentets delegation till förlikningskommmittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier [3604/99 - C4-0171/99-96/0161(COD)].

Kuhn
Herr ordförande! Jag vill hjärtligt tacka rådets ordförandeskap, men framför allt fru Bonino och hennes medarbetare, för att vi i ett trepartssamtal har uppnått en överenskommelse som har godtagits av rådet och av parlamentets delegation. Parlamentet antog den 17 december 1998 14 ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt. I förlikningsförfarandet godkändes 12 av dessa ändringsförslag, antingen i sin exakta ordalydelse eller rent innehållsmässigt, ett bra resultat anser jag. Efter den uppnådda kompromissen måste direktivet senast den 1 januari 2002 omvandlas till nationell rätt och inte först efter tre år. För parlamentets delegation var det särskilt angeläget att detta ändringsförslag kom att antas, eftersom det är den dag då majoriteten av medborgarna i EU för första gången kommer att erhålla euro i kontanter, och då det förmodligen på grund av prisernas genomblickbarhet kommer att ske fler inköp över gränserna på den inre marknaden.
En minimiharmonisering av garantirätten besparar konsumenten onödiga bekymmer. Man har dessutom accepterat att en produkt som framställs eller produceras enligt köparens önskemål, och där köparen tillhandahåller det nödvändiga materialet omfattas av direktivet. Ett undantag: Om det fel som uppstår beror på det material som levererats. Om konsumenten själv monterar en vara, och det uppstår ett fel på grund av en bristfällig bruksanvisning som är avsedd för konsumenten, så omfattas även detta fel av garantirätten. Garantidirektivet skall finnas med i förteckningen i direktivet om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen och för att underlätta konsumenternas inköp på den inre marknaden, och då kommer tillverkare som säljer varor i flera medlemsstater att bli rekommenderade att bifoga en lista till varan med minst en kontaktadress i varje land där varan säljs.
Det sistnämnda är endast en rekommendation, tyvärr var det allt parlamentet ville ha, men kanske kommer många tillverkare av hållbara produkter med tiden att se det som en chans till ökade försäljningsmöjligheter på den inre marknaden. För att inga tolkningsproblem skall uppstå till konsumentens nackdel, framgår det tydligt av förlikningsresultatet att framställningen av en varas avtalsenlighet utan ersättning innebär att det är säljaren som får stå för de nödvändiga kostnaderna, såsom speditions-, arbets- och materialkostnader.
Det var en kort sammanfattning av de viktigaste resultaten från förlikningskommittén. Om ni godkänner förlikningsresultaten, och det utgår jag från att ni gör, då kommer konsumenterna i många medlemsstater att få en bättre rättslig garanti i samband med konsumentvaror, och de kan lita på att den garantin innebär ett minimiskydd i varje medlemsland. Garantin omfattar alla konsumentvaror, nya som begagnade; den rättsliga garantin gäller i två år; för begagnade varor är det upp till medlemsstaterna själva om köpare och säljare kan komma överens om en begränsning av garantitiden till ett år.
För att undvika missförstånd måste man åtminstone officiellt säga att det endast är om felet förelåg redan vid köpet som en vara inte är avtalsenlig. Men de första sex månaderna är det en omvänd bevisbörda som gäller, det vill säga, man förmodar att felet förelåg redan vid leveransen, om inte säljaren kan bevisa att konsumenten har orsakat en skada, eller om varans slag eller den typ av fel det rör sig om inte gör ett sådant antagande möjligt.
Begreppet fel har på ett förnuftigt sätt kompletterats av parlamentet. En felaktig vara definieras som icke avtalsenlig, och det innebär att begreppet även kan omfatta offentliga uttalanden från tillverkaren respektive säljaren i reklam eller på varumärkningen. Det är en glädjande definition, för ofta ger reklamen upphov till köp. Som ett sätt att avhjälpa fel hos en icke-avtalsenlig vara kan man kräva en kostnadsfri reparation eller en ersättningsvara, om det är ekonomiskt lönsamt och över huvud taget möjligt.
Om det inte är aktuellt med en reparation eller en ersättningsvara som ett sätt att avhjälpa felet, kan köparen alltid kräva en rimlig prissänkning eller ett upphävande av avtalet. I och med denna hierarki av olika möjligheter att avhjälpa problemet har parlamentet funnit en förnuftig balans mellan köparens och säljarens intressen. Direktivet innehåller tydliga åligganden - även det är viktigt för den kommersiella garantin, alltså den garanti som tillverkarna eller säljarna frivilligt lämnar. För att garantera att konsumenten inte skall vilseledas, måste garantierna innehålla en exakt och genomblickbar information, bland annat en förklaring om att garantin inte påverkar konsumentens lagliga rättigheter.
Tyvärr finns det enligt min mening en svag punkt i direktivet. Den gemensamma ståndpunkten medger att medlemsstaterna inför två månaders reklamationsskyldighet för konsumenten, det vill säga att konsumenten måste anmäla eventuella fel inom två månader efter det att felet upptäcks. Även om det bara är ett land som inför den reklamationsskyldigheten strider det mot direktivets anda att uppnå en minimiharmonisering. Tyvärr uppnådde parlamentet i den andra behandlingen inte den majoritet som krävdes för att stryka den bestämmelsen. Ändå har vi i slutet av detta parlaments mandatperiod på nytt lyckats stärka de europeiska medborgarnas rättigheter som konsumenter, och det vill jag hjärtligt tacka alla kolleger i parlamentet för, liksom kommissionen och rådet.

Whitehead
Herr ordförande! Det kan vara lämpligt att under mina få minuter bringa en hyllning till föredraganden och, tillsammans med henne, kommissionären som också finns bland oss i denna näst sista debatt om konsumentfrågor i detta parlament, och, förvisso, till de medbeslutandeförfaranden, som vi har genomfört och som kanske har betytt mer inom detta område än i kanske något annat. Detta har varit en betydande framgång för parlamentet och även för både kommissionen och medlemsstaterna i rådet.
Jag önskar att jag kunde säga att dessa förfaranden alltid går snabbt men i detta fall har vi en modell där många av de reservationer som framfördes i inledningen, många av farhågorna för de kommersiella intressena, många av farhågorna hos parlamentarikerna, stillades av det sätt på vilket dessa förfaranden genomfördes. Som ett resultat har vi nu en situation där det finns ett riktigt skydd för konsumenten både vad gäller frågan om varor som kan visa sig vara felaktiga trots att de delvis tillverkas av konsumenterna själva.
Vi har på ett framgångsrikt sätt behandlat frågan om begagnade varor vilka många befarade inte på ett effektivt sätt kunde föras in i detta direktiv. Vi har visat att " där viljan finns, finns det metoder" . Man kan visa att trots att begagnade varor definitionsmässigt skiljer sig från dem man köper nya, räcker det med en annorlunda rätt till betänketid och återställande till avtalsenlighet. Hela mekanismen för hierarkin av återställande till avtalsenlighet kan och kommer att fungera effektivt och smidigt här.
Jag är därför mycket nöjd med detta. Jag vill tacka kommissionär Bonino för allt hennes bistånd, inte bara på denna punkt utan på många andra sätt under dessa fem år. Mina sista ord bör gå till fru Kuhn. Detta är hennes sista betänkande i hennes sista parlament. Enligt min mening har hon varit en idealisk kamrat och en idealisk kollega, flitig, direkt, hängiven. Jag önskar att vi hade flera som hon här och jag önskar de utomstående visste vilket arbete som läggs ner i detta parlaments mellanrum.

Fitzsimons
Herr ordförande! Liksom Whitehead är jag nöjd att ge mitt stöd till Kuhn. Detta är ett mycket lyckat betänkande om konsumentfrågor. Man bör komma ihåg att i juni 1996 lade kommissionen fram ett förslag till direktiv för garantier till konsumentvaror och garantiservice. Syftet med förslaget var att skapa en minimal harmonisering av en obligatorisk bestämmelse inom enskilda medlemsstater gällande behovet av rättsliga garantier, av vilka alla nämndes så vältaligt av Whitehead.
Det enkla syftet med förslaget är att garantera att var helst i Europa som konsumenter gör inköp, kommer de att åtnjuta garantier på en miniminivå och kommer att kunna söka gottgörelse i sina hemländer. Direktivet garanterar att medlemsstaterna måste införliva internationell lag före januari 2002 och detta kommer att skapa en gemensam uppsättning av minimiregler som ger konsumenten rätt till gottgörelse. Dessa är gratis reparationer, utbyte av varor, prisreduktion eller upphävandet av avtalet vid händelse av inköp av felaktiga varor. Enligt krav från detta parlament, kommer gratis reparationer eller utbyte av varor också innefatta fraktkostnader, arbetskostnader och material. Detta är ett utmärkt arbete utfört av detta parlament. Vi har också garanterat att kompensation för felaktig installation av varor, till exempel garderober också kommer att omfattas av skyddet för konsumenter som har blivit vilseledda av felaktiga beskrivningar.
Producenter av konsumentvaror kommer att rekommenderas att till sin produkt bifoga en lista som ger åtminstone en kontaktadress i varje medlemsstat där produkten marknadsförs. Tanken är att gränsöverskridande köpare kan kontakta denna adress om de har problem. Medlemsstaterna kommer att kunna skapa förlikningsorgan för att ta hand om klagomål från konsumenter oavsett om dessa är nationella eller gränsöverskridande.
Det finns också en stark rekommendation att till konsumenterna tillhandahålla kontaktadresser till tillverkarna då varor säljs i flera medlemsstater. Detta är viktigt eftersom så många människor reser inte bara över Europa utan över hela världen. Såsom ledamot i utskottet miljö, folkhälsa och konsumentskydd har jag alltid, tillsammans med Kuhn och Whitehead, stött åtgärder som garanterar att behoven hos och angelägenheterna för konsumenter ges verkligt och riktigt skydd genom europeisk lagstiftning.
Sammanfattningsvis, är det fyraåriga konsumentskyddsprogrammet för 1999-2003 värt över 91 miljoner och krav ställs på ytterligare höjningar i denna budget, är jag säker på att parlamentet skulle stödja sådana rekommendationer i framtiden. Jag vill instämma i Whiteheads kommentarer gällande Kuhn. Jag hyllar henne för hennes hängivenhet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd genom åren, och jag önskar henne all lycka och god hälsa i framtiden.

Bonino
Herr ordförande! Jag tar inte till orda för att upprepa innehållet i denna lagstiftning utan för att prisa det goda arbete som har åstadkommits av detta parlament, kommissionen och rådet. Om vi ser på tidsramarna är jag i synnerhet nöjd över att jag talar om detta direktivs sista punkt i vårt parlaments sista plenarsammaträde - som för mig är den sista sammanträdesperioden, åtminstone vad gäller konsumentfrågor.
Kommissionen lade fram denna lagstiftning i juni 1996. Det överfördes till parlamentet i augusti 1996. Under tiden har vissa punkter förändrats. Emellertid lyckades vi, sist och slutligen, att föra fram ett lyckat stycke lagstiftning som kommer att ge ett bättre skydd för konsumenter.
Såsom jag nämnde, jag kommer inte att upprepa de olika punkterna i lagstiftningen utan jag tackar i synnerhet fru Kuhn för hennes arbete och alla andra kolleger i parlamentet. För en gångs skull skall jag också hylla kommissionens tjänstemäns arbete. När jag lade fram detta direktiv sade jag till dem att det aldrig skulle godkännas. I själva verket har vi under dessa tre år kunnat samarbeta på ett sådant sätt, så att detta direktiv slutligen godkänns. Detta är ett gott arv för nästa parlament och nästa kommission.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00

Räddningstjänst
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0124/99) av González Álvarez för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till rådets beslut om att inrätta ett program för gemenskapsåtgärder till förmån för räddningstjänsten [KOM(1998)0768 - C4-0072/99-98/0354(CNS)].

González Álvarez
Herr ordförande! Jag tror inte att någon nu tvivlar på behoven av ett nytt program - vid detta tillfälle fram till år 2004 - med gemenskapsåtgärder till förmån för räddningstjänsten, även om det verkligen inte råder någon entusiasm i kammaren för detta program.
Om man är medveten om att de så kallade " natur" -katastroferna - jag skulle inte alltid beteckna dem som naturkatastrofer - har förorsakat 50 000 döda och 12, 4 miljarder pesetas i förluster (översvämningar, bränder, orkaner - som Mitch - eller miljökatastrofer - jag tänker alltid på Doñana, som ännu inte är över och fortfarande är problematisk-) har det varit nödvändigt att räddningstjänstorganisationerna haft en betydelsefull roll i var och en av dessa katastrofer, framför allt när dessa organisationer fungerar bra, dess medlemmar är välutbildade, samt att de samtidigt utgör ett samarbetsnät inom gemenskapen.
I de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har antagit med god marginal - en betydande majoritet - har kommissionens förslag fördjupats på några punkter som vi anser är viktiga:
a)Det är nödvändigt med en större och effektivare utveckling av samarbetet mellan medlemsstaterna, eftersom det inte finns ett tillräckligt samarbete.b)Skyddet av människor och egendom bör bidra till ett bättre och mer intelligent förhållande till naturen som gör det möjligt att undvika de katastrofer som går att undvika. Många är av det slaget.c)En tydlig hänvisning bör finnas om de isolerade och ytterst avlägsna regionerna och till de svårigheter de har på grund av deras geografiska, orografiska och sociala förhållanden. Förra veckan träffades vår grupp på Madeira och vi fick tillfälle att besöka några isolerade samhällen. Med de svårigheter dessa samhällen har att transportera sina jordbruksprodukter därifrån, och de svårigheter vi ledamöter i Europaparlamentet hade för att ta oss till dessa samhällen, kan jag inte förstå hur det är möjligt att de skall kunna stå emot en katastrof utan tillräckliga medel. Några kolleger som kom från Azorerna kunde inte ens åka direkt till Madeira. De var tvungna att resa från Azorerna till Lissabon - 1 300 kilometer - och från Lissabon till Madeira - 900 kilometer -, och alltså göra en enorm resa för att delta i arbetena i denna grupp som vid detta tillfälle tog upp problemen i de ytterst avlägsna områdena. Det är alltså nödvändigt att ha en större känsla för de problem som dessa regioner har.d)Vikten av utbildning av befolkningen för att kunna bidra till sitt eget skydd är påtaglig. I det ingår även fall av nödsituationer för miljön. Jag kan inte glömma vissa av miljökatastroferna i mitt land och i det övriga Europa.e)Vi framhäver de nödvändiga ansträngningarna på nationella, regionalt överskridande, regionala och lokala nivåer vad gäller förebyggande verksamhet, samarbete och erfarenhetsutbyte.f)Vi föresätter oss att upptäcka och studera orsakerna till katastroferna och offentliggöra slutsatserna av denna studie, så att de blir användbara i den förebyggande verksamheten.Vi bekräftar Europaparlamentets ståndpunkt vad gäller den nödvändiga kommittén för att genomföra programmet, vilken måste vara av rådgivande karaktär, och godkänner ändringsförslaget från budgetutskottet med förslag om att den skall vara mer öppen och öppen för deltagande. Vi är därför inte positiva till ändringsförslag 24 - ingivet av Schnellhardt - som föreslår en annan karaktär för kommittén, även om den i verkligheten försvarar medlemsstaterna, inklusive min. Men vi anser att vi måste fortsätta att försvara Europaparlamentets politik angående dessa kommittéer.
Vi instämmer också i den nödvändiga roll de icke-statliga organisationernas måste spela.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har godtagit - även om jag som föredragande hyste mina tvivel - ändringsförslagen från budgetutskottet vilka handlar om samarbetet med de länder som deltar i Phare-, Tacis- och Meda-programmen, länder i Central- och Östeuropa och i Medelhavsområdet. Vi är inte mot detta samarbete, men det är sant att vi är angelägna om att en så knapp budget som den på två miljoner euro också skall räcka till samarbetet med dessa länder. Dessa ändringsförslag från budgetutskottet godkändes emellertid i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och jag bör försvara dem här.
Budgetutskottet uttrycker också sin oro över att detta program har 25 procents administrativa utgifter. Emellertid erkänner själva föredraganden av yttrandet - som jag inte vet om hon är här - att dessa administrativa utgifter kan bero på den roll som experterna har, i förhållande till nätet, analyserna, utbildningen. Det vill säga att det är nästan naturligt att det uppstår så mycket administrativa utgifter, även om man bör försöka minska dem.
Detta program väcker definitivt inte mycket entusiasm - som jag sade inledningsvis, fru kommissionär, jag tycker att det är viktigt. Jag känner väldigt väl till arbetet hos de som arbetar, ibland frivilligt, i de civila organisationer som finns, framför allt på det lokala planet, och jag tror att om vi samarbetar för att dessa organisationer skall kunna fortsätta att fungera, kan vi hjälpa till att undvika eller mildra effekterna av vissa katastrofer.

Ordföranden
Eftersom inga kolleger deltar i debatten, vill ordföranden tacka er för ert betänkande och säga att bristen på intresse förmodligen beror på enigheten snarare än på missnöje med ämnet.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag delar helt ordförandens kommentarer, och jag vill också gärna ta tillfället i akt och tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och särskilt föredraganden, González Álvarez, för det arbete som gjorts och också det intresse som hon har visat under behandlingen av detta förslag. Syftet med detta förslag är som bekant, och som också nämnts, att vi skall säkerställa att det nuvarande åtgärdsprogrammet för räddningstjänsten, som bygger på rådets beslut från 1998 som löper ut den 31 december 1999, fortsätter. Jag tycker också att detta program, vars syfte är att stödja och komplettera medlemsstaternas åtgärder inom räddningstjänsten, är viktigt, och det är viktigt att göra det så effektivt som det bara är möjligt.
Det har lagts fram 23 ändringsförslag, och kommissionen kan godkänna 14 av dem. Vi tycker att de bidrar till att förbättra texten, och de bidrar också till att göra den tydligare. I vissa ändringsförslag betonas den erfarenhetsprocess som är ett led i programmets grundprinciper, i vissa uppmanas till att i högre grad låta medborgarna och icke-statliga organisationer delta, och till sist har vi de som stärker de miljömässiga aspekterna. Vi kan därför godkänna ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 5, 9, 10, 11, 14, 15, 18 och 22. Och så har vi till sist 23, som är delvis godtagbart, och 19, som kan godkännas i princip. Ändringsförslag 19 och delar av ändringsförslag 23 syftar till att öka de icke-statliga organisationernas deltagande i räddningstjänsten, och det stöder jag naturligtvis, och därför godtar jag det också i princip, eftersom det ger de icke-statliga organisationerna möjlighet att delta i utbytet av experter.
Så har vi en rad andra ändringsförslag som vi inte är så nöjda med. Det är 6, 7, 8, 12, 13, 16, 17, 20, 21 och 24. Låt mig säga att i vissa av dem försöker man förbättra samarbetet med länder som deltar i Phare-, Tacis- och Meda-programmen. Det är naturligtvis ett syfte som väcker stor sympati, men när det gäller räddningstjänst, så sker emellertid samarbetet utanför vårt åtgärdsprogram. För ögonblicket genomförs två projekt inom Phare och Meda, och ett tredje, som möjligen skall finansieras genom Tacis, håller på att utarbetas.
Jag vill också gärna betona andra delen av ändringsförslag 20, där det sägs att pilotprojekt bör kunna finansieras upp till 100 procent, i stället för 50 procent som föreslås av kommissionen, om det rör sig om avlägsna regioner. Vi är övertygade om att en ansvarsfull budgetförvaltning också kräver ett finansiellt medansvar från projektdeltagarna, och vi kan därför inte godta ändringsförslaget.
Så nämnde González Álvarez också frågan om budgetutskottets anmärkningar om de administrativa utgifternas andel av den totala driftsbudgeten, och González Álvarez gjorde några mycket förnuftiga anmärkningar om det. Vi är inom min avdelning just i färd med att undersöka denna fråga, och det gäller naturligtvis att se till så att dessa administrativa utgifter hamnar på ett minimum när programmet skall genomföras.
Till sist hoppas jag att parlamentet med sitt samarbete kommer att medverka till att se till att det föreliggande förslaget antas snabbt, för att säkerställa kontinuiteten mellan gemenskapens nuvarande åtgärdsprogram och det föreslagna programmet, som skall träda i kraft den 1 januari 2000.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Föroreningar från jordbruks- och skogsbrukstraktorer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0128/99) av Fitzsimons för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från motorer avsedda för jordbruks- eller skogsbrukstraktorer och om ändring av rådets direktiv 74/150/EEG [KOM(1998)0472 - C4-0512/98-98/0247(COD)].

Fitzsimons
Herr ordförande! För korthetens skull och på grund av den stora antalet frågor i som vi har avhandlat denna afton samt med anledning av den sena timmen, ämnar jag begränsa mig till några få relevanta anmärkningar om mitt betänkande, som utarbetades för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Det avhandlar huvudsakligen jordbruks och skogsbruksföroreningar av jordbruks- och skogsbrukstraktorer.
På vår bekostnad ökar, som vi alla vet, vägtrafiken och med den luftföroreningarna. Dagligen attackeras våra näsborrar och våra andningsorgan av potentiellt dödliga blandningar av kolmonoxid, oförbrända kolväten, kväveoxider och partiklar. Därför har Europeiska unionen åstadkommit åtgärder för att begränsa utsläppen från vägtrafikfordon. Dessa förfinas och utökas i takt med att de tekniska och vetenskapliga kunskaperna gör framsteg. Emellertid har ytterligare studier gjorts som mycket klart visar att utsläpp som genereras av terrängmaskiner och av jordbruks- och skogsbrukstraktorer också på ett betydande sätt bidrar till luftföroreningarna. Det föreslagna direktivet syftar till att bistå både industrin och användaren, så det är verkligen inte användarfientligt eller jordbrukarfientligt på något sätt. Genom det försöker man erbjuda en kompromiss mellan att å ena sidan ha enhetliga krav, och att å andra sidan underlätta Europeiska unionens tillgång till världsmarknaden genom att göra Europeiska unionens industriella specifikationer förenliga med de bredare krav som fastslogs i 1995 års förordning från Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa.
Jag vill be er stödja detta betänkande. Det stöder i huvudsak kommissionens ståndpunkt i utkasten till förslag. Jag ber kommissionärerna om ursäkt för att ha tvingat dem hit i denna sena timme.
Jag vill tacka ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för det stöd som de redan har givit mitt betänkande i utskottsbehandlingen. Som alltid var deras kommentarer konstruktiva och användbara. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har gjort sig gällande inom ett allt viktigare område av miljölagstiftningen och jag vet att vi kommer att fortsätta göra detta. Jag hoppas att mitt betänkande om föroreningar från jordbruks- och skogsbrukstraktorer, med parlamentets stöd, kommer att ge ett ytterligare positivt bidrag till en renare och säkrare miljö.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Trafiken fortsätter att vara den avgörande orsaken till luftföroreningarna. Hittills har det funnits europeiska bestämmelser för personbilar, lastbilar samt mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg, med gränsvärden för gas- och partikelformiga föroreningar och motsvarande bestämmelser om översyn och typgodkännande. Europaparlamentet har ända sedan 1996 krävt rättsliga direktiv även för jordbruks- och skogsbrukstraktorer. Därför är det verkligen ett framsteg att vi kan samråda om det här i dag, för dessa bestämmelser utgör ett viktigt bidrag till miljöskyddet, men det innebär också att handeln med dessa traktorer underlättas inom EU: s medlemsstater, liksom de europeiska tillverkarnas tillträde till marknader i tredje land i och med att gemenskapens lagstiftning nu är likställd med bestämmelserna i förordning nr 96 från Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa. Vår grupp tackar kollegan Fitzsimons för hans betänkande i vilket han behandlar detta högst komplicerade och tekniska förslag, och vi stöder de ändringsförslag som han har lagt fram.
Jag skulle gärna vilja ställa en fråga till den delegerade kommissionären, eftersom rådets direktiv 77/537/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av föroreningar från motorer som används i jordbruks-eller skogsbrukstraktorer med hjul, fortfarande är giltigt. Men där är det ett annat bränsle som används som referens vid översynen av utsläppen än i det föreliggande direktivet. Kan ni bekräfta att denna diskrepans fortfarande existerar och framför allt tala om huruvida det är nödvändigt att anpassa det sjuttionsjunde direktivet till den nya lagstiftningen om bränslekvalitet?

Bangemann
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden Fitzsimons, inte bara för hans arbete med betänkandet, utan också för hans grundliga föredragning här i kväll. Redan i mars 1998 fastställde vi gränsvärdena för luftförorenande utsläpp från motorer i mobila maskiner, och målet är nu att dessa gränsvärden också skall gälla jordbrukstraktorerna. Det samma gäller bestämmelserna för översynen av minskningen av de luftförorenande utsläppen. På det viset skulle vi uppnå en likställdhet med de övriga bestämmelser som finns.
Parlamentet har lagt fram fem ändringsförslag. Ändringsförslagen 1 och 3 kan vi godta, däremot inte ändringsförslag 2. Där föreslås att kommissionen skall lägga fram ett nytt förslag år 2002 om en skärpning av gränsvärdena. Det anser vi inte vara nödvändigt och inte heller godtagbart, för vid den tidpunkten kommer medlemsstaterna just att ha börjat tillämpa gränsvärdena i det här direktivet. Man måste också ta hänsyn till att planerna för när gränsvärdena i det här direktivet skall vara uppfyllda bör vara de samma som tidsplanen för värdena i direktivet om mobila maskiner, dvs. år 2004.
Dessutom bör man vid skärpningen av gränsvärdena ta hänsyn till den tillgängliga tekniken och framför allt den princip som anammats av parlamentet, som vi har föreslagit för alla miljöåtgärder, om ett kostnads- och användningsförhållande. Därför kan vi inte utan vidare säga att vi kommer att göra en ytterligare skärpning.
Ändringsförslag 4 är inte heller godtagbart. Det gäller anpassningen till de tekniska framstegen i ramdirektiv 74/150/EEG. Det direktivet är för närvarande under omarbetning. Därför tycker vi inte att det är riktigt att lägga fram och anta ett ändringsförslag till ett enstaka direktiv. Vi kan inte heller godta ändringsförslag 5. Det saknar dessutom betydelse, eftersom det föreliggande kommissionsförslaget innehåller den exakta ordalydelsen i etapp 1 och etapp 2 i direktiv 97/68/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från förbränningsmotorer som skall monteras i mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg. Därför har ändringsförslaget blivit obsolet.
Angående den fråga som Schleicher ställde, jag vet inte till vem; jag är fortfarande en verksam kommissionär, inte en delegerad kommissionär, det är helt fel! Kommissionen har efter sin avgång fortsatt att sköta verksamheten med alla de rättigheter och skyldigheter som det innebär, och det gäller även mig. Därför vet jag inte om frågan var riktad till mig, men det antar jag. Den här frågan har två aspekter, den ena är frågan om homologiseringen av de områden som bränslebestämmelserna gäller på, och den andra är kontrollen av att dessa bestämmelser följs i praktiken. Vi anser att det hittills har fungerat bra i praktiken med homologiseringen i medlemsländerna, och man kommer även i praktiken att finna förnuftiga kontrollbestämmelser. Då måste man givetvis ta hänsyn till andra bränslen, eftersom dessa bränslen används i praktiken. I samband med homologiseringen kan man upptäcka andra bränsletyper. Då förstår ni nog att kommissionen inte är delegerad, utan den är i högsta grad närvarande i mental bemärkelse.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Specialdestinerade livsmedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0225/99) av Sandbaek för parlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/398/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om specialdestinerade livsmedel [3607/99 - C4-0154/99-94/0076(COD)].

Sandbæk
Herr ordförande! Vid sitt sammanträde i Edinburgh uppmanade Europeiska rådet, som bekant, till en förenkling av EG: s lagstiftning. Det har bara skett i mycket ringa omfattning. Men det är i varje fall glädjande att rådet har inskränkt den ursprungliga listan över nio kategorier av specialdestinerade livsmedel till fem särskilda direktiv. Listan borde varit på fyra, eftersom parlamentet med rätta i sitt yttrande vid första behandlingen inte ansåg att det fanns underlag för att utarbeta ett särskilt direktiv för livsmedel till idrottsmän. För att ett livsmedel skall definieras som specialdestinerat skall det uppfylla särskilda näringsbehov hos vissa kategorier av personer som inte kan äta vanliga livsmedel, antingen på grund av att deras matsmältning eller ämnesomsättning är i olag, eller att de vid ett särskilt fysiologiskt tillstånd kan ha särskild nytta av ett kontrollerat intag av vissa ämnen i livsmedel. Spädbarn och små barn är en kategori för sig. Idrottsmän faller knappast in under denna definition. Och man kan frukta att vanliga livsmedel med särskilda egenskaper som är speciellt väl ägnade för idrottsutövare, som pasta och många olika drycker, kommer att flyttas över till det särskilda direktivet, vilket kommer att skapa förvirring hos konsumenterna och direkt motarbeta den förenkling av lagstiftningen som direktivet skulle främja. Industrins intressen ser ut att ha vägt tyngre än konsumenternas, eftersom rådet har insisterat på detta helt överflödiga direktiv. Det omvända borde naturligtvis ha varit fallet, så att det var konsumenternas intressen som sattes i det främsta rummet.
I samband med detta gläder det mig att rådet har skjutit upp frågan om ett särskilt direktiv för livsmedel till diabetiker. Mina kolleger i parlamentet ville ha detta direktiv, men jag menar att vi bör lyssna på diabetikerorganisationerna, som samstämmigt har gett uttryck för att marknadsföring av och lätt tillgång till diabetikerprodukter skapar ett falskt behov hos diabetikerna. Diabetesprodukter hör faktiskt över huvud taget inte hemma i den moderna behandlingen av diabetes. Dels har de ett högt innehåll av skadligt fett, en bristfällig innehållsdeklaration och kostar normalt upp till 400 procent mer än vanliga livsmedel, vilket är en fullständigt onödig och orimlig börda för diabetikerna. Vad det handlar om, är förnuftig information och en riktig och först och främst individuell sammansättning av kosten. Rådets kompromiss om att man nu skall inhämta ett yttrande från den vetenskapliga kommittén för livsmedel, kommer förhoppningsvis att resultera i att det inte blir något direktiv.
Och nu det särskilda direktivet om babymat, som är skälet till att antagandet av ramdirektivet drar ut på tiden. Jag vill gärna först och främst gratulera Hiltrud Breyer till att hon både lade fram och höll fast vid ändringsförslaget om att babymatprodukter skall vara fria från skadliga kemikalier, för att kunna omfattas av direktivet. Jag måste erkänna att jag vid andra behandlingen av ramdirektivet var överens med rådet om att ramdirektivet inte var den korrekta ramen för bestämmelserna i det särskilda direktivet om kemikalienivån i babymat, även om jag var helt överens med Hiltrud Breyer om att babymat skall vara kemikaliefri. Inte desto mindre är det tack vare Hiltrud Breyers ändringsförslag som parlamentet lyckades sätta press på både kommissionen och livsmedelskommittén. Det långa förlikningsförfarandet som vi gått igenom, har haft avgörande inflytande på att maximinivån för kemikalier i babymat har satts till 0, 01 mg/kg, vilket i praktiken betyder kemikaliefri babymat, eftersom det inte är möjligt att mäta en lägre nivå. Om direktivets bestämmelser skall följas, kommer man i praktiken också att kunna använda ekologiska råvaror i babymat. Nästa steg blir förhoppningsvis att EU också förbättrar de ekologiska jordbrukarnas möjligheter till att producera de nödvändiga råvarorna på ett konkurrenskraftigt sätt, vilket Agenda 2000 tyvärr inte gör.
Det har varit en ganska problemfylld tillämpning av vissa av de särskilda direktiv som redan är utfärdade. Direktivet om babymat är ett glädjande undantag. Det bör leda fram till att vi här i Europaparlamentet erkänner att det också i direktiv av teknisk karaktär kan finnas ett politiskt innehåll, som inte kan överlåtas till en expertkommitté. Jag hoppas att parlamentet på torsdag kommer att anta Agliettas betänkande om villkoren för utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter, så att framgångshistorien om babymaten kan följas av många fler. Det är i alla fall en bra början att anta detta direktiv i enlighet med förlikningskommitténs gemensamma utkast.

Liese
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Den här veckan kommer vi att diskutera stora frågor här i parlamentet: Utnämningen av den nya kommissionsordföranden Romano Prodi, Agenda 2000 och mycket annat. Då verkar nog inte ramdirektivet om specialdestinerade livsmedel vara den mest angelägna, något som bevisas av närvaron här. Men jag anser att det är viktiga punkter det rör sig om och - Sandbæk har ju redan tagit upp det - bekämpningsmedel i barnmat har varit en tvistefråga, och där rör det sig om hälsan hos spädbarn och småbarn. Jag tror inte att folk skulle ha någon förståelse för att Europa i den här frågan enades om minsta gemensamma nämnare, utan här är det försiktighetsprincipen som måste gälla. Vi har som parlament alltid förespråkat försiktighetsprincipen och sagt: Bekämpningsmedel hör inte hemma i barnmat och det har vi tydliggjort i ett ändringsförslag. Jag är mycket nöjd med resultatet av förlikningsförfarandet - och det är även min grupp - eftersom den principen antogs under förlikningsförfarandet, givetvis inte som en del av själva förfarandet, men i politisk bemärkelse som en del av förhandlingarna.
Jag vill tydligt påpeka igen att vi i parlamentet alltid har stött oss på forskarnas uttalanden, som till exempel uttalandena från ESPEGAM, där man företräder den tydliga inställningen att man så länge det inte finns någon godtagbar daglig dos för spädbarn i princip bör eftersträva ett nollvärde. Jag vill tacka den kommission som - nu skall jag försöka säga rätt - har dragit sig tillbaka, men som fortfarande utövar sitt ämbete. Det har ju inte varit så enkelt. Jag anser nog att man för en gång skull kan utpeka Bangemann som försvarare av konsumentskyddet. Jag beklagar att han i början möttes av ett starkt motstånd i kommissionen, i synnerhet från Bonino. Hon borde ju egentligen ha kämpat för konsumentskyddet, men den som väntar på något gott väntar aldrig för länge. Vi har uppnått ett bra resultat som vi kan rösta för i morgon.

Breyer
Herr ordförande! Även vi kommer i morgon att rösta ja. Jag uppskattar verkligen att Sandbæk än en gång nämnde att det var De grönas ändringsförslag som gjorde att maten för spädbarn och småbarn i framtiden kommer att vara fri från bekämpningsmedel. Jag ser det som en stor seger för konsumentskyddet, och det utgör ett viktigt bidrag till en miljövänligare jordbrukspolitik. I och med det beslutet har vi bevisat att det är möjligt att en maximal standard, nämligen ett nollgränsvärde, som redan är det som gäller i Tyskland, kan tjäna som måttstock för hela EU. Nu får vi bara hoppas att barnmatsproducenterna snabbt ställer om sin tillverkning i EU, för en sak är klar: barnmaten måste vara fri från giftiga ämnen av alla de slag. Här får vi absolut inte enas om minsta gemensamma nämnare, utan vi måste visa det största mått av försiktighet och det största mått av omsorg gentemot de minsta i vårt samhälle.
Men vi hoppas att detta också kommer att tjäna som utgångspunkt för ett initiativ mot begreppet " godtagbar daglig dos" för samtliga livsmedel, i synnerhet för barn i skolåldern och ungdomar, för det begreppet innebär en definition av hur stor del bekämpningsmedel en vuxen kan inta. Det är inte bara spädbarn som intar mer i genomsnitt per kilo kroppsvikt, utan det gör även barn i skolåldern och ungdomar. Nu är det dags att vi ifrågasätter begreppet godtagbar daglig dos, och med hjälp av den framgång vi vunnit i framtiden försöker utverka att detta även skall gälla skolbarn och ungdomar, för redan en ytterst liten dos bekämpningsmedel, det har man bevisat, kan leda till allvarliga sjukdomar hos människor, och då i synnerhet hos barn.

Bangemann
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden. Vi har ju fått i uppdrag av Europeiska rådet att minska antalet bestämmelser för specialdestinerade livsmedel. Det har vi inte lyckats med, eftersom vi nu har två fler än tidigare, men vi har ändå kommit till en viss klarhet. Jag säger helt öppet till er, och det känner ni ju även till från tidigare debatter: Jag tror att det hade varit bättre om man åtminstone skulle ha avstått från direktivet om livsmedel för idrottsmän, eftersom det ändå bara kommer att leda till desinformation, eftersom det kommer att bli mycket svårt att finna entydiga bestämmelser för de olika idrottsgrenarna, för det varierar ju från den ena idrottsgrenen till den andra vilka livsmedel som bör rekommenderas och vilka som är viktiga. Jag tror inte heller att det skulle vara riktigt att förkasta resultatet från förlikningen i den här frågan, eller på grund av den här frågan.
Vad frågan om resterna i barnmat beträffar, så har kommissionen gjort ett entydigt ställningstagande, som överensstämmer med det ställningstagande vi till slut kom fram till. Den enda skillnaden bestod i var någonstans detta skulle fastslås, i ett enstaka direktiv eller i ett ramdirektiv. Men i den generella frågan, i själva sakfrågan, var vi överens. Nåja, i kommissionen uppstod en diskussion, men det händer ju ofta. Det är självklart att inte alla kommissionärer kan vara överens redan från början. Men vi bestämde oss till slut för att det är försiktighetsprincipen som i synnerhet bör beaktas i samband med spädbarn och småbarn. Det innebär alltså att det är det låga restvärdet som gäller - vi har föreslagit det, och det kommer att antas - trots att det inte finns vetenskapliga belägg för varje enskilt fall och för varje bekämpningsmedel. Vi har i den här frågan övergivit den ståndpunkt som vi fortfarande har och även kommer att ha i framtiden, om det inte är så att det finns hållbara argument som talar för att enbart följa försiktighetsprincipen utan vetenskapliga rön, nämligen att vi vill att sådana vetenskapliga rön skall ligga till grund för våra lagstiftningsåtgärder. Jag anser precis som tidigare att detta är riktigt; annars blir det hela mycket diffust, och det är inte heller till någon hjälp för konsumenterna, för det leder till ett godtyckligt förfarande, och på det sättet kommer man inte heller att kunna hjälpa konsumenterna.
Därför vill jag än en gång påpeka - det gäller den här kommissionen och jag hoppas även nästa -: När vi inte längre kan åberopa vetenskapliga rön, då är det fritt fram för alla möjliga beslut, och man kan inte längre motivera de beslut som man fattar. Försiktighetsprincipen, där man antingen lämnar sådana vetenskapliga rön utan avseende eller där man uppnår ett resultat utan några sådana, utgör ett undantag som utan tvekan är det som råder här - det håller även kommissionen med om - men som inte får bli en regel. Det vill jag säga till fru Breyer. Hon börjar med skolbarnen, som sedan växer upp och hamnar i puberteten, då det är särskilt viktigt att de inte utsätts för några risker. Sedan kommer tjugoåringarna som lider av att de inte längre kan gå på disco. Och sedan fortsätter det upp till fyrtioåringarna. Efter de fyrtio återkommer samma dilemma som hos babyarna. Och de måste man i synnerhet skydda. Därför, fru Breyer, kommer inte kommissionen att följa er på den vägen.

Ordföranden
jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Nytt medbeslutandeförfarande
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0206/99) av Manzella för utskottet för utskottet för institutionella frågor om den gemensamma förklaringen om hur det nya medbeslutandeförfarandet skall tillämpas i praktiken (artikel 251 i EG-fördraget).

Corbett
Herr ordförande! Jag vill inleda med att framföra en ursäkt från föredraganden som inte kunde vara med oss i kväll. Det är ganska välkänt nu att genom Amsterdamfördraget utvidgas medbeslutandeförfarandet från cirka 15 artiklar till 38 artiklar enligt fördraget, så att största delen av den lagstiftning som inte berör jordbruket kommer att bli föremål för medbeslutande. Detta förändrar i själva verket Europeiska unionens lagstiftande makt till att bli en tudelad lagstiftande makt.
Amsterdamfördraget förändrar också själva förfarandet, och detta är mindre känt, för att tillhandahålla absolut jämlikhet mellan parlamentet och rådet genom hela förfarandet. Någonting som ni var först med att tänka på, herr ordförande, då ni arbetade med betänkandena av Martin. Jag hade privilegiet att arbeta tillsammans med er på den tiden i dessa frågor. De första utkasten gjordes till ett möjligt framtida medbeslutandeförfarande, som i vilket man alltid förutsåg jämlikhet mellan parlamentet och rådet.
Nu har vi åstadkommit detta vad gäller huvuddelen av lagstiftningen. Detta är mycket viktigt. Det innebär att för att godkännas måste nu europeisk lagstiftning passera två slussar, två prövningar av kvaliteten och godtagbarheten hos en sådan lagstiftning. Det måste vara godtagbart för majoriteten av de valda regeringarna som sitter i rådet, och en majoritet av de direktvalda ledamöterna i parlamentet.
Parlamentet för in en större variation i granskningen av europeisk lagstiftning. Trots allt har man i parlamentet inte endast ministrar från regeringarna som kommer från sina respektive huvudstäder utan också valda företrädare från alla regioner av samtliga medlemsstater, från regerande och oppositionspartier i sin fulla variationsrikedom och pluralism. Föreställ er för ett ögonblick det europeiska systemet utan Europaparlamentet. Det skulle totalt domineras av diplomater, teknokrater och byråkrater, med ministrar som vid olika tillfällen flög till Bryssel för att försöka hålla sig underrättade om vad som händer. Det faktum att ni i hjärtat av beslutssystemet har ett organ med heltidsföreträdare i hela den variationsrikedom som de utgör, som knackar på dörrar, gör telefonsamtal, ställer besvärliga frågor, undersöker, frågar, går igenom saker i detalj och går tillbaka till sina regioner för att tala om detta med intressegrupper, fackföreningar, arbetsgivare, konsumentgrupper och lokalt styrande i sina regioner. Detta är vad som ger det europeiska systemet fullständig pluralism, variation, öppenhet och demokrati. Ett erkännande av detta genom att ge parlamentet likvärdig status med rådet i medbeslutandeförfarandet, är ett enormt steg framåt för Europeiska unionen.
De förändringar som gjordes i det gamla förfarandet är tre till antalet: elimineringen av den så kallade negativa versionen av tredje behandlingen, genom vilken det inte fanns något avtal i förlikningen om att rådet kunde gå vidare och anta sin egen text och utmana parlamentet att avvisa den med absolut majoritet inom sex veckor. Detta skapade obalans i förfarandet till rådets fördel, även om det sällan tillgreps - rådet tillgrep det endast en gång, vi avvisade det och rådet försökte aldrig mer. Inte desto mindre var det en osund del av förfarandet. Detta försvinner med Amsterdamfördraget - fullständig jämlikhet, alltså.
Ett enkelt avvisande av parlamentet då vi motsätter oss en text i stället för ett avvisande i två etapper är nu möjligt genom Amsterdamfördraget - enklare, lättare och det placerar parlamentet i en starkare position.
För det tredje, möjligheten till överenskommelse vid den första behandlingen. Dessa förändringar, som jag nämnde, gör att vi får en jämlik ställning, men de gjorde det också nödvändigt med en revidering av 1993 års överenskommelse om förfarandets genomförande. Jag är mycket nöjd - och jag måste gratulera vice ordförandena Imbeni, Fontaine och Verde, Ken Collins, De Giovanni och föredraganden som jag ersätter, för den text de har förhandlat fram med de övriga institutionerna. Det är en lyckad text: praktisk och flexibel. Den går utöver 1993 års text, som begränsades till förlikning: den omfattar hela medbeslutandeförfarandet. Låt oss inte glömma att de flesta medbeslutandena resulterar i godkännanden utan att förlikningskommittén behövs, så det är mycket viktigt att detta har förts in i texten.
I den erkänns den praxis enligt vilken förhandlingar inte äger rum 15 mot 15 utan i mindre grupper: kommitténs ordförande och föredraganden med rådets ordförande och kommissionen, som sedan rapporterar tillbaka till förlikningskommittén som helhet. Den tillåter godkännanden i den första behandlingen och den strävar efter att föra in rådet i en dialog med oss i den första behandlingen, som vi på senare tid har gjort i vår nya arbetsordning, samtidigt som den uppmuntrar till denna typ av dialog på ett tidigt stadium.
Slutligen, men framför allt, texten genomsyras av ett erkännande av jämlikheten mellan parlamentet och rådet: kommittén skall besättas gemensamt: den kommer att sammanträda växelvis i rådets lokaler och i parlamentets lokaler; texter måste undertecknas gemensamt av de två ordförandena; brev måste undertecknas av de två ordförandena; till och med den juridiska språkliga översynen gjord av personalen kommer nu att ske gemensamt mellan parlamentet och rådet. Allt detta erkänner jämlikheten mellan de två institutionerna och inleder, som jag sade tidigare, denna nya era där vi är två delar i en tudelad lagstiftande makt på europeisk nivå.

Frischenschlager
Herr ordförande, herr kommissionär! Vår kollega Corbett har inte bara den förtjänsten att han på ett utmärkt sätt ersätter den egentliga föredraganden, utan han har dessutom givit en mycket utförlig beskrivning av den praktiska utvecklingen av och framstegen för det medbeslutandeförfarande som ligger till grund för detta betänkande. Jag kommer inte att gå in närmare på det utan vill i stället passa på att göra följande påpekande: Även om Amsterdam har fört oss framåt inom den praktiska parlamentarismen, får vi inte glömma att vi fortfarande befinner oss långt ifrån en verklig parlamentarism i Europeiska unionen.
Jag vill påminna er om den tredje pelaren, som är av särskild betydelse för de mänskliga rättigheterna, för rättsstaten, och där har vi visserligen tack vare fördraget en tidsplan, men i själva verket saknas det en politisk diskussion om parlamentariseringen av tredje pelaren. En andra punkt: Våra medlemsstater anser fortfarande att det är orimligt att jordbrukspolitiken skall underställas parlamentariska beslut, i synnerhet på budgetområdet, och för en fördragsändring är vår medbeslutanderätt ännu starkt underutvecklad. Jag ville bara ta upp de här punkterna, eftersom jag tycker att de är viktiga. Vi vill ha en stark europeisk union, med en stark kommission, med ett starkt parlament, för det är beviset på en demokratisk europeisk union. En mäktig europeisk union måste vara en demokratisk union, och därför måste vi fortsätta vår strävan mot en parlamentarisering av europeiska unionen och där får vi göra vissa eftergifter. Det bör också nämnas i sammanhanget.

Oreja
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag tycker faktiskt att vi har tur - vilket Corbett påpekade för en stund sedan - då detta sammanträde leds av en stor expert på institutionella frågor som Martin. Alla som har arbetat med honom i åratal har haft nytta av hans erfarenhet, och jag personligen har haft nytta av det magnifika betänkande som han lade fram under den mandatperiod som inleddes 1989, och därför vill jag nu, med er tillåtelse, hedra honom. Jag vill också gratulera Manzella och Corbett, liksom förhandlarna från de tre institutionerna till det utmärkta arbete som har genomförts och till att ha lyckats finna en balans mellan en dynamiska tillämpning av bestämmelserna och skyldigheten att helt respektera fördraget.
De förfaranden som har antagits och godkänts formellt av kommissionen är särskilt användbara av flera skäl. För det första för att de ger institutionerna nödvändiga medel för att kunna genomföra, vilket fördraget tillåter, ett lagstiftningsförfarande i form av medbeslutande i första behandlingen, givetvis förutsatt att de uppnår ett avtal. Det är precis i denna första etapp som institutionerna kan utöva sina befogenheter fullt ut.
För det andra därför att kommissionen deltar fullständigt i hela förfarandet och framför allt kan spela en viktig roll som medlare under medlingsetappen. Enligt min åsikt bör utövandet av detta ansvar förstärkas i framtiden.
Slutligen, vill jag också säga att enligt min mening ligger nyckeln till framgång i utövandet av lagstiftningsförfarandet i ett tätt interinstitutionellt samarbete som flyter mycket bra. Dessutom markerar detta avtal, genom tillämpningen av det nya fördraget, avslutningen på vad vi skulle kunna kalla en prov- eller inkörningsperiod av medbeslutandeförfarandet och parlamentets roll som delaktig i lagstiftningen. Framgången för medbeslutandeförfarandet, under de första åren, var utan tvivel ett tydligt tecken till den senaste regeringskonferensen, till att utöka dess områden till nästan alla viktiga lagstiftningsområden.
Medbeslutandet har nu blivit allmän regel, och parlamentets funktion som delaktig i lagstiftningen har bekräftats. Genom detta anser jag att vi kan känna oss nöjda, för demokratin har definitivt förstärkts.
Vad gäller medbeslutandeförfarandet i Amsterdamfördraget, måste vi för det första betrakta möjligheten att avsluta lagstiftningsprocessen i första behandlingen som positiv. Detta bör göra det möjligt att skynda på beslutsfattandet på lagstiftningsområdet, och på så sätt gå framåt på den väg som skissades upp av institutionerna efter Enhetsakten. Trots undantagen som fortfarande existerar, kan vi säga att tidsåtgången för unionens lagstiftningsförfarande, i allmänhet, är rimlig, framför allt om vi jämför det med de nationella förfarandena. Ibland är det så att man till och med arbetar snabbare i Europaparlamentet.
För det andra är det viktigt att konstatera en förenkling av förfarandena vid förlikning. I brist på avtal mellan Europaparlamentet och rådet, faller förslaget. Detta bekräftar Europaparlamentets ansvar och undviker fullkomligt meningslösa konflikter mellan de båda institutionerna.
I praktiken har det också visat sig att den klausul som tillät rådet att göra ett sista försök att övervinna Europaparlamentets motstånd aldrig har använts seriöst. På detta sätt har man också velat eliminera det något byråkratiska misstroendet, som omgav Europaparlamentets beslutsbefogenhet.
Slutligen, är avskaffandet av den lilla förlikningen en helt nödvändig förenkling. Likadant har möjligheten att erbjuda Europaparlamentet betänketid innan man definitivt förkastar ett förslag upphört att vara nödvändig, eftersom möjligheten finns för de politiska grupperna och institutionerna att påbörja den politiska debatten i första behandlingen.
Jag tror dock att den viktigaste aspekten i reformen gäller utökningen av de frågor som skall beslutas genom medbeslutandeförfarandet. Jag vet inte om denna utökning är tillräcklig eller ofullständig. På vissa konkreta områden anser jag det vara nödvändigt att gå längre. Det jag verkligen tycker är väsentligt är att godta kommissionens förslag, enligt vilket gemenskapen inte kan anta någon rättsakt utan Europaparlamentets godkännande. Det nya fördraget bekräftar i princip att de frågor där medbeslutandet inte är allmän regel är undantag från systemet.
Det framtida parlamentet har alltså en lagstiftningsuppgift framför sig som innebär ett ökat ansvar. På samma gång förstärks den politiska debatten, vilket i sin tur måste öka förtroendet hos medborgarna för institutionerna, och detta är något som jag anser är viktigt just nu.
Kommissionen antog texten med den gemensamma förklaringen vid sitt möte den 9 mars, rådet gjorde det förra veckan, och nu är det parlamentet som skall ge sitt bifall, så att de tre ordförandena kan bekräfta institutionernas överenskommelse om den gemensamma förklaringen i en underteckningsakt denna vecka.
Av dessa skäl, föreslår jag från kommissionens sida, att ni godkänner denna förklaring.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär! Jag måste säga att den symmetri som består i att utskottets ordförande, föredraganden och sekreteriatet alla deltar efter tio år i denna denna debatt känns angenämnt för mig. Å parlamentets vägnar vill jag få noterat mina tack till er för det arbete ni har utfört både som ledamot i detta parlament och som kommissionär. Det har uppskattats mycket.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet avslutades kl. 23.44.

