Cooperarea dintre instanţele statelor membre în domeniul obţinerii de probe în materie civilă sau comercială (prezentare succintă)
Preşedintele -
Următorul subiect este o prezentare succintă a raportului elaborat de dl Medina Ortega, în numele Comisiei pentru afaceri juridice, referitor la cooperarea dintre instanţele statelor membre în domeniul obţinerii de probe în materie civilă sau comercială.
Manuel Medina Ortega
raportor -(ES) Doamnă preşedintă, la această oră târzie, într-o luni, Comisia are probabil alte lucruri la care să se gândească, mai îngrijorătoare decât acest raport. Pe scurt, ceea ce facem este să răspundem pur şi simplu la un raport al Comisiei, care este un raport referitor la aplicarea Regulamentului (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanţele statelor membre în domeniul obţinerii de probe în materie civilă sau comercială.
Această sferă de activitate nu aparţine, de fapt, Comunităţii, ci este una interguvernamentală, în care Consiliul - prin intermediul regulamentului - a încercat să încurajeze cooperarea între instanţe. Cu toate acestea, cred că a lipsit o oarecare rigurozitate din partea Uniunii Europene în încercările ei de a obţine acest lucru. Adică au fost luate anumite măsuri, cum ar fi formularea ideilor practice, folosirea mijloacelor electronice şi aşa mai departe, dar, recunosc, este destul de greu pentru Comisie să acţioneze.
Nu ştiu ce a realizat Comisia sau ce speră să realizeze, dar mi se pare destul de dificil să realizezi ceva din cauza dificultăţilor imense implicate în această formă de cooperare interguvernamentală. Ceea ce cerem este ca autorităţile judiciare să colaboreze, dar vorbim de circa 27 de ţări, de autorităţi judiciare care folosesc 22 de limbi diferite, cu sisteme juridice între care există diferenţe semnificative, şi încercăm să obţinem rezultate.
Comisia a descoperit că rezultatele nu sunt bune, că există o întârziere uriaşă în punerea în aplicare a acestor mecanisme de cooperare şi, prin urmare, nu avem resurse pentru a realiza acest lucru. Soluţia ideală ar fi să folosim mijloace fizice. De exemplu, ce ar putea face Comisia pentru a echipa instanţele, în special cele inferioare, cu facilităţi tehnologice, cum ar fi sisteme de videoconferinţă? Videoconferinţa ar putea fi o idee ce pare inaccesibilă în multe instanţe mici din Uniunea Europeană, dar pare singurul mod de a obţine acest lucru.
Cred că Uniunea Europeană ar trebui să facă uz de instituţii care există deja şi, în special, de Reţeaua Judiciară Europeană. Ar trebui să consolidăm această instituţie, astfel încât judecătorii înşişi, folosind sistemele de cooperare, să poată dezvolta acest tip de comunicare.
Pe de altă parte, întregul domeniu al pregătirii judecătorilor este vital. Şi acesta este un lucru pe care Comisia nu-l poate face singură. Cu toate acestea, ce poate face Comisia este să încurajeze dezvoltarea de cursuri de acest tip, oferind pregătire despre dreptul comunitar şi cunoaşterea diferitelor sisteme juridice.
În plus, există o altă mare dificultate, şi anume cea a limbajului: cum poate un judecător spaniol, de exemplu, să comunice cu un judecător finlandez, când cele două limbi sunt atât de diferite? Nu intră în discuţie că judecătorii, pe lângă faptul că trebuie să fie experţi în problemele de drept naţional, care sunt destul de complexe prin ele însele, trebuie să fie obligaţi să aibă şi cunoştinţe de acest gen.
Ce putem face din punct de vedere practic pentru a-i ajuta pe judecători în privinţa interpretării şi a traducerii? Cum putem face să-i ajutăm să realizeze acest lucru? La întocmirea acestui raport, nu intenţionez să am o abordare severă sau dură la adresa Comisiei. Cred că sarcina este una foarte grea. Beneficiind de avantajul de a avea aici un comisar interesat de acest subiect, aş dori să aflu opinia Comisiei cu privire la ce se poate face pentru a da mai multă rigurozitate acestui regulament din 2001, care a fost puţin cam vag, cam prea mult bazat pe voluntariat; nu ştiu dacă, din punct de vedere practic, poate produce vreun rezultat sau dacă putem înregistra vreun progres în acest domeniu.
Jacques Barrot
Doamnă preşedintă, aş vrea mai întâi să-i mulţumesc dlui Medina Ortega, care ridică o întreagă serie de probleme vitale. Este adevărat că judecătorii şi avocaţii din fiecare ţară trebuie să fie mai conştienţi de existenţa acestui regulament.
Ar trebui subliniat faptul că îndeplinirea exactă a actului de cercetare, astfel cum se menţionează la articolul 17 din regulament a simplificat şi a accelerat obţinerea de probe fără a se crea probleme deosebite. Organismele centrale menţionate în regulamentul în cauză trebuie să îndeplinească un rol important în ceea ce priveşte monitorizarea instanţelor cărora li se cere să trateze cereri prezentate în temeiul actualului regulament şi soluţionarea problemelor pe care le întâlnesc.
Asistenţa furnizată de organismele centrale poate fi esenţială pentru instanţele mici care se confruntă pentru prima dată cu o problemă legată de obţinerea de probe într-un context transfrontalier.
Tehnologia informaţiei şi sistemul de videoconferinţe, folosite alături de un sistem securizat de poştă electronică, ar trebui, dle Medina Ortega, să fie o resursă standard de trimitere a probelor. Sarcina obişnuită a Reţelei Judiciare Europene în materie civilă şi comercială, după cum aţi spus, este aceea de a facilita această cooperare juridică în Europa. Întrucât a intrat în vigoare, punerea în aplicare a regulamentului privind obţinerea de probe a fost în centrul activităţii reţelei în mai multe rânduri. În 2006 s-a realizat un manual privind aplicarea regulamentului, iar în 2007 acesta a fost distribuit tuturor instanţelor europene. Reţeaua Judiciară Europeană în materie civilă şi comercială poate, fără îndoială, să îşi folosească contactele - aveţi dreptate aici, dle Medina Ortega - pentru a se implica mai puternic în realizarea unei conformităţi mai mari cu cererile de obţinere de probe în termenele stabilite în regulament. Acest lucru este adevărat.
Aş dori să continui şi să examinez pe scurt perspectiva. Este adevărat că regulamentul stabileşte criterii precise pentru forma şi conţinutul cererii. Aceasta trebuie să fie completată conform unui formular specific şi să conţină informaţii specifice: numele şi adresa părţilor, natura şi obiectul cauzei respective şi o descriere a probei ce trebuie furnizată. Regulamentul prevede, de asemenea, că cererea trebuie prezentată într-una din limbile oficiale ale statului membru la instanţa de primire sau în oricare altă limbă pe care statul membru de primire a indicat-o ca putând fi acceptată, dar, după cum tocmai aţi subliniat, limba nu este cea mai mică din probleme.
O cerere de îndeplinire a unui act de cercetare trebuie de obicei realizată repede. În cazul în care cererea poate fi îndeplinită în termen de 90 de zile de la primirea solicitării de către instanţa de primire, aceasta trebuie să informeze instanţa emitentă şi să specifice motivele.
De fapt, nu este posibil să se refuze îndeplinirea cererii de îndeplinire a unui act de cercetare decât în situaţii excepţionale şi strict limitate.
Aşa era regulamentul. Un studiu privind aplicarea acestuia a fost realizat în martie 2007 şi, pe baza rezultatelor studiului, Comisia a adoptat un raport în decembrie 2007. Raportul a fost elaborat conform articolului 23 din regulament. Ce se spune în raport? Că prin aplicarea regulamentului s-a îmbunătăţit, într-o oarecare măsură, s-a simplificat şi s-a accelerat cooperarea între instanţe în obţinerea de probe în cauze civile şi comerciale.
De aceea, a realizat deja două obiective principale: simplificarea cooperării dintre statele membre şi accelerarea procesului de obţinere de probe.
Simplificarea a fost realizată, în special, prin introducerea transmiterii cererilor în mod direct între instanţe, deşi uneori cererile se adresează organismelor centrale, şi prin introducerea formularelor tip. S-au înregistrat progrese şi în ceea ce priveşte viteza cu care sunt tratate cererile de îndeplinire a unui act de cercetare. Majoritatea sunt executate mai repede decât înainte de intrarea în vigoare a regulamentului, din fericire, şi în termen de 90 de zile prevăzute în regulament.
De aceea, aş spune, dle Medina Ortega, că nu este necesară modificarea regulamentului. Cu toate acestea, este imperativ ca funcţionarea acestuia să se îmbunătăţească. În planul de acţiune adoptat în noiembrie 2008, Consiliul i-a încredinţat Comisiei misiunea de a crea un portal european e-justiţie. Crearea şi intrarea în funcţiune în acest an a primei versiuni a portalului este evident o prioritate absolută pentru noi şi pentru mine.
În ceea ce priveşte folosirea videoconferinţei, şi aceasta va deveni o prioritate. Reţeaua Judiciară Europeană în materie civilă şi comercială pregăteşte, momentan, un manual privind aspectele juridice de folosire a videoconferinţei în obţinerea de probe. Evident, acest manual va fi trimis judecătorilor europeni şi va fi finalizat până la sfârşitul acestui an. Va fi parte a portalului care, după cum am spus, va apărea înainte de sfârşitul anului.
Evident, în continuare va trebui ca sălile de şedinţă ale instanţelor să fie dotate cu echipament pentru videoconferinţă. Sperăm să beneficiem de noile metode de finanţare în timpul revizuirii perspectivei financiare 2010-2013. Opţiunile de finanţare pentru proiectele transfrontaliere există deja în programul Justiţie civilă, unde folosirea videoconferinţei este prezentată ca o prioritate.
V-aş spune dle Medina Ortega, că vă susţin într-un punct major, care, în opinia mea, trebuie să fie o prioritate pentru Stockholm: mă refer la pregătirea judecătorilor. Pentru problema ridicată în seara aceasta, obţinerea de probe, avem nevoie într-adevăr de o pregătire adecvată a judecătorilor. Pentru mine aceasta va fi una din liniile directoare ale viitorului program Stockholm.
În orice caz, vă mulţumesc pentru acest raport util care a fost deosebit de lămuritor.
Preşedintele
Cu aceasta se încheie subiectul. Votul va avea loc mâine.
