Şedinţă solemnă - A douăzecea aniversare a schimbării democraţiei în Europa centrală şi orientală
Preşedintele
Înainte de a începe, aş vrea să spun că am avut un schimb de opinii cu preşedintele Havel şi pot să vă asigur că nu ne-am fi putut imagina aşa ceva acum 25 de ani!
(Aplauze)
Václav Havel
fost preşedinte al Republicii Cehe. - (CS) Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, aş vrea să vă mulţumesc pentru invitaţie şi pentru ocazia de a mă adresa domniilor voastre în cursul zilelor care marchează cea de-a douăzecea aniversare a bruştei străpungeri a graniţelor ermetice, a tăierii sârmei ghimpate şi a dărâmării zidurilor dintre naţiunile europene şi, în cazul Germaniei, a zidului care separa una şi aceeaşi naţiune. A fost sfârşitul unei divizări bipolare, nu doar a Europei, ci şi a întregii lumi, într-o mare măsură. A fost o mişcare de o importanţă istorică atât de însemnată, încât multe persoane simţeau că din acel moment lumea putea doar să prospere.
Acest lucru nu s-a întâmplat. Desigur, istoria nu s-a sfârşit. Este cu atât mai important să acceptăm această aniversare nu doar ca un îndemn la meditaţie asupra prezentului, ci, în primul şi în primul rând, ca un îndemn de a gândi la viitor. Aş vrea să contribui la acest îndemn cu cinci comentarii pe tema unificării Europei.
Niciunul dintre noi nu eram întrutotul pregătiţi pentru căderea surprinzător de rapidă a Cortinei de Fier şi nici nu puteam fi. Ar fi fost nefiresc. Aşadar, a urmat o perioadă de dileme specifice, de analiză a diverselor alternative şi de incertitudine. În cele din urmă, NATO a făcut un pas curajos, permiţând includerea de noi membri şi garantând astfel securitatea acestora şi permiţându-le să se concentreze asupra pregătirilor pentru aderarea la Uniunea Europeană. Apoi, Uniunea Europeană şi-a deschis cu adevărat porţile noilor democraţii ale Europei Centrale şi de Est. Din când în când, apar diferite dificultăţi legate de aceste ţări. Este de înţeles. O cultură politică democratică nu poate fi creată sau reanimată de la o zi la alta. Acest lucru ia timp şi există o seamă de probleme neaşteptate care trebuie rezolvate pe parcurs. În perioada istorică modernă, comunismul a avut pentru prima şi, să sperăm, pentru ultima oară o mare influenţă şi am fost deci primii care s-au confruntat cu fenomenul post-comunismului. Am fost nevoiţi să facem faţă consecinţelor unui regim prelungit de frică şi tuturor riscurilor aferente unei redistribuţii a bunurilor nemaiîntâlnită în istorie. Au existat şi încă mai există multe obstacole, iar experienţa noastră în ceea ce priveşte această situaţie este încă insuficientă.
Cu toate acestea, consider că Vestul a făcut ceea ce trebuie. Oricare altă alternativă ar fi implicat mult mai multe probleme şi ar fi fost chiar mai costisitoare, nu numai pentru Vest, ci, de fapt, pentru noi toţi. Nu numai că am fi fost martorii evoluţiei periculoase a unei noi încleştări pentru sfere de influenţă sau pentru dominare directă a uneia dintre tabere de către cealaltă însă, de asemenea, statele excluse de Vest ar fi devenit un teren de joacă pentru diverşi naţionalişti şi populişti şi miliţiile armate ale acestora şi posibil chiar o regiune cu conflicte locale periculoase, cu atât mai periculoase din cauza faptului că, din motive bine cunoscute, al Doilea Război Mondial nu a fost urmat de o adevărată conferinţă pentru pace care ar fi putut stabili relaţiile europene post-belice într-un mod obligatoriu, exact şi durabil. În opinia mea, mulţi dintre cei care au agitat steaguri cu secera şi ciocanul până de curând nu ar sta prea mult pe gânduri înainte de a apuca un steag naţional. Am văzut la ce conduce acest lucru în fosta Iugoslavie. Se ştie foarte bine, desigur, că demonii trezesc întotdeauna şi mai mulţi demoni. Prin urmare, nimeni nu poate spune dacă partea de vest a Europei ar fi fost molipsită. Trăim într-o epocă în care - datorită globalizării - orice conflict local se poate transforma uşor în unul mondial.
Abordarea aleasă a fost, deci, cea mai firească din punct de vedere istoric şi cea mai oportună din punct de vedere practic. Mai mult decât atât, a fost o abordare care ar putea fi interpretată ca o expresie a responsabilităţii partajate pentru evoluţiile istorice, ale căror începuturi îşi află rădăcinile în parte în politica îngustă de împăciuire practicată de lumea democratică.
Aş vrea să rezum spunând că dificultăţile considerabile cu care se confruntă UE în privinţa noastră astăzi merită asumate, deoarece oricare alte direcţii de acţiune alternative ar fi fost în mod evident mult mai nocive şi mai periculoase. În această situaţie, tot ceea ce putem cere Europei este răbdare şi înţelegere.
Desigur, întrebarea este ce putem oferi Europei. Am considerat mereu că, după tot ce am îndurat în epoca totalitarismului, ar fi trebuit - pentru că suntem direct vinovaţi - să explicăm experienţa noastră celorlalţi în mod convingător, transformând tot ceea ce a rezultat din aceasta în iniţiative concrete. Aceasta nu este o misiune uşoară şi nu sunt sigur că am reuşit să o îndeplinim până acum. Formele totalitare sau autoritare de guvernământ au adesea începuturi foarte discrete şi metode foarte rafinate de control social. Abia acum, odată cu trecerea timpului, îşi dau seama mulţi dintre noi cât de iscusit am fost atraşi uneori în plasele totalitarismului. Toate acestea ne fac să fim extrem de circumspecţi. Aceasta ar trebui să fie contribuţia noastră pentru a garanta că nu se va mai repeta situaţia prin care am trecut noi.
De ce anume este nevoie? În primul şi în primul rând, este nevoie de o solidaritate clară şi explicită cu toţi cei care se confruntă astăzi cu regimuri totalitare sau autoritare de oriunde în lume. Solidaritatea în cauză nu ar trebui să fie stânjenită de interese economice sau de alte interese particulare. Chiar şi compromisurile mici, neevidente şi bine-intenţionate pot duce - deşi indirect şi cu oarecare întârziere - la consecinţe nefaste. Răul nu poate fi împăciuit, întrucât este în natura răului să exploateze orice împăciuire în favoarea scopurilor sale. În plus, Europa are propria sa experienţă nefericită legată de împăciuirea politică. Sprijinul nostru se poate dovedi de mai mare ajutor decât ne-am putea imagina pentru persoanele cu vederi liberale sau pentru martorii deschişi ai condiţiilor din Coreea de Nord, Birmania, Iran, Tibet, Belarus, Cuba sau de oriunde altundeva. De asemenea, ne-am ajuta pe noi înşine. Ne-am ajuta pe noi înşine să construim o lume mai bună şi să ne tratăm unii pe alţii mai bine, cu alte cuvinte, să fim mai fideli conţinutul real al valorilor la care subscriem la nivel comunitar.
Parlamentul European a acordat recent Premiul Saharov organizaţiei ruse Memorial care monitorizează respectarea drepturilor omului în Rusia. Consider că acesta a fost un act important. Îmi aduc aminte cât a fost de important în ţara mea faptul că, împotriva dorinţelor guvernului, preşedintele francez ne-a invitat o dată pe noi - opoziţia - la un mic dejun de lucru în timpul unei vizite de stat. Aceste lucruri sunt doar aparent superficiale. Sub regim totalitar, se ştie bine că un mic dejun sau o demonstraţie a studenţilor înăbuşită poate schimba istoria în împrejurările potrivite.
Identitatea fiecărei fiinţe umane, cu excepţia a ceea ce este înnăscut şi ne individualizează, este creată din mai multe niveluri a ceea ce poate fi descris ca fiind identitatea noastră colectivă. Fiecare dintre noi, în mai mică sau mai mare măsură, îşi creează propriul sentiment de apartenenţă la familie, comunitate, regiune, firmă, biserică, societate sau partid politic, naţiune, lumea civilizată şi, în cele din urmă, la populaţia acestei planete. Toate acestea arată că avem anumite tipuri de patrie, fie geografică, ideologică, lingvistică, etnică sau de altă natură, şi noi înşine împreună creăm aceste patrii. Diversele noastre tipuri de patriotism, obiectivele, afinităţile, înclinaţiile, mândria, trăsăturile, tradiţiile, obiceiurile şi obişnuinţele noastre au, de asemenea, un rol în aceasta. Pe scurt, lumea este ca un mozaic, ca şi umanitatea şi fiecare dintre noi.
Suveranitatea colectivă se naşte în mod firesc din acest sentiment de apartenenţă colectivă. Suntem, într-o anumită măsură, suverani peste toate nivelurile identităţii noastre, însă nu suntem deplin suverani şi nici nu am putea fi deplin suverani peste vreunul. Există totuşi o condiţie de bază pentru ca aceste suveranităţi să se completeze unele pe altele şi, dacă este posibil, pentru ca acestea să nu intre în contradicţie.
Sunt sigur că aţi ghicit că ridic această problemă acum deoarece dezbaterile privind Constituţia Europeană şi Tratatul de la Lisabona se concentrează în mare parte pe tipul de relaţie care ar trebui să existe între suveranitatea naţională şi suveranitatea europeană. Răspunsul este clar: ar trebui să se completeze una pe alta. Dacă eu mă simt ca fiind european, acest lucru nu înseamnă că încetez să mai fiu ceh. De fapt, este valabilă situaţia contrară: în calitate de ceh sunt şi european. Îmi place să spun, într-un fel poetic, că Europa este patria patriilor noastre.
În acelaşi timp, sunt sigur că suveranitatea europeană va deveni treptat mai puternică în viitor. Nu ştiu cât de repede sau cât de lent şi nu ştiu ce întorsături şi schimbări vor exista în cale, însă ştiu că procesul de integrare trebuie să continue. La urma urmelor, aceasta este în interesul esenţial şi chiar existenţial nu numai al europenilor, ci al tuturor. Motivele sunt evidente: trăim în spaţiul unei civilizaţii globale unice în care proprietarul unei companii de pescuit din Groenlanda poate trăi în Taiwan şi poate deţine, de asemenea, o parte dintr-o bancă din Brazilia sau proprietarul unei mine din Cehia îşi poate administra compania din Islanda, cu ajutorul computerului. Într-un astfel de spaţiu, diverse comunităţi supranaţionale, suprastatale sau continentale vor juca un rol din ce în ce mai important. Ceea ce nu reprezintă şi nu va reprezenta niciodată sfârşitul statului-naţiune, însă statele-naţiune se grupează şi vor continua să se grupeze şi să acţioneze împreună în multe domenii. Doar progresele tehnice şi economice luate separat fac din această grupare o necesitate absolută. Pe de altă parte, într-un moment în care lumea tinde către o formă de unificare de rău augur, constituirea diverselor comunităţi mai mici de state şi naţiuni care sunt apropiate unele de altele într-un fel sau altul pot avea un rol esenţial în oferirea unei protecţii mai eficiente a identităţii naţionale sau regionale.
Gruparea treptată şi paşnică a statelor va consolida şi coexistenţa paşnică, desigur. Sau majoritatea războaielor din ultimele secole nu au fost oare războaie între state-naţiuni? Cum am putea domestici mai bine diverşii demoni naţionalişti decât prin cooperarea practică între naţiuni? Aderarea la principiul suveranităţii multistratificate va fi posibilă, desigur, doar într-un context de sprijin civic şi politic. Am observat că în ţara mea - şi posibil în multe alte ţări - oamenii vorbesc adesea de "noi” - în cazul meu cehii - şi de "ei”, referindu-se la adunătura de străini imorali de la Bruxelles. Totuşi noi nu suntem tot în Bruxelles? Această diviziune între un "noi” morali a priori şi un "ei” puţin imorali, care caută să ne facă rău cu orice preţ, indică puţina înţelegere a principiului real al integrării. Şi acest fenomen trebuie abordat cu răbdare.
Suntem cu toţii în aceeaşi barcă, iar barca se îndreaptă în direcţia bună. Va continua să se îndrepte în direcţia bună dacă toţi pasagerii au simţul responsabilităţii partajate şi nu joacă doar propriile jocuri pentru a-şi îndeplini propriile obiective. Nu stabilim importanţa sau caracterul unic al unei comunităţi nou create strigând sus şi tare interesele noastre naţionale vag definite, ceea ce maschează pur şi simplu o lipsă de încredere în sine, ci printr-o convieţuire deliberată şi prin participarea la efortul comun.
Timp de secole, Europa a fost principalul centru de civilizaţie de pe această planetă şi, fără îndoială, s-a considerat astfel chiar dacă a fost o greşeală. Prin urmare, s-a simţit îndreptăţită să îşi exporte cultura, religia şi invenţiile în toată lumea, fie că le dorea cineva sau nu. Exportarea acestor valori a fost adesea însoţită de violenţă. S-ar putea spune chiar că întreaga civilizaţie modernă - nu doar elementele pe care lumea le consideră remarcabile, ci şi îngustimea prezentului - poate fi urmărită în decursul istoriei până la Europa. Europa ar trebui să înveţe din toate acestea şi să îşi reia rolul într-o nouă manieră. Adică, nu va mai forţa lumea să facă nimic, ci va căuta doar să inspire. Va oferi doar un exemplu, din care alţii pot lua ceva fără a fi obligaţi să facă acest lucru.
Ar fi dificil de găsit o regiune pe Pământ în care să fie concentrate atâtea naţionalităţi sau grupuri etnice în diverse ţări, atâtea minorităţi şi minorităţi în cadrul altor minorităţi. În ultimele decenii, Europa a reuşit totuşi să creeze ceea ce reprezintă poate cea mai consistentă grupare supranaţională din toată lumea în prezent. Ceea ce este mai important însă e faptul că gruparea nu a apărut ca produsul violenţei exercitate asupra celor slabi de către cei puternici, aşa cum s-a întâmplat întotdeauna în trecut. Dimpotrivă, a apărut ca produsul unor acorduri practice. Integrarea s-a mutat deci de pe câmpul de luptă în sala de conferinţe. Dacă nu poate servi altui scop, aceasta poate reprezenta astăzi o provocare majoră pentru restul lumii.
Am menţionat importanţa crescândă a structurilor supranaţionale în lumea actuală. În opinia mea, cel mai bun aranjament politic pentru deceniile următoare ar fi o formă de cooperare creativă bazată pe parteneriat între aceste mari entităţi supranaţionale sau continentale, pe baza standardelor sociale minime specifice, care ar trebui să fie mai degrabă morale decât politice. Dacă vrem să fie logice, desigur, aceste relaţii trebuie să fie bazate pe două principii fundamentale: egalitatea reciprocă deplină şi cât mai multă deschidere posibil. O relaţie nu este un parteneriat atunci când, din motive practice precum teama că alimentarea cu petrol sau cu gaz va fi întreruptă, se ignoră şi se uită asasinatele jurnaliştilor cu vederi liberale sau când se petrec rele similare care ar fi dezvăluite în alte împrejurări. O astfel de relaţie se bazează pe falsitate. Partenerii adevăraţi trebuie să poată vorbi unii cu alţii despre orice gândesc, cu alte cuvinte, spunând adevărul complet, şi trebuie să poată asculta întregul adevăr.
Integrarea europeană, datorită căreia a trăit în pace atât de mult timp cea mai mare parte a continentului nostru, este de fapt o încercare unică de realizare a unei confederaţii democratice de state. Aceasta nu este şi nu va deveni brusc o federaţie în adevăratul sens al cuvântului sau o confederaţie tradiţională. Este pur şi simplu ceva nou. Numai dacă această încercare ar fi un exemplu pentru alţii! Însă nu acesta este ideea principală. Cred că Uniunea Europeană are ocazia să inspire restului lumii ceva mai profund decât modelul său de cooperare între naţiuni. Prin aceasta mă refer la o ocazie de a încerca să modifice modurile discutabile în care Europa a determinat sau a influenţat întregul caracter al civilizaţiei contemporane. Este posibil ca această mişcare să fie deja în plină desfăşurare.
Mă refer la respingerea cultului profitului cu orice preţ, oricare ar fi consecinţele ireversibile şi pe termen lung, respingerea cultului creşterii cantitative şi a creşterii permanente, respingerea idealului imatur de a ajunge din urmă şi de a depăşi America sau China sau oricare altă ţară, respingerea unei colonizări periculoase şi neplanificate a Pământului şi exploatarea iraţională a planetei fără a ţine cont de mediu sau de interesele generaţiilor viitoare. Mă refer, de asemenea, la economisirea inteligentă a energiei în cadrul căreia succesul unui stat nu este măsurat prin creşterea consumului, ci dimpotrivă, prin reducerea consumului.
Desigur, toate acestea sunt posibile doar presupunând că va începe să aibă loc o schimbare în sufletul europeanului contemporan. Acesta ar trebui să fie - confruntat cu ultimele descoperiri ale cosmologiei - puţin mai umil, ar trebui să se gândească la ceea ce se va întâmpla când va muri şi ar trebui să se încline în singurătate în faţa misterului universului; pe scurt, ar trebui să înţeleagă mai bine, încă o dată, eternitatea şi infinitul, aşa cum a făcut-o la începutul dezvoltării europene. Ar trebui să reflectăm serios asupra faptului că nimic din ceea ce s-a făcut nu mai poate fi desfăcut, că totul este memorat undeva - chiar dacă doar sub forma luminii zburătoare - şi că nimic nu este deci iertat întotdeauna.
Totuşi, ca să ne întoarcem la Europa în calitate de partener al celorlalţi, majoritatea războaielor din istoria speciei umane au avut drept mobil graniţele, cu alte cuvinte teritoriul. De aici învăţăm o lecţie importantă: nu numai statele-naţiune, ci şi comunităţile supranaţionale ar trebui să ştie exact unde încep şi unde se sfârşesc. Graniţele neclare sau în legătură cu care există neînţelegeri sunt o sursă frecventă de dezastre. Uniunea Europeană ar trebui să ţină cont şi de acest lucru şi să fie foarte clară în privinţa graniţelor sale externe. Dacă doreşte să desfiinţeze o graniţă, trebuie să ştie exact până unde se întinde respectiva graniţă. Astfel, ar adopta ideea de autoidentificare geografică la o scară mai largă, adică planetară. De asemenea, astfel ar putea face o contribuţie semnificativă şi concretă la ceea ce râvnim cu toţii, adică pace între popoarele şi naţiunile acestei planete.
Subiectul suveranităţii partajate apare în dezbaterile europene mai ales în legătură cu aranjamentele instituţionale ale Uniunii. Salut faptul că Uniunea a dedicat atât de multă energie acestui subiect în ultimii ani şi salut succesele pe care le-a avut. Tocmai din acest motiv îndrăznesc să privesc mai departe în viitor la această problemă. Parlamentul în care vă aflaţi este ales direct şi se fac eforturi pentru ca numărul de reprezentanţi din diversele state să corespundă mărimii acestora. În opinia mea, Parlamentul European, în calitate de unic organ ales direct de toţi europenii, ar trebui să aibă ceva mai multă putere decât are de fapt astăzi. Funcţia de legislator ar trebui să treacă, în consecinţă, mai explicit de la puterea executivă la autoritatea legislativă. Parlamentul European nu trebuie să pară nimănui ca fiind doar o decoraţiune scumpă a Uniunii.
Din punctul meu de vedere, ar putea fi înfiinţat în cele din urmă un alt organ mai mic, pe lângă Parlament, iar membrii acestuia ar fi aleşi de parlamentele naţionale din rândul membrilor acestora, toate statele membre având acelaşi număr de membri. În acest mod sau într-un mod similar, ar fi posibil să se rezolve două probleme în acelaşi timp. Mai întâi, ar elimina sentimentul de excludere din procesul european de luare a deciziilor care apare în diferite parlamente naţionale. În al doilea rând, ar asigura existenţa a cel puţin unui organ al Uniunii aici, care să garanteze egalitatea absolută pentru toate ţările membre. Un astfel de organism s-ar întâlni doar rar, desigur, când un anumit număr de membri ar solicita acest lucru şi doar în legătură cu probleme care necesită un consens. Această soluţie ar însemna, de asemenea, că nu ar fi necesar să se facă numirile în Comisie într-un mod atât de complex, în conformitate cu naţionalitatea, iar Consiliul European nu ar fi nevoit să facă aranjamente atât de complicate pentru numărarea voturilor. Recunosc, personal consider că este mai important să am comisari care sunt cu adevărat profesionişti eminenţi în domeniul lor, decât să-i am concetăţenii mei sau chiar colegi membri de partid cu orice preţ.
Consiliul European este în prezent o combinaţie ciudată de autoritate executivă şi reprezentativă. Chiar şi poziţia acestuia trebuie clarificată. Cred că ar trebui să fie ceva asemănător funcţiei de şef de stat într-o democraţie parlamentară, implicând, deci, un fel de conducere colectivă a confederaţiei de state, parţial în umbră, parţial vizibilă, al cărei reprezentant vizibil, clar pentru toţi, ar fi o persoană, desigur, adică un preşedinte, a cărui existenţă este deja preconizată prin Tratatul de la Lisabona şi care este o persoană foarte importantă, ţinând cont de faptul că oriunde apare o formă de conducere colectivă a statului, de obicei aceasta prevesteşte dizolvarea statului. Nu spun că acest lucru se poate întâmpla şi în cazul unei comunităţi supranaţionale, însă cu toate acestea, simt că ar trebui să existe o singură figură umană undeva în vârf, care să reprezinte întreaga maşinărie complicată şi datorită căreia aceasta ar fi mai bine înţeleasă în întregimea sa.
Deja am afirmat de multe ori că eu consider că ar fi excelent dacă undeva în viitor ar putea exista o Constituţie Europeană concisă, inteligibilă şi uşor de citit, care ar putea fi înţeleasă chiar şi de copii şi dacă toate celelalte - care acum însumează mii de pagini - ar putea fi simple anexe ale acesteia. Carta drepturilor fundamentale, ca text care formulează valorile sau idealurile pe care se bazează Uniunea, cu care se străduieşte să se conformeze şi de care ţine cont în luarea deciziilor, ar forma în mod firesc o componentă organică sau practic un prim capitol al unei astfel de Constituţii.
Doamnelor şi domnilor, aş vrea să fac un comentariu final care mă va aduce, într-o oarecare măsură, înapoi la punctul de la care am pornit. Privită din exterior, Uniunea Europeană arată ca un mare organism tehnocratic, preocupat doar de economie şi de bani. Eterna târguială privind bugetul, cotele, taxele vamale, impozitele, reglementările referitoare la întreprinderi şi diverse alte reglementări sunt poate necesare şi nu le condamn în vreun fel. Cred chiar că faimoasele recomandări sau standarde privind gătirea gulaşului - o ţintă obişnuită pentru ridiculizarea eurosceptică - vizează protejarea unui produs de origine cehă sau ungară şi nu reprezintă un atac împotriva statului membru în cauză şi împotriva identităţii acestuia.
Cu toate acestea, consider că Uniunea ar trebui să se concentreze mai mult şi mai vizibil asupra lucrurilor care sunt de fapt cele mai importante, adică bazele sale spirituale şi cele legate de valori. Uniunea reprezintă o încercare fără precedent de a constitui o comunitate supranaţională mare şi originală pe baza respectării libertăţilor umane şi a demnităţii umane, fundată pe o democraţie adevărată şi nu doar aparentă sau formală şi pe crezul în bunul simţ, decenţă şi în capacitatea de a stabili un dialog egal în cadrul comunităţii şi cu oricine altcineva. Desigur, se mai bazează pe respectul faţă de naţiunile individuale, pentru tradiţiile şi realizările acestora, pentru teritoriile pe care le ocupă, casele şi peisajele în care se găsesc acestea. Şi, de asemenea, bineînţeles, se bazează pe respectarea drepturilor omului şi pe solidaritatea umană.
Bogata istorie culturală şi spirituală a Europei - fondată pe o combinaţie de elemente clasice, iudaice, creştine, islamice şi mai târziu renascentiste şi iluministe, a creat o sumă de valori incontestabile, pe care Uniunea Europeană le-a susţinut poate verbal, însă pe care adesea le vede ca fiind doar un ambalaj atractiv pentru lucrurile care contează cu adevărat. Însă oare nu aceste valori sunt cele care contează în primul şi în primul rând şi oare nu sunt aceste valori, dimpotrivă, cele care dau o direcţie tuturor celorlalte?
Nu susţin nimic revoluţionar, epocal sau radical aici. Susţin doar o meditare mai profundă asupra bazei reale a unificării europene, o cultivare mai emfatică a europenităţii noastre şi o referire articulată la un cod moral care se întinde mai departe de lumea beneficiilor noastre imediate, o lume care nu duce nicăieri şi care utilizează doar indicatori cantitativi pentru a determina prosperitatea.
Sunt douăzeci de ani de când s-a acoperit fisura Europei. Cred cu tărie că acest continent nu îşi va mai permite niciodată să fie divizat şi că, dimpotrivă, va fi un spaţiu şi o sursă de solidaritate şi de cooperare din ce în ce mai profundă. Numai dacă Odă bucuriei a lui Schiller ar putea deveni pentru noi şi pentru urmaşii noştri mai mult decât un poem care omagiază prietenia între popoare, transformându-se într-un simbol evocator al eforturilor noastre comune pentru o lume mai umană.
(Ovaţionare în picioare)
Preşedintele
Doamnelor şi domnilor, dacă Premiul Saharov ar fi existat acum treizeci de ani, dle Václav, aţi fi fost candidatul cu cele mai mari şanse pentru noi. Din fericire, nu mai aveţi nevoie de acest premiu astăzi, întrucât nu mai există o Europă veche şi alta nouă. Există o singură Europă. Astăzi este de datoria noastră, în calitate de politicieni, să respectăm valorile reconcilierii şi solidarităţii pe baza cărora a crescut Uniunea. Deci haideţi să facem tot ce ne stă în putinţă pentru a ne asigura că acestea nu sunt uitate.
(Şedinţa a fost deschisă la ora 15.50)
