Genoptagelse af sessionen
Elles (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne kort kommentere en hændelse, som fandt sted i morges på vores gruppemøde. Gruppen havde inviteret fru Andreasen til at komme og forklare nogle tekniske oplysninger om regnskabssystemerne. Til vores store overraskelse gik det op for os, da vi ankom, at hun havde fået mundkurv på af Kommissionen og ikke måtte give oplysninger til hverken de samlede parlamentsmedlemmer eller den tilstedeværende presse. 
Et klart flertal i vores politiske gruppe vil spørge, om Kommissionen kan forklare, hvorfor fru Andreasen ikke måtte give os tekniske oplysninger om et væsentligt emne, som vi skal have kendskab til. Men måske mere vigtigt må Kommissionen gerne forklare, hvorfor rammeaftalen mellem Kommissionen og Parlamentet ikke giver os parlamentsmedlemmer lov til at tale med folk om tekniske spørgsmål, og i hvor stor udstrækning Kommissionen er trængt ind i vores institution. Det er op til vores Præsidium at bestemme, og vi ønsker klarhed på det punkt.

Formanden.
Det er en sag for Formandskonferencen og ikke Præsidiet. Men fru Schreyer holder et indlæg senere, og hvis De ønsker, at hun skal tage sig af sagen, har hun lov til det - det er helt op til hende.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har en anmodning til formandskabet. Europa-Parlamentet har, hvis mine informationer er korrekte, inviteret alle de gamle modtagere af Sakharovprisen til Strasbourg for at deltage i Parlamentets møde.
Kunne formandskabet sende et officielt brev til den tyrkiske regering og anmode om en særlig udrejsetilladelse for fru Zana?

Formanden.
De har æren af at sidde i Formandskonferencen, og det er en sag for Formandskonferencen. De kan skrive til formanden. Jeg er sikker på, at De kan ringe og tale med ham.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Revisionsrettens årsberetning for 2001.

Fabra Vallés
. (ES) Hr. formand, hr. generalsekretær, mine damer og herrer, jeg har den fornøjelse at fremlægge Den Europæiske Revisionsrets årsberetning for 2001 for Dem i dag.
Jeg har opdelt mine bemærkninger i fire hovedafsnit: for det første analysen af budgetforvaltningen, for det andet opfølgningen på Rettens tidligere bemærkninger, for det tredje revisionserklæringen (DAS) og for det fjerde reformen af Kommissionen.
Lad os begynde med analysen af gennemførelsen af budgettet.
For andet år i træk har der været et stort overskud på budgettet, mere end 15.000 millioner euro (16% af det endelige budget). Overskuddet skyldes annulleringen af bevillinger især på grund af forsinkelser af gennemførelsen af strukturforanstaltningerne. Det ville have været på sin plads at ændre budgettet for at fastholde balancen mellem udgifts- og indtægtsoverslag.
Et andet væsentligt træk ved budgetforvaltningen var den lave udnyttelsesgrad for betalingsbevillingerne på visse områder. For strukturfondenes vedkommende lå udnyttelsesprocenten under 70, det laveste siden 1999.
Forsinkelser kendetegnede ligeledes anvendelsen af førtiltrædelsesstøtten, navnlig for Sapard-programmet, hvor kun 9,2% af bevillingerne blev udbetalt. Hvad mere er, modtog de endelige modtagere under dette program kun 1 million euro. Hvis gennemførelsestempoet ikke sættes i vejret, vil bevillingerne skulle annulleres i 2003.
Kommissionen skal fortsætte sine bestræbelser på at afslutte regnskaberne ved at annullere de forpligtelser, der ikke længere kan gennemføres. De uindfriede forpligtelser beløber sig til 12.000 millioner euro for den eksterne bistand og næsten 3.000 millioner for de nye førtiltrædelsesinstrumenter.
Gennemførelsesgraden for De Europæiske Udviklingsfonde er lige så ringe. Efter fire år er kun 30% af bevillingerne under den ottende EUF blevet udbetalt.
Sammenfattende skal prognoserne for gennemførelse og udbetaling vedrørende disse programmer være mere realistiske, og der skal tages hensyn til de enkelte landes evne til at absorbere støtten. Dette vil resultere i et mere nøjagtigt beregnet og afbalanceret budget.
Retten har analyseret, hvordan de tidligere bemærkninger er blevet fulgt op. Generelt har Kommissionen taget de nødvendige skridt til at rette op på de påpegede mangler. F.eks. er toldprocedurerne for passiv forædling blevet forenklet, lovgivningen for blandede selskaber i fiskerisektoren er blevet forbedret, og udbudsprocedurerne under Tacis-programmet er blevet revideret.
Inden for andre sektorer har udviklingen været mindre tilfredsstillende. Det gælder støttesystemet for hård hvede, hvor de mangler, som Retten påpegede i 1998, stadig gør sig gældende, og hvert år bruges omkring 450 millioner euro unødvendigt. Det gælder også den fælles markedsordning for sukker, hvor der trods reformen i 2001 fortsat er problemer med overproduktion og høje priser.
Når Revisionsopfølgningsudvalget går i gang med sit arbejde, er jeg sikker på, at Kommissionen bliver i stand til hurtigere at følge op på Rettens beretninger.
Lad os nu gå videre til revisionserklæringen.
Det er Rettens opfattelse, at regnskaberne for 2001 giver et troværdigt billede af Fællesskabernes indtægter og udgifter og deres økonomiske situation. Men i beretningen udtrykkes der visse forbehold og bemærkninger, hvoraf størstedelen vedrører mangler i regnskabssystemerne, som Retten tidligere har påpeget.
I sit svar på vores beretning erkender Kommissionen disse mangler og lover at fremlægge en plan for modernisering af regnskabssystemerne inden udgangen af 2002. Retten vil gennemgå udformningen og gennemførelsen af denne plan og vil holde Parlamentet underrettet om sine fremskridt.
Som i tidligere år finder Retten, at de underliggende transaktioner for indtægter, forpligtelser og administrationsudgifter er lovlige og formelt rigtige. Men på grund af de fejl, vi har påpeget, kan vi ikke afgive denne erklæring for de øvrige betalinger.
De fleste fejl blev konstateret for betalinger inden for landbrugspolitikken og strukturforanstaltningerne - med andre ord på de områder, hvor Kommissionen og medlemsstaterne er fælles om forvaltningen, og som udgør omkring 80% af budgettet. En reduktion af fejlfrekvensen vil kræve betydelige forbedringer af administrationen og kontrolsystemerne hos både Kommissionen og medlemsstaterne.
Tag den fælles landbrugspolitik, hvor indberetningerne fra støttemodtagerne ikke er blevet bedre sammenlignet med de foregående år. Iværksættelsen af det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem er ikke afsluttet, og næsten halvdelen af medlemsstaterne har ikke indført ordningen for identifikation af kvæg, der har været obligatorisk siden 2000.
Andre fejl hænger sammen med manglende kontrol fra medlemsstaternes side (f.eks. vedrørende olivenolie og bomuld). Rettens anbefalinger omfatter naturligvis en fuldstændig gennemførelse af de kontrolmekanismer, der lægges op til i forordningerne.
Hvad angår strukturforanstaltninger afslørede vi yderligere fejludbetalinger, der skyldes fejl i kontrolsystemerne og i medlemsstaternes udgiftserklæringer. Retten er bekymret over, at de nationale regeringer er bagud med anvendelsen af forvaltnings- og kontrolinstrumenterne for den nye programmeringsperiode. Inspektionsenhederne er ikke operationelle, og der foretages ingen uafhængig kontrol af transaktionerne. Retten anbefaler, at Kommissionen intensiverer sine kontroller og systematisk udfærdiger erklæringer om resultaterne.
I forbindelse med de interne politikker, der forvaltes direkte af Kommissionen, afslørede gennemgangen af det femte rammeprogram for forskning ukorrekte udbetalinger, fordi modtagerne ikke overholdt kontraktbetingelserne. Retten anbefaler, at der gennemføres en forenkling af systemerne for udgiftsgodtgørelse, og at der indføres mere effektive sanktionsmekanismer.
De nationale myndigheder i modtagerlandene og ikke-statslige organisationer spiller en afgørende rolle i forvaltningssystemet for eksterne støtteprogrammer. En gennemgang af det underliggende dokumentationsmateriale, der er til rådighed centralt (i Bruxelles), fører til den konklusion, at Kommissionens forpligtelser og betalinger er lovlige og formelt rigtige.
Ikke desto mindre har Retten ingen garanti for, at disse operationer er gennemført korrekt i modtagerlandene, hvor kontrolsystemerne er utilstrækkelige, og hvor der ofte konstateres fejl på anvendelsesstederne. Kommissionen må arbejde mere intenst på at ændre den eksterne støtte - selv om der allerede er gjort fremskridt.
Som afslutning på dette tema vil jeg gerne åbne en kort parentes. I de seneste måneder har der været en livlig debat om Kommissionens regnskabssystem. Det er udmærket, og jeg håber, at denne interesse vil bidrage til gennemførelsen af de reformer, som Retten så længe har været fortaler for. Men i visse henseender har diskussionen lidt under manglende nøjagtighed og balance. Tiden er inde til at skabe orden og give en objektiv beskrivelse af situationen.
I den forbindelse skal det understreges, at Kommissionens regnskaber trods visse forbehold er troværdige. Dette betyder, måske på nær nogle få specifikke områder, at tallene på de forskellige budgetkonti svarer til den faktiske anvendelse af bevillingerne. Dette synspunkt understøttes af en strengt professionel revisionsindsats, som Retten har investeret betydelige ressourcer i.
Men denne indsats har også fået Retten til at kritisere regnskabssystemet. De mangler, vi har påpeget, gør det vanskeligt at få de oplysninger af bedre kvalitet, som er nødvendige for at forbedre forvaltningen. Jeg henviser f.eks. til fejlene i periodiseringsregnskabet i forbindelse med beskrivelsen af situationen for Kommissionens aktiver og passiver. Retten har i flere år gjort opmærksom på disse mangler, og endelig synes vores bemærkninger at have fremkaldt en vis reaktion. I dag presser vi målbevidst Kommissionen til at rette op på problemerne. Når vi mødes igen næste år, vil vi lige så målrettet kræve resultater, og jeg er overbevist om, at de bliver positive. I mellemtiden vil jeg bede om, at Kommissionen får lov til at koncentrere sig om denne opgave, som på ingen måde er let.
Lad os nu gå videre til noget, som jeg opfatter som et væsentligt spørgsmål i beretningen: reformen af Kommissionen.
2001 var et overgangsår, der var kendetegnet af betydelige fremskridt, navnlig med hensyn til finansforvaltning og intern kontrol. Lad os se, hvilke bemærkninger Retten har på dette område.
Først vil jeg gerne påpege, at visse foranstaltninger ikke indføres inden for de fastsatte frister. Forsinkelsen skyldes frem for alt en overdrevet ambitiøs intern tidsplan, som Retten allerede har klaget over. For det andet har Rådet vedtaget en ny finansforordning, som Retten i det store og hele anser for hensigtsmæssig. Selv om der fortsat findes visse utilfredsstillende elementer, er det et godt instrument, der vil bidrage til at forbedre administrationen af Fællesskabets midler.
For første gang har generaldirektørerne udarbejdet aktivitetsrapporter og erklæringer om kvaliteten af information og intern kontrol. At øge topledernes ansvar på denne måde er en af nøglerne til reformens succes. Det er en veritabel revolution i Kommissionens forvaltningsstruktur.
Vi anbefaler, at man ændrer fremgangsmåden for udarbejdelse af rapporter og erklæringer. Fremlæggelsesdatoerne skal rykkes frem, og der skal udstedes mere præcise retningslinjer, man skal undgå tvetydighed, eventuelle bemærkninger og forbehold skal angives, og handlingsplanerne skal skitseres mere præcist. Kommissionen har sammenfattet rapporter og erklæringer fra generaldirektørerne i et enkelt dokument, som den har forelagt Parlamentet og Rådet. Heri sammenfattes en aktionsplan, der har til formål at rette op på de problemer, man har identificeret. Planen skal indeholde flere detaljer om spørgsmål som overvågning af interne kontrolstandarder og reformen af Sincom.
Endelig er der et aspekt af reformen, der fortjener større opmærksomhed. Jeg henviser til medlemsstaternes forvaltning af programmer inden for det, der betegnes "fælles forvaltning". Kommissionen har vanskeligt ved at indarbejde konkrete foranstaltninger med henblik på at kontrollere og forbedre effektiviteten af disse forvaltningssystemer, der tegner sig for mere end 80% af budgettet, i sin overordnede strategi. Det haster med at finde løsninger, men alene står Kommissionen magtesløs: Den behøver de nationale regeringers aktive samarbejde.
Jeg mener, at dette budskab er en passende afslutning på min tale.
Reformen udvikler sig i en positiv retning. Kommissionen har holdt sit løfte om at ville arbejde hårdt på at forbedre sin administrative praksis og sin kontrolpraksis. Men det vil tage længere tid at nå frem til den fremragende og eksemplariske forvaltning, vi alle ønsker at se. Det er en møjsommelig proces, hvor alle institutionerne skal bidrage med deres erfaringer.
Hvert år vil Retten analysere de fremskridt, der er sket, rapportere om manglerne og anbefale de foranstaltninger, den anser for nødvendige.
Tak for Deres opmærksomhed.
Schreyer
Hr. formand, hr. formand for Den Europæiske Revisionsret, ærede medlemmer af Parlamentet og af Revisionsretten, jeg vil gerne rette en stor tak til formanden for Revisionsretten for hans tale og for den stærke støtte til Kommissionens reform. Jeg vil gerne takke alle medlemmer af Revisionsretten og revisorerne for det gode samarbejde i løbet af hele året og for Revisionsrettens anbefalinger, der er uundværlige for en god anvendelse og en god forvaltning af det europæiske budget. Jeg vil også gerne takke for den metodologiske åbenhed netop med henblik på revisionserklæringen.
Jeg vil i lighed med formanden for Revisionsretten koncentrere mig om tre punkter, nemlig overskuddet i 2001, bogholderi og reform af Kommissionen. Årets overskud på 15 milliarder kritiseres af Revisionsretten, fordi det ikke stammer fra besparelser, hvilket havde været positivt, men fordi det budget, der blev vedtaget af Parlamentet, ikke blev udnyttet, fordi programmer, især inden for strukturpolitikken, ganske enkelt er kommet langsommere fra start, end det var planlagt. Overskuddet er differencen mellem beregnede tal og faktisk tal, sådan som det anføres inden for den kameralistiske bogføring, der jo er i overensstemmelse med oplysningspligten over for Parlamentet.
Hvorfor var diskrepansen så stor ved de strukturelle udgifter? Her baserer Kommissionen sig altid på forslag og forudsigelser fra medlemsstaterne, og her arbejdes der simpelthen med urealistiske antagelser. På Økofin-Rådets møde i går fremførte jeg på ny, at medlemsstaterne stadig ikke har nogen systematisk fremgangsmåde til at foretage en velfunderet forhåndsvurdering af, hvor mange penge der nu rent faktisk kan anvendes i et regnskabsår. Her skal medlemsstaterne sammen med Kommissionen forbedre forhåndsvurderingerne, og den kendsgerning, at vi nu fremlægger medlemsstaternes forhåndsvurdering for Parlamentets udvalg, vil måske også bidrage hertil.
Overskuddet i et regnskabsår godskrives medlemsstaterne som indtægt for det næste år i overensstemmelse med finansforordningen. Vi har hovedsageligt gjort dette ved to tillægsbudgetter, hvilket også har spillet en rolle som instrument ved drøftelsen af finansforordningen.
Vedrørende bogholderistandarderne har Revisionsretten i lighed med de foregående år konstateret, at årsregnskabet for regnskabsår 2001 giver en sandt billede af indtægter og udgifter samt Fællesskabets finansielle situation i slutningen af året. Revisionsretten reviderer nøje regnskabet, dette naturligvis inklusive kasseoperationerne. Påstandene om, at Kommissionens bøger og kasseoperationer ikke er blevet revideret i 10 år, er altså ganske enkelt forkerte! Revisionsretten reviderer nøje bogføringen og regnskabet. Revisionsretten har i den forbindelse igen fremsat forbehold over for balancen, og den kræver her, at systemet videreudvikles.
Som De ved, indføres der fra 2005 en forpligtelse for alle organer til at have et integreret periodiseringsregnskab i henhold til den nye finansforordning. Det gælder også for Europa-Parlamentet. Lad mig for at afklare tingene - sådan som formanden for Revisionsretten har gjort det - fremsætte en grundlæggende bemærkning, for jeg har indtryk af, at der hersker forvirring på området. Traditionelt består den offentlige sektors bogføring i kassebogføring, det vil sige bogføring af indtægter og udgifter i sammenligning med det, der blev fastsat af budgetlovgiveren som budgetestimater. Systemet er altså i overensstemmelse med oplysningspligten over for budgetmyndigheden. I nogle medlemsstater baserer man sig stadig på dette princip, og det er forkert at sige, at denne kassebogføring per se er modtagelig for svig. Men disse informationer er ikke tilstrækkelige til at udvise en effektivitetsorienteret forvaltningsmæssig adfærd, og det er Revisionsrettens anliggende, hvilket den har understreget i årevis, og det er også Kommissionens anliggende. Overtagelsen af forretningsmæssige standarder i den offentlige sektor står i den sammenhæng klart i forbindelse med hele reformen af forvaltningsvæsenet i Kommissionen, men især også i nogle medlemsstater.
Det er de punkter, der spiller en så stor rolle for budgettet og især for balancen. De ressourceforvaltende instanser skal dog kunne hente flere informationer fra kontiene. Vi har forpligtet os til en videreudvikling, og Revisionsretten opfordrer os også udtrykkeligt til det, også til at forbedre det tilgrundliggende computersystem. Vi har et meget effektivt computerbaseret bogføringssystem. De ressourceforvaltende instanser i alle generaldirektorater og i repræsentationerne er sammenfattet i et system, som nogle medlemsstater i øvrigt kun kan drømme om. Også her har der været forskellige forkerte påstande om, at 4.000 tjenestemænd kan foretage direkte transaktioner - nærmest på egenmægtig vis. Det er også forkert! De har pligt til at sammenføre alt i et system, og de konkrete transaktioner bliver så foretaget af Generaldirektoratet for Budget. Her har der været forskellige foranstaltninger med henblik på en forbedring. Også forbedringerne på sikkerhedsområdet, det vil sige vedrørende systemadministratorers adgang, som Revisionen har rykket for flere gange, var et af årets anliggender.
Parlamentets Budgetkontroludvalg har den vigtige opgave at revidere regnskabsoversigten, år efter år, og hvis De har brug for hjælp dertil, står mine tjenestegrene naturligvis altid til rådighed. Hvis De, hr. parlamentsmedlem Elles, har truffet den afgørelse, at Deres gruppe skal have ekstern hjælp, så er det naturligvis Deres gruppes sag. Hvad angår høringerne af en suspenderet kvindelig tjenestemand, blev det behandlet på Formandskonferencen, og det og den aktuelle procedure blev tjenestemanden også gjort opmærksom på i forbindelse med spørgsmålene, og ikke mere end det.
Som konklusion vil jeg gerne endnu en gang sige tak til hr. Fabra Vallés for konstateringen af, at Revisionsretten, baseret på et strengt og professionelt revisionsarbejde, har bekræftet Kommissionens pålidelige regnskabsaflæggelse. Kommissionen er netop ved at afslutte et nøje udviklet koncept til yderligere modernisering af regnskabssystemet, der netop tager fat i både Revisionsrettens idéer og kritik. Jeg kan forelægge det for Parlamentet til januar.
Så er der det tredje punkt, reformerne. Kommissionen har alt i alt truffet mange og vidtrækkende foranstaltninger. På budgetområdet bliver budgetopstillingen - som De ved - ændret som led i vores activity based budgeting. En stor forandring betyder også en strategisk planlægning med vores annual policy strategy i Kommissionen. Ligeledes blev tjenesterne i den interne audit service og central financial service oprettet. Men det væsentligste er decentraliseringen af ansvaret for oplysningspligten, der kommer til udtryk i generaldirektørernes rapport. Her skal det stå, om de mål, der var fastsat i årets plan, er opnået, og om der kan afgives en erklæring til finansforvaltningen om, at alle kontrolforanstaltninger er blevet iværksat og fungerer.
Også her er der tale om nye strukturer, f.eks. denne årlige aflæggelse af beretning. I 2001 gjorde vi det for første gang, og Revisionsretten konstaterer med rette, at generaldirektørernes erklæringer stadig er for forskellige til, at de kan danne grundlag for en slags single audit concept. Denne konstatering tilslutter Kommissionen sig, hvorfor vi snart kan beslutte passende forbedringer, der skal gennemføres af generaldirektoraterne.
Der er en idé fra Revisionsrettens beretning, jeg gerne vil fremhæve, og det får også betydning for arbejdet i Budgetkontroludvalget, nemlig at der også skal tages særskilt stilling til i generaldirektørernes årsberetninger, hvilke anbefalinger fra Revisionsretten der allerede er gennemført, og for hvilke der skal tages yderligere skridt for at undgå eventuelle kritikpunkter. Det er et meget væsentlig og et meget godt forslag. Det punkt vil vi medtage. Det letter budgetkommissærens arbejde, og det vil også lette Budgetkontroludvalgets arbejde.
Jeg vil også gerne endnu en gang lykønske Revisionsretten med sin 25-års fødselsdag og også på Kommissionens vegne rette en stor tak for det arbejde, den har præsteret. Jeg vil også gerne sige et par ord til hovedordføreren, hr. Casaca. Arbejdet med dechargeproceduren er allerede indledt. De har fremlagt et omfattende spørgeskema. Kommissionen vil gøre alt for at give Dem nogle tilfredsstillende svar inden for en passende tid, det vil sige inden den 18. december. Hvad angår spørgeskemaet, står det også klart: Der bliver tale om et meget intensivt samarbejde, hr. ordfører, det vil jeg også gerne sige på udvalgets vegne, men efter min mening bliver det et virkelig godt samarbejde.
Theato (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Revisionsretten, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at gratulere Revisionsretten med sin 25-årige eksistens og den værdige fødselsdagsfest sidste uge. Dagens diskussion om Revisionsrettens årsberetning for 2001, som De, hr. formand - og det takker vi Dem for - fremlagde i Budgetkontroludvalget allerede i begyndelsen af november, giver os mulighed for at komme ind på nogle centrale punkter, og det er de samme, som allerede er blevet nævnt. Her skal nævnes det enorme budgetoverskud på over 15 milliarder euro, det vil sige, at 16% af de afsatte midler ikke bliver udnyttet, og det efter at regnskabsåret 2000 blev afsluttet med en andel på godt 14% ikke udnyttede midler. Vi går i høj grad ind for sparsommelighed, men jo ikke til skade for de mål, vi har vedtaget, medmindre gennemførelsen af dem fra begyndelsen er blevet overvurderet!
I kapitel I gentager Retten sin opfordring til Kommissionen fra sidste år til at fremlægge et tillægs- og ændringsbudget i passende tid. Kommissionens svar herpå er måske teknisk set rigtigt, men politisk set er det det ikke. Her forestår der stadig et stort stykke arbejde. Meget interessante, men samtidig meget bekymrende er Rettens redegørelser i kapitel 9 i revisionserklæringen. Med undtagelse af nogle få områder bliver der igen ikke attesteret. Man kan spørge sig selv, om det øverste mærke på denne målestok nogensinde bliver nået. Der er især en række punkter såsom reformen af Kommissionen, finansforvaltningen og den nye finansforordning, der bliver vigtige for dechargen.
Pålideligheden af Kommissionens regnskabssystem er genstand for heftig diskussion og mediernes bevågenhed. Budgetkontroludvalget blev nægtet at lytte til argumenterne fra den nu suspenderede regnskabsfører i Kommissionen. Det, vi nu læser i Revisionsrettens beretning - f.eks. på side 308 ff. tegner et temmelig katastrofalt billede af, hvilke mangler der i årevis har været i Kommissionens bogholderi og regnskabsvæsen. En sammenlægning af Revisionsrettens kritikpunkter i beretningerne fra 1994 beviser, hvor uforsvarligt skødesløst Kommissionen handler ved afhjælpningen af disse alvorlige mangler. Ifølge de nuværende planer vil Kommissionen først have afhjulpet dem gradvis i 2005. Her må Revisionsretten og Parlamentet beskæftige sig længe med revisionen.
Afslutningsvis har jeg to spørgsmål. For det første vil jeg høre, om gennemførelsen af budgettet er blevet bedre i 2001. Svaret får vi i form af dechargebeslutningen. Mit andet spørgsmål lyder som følger: I henhold til traktaten bærer Kommissionen ansvaret for den samlede økonomiske forvaltning. Den nye finansforordning skaber decentraliseret ansvar blandt generaldirektoraterne. Men hvem har i Kommissionen ansvaret for kontrollen som helhed i Kommissionen? De enkelte generaldirektører, Generaldirektoratet for Budget eller regnskabsføreren? Under alle omstændigheder er og bliver De som budgetkommissær, fru kommissær Schreyer, naturligvis vores primære kontaktperson.
Kuhne (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Fabra Vallés, især for hans gode fornemmelse, som han har fulgt i de seneste uger, hvad angår spørgsmålet om den offentlige fremlæggelse af beretningen for udvalget, fordi jeg tror, det var nødvendigt, at vi ikke behandler noget sådant bag lukkede døre, mens beretningen allerede cirkulerer blandt interesserede kredse i Bruxelles. En stor tak for det!
Jeg vil gerne sige noget vedrørende de punkter, der allerede har spillet en rolle i flere bemærkninger, f.eks. spørgsmålet om regnskabssystem. For os som socialdemokrater gælder det i de kommende måneder om at tage udgangspunkt i Revisionsrettens bemærkninger i vores arbejde, og her har jeg fuld tillid til vores ordfører, hr. Paulo Casaca. Han vil ikke frigøre Kommissionen fra pligten til at give oplysninger. Jeg kunne dog godt tænke mig, at der er en ting, der bliver gjort entydigt klart i protokollen: Budgetkontroludvalget er kommet med en betinget invitation til regnskabsføreren, hvilket der er blevet talt om flere gange her. Dog bør hun levere yderligere belæg for det, Revisionsretten allerede er kommet med i sine bemærkninger. Vi erfarede så gennem en avisartikel, en publikation, der udkommer her i Bruxelles, at hun ikke er parat til det. Det hører med til historien og bør ikke forties.
Det andet punkt er - hr. Fabra Vallés talte meget diplomatisk, det noterede jeg mig - udisciplineret og ikke sagligt. Jeg siger det med mine egne ord: Vi socialdemokrater - og også andre grupper - har nægtet at lade Europa-Parlamentet og dets fremgangsmåder degenerere til et personaliseret cirkus. Og det bliver vi ved med.

Hvad vi dog ikke forbinder hermed, er de begejstrede ord fra Kommissionens side over bogføringssystemets tilstand. Bemærkningerne fra Revisionsretten giver i høj grad alle anledning til bekymring, og vi vil ikke give nogen credit points her. Vi vil efterforske denne sag, og Kommissionen skal svare på spørgsmålet, hvorfor der i bestemte perioder praktisk talt ikke blev foretaget noget for at tage højde for Revisionsrettens bemærkninger. Vi lader det ikke passere, at man siger til os: Det kunne vi ikke gøre, fordi vi jo skulle arbejde på den nye finansforordning! Ingen af tingene har noget med hinanden at gøre, og vi forventer at få klare og tydelige oplysninger på stedet, hvoraf det fremgår, hvorfor bestemte ting ikke har fundet sted. Skulle disse forklaringer ikke være tilfredsstillende, bliver det ikke særlig hyggeligt for nogen af de involverede! Det er et løfte, at det så ikke bliver særlig hyggeligt!
(Bifald)
Mulder (ELDR).
Hr. formand, i hvert fald tak, fordi De giver mig ordet. Jeg vil begynde min beretning med en positiv bemærkning. Revisionsretten har eksisteret i 25 år, hvilket er en lykønskning værd, og jeg kan kun sige, at Revisionsretten i disse 25 år har udviklet sig til en faderskikkelse, uden hvilken Parlamentet ikke ville være i stand til at udføre sit arbejde.
Jeg er også glad for, at Revisionsretten konstaterer, at Kommissionen begynder at fungere stadig bedre. Revisionsretten bedømmer en reform af Kommissionen positivt, og det samme gælder mere eller mindre for den nye finansforordning. Det er gode nyheder.
Den dårlige nyhed er, at en positiv revisionserklæring heller ikke i år er afgivet endnu. Jeg vil gerne gentage, hvad jeg sagde sidste år og også året før. Hvorfor kan Kommissionen ikke være mere specifik og nævne en dato, inden hvilken vi skal have en positiv revisionserklæring? Det kunne vi alle sammen arbejde hen imod, og så ville vi vide, hvad vi kunne forvente.
Jeg synes også, det er skuffende, at der ikke kan konstateres nogen forbedringer på den europæiske integrations ældste politiske område, nemlig landbrugspolitikken. Også i år bedømmer Revisionsretten landbrugsudgifterne meget kritisk, og i mine øjne kan der næppe ses nogen konkret forbedring. Derfor tog jeg i begyndelsen af året initiativ til at forbedre kontrollen med disse landbrugsudgifter. Det vil blive behandlet en af dagene i Parlamentet, og jeg håber, at både Kommissionen, Rådet og medlemmerne af Parlamentet vil bedømme det positivt.
I år skal Kommissionens generaldirektører for første gang stå til regnskab for sund økonomisk forvaltning. Jeg tror, at det vil blive væsentligt i fremtiden. Der er jo, hvad proceduren angår, mulighed for visse forbedringer, og rapporterne skal også blive mere konkrete og tydelige, men jeg tror, at det også for os i Parlamentet vil blive et væsentligt punkt i fremtiden.
Om overskuddet på budgettet er der allerede sagt temmelig meget. Det vil jeg ikke sige meget om. Naturligvis skal vi budgettere bedre.
Jeg vil lige sige noget om selve revisionserklæringen. Det er også et refræn, som jeg stadig gentager. Jeg forstår både på Revisionsretten og på Kommissionen, at det næppe er muligt at oplyse fejlprocenter i dele af budgettet, men jeg ville dog sætte pris på, at Revisionsretten udvikler visse indikatorer, hvor det er muligt. Vi bør fra år til år kunne vurdere, om der generelt er sket forbedringer med en bestemt procentdel. Alle ønsker at få en karakter, og det bør også være muligt for det europæiske budget.
Et vigtigt punkt er stadig udvidelsen. Revisionsretten siger, at der selv i de nuværende medlemsstater stadig lades meget tilbage at ønske. Så vidt jeg ved, fungerer IACS (integreret system for forvaltning og kontrol) endnu ikke i nogen af de nye medlemsstater. Det er et punkt, der vækker stor bekymring, og det skal vi især lægge vægt på i fremtiden.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Hr. formand, endnu en gang har vi en årsberetning, denne gang for 2001, som indeholder meget alvorlig kritik fra Revisionsretten på flere punkter. I lighed med tidligere findes der meget konkrete tilfælde på en række områder, hvor EU's midler anvendes direkte forkert, ikke mindst i forbindelse med landbrugspolitikken. Beretningen indeholder også bemærkninger om det enorme overskud på 15 milliarder euro, hvilket vil sige 16% af budgettet.
Det alvorligste punkt i denne årsberetning er dog uden tvivl den generelle kritik af pålideligheden i EU's bogføringssystem og i den økonomiske håndtering. Såvel i beretningen som under fremlæggelsen af den i udvalget var denne kritik meget tydelig. Ved fremlæggelsen i udvalget sagde Revisionsrettens repræsentanter, at der reelt kun kan gives garanti for, at 5% af udbetalingerne er korrekte på grund af, at systemet fungerer, som det gør. Dette er jo i sig selv uhørt og også uhyre alvorligt. Desuden lader forandringerne vente på sig. Det konstateres i Revisionsrettens beretning, at man i maj i år ikke engang har påbegyndt gennemførelsen af den handlingsplan, som skal fører til forbedringer.
På trods af denne alvorlige kritik af bogføringssystemet vælger man i forklaringen fra Revisionsretten dog stadig at hævde, at transaktionerne er udført korrekt. Jeg mener, at der findes store modsætninger i dette. Det er i princippet umuligt at hævde disse to ting på samme tid. Man kan ikke både fremlægge et bogføringssystem, som ikke virker, og garantere, at alt udføres korrekt. Jeg sætter spørgsmålstegn ved, om der egentlig findes belæg for denne revisionserklæring.
Vi kender alle til den meget kraftige kritik af regnskaberne fra den tidligere chef på området, fru Marta Andreasen. Hun nægtede også at skrive under på regnskaberne for 2001. Jeg vil gerne spørge Revisionsretten, om den har forståelse for dette i lyset af den kritik, som Revisionsretten selv har fremført. Er det ikke en ganske rimelig holdning ikke at skrive under?
Et andet interessant synspunkt fra Marta Andreasen er, at man kan gennemføre hurtige forbedringer uden nye investeringer i Kommissionen. Det kunne være interessant også at høre Revisionsrettens holdning til dette.
Jeg er for øvrigt lidt overrasket over debatten, hvor kritikken fra fru Andreasen blev afvist. Måske er den forkert, men hvorfor må vi så ikke høre kritikken? Hvorfor vil de øvrige politiske grupper her i Europa-Parlamentet ikke have, at der skal afholdes en høring? Hvorfor giver Kommissionen praktisk talt fru Andreasen mundkurv på, når mødelederne i Europa-Parlamentet inviterer hende for at lette vores arbejde med revisionen? Det ser ikke særlig godt ud.
Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest tilslutte mig hr. Kuhnes ord om den gennemsigtige og åbne måde, hvorpå vi samarbejder. Jeg kunne stille temmelig mange spørgsmål til mine kolleger i dag. Jeg kunne stille spørgsmål om det betydelige budgetoverskud, nemlig 15 millioner euro. Om, hvordan det kan være, at der så mange år i træk ikke er afgivet en positiv revisionserklæring. Om Kommissionens bogføringssystem. Om mangler hos medlemsstaterne, som alt i alt forvalter 80% af den europæiske subsidiepolitik. Om førtiltrædelsespolitikken, om Sapard, hvor kun 9,2% af midlerne er brugt. Det er alle sammen vigtige spørgsmål, som vi vil behandle sammen med ordføreren Casaca i de kommende uger og måneder.
Efter min mening er der kun et vigtigt spørgsmål tilbage i dag. Kære medlemmer af Revisionsretten, I ved, at jeg står på god fod med Revisionsretten. Jeg samarbejder gerne med jer, og vi samarbejder godt med hinanden. Men i årsberetningen fra OLAF meldes der om beskyldninger, som et medlem af Europa-Parlamentet har fremsat mod OLAF om muligt underslæb begået af et tidligere medlem af Revisionsretten. I ved, at jeg er dette medlem af Europa-Parlamentet.
Da jeg hørte om beskyldningerne, sendte jeg dem til OLAF. Jeg søgte bevidst ikke offentlig omtale dengang. Jeg ville se, om OLAF ville gøre sit arbejde, og jeg må her give OLAF's efterforskere en kompliment. De har gjort deres arbejde udmærket. For nogle uger siden tilsendte de det luxembourgske retsvæsen en sagsmappe. De sendte også en sagsmappe til Revisionsretten selv med en række henstillinger. Bl.a. en henstilling om at indlede en disciplinær undersøgelse mod et tidligere medlem af Revisionsretten og mod en tidligere midlertidig tjenestemand i Revisionsretten. Der anmodes om, at penge kræves tilbage, efter forlydender et beløb på 28.000 euro. Nu vil jeg gerne spørge jer, medlemmer af Revisionsretten, hvad jeres officielle reaktion er på denne OLAF-undersøgelse. Imødekommer I Revisionsrettens henstillinger? Kan I også give mig tilladelse til, at jeg selv personligt må se på denne OLAF-sagsmappe? For det tredje, kan I forsikre om, at tilfældet med fru N er en engangsforeteelse? Et isoleret tilfælde, og at dette ikke er en udbredt praksis inden for Revisionsretten?
Kære medlemmer af Revisionsretten, det er et væsentligt spørgsmål, fordi vi snart ikke blot vil drøfte decharge til Parlamentet, decharge til Kommissionen, men også bl.a. decharge til Revisionsretten. Jeg tror, at et ærligt og åbent svar fra jer er meget vigtigt for, om Budgetkontroludvalget og Parlamentet kan træffe beslutning eller ej om, hvorvidt vi kan give jer decharge for 2001 eller ej.

Camre (UEN).
Hr. formand, hvis et mindre dansk aktieselskab med 100 medarbejdere aflagde et årsregnskab, hvorom den statsautoriserede revisor afgav en erklæring, hvori det blev understreget, at de fleste forbehold skyldtes, at de gik igen fra år til år; og hvis det blev konstateret, at svaghederne i stor udstrækning skyldtes, at selskabets regnskabssystem ikke gav tilstrækkelig sikkerhed for fuldstændig opgørelse af alle elementer i selskabets aktiver; og hvis man videre skrev, at der var problemer med kontrol- og sikkerhedssystemerne, at dataene i systemet ikke var fuldstændige, og fortsatte med at sige, at det var bekymrende, at selskabet ikke havde prioriteret en afhjælpning af disse mangler højt nok, og at det ikke havde gjort sig tilstrækkelige overvejelser på området eller afsat nok ressourcer til at få løst problemerne inden for en rimelig tidshorisont. Hvis det i sidste ende blev konkluderet, at der ikke kunne afgives nogen erklæring om, hvorvidt de anlægsarbejder, indkøb eller tjenesteydelser, der ligger til grund for betalingerne til de lokale modtagere, faktisk var udført. Ja, hvis det skete, så ville bestyrelsen for det første nægte at give direktionen decharge. Dernæst ville man afskedige direktionen. Derpå ville skattevæsenet møde op og beslaglægge samtlige virksomhedens regnskabsdokumenter for at underkaste dem en kritisk analyse. Derefter ville virksomheden blive sat op i skat svarende til de ikke-dokumenterede udgifter, og endelig ville der blive tale om et strafferetligt ansvar.
Men sådan er det ikke i EU. Det er kun sådan, vi går frem over for vore private virksomheder. Her søger Kommissionen med alle midler at lukke munden på kritikerne, sådan som det netop er sket med den fyrede regnskabsdirektør Marta Andreasen, og når Parlamentet ønsker at kulegrave hendes kritik, så forhindrer flertallet i Formandskonferencen os i at gennemføre en høring. Hvis nu kritikken var uberettiget, som Kommissionen påstår, så ville vi jo få det klarlagt, og så ville alt være godt. Men Kommissionen ved, og Revisionsretten bekræfter, at kritikken er berettiget, og derfor må den ikke komme frem. I stedet vælger dette Parlament at lukke øjnene. Det hedder at give decharge, for ellers kunne borgerne jo finde ud af, at der ikke er orden i pengesagerne. Jeg synes, at det er utrolig uklogt at fortsætte denne tys-tys-politik, og jeg tror ikke, at det i længden vil lykkes at undgå den skandale, det er, at EU ikke kan styre de penge, som skatteborgerne afleverer til os. Jeg finder beretningen meget oplysende. Problemet ligger i, at vi ikke tør sætte handling bag kritikken.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, hvert efterår, når bladene falder af træerne ude i naturen, drøfter vi her Revisionsrettens årsberetning, hvori vi hvert år kan læse omtrent det samme. Kommissionen er åbenbart næppe lydhør over for kritikken og henstillingerne i denne årsberetning. Bliver det virkelig anderledes i år? Vi er bange for, at det ikke er tilfældet. Siden 1999 har denne Kommission lovet bod og bedring, men at der indtil maj 2002 ikke er gjort noget effektivt for at revidere regnskabssystemet, er ifølge EDD-Gruppen en direkte hån. Kommissionen fremprovokerer en gentagelse af Kommissionens fald i 1999. Så meget mere som fru Andreasen i formiddags ikke måtte give os oplysninger om manglerne i regnskabsføringen og den administrative tilrettelæggelse. I lyset af denne erfaring spørger vi formanden for Revisionsretten, om han i midten af marts 2003 kan forelægge en særberetning med alle relevante oplysninger herom. Vi har fået nok af Kommissionens forhalingsmanøvrer og udflugter. Mener formanden for Revisionsretten, at en uafhængig holdning til Kommissionen kunne øge Revisionsrettens effektivitet?
Hr. formand, i betragtning af det næsten strukturelle overskud i forbindelse med politikken vedrørende strukturfondene er det nødvendigt at revidere denne fundamentalt, også i betragtning af den kommende udvidelse af EU. Foruden en bedre kontrol er der presserende behov for en integral evaluering af politikken. Kan Revisionsretten oplyse, om en uændret fortsættelse af den nuværende politik vedrørende strukturfondene vil føre til endnu større forvaltningsproblemer efter 2004? Efter vores opfattelse skal der hurtigst muligt gøres en ende på indskydelsen af offentlige midler, når der er stor risiko for misbrug af dem.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, kære kolleger, jeg mener, at den betænkning, som vores kollega hr. Vallés fremlægger for os i dag, er vigtig på grund af dens indhold og tankerne bag. Han fortæller os således meget klart, at Kommissionens regnskaber er tvivlsomme og ligeledes, at der - på trods af den kritik, som man kan fremsætte mod regnskabssystemet - ikke nødvendigvis er tale om svig. Dette er to ting, der forekommer mig vigtige i forbindelse med den debat, vi fører i øjeblikket.
Når dette er sagt, er det klart, hr. formand, men også fru kommissær, at Parlamentet er bekymret over den regnskabsmæssige situation i Kommissionen, og jeg må sige ligeud - selv jeg, der, som De ved, altid er forsigtig, når det kommer til "skandaler" - at visse beslutninger, som beslutningen her til morgen, efter min mening ikke hjælper Kommissionen til at vise, at den kan fremsætte et gyldigt reformforslag med henblik på regnskabssystemet - og dette i god tro. Nogle gange siger jeg til mig selv, som romerne sagde, "vi har intet lært". Hvordan kan det være, at vi må ty til en skandale, en miniskandale og en minipolemik, fordi en reform, som haster, det forsikrer De selv, bliver så forsinket?
Det er det spørgsmål, der dukker op. Vi afventer med utålmodighed Deres næste beslutning. Men jeg tror faktisk ikke - som Revisionsretten også siger - at dette har noget at gøre med opdagelsen af svindel eller dårlig forvaltning i Kommissionen. Til gengæld mener jeg, at det er på høje tid, at denne reform bliver indledt, diskuteret og organiseret i alle institutioner. Det er en skam, at den skal afhænge af den situation, som vi nu har kendskab til.

Avilés Perea (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere Revisionsrettens formand, hr. Fabra Vallés, med den beretning, han har fremlagt for os. Det er en præcis, tydelig og meget fokuseret beretning, der giver os præcise oplysninger om, hvordan budgettet er blevet gennemført.
Det mest slående aspekt i beretningen er endnu en gang det betydelige budgetoverskud for 2001: 16%. Det er en meget stor andel, hvilket de foregående talere også har gentaget, navnlig når vi analyserer tallet nærmere og finder ud af, at kun 70% af strukturfondene er blevet gennemført, og at Sapard-budgettet stort set ikke er blevet gennemført, til trods for at det er et utroligt vigtigt instrument for de nye lande i EU.
Noget tilsvarende gør sig gældende for landbrugspolitikken.
Med hensyn til troværdigheden af de regnskaber, Kommissionen har fremlagt, mener Retten, at de er i orden, og blandt Rettens anbefalinger vil jeg gerne fremhæve den, der vedrører regnskabssystemet. Som i de foregående år mener Retten, at der skal gennemføres foranstaltninger for at ændre og forbedre det eksisterende system.
Og i lyset af, at dette spørgsmål har været temmelig kontroversielt - alt for kontroversielt efter min opfattelse - vil det være ønskeligt, at Kommissionen tager nøje bestik af anbefalingerne om modernisering af regnskabssystemet og om at gøre det så åbent som muligt så hurtigt som muligt.
Jeg mener også, at det er nødvendigt at fremhæve henvisningen til den interne reform af Kommissionen og den langsommelighed, hvormed den gennemføres. Der er ingen tvivl om, at det er en kompliceret og ambitiøs proces, men vi må også huske på, at det er en nødvendig reform, og derfor håber vi, at Kommissionen vil tage nøje bestik af de anbefalinger, som Retten fremsætter.
Jeg vil ikke kommentere de tidligere indlæg. Næsten alle de medlemmer, der tager ordet, er enige i den bekymring, der kommer til udtryk i beretningen, og den klarhed, hvormed den udtrykkes, og jeg mener derfor, at bolden ligger på Kommissionens banehalvdel.
Jeg vil gerne endnu en gang gratulere hr. Fabra Vallés. Der hersker ingen som helst tvivl om, at hans erfaring som tidligere medlem af Budgetkontroludvalget har været ham til stor nytte i udførelsen af hans arbejde.

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne på det varmeste hilse denne beretning fra Revisionsretten velkommen, på grund af dens fornyelser og rige indhold, men også og ikke mindst Rettens formand, hr. Fabra Vallés. Jeg vil også gerne takke for de ord, som kommissæren så venligt har rettet til mig, og i særlig grad takke hende for det samarbejde, som Kommissionen har ydet i denne dechargeprocedure.
Gennemførelsen af budgettet for 2001, sådan som denne rapport beskriver den, kendetegnes ved en meget stærk gennemførelse, hvad især angår bevillingerne til førtiltrædelsesprogrammerne og strukturfondene, men også ved, at Fællesskabets regnskabssystem fortsat er mangelfuldt og virkelig trænger til at blive reformeret, og for det tredje ved, at mange gamle problemer stadig består, navnlig den lidet gennemsigtige måde, hvorpå Kommissionen har administreret beskyttelsesordningen for den europæiske sukkerindustri.
Blandt budgetgennemførelsens mangler er det særlig chokerende at måtte konstatere, at den indsats, der har skullet hjælpe kandidatlandene med forberedelserne til optagelsen, synes at have varieret omvendt proportionalt med de midler, der faktisk er kommet de støtteberettigede til gode, navnlig disse landes landmænd. Undertiden virker det, som om de mange konsulentfirmaer, der svirrer rundt om Fællesskabets institutioner, og som ofte udgøres af tidligere EU-ansatte eller tjenestemænd på orlov, er vigtigere end borgerne. Reglerne bliver også stadig mere absurd indviklede, helt ude af trit med virkeligheden.
Den i så høj grad påkrævede reform af regnskabssystemet må omfatte alt - og jeg vil gerne understrege ordet "alt" - som kan sikre, at EU's regnskaber er i overensstemmelse med de bedste internationale metoder og standarder for den offentlige sektors regnskaber. En modernisering af regnskabs- og betalingsprocedurerne, med klar, tilgængelig og udtømmende kodificering af alle udgifter, med systematisk angivelse af, hvem de støtteberettigede er, og med klar og konsekvent terminologi er et projekt, som vi meget gerne ser gennemført.
Gennemsigtigheden i forholdet mellem Fællesskabets institutioner og omverdenen er et tilbagevendende problem. Revisionsrettens beretning om, hvorfor sukkerordningen ikke er blevet reformeret, gør det forståeligt, hvordan en af Fællesskabets mest anakronistiske landbrugsordninger har kunnet bestå gennem mere end fire årtier uden ændringer af betydning. I et komplekst højniveauformidlingssystem er det nogle gange let at glemme borgerne til fordel for pressionsgrupperne, glemme dem, der har størst behov, til fordel for dem, der bedst og mest udøver pres. Det er derfor, at det er så vigtigt hele tiden at kæmpe for større gennemsigtighed og rimelighed.

Sørensen Ole (ELDR).
Hr. formand, der er blevet sagt mange ting om Kommissionens regnskabssystem i de sidste 6 måneder. Revisionsretten bekræfter i utvetydige vendinger, at mange af de tilbagevendende problemer omkring de underliggende transaktioner, som forhindrer en revisionserklæring uden forbehold, skyldes det mangelfulde regnskabssystem. Kommissionen erkender de fleste af de mangler, som Revisionsretten påpeger. Men jeg står stadig undrende over for, at Kommissionen ikke allerede i 2001 har iværksat aktioner på grundlag af det forslag til handlingsplan, der netop blev fremsat i 2001 med henblik på at imødegå nogle af de mest presserende problemer. Nu ser jeg frem til en åben og seriøs drøftelse mellem Kommissionen og Parlamentet, så vi endelig kan få ryddet op. Det er politisk uholdbart, at der bliver ved med at komme kritiske revisionsbemærkninger. Er der fejl, så skal de rettes.
Kommissionen har lovet, at den ved udgangen af denne måned vil fremlægge sin strategi for, hvorledes EU får et integreret regnskabssystem, der baserer sig på de højeste standarder inden for den offentlige sektor. Det løfte vil jeg holde Kommissionen fast på, og jeg hilser den handlingsplan velkommen. Men jeg håber også, at planen straks vil tage fat på de områder, der kræver umiddelbar handling, ikke mindst set i lyset af, at Budgetkontroludvalget i forbindelse med dechargen for 2001 netop vil fokusere på regnskabssystemet.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, jeg bifalder også Revisionsrettens beretning, men jeg undrer mig over den bemærkning, som hr. Fabra Vallés netop fremsatte. Den har en meget interessant drejning med hensyn til det, De faktisk har skrevet i årsberetningen. De nævner i Deres redegørelse en modstrid i de udtalelser, der fremsættes offentligt i øjeblikket, og det er jeg enig i. Jeg ville gerne som modvægt til Kommissionens 300 spindoktorer, der har fremsat bemærkninger om Marta Andreasen, gøre parlamentsmedlemmerne opmærksom på, at hun af selv samme Kommission fik mundkurv på i morges.
Men hvad skrev De? De skrev, at Revisionsretten siden den første forsikring i relation til regnskabsåret 1994 har gentaget sine forbehold over for regnskabets pålidelighed, og at disse forbehold ofte kan tilbageføres til regnskabssystemets svagheder og en ringe opmærksomhed fra Kommissionens operative generaldirektorater m.m. De har også sagt, at årsregnskabet i mangel af et omfattende regnskabssystem hovedsagelig er udarbejdet på baggrund af fortegnelser, som ikke er en del af regnskabet. Jeg synes, at det faktisk er to ganske chokerende udtalelser, og underligt nok synes jeg også, at de præcist støtter nogle af de ting, som Marta Andreasen, Kommissionens tidligere regnskabschef, havde fremsat.
Hvis regnskabet er så pålideligt, som De netop nævnte i Deres redegørelse, hvorfor så skrive de ting i Deres beretning? Hvis regnskabet er så godt, hvorfor nægtede så mange generaldirektører at godkende deres egne regnskaber uden forbehold? Hvis Deres kontrol er så grundig, hvorfor får vi, Parlamentet, ikke et tal, som vi har efterspurgt nu i så mange år, nemlig procentdelen af penge tabt ved bedrageri, fejldisponeringer og spild - et tal, som vi plejede at få, så vi kunne se, om der var sket mærkbare forbedringer.
Endelig har jeg et eller to spørgsmål til kommissæren, for jeg er ganske sikker på, at De er dygtig til at manøvrere politisk, kommissær Schreyer. De har sikkert hørt en række politiske taler i Parlamentet i dag om Revisionsrettens beretning, og hvordan folk iscenesætter sig selv og ser frem til decharge. Jeg tror, at De har en masse problemer ventende, og hvis De læser de politiske teblade rigtigt, vil De iværksætte Deres reformer endnu hurtigere, end De allerede har gjort. 
Med Deres politiske omtanke beder jeg Dem venligst om at besvare et par spørgsmål for mig. Hvem i Kommissionen godkendte regnskabet i 2001? Jeg mener, at jeg og en række journalister har stillet Dem spørgsmålet før. Vi vil virkelig gerne høre svaret. Var det den daværende regnskabschef? Var det generaldirektøren for budgettet? Var det Dem? Var det en sekretær? Var det den salgsingeniør, som De ansatte som regnskabschef for Kommissionen for nylig? Hvad foregår der i Deres systemer?
Vi ønsker en reform. Parlamentet opfordrer Dem til at reformere, og hvis De ikke hurtigt reformerer systemet, bedes De træde af og lade en, som vil udføre opgaven, gøre det ordentligt. 
Morgan (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke Revisionsretten for dens årsberetning igen i år. Jeg er yderst skuffet over, at det er første gang, Revisionsretten har fået lejlighed til at fremlægge sin revision i år. Jeg mener, at det er et af Parlamentets vigtigste ansvarsområder, og jeg er meget skuffet over, at beretningen først er kommet på dagsordenen i december, selv om den allerede blev udgivet i november.
Måden, som beretningen er fremlagt på, er en smule forbedret. Jeg mener dog, at selve dokumentet stort set er uforståeligt. Det er alt for kompliceret og dårligt fremlagt. Vi håber, hr. formand, at De fortsat vil bestræbe Dem på at gøre dette mere klart fremover. 
Hovedområdet, som Budgetkontroludvalget sandsynligvis skal koncentrere sig om i år, er selvfølgelig Kommissionens regnskabssystem. Det er ikke, fordi Marta Andreasen har fortalt os, at vi skulle gøre det, men fordi Revisionsretten har påpeget disse mangler siden 1994. Kommissionen har været ekstremt langsom til at tilskynde de reformer, og det er stadig usandsynligt, at vi får en fuldstændig gennemgribende reform før 2005. Jeg synes, at det er uacceptabelt langsomt. Vi må gå et skridt videre og fastlægge en mere ambitiøs tidsplan. Vi er klar over, at vi stiller større krav til Kommissionen end til de 11 medlemsstater af EU, når det gælder præsentation af regnskabet. Men vi er hårde mod Dem, og vi ønsker at presse Dem, så vi lever op til de bedste standarder. 
Revisionsretten har også været for dårlig til at sætte navn på og miskreditere de medlemsstater, der ikke har kontrolleret EU's udgifter, og jeg tror ikke, at vi nogensinde får identificeret de egentlige skurke, før Revisionsretten viser større mod og begynder at sætte navn på.
Det er, som bemærket tidligere, også værd at nævne, at det er det første år, hvor generaldirektørerne har kontrol over deres egne tjenestegrene, men 22 af de generaldirektører har taget forbehold, som vi vil se nærmere på under vores undersøgelse.
Mange er desuden også interesseret i at vide, hvorfor Kommissionen ikke har udstedt bøder til de medlemsstater, som overtræder EU-direktiver, og jeg vil blot gerne advare Kommissionen om, at vi kommer til at tage dette emne langt mere seriøst. Vi ønsker at se flere penge i EU's kasse i form af bøder, som burde være pålagt medlemsstater, der ikke overholder direktiver.

Fabra Vallés
. (ES) Hr. formand, jeg er opmærksom på Deres sædvanlige dagsorden, og jeg vil gerne sige Dem hjertelig tak for indbydelsen. Mange tak skal De have.
Der har været en række specifikke spørgsmål og generelle bemærkninger, men for at holde mig så nogenlunde til dagsordenen tror jeg, at det var hr. Kuhne, der sagde, at han havde tillid til hr. Casaca. For mit eget vedkommende er tilliden, så vidt jeg ved, fuldstændig og absolut. Men ikke kun tilliden til ham, men til hele Parlamentet, til alle medlemmerne, men jeg er opmærksom på det solide arbejde, der normalt kommer fra hr. Casaca.
Desuden har man rejst spørgsmål vedrørende revisionserklæringen. Vi bliver ofte spurgt, hvornår vi kan levere en positiv revisionserklæring. Tjah, jeg er overbevist om, at den dag, hvor Kommissionens interne kontrol - som netop et gået i gang - fungerer korrekt, bliver den dag, hvor vi får en positiv revisionserklæring. For jeg er sikker på, at Kommissionen vil korrigere og kontrollere sig selv.
Hvorfor anfører vi ikke fejlprocenten? Jeg har flere gange sagt, hver gang jeg bliver spurgt, at fejlprocenten kun rummer begrænsede oplysninger og kan føre til fejltolkninger. Derfor er det efter min opfattelse bedst ikke at offentliggøre denne oplysning.
Så får vi at vide, at vi kunne afgive en revisionserklæring for de enkelte sektorer. Bare vi kunne! Og jeg siger "bare vi kunne", for hvis vi havde ressourcer til at foretage en DAS-revision for alle enkeltsektorer, kan jeg forsikre Dem om, at vi ville gøre det. Og De kan være forvisset om, at vi kunne grave langt flere oplysninger frem.
Sandheden er, at med de oplysninger, der kommer frem via DAS-revisionerne, skal en ting ligge helt fast: at tale om fejl betyder ikke altid, at man taler om uregelmæssigheder, og at tale om uregelmæssigheder betyder ikke altid, at man taler om svig. Derfor angiver fejlprocenten netop fejl, og det, vi skal se på, er baggrunden for disse fejl. På grund af det anvendte stikprøvesystem er fejlprocenten så lav, at vi ikke kan give den til Parlamentet, så det kan tolke den, som om der var tale om et klart resultat, som viser præcis det, folk ønsker at høre. Det er grunden.
Vi arbejdet med en ny metodologi for DAS-revisionen, og vi håber, at denne nye metodologi vi give os mulighed for at nå et punkt, hvor vi kan levere de oplysninger, Parlamentet kræver, og at de vil kunne opfylde behovene hos vores budgetmyndighed, både Rådet og Parlamentet.
Hr. Staes stillede et spørgsmål om fru N-sagen. Jeg kan blot sige, at fra det øjeblik, hvor OLAF ankom til Revisionsretten, åbnede vi alle døre for dem, skabene blev låst op, og computerne tændt, så de kunne kigge, hvor de ville.
Når De spørger, om vi allerede har truffet foranstaltninger, er det min overbevisning, at Revisionsretten har anlagt en forsigtig holdning og venter på, at generaladvokaten vurderer det materiale, OLAF har fremlagt, fordi medlemmet N endnu ikke er blevet hørt. Jeg mener ikke, at vi, Revisionsretten, kan dømme, for selv om vi kaldes Retten, afsiger vi ikke domme, vi fremsætter kun anbefalinger.
Derfor mener jeg, at det er klogt at vente, indtil generaladvokaten i Luxembourg har vurderet det materiale, som OLAF har forelagt ham. Men jeg skal bemærke, at netop i dette øjeblik arbejder en gruppe af Rettens medlemmer med dette spørgsmål. Hvorfor? For at få så meget som muligt fra hånden, før generaladvokaten afgiver sin udtalelse, uanset indholdet i denne udtalelse, og uanset hvilken vurdering generaladvokaten når frem til.
Hr. Dell'Alba sagde, at han er bekymret. Jeg mener, at vi alle bør være bekymrede. Og det bør vi være, fordi det afhænger af os, om Kommissionen forbedrer sig eller ej.
Jeg ved, at de ærede medlemmer gør deres pligt, og det ved jeg, fordi jeg tidligere var medlem af Parlamentet, og jeg kan huske, hvordan jeg nød at hage mig fast i sagerne. Men jeg må sige, at jeg nu befinder mig i en helt anderledes situation. Ikke fordi jeg er gået over til fjenden eller har skiftet side, jeg er heller ikke skiftet fra Barcelona til Real Madrid, nej, jeg har virkelig mødt en Kommission, som er anderledes end den, jeg var vant til at arbejde med. En Kommission, hvor jeg kan se daglige ændringer. De siger, at disse ændringer endnu ikke kan ses ud af det endelige resultat? Det er korrekt, det kan de ikke. Og ved De hvorfor? Fordi dette ikke blot er kosmetiske ændringer. Hvis det bare var en ansigtsløftning, et par småjusteringer hist og her, ville resultaterne hurtigt være synlige. Kommissionen er på vej igennem radikale forandringer. Og derfor er jeg sikker på, at vi ikke vil se ændringer før til næste år.
Jeg mener, at vi alle bør vise den tillid og sammen med tilliden også hjælpe den, og vi må ikke glemme - De er i kontakt med regeringerne, med staterne, og De skal bringe dette videre også til regeringerne - at et af de problemer, Kommissionen står med i øjeblikket, når den skal forbedre sine resultater, når resultatet med hensyn Fællesskabets budget skal forbedres, også ligger i regeringernes hænder. Derfor mener jeg, at hvis alle institutionerne og regeringerne tilligemed gør en indsats, vil vi hjælpe Kommissionen til hurtigst muligt at nå frem til konkrete resultater.
Til hr. Heaton-Harris vil jeg sige, at jeg beklager, men jeg vil ikke besvare spørgsmål om den tidligere regnskabschef, fordi der er en disciplinærsag på vej, og derfor vil jeg ikke svare. Det, jeg kan sige, er, og det bør vi alle være enige om, at der efter min mening er sket fejl i proceduren. Der er sket en procedurefejl.
Og jeg vil sige til fru Morgan, at naturligvis gør vi en indsats. De beder os gøre en indsats. Vi gør virkelig en indsats hver eneste dag, hver dag udbygger vi kontakterne og dialogen med forskellige institutioner med henblik på at forbedre vores arbejde. Vi håber, at dette arbejde vil blive til stadig større nytte for Dem. Jeg er naturligvis parat til at afgive et løfte om dette. Jeg mente, at fremgangsmåden i beretningen havde forbedret nogle ting, fordi det eneste, jeg har gjort, er at lede efter noget, som jeg selv ville have spurgt om, og så fremlægge det. Det lader ikke til, at det er tilstrækkeligt endnu, men jeg lover dem, fru Morgan, at vi vil gøre en ekstra indsats til næste år.
Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil lige komme tilbage til mit indlæg. Jeg stillede tre spørgsmål til formanden for Revisionsretten. Han har ikke svaret på to af dem. Jeg har meget udtrykkeligt spurgt, om jeg kunne få adgang til de dokumenter, som OLAF har udarbejdet, efter forelæggelsen af min sagsmappe om bedrageri til Revisionsretten. Han har ikke svaret mig. Han har heller ikke svaret på spørgsmålet, om tilfældet med fru N, det tidligere medlem af Revisionsretten, var et isoleret tilfælde eller ej, og om vi kan være sikre på, at dette ikke er en vidt udbredt praksis i Revisionsretten.
For det tredje må jeg dog sige, at jeg er meget utilfreds med hans svar. I sin pressemeddelelse siger OLAF først, at det har overrakt de juridiske myndigheder i Luxembourg en sagsmappe, og derefter, at det har anbefalet Revisionsretten at indlede en disciplinær undersøgelse af disse personer for at iværksætte inddrivelsesprocedurer med hensyn til de pågældende beløb. Nu hører jeg, at Revisionsretten afventer Luxembourgs retsundersøgelser. Jeg er bange for, at det vil vare mange år, ligesom det også er sædvanen inden for belgisk ret. Jeg vil gerne have, at Revisionsretten følger OLAF's henstillinger.

Fabra Vallés
. (ES) Hr. Staes, jeg beklager, at jeg sprang over nogle af Deres spørgsmål.
Med hensyn til indholdet af OLAF's rapport er sagen sub judice, indtil der foreligger et svar fra generaladvokaten, og derfor er der ikke mere at sige.
I sin beretning gør OLAF det endvidere klart - og jeg skal give Dem en lille oplysning fra rapporten - at sagen om medlem "N" er - og jeg citerer - "en specifik sag, og de procedurer, som Revisionsretten anvender til intern kontrol, er korrekte". Det er det hele.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelse om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde i København den 12. og 13. december 2002, herunder de institutionelle aspekter af udvidelsen.

Haarder
. Hr. formand, hr. kommissær, kære medlemmer og tidligere kolleger, mine damer og herrer, Det Europæiske Råds kommende møde i København kommer til at spille en altafgørende rolle for afslutningen af det danske formandskab. Dagsordenen bliver koncentreret om to emner: Udvidelsen og Rådets funktionsmåde i lyset af udvidelsen.
På mødet vil formanden for konventet orientere Det Europæiske Råd om status for konventets arbejde, og Det Europæiske Råd vil tillige mødes med Europa-Parlamentets formand, Pat Cox. Lad mig starte med det sidste. Mødet med Parlamentets formand er jo en fast tradition ved møderne i Det Europæiske Råd. Det er en tradition, som stats- og regeringscheferne lægger vægt på og sætter pris på. Det er vigtigt, at institutionerne med jævne mellemrum har mulighed for at udveksle synspunkter og drøfte centrale europæiske spørgsmål, sådan som vi også gør her i dag - og sådan som den danske statsminister og jeg selv gjorde i sidste uge, da vi havde besøg af Prodi, formand for Kommissionen, og Cox, formand for Parlamentet. Jeg er sikker på, at de har mødet i frisk erindring.
Hvis udvidelsen lykkes i København, og det skal den, så vil det være endnu et resultat af institutionernes hårde arbejde og gode samarbejde gennem de seneste år.
Udvidelsen vil være det vigtigste punkt på dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i København. Vi har været igennem nogle måneder med et meget højt tempo i tiltrædelsesforhandlingerne. Nu nærmer vi os den beslutning, som vil besegle genforeningen af det europæiske kontinent. Afslutning af tiltrædelsesforhandlingerne med den første gruppe kandidatlande med henblik på optagelse den 1. maj 2004. Det har været utrolig vanskeligt og kompliceret, og det er ikke løst endnu. Det gode resultat, der blev opnået på Det Europæiske Råds møde i Bruxelles, har i høj grad været medvirkende til, at der nu synes at være mulighed for en afslutning af forhandlingerne.
Som bekendt konkluderede Det Europæiske Råd i Bruxelles, at 10 lande vil være klar til medlemskab fra begyndelsen af 2004. I disse dage foregår de sidste og afgørende forhandlinger. Formandskabet præsenterede i sidste uge en forhandlingspakke for hvert af kandidatlandene. Disse pakker er formandskabets bud på de endelige forhandlingsløsninger. Pakkerne tager - i det omfang det er muligt - højde for kandidatlandenes synspunkter, som er blevet præsenteret ved separate møder med hvert enkelt land, og pakkerne ligger inden for den finansielle ramme for udvidelsen - det vil sige inden for Berlin-aftalen og inden for beslutningerne fra Det Europæiske Råds møde i Bruxelles i oktober.
Formandskabet håber, at vi kan nå et langt stykke, så langt som muligt i forhandlingerne forud for Det Europæiske Råds møde i København. Det er ingen hemmelighed, at de afsluttende forhandlinger er vanskelige. Med den rette vilje til kompromis hos både nuværende og kommende medlemsstater er jeg overbevist om, at vi vil nå et succesfuldt resultat.
Men udvidelsen stopper ikke i København. Det Europæiske Råd vil også tilføre ny fremdrift til tiltrædelsesprocessen for Bulgarien og Rumænien. Der skal træffes en beslutning om detaljerede køreplaner og tidsplaner, førtiltrædelsesbistand, således at tiltrædelsesprocessen med Bulgarien og Rumænien kan fremmes. Kommissionens meddelelse af 13. november om en "road map" for de to lande er et godt bidrag hertil.
På det seneste møde i Det Europæiske Råd i oktober hilste EU på ny reformarbejdet i Tyrkiet velkommen. EU-landene var enige om at understrege, at de mange vigtige reformer i Tyrkiet har fremmet påbegyndelsen af tiltrædelsesforhandlingerne med Tyrkiet. Tyrkiets tiltrædelse vil ske efter de samme principper og kriterier som dem, der anvendes over for de øvrige kandidatlande. EU er i færd med at forberede beslutningen om næste skridt i Tyrkiets kandidatur. Denne beslutning vil blive truffet på Det Europæiske Råd i København.
Det er Formandskabets forhåbning, at der findes en løsning på Cypern-spørgsmålet forud for København. EU støtter fuldt ud FN's generalsekretærs bestræbelser på at finde en løsning. Hvis der ikke ved Københavnstopmødet er fundet en løsning på den politiske konflikt på Cypern, vil EU træffe sin beslutning om Cyperns optagelse på baggrund af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Helsingfors i 1999.
Fastlæggelsen af optagelsesdatoen for de nye medlemsstater har en række institutionelle konsekvenser, og det er selvfølgelig vigtigt, at Parlamentet er fuldt ud inddraget i overvejelserne om disse konsekvenser. Jeg har selv haft den glæde at informere Parlamentet i alle stadier af disse overvejelser. Jeg har allerede haft lejlighed til at drøfte tingene under den sidste samling i Strasbourg, hvor spørgsmålet bl.a. blev rejst af Hr. Barón Crespo, og også i sidste uge i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, hvor vi havde en længere drøftelse af det.
Formandskabet har stor forståelse for Parlamentets store interesse i disse institutionelle konsekvenser af udvidelsen. Og vi er villige til åbent at drøfte disse spørgsmål. Samtidig må jeg også pege på den komplicerede forhandlingsproces med hensyn til udvidelsen, som foregår netop nu. Vi skal jo ikke blot nå til enighed internt i Rådet (og i de andre institutioner). Vi skal også - og ikke mindst - nå til enighed med de kommende medlemsstater. Der er altså tale om et igangværende, intensivt forløb, hvor ikke alle svar endnu ligger klar!
De institutionelle spørgsmål trænger sig på. Det er en nødvendig del af hele udvidelsen. Spørgsmål som de enkelte landes stemmevægt i Rådet og repræsentation i Europa-Parlamentet er en nødvendig del af tiltrædelsestraktaten. Der er behov for allerede nu at fastlægge klare bestemmelser for overgangsperioden. Der er tale om en primær ret på linje med traktaten. I den forbindelse vil jeg minde om, at Europa-Parlamentet vil skulle afgive samstemmende udtalelse, samt at tiltrædelsestraktaten nødvendigvis skal ratificeres i både eksisterende og nye medlemsstater.
Enigheden om optagelsesdatoen den 1. maj 2004 er baseret på indgående overvejelser om, hvad der er ønskeligt, og hvad der er muligt i lyset af ratifikationsprocessen i såvel de nuværende som de kommende medlemsstater. Vi skylder de kommende medlemmer ikke at udsætte optagelsen længere end absolut nødvendigt. Det mener jeg gælder for os alle: Parlament, Råd og Kommission. Det betyder, at der bliver behov for visse overgangsordninger. Sådan har det også været ved tidligere udvidelser.
Der har i Parlamentet været rejst forslag om afholdelse af valg til Parlamentet i 2004 på et tidligere tidspunkt, f.eks. den 9. maj. Personligt omfatter jeg disse tanker med sympati. Spørgsmålet blev gennem flere år drøftet indgående i forbindelse med revisionen af den fælles akt om direkte valg, som lige er blevet ændret (offentliggjort i EF-tidende den 21. oktober 2002). Hver dato er blevet vendt. Uden resultat. Jeg tror desværre ikke, at nye forsøg på at ændre datoen vil give resultat. Men det er ikke formandskabet, som stiller sig i vejen for en anden og tidligere dato.
Jeg håber på forståelse fra Parlamentets side for den situation, som Kommissionen vil stå i i perioden mellem optagelsen af de nye medlemsstater og indsættelsen af den nye Kommission. Det er jo ikke en god løsning at omfordele porteføljerne i Kommissionen for en periode på kun et halvt år.
Formandskabet ser gerne, at Parlamentet giver sin tilslutning til, at de nye landes midlertidige kommissærer ikke skal gennem høring og godkendelse i Parlamentet. Derved kan vi undgå at præjudicere det nye Parlaments stillingtagen til den nye Kommission. Det er jo ikke acceptabelt for de nye medlemsstater, at "deres" kommissærer skal godkendes af et Parlament, hvor de nye lande endnu ikke er repræsenteret med medlemmer, der har stemmeret.
Ved den foreslåede løsning undgår vi at præjudicere den designerede Kommissionsformands valg af kandidater ved sammensætningen af den nye Kommission. Det siger sig selv, at når de nye landes kommissærer ikke får en portefølje i perioden frem til indsættelsen af den nye Kommission, så giver det ikke megen mening, at Parlamentets fagudvalg foretager høringer af de nye kommissærer og eksaminerer dem i fagområder, som de ikke har. Jeg håber derfor, at Parlamentet kan tilslutte sig, at vi udpeger de nye kommissærer ved en simplificeret procedure i overgangsperioden, indtil der kan indsættes en ny Kommission med det nye Parlaments fulde deltagelse.
Endelig er der spørgsmålet om de nye medlemsstaters fulde deltagelse i den kommende regeringskonference. Rådet har defineret en meget klar holdning til dette spørgsmål. De nye medlemsstater skal være ligestillede med de gamle medlemsstater i de forhandlinger, der kommer til at forme vores og deres fælles fremtid. Og de skal naturligvis have vetoret ligesom de gamle medlemsstater. Andet kan vi ikke være bekendt.
Jeg har her forsøgt at redegøre for de komplicerede institutionelle konsekvenser, som udvidelsen får. Jeg ser frem til vores debat. Jeg vil lytte meget opmærksomt og byder alle gode forslag til alternative, realistiske løsninger velkommen. Rådet vil igen drøfte de institutionelle konsekvenser af udvidelsen på mødet i Rådet (almindelige anliggender) på mandag og tirsdag.
Det er allerede aftalt, at jeg personligt deltager i Udvalget om Konstitutionelle Anliggenders møde den 10. december. Her vil der således være lejlighed til at orientere Parlamentets kompetente udvalg om den nyeste udvikling og drøfte betydningen af det. Jeg synes, at det er naturligt, at drøftelsen foregår i dette udvalg, men skulle Parlamentet ønske et andet forum for debatten på det pågældende tidspunkt den 10. december, så er jeg naturligvis til rådighed.
Det Europæiske Råd i Sevilla pålagde det danske formandskab at arbejde videre med spørgsmålet om den fremtidige formandskabsfunktion i et udvidet EU. Formandskabet skulle fremlægge en første rapport på mødet i København. Der vil vi så få en første orienterende drøftelse om spørgsmålet. Formandskabets rapport opererer med tre modeller for, hvordan fremtidens formandskab kan udforme sig, og rapporten berører herunder spørgsmålet om styrkelse af Den Høje Repræsentant og spørgsmålet om eventuelt valgt formand for Det Europæiske Råd.
Det er ikke hensigten, at Det Europæiske Råd skal træffe beslutning om modellerne. Formandskabet vil lægge op til, at det videre arbejde med udformning af fremtidens formandskaber fortsættes både i Rådet og i konventet, hvor det for sidstnævntes vedkommende indgår som en del af den generelle drøftelse af institutionerne.
På mødet i København vil der blive afgivet en rapport fra konventets formand om fremskridtene i konventet. Denne dialog er meget vigtig. Konventets arbejde er med præsentationen i sidste måned af et udkast til forfatningstraktat inde i en afgørende fase. Diskussionerne om udfyldningen af den ramme, som formanden præsenterede, skrider hastigt frem. Det er nu, at grundlaget for konventets slutprodukt bliver skabt. Det er i den forbindelse glædeligt at se, at udkastet til forfatningstraktat har rejst en europæisk debat om, hvordan fremtidens Europa skal se ud. Det lover godt for vores fælles ambition om at skabe et mere demokratisk og folkeligt forankret europæisk samarbejde.
Formandskabet har gennem hele formandskabsperioden arbejdet for, at arbejdet i konventet udviklede sig i overensstemmelse med hensigten om at kunne producere et godt og gennemarbejdet input til regeringskonferencen.
Som det vil være fremgået af redegørelsen, skal Det Europæiske Råd på sit møde tackle en omfattende og ambitiøs dagsorden. Det er mit håb og min overbevisning, at alle lande på mødet vil udvise den fornødne kompromisvilje og bidrage til at træffe de vigtige beslutninger, som jeg her har redegjort for.
Vi håber i København at kunne træffe en historisk beslutning om den hidtil største udvidelse i Fællesskabets historie, og jeg tør også sige den udvidelse, som har de største konsekvenser, og som har det største historiske perspektiv. Den store udvidelsesdebat, som blev holdt i Parlamentet i sidste måned, er blot endnu et eksempel på den stærke vilje, som Parlamentet har udvist, samt den indsats, det har gjort for at få dette projekt til at lykkes. Og som jeg sagde i starten - dette store projekt kan kun lykkes, hvis de tre institutioner samarbejder tæt. Det synes jeg, at de har gjort, og jeg vil gerne igen takke Parlamentet for de klare budskaber, vi har fået hele vejen igennem, når det gælder den udvidelse, vi står over for.
Formanden.
Jeg har især bemærket Deres intention om at deltage i Udvalget om Konstitutionelle Anliggenders møde den 10. december 2002 for at rejse nogle af disse institutionelle spørgsmål. Jeg ved, at der senere i den uge afholdes møde på Formandskonferencen hos den danske statsminister i København. Under vores egen interne debat i grupperne kan vi måske prøve at koordinere nogle standpunkter og drøfte, i hvilket omfang vi om muligt kan fremme eller komme videre med de følsomme spørgsmål om institutionerne.

Prodi
Hr. formand, hr. minister, mine damer og herrer, i 1993 indledte Det Europæiske Råd i København den nuværende udvidelsesproces, som er den største i EU's historie. Efter næsten 10 år er vi nu ved at nå til vejs ende. I slutningen af næste uge mødes stats- og regeringscheferne endnu en gang i den danske hovedstad for at træffe de endelige beslutninger.
Hvad skal man drøfte i København? Man skal hovedsagelig drøfte tre ting. For det første skal forhandlingerne afsluttes med de 10 kandidatlande, der blev nævnt i Kommissionens rapport i oktober. For det andet skal vi styrke den førtiltrædelsesstrategi, som skal hjælpe Rumænien og Bulgarien med at fremskynde deres forberedelser på optagelsen i EU. Og for det tredje skal vi beslutte, hvilke skridt der skal tages næste gang, når det gælder Tyrkiets ansøgningsproces. I min tale i dag vil jeg komme ind på disse tre punkter.
Først vil jeg dog gerne sige noget om de beslutninger, som vi skal træffe for at kunne håndtere de tre vigtige overgange i 2004, nemlig optagelsen af de nye medlemsstater, udpegelsen af den nye Kommission og valget til Europa-Parlamentet. Vi kan opstille kalenderen for 2004, som er fyldt med politiske og institutionelle møder, i bevidstheden om de overvejelser, som Parlamentet i øjeblikket gør sig om, hvordan man skaber harmoni mellem de forskellige frister i forbindelse med de nye medlemsstaters optagelse og valget til Europa-Parlamentet. Her tror jeg, at vi skal se på retningslinjerne fra Rådet og om nødvendigt arbejde videre med dem, så der tages mest muligt hensyn til Parlamentets specifikke interesser.
Jeg foreslår, at begivenhederne sker i den rækkefølge, der er mest praktisk, og at vi følger vores sunde fornuft de steder, hvor der ikke står noget i traktaten. Det er dog et meget vigtigt politisk signal, at netop valget til Europa-Parlamentet udgør grundlaget for de institutionelle foranstaltninger i forbindelse med udvidelsen. De valgte parlamentsmedlemmer i de nye medlemsstater bliver med det samme fuldgyldige medlemmer af det nye Parlament, så de med fuld legitimitet kan godkende den nye Kommission, der skal indsættes hurtigst muligt.
Hvad skal der ske på topmødet i København, når det gælder topmødets vigtigste emne, nemlig udvidelsen? På Det Europæiske Råd i Bruxelles nåede man til enighed i EU om de overordnede retningslinjer for det, der skal tilbydes de 10 kandidatlande, ikke mindst hvad landbrugs- og budgetspørgsmålene angår. Det Europæiske Råds konklusioner blev straks forelagt for kandidatlandenes stats- og regeringschefer og fik generelt en positiv modtagelse. Der er dog stadig mange spørgsmål, som skal løses, før man når frem til en aftale, som alle parter kan godkende. Rådets formandskab og Kommissionen har arbejdet uafbrudt for at nå frem til denne aftale, og det bliver de ved med.
Jeg vil ikke gå i detaljer med de igangværende drøftelser, men blot angive nogle af hovedpunkterne. For det første skal vi finde ud af, hvordan vi kan følge et princip, som vi alle er enige om, nemlig at kandidatlandene ikke må stå i den situation, at de i 2004, 2005 og 2006 modtager et lavere nettobeløb fra EU end i 2003. For det andet skal vi hjælpe kandidatlandene med at forberede sig bedre på at varetage grænsekontrollen ved EU's ydre grænser, og det betyder, at de til fulde skal have mulighed for at udføre de Schengen-relaterede opgaver. Og for det tredje skal vi løse nogle specifikke landbrugspolitiske spørgsmål.
Jeg vil starte med at sige, at hvad alle disse spørgsmål angår, støtter Kommissionen fuldt ud det danske formandskab og den indsats, som det har gjort og stadig gør for at nå til det nødvendige kompromis. Nogle medlemsstater har givet udtryk for forbehold med hensyn til det, vi tilbyder kandidatlandene. Vi er dog ikke enige i disse forbehold, og jeg giver rådsformanden, hr. Fogh Rasmussen, ret i, at det er fornuftigt at tilbyde dem noget, som er rimeligt. Det gør det muligt for kandidatlandenes repræsentanter at forsvare de resultater, der opnås i København, over for deres landes befolkninger. Det er nemligt nødvendigt, at vi holder os inden for de generelle rammer, der blev fastlagt på Det Europæiske Råd i Bruxelles, men det er også nødvendigt med åbenhed, fleksibilitet og generøsitet.
Desuden opfordrede jeg i sidste uge offentligt kandidatlandenes politiske ledere til at være realistiske her i forhandlingernes slutfase. Jeg må nemlig gøre opmærksom på, at der stadig er mange uløste spørgsmål, selv om vi kun har få dage tilbage. Vi kan ikke gå en risikabel situation i møde uden at gøre fremskridt. Der er historiske omstændigheder, hvor små og ganske vist legitime særinteresser er nødt til at vige for den almene interesse. Sådan er demokratiets lov, og det er den, vi skal anvende. Jeg vil gerne formelt gentage, at de fleste punkter i det endelige kompromis skal fastlægges på det næste Råd (almindelige anliggender) den 9. og 10. december. Vi kan nemlig ikke lade Det Europæiske Råd træffe beslutning om snesevis af særlige punkter.
Mine damer og herrer, her i Parlamentet i dag vil jeg således gerne appellere til fornuften hos de politiske ledere i kandidatlandene og i de 15 medlemsstater. Det er nødvendigt, at der findes en hurtig løsning på de sidste vanskeligheder i den venskabelige partnerskabsånd, som der har været under alle tiltrædelsesforhandlingerne.
Hvad afslutningen på forhandlingerne med Cypern angår, vil jeg gerne kommentere den seneste udvikling. EU har som bekendt altid støttet FN's generalsekretærs bestræbelser, og i de sidste par uger har Kofi Annan taget et modigt initiativ til at foreslå en overordnet løsningsplan, som har vores fulde støtte. Parternes reaktion har i det store og hele været positiv. De anså forslagene for at være et acceptabelt løsningsgrundlag, og de offentliggør deres forslag i løbet af de næste par dage. Vi håber, at disse bidrag gør det muligt for Kofi Annan at nå et skridt videre, når det gælder om at finde en løsning på problemet. Vi har allerede formelt givet udtryk for, at vi er villige til at tage højde for denne løsnings indhold i Cyperns tiltrædelsesbetingelser, og vi vil gøre en indsats i den retning, hvis der skulle blive indgået en sådan aftale. Under alle omstændigheder er de forpligtelser, vi indgik i Helsinki, stadig gyldige, når det gælder Cyperns status som kandidatland.
For Bulgariens og Rumæniens vedkommende vil Det Europæiske Råd i København vedtage Kommissionens forslag om en detaljeret køreplan. Denne køreplan omfatter en nøjagtig kalender og en styrket førtiltrædelsesbistand, og begge dele tager sigte på, at man når videre med tiltrædelsesprocessen. De to lande har som bekendt selv foreslået 2007 som tiltrædelsesår, og Kommissionen er af den opfattelse, at man bør gøre alt, hvad man kan for at gøre denne målsætning til virkelighed.
Endelig vil jeg sige et par ord om Tyrkiet. Parlamentet har allerede haft lejlighed til at drøfte dette spørgsmål indgående, og jeg vil for mit vedkommende gerne gentage vores holdning, ikke mindst i lyset af den kontakt, som jeg og kommissær Verheugen havde med AKP's leder, Recep Erdogan, for nylig. På baggrund af konklusionerne fra Helsinki betragter Kommissionen Tyrkiet som et kandidatland på lige fod med alle de andre, og derfor er Tyrkiet underlagt fuldstændigt de samme vurderingskriterier. Den rapport, som Kommissionen fremlagde om Tyrkiet i oktober måned, bygger på objektive kriterier og er ikke blevet anfægtet af nogen. I rapporten understreges de fremskridt, der er sket med hensyn til opfyldelsen af Københavnskriterierne, og samtidig gøres der opmærksom på de problemer, som endnu ikke er løst. Der er kort sagt sket meget, men der er stadig meget, der skal gøres. Også den nye tyrkiske regerings lovgivningsprogram bekræftede dette. I dette program står der nemlig, at der skal forelægges mange lovpakker for det tyrkiske parlament, og at der endda skal foretages ændringer af forfatningen for at styrke demokratiet og menneskerettighederne i landet.
EU skal støtte denne proces, for det er i vores interesse, at en vigtig partner som Tyrkiet, der spiller en særdeles væsentlig rolle ud fra et strategisk, politisk og økonomisk synspunkt, ønsker at styrke sine institutioner og forbedre demokratiet, og at Tyrkiet klart forpligter sig til at følge de principper og værdier, som vi alle tilslutter os. Før vi giver et uigenkaldeligt løfte, skal vi dog sikre os, at landet overholder alle betingelserne fuldstændigt, præcis ligesom vi har gjort med de andre kandidatlande.
Hr. formand, mine damer og herrer, tiltrædelsesprocessen har givet millioner af europæere et nyt politisk og økonomisk perspektiv, og det har ikke mindst givet dem håbet tilbage. Og håbet er den sjældneste og mest betydningsfulde værdi i politik. Den nyere historie har ikke været venlig mod disse befolkninger. Men nu har de fået et håb om en bedre fremtid med værdighed, frihed og fremgang. Jeg er sikker på, at dette håb bliver EU's drivkraft i mange år fremover, og jeg er lige så sikker på, at vi vil nå meget vidt sammen med de kommende medlemsstaters regeringer og befolkninger.
Verheugen
Kære hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, udviklingen ændrer sig i øjeblikket dag for dag, hvis da ikke time for time, og jeg kan for øjeblikket derfor kun redegøre for situationen, som den forholder sig i dette øjeblik. Det giver anledning til nogle iagttagelser med hensyn til topmødet i København.
For det første har vi endnu ikke nået målet. Forskellen i medlemsstaternes og kandidatlandenes opfattelser er stadig betragtelig, og det vil kræve stort politisk mod, fremsyn og stor ledelseskraft, hvis vi rent faktisk skal opnå resultater i København. Naturligvis hørte jeg, at det blev påpeget, at der er tale om en historisk dimension, og at projektet ikke skal mislykkes på grund af nogle småting. Hvem siger De det til? Men store historiske projekter skal også betales, der skal være ordentlige bestemmelser for det hele, og vi må klare de problemer, vi står over for i øjeblikket. Men jeg har fuld tillid til, at stats- og regeringscheferne vil afveje de risici, der opstår, hvis vi ikke opnår resultater nu, med de indrømmelser, der muligvis bliver nødvendige i København.
For det andet er det vigtigt, at topmødet i København ikke overbelastes. Denne appel er rettet mod de kommende medlemsstater, der virkelig opfordres til at gøre alt for at løse de mange bilaterale spørgsmål og resterende punkter fra forhandlingerne inden begyndelsen af næste uge, og for mig at se er der virkelig gode chancer for, at det vil lykkes. Denne appel retter sig imidlertid også mod medlemsstaterne. De skal modstå fristelsen til at forbinde den store beslutning om udvidelsen med repræsentationen af bestemte nationale interesser. Jeg ser med en vis bekymring, at der gøres de første forsøg på at pakke nogle upassende pakker.
For det tredje skal vi opnå et resultat, hvor der ikke er nogen vindere og ikke nogen tabere. Det vil mislykkes for dem, der tænker i vinder- og taberkategorier. Vi skal opnå et resultat, hvor der kun er vindere, og hvor især Europa som helhed er vinderen. Derfor skal alle være bevidste om, at det foreliggende forslag fra formandskabet, der er udviklet sammen med Kommissionen og støttes fuldt ud af den, sådan som det foreligger, er et fair og afbalanceret tilbud til medlemsstaterne. Selv om vi nu organiserer et medlemskab med 10 og ikke seks staters tiltrædelse, sådan som det var tiltænkt i Berlin i 1999, ligger det danske forslag stadig mere end 2 milliarder euro under den øvre grænse, der blev besluttet i Berlin. For så vidt har kandidatlandene et argument i hånden, når de spørger: Hvorfor er det nu pludselig ikke længere muligt at stille de midler til rådighed, der blev anset for passende for seks lande i 1999, selv om vi nu har at gøre med 10 lande? Det er et spørgsmål, som det ikke er let at svare på, og derfor håber jeg, at tingene vil ændre sig.
Jeg må virkelig sige, at der er et problem, der ganske enkelt skyldes EU-regler. De nye medlemslande skal fra starten betale fuldt bidrag, men som De ved, strømmer pengene langsomt, og de strømmer i henhold til bestemte regler. Vi har ikke kun det problem, at vi skal forhindre, at nye medlemmer bliver nettobetalere, vi har også det ekstra problem, at vi ikke må acceptere, at der opstår ubalance i statsbudgetterne i de nye medlemsstater. Det er det problem, det handler om i øjeblikket.
Lad mig afslutningsvis sige, at det forslag, der drøftes nu, allerede medtager mange argumenter og ønsker fra kandidatlandenes side og indeholder mange nye idéer. Den vigtigste er efter min mening dannelsen af en såkaldt Schengen-facilitet, med hvilken vi vil støtte de nye medlemmer i sikringen af vores ydre grænser. Idéen er efter min mening så god, fordi den også vil overbevise vores borgere om, at pengene her gives ud til et formål, der tjener os alle.
Kommissionsformand Prodi henviste til Rumænien, Bulgarien, Cypern og Tyrkiet. Jeg behøver derfor ikke gentage hans ord, og jeg vil kun give udtryk for et par overvejelser. I den øjeblikkelige situation, hvor vi er så tæt som aldrig før i de sidste årtier på en løsning af Cypern-problemet, hvor der i øjeblikket virkelig er en mulighed for at løse problemet - og den mulighed vil forsvinde igen, hvis det ikke sker før topmødet i København - i denne situation er positive, opmuntrende signaler overordentlig vigtige. Derfor ville det være rigtigt, hvis de europæiske institutioner inden topmødet i København tydeligt gav udtryk for, at det internationale samfund påtager sig sin del af ansvaret for at klare de store opgaver, der skal klares efter en løsning af Cypern-spørgsmålet. Dette land vil blive pålagt store byrder, som det ikke kan bære alene, og det vil være henvist til hjælp fra det internationale samfund. Jo før det internationale samfund erklærer, at det er parat til at yde denne hjælp, jo større vil viljen til at følge FN's forslag måske også være.
Som helhed mener jeg, at vi kan være tilfredse med de resultater, vi har opnået. Nu har vi brug for en sidste stor anstrengelse. Vi har brug for en anstrengelse i bevidstheden om, at tiden løber fra os. Vi har ofte talt om mulighedernes vindue. Jeg vidste slet ikke, hvor sandt det er. Alle skal vide, at hvis vi ikke gør det nu, gør hver måneds forsinkelse sagen vanskeligere og vanskeligere. Jeg er fuldstændig overbevist om, at budgetsituationen i medlemsstaternes om allerede et halvt år vil gøre en løsning næsten umulig. Derfor kan jeg kun sige, at det skal være nu, og at alle nu må overkomme forhindringerne!
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg vil gerne starte med at bede om forståelse, når jeg umiddelbart efter min tale forlader lokalet - hvilket jeg aldrig før har gjort - fordi tyrkisk tv i modstrid med en aftale med mig har bebudet, at jeg står til rådighed til en diskussion med hr. Watson i en halv time fra kl. 17.00. Da jeg ikke vil vække et forkert politisk indtryk, deltager jeg, selv om jeg ellers ikke følger sådanne opfordringer, når de ikke er aftalt.
Men hvad København angår: fra København til København! Jeg ønsker stats- og regeringschefernes topmøde under dansk formandskab held og lykke, så vi kan klare de anliggender, der skal klares. Topmødet i København skal være et udvidelsestopmøde. Der må ikke ske det, at der til sidst kun tales om Tyrkiet. Det er også vigtigt, men fra København skal der udgå det signal, at befolkningerne fra midten af Europa plus Malta og Cypern tilslutter sig EU's værdifællesskab. Det er det, der skal stå i centrum. Den historiske proces i 1980'erne og 1990'erne skal afsluttes i København, og det ønsker vi Dem held og lykke med, hr. rådsformand!
Det, der er blevet sagt fra Kommissionens side, både af kommissionsformand Prodi og kommissær Verheugen, og jeg vil gerne takke dem begge og rådsformanden for deres arbejde, kan jeg fuldt ud tilslutte mig. Jeg vil også gerne på vores gruppes vegne erindre om, at vi stadig har 2,391 milliarder euro, hvis tallet er rigtigt - hr. Verheugen gjorde opmærksom på det - til rådighed, også hvis man vedtager det danske forslag. Man bør vende og dreje hver en euro, og jeg går, det ved kommissionsformanden, i høj grad ind for stabilitet, men der må ikke ske det i København, at hele udvidelsesprojektet til sidst forskubbes, fordi man ikke var i stand til at blive enig om de finansielle anliggender. Derfor opfordrer vi regeringerne til at nå til et resultat i København.
Mine damer og herrer, jeg synes, det ville være tragisk, hvis der i sidste ende ikke blev opnået nogen aftale med et land, nemlig Polen, der spillede en central rolle i forandringerne i Europa - og jeg vil ikke redegøre for de historiske sammenhænge endnu en gang, det har jeg gjort ofte nok - med det land, som vi - naturligvis foruden andre - har at takke for de store forandringer i Europa. Derfor kravet til stats- og regeringscheferne om at tage et skridt nu og opnå et resultat.
Og nu til Tyrkiet. Mine damer og herrer, i dag fylder EF-Domstolen 50 år. Den trådte i hvert fald sammen for første gang i dag for 50 år siden, den 4. december 1952. For os er lov vigtigt. Vi har kriterier for optagelsen, og kriterierne omhandler jo f.eks. loven. Nu kan vi jo ikke af årsager, der alle er vigtige, men som ikke har noget at gøre med kriterierne som sådanne, give Tyrkiet en forhandlingsdato, når kriterierne slet ikke er opfyldt! Vi afviser resolut at nævne en forhandlingsdato nu i København!
Kære kolleger, jeg siger det også i erkendelse af - og jeg fortier det aldrig og har aldrig fortiet det - at vores gruppe absolut repræsenterer forskellige holdninger til, hvorvidt Tyrkiet skal være medlem eller ej. Der er nogle, der går meget engageret ind for, at Tyrkiet skal være medlem, og andre, der går ind for et strategisk eller et privilegeret partnerskab. Det er også normalt i en stor gruppe, det er sikkert ikke meget anderledes i andre grupper.
Men vi er absolut enige, 100% enige om, at det ville være i modstrid med vores egne krav - og her handler det jo ikke kun om Tyrkiet - det ville være i modstrid med vores egne krav, hvis vi nu kastede det over bord, vi har defineret som betingelser for indledning af forhandlinger.
Hvad vil man mene om EU, hvis man med hensyn til Cypern udøver pres, hvis man siger, at hvis der ikke kommer nogen dato nu, så findes der ingen løsning på Cypern-spørgsmålet. Vi bliver jo modtagelige over for afpresningsforsøg! Derfor anbefaler jeg, at vi baserer os på den europæiske rets solide grundlag og på kriteriernes solide grundlag. Kommissionen er gået i den rigtige retning, vi indleder ingen forhandlinger nu, fordi kriterierne ikke er opfyldt, og vores gruppe følger Kommissionen i denne sag uden forbehold.
Jeg forventer af rådsformandskabet, hr. rådsformand, at De også baserer Dem på kriterierne og det, der hidtil er aftalt mellem De 15 i Fællesskabet. Vores vurdering af det danske formandskabs resultater vil ikke falde så positivt ud, som det hidtil har været tilfældet, hvis De indtager en anden holdning på dette område. Vi kan heller ikke acceptere, at USA forsøger at påvirke tingene - naturligvis har de ret til at øve indflydelse, men vi vil ikke bøje os for dette pres og denne indflydelse! Nu ved jeg også, at der findes lande i EU, som har et efterslæb, især et stort land i EU, som har et efterslæb, hvad angår solidaritet med USA, og derfor er dette land modtageligt over for presset. For os som USA's ven og partner er presset helt ubetydeligt, fordi vi følger vores principper, og det siger vi også til vores amerikanske partnere og venner: I kan komme med anbefalinger til os, men vi handler i overensstemmelse med vores egen overbevisning!
Nu hører vi også fra Tyrkiets side, at Cypern-spørgsmålet ikke bliver løst, hvis der ikke findes frem til en dato. Vi havde et klart grundlag - og rådsformanden har påpeget det: Hvis Cypern-spørgsmålet ikke løses i form af en føderation af de to dele, gælder det, vi hidtil har vedtaget i EU, og så bliver hele øen, men i praksis kun den græske del, medlem.
Jeg har en bemærkning til Kommissionen vedrørende en udnævnelse efter den 1. maj 2004. Vi anbefaler, at Rådet og Kommissionen ikke træffer nogen afgørelse på forhånd eller afgørelse uden om Parlamentet. Vi er parate til enhver form for fleksibilitet, der er formålstjenlig, men vi vil altid forsvare Europa-Parlamentets rettigheder, det kan De være sikker på. På dette grundlag ønsker vi et godt samarbejde med alle EU's institutioner!
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Poettering, "inshallah".
Vi står foran en vigtig historisk begivenhed: Europas genforening og ikke afslutningen på en ny, femte, fase af udvidelsen. Jeg mener, at vi skal ønske det danske formandskab held og lykke med denne opgave, for tidspunktet er meget vigtigt.
Næstformand Titley og andre kolleger fra min gruppe vil komme ind på alle aspekter af dette spørgsmål. Jeg vil nøjes med at takke rådsformanden, hr. Haarder, fordi han henviste til mit spørgsmål fra den foregående mødeperiode, navnlig vedrørende de institutionelle aspekter og deres relevans for Europa-Parlamentet.
Jeg må sige, at jeg finder Kommissionens og Rådets opførsel i de seneste uger med hensyn til spørgsmål, som ikke blot er genstand for forhandlinger med udvidelseslandene, men som påvirker vores hverdag og selve essensen af Parlamentet, fuldstændig uacceptabel.
Jeg fastholder den kritik. Jeg har lyttet nøje til Rådets formand Haarder og Kommissionens formand Prodi. Jeg er taknemmelig og glad for, at De kommer til mødet i Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender, men jeg fastholder min kritik af følgende grunde: For det første er det blevet foreslået at ændre Kommissionens mandat. Jeg har altid ment, og derfor har vi altid anbefalet, at Kommissionen skulle vælges, at Kommissionen skulle være operationel fra den dag, hvor Europa-Parlamentet vælges. Det blev sagt, at dens mandat skulle vare til januar, og nu viser det sig, at afslutningsdatoen for Kommissionens aktiviteter rykkes frem. Den kommer aldrig til at falde sammen med valget, og det bekymrer mig meget.
For det andet traf Rådet (almindelige anliggender) den 18. november en række beslutninger, som påvirker mange områder, navnlig Parlamentets tidsplan for 2004, og det betyder, at Parlamentet i næste valgperiode bliver en form for gummiparlament.
Vi får medlemmer, der kun sidder her en måned, og så skal vi til at modtage andre medlemmer fra de kandidatlande, som er kommet med i Unionen. Hvis forhandlingerne med Rumænien og Bulgarien afsluttes på samme tid, bliver der så endnu en ændring. Hvis det ikke bliver på samme tid, bliver der to ændringer. Med andre ord ved vi ikke, hvad der skal til for at have absolut flertal i Parlamentet, og vi ved heller ikke, hvad medlemstallet bliver i løbet af næste valgperiode. Det er således ikke gjort ordentligt, og det skaber mange problemer. Endvidere mener jeg ikke, at det giver mening, at kommissærerne bruger adskillige måneder, uden at der er noget at bestille i Kommissionen.
Jeg mener, at Parlamentet skal forsvare sin ret til at afholde høringer og udpege en Kommission på grundlag af et fælles program, og det er vores pligt over for vælgerne. Jeg håbede, at der, som Romano Prodi sagde, ville ske fremskridt på dette område inden for "trilogen". Men, hr. formand, eftersom vi ikke har modtaget oplysninger fra Dem, er jeg bange for, at der ikke er sket fremskridt ved sidste uges "trilog". Hvis jeg tager fejl, vil jeg gerne have det at vide nu. Og så vil jeg bede Dem, og vi afventer mødet i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender den 10. december, virkelig at tage disse spørgsmål op ved Det Europæiske Råds møde i København, fordi dette er ikke den rette måde at gøre det på.
Og endelig, og dette er min sidste bemærkning, håber jeg stadig, som Alfons X den Vise, en filosofkonge, sagde: "Hvis Gud havde spurgt mig, da han skabte Jorden, ville jeg have givet ham nogle gode råd". Hverken Rådet eller Kommissionen er Gud, og vi er heller ikke Djævelen.

Formanden.
Jeg vil kort svare hr. Barón Crespo. Sidste uges dialog havde kun en bestemt kontekst, for så vidt angår Parlamentet. Jeg fik mulighed for personligt at bekræfte det, jeg allerede havde gjort skriftligt, nemlig at Parlamentet insisterer på, at der først træffes en endegyldig beslutning om datospørgsmålet efter passende dialog og forståelse mellem institutionerne, herunder Parlamentet. Da jeg af de synspunkter, som forskellige kolleger her har fremsat, selv kan udlede, at der er forskellige parlamentariske holdninger, er jeg ikke kommet frem til en endegyldig beslutning bortset fra, at der ikke bør være nogen endelig beslutning uden vores samtykke.

Jeg bør ikke gå ind i forhandlingen nu.

Duff (ELDR).
Hr. formand, København har dannet ramme om mange kontroversielle topmøder, men det mest kontroversielle finder sted næste uge, når udvidelseskamelen nærmer sig nålens øje i europæisk national politik. Vi ved, at udvidelsen gør os mere multikulturelle og konkurrencedygtige. Det centrale spørgsmål er, om vi også bliver mere demokratiske.
Mange af svarene på dette spørgsmål udredes i konventionen, men det er så sandelig op til Det Europæiske Råd og ikke til formanden, Valéry Giscard d'Estaing, at bestemme, i hvor høj grad og hvor hurtigt medlemsstaterne er klar til at videreføre EU's erfaring med parlamentarisk demokrati mod øst og syd. Jeg tror på, at Det Europæiske Råd og Kommissionen vil være gavmilde over for Tyrkiet i den henseende. Vi burde følge op på den reformproces, som finder sted i Tyrkiet. Den bedste måde, vi kan udtrykke støtte til Tyrkiets reformister på, er at tilbyde en tidsplan for tiltrædelsesforhandlingerne, men kun på betingelse af, at de tyrkiske cyprioter overtales til at acceptere Annans forslag om en føderal løsning af Cypern-problemet. Det vil helt sikkert være langt lettere for dem at acceptere en FN-løsning, hvis der er lovende udsigter til, at selve moderlandet Tyrkiet bliver medlem. De kræver rent ud forsikring om, at vi har faste hensigter vedrørende vores fremtidige partnerskab med Tyrkiet, og jeg ved, at formandskabet vil gøre alt, hvad det kan, for at opnå det store gennembrud, som ligger inden for rækkevidde.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, tak også til det danske formandskab og Kommissionen osv. Det er jo en slags evaluering, vi står over for, og tidspunktet til at uddele lidt ros og selvfølgelig også lidt kritik. Jeg starter med rosen. Jeg vil gerne rose det danske formandskab, fordi det lykkedes at få løsladt Zakajev, inden vi skal i gang med det store topmøde i København. Det var en flot beslutning, der tyder på, at mange af mine mest pessimistiske visioner heldigvis ikke holder stik. Jeg vil også gerne rose formandskabet for det store arbejde omkring udvidelsen. Men jeg synes, at det er værd at fastholde, at vi også skal rose ansøgerlandene for det kæmpearbejde, de har gjort i forbindelse med hele tilpasningen, og de kæmpeopgaver, deres befolkninger har været nødt til at påtage sig i forbindelse med hele denne proces.
Jeg vil også, som Verheugen gjorde det, minde om, at det ikke er slut endnu. Ud over, at vi ikke er helt færdige med det hele, skal disse befolkninger jo også stemme om, hvorvidt de vil være med eller ej. I den forbindelse må man så håbe, at disse vælgere ikke sammenholder den debat om penge med den debat, vi havde tidligere i dag, nemlig om alle de penge, som Kommissionen af forskellige grunde ikke har været i stand til at bruge - alle de mange euro, som Kommissionen ikke har kunnet bruge. Jeg håber ikke, at borgerne i ansøgerlandene lægger disse to ting sammen og bliver frustrerede over det. Jeg håber på et ja.
Med hensyn til Tyrkiet, er jeg da også enig i, at tiden endnu ikke er inde til at give Tyrkiet en dato, men jeg synes, at det rigtige ville være at give en dato for en dato, altså opstille en kombination af en tidsplan og en køreplan. Hvad er det for konkrete krav, vi stiller til dem? Hvilke tidsfrister? Hvornår skal de opfyldes? Hvornår skal de enkelte dele af menneskerettigheds- og demokratiprojekterne være gennemført i Tyrkiet, før vi kan sætte den endelige dato? Det er klart, at nu, hvor der stadigvæk mangler helt fundamentale ting, og hvor mange beslutninger endnu ikke er blevet implementeret, kan det ikke lade sig gøre at give en konkret dato. Men en dato for en dato ville være en rigtig ting.
Der er dog et par ting, jeg er skuffet over vedrørende det danske formandskab. Jeg er skuffet over, at det ikke er lykkedes at gøre noget ved ombudsmandens statut. Jeg er skuffet over, at det stadigvæk ikke er muligt for ombudsmanden at få de dokumenter, han beder om. Ikke bare at få lov til at sidde et sted for at læse dem, men også at få de dokumenter udleveret, som han beder om, og som han har brug for i forbindelse med sit arbejde. Jeg er også skuffet over, at det ikke er lykkedes at sikre, at de ansatte, der taler med ombudsmanden, kun er bundet af én ting, nemlig sandheden, og ikke af en eller anden form for loyalitet til en af EU-institutionerne. Det må være sandheden, der binder de mennesker, som taler med ombudsmanden, således at vi sikrer, at borgerne får en korrekt behandling i dette system, og det var en oplagt dansk mærkesag at tage fat på.
Jeg er også skuffet over den danske medgørlighed over for USA i forbindelse med Irak-krigen og også i forhold til EU's terrorliste. Jeg vil gerne høre, hvordan man stiller sig til planerne om at sætte den iranske modstandsbevægelse på terrorlisten. Er det ikke i strid med det, som bl.a. Danmark fik med, da man først diskuterede terrorlisten, nemlig at modstandsbevægelser, der kan sammenlignes med ANC eller den danske modstandsbevægelse, under ingen omstændigheder må havne på terrorlisten? Vi har et problem, og jeg vil gerne høre det danske formandskabs holdning hertil.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, ved hvert møde har vi altid mulighed for at sige det samme. Derfor er det ikke nødvendigt at gentage os selv, for Gud ved for hvilken gang.
For det første vedrørende tidsplanen vil jeg gerne sige en meget enkelt ting. Kommissionen, Rådet og Parlamentet skal være enige. Det er utilstedeligt, at Rådet fastsætter en tidsplan, og at Kommissionen fastsætter en anden tidsplan. Man må nå til enighed institutionerne imellem. Når denne enighed en gang er opnået, er det op til medlemmerne i Parlamentet at blive enige, for der findes forskellige meninger i Parlamentet. Jeg er imod at fremskynde valgene, imod beslutninger, der, set i et historisk perspektiv, intet vil ændre og vil betyde en fremskyndelse af tingene, hvilket nødvendigvis vil føre til fiasko. Vi må finde en mellemvej for de nye kommissærer i løbet af de seks måneder. Jeg mener, at det vigtigste, og det er der ingen, der har nævnt, det er, at hvis konventet bliver en succes - hvilket jeg håber - skal det accepteres, at kommissionsformanden vælges af Parlamentet. Hvis regeringskonferencen accepterer dette, vil jeg anmode om, at Rådet indleder ratifikationen, for ellers vil denne procedure tage halvandet år. Under de nuværende betingelser vil den kommende Kommission ikke kunne vælges ved hjælp af den nævnte procedure, simpelthen fordi vi ikke råder over den nødvendige tid til ratificeringen af denne regeringskonference. Det er derfor yderst vigtigt, at Rådet fremskynder og accepterer det, der blev besluttet af konventet og på regeringskonferencen. Således ved dannelsen af den kommende Kommission - og det er for mig det vigtigste - kan den kommende formand vælges af Parlamentet, så man foregriber det, der er bestemt af konventet og på regeringskonferencen. Dette er det vigtigste.
Hvad angår Tyrkiet, bør vi være seriøse. Vi kan ikke på nuværende tidspunkt vedtage Tyrkiets tiltrædelse. Tyrkiet har mulighederne på den ene side, men der er på den anden side fremsat argumenter mod landets tiltrædelse. Men vi kan sige nej til dem, der siger, at Tyrkiet ikke er en del af Europa, og ligeledes nej til amerikanerne og englænderne, der mener, at Tyrkiet absolut skal være medlem af EU. Clinton sagde endda, at Rusland absolut burde være medlem af EU. For vores vedkommende kan vi sige til amerikanerne, at Mexico og Canada bør være en del af USA. Sådan! Jeg kan ikke se, hvorfor amerikanerne skal bestemme, hvem der skal være med i EU. Så jeg mener, at dette spørgsmål skal være åbent. Det er vigtige diskussioner, men jeg anmoder formanden for Parlamentet og Rådet om at skrive til den tyrkiske regering og sige - for at give den mulighed for at vise sin gode vilje - at vi afholder et møde i Strasbourg til ære for alle modtagere af Sakharovprisen, og at Leila Zana med henblik herpå bør løslades, så hun kan deltage i dette møde. Det ville være en ekstraordinær demonstration af Tyrkiets gode vilje. Det er hurtigt gjort, hr. formand. Så hr. formand, skriv til den tyrkiske regering. Det vil alligevel være noget særligt inden mødet i København, hvis tyrkerne lader fru Zana deltage i mødet for alle prismodtagerne. Sådan kunne man sætte skred i tingene.
Jeg vil simpelthen afslutte med at gentage det, jeg altid siger. Vores finansielle overslag for udvidelsen slår ikke til, det er sikkert. Rådet tager fejl, og Kommissionen tager fejl. Man kan ikke fungere med det samme budget, når man er 25 i stedet for 15. I øvrigt mener jeg, at Karthago bør ødelægges! Man skal blive ved med at gentage. En dag vil De forstå historien og historiens betydning.

Hyland (UEN).
Hr. formand, vi står på tærskelen til et virkelig historisk Europæisk Råd, hvor vi forventer en endelig politisk beslutning om at give grønt lys til, at de 10 ansøgerlande bliver fuldgyldige medlemsstater i 2004. Det grundlæggende arbejde er gjort, og jeg roser Dem, hr. formand, for Deres ledelse og entusiasme for det europæiske projekt og også Kommissionen og det danske formandskab for deres effektivitet i behandlingen af dette enestående projekt. 
Med udvidelsen bydes 10 nye stater og mange millioner nye europæiske borgere velkommen i EU, og den er både en dristig handling og en fuldførelse af vores egentlige europæiske skæbne. Jeg opfordrer stats- og regeringscheferne til at være lige så dristige og foreslå en række tiltag for Bulgarien og Rumænien for at sikre, at disse lande også kan blive fuldgyldige medlemmer af den europæiske familie så hurtigt som muligt. Jeg håber også, at der træffes en ægte og betydningsfuld beslutning om den tyrkiske ansøgning om medlemskab. Det er klart, at Tyrkiet spiller en nøglerolle i fremtidens EU, og vi skal gøre alt, som står i vores magt, for at sikre, at den nye tyrkiske regering får fuld støtte og opmuntring i dens bestræbelser på at få landet til at opfylde Københavnskriterierne, så tiltrædelsesforhandlingerne kan indledes.

Bonde (EDD).
Hr. formand, topmødet i København bliver historisk. 10 lande vil kunne optages fra 2004, to lande fra 2007, og Tyrkiet vil formodentlig få forelagt en dato for, hvornår man skal mødes igen. Europa vokser sammen. Det er godt. Men det EU-medlemskab, der nu forhandles om, er ikke det, der bliver ansøgerlandene til del. De kan sige ja til EU, men de får allerede til næste jul, når topmødet i Rom har begravet Rom-traktaten til fordel for Rom-forfatningen, tildelt en status som delstat i en ny forbundsstat. Den nye forfatning planlægges færdigbehandlet, før de nye lande kommer med og får vetoret i forbindelse med traktatændringer. Det er ikke fair, som Bertel Haarder også sagde.
Når ansøgerlandene har skrevet under på medlemsaftalerne, og når de bliver godkendt her i Parlamentet til marts eller april, så bør de tilbydes ligestilling med de nuværende medlemsstater og have deres retmæssige repræsentation i alle organer. Hvis der ved en folkeafstemning så siges nej til medlemskab, kan repræsentationen ophøre på samme måde, som det skete, da Norge stemte nej til EF-medlemskab og derfor måtte finde et ambassadørjob til den norske kommissær. Hvis folkeafstemningerne bekræfter medlemskabet, så bliver dette en realitet, og landene bør have samme vetoret i forbindelse med traktatændringer som de nuværende medlemstater. De skal ikke optages som B-medlemmer, de skal være ligeberettigede fra første dag.
Jeg synes også, at vi kunne være anderledes imødekommende med hensyn til finansieringen af deres EU-medlemskab. Da et rigt land som Danmark kom med i 1973, betalte vi faktisk kun 20% kontingent det første år, 40% det næste, 60% det tredje og 80% det fjerde, indtil vi efter fem år kom op på fuldt kontingent. Hvorfor kan man ikke vedtage en tilsvarende indslusningsordning eller bevilge kontingentfrihed, så længe landene befinder sig så langt fra vores rigdom? Man skal huske, at EF-medlemskab og EU-medlemskab jo ikke bare er noget man får. For nogle er det faktisk en ret dyr forsikring, da almindelige mennesker skal betale kontingent gennem det daglige køb af fornødenheder og gennem den nationale skat. Alle skal betale, men det er kun nogle få, der får tilskud fra EU-budgettet. Den omfordeling bør man måske kigge på nu, ellers risikerer Anders Fogh at få en slem overraskelse, når det går op for folk, hvor meget de kommer til at betale i EU-kontingent.
Og lige én enkelt sætning til næste punkt på dagsordenen. Lønnen skal ind ad fordøren og beskattes i medlemsstaterne, rejsesystemet skal ændres således, at medlemmerne kan få et plastikkort, hvorefter Parlamentet betaler samtlige påløbne udgifter, hverken mere eller mindre.

Pannella (NI).
Hr. formand, kære kolleger, hr. Bonde blev medlem af Europa-Parlamentet samtidig med mig, nemlig i juli 1979. Som aktiv kommunist blev han valgt for at gøre opmærksom på, at Danmark ikke burde være med i Det Europæiske Fællesskab. Det er mere end 20 år siden, og De har lige hørt vores kære kollega Bondes tale om, hvordan den nuværende situation administreres. I 1979 var hr. Cohn-Bendit sikkert stadig meget revolutionær i forhold til vores holdninger som EU-føderalister, stærkt liberale, stærkt antifascistiske, antikommunistiske, antifundamentalistiske og føderalistiske. I dag er situationen en anden. I dag sagde hr. Cohn-Bendit noget, der var meget interessant, men han sagde det, som om det var et paradoks. USA foreslår os, at vi fremskynder Tyrkiets optagelse i EU. Hr. Cohn-Bendit sagde, at det svarer til, at vi beder USA om at fremskynde deres føderation med Canada og Mexico. Gælder det måske ikke om i dag at gå i retning af en verdensomspændende tilrettelæggelse af demokratiet og demokratierne og vinde det absolutte massetiltrækningsvåben for at bekæmpe de absolutte masseødelæggelsesvåben? Og det absolutte, frie og liberale massetiltrækningsvåben er anerkendelsen af enhver mands og enhver kvindes naturlige og historisk opnåede ret til politisk demokrati og en retsstat, det vil sige til det liberale grundlag for føderale og føderative stater, hvor den enkeltes frihed respekteres.
Har alt dette noget med mødet i København at gøre? Ja, det har det! I efterkrigstiden mindede Benedetto Croce om, at netop monarkiernes Europa - de skandinaviske monarkier, det britiske monarki, det hollandske monarki og også det belgiske monarki, om De vil - var det eneste Europa, der havde modstået de forskellige former for nationalisme, nationalsocialismen, de forskellige former for socialisme og kommunismen, og som havde forsvaret en spinkel frihed.
Der er flere paradokser ved historien. Det paradoks, som vi er enige i, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, er, at De nu på mødet i København ikke frit kan opbygge Europa. De er nemlig et udtryk for bureaukratiserede stater og et bureaukratiseret Parlament, og på disse betingelser er det svært at synge med på "Veni Creator". Vi er nødt til at kæmpe for friheden og for Europa.

Napolitano (PSE)
Hr. formand, jeg vil give udtryk for den holdning, vi kom frem til i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, når det gælder de institutionelle konsekvenser af udvidelsen. Disse konsekvenser - og ikke mindst de første frister - bør man efter vores mening være opmærksom på, og de skal tages op med den nødvendige stringens. Vi kan ikke unddrage os en indgående behandling med den undskyldning, at der er tale om politiske spørgsmål, og at man derfor ikke skal gå så meget i detaljer, eller med den undskyldning, at der er tale om tekniske spørgsmål, som det ikke er værd at spilde tid på.
Løsningerne skal være bæredygtige, i overensstemmelse med traktaterne og i tråd med de forskellige institutionelle krav, og de skal være et resultat af en aftale mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Med Rådets meddelelse af 21. november blev vi til gengæld stillet over for nogle allerede vedtagne beslutninger. Formandskabets repræsentant, nemlig rådsformanden, hr. Haarder, sagde, at det er vigtigt, at Parlamentet inddrages. Det er dog ikke tilstrækkeligt med en forhandling, selv om vi i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har anmodet om en sådan. Vi er nødt til at nå frem til en egentlig formel aftale mellem de tre institutioner.
Jeg vil under alle omstændigheder gerne nævne de punkter, som efter vores mening er væsentlige. For det første mener vi, at man bør undgå eller så vidt muligt begrænse overgangsfaser, både når det gælder Kommissionens og Europa-Parlamentets sammensætning. Rådet har fastsat datoen for de nye medlemsstaters formelle optagelse i EU til den 1. maj 2004. Det indebærer udnævnelsen af 10 nye kommissærer, hvilket bringer det samlede antal kommissionsmedlemmer op på 30 og giver nogle tydelige ulemper, eftersom Kommissionen senest burde afslutte sin embedsperiode den 20. januar 2005. Hvilke opgaver eller hvilken særstatus kunne man give 10 kommissærer i nogle få måneder, 10 kommissærer, som Europa-Parlamentet ikke ville være i stand til at foretage de nødvendige høringer af i maj inden Parlamentets opløsning? Vi ville i så fald få kommissærer uden legitimitet. Deres placering i Kommissionen ville være usikker, og de ville risikere ikke at få deres udnævnelse bekræftet efter et par måneder. Jeg tror ikke, at det er nogen fordel for kandidatlandene og de nye medlemsstater.
Hvis parlamentsmedlemmerne fra de nye medlemsstater bliver medlemmer af Europa-Parlamentet efter den 1. maj, kan de desuden kun deltage i en enkelt mødeperiode, før det nye Parlament skal vælges, og de bliver således kun siddende i nogle få uger.
Konklusionen er, at hvis man fastholder datoen, nemlig den 1. maj 2004, ville det være den fornuftigste løsning også at afholde valget til Europa-Parlamentet i maj måned på næsten samme tid. Rådsformanden fortalte os, at disse forsøg tidligere er mislykkedes. Vi ved ikke, hvorfor de skulle mislykkes endnu en gang, og vi mener, at det er noget, man bør arbejde på. Det ville ikke mindst betyde, at valget til Europa-Parlamentet - og hvorfor ikke netop afholde dette valg den 9. maj 2004 umiddelbart efter de nye medlemsstaters optagelse? - fik en særlig betydning, og det kunne måske også skabe en større og mere sikker valgdeltagelse.
Det ville også gøre det muligt at vælge kommissionsformanden - hvis der bliver et sådant valg, hvilket vi håber - eller under alle omstændigheder at stemme om kommissionsformanden i Europa-Parlamentets mødeperiode i juni, at færdiggøre undersøgelses- og godkendelsesprocedurerne for kommissionsmedlemmerne inden juli og at indsætte den nye Kommission fra den 1. august uden diskutable overgangsløsninger og med fuld legitimitet og samme status for alle.
Samtidig er det nødvendigt at træffe en beslutning, der foregriber Kommissionens embedsperiodes ophør. Det ville ikke mindst resultere i - og det er også et punkt, som er vigtigt for os - at Kommissionens embedsperiode faldt sammen med Europa-Parlamentets valgperiode. I den forbindelse er det nødvendigt med en interinstitutionel aftale, som foregriber Kommissionens embedsperiodes ophør og datoen for valget til Europa-Parlamentet. Vi opfordrer kraftigt til, at der indgås en sådan interinstitutionel aftale.
Til sidst vil jeg sige et par ord om regeringskonferencen. Hr. Haarder, De sagde, at de nye medlemsstater også skal have vetoret på regeringskonferencen, det vil sige nøjagtigt de samme rettigheder som medlemsstaterne, selv om de endnu ikke er medlemsstater, hvilket de først bliver fra 1. maj 2004. Vi kunne godt tænke os at vide, hvordan dette stemmer overens med traktatens artikel 48. Vi mener, at det ville være en acceptabel løsning at lade dem deltage i regeringskonferencen med samme status, som de har i konventet.
Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, til tolkene, mit navn udtales van Velzen. Jeg vil gerne sige, at det er en historisk situation, vi i øjeblikket befinder os i. Vi er nemlig i gang med sidste fase af forhandlingerne, og jeg synes, at den pakke, som det danske formandskab forbereder, og som består af et par hovedelementer om landbruget, nuklear sikkerhed og grænsekontrol, naturligvis er en pakke, som absolut også vil tiltale vores borgere i EU.
Jeg må simpelthen ud fra kommissionsrapporten konstatere, at de lande, der vil tiltræde EU, stadig skal træffe overordentlig mange foranstaltninger. Jeg synes også, at vi udtrykkeligt bør nævne dette i København, således at vores borgere ved, at der er overordentlig meget, de nye tiltrædende lande i det kommende halvandet år skal gøre. Et andet punkt, som vi er bekymrede over, bør der også lægges større vægt på, nemlig mediernes pluralisme i Central- og Østeuropa.
Fortiden har vist os alle, at der, lad os sige, fra de gamle magthaveres side er afsat midler til og skabt muligheder for at opretholde deres egne medier. Jeg tror, at vi også på dette punkt udtrykkeligt kan bede Kommissionen om at være noget mere opmærksom på mediernes virkelige, ikke teoretiske, men faktiske pluralisme i central- og østeuropæiske lande.
Jeg synes heller ikke, at vi skal blande udvidelsen sammen med debatten om Tyrkiet. Hvis vi gør det på nuværende tidspunkt, overholder vi naturligvis ikke vores egne love og regler, hvilket hr. Poettering gjorde opmærksom på. Den, som ser på kendsgerningerne og på kommissionsrapporten, og jeg var, hvad det angår, glad for kommissær Verheugens indlæg, må simpelthen konstatere, at selv om Tyrkiet har gjort store fremskridt, opfylder landet stadig ikke Københavnskriterierne. Derfor befinder vi os egentlig i en slags virtuel debat, og så gør vi tilmed mærkelige ting. Vi vil gerne nævne en dato bare for at nævne en. Hvis De kan forklare borgerne i EU dette, er De meget heldig. Jeg vil derfor opfordre til, at vi nu holder op med den mærkelige debat. Vi har at gøre med den kendsgerning, at Tyrkiet også skal opfylde Københavnskriterierne, og det gør det ikke i øjeblikket, så jeg synes heller ikke, at vi skal bruge timer på det. For slet ikke at tale om, at medlemsstaterne allerede nu skal nævne tidspunkter, som i øjeblikket ikke er baseret på kendsgerninger.
Hvad angår landbruget, spiller de uhyre store forskelle, som der er mellem de nye tiltrædende lande, f.eks. Polen, Tjekkiet og Ungarn, stadig en rolle. Bør vi ikke i meget højere grad bruge vores energi på at gøre pakken endnu mere skræddersyet? Her har det danske formandskab foregået med et godt eksempel.
Landbrug med mindre end 1,5 ha i Polen er da først og fremmest et socialt problem, som skal løses i Polen, og her kan EU måske spille en vigtig rolle. Landmænd med op til 8, 9 eller 10 ha skal først og fremmest hjælpes med globale udviklingsprogrammer, som er vidt forskellige fra udførlige diskussioner om kvoter osv., som først og fremmest gælder for de meget større landbrugsområder i Polen. Jeg vil derfor opfordre til, at der lægges mere vægt på dette område, og det ville da være overordentlig trist, hvis Polen og den polske regering ikke kunne opnå enighed, simpelthen fordi vi måske ikke er i stand til at tilbyde et mere målrettet program og frem for alt ikke gør det muligt for den polske regering at udvikle et noget mere målrettet program for deres egne landmænd. Lad os altså være lidt kreative på dette punkt.
Hvad angår de nye medlemsstater, er alle naturligvis enige om, at vi skal nå frem til et system, hvor der ikke kan være nogen nettoydere. Men lad os også se på, hvordan vi kan sætte farten på pengestrømmen noget op, for at disse medlemsstater ikke kommer ud i store problemer.
Hr. formand, jeg slutter med at sige, at vi har en enorm chance i København. Lad os benytte os af den.

Titley (PSE).
Hr. formand, da vi havde den store forhandling med tiltrædelseslandene i Strasbourg, kan De nok huske, at jeg afsluttede mit indlæg med at citere et engelsk ordsprog om, at man skal smede, mens jernet er varmt. Jeg advarede om, at vi ikke burde fejre afslutningen på denne proces for tidligt, da der var lang vej igen, og jeg fik selvfølgelig ret. Selv om vi er tæt på at være enige, synes det nu, som om vi langtfra er enige, og der er en reel mulighed for, at vi kan tabe alting på gulvet. Det bør vi være klar over. 
Hvis København ender med endeløse skænderier om meget tekniske emner i 10 parallelle forhandlingsmøder, skal der ikke en hjernekirurg til at indse, at hele processen let kan gå i stå. Jeg er for en gang skyld uenig med kommissær Verheugen. Hvis det ikke lykkes i København, vil det ikke lykkes om en uge eller en måned eller flere måneder. En hel generation vil gå glip af udvidelsen. Som jeg har sagt tidligere, og jeg vil sige det igen, er det nu eller aldrig. Det er en chance, som vi må gribe. 
Jeg bifalder det danske formandskabs modige forsøg på at fremskaffe 1 milliard euro for at gøre rent bord, så vi ikke har de vanskelige forhandlinger i København. Desværre har det foranlediget, især et par uger før forhandlingerne, nogle af ansøgerlandene til at tro, at det er endnu en fase i forhandlingerne, og vi skal ærlig talt være enige om, at det ikke er tilfældet. Det er ikke en evig elastisk proces. Vi skal sige nej et sted. Aftalerne indgået i Berlin og Bruxelles må ikke overtrædes. Det øjeblik, hvor vi bryder budgetdisciplinen, åbner vi Pandoras æske, hvilket kan få hele projektet til at falde til jorden. 
Vi skal også være klar over, at projektet er så vigtigt, at vi ikke er villige til at lade et enkelt land sabotere alle forhandlingerne. Hvis et enkelt land ønsker at holde stand til det sidst mulige øjeblik, er det for egen risiko og ikke for alle de andre ansøgerlandes risiko, for vi skal være klar til at indgå en aftale, når det enkelte land er klar til det. 
På samme måde opfordrer jeg vores ledere til at stille sig selv et simpelt spørgsmål, før de tager til København. Hvad vil de gøre om 20 år, når de sidder med deres børnebørn på knæet, og deres børnebørn siger: "Hvad var din egentlige rolle i den store katastrofe, da det ikke lykkedes Europa at forsegle sin egen skæbne? Hvad gjorde du egentlig?" Skal de virkelig sige: "Faktisk kunne vi ikke gøre det, da vi ikke var sikre på, om de baltiske brislinger var store nok til vores net. Det blev ikke til noget, da vi ikke var helt enige om den rigtige størrelse på fårepræmie eller den præcise sukkerkvote, eller præcist hvilken portefølje en kommissær bør have i to måneder." Skal det virkelig være vores svar? For det kommer ikke til at lyde særlig overbevisende. Lad os tænke på det store billede og huske, at de penge, som vi giver tiltrædelseslandene, svarer til én tusindedel af BNP i EU. Hele EU-budgettet er kun to tredjedele af de udgifter, som den britiske regering bruger på social sikring alene. Vi taler faktisk om noget, som har mindre betydning i det globale billede. Lad os ikke glemme det. 
Vedrørende Tyrkiet vil jeg gerne sige, at vi skal sige til den nye regering, der efter min mening er et frisk pust, at de skal opfylde Københavnskriterierne. Vi ønsker, at de skal opfylde dem inden den og den dato, og hvis de gør det, kan vi indlede forhandlinger. Men lad os en gang for alle komme væk fra idéen om, at Europa kun er et kristent projekt. Jeg repræsenterer hinduer, muslimer, jøder, sikher, buddhister, taoister, alle religioner, og jeg vil ikke sige til dem, at EU ikke er for dem. Det er det signal, som nogle folk her i Parlamentet sender, og det skal vi undgå.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, kære hr. formand for Rådet, kære hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig de foregående talere og endnu en gang understrege, at det også for mig ser ud, som om der i de sidste forhandlingsdage har stået "Adgang forbudt" på døren til den europæiske integrationsånd, for forhandlingerne drejer sig nu engang om mælkekvoter og direkte støtte, og dér har den ikke noget at gøre! Når det kommer til pengene, hører solidariteten i EU nemlig op.
Det danske formandskab har godt nok forsøgt at tage hensyn til alle holdninger med sin forhandlingspakke, men da integrationsånden blev sendt uden for døren, er der nu engang kun kommet et kludetæppe ud af det. Det har ingen kvalitet og intet koncept for en fælles fremtid. Hvorfor? Medlemsstaternes gerrige holdning efterlader det indtryk i EU-kandidatlandene, at de ikke er velkomne, at de er andenklasses borgere. Det giver EU-modstanderne medvind, og accepten af EU er i fare. Besparelser i strukturfondene er ensbetydende med besparelser i sammenholdet, i EU's kerne, og har dermed negative følger for integrationsprojektet. Vigtige impulser til regional udvikling eller et forsøg herpå er ikke mulige, og det mest fatale signal er den kendsgerning, at støtte kan forhøjes direkte på bekostning af udviklingen af landdistrikter. Det er et forsøg på at manifestere strukturerne i en forfejlet landbrugspolitik i EU, det er i praksis indirekte en undsigelse af en landbrugsreform og betyder en forprogrammering af landbrugenes død i kandidatlandene, uden at der skabes alternative arbejdspladser. Det er et forkert signal. Vi grønne forkaster alle forsøg på at reducere udvidelsen til en national sparekasse og opfordrer hermed Rådet og Kommissionen til ubetinget at betragte støtten til landdistrikterne i kandidatlandene som et projekt af høj prioritet og stille yderligere midler til rådighed på området. I modsat fald kommer vi til at opleve en social kollaps, EU-ånden er i fare, og det samme gælder EU's reformprojekt!

Berthu (NI).
Hr. formand, på Rådets møde i København i næste uge er der en særlig stor mission, nemlig at afslutte tiltrædelsesforhandlingerne med 10 kandidatlande.
Der er nogle vanskeligheder, der skal overvindes her i sidste øjeblik, men vi er ved godt mod, og vi glæder os navnlig over, at Frankrig har vist sig parat til at undersøge de seneste forslag fra det danske formandskab. Forslagene medfører ganske vist nogle ekstraudgifter, men det, der er på spil, er vigtigt, og det er indsatsen værd. Vi må ikke glemme, at man på Rådets møde i Bruxelles i oktober kom til et nogenlunde lignende beløb for den strukturelle støtte til de nye medlemmer. Det hele skulle altså passe i sidste ende.
Det andet store emne på dagsordenen i København vil være Tyrkiets ansøgning. Vi deler Valéry Giscard d'Estaings holdning, når han siger, at som det ser ud nu, vil Tyrkiets tiltrædelse betyde enden på EU. Det har vi i øvrigt allerede givet udtryk for ved flere lejligheder her i Parlamentet. På Rådets møde i Helsinki i 1999 begik man en stor fejl, der desværre ikke er blevet rettet, men bekræftet siden. Denne fejl fra Unionen afslører store misforståelser og uvidenhed.
De, hr. formand, lod forstå, at Valéry Giscard d'Estaing gik for vidt med denne holdning. Det mener jeg ikke. Hvordan skulle konventet udarbejde forslag om Unionens fremtid, om dens institutioner og politikker, hvis det ikke først har svaret på følgende spørgsmål: Hvad er det, der holder os sammen? Hvad er vores vision for Unionen om 50 år? Hvortil vil vores grænser gå? Valéry Giscard d'Estaing går altså ikke for vidt, når han indirekte stiller disse spørgsmål. Vi mener således, hr. formand, at konventet under en eller anden indflydelse alt for tidligt har kastet sig over forberedelsen af de tekniske spørgsmål uden først at have svaret på de grundlæggende politiske spørgsmål, som disse forudsætter. Vi må hurtigt hæve denne barriere i Europas interesse.

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd vil om nogle få dage i København beslutte EU's udvidelse med otte stater fra den tidligere østblok samt med Cypern og Malta. Det forhandles der om, nogle gange strides man - nødvendigvis - her og der tinges der muligvis, men intet kan skjule, at Europa, der var delt indtil 1989, med dette skridt nu skaber en ny fælles orden, baseret på principperne om demokrati, retsstat, frihed og markedsøkonomi. Jeg er overbevist om, at det er den vigtigste politiske begivenhed for alle nulevende generationer.
Hvis et forudseende menneske for 15 år siden havde lavet et udkast til dagsorden for dette Europæiske Råd, sådan som det nu ser ud, var han blevet antaget for at være fantast! Hvis man havde spurgt os dengang, om vi var parate til at betale 2,3 milliarder euro ekstra, er jeg sikker på, at vi alle højt og tydeligt havde sagt ja med samme. Vi kommer til at gøre os nogle anstrengelser for at kunne klare denne udvidelse - politiske og finansielle, ingen tvivl om det - men nu er tiden inde til, at denne Union bliver udvidet med ureuropæiske lande, der hører til os på nøjagtig samme måde som Frankrig og Storbritannien, og som sammen med os vil hylde principperne om frihed og retsstatsdemokrati.
EU er baseret på lovens gyldighed, og det er alene anerkendelsen af lovens gyldighed, der holder sammen på EU. Derfor er det så vigtigt, at Europa-Parlamentet i sin beslutning vedrørende betænkningen om forhandlingerne med Tjekkiet udtrykkeligt har betegnet den såkaldte fritagelseslov som uforenelig med vores retsopfattelse, og det på en velovervejet og meget afbalanceret måde. Dette spørgsmål vedrører ikke det tidligere tysk-tjekkiske forhold, men derimod den europæiske nutid og fremtid, for det handler om grundlæggende retsprincipper og deres gyldighed, og hvis Tjekkiet kunne beslutte sig til at sige nogle opklarende ord inden udvidelsen, ville det helt sikkert være en hjælp.
Nu står der i mine noter den ofte fremsatte sætning om, at Tyrkiet-diskussionen ikke må lægge fuldstændig beslag på topmødet om udvidelsen, men jeg ser, at vi ikke selv er i stand til at modstå denne fristelse, og sådan bliver det muligvis også i København, og det understreger, at dette emne berører folk. Kommissær Verheugen blev for et par dage siden i en tysk avis citeret for en bemærkning om, at han var mod Tyrkiets tiltrædelse, og at han foreslog et særligt naboskabsforhold til tyrkerne, en aftale, der også kunne gælde for andre af EU's naboer. De vil sikkert, hr. Verheugen, erklære det for en misforståelse eller en fejlfortolkning og med rette påpege, at dette er et brud på en aftale om fortrolighed. Men det handler ikke om, at De ikke måtte beholde noget for Dem selv, som De gerne havde set behandlet fortroligt, det handler derimod om, at denne adfærd fremmer det indtryk, at mange i offentligheden siger det modsatte af det, de egentlig tænker, hvad dette punkt angår. I tilfældet med Tyrkiet ville De ikke stå alene, for en hel skare af offentlige tilhængere ønsker egentlig ikke tiltrædelsen og gemmer sig bag kriterierne. Det er en hyklerisk fremgangsmåde, der skader forholdet mellem EU og Tyrkiet mere end en ærlig stillingtagen, som respekten for dette land kræver, og derfor siger jeg: Vi har ikke brug for tilbud om tiltrædelsesdatoer, men derimod mere ærlighed i forholdet til Tyrkiet!
Swoboda (PSE).
Hr. formand, jeg vil blot komme kort ind på to anliggender. Kommissionen har ret, når den mener, at vi har en lang række vanskelige spørgsmål foran os. Rådsformandskabet har, hvilket det skal have tak for, stillet nogle forslag desangående. Når nu hr. Poettering mener, at regeringerne - hermed menes medlemsstaternes regeringer - nu må anstrenge sig for at finde frem til en løsning, er jeg godt nok enig med ham, men vil på den anden side gerne klart sige, at det også gælder for regeringerne i kandidatlandene! Jeg ved, at Polen har en smertegrænse. Jeg står Polen meget nær, jeg står især også denne regering meget nær, men vi har også smertegrænser, og jeg mener jo, at begge sider må anerkende, at der skal findes et kompromis her. Man bør heller ikke fra kandidatlandenes side anbringe målestokken så højt, at det ikke bliver muligt at springe over den.
For det andet er der, hvad proceduren angår, de institutionelle anliggender. Rådsformanden har sagt, at Parlamentet har en interesse i disse anliggender. Hr. rådsformand, vi har i dag allerede diskuteret længe i en anden sammenhæng - det handler ikke om en interesse, det handler om vores ret og også om Rådets forpligtelse til at tale med Parlamentet på forhånd! Hvis det var sket, befandt vi os også i en nemmere situation. Hr. Napolitano har fremført et par argumenter, hvor proceduren nu skal ændres. Jeg værdsætter hr. Napolitano meget, men jeg er ikke overbevist. Min personlige holdning er, at fra første dag, et land er medlem, har det ret til en kommissær, eventuelt uden portefølje. Efter min mening - især med 10 nye kommissærer - skal også Europa-Parlamentet have ret til at give mindst en generel godkendelse. Denne generelle godkendelse kan naturligvis kun finde sted med deltagelse af medlemmer fra de pågældende nye medlemsstater, for det ville være perverst, hvis vi stemte om en polsk kommissær, og de polske medlemmer ikke måtte deltage.
Så kommer vi naturligvis til den detaljerede procedure for det nye Parlament. Hvad angår regeringskonferencen, kan jeg godt se de juridiske argumenter, men jeg mener, at forslaget om at inddrage dem i mere eller mindre udstrakt grad er rigtigt, for også disse lande skal jo i sidste ende stemme herom, skal ratificere. Jeg vil gerne bede rådsformanden om en ting: Forhandl og tal med de nye kandidater! De skal inddrages fuldt ud. Men før De træffer en beslutning, skal De tale med Europa-Parlamentet. Så bliver det lettere at nå frem til en fælles løsning!
Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ønsker at tale om den store risiko, som jeg mener, at Rådets møde i København kan indebære for EU som fredsprojekt. Vi taler alle her om EU's enighed. Vi taler alle om den historiske beslutning i København. Men kan EU som fredsprojekt blive ødelagt i København? Mange mødeledere mener sikkert, at dette spørgsmål ikke er relevant, men det mener jeg, at det er.
EU har gjort uhyre fremskridt, når det gælder om at føre mennesker og stater tættere sammen i EU. Nu har vi imidlertid et kandidatland, som står først på listen til at blive medlem af EU, nemlig Cypern. Efter Berlinmurens fald er det Nicosia, som er den delte hovedstad i Europa. Efter genforeningen af Tyskland er det Cypern, som er det delte land i Europa.
Europa-Parlamentet har tydelig sagt, at man ønsker, at de tyrkiske besættelsestropper skal trækkes tilbage fra Nordcypern. I den forbindelse blev det på meget højt plan i Rådet diskuteret, om Tyrkiet skulle have en dato for et møde, hvor en ny dato for forhandlingerne om medlemskab for dette land skulle fastsættes. Jeg henvender mig derfor i særdeleshed til det danske formandskab med spørgsmålet om, hvordan befolkningen, hvordan cyprioterne og hvordan vi alle skal kunne forstå situationen, når et land som Tyrkiet ville få en dato for indledning af forhandlingerne om medlemskab, samtidig med at der stadig findes 30.000 tyrkiske soldater på Nordcypern. Er det EU som fredsprojekt?
Jeg vil virkelig bruge tid på dette emne og spørge, om vi kan tænke os, at et land forhandler med EU og samtidig beviseligt besætter 37% af et andet medlemsland? Dette må løses i København! Hvis man kan tænke sig, at fredsprojektet EU tillader, at Tyrkiet kan indlede forhandlinger, uden at Cypern-spørgsmålet er løst, så indebærer det, at en medlemsstat kan være besat af et land, som ansøger om medlemskab af Unionen og faktisk forhandler med Kommissionen.
Jeg ønsker, at dette spørgsmål besvares. Lad os ikke blive forblændet af Tyrkiets charmeoffensiv. Lad os kigge på de hårde kendsgerninger, som siger, at et land, nemlig Cypern, er på vej ind i EU, og et andet land, som besætter 37% af landet, vil indlede forhandlinger. Er det rimeligt? Er det EU som fredsprojekt?
Corbett (PSE).
Hr. formand, jeg har rejst mig, da jeg har samme bekymringer, som de personer, der har udtrykt frygt for de beslutninger, der er truffet uden at høre Parlamentet, om at beskære den nuværende Europa-Kommissions mandat.
Vi anerkender naturligvis, at nye medlemsstater har ret til at få en kommissær fra første dag som medlem af EU. Det giver naturligvis ikke mening at omfordele alle den nuværende Kommissions porteføljer for blot nogle få måneder. Derfor giver det mening at beskære den nuværende Kommissions mandat og hurtigt få godkendt en ny Kommission af det nye Parlament med den fulde demokratiske legitimitet, som det indebærer. Men hvordan kan det gøres? I henhold til den nuværende traktat kan det kun gøres på to måder. En måde er, at alle medlemmer af den nuværende Kommission bliver enige om at træde af på et aftalt tidspunkt, eller at Parlamentet vedtager et forslag om mistillidsvotum, der tvinger dem til at træde af. Begge scenarier vil være en smule underlige, medmindre det var aftalt mellem de tre institutioner. En anden måde er, at Rådet indføjer det i tiltrædelsestraktaten, men igen, hvis de skal gøre det ensidigt uden konsensus og aftale, vil det undergrave traktaternes ånd.
Jeg mener, at vi bør forhandle og blive enige om det, der er fornuftigt, nemlig at fastsætte et snarligt tidspunkt, hvor Kommission skal udskiftes på betingelse af, at den nye Kommission på legitim vis har gennemgået hele proceduren i det nye Parlament, som skal vælges ved det kommende parlamentsvalg. Det er en nødvendighed. Under de omstændigheder vil det være en god idé, som det er foreslået, at flytte valgdatoerne frem fra juni til maj, da det nye Parlament således allerede i juni kan vælge formanden, og i juli kan vi holde høringerne og stemme samlet om Kommissionen, som derefter kan begynde allerede i august eller september, hvis der er enighed. På den måde kan vi handle hurtigere. Vi undgår problemerne med kommissærer uden porteføljer i en længere periode, og det giver i sig selv god mening at afholde valgene tidligt i maj. Hr. formand, jeg er for resten sikker på, at De er interesseret i det, da vi slipper for problemerne i Parlamentet med at have fuldgyldige medlemmer i forbindelse med et enkelt møde kort tid før valget. Jeg tror, at det er den vej, som Rådet bør gå i samråd med os.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, mit problem med hr. Corbett er, at han juridisk set ved alt for meget og derfor altid forvirrer mig. Men fordi han ved så meget, har han så mange komplicerede tankegange, at det egentlige budskab går tabt. Det politiske budskab er nemlig, at vi giver kandidatlandene en hjertelig modtagelse og ikke vil vikle dem ind i bureaukratiske bagateller! Det skal, mener jeg, være budskabet. Derfor har vi i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, der har været det ansvarlige udvalg med hensyn til udvidelsen, også andre forslag, der skal være pragmatiske og enkle.
Uanset hvad vi gør, om vi fremskynder valget, fremskynder udnævnelsen af den nye Kommission yderligere, vil det altid forblive en overgangsfrist, hvor de nye kandidater har ret til at stille med kommissærer i samarbejde med den nuværende Kommission. Uanset om der er tale om fire uger eller fire måneder, er princippet det samme, og problemet kan ikke løses. Derfor vil jeg ganske enkelt sige: Lad dog kommissærerne uden portefølje komme fra den 1. maj som besluttet. De bliver prøvet på deres evner, på deres finansielle uafhængighed osv., og det bliver i en procedure, der ikke finder sted i udvalgene, fordi de jo ikke har nogen portefølje. De iagttagere, der allerede har samarbejdet med os i godt et år, bliver medlemmer af Europa-Parlamentet i fire eller otte uger i lighed med, hvordan det altid har fungeret! Ved nogle tiltrædelser har der endda været tale om et eller halvandet år. Hvor ligger problemet? Jeg mener, vi skal udforme det enkelt, så vi kan komme videre på denne måde. Hvis den nye Kommission skal indlede sit arbejde den 1. november, skal Parlamentets rettigheder sikres. Det er nemlig det afgørende. Kommissionens formand udpeges efter valget til Europa-Parlamentet, således at dette valg får en indflydelse herpå, og vi får tid til at gennemføre en passende procedure, det vil sige at teste kandidaterne fra de gamle og de nye medlemsstater i udvalgene nøje for at finde ud af, om de er egnede til stillingerne. Det er det, det kommer an på rent politisk, og det skal vi lægge vægt på.
Lad mig fremsætte endnu en bemærkning. Jeg vil også gerne sige tak til det danske rådsformandskab for, at det under sit koncentrerede arbejde med udvidelsen åbenlyst har været i stand til at føre udvidelsesforhandlingerne til et godt resultat i samarbejde med Kommissionen. De nødvendige kompromiser skal indgås med god vilje og naturligvis håndværksmæssigt sobert - hr. Verheugen, De har helt ret - og jeg er også sikker på, at det vil lykkes.
Den diskussion, der blev udløst i forbindelse med Tyrkiet og fastlæggelsen af en dato, har allerede på dette møde i dag vist noget, som også vil fortsætte i København og derefter i medierne: Ingen føler længere glæde over, at vi modtager 10 nye lande, ingen vil længere tale offentligt om den polske, den estiske og den tjekkiske tiltrædelse, det bliver derimod et Tyrkiet-topmøde, og vi får en Tyrkiet-diskussion! Det er efter min mening overordentlig ærgerligt, at vi har manøvreret os selv ud i denne situation, og at der er kommet et scenario i forbindelse med ESDP/NATO, amerikansk pres, Irak og Cypern-spørgsmålet, som i den grad udsætter os for pres. Jeg synes ikke, det er godt, at det er kommet så vidt!
Hvis Det Europæiske Råd af politisk-logiske grunde, der andre steder undertiden også kaldes opportunisme, når til den afgørelse, at det vil fastlægge en dato, så frygter jeg, at borgerne i vores medlemslande vil sige: Ha, de mener det alvorligt! 10 nye lande, det bliver vanskeligt nok, og så kommer der en bindestreg: Tyrkiet - de næste! Så får vi en diskussion, der vil give os problemer, når det handler om at reklamere for den polske og slovenske tiltrædelse i offentligheden, og jeg håber, at man er bevidst om dette ansvar i Rådet og ikke tænker for kortsigtet!
Formanden.
Jeg har en kort kommentar. Tidligere i eftermiddag stillede hr. Barón Crespo et spørgsmål om, hvad der skete sidste uge i København under den interinstitutionelle dialog med formanden for Europa-Kommissionen, den siddende formand for Rådet og mig selv. Jeg gjorde det klart, at jeg ikke ønskede nogen endelig beslutning om datoer og overgang, uden at Parlamentet er fuldt involveret, engageret og spurgt til råds. Efter at have hørt et synspunkt fra formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og et helt andet synspunkt fra formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender kan De nok forstå, at det ikke var passende, at jeg ønskede en endelig konklusion på den dialog bortset fra, at det var nødvendigt at spørge de andre institutioner til råds. Vi skal åbenbart også tale med hinanden.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig det, som hr. Brok sagde. Det afgørende er naturligvis, at vi byder medlemsstaterne velkommen, og at Europa-Parlamentet, som snart vil være nyvalgt, kan være med til at træffe beslutning om den nye formand for Kommissionen, men her skilles vores argumentationer. Jeg er glad for, at han har nævnt den 1. maj som en vigtig dato, men jeg vil sige, at netop den 1. maj efter min mening kunne være datoen for de europæiske valg. I så tilfælde er jeg ovre i hr. Napolitanos lejr.
Jeg vender lige tilbage til Nederlandene. Der har vi set en kamikazeaktion foretaget af en nederlandsk liberal leder, Gerrit Zalm. Han krævede, at Nederlandene skulle blokere udvidelsen for at gennemtvinge landbrugsreformer. Heldigvis er hr. Zalm skubbet ud på sidelinjen i øjeblikket, men med valget den 22. januar 2003 i Nederlandene udgør han naturligvis stadig en rimelig fare. Forhåbentlig vælger nederlænderne en regering, som erkender fordelene ved stabilitet og økonomisk vækst og betydningen af et forenet Europa, og undgår således, at det nederlandske omdømme skades yderligere.
Det ændrer ikke ved den kendsgerning, at disse landbrugsreformer er overordentlig vigtige, både for udvidelseslandene, kandidatlandene, for os selv og for udviklingslandene. Det er indlysende, at vi i øjeblikket takket være hr. Fischlers forslag naturligvis allerede har gode forslag på bordet, men at mange medlemsstater stadig truer med at blokere dem. Det er nødvendigt, at vi har mod til at gøre vores eget hjemmearbejde med hensyn til landbrugsreformerne, og det er også nødvendigt for at hjælpe dollarrunden til at lykkes. Vi taler faktisk om en udviklingsrunde, men hvis der ikke kommer kraftigere forslag om landbrugsreformer med bred opbakning, går det ikke godt, og så mislykkes denne runde. Så har vi ikke gjort vores eget hjemmearbejde, som er nødvendigt, hvis tiltrædelseslandene skal behandles fair. Der tales for let om netto- og bruttoregnskab mellem Europa og udvidelseslandene, uden at det i tilstrækkelig grad erkendes, at disse landbrugsreformer er nødvendige.
Lad mig tilføje, at jeg håber, at de drøftelser, som vi fører her, på en eller anden måde giver os en lærestreg, når vi tager næste skridt mod udvidelse med de efterfølgende lande. Lad os indlede en mindre ambitiøs debat på et tidligere tidspunkt med vores befolkninger og have mod til at bede om deres vurdering i tide gennem en europæisk folkeafstemning. Jeg synes, vi nu har indbygget for meget teknokrati og for lidt politik. Vi har lært, at det er politiske beslutninger. Vi må have mod til at se vores egne befolkninger i øjnene og acceptere deres bedømmelse.

Haarder
. Tak for endnu en nyttig og konstruktiv dialog om udvidelsen. Debatten bekræfter, at der gives massiv opbakning til det, der skal ske i næste uge. Jeg takker for alle de gode råd, hvoraf jeg vil kommentere nogle. Jeg vil gerne takke hr. Poettering for, at han straks fra starten satte Det Europæiske Råd i København ind i det helt rigtige perspektiv. Jeg skal ikke gentage, hvad han sagde, men det er dette historiske perspektiv, vi hele tiden skal have os for øje. Den tak, der er blevet formandskabet til del, tilkommer også Kommissionen, og ikke mindst Günther Verheugen, som efterhånden har slidt og slæbt i årevis.
Jeg er helt enig med hr. Titley. Jeg ved ikke, om det er "now or never", men det er i hvert fald på tide at handle. Det skal lykkes. Trods vanskelige udestående problemer er vi nået så langt, at vi ikke kan forsvare, at det mislykkes.
Med hensyn til Cypern er jeg helt enig med Günther Verheugen. EU og det internationale samfund må utvetydigt erklære sig parat til at yde de nødvendige bidrag til at løfte de enorme udfordringer, som genforeningen vil stille Cypern og de to befolkningsgrupper over for. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at sikre, at FN's generalsekretærs bestræbelser på at finde en løsning før København krones med held.
Hvad angår Tyrkiet er grundlaget klart. Tyrkiet er kandidat. Optagelsesforhandlingerne kan starte, når Københavnskriterierne er opfyldt. Det er de ikke, men Tyrkiet har gjort imponerende fremskridt med den store reformpakke. I København skal der sendes et stærkt og positivt signal til de tyrkiske politikere og den tyrkiske befolkning. Præcis, hvordan signalet kommer til at se ud, vil blive drøftet indgående af stats- og regeringscheferne. Jeg er enig med hr. Poettering i, at dette ikke er hovedspørgsmålet i København. Det er de 10 lande, som vil være i centrum i København. Vi skal imidlertid ikke glemme perspektivet for Tyrkiet, og vi skal heller ikke glemme Bulgarien og Rumænien. Disse to lande har gjort enorme fremskridt i optagelsesforhandlingerne, men er dog ikke klar endnu. De skal have en køreplan for det sidste stykke af vejen.
Jeg vil gerne takke kommissionsformanden for støtten til indholdet i de pakker, som formandskabet har præsenteret for de 10 lande, og jeg vil takke hr. Verheugen for advarslen mod at overbelaste dagsordenen i København med alle mulige andre spørgsmål. Han ved bedre end nogen andre, hvor tung og kompliceret udvidelsesprocessen er, og hvad risikoen er ved at begynde at gå i detaljer i de enkelte pakker på topmødet i København.
Tak til de mange, der har tilsluttet sig, at vi holder os inden for Berlin- og Bruxelles-lofterne med hensyn til udgifter. Jeg takker også alle dem, som har talt om, at man ikke må lade små beløb skille os ad i denne afgørende historiske situation. Jeg må dog advare mod forslag om at overveje, om vi ud over det, der ligger i de 10 pakker, kan lægge endnu et par milliarder oveni. Kunsten er jo ikke at have meninger og stille forslag. Kunsten er at få flertal, at få alle med, og der er jo lande, der mener, at det danske formandskab allerede var for gavmildt, da det stykkede pakkerne sammen. Det skal vi huske: Kunsten er at få enighed, det vil sige at binde sløjfe på pakkerne i København.
Hr. Barón Crespo og andre har ret i, at det ville være bedst, hvis de nye lande fra starten havde kommissærer med rigtige porteføljer, og hvis Parlamentet kunne holde nyvalg så betids, at det kunne godkende en ny Kommission. Det vil sige at de nye medlemsstaters parlamentsmedlemmer kunne være med til at godkende de nye medlemsstaters kommissærer. Men det er ikke så let, som det lyder. En ny valgdato kan hjælpe på problemet, og det har været forsøgt. Det lykkedes ikke. Formandskabet vil gerne, men vi er bange for, at det ikke kan lade sig gøre. Hvis dette er tilfældet, er det godt, at vi har en anden løsning, som ganske vist ikke er perfekt, men som dog må være til at leve med for alle parter.
Jeg mener, at Rådet nu har meddelt, og jeg har i hvert fald på Rådets vegne her i Parlamentet fire-fem gange meddelt, at de nye lande vil være fuldstændig ligestillede med de gamle medlemsstater i regeringskonferencen, når en ny traktat skal vedtages. Det er ikke noget, jeg har fundet på. Det står i Nice-traktatens artikel 23. Det ville være fuldstændig urimeligt, hvis vi skulle byde de nye lande, som måske skal til at afholde folkeafstemninger, at de ikke er ligestillede med de gamle medlemsstater, når deres befolkninger skal sige ja til en ny traktat. Det er sådan set slemt nok, at de skal acceptere et traktatgrundlag, vi samtidig er i færd med at ændre. Hvis de ikke er ligestillede med os, når det ændrede traktatgrundlag skal vedtages, så synes jeg ikke, vi behandler dem ordentligt.
Endelig vil jeg gerne støtte det, der er kommet til udtryk fra flere sider. Ingen af ansøgerlandene skal vente på andre ansøgerlande. Hvis kun ni ansøgerlande er klar, så skal de optages. Derfor er det vigtigt, at også ansøgerlandene husker at slå til, mens tid er, for ellers kunne hr. Titleys spådom eventuelt gå i opfyldelse.
Til sidst vil jeg sige til formanden, at formandskabet glæder sig til at se ham og Formandskonferencen i København umiddelbart før topmødet. Der kan vi fortsætte den dialog, vi har haft hele vejen igennem om disse vanskelige men også glædelige problemer, som vi har fælles i de tre institutioner.
Verheugen
Hr. formand, her i slutningen af forhandlingen glæder det mig at kunne konstatere endnu en gang, at der er bred enighed om udvidelsen mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og det er jo også et vigtigt politisk signal. Jeg vil sige følgende kort vedrørende de vigtigste emner i debatten:
Først er der pengene. Jeg mener - det er der ingen, der bliver overrasket over - at man i slutfasen af en forhandlingsproces, hvor det nu engang også handler om mange penge, offentligt slår bak, og at de, der skal betale, siger, at det er alt for dyrt, og at de, der vil have noget, siger, at det er alt for lidt. Det er jo fuldstændig normalt, og det ville jeg ikke lade mig hidse særligt op over!
Det handler imidlertid om det strukturelle spørgsmål, som nogle medlemmer af Parlamentet helt rigtigt har været inde på, nemlig: Er vores regler egentlig sådan, at de tillader nye medlemmer, der er fattigere end det nuværende gennemsnit i EU, at profitere af medlemskabet i de første år af medlemskabet? Det er netop det, der er problemet.
Det, jeg ser i dag - for at ingen skal bekymre sig unødigt - er følgende: Ifølge formandskabets forslag vil de nye medlemslande modtage mere end 9 milliarder euro netto i 2004, 2005 og 2006 i form af faktiske betalinger. Med fradrag af deres egne bidrag bliver der altså 9 milliarder netto tilbage.
Det gør ingen til nettobetaler, og dermed står vi alle langt bedre end i 2003. I forpligtelsesbevillinger, mine damer og herrer, er tallet imidlertid virkelig meget imponerende, det må jeg sige, og udtrykket griskhed er ikke passende. I form af forpligtelsesbevillinger står der netto 25,7 milliarder euro til rådighed for disse tre år. Det er en hel del, når man ser på størrelsen af disse landes nationaløkonomier. Vi må jo ikke glemme, at de central- og østeuropæiske lande kun udgør 5% af det nuværende EU's bruttonationalprodukt. Disse tal er allerede nogenlunde afstemt efter hinanden, vil jeg gerne sige.
Men det handler også om, at det fra begge sider hele tiden skal påpeges, at EU ikke er en pengeautomat! Man stikker ikke bare et kort ind øverst, medlemskort eller kreditkort, og får penge ud nederst. Vi er noget helt andet. Vi er et retssamfund, der også har som mål, at menneskene kan nyde de samme livsbetingelser, og det bidrager vi til, men det sker inden for rammerne af de muligheder, vi rent faktisk har.
Fru Schroedter gjorde opmærksom på et helt særligt aspekt, og her må jeg desværre give hende ret, nemlig at dette forslag om at stille midler til rådighed til direkte betalinger fra udviklingen af landdistrikter egentlig må beklages ud fra Unionens synspunkt.
Faktisk tog det forslag, vi stillede, jo helt nøjagtigt sigte på at muliggøre en socialt afbalanceret, fornuftig, strukturel udvikling af landbruget i de nye medlemslande. Men jeg må gøre opmærksom på, at der var et ganske stærkt krav fra kandidatlandene selv om at kunne foretage en omlægning for i det mindste de første tre år. Argumentet er enkelt og overbevisende på samme tid: Uden denne foranstaltning er der ingen chance for at vinde folkeafstemningen i f.eks. Polen. Det er baggrunden for denne afgørelse, om hvilken jeg gerne indrømmer, at den helt sikkert er beklagelig set ud fra synspunktet om en fornuftig landbrugspolitisk udvikling.
Jeg vil sige noget ganske kort vedrørende Tyrkiet. Hr. Nassauer henvendte sig til mig personligt. Privat siger jeg ikke andet om det end det, jeg siger offentligt. Det, der blev citeret i avisen, har jeg sagt mange gange, også her i Europa-Parlamentet, nemlig: Hvis vi i 1999 havde haft lejlighed til at udvikle en Tyrkiet-strategi uden hele forhistorien på 40 år, som vi allerede havde, var jeg under ingen omstændigheder kommet på den idé at tilbyde Tyrkiet fuldt medlemskab af EU som den rigtige løsning.
Men problemet er, at vi ikke havde denne mulighed. Denne mulighed var jo allerede blevet forsøgt, den var allerede mislykkedes, og der var ikke andre muligheder. Hele de sidste ugers diskussion, der også blev udløst af Giscard d'Estaing, har helt bestemt ikke givet det resultat, den tidligere franske præsident ønskede. Den har nemlig ført til, at også de, der nu helst ikke ville udtale sig - og der er ret mange, der helst ikke ville udtale sig - nu var tvunget til at bekræfte Helsinki-resultatet igen, nemlig at Tyrkiet har en klar kandidatstatus, at landet behandles som alle andre kandidater, at dets perspektiver for medlemskab er uindskrænkede og klare, og at det opmuntres til at fortsætte ad denne vej. Det er resultatet af diskussionen i 15 medlemsstater, for så vidt angår regeringerne. At der er andre opfattelser i offentligheden, undertiden sågar hos et flertal, er jeg udmærket klar over. Men vi ved, at de 15 regeringer i medlemslandene er enige om at mene, at Helsinki-strategien skal fastholdes. For så vidt har Giscard d'Estaings bidrag formentlig ikke givet det resultat, han ønskede at opnå.
Hvad angår datodiskussionen, er jeg enig i det, hr. Brok sagde, nemlig at man skal tænke på, at emnet Tyrkiet ikke skal optræde for længe i medlemsstaternes beslutningsproces, når det handler om ratificeringen, og netop denne fare er formentlig allerede indtrådt.
Med hensyn til de institutionelle anliggender er Kommissionen naturligvis gladeligt parat til at indlede intensive forhandlinger til enhver tid, og som altid vil Kommissionen ikke have de ringeste problemer hermed, men tværtimod gå ind for, at Parlamentets rettigheder skal garanteres fuldt ud. Jeg vil blot påpege to små ting.
Vi har naturligvis brug for en arbejdshypotese for tiltrædelserne nu. Uden en dato havde vi ikke kunnet forhandle det finansielle kapitel, fordi datoen i det første medlemskabsår har en enorm indvirkning på den finansielle situation. Finanspakken for hvert enkelt land ser helt forskellig ud, alt efter hvilken dato man arbejder ud fra. For så vidt var afgørelsen nødvendig. Den blev, så vidt jeg ved, truffet af Rådet under hensyntagen til navnlig den, medlemslandene havde brug for til en ratifikation. Det bør man også tage hensyn til, og det har jeg jo ofte sagt.
Hvad angår Kommissionen, vil jeg gerne endnu en gang erindre om, at den har foreslået at undgå en overgangskommission med 30 kommissærer og derfor tilbudt at forkorte arbejdsperioden, men det har vist sig at være noget, der ikke kunne forhandles om. Kandidatlande og medlemslande har været af den opfattelse, at de nye kommissærer skal være til stede fra den første tiltrædelsesdag. For så vidt finder jeg det ganske fornuftigt, at denne overgangsperiode med 30 kommissærer skal holdes så kort som muligt.
Det er grunden til, at datoen 1. november er blevet udpeget for den næste Kommissions vedkommende. Det er den periode, man som minimum har brug for til at pege på en ny kommissionsformand, lade ham godkende og også give ham tid til at sammensætte en ny Kommission. Det er hele baggrunden. Efter min mening kan vi jo tale fornuftigt med hinanden herom, og som sagt er Kommissionen til enhver tid parat til det!
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 120)

Maes (Verts/ALE)
Hr. formand, udvidelsen af EU med 10 nye medlemsstater bliver en succes for demokratiet, hvis det også lykkes os at tilpasse vores institutioner således, at denne udvidede Union med en halv milliard indbyggere også kan fungere bedre, mere gennemsigtigt og mere demokratisk. Dette forudsætter større medbestemmelse for det direkte valgte Europa-Parlament, men også mere en Union, hvor befolkningerne og regionerne føler sig hjemme.
Alle fremtidige medlemsstater har gjort sig enorme bestræbelser på at opfylde Københavnskriterierne og integrere Unionens acquis i deres lovgivning og deres system. Tyrkiet kan ikke kræve nogen dato i København. Det er tydeligt, at Tyrkiet selv endnu har lang vej igen, inden det kan opfylde Københavnskriterierne. Det afhænger jo af Tyrkiet selv, hvad det skal, kan og vil gøre for at blive et rigtigt demokrati, med respekt for menneskerettighederne og for kulturelle mindretal. Det skal ikke blot fremgå af dets lovgivning, men også af virkeligheden. Det afhænger ikke kun af den tyrkiske regering eller parlamentet, men først og fremmest af hærens holdning, og så længe hæren indtager en sådan nøgleposition, kan man ikke tale om et demokrati i ordets egentlige forstand.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
O-0085/2002 - B5-0506/2002 af Barón Crespo til Rådet om medlemsstatutten på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe;
O-0092/2002 - B5-0507/2002 af Karas til Rådet om medlemsstatutten på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg har stillet dette mundtlige spørgsmål på min gruppes vegne for endnu en gang at bringe et konstitutionelt emne op her i Parlamentet og dermed i en åben og offentlig debat.
På et tidspunkt, hvor vi via konventet overvejer reformer af Kommissionen, Rådet og alle institutionerne, er vores evne til at udfylde vores mandat med værdighed, ære og lighed som europæiske borgere et væsentligt punkt, som vi har arbejdet med i et stykke tid. Jeg vil gerne tilføje noget mere: Vi må løse dette problem inden for denne valgperiode, før den slutter, på grund af dets politiske betydning.
Jeg stillede mit spørgsmål i et forsøg på at opnå større støtte og enighed i Europa-Parlamentet, for det er efter min mening nødvendigt, og jeg må sige, at min gruppe mener, at dette spørgsmål skal defineres i størst mulig åbenhed, både med hensyn til de forfatningsmæssige aspekter af statutten og de regler, som vi skal fastlægge for os selv.
På nuværende tidspunkt beklager jeg, at forsøget på at skabe den størst mulige enighed har medført, at man fokuserer på områder med uenighed. Jeg er blevet stillet over for en åben og systematisk anklage. Ved en pressekonference i formiddags anklagede formændene for tre parlamentariske grupper offentligt Den Socialdemokratiske Gruppe for at blokere for statutten.
Som vores formand er klar over, var det mig, der stillede ændringsforslaget til de Palacio-betænkningen, som blev vedtaget med 455 stemmer. Det var mig, der foreslog, og det skete i form af en betragtning i et forslag til fælles beslutning fra Den Liberale Gruppe, at der skulle nedsættes en gruppe af fremtrædende mennesker, og det er hr. Haarder udmærket klar over, og jeg foreslog også nogle af denne gruppes medlemmer startende med hr. Ersbøl.
Det er, hvad jeg har gjort på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne. Jeg vil gerne bede dem, der har kritiseret os - og jeg har ikke noget imod, at valgkampen rykkes frem, men den skal ikke være på grænsen til injurier - forklare for Parlamentet - som er stedet, hvor ting bør forklares - hvad det er, de har gjort.
Og jeg vil sige til hr. Watson, med den største respekt, at det også vil være interessant - han får sit livs chance - hvis han kan forklare, hvorfor han føler sig omringet af tyskere. Vi er alle lige her. Jeg føler mig ikke overdrevet påvirket af tyskerne, det er ikke sandt.
Det er f.eks. ikke rigtigt, at systemet af godtgørelser er blevet oprettet for at yde kompensation til ibererne. Jeg kommer fra et parlament, hvor de gav mig billetten, mere fik jeg aldrig. Jeg levede i det system, og jeg kender ingen andre parlamenter, heller ikke dem, der betaler bedst, der har fornægtet dette system. Hvorfor er vi nødt til at lytte til dette hykleriske og kyniske argument? Jeg mener, at vi bør tilstræbe enighed og ikke fornærme vores kolleger, fordi vi er nødt til at arbejde sammen for at komme videre.
Endelig, hr. formand, er De udmærket klar over, at jeg var formand for den gruppe, der var den største støtte for, at De kan opretholde sonderende kontakter til Rådet. Godt, vi sidder i et Parlament, vi skal anvende den parlamentariske metode, ikke den samme som gadens parlament, og jeg er glad for, at De, efter at jeg stillede mit spørgsmål, har skrevet for at aflægge rapport om Deres aktiviteter, og jeg er også glad for, at De har talt med hr. Rothley. 
Med hensyn til hr. Rothley vil jeg sige én ting: Med hr. Rothley som ordfører er statutten meget vanskelig, uden hr. Rothley er den umulig, og det skal vi alle være klar over, så i stedet for at forstærke splittelsen og fornærme mange af Parlamentets medlemmer, bør vi samarbejde og komme videre med statutten.
Jeg er taknemmelig for det brev, De har skrevet, og jeg har et håb, hr. formand, fordi jeg tror på, at De også vil vælge denne metode. Jeg håber, at Rådet i dag vil sige, at det er parat til at indlede samtaler med os om metoderne for godkendelse af statutten. Det er min bøn til Rådet i dag, og jeg er taknemmelig for, at hr. Haarder er til stede, fordi han har kæmpet sammen med os for statutten. Jeg vil gerne nævne en ting, og det er, at Nice-traktaten nu er trådt i kraft, hvilket betyder flertalsafgørelser undtagen i beskatningsspørgsmål, som skal afgøres med enstemmighed. I dag skal vi blot bede rådsformanden om at række hånden frem - ikke til mig, men til Parlamentet. Resten skal foregå gennem en åben debat og en fælles indsats fra os alle, og jeg beder Dem om, at vi ikke gør splittelsen større. Lad os tilstræbe enighed i Parlamentet, for det er vores ansvar, og det kan vi ikke overdrage til andre.

Lehne (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi beskæftiger os med en uendelig historie her. Siden 1998 har Parlamentet beskæftiget sig med medlemsstatutten. Jeg mener, at det er på høje tid, at vi kommer frem til en afslutning. Vi stræber praktisk talt hen imod slutningen af en lovgivningsperiode, og vi har desuden udvidelsen foran os. Jeg tror, at det er nødvendigt, at kollegernes retsforhold her i Parlamentet nu reguleres en gang for alle. Til det formål er det dog nødvendigt, at vi også får en officiel reaktion fra Rådet på de forslag, som er stillet af officielle instanser i Parlamentet.
Rothley-betænkningen, der jo først og fremmest blev vedtaget i Retsudvalget i Europa-Parlamentet som udtalelse for vores formand og Formandskonferencen, er det eneste dokument her i Parlamentet, som indeholder et alt i alt omfattende forslag til en medlemsstatut. Siden april i år har vi ventet på en reaktion fra Rådet, og det er grunden til, at vi mener, at vi skal komme med denne mundtlige forespørgsel nu. Det er på høje tid!
Forslaget fra hr. Rothley er et meget velovervejet forslag. Vi har orienteret os mod det, som vismændene har formidlet til os, der har været aktive for at kunne stille os konkrete forslag. Vi er kommet frem til det resultat, at vi bør have halvdelen af en europæisk dommers grundløn som løn. Jeg mener, at alt det, der står i dette koncept, er meget velovervejet.
Så meget desto mere beklager jeg, at der i dette vigtige spørgsmål, hvor det egentlig handler om at opnå enighed i Parlamentet, i morges var tre gruppeformænd, der afholdt en pressekonference, som efter min overbevisning var fuldstændig uudholdelig. Der var en helt tydelig modsætning mellem det, der fejlagtigt blev påstået i morges, og det, som der rent faktisk står i beslutningen.
Jeg gør imidlertid opmærksom på, at der er en enkelt væsentlig forskel i beslutningsforslagene, som vi skal stemme om her, nemlig henvisningen i nr. 2 i vores beslutningsforslag efter Retsudvalgets beslutning fra april, fordi vi ønsker, at Rådet konkret tager stilling til dette dokument. Alt andet er praktisk talt indholdsmæssigt identisk. Derfor er det fuldstændig uforståeligt for mig, hvorfor der blev fremsat påstande her til morgen, som f.eks. at de store grupper ville vende sig mod statutten, og at de så at sige ville fylde lommerne. Det er definitivt ikke sådan, og denne påstand er uanstændig, når den fremsættes i denne form her i Parlamentet eller ved en pressekonference! Det vil jeg gerne sige helt tydeligt her!
Vi har ikke plads til billig populisme her. De store grupper har et ansvar for hele Parlamentet, og det forsøger vi at leve op til. På vores foranledning er den mundtlige forespørgsel med beslutningen igen kommet på dagsordenen, således at vi kan komme videre med statutdiskussionen, og således at vi ikke hæmmer den.
Mine damer og herrer, det kan ikke længere gå - vi har forhandlet i næsten fem år nu - at Parlamentet bliver trukket rundt i manegen af Rådet næsten som en bjørn i cirkus. Nu skal det være helt klart, hvad Rådet ønsker. Når vi ved, hvad Rådet ønsker, er vi også i stand til at nå frem til en fornuftig statut i de afsluttende drøftelser i Retsudvalget i den egentlige lovgivningsprocedure i henhold til artikel 190, stk. 5.
Jeg håber, at hr. Haarder, der jo er en tidligere kollega til os, som har siddet i Parlamentet, og som kender problemerne, der dengang også arbejdede på udkastene til statutten, på vegne af det danske formandskab nu vil være i stand til at sende et tydeligt, positivt signal over for Parlamentet.
Hvad jeg ikke finder acceptabelt, er, at de ting, som vi allerede oplevede med det svenske og det belgiske formandskab, gentager sig. Jeg minder om følgende: Dengang mødtes kontaktgruppen, og dengang sagde man til os, at når vi havde opnået et kompromis på skatte- og afgiftsområdet, ville problemerne være løst, og så kunne statutten træde i kraft som foreslået. Hvad har vi oplevet? Vi har indladt os på et kompromis, som jeg i øvrigt mener er retsstridigt, og som Domstolen aldrig vil acceptere. Men vi indlod os på det til fordel for en fælles statut, og hvad var resultatet? Rådet har igen bragt andre problemer og emner frem, og vi er i sidste ende igen ikke kommet et skridt videre!
Derfor vil jeg ikke blot se et velmenende brev fra vores formand på bordet denne gang, men jeg vil have en konkret erklæring fra Rådet. Det er formålet med den mundtlige forespørgsel og den medfølgende beslutning, som det handler om her.
Igen og igen tales der om gennemsigtighed i forbindelse med omkostningerne. Men det er ikke emnet for denne beslutning. At vi ønsker gennemsigtighed, står dog helt klart, og det står også helt klart, at Præsidiet naturligvis vil stille nye forslag om omkostningsrefusion, når statutten kommer. Det går jeg ud fra, og det er også emnet for alle de beslutningsforslag, der ligger her på bordet.
Haarder
. Hr. formand, jeg har lyttet med stor opmærksomhed til de indlæg, vi allerede har hørt. Det er jo en sag, som jeg personligt har været stærkt engageret i som medlem af Europa-Parlamentet, og jeg tillægger beslutningen om en statut for medlemmerne den allerstørste betydning. Som tilkendegivet vil jeg gerne sige, at Rådet ønsker at medvirke til at finde en løsning, som sikrer det enkelte medlem værdighed og respekt i offentligheden. Med hensyn til hvorledes en sådan statut skal gennemføres, må jeg selvfølgelig præcisere, at reglerne herom er nedfældet i EF-traktatens artikel 190, stk. 5, hvori det hedder, at det påhviler Europa-Parlamentet at fastsætte sine medlemmers status og de almindelige betingelser for udøvelsen af deres hverv efter høring af Kommissionen og med godkendelse af Rådet. Når Nice-traktaten er trådt i kraft, kan Rådet træffe afgørelse med kvalificeret flertal og ikke længere med enstemmighed som hidtil. Det gælder dog ikke beskatningsordningen.
Selv om det forholder sig således, at Parlamentet vedtog et udkast til forslag til statut den 3. december 1998, det vil sige, inden Amsterdam-traktaten trådte i kraft, så har Parlamentet siden drøftet de nye retningslinjer, navnlig i Udvalget om Retlige Anliggender. Der har været ført en permanent dialog mellem Rådets successive formandskaber og de samtalepartnere, som Parlamentet har udpeget, navnlig i den kontaktgruppe, som er nedsat for at fremme forhandlingerne mellem de to institutioner. Som bekendt har Rådet ikke taget stilling til visse af de centrale elementer i den kommende statut. Jeg vil gerne i den forbindelse fremhæve et par forhold, som er afgørende.
For det første skal der i en statut, ifølge de holdninger, som Rådet hidtil har fastlagt, være overensstemmelse mellem statutten og primærretten, f.eks. vedrørende immuniteter og privilegier. For det andet skal enigheden i Rådet vedrørende skattespørgsmålet respekteres, og endelig skal der være gennemsigtighed og overholdelse af princippet om omkostningsgodtgørelser på grundlag af faktisk afholdte udgifter. Den udtalelse, der foreligger fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked fra april måned dette år, opfylder efter min vurdering ikke alle disse betingelser, og jeg kan forstå, at Parlamentets formand har fået samme melding ved sine uformelle kontakter med medlemsstaternes regeringer.
Jeg har også forstået, at Parlamentets formand på baggrund af sine kontakter til medlemsstaterne har draget en række konklusioner med hensyn til elementer til et kompromis, som efter Nice-traktatens ikrafttrædelse vil kunne samle det fornødne flertal i Rådet. Afslutningsvis vil jeg derfor hilse alle bestræbelser velkommen, som sigter på en løsning, der er acceptabel for både Rådet og Parlamentet. Jeg vil gerne på Rådets vegne opfordre Parlamentet til ikke at lade denne mulighed gå sig forbi. Det er Parlamentet, som skal foreslå, og det er Rådet, som skal godkende. Bolden ligger hos Parlamentet. Jeg vil opfordre til, at man nu bliver enige om et forslag, som kan samle bred tilslutning i Parlamentet, og som kan samle så tilstrækkelig bred tilslutning i Rådet, at det kan godkendes efter de nye regler i Nice-traktaten, som træder i kraft til februar.

Gargani (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har ikke så meget at tilføje til det, som hr. Lehne sagde, eftersom jeg er enig i hele hans indlæg. Som formand for Retsudvalget vil jeg give hr. Barón Crespo ret, for det var faktisk takket være hr. Rothleys dygtighed, at vi kunne gennemføre et initiativ, som vi havde arbejdet på i et stykke tid, og som nu er blevet afsluttet på en fornuftig måde. Vi har vedtaget en statut, og den drejer sig ikke bare om penge og løn. For et parlament og for parlamentsmedlemmerne er det nemlig også et væsentligt spørgsmål, der - sådan som hr. Haarder sagde - vedrører konstitutionelle anliggender og lignende anliggender.
Vi har fastlagt parlamentsmedlemmernes pligter og rettigheder, og i den forbindelse har vi understreget spørgsmålet om Parlamentets selvbestemmelsesret, der - selv om den ikke er fuldstændig, eftersom det europæiske forløb er en smule anderledes - svarer til det, som de nationale parlamenter i almindelighed gør, da det hører med til parlamentsmedlemmernes selvbestemmelsesret at fastlægge statutten. Hr. formand, kære kolleger, når det gælder pligter og rettigheder, som er de væsentlige spørgsmål, anser vi de to ting for at være uadskillelige, og så er der naturligvis også lønspørgsmålene. Hr. Haarder er positivt indstillet, og jeg er Dem taknemmelig for, hr. formand, at Rådet har erklæret, at det uanset spørgsmålene om flertal eller enstemmighed vil tage højde for Parlamentets udtalelse. Hvis man i stor udstrækning tager højde for det, som vi har gjort i Retsudvalget, tager man højde for et spørgsmål, som understreges for første gang, og som giver Parlamentet nogle meget klarere, mere selvstændige og mere fuldstændige betingelser. Det spørgsmål, som vi har stillet, og som formanden har bekræftet, tager sigte på at give Dem endnu større muligheder for at finde en løsning. Jeg tror, at Parlamentet giver Dem endnu bedre mulighed for dette, hvis det vedtager denne tekst.
Rothley (PSE).
Hr. formand, mange tak for Deres arbejde! Vi har gjort fremskridt. Også mange tak for det brev, som De sendte til parlamentsmedlemmerne, og som har gjort mange ting tydelige. Jeg har i øvrigt heller ikke glemt, hvordan De støttede mig i 1998 på Formandskonferencen, da det handlede om, hvorvidt Retsudvalget skulle udarbejde et udkast til en statut. Dengang var De formand for Den Liberale Gruppe. Det er længe siden!
Med beslutningen ønsker vi at give startskuddet til en mere indgående diskussion med Rådet om de åbne spørgsmål. Vi taler om en styrkelse af demokratiet og ikke kun om salary, vi taler om værdigheden i Parlamentet, hvis medlemmer repræsenterer 380 millioner borgere i EU, og ikke kun om reimbursement og allowances. Naturligvis skal disse spørgsmål afklares. Systemet med omkostningsrefusion - jeg er overbevist om det - vil blive løst af Præsidiet, som alene er ansvarlig herfor, på en måde - det er jeg overbevist om - som er forståelig for offentligheden og gennemsigtig.
Den, der kun taler om penge, giver blot udtryk for sin dybe foragt for Parlamentet. Det her er ingen bande af bondefangere, der skal bremses, nej! I 1976, da der blev indført direkte valg, forsømte Det Europæiske Råd at fastlægge parlamentsmedlemmernes forfatningsmæssige rettigheder. Rådet kan da ikke mere end to årtier efter det første direkte valg forvente af os, at vi giver afkald på at definere parlamentsmedlemmernes forfatningsmæssige rettigheder! Reglerne om immunitet stammer fra 1965, tilpasset efter de delegerede, der dengang blev sendt til Den Parlamentariske Forsamling af de nationale parlamenter. Rådet kan da ikke forvente, at vi i 2003 ikke ændrer noget ved bestemmelserne fra 1965! De juridiske problemer er velkendte for mig. De kan løses af begge parter med nogenlunde god vilje.
Alt har sin tid. Omnia tempus habet. Jeg har følelsen af, at tiden for en afgørelse nærmer sig. Det var Det Europæiske Råd, der i 1999 opfordrede os til - vi har citeret det - at afslutte spørgsmålet om medlemsstatutten hurtigt. Vi vil vel beskæftige os endeligt med dette emne til foråret. Vi har fået lov til at forelægge en betænkning for plenarforsamlingen. Jeg ved, at der stadig er problemer med primærretten, men de kan løses, og jeg ville være meget taknemmelig, hvis Rådet ville koncentrere sig om dette spørgsmål og kunne give os konkrete anvisninger på en løsning. Under alle omstændigheder skal denne statut være vedtaget inden udvidelsen. Bagefter vil det næsten være umuligt!
Watson (ELDR).
Hr. formand, at dette forslag og denne forhandling er på dagsordenen kan tilskrives vedholdenhed fra de kristelige demokrater og de konservative i PPE-DE-Gruppen og socialisterne og socialdemokraterne i PSE-Gruppen. Vi behøver ikke afholde forhandlingen i dag. Min gruppe stemmer for ens forhold for alle medlemmer i en medlemsstatut, men forslaget gør det sværere og mere vanskeligt for os at opnå en sådan statut. 
Hvis hr. Barón Crespos og hr. Poetterings forslag vedtages, vil det blokere for fremskridt i vores drøftelser med Rådet. De to herrer gav Dem mandat til at føre sonderende drøftelser med Rådet, og nu ønsker deres partier alligevel at gennemtvinge en afstemning om hr. Rothleys erklæring, før Parlamentet får mulighed for at bedømme udfaldet af Deres drøftelser. I hr. Rothleys erklæring omfatter medlemsstatutten spørgsmål inden for primær ret som f.eks. immunitet og privilegier, der kræver ratifikation af de nationale parlamenter. Deres signal til Rådet om reform er "enten eller". Deres signal til de parlamentsmedlemmer, som ønsker reform, er "glem det".
Mit partis fælles beslutning med GUE/NGL-Gruppen og Verts/ALE-Gruppen kræver en fælles statut efter aftale med de nationale regeringer i Rådet, og statutten skal sikre ligebehandling for parlamentsmedlemmer og gennemsigtighed i vores tillæg. Vores spørgsmål til de enkelte medlemmer i PPE-DE-Gruppen og PSE-Gruppen, hvor mange vil grine hele vejen hen til banken, hvis de stopper reformen, er: Har I ingen selvrespekt? Bekymrer I jer ikke om Parlamentets omdømme?
Jeg anklages for at være useriøs og fremsætte falske beskyldninger i hr. Rothleys pressemeddelelse. Hr. Rothley, jeg tager beskyldningerne om uærlighed, som borgere har fremsat imod os, alvorligt. Hr. Barón Crespo beskylder mig for at tale ned til socialisterne. Hvis jeg taler ned til Dem, hr. Barón Crespo, hvorfor vil så mange af Deres medlemmer, herunder alle de britiske medlemmer, støtte vores forslag ved afstemningen i morgen? Svaret er, at I taler ned til hinanden og med rette. Derudover taler De ned til dem af os, som anerkender offentlighedens bekymringer, som indrømmer, at udgiftssystemet er fordømmeligt, og som ønsker at indføre de højeste standarder i forvaltningen af Parlamentet.
Hr. formand, vi misbruger skatteyderne for egen risiko, og vi forringer de demokratiske principper ved at sige nej til reform. Jeg opfordrer medlemmerne til at støtte de tre gruppers forslag og tage afstand fra den type politikere, som digteren Hilaire Belloc beskrev med følgende ord:
"With pomp and ridiculous display,
The Politician's corpse was borne away,
While those around him carped and slanged,
I wept: I would have seen him hanged."
(Med pomp og til latterlig skue,
blev politikerens lig båret væk,
Mens dem omkring ham kritiserede og skændte,
græd jeg: jeg så ham hellere hængt.)
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, min gruppe mener, at udgangspunktet for vores overvejelser om en medlemsstatut bør være konstateringen af en tillidskrise mellem borgerne i de fleste af vores lande og de ansvarlige politikere. At løse denne krise er en stor politisk udfordring, måske den vigtigste politiske udfordring i den kommende periode. Alle vores handlinger bør tage dette mål i betragtning. I dette tilfælde er det min og den samlede GUE/NGL-Gruppes opfattelse, at det er nødvendigt at sikre en total gennemsigtighed i forbindelse med betingelserne for udøvelse af det europæiske mandat samt at gå helt bort fra alle idéer om medlemsprivilegier. Dette forudsætter i mine øjne og for et stort flertal af min gruppe to ting. For det første er der brug for en statut snarest muligt, det vil sige inden valget i juni 2004. I forhandlingsforslagene til Rådet må der altså ikke findes dispositioner, som man på forhånd ved er uacceptable for dette. Ellers kan vi lige så godt sige ligeud, at vi ikke vil have en statut.
Det andet krav er efter vores mening, at indholdet i de forslag, som vi behandler, skal respektere de principholdninger, som jeg nævnte for et øjeblik siden - navnlig gennemsigtigheden og forkastelsen af enhver idé om privilegier.
Det, hr. formand, er ikke en fornærmelse mod eller en krænkelse af nogen. Det er simpelthen en forklaring på, hvorfor min gruppe er imod - og allerede har sagt det - at Parlamentet videresender Retsudvalgets dokument i den nuværende udformning til Rådet.
Jeg kan komme med to eksempler. Artikel 9 skal sikre fremtidige medlemmer næsten fuldstændig straffrihed. Det kan ikke retfærdiggøres. Med hensyn til artiklen vedrørende lønningerne indeholder den et krav om en kolossal lønstigning for størstedelen af medlemmerne. Når Parlamentet samtidig prædiker mådeholdenhed for lønmodtagerne og begrænsning af offentlige udgifter, lyder dette som en provokation. Det er selvfølgelig uacceptabelt i vores øjne.
Lad os være ærlige. De, der ønsker at nå til en hurtig aftale med Rådet om en statut, bør ikke godkende Retsudvalgets betænkning i dens nuværende udformning med deres stemme i morgen, for denne betænkning vil tydeligvis blokere for en effektiv aftale om en statut på lang sigt. Til gengæld vil De ved at stemme for kompromisbeslutningen fra Parlamentets tre "forbindelsesgrupper" stadig have mulighed for at forsøge at nå til en aftale, som størstedelen blandt os, blandt Dem, håber på. I morgen vil alle få lejlighed til at leve op til deres ansvar.
Hautala (Verts/ALE).
Hr. formand, det er allerede blevet klart, at tre grupper har stillet et forslag til fælles beslutning, og efter min mening er det meget vigtigt, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre og Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance nu er gået sammen i en fælles kampagne, fordi det er på tide, at vi får nogle konkrete resultater. Vi ønsker at nå frem til en statut og finde en løsning på alle disse spørgsmål, der generer borgerne så meget. Vi kan ikke godkende en statut, der indeholder flere elementer af fordækt spil. Vi ønsker, at alle pengene udbetales til os i form af løn, og udgifterne skal være så gennemsigtige som muligt og kunne retfærdiggøres i offentlighedens øjne. Vi kan heller ikke gå med til at give os selv privilegier, som vi ikke også kan give vores borgere.
Eftersom min kollega hr. Lehne angreb formændene for de tre grupper her, vil jeg gerne bemærke, at både Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe selv har leveret årsagen til, at de tre grupper har været nødt til at danne en alliance. De metoder, som de to største grupper har anvendt for at hindre Dem, hr. formand, i at føre drøftelser med Rådet, har været fuldstændig uacceptable. På min egen gruppes vegne vil jeg gerne takke Dem for Deres indsats, og jeg mener, at De allerede har opnået mere med hensyn til spørgsmålet om statutten, end Deres forgænger nåede i hele sin formandsperiode. I Deres brev til os giver De udtryk for, at vi under bestemte forudsætninger nu har chancen for at nå frem til en løsning, og vi må så acceptere, at f.eks. spørgsmålet om medlemmernes immunitet vil skulle løses i en anden sammenhæng.
I morgen kan alle beslutte, hvilken side de er på. Hvis vi ønsker en statut, må vi fortsætte med at udforske de forskellige muligheder på den måde, som formanden er begyndt på, og ad den vej kan vi til sidst få taget dette spørgsmål af dagsordenen.
Berthu (NI).
Hr. formand, endnu en gang dukker dette søuhyre, som medlemsstatuten er, op i Parlamentet, uden at man kan se, hvad diskussionen med Rådet skal føre til. Når forhandlingerne står i stampe, er det efter vores mening grundlæggende, fordi, hvis man ser bort fra de tekniske detaljer, at Parlamentet for sine medlemmer ønsker en ren europæisk statut, hvor lønningerne indgår i fællesskabsbudgettet, selv om denne målsætning er i modsætning til både indhold i og tankerne bag traktaterne. I artikel 189 og 190 fastsættes det således, at Parlamentets medlemmer er repræsentanter for den befolkning, der har valgt dem.
Det er derfor, vi længe har fremsat et forslag, som - og det vil vi blive ved med at mene - udgør et godt kompromis. Det indeholder tre dele. For det første bør medlemmerne som i dag fortsætte med at modtage hovedlønnen fra deres eget land med den nationale beskatning. Det ville efter vores mening være ekstravagant - og jeg vejer omhyggeligt mine ord - hvis en repræsentant for et land skulle aflønnes af andre end sit land, og at han ikke skulle beskattes som alle andre borgere i det pågældende land. For det andet bør rejseudgifter og andre udgifter dækkes efter den faktiske udgift og naturligvis inden for et rimeligt loft. Endelig kunne man eventuelt som noget ekstra fastsætte et begrænset beløb, der skal udbetales af Parlamentet, for de dage, man er til stede. Det ville udgøre en indkomst - men denne gang en klar og gennemsigtigt indkost - som kunne beskattes på fællesskabsplan. Vi har længe ment, at dette forslag muliggør et godt kompromis mellem flere mål. Det er fornuftigt, forståeligt og gennemsigtigt. Og ikke mindst gør det det muligt at opretholde et vigtigt princip: en statutmæssig og finansiel tilknytning mellem medlemmerne og den befolkning, der har valgt ham.

Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg og mine britiske konservative kolleger deltog i det forrige valg til Europa-Parlamentet i 1999, var en af vores grundlæggende politikker, at parlamentsmedlemmernes utilfredsstillende vilkår burde ændres og opdateres.
I løbet af de sidste ca. tre år har vi talt en masse, men reelt opnået meget lidt. Vejen til en tilfredsstillende løsning på problemet er en politisk aftale mellem Parlamentet og Rådet om en række vilkår for medlemmerne af Europa-Parlamentet, som svarer til det 21. århundrede.
Vilkårene skal derefter være korrekt juridisk udformet på den måde, som traktaterne foreskrev. Vi skal sørge for, at vi ikke kommer ud på et sidespor på grund af forhandlinger og eventuel uenighed om gennemførelse af detaljerne i mekanismen bag de tekniske ændringer, for hvis det sker, står det i vejen for at opnå den nødvendige politiske enighed. Politisk enighed er naturligvis den afgørende forhåndsbetingelse for næste fase, som er færdiggørelsen af de juridiske og konstitutionelle formaliteter, og som nævnt af næsten alle talere, og der er enighed på det punkt, skal det ske inden det næste valg til Europa-Parlamentet.
Når al retorikken er skåret væk, er det så enkelt som så.

Wallis (ELDR).
Hr. formand, jeg har en mistanke om, at vælgerne uden for Parlamentet har svært ved at forstå, hvad der sker her i eftermiddag, for det har nogle af os. Hvad mon offentligheden får ud af det?
Konklusionen på alt dette er forhåbentlig, at flertallet i Parlamentet ønsker en fornuftig standardvederlagspakke, løn, pension, omkostningsgodtgørelse baseret på kvitteringer og bilag, hvor det er praktisk muligt - det samme system, som de fleste af vores vælgere er underlagt på deres arbejde. Nogle vil naturligvis mene, at vi ikke udfører et almindeligt arbejde. Vi er særlige. Ja, vi er da særlige, vi er offentlige tjenestemænd. Jeg har siddet i Parlamentet nu i tre år gennem talrige drøftelser om dette emne, og vi synes ikke at komme videre. Hvad er der egentlig på dagsordenen i dag? Jeg vover den påstand, at vi er kørt godt og grundigt fast i et hav af procedurer.
På den ene side taler vi om en betænkning - en betænkning, der ikke er en betænkning, men snarere et råd - vedtaget af et udvalg. På den anden side taler vi om tilbagemeldinger fra Dem selv, hr. formand, og det er vi meget taknemmelige for. Men nogle folk her ønsker ikke engang at nævne det. Forvirret? Jeg er i hvert fald.
Medlemmerne har ikke noget konkret eller detaljeret foran sig, som de har ret til at ændre, eller som de alle har mulighed for at stemme ordentligt om. Så hvad drøfter vi her? Nogle af os havde håbet, at vi i det mindste drøftede en proces, der i sidste ende fører til en ordentlig betænkning om detaljerne til et statutforslag, som er klart og gennemsigtigt, og som hvert medlem har ret til at ændre og stemme om og være ansvarlig for over for hans eller hendes vælgere, så vi en gang for alle kan sætte en stopper for den kritik, som vi så ofte udsættes for. 
I stedet er vi steget på denne endeløse karrusel med proceduremæssige diskussioner. Men der er hjælp forude. Lad det være klart, at der i det fælles forslag fra de tre partier er et meget praktisk afsnit, som muliggør starten på en praktisk proces. Selv samme afsnit naturligvis, som flertallet i de store grupper her i Parlamentet er imod. Afsnittet er fremsat som et individuelt ændringsforslag. Så vær opmærksom på, at hvis De blokerer for ændringen, hindrer De fremskridt og hindrer Parlamentet i at få en åben procedure, som fører til en statut. De forhindrer Parlamentet i at være sit navn som parlament værdigt, og De gør vores borgere endnu mere forvirrede og skeptiske.
Jeg beder Dem, hr. formand, om også at kontrollere den procedure, som dette spørgsmål er stillet i henhold til, da jeg virkelig undrer mig over, om det er en acceptabel procedure, der er i overensstemmelse med vores regler. Jeg ønsker ikke, at folk skal blive endnu mere forvirrede, end vi allerede er.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, da jeg er forholdsvis ny her i Parlamentet, men ikke ny i politik, vil jeg gerne starte med at sige lidt om mig selv: Jeg har selv engang indgivet en ungdomsbegæring for ydelse og retfærdighed og mod privilegier. Jeg har medvirket til at skærpe uforenelighedsregler, til nye regler om deling af politik og forretning, til foranstaltninger og beslutninger om objektivering af postomdelingen inden for det offentlige og oprettelse af en ekspertgruppe til udformning af en lønstruktur, som indeholder alle offentlige funktioner i mit hjemland fra forbundspræsidenten til borgmestrene i større byer.
Spørgsmålet om ydelse og retfærdighed, mandat, erhverv og privilegier præger hele min politiske karriere og er altid et spørgsmål om troværdighed i politik over for borgerne. Netop derfor har jeg talt så meget for denne forespørgsel til Rådet, for siden jeg startede her i Parlamentet, har jeg haft følelsen af, at der er mange rygter, mange gensidige beskyldninger i Parlamentet og Rådet, blandt grupperne, men ingen statut. Årsagen til vores problem er egentlig, at vi ganske vist alle er delegerede i Parlamentet, men vi bliver ikke behandlet ens.
En del af vores problemer består i, at vi har 15 nationale valgretter og ikke nogen europæisk valgret, at vi ikke har én uforenelighedsregel, men forskellige uforenelighedsregler. Det er et problem. Vi drøftede allerede dette emne i 1998, i 1999 og i april 2001. Formanden har sagt til os, at vi står kort før målet nu, og derfor vil vi gerne vide fra Rådet, hvad der endnu står åbent, og hvordan vi når frem til målet. Igen i dag får vi ikke noget svar fra Rådet - det var nemlig ikke noget svar! Jeg spørger derfor mig selv, hvor tæt vi er på målet, når man ikke kan nævne de åbne punkter ved navn!
Samtidig oplevede jeg en pressekonference i morges, hvor alle de, som henviser til Rothley-betænkningen, der er en betænkning fra et udvalg, og som indeholder en udtalelse til formanden, bliver beskyldt. Jeg anser denne fremgangsmåde for uudholdelig, påstandene for usande, og jeg spørger mig selv: Hvem krænker Parlamentets værdighed og respekt? De, der henviser til en beslutning fra et udvalg i Parlamentet eller til en udtalelse til Præsidiet, eller de, der ignorerer denne beslutning og ønsker at starte en parallelaktion?
Der er ikke noget nationalt mandat, som kan sammenlignes med mandatet i Europa-Parlamentet. Tidsforbruget er større, afstanden er større, og vi er mindre hjemme end alle andre af vores kolleger. Vi har en beslutning fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, den er grundlaget for formandens samtaler. Vi har en ekspertgruppe, som har udarbejdet et resultat, således at ingen kan sige, at vi selv vil bestemme, hvad vi vil.
Vi har Rothley-betænkningen, og vi har den retssituation, at vi beslutter vores statut, og at Rådet godkender den, således at den kan træde i kraft. Med denne forespørgsel ønskede vi at opnå større gennemskuelighed i stedet for rygter, større klarhed i stedet for beskyldninger. Vi ønskede ved hjælp af Rådets svar, som desværre ikke var noget svar, at tage et skridt hen imod den afgørelse, som vi har brug for. Vi lader os ikke tage ved næsen, hverken af opportunisterne i politik eller af Rådets ubeslutsomhed. Jeg siger til Dem, at den, der ikke tager sig selv alvorligt, ikke bliver taget alvorligt! Derfor kæmper vi imod opportunisme, og vi tager konsekvent de skridt, som vi har besluttet her i Parlamentet på juridisk grundlag. Vi er naturligvis straks parate til at opdele betænkningen i en konstitutionel del og i resten, hvis man siger det til os i detaljer, men også dette spørgsmål er desværre fortsat ubesvaret i dag.
Haarder
. Hr. formand, jeg bliver nødt til at karakterisere hr. Karas' indlæg som meningsløst. Spørgsmålet til Rådet lød: Vil Rådet på stats- og regeringschefplan gå ind i en dialog med Europa-Parlamentet om modaliteterne for vedtagelse af medlemsstatutten? Svaret er ja. Det sagde jeg ganske klart. Endvidere gentog jeg, hvad Rådet hele tiden har ment, nemlig at bolden nu ligger hos Parlamentet. Når Parlamentet er blevet enigt om noget, der er udsigt til vil blive vedtaget og godkendt af Rådet, så går jeg ud fra, at bolden går videre til Rådet. Jeg vil ikke gå i detaljer om udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked til Parlamentets Formandskonference. Den udtalelse er jo ikke sendt til Rådet, og den er ikke blevet vedtaget af et flertal i Parlamentet. Rådet vil ikke fremlægge et detaljeret forslag. Dette er et svar til hr. Lehne. Bolden ligger hos Parlamentet.
Jeg vil gerne minde om begivenhedsforløbet i 1999, hvor det daværende tyske formandskab gjorde en stor indsats for at nå frem til et kompromis. Det tror jeg, at den nuværende ordfører kan huske, så det behøver vi ikke at gentage. Jeg er enig med dem, der har sagt, at det er altafgørende, at der nu vedtages en statut med klare og gennemsigtige regler, som kan øge det enkelte medlems værdighed og øge respekten for Parlamentet i offentligheden. Der skal være klarhed med hensyn til omkostningsgodtgørelser, der skal være et passende lønniveau, og der skal være rejseafregning på baggrund af bilag. Det er det, som Rådet hele tiden har fremhævet. Vi skal have denne statut på plads i god tid før næste valg til Europa-Parlamentet. I lyset af den forestående udvidelse vil der blive fokuseret mere på dette valg end nogensinde før, og hvis dette problem ikke er løst, så kan det give anledning til meget skadelige debatter, ikke mindst i de nye medlemsstater.
Det er slemt, hvis vælgerne behandler dette Parlament med ligegyldighed. Det er der desværre for mange, der gør. Det kan man se ved, at de ikke møder op og stemmer. Det er endnu værre, hvis vælgerne i de nye lande den første gang, de skal stemme, samtidig har en debat om medlemmernes statut på forsiderne af deres aviser. Så risikerer vi, at en lang række vælgere ikke blot behandler Parlamentet med ligegyldighed men også med foragt, og det er det allerværste, der kan ske.
Endelig vil jeg på det kraftigste opfordre til, at man nu støtter Parlamentets formand i det initiativ, han har taget, og at man når frem til en pakkeløsning, der har udsigt til at blive godkendt af Rådet. Rådet har jo givet tydelige signaler. Det må kunne lade sig gøre, hr. formand. Det ligger i Deres og Deres medlemmers hænder.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Jeg har modtaget fem beslutningsforslag til at afslutte forhandlingen

Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, der er noget, jeg må have luft for. Jeg udtrykte i søndags min solidaritet med befolkningen i Galicien ved at deltage i demonstrationen i Santiago de Compostela. "Nunca mais" (aldrig mere), råbte de, og det vil jeg gentage her. Galicien lever af havet, og havet blev ødelagt af handelsforbrydere, som sejler langs kysten med gamle skibe fyldt med olie. Miljøforbrydere, som lader et lækkende tankskib slæbe ud midt på havet.
Nu må vi vise vores sympati for befolkningen i Galicien og inddrage EU's Solidaritetsfond, også for at hjælpe de tusindvis af frivillige, som står over for en umulig opgave. Jeg opfordrer også alle til at tage dertil for at se denne apokalypse med egne øjne, for virkeligheden er meget værre end tv-billeder. Lad dette være den sidste oliekatastrofe i Europa. Rådet må nu træffe afgørende foranstaltninger. "Nunca mais", dette må aldrig mere ske.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, Prestige-katastrofen i Galicien har de samme konsekvenser som en naturkatastrofe, men i virkeligheden er der tale om en politisk katastrofe. Den er politisk, fordi hverken medlemsstaterne eller EU selv og heller ikke Parlamentet var i stand til i tide at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger for at forhindre skibe som Prestige - og de findes i hundredvis - i at sejle rundt i Fællesskabets farvande. Den er politisk, fordi Parlamentet, til trods for at der har været syv katastrofer svarende til Prestiges forlis i løbet af de seneste 20 år ud for Galiciens kyst, manglede modet til at indføre en lovgivning, der svarer til USA's Oil Pollution Act, så vi kunne forhindre et sådant fartøj, som er tidsindstillede bomber drevet af kriminelle kapitalistmafiaer, i at sejle gennem disse farvande.
Hr. formand, i øjeblikket findes der ikke nogen europæisk nødplan for sådanne problemer, og derfor forsøger hundreder af galiciske fartøjer - med hjælp fra mange lande, som vi gerne vil takke - at forhindre brændselsolien i at nå de galiciske Rias-områder. I Arosa Ria forsøger 500 småfartøjer ved hjælp af metoder i lille skala at løse et problem, som den spanske stat og EU har ansvaret for.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige følgende: Jeg mener, at Parlamentets formandskab burde tage til Galicien og udvise medmenneskelig medfølelse og udtrykke et ønske om at løse det problem, som dette land, i lighed med mange andre, lider under. Men navnlig Galicien, som lider mere under dette problem end noget andet sted i verden, bør have den medfølelse og den bistand, det fortjener. Mange tak skal De have.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil blot gerne udtrykke min dybfølte sympati med det, som hr. Nogueira Román har sagt. I Skotland oplevede vi for nylig en lignende ulykke i tilfældet med Braer-katastrofen. Men det er ikke det, jeg skal tale om i aften. Jeg vil gerne tale om det aktuelle varme emne om adgang til domstolen, især ret til semiprivilegeret adgang i regioner med lovgivningsbeføjelser. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender drøftede det i sidste uge, og det bliver forelagt os om 14 dage som et yderst kontroversielt punkt. 
I aftenens forhandling om fiskeri er der et interessant eksempel, som belyser sagens kerne. Der er store risici for det skotske fiskeri af den slags, som hr. Nogueira på en anden måde hentyder til. Det kan være, at vi ønsker at tale om, hvorvidt de nuværende forslag er lovlige i henhold til primær ret i forbindelse med Spaniens og Portugals tiltrædelse. Det burde virkelig være noget, som kan tages op af den lovgivende og udøvende magt, der behandler dette problem som hørende under europæisk ret, og derefter det skotske parlament og udøvende organ. Kun hvis vi får passende adgangsret til domstolene, vil den slags spørgsmål blive besvaret på det rette sted.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil, som portugiser, gerne udtrykke min solidaritet med vores galiciske brødre, der er blevet ofre for denne tragedie. Der er mange portugisere fra den nordlige del af landet, som på Galiciens strande yder deres bidrag til den folkelige indsats. Vi følger også med stor bekymring den retning, som olieudslippet fra Prestige kan tage, fordi det også kan ramme kysten i det nordlige Portugal.
Det er en forfærdelig ulykke, og det er godt, at Europa nu langt om længe har taget ved lære. Det virkede, som om Erika ikke var nok, men Prestige må være nok til, at den slags ulykker ikke sker igen! Jeg vil derfor gerne slutte mig til hr. Nogueira Románs forslag om, at Parlamentets formand besøger Galicien, og hvis de portugisiske kyster også bliver ramt, bør han også tage dertil. Han skal frem for alt give udtryk for Europa-Parlamentets solidaritet og på vores vegne lægge styrke bag ønsket om strengere europæiske foranstaltninger på dette område, som efter alt at dømme kommer på dagsordenen på topmødet i København i næste uge. Det er meget vigtigt, at Parlamentet sender dette kraftige signal, og jeg støtter derfor helhjertet det, som hr. Nogueira Román her har sagt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
A5-0392/2002 af Peres om forslag til Rådets forordning om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (KOM(2002) 185 - C5-0313/2002 - 2002/0114(CNS));
A5-0396/2002 af Suanzes-Carpegna om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2792/1999 om de nærmere regler og betingelser for Fællesskabets strukturforanstaltninger for fiskeriet (KOM(2002) 187 - C5-0314/2002 - 2002/0116(CNS));
A5-0393/2002 af Suanzes-Carpegna om forslag til Rådets forordning om en EF-hasteforanstaltning for ophugning af fiskerfartøjer (KOM(2002) 190 - C5-0315/2002 - 2002/0115(CNS));
B5-0504/2002 af Stevenson for Fiskeriudvalget til Kommissionen om torskekrisen.

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, efter min mening havde det hverken været nødvendigt med en katastrofe i forbindelse med Prestige eller med videnskabelige rapporter, som vi modtog for kort tid siden fra ISIS, om torsk og den katastrofale tilstand for denne så vigtige fiskeart, for at vi kunne erkende, hvor tvingende nødvendig en reform af fiskeripolitikken er. Jeg tror, at alle, der har øjne i hovedet og ører til at høre med, har måttet indse, at vi med den hidtidige fiskeripolitik hverken er i stand til at garantere vores fiskere og alle de familier, som er afhængige af fiskeriet, en fremtid eller er i stand til at skabe stabile forhold, som gør det muligt, at vores fiskeriressourcer også står til rådighed for kommende generationer.
Mine damer og herrer, man behøver ikke at dramatisere unødigt, situationen er i sig selv enormt dramatisk! For så vidt er den forhandling, vi fører i dag, tror jeg, en meget afgørende forhandling for fremtiden i fiskerisektoren. Vi diskuterer samtidig flere spørgsmål, flere betænkninger. Jeg vil indledningsvis takke alle ordførere og også spørgeren for betænkningerne, fordi de gør det muligt for os at få en sammenfatning.
Jeg vil inddele mit indlæg i to dele. Først vil jeg hovedsageligt komme ind på de generelle aspekter, og i mit andet indlæg til sidst vil jeg komme ind på diverse ændringsforslag og Kommissionens holdning til disse ændringsforslag.
Men, mine damer og herrer, lad mig komme med en bemærkning til Prestige-katastrofen. Det er i det hele taget meningsløst, at dette skib kaldes "Prestige". Men de konsekvenser, som det giver for fiskerne, for muslinge- og østersopdrætterne, er faktisk voldsomme og dramatiske. Fra Kommissionens side forsøger vi med de muligheder, som vi har til rådighed, at bidrage tilsvarende hertil for i det mindste at afværge det værste og så hurtigt som muligt at hjælpe de hårdt ramte familier.
Der blev derfor også oprettet en taskforce-gruppe under Kommissionen. Den har allerede været i Galicien og har talt med de berørte, også med de ansvarlige myndigheder på stedet. Vi er ved at udarbejde passende planer om hjælpeprogrammer, vi er også parate til i forbindelse med de juridiske muligheder, som vi samlet har til rådighed, at bidrage til, at de eksisterende instrumenter anvendes så fleksibelt som muligt, således at vi kan hjælpe de berørte.
Selv henvendte jeg mig lige i begyndelsen af denne katastrofe til de spanske myndigheder, jeg er også permanent i kontakt med de ansvarlige myndigheder dér, og eftersom det nu også synes, som om Frankrig vil blive berørt i stærkere grad, end man hidtil har formodet, vil de samme principper og de samme hjælpemuligheder selvfølgelig bruges over for Frankrig.
Rapporterne fra ISIS har, tror jeg, været det sidste bevis på, hvor dramatisk det egentlig står til med vores fiskerisektor. Som De ved, offentliggjorde ISIS i oktober den meddelelse, at fire torskebestande i Fællesskabet står umiddelbart foran et sammenbrud. Denne alarmerende tilstand er på den ene side et resultat af den allerede lille bestandsstørrelse - og her handler det ikke kun om ungfisk, men også de voksne dyr eksisterer ikke længere i tilstrækkeligt antal - det handler om det dårlige lakseresultat i sidste sæson, og det handler også om fiskedødeligheden, der stadig er for høj.
Forskerne hos ISIS er kommet med den anbefaling - helt klart og utvetydigt - at man skal indstille det direkte torskefiskeri i Nordsøen, i Det Irske Hav, i farvandene vest for Skotland, i Skagerrak og i Kattegat på grund af en manglende genopbygningsplan for næste år. Også fiskeriet af kuller og hvilling skal indstilles, fordi der fanges for mange torsk med i den forbindelse.
Det har ikke været tilstrækkeligt at reducere fangsten af torsk i de senere år, og desværre er det sådan, at kvotereduktioner også har ført til forkerte angivelser og til illegalt fiskeri. Det har forskerne ligeledes gjort opmærksom på. Det er ikke kun Kommissionens formodning, som mange har påstået. Forskerne har gentagne gange advaret imod, at vi ikke kun må fastsætte kvoter, men at vi også skal reducere fiskeriindsatsen, således at vi er i stand til på den ene side at kontrollere bedre og på den anden side at garantere, at der ikke opstår for store bifangstmængder, og at maksimumsfangstmængderne bliver passende.
Jeg kan kun citere. Forskerne siger - de sagde det allerede i 1990 - vi anbefaler, at fiskeriindsatsen begrænses, fordi TAC i sig selv ikke er egnede til at kontrollere fiskedødeligheden.
12 år senere, mine damer og herrer, er vi stadig ikke så vidt, at vi har handlet i henhold til denne anbefaling! Vi har efterfølgende fremlagt resultaterne fra ISIS over for Den Videnskabelige, Tekniske og Økonomiske Komité for Fiskeri, og den har igen anbefalet os, at vi vedtager en genopbygningsplan for torsk så hurtigt som muligt, der foruden TAC og kvoter, der er reduceret mere end oprindeligt planlagt, også skal indeholde en tilsvarende reduceret fiskeriindsats. Kun på denne måde kan man gøre det ene og se bort fra et moratorium efter organisationens mening.
Kommissionen foreslog som bekendt allerede for et år siden som led i genopbygningsplanen for torsk og kulmule at begrænse fiskeriindsatsen. Rådet har hidtil ikke truffet nogen afgørelse herom, og i mellemtiden er udviklingen ikke gået i stå. Parlamentet afgav immervæk sin holdning til denne genopbygningsplan den 13. juni i år.
I betragtning af denne situation har Kommissionen vejet de forskellige muligheder, der i det hele taget står til rådighed, mod hinanden. Vi har afvist et moratorium og i stedet besluttet os for en forbedret genopbygningsplan, netop fordi vi på den ene side skal tage de videnskabelige resultater, men på den anden side også den vanskelige situation for vores fiskere alvorligt.
Hvad består ændringerne i nu i forhold til forrige års plan? For det første betyder den stærkt reducerede fiskeriindsats i fangstmuligheder omregnet en samlet fangstmængde i Nordsøen for Fællesskabet og Norge på 16.800 t torsk, 31.600 t kuller, 10.400 t hvilling, 60.000 t rødspætte og 16.000 t søtunge. For farvandene vest for Skotland er det ca. 1.000 t torsk og 7.200 t kuller, for Det Irske Hav 1.200 t torsk, 7.500 t kuller og 400 t hvilling. Det er naturligvis kun nogle fangstmængder.
For det andet foreslår vi et forenklet system for fiskeriindsatsen, hvor vi ikke ønsker at administrere indsatsen for hvert enkelt skib, men for en gruppe af skibe. For det tredje har vi strammet op på vores forslag om kontrol. Medlemsstaterne skal hver måned aflægge rapport til Kommissionen om fiskeriindsatsen, og skibene skal meddele kontrolmyndighederne, når de skifter fiskerizoner.
Jeg er også parat til at finansiere yderligere forskningsarbejde, som skal hjælpe os til at finde endnu bedre foranstaltninger for at redde dette fiskeri. Men det skal ikke betyde, mine damer og herrer, at vi af den grund fortsat udskyder de nødvendige foranstaltninger. Det er vores mål at træffe afgørelse om denne forbedrede genopbygningsplan sammen med fiskerireformen i december.
Hvad betyder alt dette for vores fiskere? Jeg er bevidst om, at det først og fremmest bliver en stor belastning, desværre, må jeg sige, en stor belastning for de berørte. Jeg ved helt præcist, at der også står eksistenser på spil her. Derfor må vi ikke lade fiskerne alene i denne vanskelige situation. Vi har derfor også fremlagt en passende aktionsplan for netop at afværge de eventuelle negative socioøkonomiske konsekvenser i overensstemmelse hermed. Jeg vil her kun tage fat på tre foranstaltninger.
For det første opfordres medlemsstaterne til at revidere deres strukturprogrammer og fastsætte ekstra midler til fiskerisektoren og til de områder, der er afhængige af fiskeriet. For det andet kan medlemsstaterne fastsætte målrettede foranstaltninger for det beskæftigelsesintensive lille kystfiskeri. De kan f.eks. forbeholde de små skibe bestemte fiskeriområder, eller de kan indrette deres programmer efter den lille flåde for især at bevare arbejdspladser i kystregionerne. For det tredje har vi ubetinget brug for en diversificering af de økonomiske muligheder i kystområderne.
Mine damer og herrer, nu nogle kommentarer til de andre emner, der står på dagsordenen i dag, især til hr. Jovés betænkning. Vores forslag i den forbindelse er en ny grundforordning for den fælles fiskeripolitik som kerne for reformen. De fire afgørende elementer i denne grundforordning er følgende:
For det første ønsker vi at forvalte bestandene i flere år ad gangen fremover. Det er ikke i overensstemmelse med fiskens biologi, at der skal og kan være en regel om etårig forvaltning for fiskens vedkommende, men vi skal gøre fiskebestandenes biologiske kredsløb til genstand for vores politik. For at opnå en sammenhængende forvaltning ønsker vi ved alle de bestande, hvor det er fornuftigt, foruden TAC og kvoter også at forvalte fiskeriindsatsen. Vel at mærke, hvor det er fornuftigt! Det vil sige ikke overalt, og det afhænger i første omgang af bestandenes tilstand.
For det andet foreslår vi en ny flådepolitik. Slutmålene for den såkaldte MAP IV skal være udgangspunktet for den øvre grænse. Denne øvre grænse kan kun ændre sig i én retning, nemlig i retning af en reduktion af flådestørrelsen. Hver gang, en fisker lader sit skib ophugge med offentlige midler, går den øvre grænse tilbage med denne tonnage. I den forbindelse har vi også brug for et system, som definerer, i hvilket forhold gamle skibe kan udskiftes med nye skibe, under forudsætning af at det sker med private midler.
For det tredje foreslår vi en øget fiskeriovervågning. Medlemsstaterne skal koordinere deres kontrolaktiviteter, og medlemsstaternes inspektører skal kunne kontrollere over grænserne. Satellitkontrollen skal efterhånden også udvides til mindre fartøjer, og endelig fastsætter vi også flere beføjelser for Kommissionen, hvad angår kontrol i medlemsstaterne. Først når hver deltager kan stole på, at hans nabo kontrolleres ligesom ham selv og også sanktioneres ligesom ham selv, hvis han begår en overtrædelse, er der retfærdighed til, og får vi tillid til dette system!
For det fjerde ønsker vi i højere grad at inddrage fiskerisektoren i afgørelserne som led i de regionale rådgivningsorganer.
Nu til strukturfondene. Jeg vil først og fremmest afklare noget. Det er ikke sådan, som det påstås igen og igen, at Kommissionen er underlagt en retlig vildfarelse, fordi medlemsstaterne har et retskrav på fortsat at benytte midlerne i strukturfondene til fornyelse af flåderne. Faktum er, at hvis Rådet ikke finder noget kompromis her i december og ikke kommer frem til en afgørelse om reformen, kan vi fra den 1. januar 2003 ikke længere anvende midler til flådepolitikken. Det er den retlige konsekvens af Rådets afgørelse fra december forrige år.
Det handler om tre konkrete foranstaltninger i forbindelse med denne politik. For det første foreslår vi, at al den offentlige støtte, der har til formål at forbedre sikkerheden, arbejdsbetingelserne og hygiejnen om bord, bevares. For det andet ønsker vi ikke længere at tillade støtte til modernisering eller nybygning af skibe.
Vi ønsker fremover at lade disse midler tilfalde dem, som virkelig har brug for dem, og det er fiskerne, som vi skal støtte økonomisk, således at de også kan diversificere deres aktiviteter tilsvarende, og således at de også får mulighed for - hvis de ønsker det - at gå ud af fiskerisektoren. Først og fremmest handler det her om de mange fiskere, der egentlig står for at skulle pensioneres, men som slet ikke kan gå på pension, fordi lånene stadig løber i banken, fordi deres skib endnu ikke er betalt. Er det en social indstilling, hvis vi fortsat ignorerer det eller lader, som om det ikke er noget problem? Det mener jeg ikke.
For det tredje foreslår vi, at den støtte, som hidtil er blevet ydet til eksport af skibe og til joint ventures, fremover anvendes til reduktion af overkapaciteten. Med hensyn til de små fartøjer er jeg parat til at gå tilsvarende anderledes frem for at hjælpe de mange små fartøjsejere på en anden måde, fordi de udøver et væsentligt mindre pres på fiskeriet.
Hermed er jeg kommet frem til det sidste forslag, nemlig om hasteforanstaltninger for ophugning. Vi foreslår, at der oprettes en ophugningsfond. Det er en hasteforanstaltning. Det er ikke udformet som et vedvarende koncept, men som en hasteforanstaltning, og skal hjælpe os med at skabe en bedre ligevægt mellem vores flåders styrke og de disponible midler igen. Fonden skal supplere de midler, som allerede er fastsat i fiskeristrukturfonden, med de midler, som skal reallokeres til ophugning. Disse midler og den nye fond garanterer økonomisk støtte til udtagning af fiskerfartøjer.
Til det formål er der især to elementer. For det første en præmie, der er 20% højere, men til gengæld tidsmæssigt begrænset, til skibe, hvis dage på havet reduceres med mindst 25%, og for det andet yderligere 32 millioner euro, som skal stå til rådighed for ophugning i det kommende år. Vi er også parate til at diskutere, hvis der skal bruges yderligere midler derudover for at hjælpe de fiskere, der ønsker det. Så skal vi også finde en vej til det.
Jové Peres (GUE/NGL)
. (ES) Hr. formand, jeg håber ikke, at jeg kommer til at bruge alle mine fem minutter, men jeg er ikke særligt god til at styre mig selv i den henseende. Under alle omstændigheder vil jeg gerne undskylde over for medlemmerne af Fiskeriudvalget, for min tale kommer ikke i så høj grad til at bestå af bemærkninger til det endelige resultat af betænkningen - og jeg vil gerne understrege, at jeg ikke har stillet ændringsforslag til det endelige resultat af afstemningen i Fiskeriudvalget - men snarere til Kommissionens forslag.
Der er tale om et forslag, der rummer forskellige problemer - efter min mening adskillige - i form af manglende overensstemmelse med traktaterne og dele af lovgivningen. Det er korrekt, at fiskebestandene har problemer, og at det er nødvendigt at indføre hasteforanstaltninger.
Det er korrekt, at fiskeriet skal være bæredygtigt, og derfor er det naturligvis nødvendigt at bevare fiskebestandene, men i udtrykket "bæredygtig udvikling" kan de to ord ikke skilles ad, og derfor skal der være en balance: Der skal være fiskere, og fiskebestandene skal kunne regenerere. Men det giver ikke mening at tale om bæredygtig udvikling, hvis vi skiller de to ord ad.
Det er mit indtryk her, at Kommissionen foreslår en fremgangsmåde, hvor man prioriterer, eller rent faktisk udelukkende tager hensyn til, spørgsmålet om hurtig regenerering af bestandene og ser bort fra det andet aspekt af bæredygtig udvikling. Så vidt jeg kan se, medfører Kommissionens fremgangsmåde derfor større sociale virkninger for de befolkninger, der er afhængige af fiskeri, hvilket kan føre til vidtgående strukturelle ændringer.
Rent faktisk vil de store fartøjer i flåden overleve, mens de mindre fartøjer, der genererer mest beskæftigelse, vil være truet af udryddelse. Derfor bør man ved forvaltning og genopretning af bestandene tage hensyn til de sociale og økonomiske virkninger af genopretningsplanerne. I den forbindelse vil det først være nødvendigt at forbedre kvaliteten af de videnskabelige oplysninger og desuden inddrage økonomiske og sociale aspekter ved udarbejdelsen af genopretningsplanerne.
Kun på den måde, ved at tilpasse hastigheden af genopretningen af fiskebestandene, kan vi modulere og minimere konsekvenserne for de grupper, der er afhængige af fiskeriet. Og jeg mener ikke, at Kommissionen har været omhyggelig nok, og min fortolkning er, at der er sket en implicit svækkelse af dens forslag, fordi man ikke har ønsket at styrke Den Videnskabelige og Tekniske Komité for Fiskeri, hvilket jeg personligt gerne så. Og naturligvis skal fokus for de flerårige planer fordeles på flere områder, idet der tages hensyn til forholdet mellem arterne inden for populationerne, og planer, der kun vedrører en enkelt art, skal være undtagelsen og kun gælde i meget alvorlige tilfælde.
I nogle henseender indebærer Kommissionens forslag, at fiskeripolitikken fjernes fra Fællesskabets regi, eller sådan ser det i det mindste ud for mig. Man foreslår f.eks., at medlemsstaterne får beføjelser til at indføre nødforanstaltninger på områder med fællesskabskompetence eller på områder, hvor der allerede er etableret en fællesskabsmekanisme.
Kommissionen har fremlagt to vanskelige, komplicerede og meget restriktive forslag om f.eks. torskefiskeri. Jeg vil benytte lejligheden til at fremsætte følgende meget personlige bemærkning, som måske er min kommentar til det, jeg har hørt i løbet af denne forhandling.
Det er klart, at der foregår en reduktion af bestandene. Endvidere, og det er meget alvorligt, har ødelæggelsen af arbejdspladser været langt mere omfattende end ødelæggelsen af ressourcerne, og det er sket i alle EU's medlemsstater til trods for undtagelserne, beskyttelsesforanstaltningerne og forskelsbehandlingen, hvoraf nogle vedrører adgangen. Jeg, som ikke har været overdrevent krigerisk i denne sag, fremsætter denne bemærkning, for nu bliver det helt sikkert nødvendigt - lad os bede for, at vi kan forhindre de værste følger - at gennemføre skrappe foranstaltninger, hvilket altid vil have de alvorligste konsekvenser for de mindre fartøjer.
Dette illustrerer på bedste vis behovet for en ændring af fremgangsmåden inden for den fælles fiskeripolitik, for det er min holdning, at det ikke er staterne, men fiskerne, der fisker, og det er nødvendigt at indføre foranstaltninger med henblik på at beskytte aktiviteterne i de mest følsomme dele af flåden, uanset nationalitet. Og selv om jeg kan forestille mig, at det er et spørgsmål for fremtiden, mener jeg, at med hensyn til tildeling af fangstkvoter i henhold til fisketype og dele af flåden, og hvis vi ønsker at bevare de fiskeområder og de dele af flåden, der skaber en masse arbejdspladser, forspilder vi en enestående chance, måske fordi vi lader os rive med af for mange enkeltinteresser, hvilket Kommissionen i en vis udstrækning har tilskyndet til.
Jeg vil ikke kommentere de øvrige aspekter af Kommissionens forslag. Jeg vil gerne takke de øvrige medlemmer for diskussionen, formanden, hr. Stevenson, for håndteringen af hele dette vanskelige spørgsmål og udtrykke min gruppes støtte til hr. Varelas betænkning.

Stevenson (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne rette min tak til ordførerne hr. Jové Peres og hr. Varela Suanzes-Carpegna for nogle fremragende betænkninger, og da de begge kommer fra Galicien, vil jeg også gerne sige til dem, at de har Fiskeriudvalgets dybeste sympati i forbindelse med den tragedie, som udspiller sig i det område, hvor vraget af Prestige ligger. Hvis Fiskeriudvalget kan yde nogen form for hjælp, gør vi det, der skal til, og skaffer al den hjælp, vi kan til befolkningen i Galicien. Vi føler med dem i øjeblikket.
Jeg vil tale om torskekrisen. Som Parlamentet ved, opfordrer Kommissionen til massive nedskæringer på op til 80% på torske- og kullerfiskeriet og betydelige reduktioner i andre dele af hvidfiskeindustrien for at tage hånd om den svindende torskebestand i Nordsøen, Det Irske Hav, vest for Skotland og Skagerrak. Nedskæringer af denne størrelse vil udrydde hvidfiskeindustrien i Det Forenede Kongerige og Irland og ødelægge mange tusind arbejdspladser i de lande samt i Frankrig, Skandinavien og Nederlandene. 
Jeg har set Kommissionens ændrede genopbygningsplan for torsk og kulmule. Jeg må sige til Parlamentet, at det er en radikal ændring i forhold til den oprindelige genopbygningsplan for torsk og kulmule, som vi behandlede, og jeg mener, at vi i henhold til artikel 37 i traktaten har ret til at blive rådspurgt i Parlamentet om disse ændringer. Jeg håber, at Parlamentet støtter mig i, at vi kræver den ret, og at vi ønsker at blive hørt og kræver fuldt samråd vedrørende de ændrede forslag. 
For at fremme forhandlingen vil jeg gerne spørge Kommissionen, hvorfor den er villig til at acceptere de fejlagtige og uaktuelle videnskabelige data, som den har baseret sine krav om disse meget drastiske nedskæringer på. De videnskabelige data fra ICES blev indsamlet i 2001 før indførelsen af de strenge bevarelsesforanstaltninger, hvis fordele endnu ikke er målt. F.eks. udvidede fiskerne i min valgkreds i Skotland nettenes maskestørrelse til 120 mm, de led under den 12 uger lange lukning af gydeområdet på 40.000 kvadratmil for torsk i Nordsøen sidste forår, 170 fartøjer er ophugget under de seneste oplægningsrunder, som har medført, at der er tonsvis af fisk i havet, som ellers kunne være fanget. Og naturligvis er dele af Det Irske Hav lukket for torskefiskeri de seneste tre år, hvilket har fået torskebestanden til at stige. Videnskabsmændene har endnu ikke analyseret virkningen af disse foranstaltninger eller muligheden for, at stigende temperaturer, forurening eller Atlanterhavsdriften kan have bidraget til, at torsken er vandret længere nordpå mod Island og Færøerne, hvor mange tusind ton torsk fanges regelmæssigt. Det er også samme videnskabsmænd, der kræver en minimumslukning i seks år for vores hvidfiskeindustri, og som ikke kan garantere, at torsken nogensinde vender tilbage til Nordsøen, hvis vi gennemfører disse foranstaltninger.
Som det er Fiskeriudvalget bekendt, lukkede den canadiske regering Newfoundland-banken for 10 år siden, og der er endnu ingen tegn på, at torsken er vendt tilbage dertil. I stedet finder de canadiske fiskere store forekomster af store grønlandske krabber og rejer, som indbringer dem ca. det firedobbelte i forhold til torsken. Jeg tror, at et lignende mønster er på vej i Nordsøen, hvor vi ser store spirende bestande af nordsørejer, som nu er en af vores mest indbringende former for fiskeri.
Videnskabsmænd har for nylig afsløret, at ligesom torsken æder nordsørejer, æder nordsørejer torskelarver. Det kan godt være, at det ikke lykkes os at genindføre torsken, uanset hvor strenge foranstaltninger vi træffer. Ved udgangen af den påtænkte seksårige lukning, som en absolut minimumsperiode, vil sådanne foranstaltninger under alle omstændigheder være forgæves, da indtil 44.000 fiskere og andre arbejdere i henhold til den seneste socioøkonomiske virkningsundersøgelse vil have mistet deres arbejde. Det er disse katastrofale udsigter, fiskerne stilles over for her op til jul efter troligt at have overholdt reglerne og regulativerne i den fælles fiskeripolitik gennem de sidste 20 år.
Jeg støtter behovet for et bæredygtigt fiskeri og behovet for at få bragt flådekapaciteten på niveau med tilgængelige fiskebestande, men jeg anerkender også, at en levedygtig fiskeindustri har brug for fiskere til at fange fiskene.

Dührkop Dührkop (PSE)
Hr. formand, rammeforordningen om en reform af den fælles fiskeripolitik omfatter endnu ikke de økonomiske følger af reformen af Fællesskabets budget. Disse følger skal præsenteres i særskilte forslag, og Budgetudvalget vil derfor undersøge dem grundigt, når tiden er inde til det.
Budgetterne for gennemførelsen af reformen er imidlertid rimeligt beskedne og omfatter i Kapitel B-II 90, "aktioner til støtte for den fælles fiskeripolitik": 1 million euro til oprettelse af en fælles inspektionsstruktur, 100.000 euro til oprettelse af fire regionale rådgivende råd og 1 million euro til forbedring af den videnskabelige rådgivning.
Budgetudvalget støtter disse tre aktioner under reformen og har godkendt de foreslåede beløb, der holdes i reserve som foreslået af Kommissionen, indtil rammeforordningen er endeligt vedtaget.
Budgetudvalget mener ikke desto mindre, at Parlamentet skal have mulighed for nøje at undersøge de detaljerede forslag fra Kommissionen om de enkelte aktioner, idet der specielt skal tages hensyn til deres indvirkning på menneskelige ressourcer, administrative udgifter, missioner og komitologimøder. Jeg vil bede Kommissionen om at præcisere et punkt vedrørende forbedring af den videnskabelige rådgivning. Rammeforordningen stipulerer et beløb på 4 millioner euro, men i det foreløbige budgetforslag anfører Kommissionen imidlertid, at der kun vil blive bevilget 1 million euro - der holdes i reserve - til denne aktion.
Samtidig kan vi se, at Kommissionen har hævet dette beløb med 3 millioner euro i forhold til sidste år. Dette beløb sammenholdt med den ene million i reserve kan repræsentere en generel forhøjelse på 4 millioner euro som fastsat i rammeforordningen. Da det imidlertid ikke er helt tydeligt, har jeg følgende spørgsmål til Kommissionen: Er stigningen på 4 millioner euro - 3 plus 1 - bevilget til en forbedring af den videnskabelige rådgivning som foreskrevet i rammeforordningen, eller vil denne aktion tværtimod kun nyde godt af den ene million, der holdes i reserve? Og i sidstnævnte tilfælde, hvad agter Kommissionen så at gøre med forhøjelsen på 3 millioner under udgiftsområde B-II 904?
Med hensyn til hr. Varelas betænkning, der primært vedrører et af de væsentlige elementer af reformen af den fælles fiskeripolitik - en reduktion af kapaciteten i EU's fiskerflåde - antager Budgetudvalget, som den er nødt til, at Fiskeriudvalget finder det nødvendigt at anvende ophugningsforanstaltninger. Vi er derfor nødt til at gennemføre andre mindre drastiske og reversible foranstaltninger såsom at vurdere antallet af fartøjer, som denne foranstaltning vil ramme, og Budgetudvalget afgiver derfor kun en udtalelse om den finansielle virkning af ophugning.
Forslaget til en forordning indeholder forslag om et startbeløb på 32 millioner euro for 2003 som et særligt incitament til samfinansiering. Ifølge forslaget vil der være behov for yderligere 271,6 millioner euro i perioden fra 2003 til 2006.
Budgetudvalget mener, at finansieringen af den nye aktion er uforenelig med loftet for udgiftsområde 2 i det nuværende finansielle overslag, og at det derfor kun vil være muligt at bevilge de 32 millioner euro, der allerede er afsat på budgettet for 2003 ved mobilisering af yderligere bevillinger med de instrumenter, der er fastlagt i den interinstitutionelle aftale.
Paulsen (ELDR)
Hr. formand, jeg vil hylde kommissær Fischler for hans indsigtsfulde indlæg i begyndelsen af forhandlingen. Vi ved nemlig, at miljøsituationen står foran en katastrofe i spørgsmålet om fiskeri og bevarelse. Det gælder ikke blot torsk og hvidfisk, men alle videnskabsmænd bedyrer, at vi udfisker de fleste af vores fiskearter.
Vi må huske på, at uden fisk findes der ingen fiskere, der findes ingen økonomi, og der findes ingen fiskeripolitik. Vi er ved at miste en meget vigtig kyst- og fiskerikultur i næsten alle europæiske lande, hvilket måske er den værste katastrofe for vores vedkommende. Vi kan imidlertid ikke fortsætte med at fiske på denne måde. Vi har ikke blot ansvar for dem, som lever nu, men det er også et spørgsmål om vores børns og børnebørns fremtid. 
Miljøudvalget beskæftigede sig i beslutningen også med den kendsgerning, at vi rige europæere køber - i og for sig for anseelige summer, men dog stadig for småpenge - fiskerettigheder af fattigere lande. Hvad gør vi egentlig der? Hvilke bevaringsplaner har vi? Hvilket beredskab findes der til at hjælpe de fattige kystfiskere ved Afrikas kyster? Har vi ret til at opføre os så kolonialt, som vi faktisk gør, når det drejer sig om fiskeriaftaler med den tredje verden? Der er nedfældet en del smukke ord på papir, men hvordan ser virkeligheden ud?
Nu har vi fisket os selv til en katastrofe. Lad os for guds skyld ikke også fiske så meget, at de fattige lande bringes til randen af en katastrofe!
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, inden betænkningerne vurderes, vil jeg gerne som europæer og galicier afsløre min store bekymring over den værste søfartsulykke nogensinde i Europa.
De største reserver af fisk og skaldyr i Europa - og sandsynligvis hele verden - er ved at blive ødelagt af en ulykke, som vi alle havde en pligt til at forhindre. Vi kender endnu ikke omfanget af den tragedie, vi står over for. Hele den galiciske kyst på 1.000 km er lukket for fiskeri og indsamling af skaldyr. Enestående smukke landskaber, nationalparker, Natura 2000-nettet, hele det marine økosystem og vores store biologiske mangfoldighed er ødelagt.
Vi står med et europæisk problem, der kræver en europæisk løsning. En medlemsstat og i særdeleshed en region, i dette tilfælde en dårligt stillet og perifer mål 1-region, der primært ernærer sig fra havet og tilhørende industrier - og som omfatter 54 af de 62 økonomiske sektorer i Fællesskabets input-output-tabeller - mere end 10% af bruttonationalproduktet, f.eks. turisme osv., påvirkes mærkbart.
Vi føler os magtesløse i den nuværende situation, og vi beder Europa og medlemsstaterne om hjælp. Hjælp os, hjælp de galiciske borgere.
I sommer, da den magtfulde stat Tyskland bogstavelig talt blev oversvømmet af floder, der gik over deres breder, gjorde vi fælles sag og oprettede en europæisk solidaritetsfond. I dag fremsætter vi her i Europa-Parlamentet en anmodning om en hastemobilisering af denne fond for at hjælpe Galicien. Der er ikke tid til juridisk pedanteri. Fonden skal mobiliseres.
Jeg vil gerne gentage de redegørelser, som den galiciske regering for nylig fremsatte. EU kan ikke blot være en drøm om sammenhold, men skal også være en ægte kilde til solidaritet, der støtter de enkelte borgere i ulykkelige tider i alle lande, det være sig i nord, syd, øst eller vest. Europa bliver en realitet, når det forholder sig til borgernes problemer. Lad os alle samarbejde og stå side ved side.
Vi har oprettet et europæisk søfartssikkerhedsagentur, og vi ved ikke, hvor det skal placeres. Hvilken europæisk region er mest sårbar over for søfartsulykker? Hvilken region har været ramt af de fleste ulykker? Hvilken region har de største naturlige forekomster af fisk og skaldyr, der skal beskyttes? Hvilken region er mest afhængig af disse ressourcer? Hvilken region vil være mest bevidst om og motiveret for at arbejde for søfartssikkerhed? I EU skal vi glemme politik med lille "p" samt ørkesløse diskussioner. Europa står i gæld til Galicien. Galicien er svaret på mine spørgsmål, og agenturet skal placeres i Galicien.
Vi promoverer stolt vores skibsbygningsindustri og bygger olietankskibe med dobbelt skrog, der vil krydse havene mere sikkert, efter amerikansk forbillede. Vi opretter søfartskorridorer for farligt gods, sådan som Frankrig og Spanien allerede har foreslået. Vi bør straks hjælpe de mennesker, der har mistet deres levebrød, og genoprette miljøet. Vi bør derfor gøre strukturfondstøtten mere fleksibel og mobilisere Solidaritetsfonden. På kort sigt er der imidlertid også brug for foranstaltninger af den netop nævnte type.
Mine damer og herrer, jeg vil slutte med det slogan, som blev brugt af tusindvis af galiciske borgere på en massedemonstration i søndags - "Nunca mais" (aldrig mere).
Hr. Fischler, vi kommer til at diskutere sagen i Fiskeriudvalget mandag den 9., da jeg som talsmand for PPE-DE-Gruppen har bedt om at få den med på dagsordenen. Her og nu vil jeg opfordre Dem til at besøge Galicien, så De selv kan vurdere situationen og se, hvordan katastrofen har påvirket vores fiskeri- og skaldyrssektor. 
Lad os nu tale om reformen af fiskeripolitikken. Hr. kommissær, vi skal ikke skrotte fiskerfartøjer, men gamle olietankere. Prestige har skadet fiskeriet mere end hele den samlede europæiske fiskerflåde. Lad os standse hykleriet. Hvornår foretager vi en vurdering af den skade, som andre aktiviteter påfører fiskeriet? Hvorfor kan et fartøj på 12 m få støtte, mens et fartøj på 13 m ikke kan? Ved De ikke, at det alvorligste problem er fiskeriet i yngleområderne? Her kan både benyttes store og små fiskerfartøjer, og det er faktisk mest sandsynligt, at der anvendes små fartøjer.
Reformen af den fælles fiskeripolitik kræver ikke anvendelse af midler, men den vil påvirke adgangsrettigheder. Men FIUF var ikke specifik og bestemt ikke over hele linjen, sådan som Kommissionen hævder. Som Deres kollega hr. Barnier sagde - og det har jeg sort på hvidt - er der ikke i øjeblikket det fornødne juridiske og moralske grundlag til at reformere strukturfondene. Hvorfor kan landbrugspolitikken modtage støtte svarende til 50% af EU-budgettet - og det endda helt frem til år 2013 - mens den støtte, som skulle ydes til den fælles fiskeripolitik frem til 2006, og som udgør mindre end 1 procent af budgettet, nu skal trækkes tilbage? Glemmer De overskuddet af landbrugsvarer? Og der er fortsat mangel på fiskeriprodukter.
Fiskerisektoren beder ikke om flere penge, men kun om de lovede beløb på de lovede betingelser. Det er det, vi beder om, med øget kontrol, sådan som det fremgår af de rapporter, jeg fremlægger for Parlamentet, med større gennemsigtighed, med retfærdighed over for de medlemsstater, der opfylder målsætningerne om flådereduktioner, så de ikke behandles på samme måde som de stater, der ikke lever op til målsætningerne. I 2004 eller 2005 vil vi være nødt til at reformere strukturfondene. Til den tid må vi se, om al støtte skal ophøre. Vi skal analysere sagen. Hvis støtten standses, skal den standses til alle, men her og nu vil vi have de fastlagte planer gennemført, og vi ønsker en fornyet, moderne og sikker fiskerflåde i 2006. Der bliver ikke tale om mere fiskeri, men om bedre fiskeri samt bevarelseskontrol gennem samlede tilladte fangstkvoter - der blev udtænkt til dette formål sammen med kvoter og tekniske foranstaltninger - selektivt fiskeri, biologiske hvileperioder, fiskeriindsatsen, regulering af antallet af dage på havet samt ophugning, men som en tillægsforanstaltning og ikke som den eneste foranstaltning, da det er den eneste foranstaltning, der er uigenkaldelig.
For hvert fartøj, vi skrotter, ødelægger vi job, og det skal der tages hensyn til. Vi skal sammenligne bevarelsen af fisk med bevarelsen af fiskere, og i svære tider - som den, Galicien oplever i øjeblikket og måske også fremover - må vi ikke øge fiskeriindsatsen, særligt ikke i EF-farvande. Det er muligt at samarbejde om udviklingen af tredjelande, samtidig med at vi bevarer vores beskæftigelse og forsyner vores markeder. Det handler om at fremme eksporten af fartøjer og oprettelsen af fællesforetagender. Hvis ikke det sker, tilskynder vi fiskerne til i hårde tider at tage hyre på ulovlige fiskerfartøjer, der sejler under bekvemmelighedsflag, hvilket vi skal forhindre.
Jeg har derfor accepteret mine parlamentskollegers ændringsforslag, der beriger mine betænkninger, så der skabes øget kontrol og større gennemsigtighed i flådepolitikken. Jeg har selv fremsat to ændringsforslag efter lignende retningslinjer for at præcisere, at vi ikke på nogen måde forsøger at øge fiskerikapaciteten, samt for at forsøge at skabe sammenhæng med politikken for udviklingssamarbejde.
Nu vil jeg således blot takke alle de medlemmer, der har arbejdet med sagen og stillet ændringsforslag, for deres samarbejde. Og så vil jeg gerne sige - ikke blot som ordfører for disse betænkninger, men som jeg sagde i starten som en europæer fra Galicien - til alle dem, der ikke er helt enige i betænkningerne, at jeg har forsøgt at lave dem så ærligt som muligt og med størst mulig pligtopfyldenhed, hvilket er en hel del, og jeg vil bede dem om ikke at stemme imod betænkningerne. Jeg vil være taknemmelig, hvis De i det mindste vil overveje at undlade at stemme.
Til sidst vil jeg takke og lykønske min kollega hr. Jové Peres med hans udmærkede arbejde under - hvilket vores formand hr. Stevenson har bekræftet - vanskelige betingelser i en kamp mod uret, under et vist pres og med ganske mange misforståelser. Til slut vil jeg naturligvis udtrykke min solidaritet med hr. Stevenson i forbindelse med hans mundtlige forespørgsel. Mange tak alle sammen.
Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, først vil jeg gerne lykønske hr. Jové Peres med hans arbejde, hans betænkning og den sunde fornuft, der ligger bag den.
I dag, hr. kommissær, er det faktisk den smertelige situation, mit land, Galicien, i øjeblikket befinder sig i efter det tragiske forlis af Prestige, der går forud for alle andre overvejelser. Når jeg betragter den galiciske kysts tilstand efter katastrofen samt det galiciske folk med dets sorg, vrede, mod og bekymring - men et folk, der trods alt ser fremad - så er det for mig det bedste bevis på, at Galicien, den nordøstlige region på Den Iberiske Halvø, er stærkt afhængig af fiskeri, og det ikke kun fordi 20% af regionens bruttonationalprodukt stammer fra fiskeri og afledte aktiviteter. Jeg vil også gentage alle de forespørgsler, der blev fremsat af ordføreren hr. Varela.
Det, jeg netop har sagt, vedrører hr. Jové Peres' betænkning, fordi galicierne efter Prestige-katastrofen arbejder modigt på at mildne de frygtelige sociale, fiskerimæssige samt økonomiske og miljømæssige konsekvenser. Jeg mener, at disse tre aspekter hænger uløseligt sammen som en del af en helhed. Forslaget om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik skal baseres på og indgå i bæredygtig udvikling og beskyttelse af miljøet. Begge idéer er udgangspunkter - centrale punkter, som reformen af den fælles fiskeripolitik bygger på.
Bæredygtigheden ville selvfølgelig være sikret, hvis ikke der var nogen udvikling, men afhængig af udgangspunkterne - der nogle gange er deduktive og andre gange ikke særligt velbegrundede, men som i alle tilfælde vurderes - findes der forskellige løsninger, og også på dette område fortjener ordføreren hr. Jové Peres ros, fordi han ikke har lagt overdreven vægt på de generelle aspekter, skønt de også var vigtige.
I denne sag kan den genoprettelse, som vi alle ønsker og stræber efter, ikke bygge på en enkelt idé - reduktion eller sågar bortfald af fiskerisektoren - fordi fiskerierhvervet udføres af rigtige mennesker af kød og blod, familiefædre, og derfor skal vi forsøge at finde en balance mellem konsekvenserne af en begrænsning og de midler, der tages i brug for at bevare bestandene. Man kunne f.eks. midlertidigt indstille fiskeriet, begrænse antallet af fiskedage osv.
Hr. kommissær, en galicisk avis skrev her til morgen, at "EU's fiskerikommissær siger, at et ophør af støtten vil mindske jobtabene. En fjernelse af statsstøtten til modernisering af fartøjerne vil være positiv, da det vil bidrage til at bevare job om bord på fartøjerne". Efter min mening, og i betragtning af at fiskerfartøjet ikke blot er de professionelle fiskeres arbejdsplads, men også deres hjem, fortjener disse modige arbejdere fuldt ud en forbedring af deres leve- og arbejdsforhold. Deres værdighed fortjener det, og samfundet - specielt fiskerisektoren - har bedt om det og forventer at få det.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg havde planlagt at tale om de betænkninger, der er blevet forelagt Parlamentet, og lykønske ordførerne for deres udmærkede indsats, men De vælger i stedet at tale om den katastrofe, der er ved at ødelægge Galicien.
For første gang har De erkendt, at Deres personale kan gøre noget for min region. Jeg håber, at Deres task force har informeret Dem om, at Galicien ikke blot har østers, men også muslinger og pighvarrer, hvilket gør Europa til verdens ledende producent af disse to arter takket være moderne og livskraftige akvakulturvirksomheder, der har mistet alt i løbet af de seneste 20 dage.
Jeg håber, at de har fortalt Dem, at vores kystlinje har en utrolig stor biologisk mangfoldighed, der ikke blot er galicisk, men europæisk, hr. kommissær. I øjeblikket er vi rige på olie, og ledernes manglende handling rammer det, vi elsker mest af alt, nemlig vores levevis.
De 20.000 mennesker, der ernærer sig ved fiskeri i Galicien, forstår Dem ikke specielt godt. Jeg har gjort mit yderste for at forklare Deres forslag og finde punkter, hvor De og mine landsmænd er enige. Da vi har hørt om denne task force, der ikke har informeret de galiciske fiskere om besøgsplaner, vil jeg gerne have dem til at fremlægge deres konklusioner i Parlamentet her og nu.
Vi har lyttet til transportkommissæren, der i lyset af den totale handlingslammelse hos den spanske og den galiciske regering har udarbejdet praktiske forslag, der skal præsenteres for Rådet, så vi måske kan få gjort noget ved katastrofen og undgå en gentagelse. Vi har også hørt om de foreslåede foranstaltninger fra kommissær Barnier, der har vist sig at være fornuftig og receptiv, og som har erklæret sig villig til et kort møde med Udvalget om Regionalpolitik for at forklare os, hvordan Solidaritetsfonden kan mobiliseres.
Nu er det Deres tur, hr. Fischler. Er det ikke på tide, hr. Fischler, at de europæiske fiskere i Galicien hører andet end dårlige nyheder fra deres kommissær? Hidtil har de galiciske fiskere kun forbundet Deres navn - og det er jeg nødt til at sige - med den manglende aftale med Marokko, skrotning af fiskerflåden og en lang række foranstaltninger, der kan vise sig at være gode eller mindre gode.
Den Socialdemokratiske Gruppe har ydet en enorm indsats, og den har tilmed afholdt en høring for at diskutere reformen af den fælles fiskeripolitik. Den har også udgivet en folder og lyttet til sektoren, men foranstaltningerne forklares mildt sagt ikke godt nok. Alt dette, hr. kommissær, og det er min kritik af Dem, betyder tab af europæisk troværdighed, fordi Deres østrigske medborgere og tyskerne fortsat husker den europæiske reaktion på den katastrofe, som De led under på grund af oversvømmelser, og jeg kan tilslutte mig denne europæiske reaktion, hr. kommissær.
De europæiske borgere i Galicien vil gerne have præcis den samme behandling. Jeg kan ikke tro mine egne ører, når De efter en månedlang katastrofe blot kan fortælle os, at De har udsendt en task force. Jeg mener, at det nu er op til Dem, hr. Fischler, at fortælle Deres fiskere - for det er Deres fiskere, ikke mine, de er mine, men også Deres, De er ansvarlig for dem - hvad de kan vente sig af deres kommissær.
Jeg vil ikke foreslå besøg, selv om jeg ikke tror, at det ville være til skade, hvis De besøgte Galicien. Rejsearrangørerne er begyndt at overveje katastrofeturisme som en løsning, fordi vi er glade for sort humor i Galicien. Mener De dog ikke, hr. Fischler, at det nu er på tide, at De her og nu i Parlamentet forklarer de europæiske fiskere, galicierne, hvad de kan forvente sig fra deres kommissær i den nuværende katastrofesituation?
I Galicien ved vi alle, at vi har to ører - et på hver side af hovedet - men hvad vi ikke vidste, er, at vi ud over to ører også skulle have 60.000 t olie på vores strande, og at vi her i Parlamentet i dag ville komme til at tale om, hvordan man kan forhindre fiskerne i fortsat at reducere havets naturlige ressourcer.
Alt dette, hr. kommissær, er sort galicisk humor, men det er også tragikomisk. Det var alt, hvad jeg havde at sige.

Busk (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissionsmedlem, jeg vil gerne takke de to ordførere for deres meget store arbejde. De reformer af vores fiskeripolitik, vi diskuterer i aften, er meget vigtige. Navnlig hr. Varelas betænkninger om offentlig støtte til nybygning og modernisering af fiskerfartøjer er meget vigtige. Jeg vil samtidig på min gruppes vegne udtrykke forståelse for hr. Varelas udtalelse om olieforureningen langs Galiciens kyst.
Den Liberale Gruppe støtter Kommissionens reformforslag, som indeholder de elementer, der er nødvendige for, at vi kan tilpasse Fællesskabets fiskerflåde til havets ressourcer. Vi kunne godt have tilsluttet os en fortsættelse af den offentlige støtte til modernisering af fiskerfartøjer, hvis det udelukkende ville forbedre sikkerheden og arbejdsvilkårene om bord. Vi kunne også diskutere støtte til nybygning, hvis vi betinger støtten med, at der udtages mere kapacitet, end der tilføres. Men vi kan under ingen omstændigheder acceptere en fortsættelse af den nuværende situation, hvor den europæiske fiskerflåde bliver større og større for skatteydernes regning.
Et af de største problemer for det europæiske fiskerierhverv er netop, at flåden er for stor. Der er simpelthen for mange fartøjer til for få fisk, og der er en urimelig stor forskel på den måde, hvorpå medlemsstaterne hidtil har administreret fiskeripolitikken. Det er at stikke blår i øjnene på fiskerne at fortsætte denne katastrofale politik, som kun vil forværre problemerne og forlænge den reformproces, som unægtelig må finde sted. Med hensyn til det foreslåede stop for torskefiskeriet vil vi i Den Liberale Gruppe gerne støtte bevaringsforanstaltningerne. Vi understregede dog samtidig, at når der er tale om så drastiske forslag til nedsættelse af kvoterne, skal man virkelig være sikker i sin sag, da dette har meget store konsekvenser ikke alene for fiskerisektoren på havet men også på land. Derfor må forskning prioriteres højt, og der må tilføres tilstrækkelige midler.
Alle er enige om, at den nuværende fiskeripolitik har slået fejl. Derfor er det tvingende nødvendigt, at vi støtter Kommissionens reformforslag og dermed forkaster de fremsatte ændringsforslag, der tilstræber en fortsættelse af den nuværende fiskeripolitik.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg takker ordførerne for deres arbejde, da de betænkninger, som vi har til diskussion, samlet set er positive, idet de udbedrer de værste dele i Kommissionens forslag og har medtaget forskellige ændringer, som jeg har foreslået i løbet af det forberedende arbejde i Fiskeriudvalget. På nogle delpunkter er jeg dog ikke er enig i den løsning, som man har fundet, eller mener, at man burde været gået længere.
Jeg vil gerne fremhæve de vigtigste punkter, som der må holdes fast ved i denne revision. Reglerne om undtagelse for adgangen til territorialfarvandszonen på 12 sømil bør fremover anvendes permanent for at bevare de traditionelle former for fiskeri og den socioøkonomiske struktur i de regioner, der er afhængige af fiskeri, samt små- og kystfiskeriet og for at beskytte fiskebestandene og den mest følsomme del af området langs kysten. Jeg minder om, at Parlamentet allerede har vedtaget et forslag, som vi engang har fremsat, om at udvide denne undtagelse til 24 sømil. Så derfor bør man altså ikke nu så tvivl om den permanente undtagelse på de 12 sømil! Det er også meget positivt, at det forslag er blevet vedtaget, som vi har fremsat om at udvide denne undtagelse til 50 sømil i regionerne i den yderste periferi begrundet i disses særlige status, hvilket - hvis det bekræftes af Rådet - vil være af stor betydning for fiskeriets overlevelse i de selvstændige regioner Madeira og Azorerne og i alle de andre ultraperifere regioner og således bidrage til deres udvikling.
Vi må forkaste omprogrammeringen af strukturfondene for fiskeriet (FIUF) og hindre, at der overføres midler fra målet "modernisering" til ophugning af fartøjer, hvilket i øvrigt også er i samklang med Fiskeriudvalgets udtalelse om budgettet for 2003. Som vi har fremhævet, findes der andre alternative måder at reducere fiskeriindsatsen på, og som det allerede er blevet nævnt, særlig en reguleringsordning for antallet af dage på havet, biologisk betingede fiskeristop og tekniske foranstaltninger med henblik på et mere selektivt fiskeri. Det, der i visse områder, hr. kommissær, er til størst skade for fiskebestandene, er ikke fiskeriet, men forurening. Her har vi, ulykkeligvis, sagen med Prestige til at vise, at det desværre forholder sig sådan. Det, der skader mest, er disse ulykker, det er de gamle og usikre tankskibe, der stadig sejler rundt langs vores kyster.
Ophugning af fartøjer må ses som den sidste udvej, hvor det hele tiden må holdes for øje, at enhver ny foranstaltning for at reducere fiskeriindsatsen som sit udgangspunkt må have, i hvilken grad de tidlige mål reelt er blevet nået, så den ikke kommer til at skade dem, der faktisk har opfyldt disse mål. Selv om forbuddet mod fartøjer på under 12 m er positivt, vil det i alle tilfælde være af ganske begrænset rækkevidde. Det er nødvendigt at gå videre.
Det er imidlertid vigtigt at være opmærksom på, at enhver reduktion af fiskeriindsatsen må modsvares af en styrkelse af de finansielle midler til FIUF og de interne politikker i Unionen. Jeg beklager derfor, at det særlige program for små- og kystfiskeriet ikke er blevet vedtaget.
Det er ligeledes meget vigtigt, at fiskerne og deres interesseorganisationer inddrages i den fælles fiskeripolitiks beslutningsproces og i ressourceforvaltningen, navnlig gennem medbestemmelse, så der sikres en ægte decentralisering.
Vi mener også, at det er medlemsstaternes opgave at sørge for kontrol, inspektion og effektiv gennemførelse af den fælles fiskeripolitiks bestemmelser, af hvilken grund vi tager afstand til de forslag, der vil bryde med dette princip.

Hudghton (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har hele tiden været for at bevare det grundlæggende princip om relativ stabilitet i reformen af den fælles fiskeripolitik - og som minimum installere 12-milezonerne i kystfarvandene som en fast del af den fælles fiskeripolitik og styrke de foreslåede regionale rådgivende råds funktion, så de berørte parter reelt kan inddrages. Jeg har også principielt støttet forslag om, at fiskeriet på sigt bør forvaltes efter et flerårigt økosystembaseret princip for flere arter, og min opfattelse af de strukturelle spørgsmål er stort set i overensstemmelse med Kommissionens. 
Men jeg mener, at alle de positive elementer i reformen af den fælles fiskeripolitik kan gå tabt, hvis Kommissionen ikke viser sig at være villig til at lytte til dem, som reelt påvirkes af fiskeripolitikken. Vores fiskeripolitik skal kunne forstås og ikke bare opfattes som noget, der pålægges vilkårligt af en Europæisk Union, der hævder at vide bedre, men som ikke kan bevise det i praksis. Den fælles fiskeripolitik har bestemt ikke været nogen bragende succes indtil nu, som vi alle har erkendt. Det betyder, at den videnskabelige rådgivning skal være aktuel, kontrollabel og uafhængig, og det skal kunne bevises, at den er det.
Torskekrisen, som har truet Nordsøen i næsten to år, har medført, at fiskere allerede har været udsat for realtidslukninger, radikale nedskæringer i flådestørrelsen og en række tekniske foranstaltninger, herunder større maskestørrelser. Deres bestræbelser har i det mindste båret frugt, da torskebestanden er forbedret, så den kun ligger ca. 3% under målet i genopbygningsplanerne. Nu er de samme fiskere truet af drastiske nedskæringer og har fuldstændig mistet enhver tiltro til Kommissionen og dens videnskabelige rådgivning med forslag om foranstaltninger, som fuldstændig kan ødelægge de allerede sårbare fiskerisamfund. 
Jeg synes, at Kommissionen skal tage højde for denne torskekrises særlige karakter og ikke binde sig selv med politiske tidsfrister. På det kommende rådsmøde i december skal reformforslagene færdiggøres, og det bør ikke bruges til at jage panikagtige foranstaltninger igennem for torsken og tilknyttede arter. Jeg opfordrer Kommissionen til at omsætte dens ord til handling. Hvorfor ikke straks på forsøgsplan etablere det første regionale rådgivende råd - eller forvaltningsråd, som jeg foretrækker - og give det til opgave at hjælpe med at udtænke foranstaltninger, som kan redde hvidfiskebestanden i Nordsøen? På den måde kan der samtidig genskabes tillid til processen.
Jeg opfordrer Kommissionen til at tænke sig om endnu en gang, når det drejer sig om den åbne adgang til Nordsøen som en del af den fremtidige fælles fiskeripolitik. Den aktuelle krise understreger bare, hvor skrøbeligt havet og den vigtigste bestand i det blandede fiskeri er. Deres egne ord, hr. kommissær, i et skriftligt svar til mig, var, at der er et meget lille kendskab til overfloden af og status for de kvotefrie arter i Nordsøen, men hvis der fiskes efter kvotefrie arter, vil det næsten uundgåeligt medføre bifangst af arter, som er underlagt kvoter. Lad os få reformen på plads og så bruge den ...
(Formanden afbrød taleren)

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, for det første kan jeg fuldt ud tilslutte mig den sympati, som er udtrykt over for folk i Galicien, og jeg er helt enig med de talere og kolleger, som har opfordret til solidaritet med dem på dette tidspunkt. Jeg bifalder i det store hele hr. Jové Peres' betænkning i den foreliggende form. I Kommissionens forslag tages der udgangspunkt i princippet om bæredygtig udvikling og fiskeressourcernes knaphed. Der kan ikke sættes spørgsmålstegn ved udgangspunktet, men der er forskellige vurderinger, herunder min egen, af ressourcernes tilstand. Forslaget baseres på, at der udelukkende skal tages højde for den videnskabelige rådgivning inden for rammerne af forvaltningsforanstaltningerne. Der foreslås imidlertid ikke troværdige foranstaltninger til forbedring af de videnskabelige data, selv om det er bredt anerkendt, at der er mangler på dette område. Kommissionen forestiller sig en fælles fiskeripolitik, som i højere grad tager hensyn til medlemsstaternes kortsigtede interesser end til fiskernes. Jeg vil sige til Kommissionen, at den fælles fiskeripolitik skal være gearet til at kunne holde liv i de regioner, der er afhængige af fiskeriet, og ikke være genstand for tvister mellem medlemsstaterne. Fiskere har sammenfaldende interesser. De har alle behov for fiskeressourcer for at kunne fortsætte fiskeriet.
I de beslutninger og målsætninger, der indgår i genopbygningsplanerne, kan der ikke ses bort fra de sociale og økonomiske konsekvenser. Med genopbygningsplanerne bør det tilstræbes at skabe balance mellem genopbygning og bevarelse af bestandene og de foranstaltninger, der skal begrænse indvirkningerne på fiskerisektoren.
Den særlige zone i kystfarvandene er noget, som de irske fiskere står stejlt på at bevare, og det gør fiskerne fra Skotland, Wales, England, Frankrig, Portugal, Holland, Danmark, Tyskland m.v. også - det er noget, som jeg fastholder skal være uændret. Det grundlæggende formål med ordningen 6-12-milezoner i kystfarvandene var at beskytte fiskeressourcerne ved kun at tillade adgang for ikke-industrialiseret kystfiskeri. Det lægger generelt mindre pres på bestanden i disse zoner, som ofte fungerer som ungfiskeområde. Det medførte også en beskyttelse af kystsamfundenes traditionelle fiskeriaktiviteter, hvilket har medvirket til at bevare deres økonomiske og sociale struktur.
De mange bestandes aktuelle kritiske situation gør det nu mere presserende end nogensinde før ikke kun at genoptage ordningen med 6-12-milezoner, som er fuldstændig utilstrækkelig, men snarere at tage den eksklusive 24-milezone i brug, hvis vi virkelig ønsker at bevare bestandene. Jeg beder Dem om at støtte mine ændringsforslag om at udvide den eksklusive kystfiskezone til 24 mil. Jeg er ikke i tvivl om, at størstedelen af fiskerne ville bede Dem om at gøre det samme.
Da jeg beklager fiskebestandenes nuværende utilfredsstillende tilstand, og da jeg er for bevarelse, er jeg kraftig fortaler for, at de yderst følsomme områder skal beskyttes. Den irske kasse er et meget følsomt område. Farvandene i denne zone er vigtige gydeområder, og det er årsagen til, at der er givet dispensation fra den frie adgang i disse farvande. Desværre har det ikke forhindret, at bestandene i den irske kasse er plyndret ulovligt gennem årene af visse fiskere fra Fællesskabet, som sejler under bekvemmelighedsflag. Denne plyndring må stoppe. Disse farvande skal beskyttes. Eksisterende ordninger om adgang til den irske kasse skal bevares i hele reformprocessen. Der findes ingen bureaukratisk erstatning for fiskernes kendskab og erfaringer. Derfor har min gruppe nu i mange år krævet, at fiskerne i højere grad inddrages i forvaltningen af den fælles fiskeripolitik.
Kommissionen har nu vedtaget den idé, hvilket jeg bifalder, og foreslået, at der oprettes regionale rådgivende råd, som for første gang inddrager fiskerne og deres organisationer. Hvis disse råd skal spille en betydningsfuld rolle fremover, skal fiskerne involveres i alle faser i forvaltningsprocessen. Fiskerne bør også involveres mere i videnskabsfolkenes arbejde for at skabe gensidig tillid. Det er den eneste måde, som fiskerne kan bidrage til og derved påvirke denne fællesskabspolitik. 
Jeg lykønsker hr. Varela for begge hans afbalancerede betænkninger. Jeg er enig i hans analyse. Jeg er enig i hans kritik. Jeg er enig i hans ændringsforslag til Kommissionens forslag. Jeg støtter hans betænkninger. 
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, som jeg gjorde under forhandlingen om Stevenson-betænkningen, at den fælles fiskeripolitik ikke kun handler om fisk, men også om fiskerne, hvilket er endnu vigtigere. Den handler om deres familier og deres familiers fremtid. Den handler om deres levemåde, som for dem er den eneste mulige på mange områder.

Berthu (NI).
Hr. formand, betænkningen af Souchet, som vi for nylig vedtog med meget stort flertal, udtalte sig allerede klart om bevarelsen den offentlige støtte til moderniseringen af fiskerflåden. Varela-betænkningen går i samme retning, og det glæder vi os over. Europa-Parlamentet skal altså bekræfte sit ønske om at bevare denne støtte og ikke godkende forslagene fra Kommissionen, som vil afskaffe den under påskud af, at det vil gavne havmiljøet. Støtten til modernisering er stadig nødvendig. Det er ikke den, der er en faktor til overfiskeri. Tværtimod. Det er med de moderne og forsvarligt udstyrede fartøjer, der udfører selektiv og kontrolleret fiskeri, at man bidrager til en bæredygtig forvaltning af ressourcerne og bekæmpelsen af svig. Det er ikke støtten, der bidrager til overkapacitet. Den bidrager til at forbedre arbejdsbetingelserne, sundheden og sikkerheden om bord. Den bidrager til bevarelse af fiskeriprodukterne og kvalitetsprodukter. Den har altså en uundværlig funktion.
Efter at have hørt hr. Fischlers indlæg om den generelle politik vil vi gerne understrege, at vi er enige i, at en god forvaltning af ressourcerne selvfølgelig er nødvendig, men med objektivitet, gennemsigtighed, samarbejde og med nedsættelse eller øgning af kvoter alt efter udviklingen i bestandene.
Den sidste bemærkning. Kan man ved at opstille strenge regler for fiskeriet nedsætte forbrugernes efterspørgsel, eller vil importen fra tredjelande tværtimod blive et endnu større problem? Hvem kommer til at tjene på dette? Hvordan undgår vi denne farlige virkning? Vi ønsker svar på alle disse spørgsmål.

Langenhagen (PPE-DE).
Hr. formand, tidligere var der en, der sagde, at rejer giver større udbytte end torsk, når man ser på profitmaksimering. Betyder det i fremtiden: torsk - nej tak? hvilket efter sigende også er tilfældet i Newfoundland? Her kommer jeg i tanke om følgende vittighed: Hvad skal vi bruge torsk til? Vi har jo fish fingers. Helt alvorligt, i mange år har vi forberedt os på denne reform pr. 1. januar 2003, og hvad afleverer Europa-Parlamentet nu her til slut? Mange siger, så meget varm luft for så lidt, for det forventede kraftige signal om et nyt fiskeri i Europa er i dag ikke andet end en mild brise. Og jeg siger, at Parlamentet ikke har født nogen reform, men i bedste fald en minireform. Nå ja, trods alt.
I stedet for en langfristet sikring af fiskebestandene står den kortfristede og kortsigtede bevarelse af Fællesskabets regelværk i centrum. Hårde ord, men jeg står ved dem. Det er ikke den ægte reform, som alle efter sigende ønskede. Det er ikke noget lyspunkt for de udtømte ressourcer, men et skæbnesvangert "luk øjnene og videre!" Vi har for mange skibe, som jager efter færre og færre fisk, bestandene befinder sig delvis i en katastrofal tilstand. Man kan ikke bare lukke øjnene for disse kendsgerninger, heller ikke, selv om man mener, at man ellers ikke vil blive genvalgt. Tror De virkelig ikke, at vi politikere bliver gennemskuet? Jeg kan ikke med god samvittighed fortsat støtte nybygning af skibe med offentlig støtte, når vi allerede har alt for mange. Hvis nybygningen af fiskerfartøjer havde været en rentabel forretning, og man kunne forvente overskud i fremtiden, tror De så ikke, at bankerne ville stå i kø for at være med til at finansiere det?
Der er ingen kø, for der er ingen forventning om overskud. Er det derfor, den europæiske skatteyder skal springe til nu, hvad enten han vil eller ej? Det er ren, blank, pure ufornuft. Trist, men sandt! Der vil heller ikke være nogen forventning i fremtiden om overskud, hvis vi ikke tænker om og foretager radikale forandringer.

Kindermann (PSE).
Hr. formand, i aften drøfter vi tre forordningsforslag i forbindelse med reformen af den fælles fiskeripolitik, og jeg synes, at det er den vigtigste del af reformpakken. Vi bør derfor minde os selv om, hvorfor en reform er så tvingende nødvendig. En af de vigtigste grunde er, at bestandene af mange fiskearter er i en yderst kritisk tilstand. Der er alt for få fisk til for mange fiskerfartøjer, og det er på denne baggrund, at forordningsforslagene skal vurderes. Parlamentet bør være modigt og sende et tydeligt signal, hvis vi virkelig mener det alvorligt med beskyttelsen af bestandene. Men desværre kan jeg ikke finde den røde tråd i hr. Varela Suanzes-Carpegnas betænkninger, som ville imødekomme kravet om en reform. Jeg mener ikke, at vi med kun små kosmetiske ændringer hjælper nogen på lang sigt, hverken fiskerne eller de truede bestande, som virkelig kan bryde sammen i nær fremtid.
Jeg er heller ikke helt indforstået med den måde, hvorpå der sættes spørgsmålstegn ved de frivillige ophugningsforanstaltninger, som Kommissionen har foreslået. Betoningen ligger på frivillig, alt andet er snak for mig. For mig er de to betænkninger ikke acceptable, sådan som de foreligger, og jeg kan heller ikke stemme for dem. At alle foreslåede foranstaltninger også skal afværges socioøkonomisk, er et af vores hovedkrav, og her tror jeg, at vi alle er enige igen. Vi drøfter reformforslagene i dag, og når vi i den forbindelse også diskuterer Prestiges forlis, anmoder jeg om, at man holder tingene nøje adskilt. De galiciske fiskere har vores solidaritet i dette anliggende, men vi må heller ikke tabe reformen af syne i den sammenhæng.

Attwooll (ELDR).
Hr. formand, vi skal sikre, at den sektor, som er livsvigtig for beskæftigelsen og den økonomiske og sociale samhørighed i Unionens kystområder, overlever. Vi skal fastholde bæredygtige marine økosystemer og samtidig bevare fiskebestandene til kommende generationer. I Parlamentets beslutning, grønbogen, beskrives den fælles fiskeripolitiks grundlæggende målsætning som en balance mellem de to.
Formålet med ELDR-Gruppens ændringsforslag til Jové Peres-betænkningen er at sikre, at 12-milegrænsen og princippet om relativ stabilitet bevares fremover. De er afgørende for bæredygtigheden i både de sårbare kystsamfund og i bestandene, som de er afhængige af. Vi ønsker at præcisere de andre foranstaltninger, som skal træffes for at beskytte bestandene. Vi omdøber regionale rådgivende råd til regionale forvaltningsråd. Det præciserer, at disse råd i stor udstrækning bør hjælpe med at formulere og implementere de foranstaltninger, som er nødvendige i henhold til den ændrede fælles fiskeripolitik.
Disse råd skal især bidrage til at opnå den størst mulige forståelse af, hvordan de marine økosystemer fungerer. Den seneste forskning tyder f.eks. på, at en stigning i stedet for et fald i kvoterne for jomfruhummer faktisk kan have en positiv virkning på at genskabe torskebestanden.
Endelig er balancen mellem sektorens overlevelse og bestandenes bæredygtighed ikke kun vigtig i forbindelse med reformen af den fælles fiskeripolitik. Det er præcis det, som kræves i den aktuelle torskekrise. Det er godt, at Kommissionen har taget hånd om de socioøkonomiske problemer, men de foranstaltninger, som er iværksat indtil nu, har samme effekt som at ordinere et par hovedpinetabletter til at kurere en alvorlig lungebetændelse. Så vi støtter formelt beslutningen. Lad os håbe, at en korrekt implementering af reformen af den fælles fiskeripolitik vil forhindre tilsvarende kriser fremover.

Piétrasanta (Verts/ALE).
Hr. formand, de foranstaltninger, der blev vedtaget torsdag, vil udgøre grundforordningen for den fælles fiskeripolitik i de kommende 10 år og indebærer fastlæggelse af fiskeristøtten og oprettelsen af en nødfond, der skal løse problemet med den europæiske flådes overkapacitet. Det er op til medlemsstaterne at vælge deres handlingsmodel i løbet af denne periode.
Jeg vil gerne tale til fordel for det ikke-industrialiserede fiskeri, som berører størstedelen af fiskerne og gør det muligt for adskillige traditionelle fiskerfamilier at overleve. Således er det indtil videre det industrielle fiskeri, man har favoriseret, og jeg takker kommissær Fischler for de forslag, som han er fremkommet med i sin præsentation af den overordnede politik på dette område.
For det første vil jeg sige, at når staterne anvender FIUF's støtte til at bygge fartøjer, der er stadig større og mere effektive, fremmer de en større naturlig fangst, der er mindre selektiv, hvilket er til skade for de små erhverv, der ønsker at bevare et effektivt og velholdt værktøj, som navnlig giver gode sikkerhedsbetingelser, samtidig med at det er skånsomt for havmiljøet. Vi ønsker, at der gives større summer til virksomheder, navnlig i forbindelse med strukturfondene. Det er i øvrigt vigtigt, at disse bidrager til et bedre udstyr og ikke ødelæggelse af værktøjet. Ligeledes må man f.eks. give de små fartøjer med mindre ydeevne adgang til zoner, som skal være reserveret til dem, hvad angår deres vigtigste ressourcer.
Medlemsstaterne kunne iværksætte en lignende aktion for at fremme adgangen til markeder, hvor de små og mindre organiserede fiskere har mindre indflydelse på forvaltningen. Hvor er støtten til fangstpladserne og til aktioner? Hvad angår fiskernes repræsentation i rådsudvalgene til Kommissionen, skal man fremme de små virksomheder. Man bør forbedre repræsentationskapaciteten hos disse traditionelle fiskere, navnlig hvad angår de regionale fiskeriudvalg, som er der, erhvervsorganisationerne kan udtrykke sig, således som det kan ses af eksemplet med middelhavsvismændene. De ville således bedre kunne forsvare deres interesser. Endelig er det altid de store, der kan komme længst væk, nemlig til Afrika, f.eks. til Senegal, hvor arterne udnyttes mere, eller til andre lande, hvis fiskeressourcer er grundlæggende for den lokale økonomi. De bidrager til udmatningen af bestandene, hvilket er skæbnesvangert for såvel de lokale fiskere som på globalt plan.
Dette er altså de forslag, som vi har fremsat for at fremme det ikke-industrialiserede fiskeri.
Paisley (NI).
Hr. formand, de vedtagne bestemmelser om torskefiskeriet i Det Irske Hav vil diskriminere den nordirske flåde voldsomt. Flåden har ydet større ofre end nogen anden flåde i EU. Den er blevet beskåret igen og igen. De nordirske fiskere ønsker mere end nogle andre at opretholde et bæredygtigt fiskeri i Det Irske Hav. Torsk udgør ca. 10% af værdien af alle fisk, der hvert år kommer i havn i Nordirland.
De nordirske fiskere er imod de foreliggende forslag. De er ikke økonomisk holdbare, hverken for fiskere, hvis aktiver ikke reelt udnyttes fuldt ud, eller for de regeringer, der bruger betragtelige beløb på bistand uden at opnå en langsigtet ændring, der sikrer industrien en levedygtig fremtid. I Nordirland har fiskerne som alternativer støttet yderligere målrettede oplægninger, realtidslukninger og flere tekniske bevarelsesforanstaltninger. 
Fiskerne ønsker at samarbejde med videnskabsmændene, men de videnskabsmænd, som rådgiver Kommissionen, ønsker ikke at samarbejde med dem. Jeg har deltaget i et møde, hvor de inviterede videnskabsmændene til at komme og se på Det Irske Hav, og videnskabsmændene ikke engang ville komme og se på det. De gjorde en båd klar til dem, og de ville ikke engang gå ned i båden. Når videnskabsmændene ikke engang kan tage til Det Irske Hav og fremlægge deres argumenter, så mener jeg ikke, at det kan være en videnskabelig sag, som de reelt drøfter. 
Formanden for Fiskeriudvalget har et forslag, som sikrer flere penge til at undersøge virkningerne af de allerede aftalte foranstaltninger. Det er meget vigtigt. Vi skal vide, om alle de ofre, som fiskerne har ydet, tidligere har hjulpet fiskeindustrien, og der bør fremlægges videnskabelige beviser, hvis de findes. Det bør støttes, og der bør udføres en ordentlig vurdering af det, som allerede er pålagt, før der træffes nye beslutninger, som kan have en diskriminerende virkning på den nordirske fiskerflåde. Frygt for forskelsbehandling er ikke en myte i Nordirland, men hårde kendsgerninger. Vi skal have en reel vurdering af fordelene ved tidligere nedskæringer, og hvilke tilgængelige oplysninger der kan undersøges.
De nordirske fiskere har ydet store ofre tidligere, men de er nu overbevist om, at skruen strammes endnu en gang. Vi fik f.eks. en meddelelse fra Dublin om, at bådene skal være større og bedre. Det bliver en atlantisk drøm, som delvis finansieres af EU-støtte, mens fiskerne i Nordirland presses til at ødelægge deres egne både. 
Endelig vil jeg gerne sige, at det ikke kun er fiskerne, som vil lide, men også deres koner og familier, og fiskerbyerne og disse folks håb for fremtiden vil dø.

Lage (PSE).
Hr. formand, ærede medlemmer, de betænkninger, som vi drøfter, er velstrukturerede, har en god begrundelse, god argumentation og er samlet set positive, som Ilda Figueiredo sagde, men jeg har dog nogle bemærkninger at gøre. Jeg tror, at den gyldne regel for enhver fiskeripolitik må være at bevare ressourcerne, og den fundamentale prioritet må derfor være at bevare ressourcerne og havmiljøet, fordi - hvis jeg må ty til en kulinarisk metafor - ligesom man ikke kan lave en omelet uden æg, kan man heller ikke fiske uden fisk. Dette problem optrådte allerede for længe siden, da en berømt jurist, Hugo Grotius, omkring 1600 skrev en bog med titlen "Mare liberum", hvor han forsvarede princippet om fri sejlads på havene, der senere er blevet et folkeretligt princip. Allerede dengang mente nogle jurister, at det også måtte betyde frihed til at fiske, hvilket også kunne få til følge, at ressourcerne slap op. Som man kan se, er det et gammelt problem.
Friheden til at fiske må altså være betinget af havets ressourcer. At bevare havets ressourcer er ikke kun at sikre fiskeriets fremtid, men også at bevare en biologisk værdi, en helt afgørende værdi for menneskeheden og jordens liv. Vi kan derfor ikke tillade os at fremføre i bund og grund selvmodsigende synspunkter, hvor vi både hævder én ting og dens modsætning, synspunkter, der på den ene side går ind for at bevare ressourcerne, men straks efter går ind for, at vi skal kunne fiske nærmest uden nogen begrænsninger og betingelser.
Jeg har endelig også en kort bemærkning til kommissær Franz Fischler. Som Rosa Miguélez sagde, er dét, som man især iagttager hos hr. Fischler, en vis ligegyldighed over for fiskernes og fiskersamfundenes skæbne, en manglende følsomhed. Men der må vises solidaritet og forståelse over for fiskerne, ikke mindst over for dem, der, som det allerede er blevet sagt, nu er blevet ofre for et forfærdeligt og forbryderisk skibbrud.

Vermeer (ELDR).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest tale om krisen inden for torskefiskeriet. Det går særdeles dårligt, og der peges ofte på situationen i Newfoundland, omkring Grandbanks, som er tømt for fisk, men vi skal også træffe drastiske foranstaltninger for at stoppe overdrevent fiskeri. Men det har vi ikke altid gjort indtil nu.
Når man sammenligner med 1960'erne, var der dengang knaphed på torsk, og i 1970'erne var der enorme overskud af torsk. Der er stadig ingen, der kan forklare hvorfor. Vi ved altså åbenbart ikke nok og i hvert fald ikke alt om torsk.
I perioden 2000-2001 blev der pålagt reduktioner på 40%, hvilket var meget drastisk. Følgerne af en sådan foranstaltning giver ikke mange muligheder for, at man på ny kan inkassere yderligere hårde slag. Sektoren er udsat for pres, og det forventes af os, at vi fører en omhyggelig politik. Vi bør ikke betragte reservaterne fra sidste år som en mulighed. De havde en negativ indvirkning på torskebestandene. Der blev således truffet overilede i stedet for velovervejede beslutninger, med et negativt resultat.
Naturligvis er situationen meget foruroligende, men jeg vil gerne gentage, at vi må komme med meget tydeligere oplysninger, inden vi kan træffe den slags drastiske foranstaltninger. Det kan vi ikke få folk, som arbejder inden for fiskeriet, til at tro på. Vi kan ikke uden videre standse torskefiskeriet. Vi kan slet ikke vælte problemet over på fladfiskesektoren, fordi torsk fanges der som bifangst. Hverken fladfiskebestandene eller torskebestandene ville retfærdiggøre dette.
Vi taler ikke blot om fiskebestande, men også om økonomiske og sociale følger af et nyt stort indgreb. Lad os først og fremmest tænke over det og vide, hvad vi beslutter. Jeg er således glad for hr. Stevensons beslutningsforslag. Vi bør tænke på alternativer, tænke på at koble forbindelsen med fladfisk fra og tænke på en kompensationsfond.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissær, det siges at være kendetegnende for galicierne, at de besvarer et spørgsmål med et andet, og som en ægte galicier vil jeg derfor starte mit indlæg med et spørgsmål.
Hvorfor, hr. kommissær, mine damer og herrer, skal en reform af den fælles fiskeripolitik lige netop finde sted i 2002? Den finder sted, fordi en overgangsperiode netop er afsluttet i Spanien og Portugal. Siden 1986 har Spanien og Portugal ikke nydt godt af de samme rettigheder som de øvrige stater til de have, der tilhører os alle, Fællesskabets have.
Det faktum nævnes imidlertid ingen steder. Det findes i Kommissionens meddelelse, som Parlamentet har forkastet.
Vi udarbejder en række dokumenter, forordninger, som om den primære grund til reformen ikke var det faktum, at fire nye stater er blevet medlemmer af Det Europæiske Fællesskab siden 1986, og at disse stater skal have samme rettigheder til Fællesskabets have, som medlemsstaterne havde, da Det Europæiske Fællesskab bestod af seks eller 10 stater. Vi skal ikke opretholde privilegier og forskelsbehandling, der betyder, at disse stater fortsat opfattes som ubudne gæster i de have, der tilhører os alle.
Når det er sagt, er vi nu vidne til en enorm forvirring. Privilegier forveksles med bevarelse af ressourcer. For at retfærdiggøre privilegierne siger man, at vi ønsker at bevare ressourcerne. Vi ønsker alle at bevare ressourcer - det er ikke problemet. Vi accepterer alle rimelige beslutninger om at bevare ressourcer. Problemet er, hvordan disse ressourcer under anvendelse af forsigtighedsprincippet samt på en videnskabelig, rimelig, fornuftig og retfærdig måde fordeles mellem fiskerflåderne. Forsigtighedsprincippet anvendes ikke. Vi er havnet i en situation, hvor en reform bringer Spanien og Portugal og dermed Galicien - hvilket er nævnt flere gange i dag - i en ugunstig position, fordi man end ikke har overvejet, at det er et område, der er afhængigt af fiskeri.
Under håndhævelse - jeg er næsten færdig, hr. formand - af princippet om relativ stabilitet, med foragt for det internationale fiskeri, under manglende hensyntagen til ...
(Formanden afbrød taleren)
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg repræsenterer et land, hvor fiskeriet og havet går i ét med dets historie, og hvor fiskeriet stadig står for omkring 50.000 arbejdspladser. På denne baggrund giver Kommissionens forskellige forslag anledning til afgørende kritik. Som de er formuleret, kan vi ikke acceptere dem.
Vores første kritik er, at det er fuldstændig uacceptabelt at indstille moderniseringsstøtten. Eftersom 40% af fiskerflåden i Portugal er mere end 25 år gammel, vil dét være ensbetydende med, at det overvældende flertal af de portugisiske fiskere bliver endegyldigt marginaliseret og ude af stand til at foretage nogen som helst modernisering. Vores anden kritik er, at forbud mod støtte til oprettelse af blandede selskaber til fiskeri uden for EF-farvande vil øge vores import fra tredjelande. Det ville derfor være fornuftigt fortsat at tillade, at EF-fartøjer, der skal hugges op, kan fiske i tredjelandes farvande under blandede selskaber. Endelig må der tages hensyn til den indsats, som flere lande allerede har gjort, i dette tilfælde Portugal, under de flerårige udviklingsprogrammer for fiskeriet, hvor den indsats, der er gjort for at reducere flåden, nu bør tælle med og derved nedbringe måltallet.
Til sidst, hr. kommissær, vil jeg også gerne sige, at der er andre spørgsmål, som ikke har fået tilstrækkelig opmærksomhed. Hvorfor tillader vi f.eks., når der findes et ressourceprogram, stadig fiskeri til fremstilling af fiskemel? Og hvorfor er der, f.eks., ikke foreslået særlige foranstaltninger for regionerne i den yderste periferi, hvor økosystemerne er særdeles sårbare? Det er på dette punkt meget vigtigt, at der findes en særlig løsning for disse regioner, som for Portugals vedkommende er Madeira og Azorerne. Jeg håber derfor, at Europa-Parlamentets udtalelse vil tjene som anledning til at overveje det, der ikke har fået den fornødne opmærksomhed, og at Rådet vil kunne nå frem til en fornuftig aftale.

Stihler (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne fokusere på torskekrisen. Det er en sørgelig dag i dag, hvis vi ikke mødes her for at fokusere på den positive reform af den fælles fiskeripolitik, men for at drøfte fiskeriets skæbne i Nordsøen. Som vi alle ved, har ISIS anbefalet, at der ikke fiskes efter kuller og hvilling i disse områder, medmindre det kan påvises, at disse bestande er indfanget, og jeg citerer: "uden bifangst eller genudsætning af torsk". ISIS har også indført strenge restriktioner på fiskeri af jomfruhummer, rødspætte og tunge med, og jeg citerer: "strenge restriktioner på fangst og genudsætning af torsk med effektiv kontrol af overholdelsen af nævnte restriktioner".
Jeg er glad for, at Kommissionen er gået væk fra et totalt fiskeristop. På grund af det blandede fiskeri vil 80% dog desværre stadigvæk reelt betyde det samme, nemlig en lukning af fiskeriet i Nordsøen.
Jeg vil gerne rose de britiske og skotske fiskeriministres arbejde, det vil sige den britiske fiskeriminister Elliot Moreley, den skotske fiskeriminister Ross Finny og ministeren for Skotland Helen Liddle. De kæmper for det skotske fiskeris fremtid, og den endelige beslutning ligger i sidste instans hos dem og ikke os. Vi skal dog overveje, hvad det er for en fremtid, vi ønsker. Ønsker vi virkelig at sige pyt med torsken og lade fiskeriet fortsætte og bare håbe på det bedste og på, at de andre fiskebestande ikke vil lide samme skæbne som torsken? Eller ønsker vi at samarbejde med industrien, ministrene og andre organisationer for at finde en fælles løsning?
Uanset hvilken løsning, vi bliver enige om, er forandring uundgåeligt. Der foreligger i øjeblikket ikke noget britisk/skotsk modforslag til Kommissionens forslag. Men vi må ikke sidde med hænderne i skødet og lade torskebestanden svinde ind. Vi mangler stadig at løse den vanskelige opgave med at finde en kvote, som er bæredygtig og alligevel videnskabelig troværdig. De to kommende uger bliver afgørende for at finde en løsning på krisen.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, mit indlæg gælder også krisen i torskefiskeriet. Forskere i Den Internationale Rådgivende Komité for Havforskning har konstateret, at torskebestanden i Nordsøen, Det Irske Hav og Skagerrak trues af totaludryddelse. De kræver et totalt forbud. Lytter vi til deres råd og forslag? Nej, vi forsøger at finde alle mulige argumenter for at slippe for at skulle tage ansvar. Jeg mener, at det er rystende at høre mødelederne og først og fremmest ordføreren for Fiskeriudvalget her i salen skælde ud på Kommissionen, når den gør sit bedste for at tage ansvar.
Meddelelsen fra Det Intenationale Havundersøgelsesråd (ICES) vedrørende Østersøen er måske lidt sværere at fortolke, men det virker, som om man vil tage udgangspunkt i det mest optimistiske standpunkt, når det f.eks. gælder det sorte fiskeri. Sverige har dog bestemt, at der skal gælde et ensidigt stop for fiskeri af torsk. Vi lever nemlig efter forsigtighedsprincippet. Hvis vi ikke gør det, kan det føre til, at fremtiden for fiskerierhvervet fuldstændig ødelægges.
Mit spørgsmål til Kommissionen er nu, om Kommissionen fuldt ud støtter det svenske ensidige fiskestop. Kan kommissær Fischler gentage det, han sagde, da han sidst var i Sverige i denne forbindelse, det vil sige, at man også støtter kompensation til fiskerne?
Lisi (PPE-DE).
Hr. kommissær, her i aften hørte De endnu en gang mange af parlamentsmedlemmerne give udtryk for deres utilfredshed af forskellige årsager, og til disse årsager kommer situationen i Nordsøen og Galicien og den situation, som befolkningerne befinder sig i. Vi er solidariske med befolkningerne, men jeg tror ikke, at hr. Nogueira Románs måde at tale Galiciens sag på er den bedste. Derfor vil jeg gerne opfordre de andre parlamentsmedlemmer til at være mere objektive og bevidste om, at der i virkeligheden er tale om et europæisk problem.
Der er dog noget, som jeg virkelig ikke forstår, hr. kommissær, og det er følgende: Vi har samme holdning og samme målsætninger, vi deler de bekymringer, som Kommissionen giver udtryk for, og som drejer sig om bestandenes bevarelse. Det er vi alt sammen enige om. Vi er enige om, at fiskeriet ikke bør øges, og Parlamentet støtter Dem. Vi er endda enige om at fremme ophugning og således få nogle fiskere til at forlade fiskerimarkedet. Men jeg forstår virkelig ikke, hvorfor vi ikke kan nå til enighed. De bliver ved med at nægte, at en modernisering af f.eks. fiskerflåden er en vigtig faktor. Men fiskerfartøjerne i vores lande er for en stor dels vedkommende de ringeste arbejdspladser på vores kontinent. Desuden er der et andet punkt, som vi har gentaget flere gange, nemlig de videnskabelige oplysningers pålidelighed. Jeg tror dog ikke, at det er umuligt for Parlamentet og Kommissionen at nå til enighed, eftersom vi har de samme målsætninger.
Jeg vil blot tilføje, hr. kommissær, at De bør vurdere, hvad det vil betyde politisk, hvis det ikke lykkes os at nå til enighed. Det EU, som vi ønsker, bliver snart en realitet. Vi ønsker et mere mellemstatsligt EU, og vi ønsker et mere fællesskabsbaseret EU. Hvis ikke det lykkes Dem, viser De, at en mere fællesskabsbaseret tilrettelæggelse er ensbetydende med, at EU er længere væk fra borgerne og mindre lydhørt over for dem. Jeg tror ikke, at det bliver sådan, men det er en kamp, som vi skal kæmpe i fællesskab, så alt det, vi har nået de sidste 50 år, ikke går tabt.

Poignant (PSE).
Hr. kommissær, hvordan kan man overbevise Dem om, at man skal genindføre den offentlige støtte? På dette område er De lige så stædig som en gammel fisker. De har indrømmet en lille åbning for fartøjer på mindre end 12 m. Det er godt. Men efter min mening er det ikke, fordi pengene er offentlige, at fiskene forsvinder! Og De ved godt, at uden offentlig støtte vil fiskerne, eller i hvert fald et vist antal blandt dem, forlænge deres fartøjers levetid, de vil beholde dem i længere tid. Men en gammel båd er en farlig båd. En gammel trawler er lige så farlig som en gammel olietanker.
Jeg kan give Dem statistikkerne for mit land - Frankrig - der blev offentliggjort for et par uger siden. Undersøgelseskontoret vedrørende ulykker har således talt 30 skibbrud og 22 ofre. Men hvilke fartøjer drejer det sig om? De er alle ældre end 30 år, det siger sig selv. Men det vigtige er, at størstedelen er blevet moderniseret nogle måneder eller kort tid forinden, det vil sige destabiliseret eller gjort tungere, fordi fiskerne ikke kan gøre andet.
Men jeg mener, og jeg håber, at De i december måned vil komme frem til en metode for fartøjer, der er mere end 12 m, også for det ikke-industrialiserede fiskeri, der ikke kun afhænger af størrelsen på fartøjerne, men ligeledes af skipperen om bord. De vil finde en løsning uden at øge kapaciteten. Jeg er enig i, at det ikke-industrialiserede fiskeri ikke har en egenkapital, så uden en offentlig håndsrækning vil intet ændre sig.
Og for mit vedkommende tror jeg, at det er nødvendigt med en anden løsning end en "nulløsning". Så jeg håber, at Deres klippefaste holdninger i denne sag vil være opblødt en smule ved afslutningen af vores forhandling.

Maat (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil allerførst udtrykke min solidaritet med befolkningen i Galicien og med de kolleger, som kommer fra denne region. I lyset af de seneste begivenheder er det kun ret og rimeligt, at EU, og også Kommissionen, giver udtryk for solidaritet.
Jeg konstaterer, at kommissæren faktisk har taget tyren ved hornene med hensyn til, hvad der er i vejen med fiskebestandene. Det er rigtigt, at der er noget galt med torsken. Det er også rigtigt, at torsken måske findes andre steder, men det er en kendsgerning, at der i Nordsøen er betydeligt færre torsk end nogensinde før. Men hvis vi vil have en retfærdig og god forvaltning i Europa, må vi samtidig passe på, at vi ikke hælder barnet ud med badevandet. Vi skal betragte situationen og årsagerne til den på en fair måde. Naturligvis er der i nogen grad opvarmningen af havvandet, men desuden må vi også undersøge de mulige årsager til overfiskeriet. Hvorfor var kvotekontrollen ikke i orden? Lad os først og fremmest koncentrere os om disse ting.
Jeg kommer nu til næste emne. Det er uacceptabelt, at de gode skal straffes ligesom de slemme. Hvis Kommissionen viser, at den også synes, at kvoterne for fladfisk skal reduceres, f.eks. mellem 30 og 40%, må jeg sige, at jeg ikke går med til det. God kvoteforvaltning netop i denne sektor har ført til, at denne sektor fungerer forholdsvis godt, i hvert fald når man tager i betragtning, at bifangsterne er blevet drastisk reduceret. Derfor skal kvoterne for fiskeri af fladfisk reduceres uforholdsmæssigt i forhold til kvoterne for torsk, hvilket er illustreret i Danmark, Tyskland og i hvert fald i mit eget land, Nederlandene.
Jeg må også tilføje, at fangsten af torsk fra Nederlandene på 10 år er reduceret med 70%. Det er uacceptabelt, at fiskerne skal rammes en ekstra gang for søtunger og rødspætter. På det punkt er det væsentligt, at denne politik vedrørende fladfisk ikke fortsættes i andre sektorer, hvis EU fortsat skal være troværdig, og jeg går ud fra, at Kommissionen også vil handle retfærdigt her.

Lund (PSE).
Hr. formand, jeg synes, at en reform af den fælles fiskeripolitik er et af de mest påtrængende problemer, vi har i EU, og selv om hr. kommissær Fischler ser lidt træt ud, så skal der lyde en stor ros for det udspil, der er kommet omkring en ny fiskerireform. Der er virkelig brug for at få fastlagt en fiskeripolitik, som skaber en balance mellem ressourcerne og deres udnyttelse, som bygger på princippet om bæredygtighed, og som tager meget mere vidtgående miljømæssige og økologiske hensyn end den hidtidige. Vi har brug for de flerårige forvaltningsplaner, kommissæren lægger op til, der bygger på videnskabelig rådgivning, og som skal gælde for alle bestandene. Vi må væk fra de årlige kvotelotterier, og den akutte kriseløsning, der finder sted hvert eneste år.
Man kan sige, at torskekollapsen i Nordsøen, Det Irske Hav og Skagerrak i virkeligheden er en skamstøtte over den hidtidige fiskeripolitik. Hvis medlemsstaterne havde fulgt de videnskabelige råd og advarsler, herunder Kommissionens forslag til en redningsplan fra juni sidste år, så var den kollaps formodentlig ikke forekommet. Det er manglen på politisk ansvarlighed og overblik i regeringerne, som nu giver anledning til en række alvorlige sociale, miljømæssige og økonomiske konsekvenser i den pågældende region.
Vi har brug for at få den samlede fiskerflåde skåret ned, og det må betyde, at subsidierne skal anvendes til ophugning af fiskerflådens overkapacitet, og eventuelt til støtte af de fiskere, der rammes af de nødvendige foranstaltninger, men vi bør ikke bruge subsidierne til nybygninger og ombygninger af fiskerflåden. Endvidere har vi brug for at få etableret en meget mere effektiv fælles fiskerikontrol. Til det punkt skal kommissæren vide, at der også vil være støtte at hente.
Jeg kan ikke tilslutte mig hr. Varelas betænkninger. Jeg synes, at de begge går i den gale retning. Jeg håber, at en bæredygtig fiskerireform kan gennemføres inden nytår, og det kunne være interessant at høre, om kommissæren kan bekræfte, at der fortsat arbejdes efter denne tidsplan, og give sine vurderinger af mulighederne.

Piscarreta (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, som led i reformen af den fælles fiskeripolitik har Kommissionen foreslået en ændring af forordningen om strukturpolitikken for fiskeriet i form af hasteforanstaltninger for ophugning af fiskerfartøjer, herunder sågar forhøjede ophugningspræmier i en tid, hvor EU's budget i øvrigt skæres ned.
I vores forhandling under ét om dette forslag vil jeg gerne først benytte lejligheden til at takke ordføreren, Varela Suanzes-Carpegna, for det fremragende arbejde, som han har stillet til vores rådighed. Ligesom ordføreren mener jeg, at Kommissionens forslag for størstedelen ikke kan godtages. Uden at jeg fuldstændig vil afvise begrebet ophugning, må jeg dog påpege det uafvendelige i en sådan foranstaltning og henlede opmærksomheden på de voldsomme socioøkonomiske omkostninger, som den indebærer i den medlemsstat, som jeg repræsenterer, og ikke mindst i den region, som jeg kommer fra, Algarve.
Forholdene i Portugal er disse: 50.000 arbejdspladser i fiskerisektoren, 90% af fartøjerne er gamle og små og beskæftiger sig med ikke-industrielt fiskeri. Jeg erindrer om, at der findes andre foranstaltninger, der ikke er uafvendelige, og som på en mindre drastisk måde kan bidrage til at skabe balance mellem flådens kapacitet og fiskebestandene. Portugal har ihærdigt opfyldt og ligefrem overskredet de flerårige handlingsplaner, til forskel fra andre medlemsstater, der ikke har gjort noget, eller som oven i købet har øget deres flådekapacitet uden overhovedet at blive straffet for det. Det er med stigende bekymring, at Portugal ser Kommissionen se bort fra disse forhold, afslå inspektion og blindt fastholde, at alle skal yde de samme ofre.
Med hensyn til Kommissionens forslag rejser den pludselige omprogrammering af strukturfondene for fiskeriet (FIUF) alvorlige betænkeligheder over midlerne på såvel det juridiske som det finansielle og budgetmæssige plan. Det er derfor på alle planer helt urimeligt at omprogrammere de midler, der allerede er afsat frem til 2006 og aftalt med de nationale og regionale instanser og de økonomiske og sociale aktører. Som ordføreren så rigtigt sagde det, virker Kommissionens forslag snarere som et spring ud i det uvisse.
Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, først mange tak for den meget udførlige forhandling, som vi har ført med hinanden her. Jeg vil gerne sige følgende til alle dem, der har refereret til ulykken med tankeren Prestige: Det blev måske ikke sagt rigtigt tydeligt i mit første indlæg, men vi - det vil sige tjenesterne, som i Generaldirektoratet for Energi og Transport er ansvarlige for spørgsmål om skibstransport under ledelse af Loyola de Palacio, miljøeksperterne under ledelse af Margot Wallström, eksperterne i strukturfondene og mine eksperter - har sammen oprettet en task force-gruppe. Alle disse eksperter har for længst været i Galicien sammen og udviklede idéer på stedet sammen med de ansvarlige myndigheder til, hvordan man kan hjælpe bedst muligt her.
Hvad angår det umiddelbare fiskeriansvarsområde, ved De, at der ifølge de regler, vi har, for øjeblikket kun kan anvendes 4% af de samlede fiskeristrukturmidler til sådanne kompensationer i forbindelse med katastrofer. Jeg har sagt, at det er for lidt. Vi skal gøre mere her, og jeg er også ved at gennemføre det. Der vil også fra min side være den maksimale fleksibilitet, som vi overhovedet kan tilbyde under overholdelse af lovene. Desuden er vi også parate til sammen med den spanske regering at se på, hvordan vi kan anvende fiskeristrukturmidlerne bedst muligt i denne forbindelse. Vi ønsker også at være så fleksible, at vi f.eks. ligeledes kan optage de aktiviteter, som grupper eller organisationer fra fiskerisektoren gennemfører i fællesskab, i denne erstatningsordning.
Vi bør virkelig ikke lade forårsagerprincippet fuldstændigt ude af betragtning her, men der er derudover, som De ved, netop også en slags solidaritet, og det i form af en fond på 300 millioner euro, hvor Kommissionen allerede for længe siden - allerede for mange måneder siden - forlangte, at den skulle øges op til 1 milliard euro. Her er det ikke op til Kommissionen at træffe de nødvendige afgørelser, men det er en afgørelse, som Rådet skal træffe.
Nu til torskeplanerne og den mundtlige forespørgsel. Her må jeg med al tydelighed tilbagevise det, spørgeren sagde her, nemlig at det hele kun er baseret på forældede data og derfor egentlig ikke er særligt relevant. Det er de nyeste data, der overhovedet findes, og det er ikke tilfældige forskere, der har foretaget bedømmelserne, men det har forskere, der kommer fra alle medlemsstater, og som sammen udgør en gruppe, der også betales af medlemsstaterne, og som i fællesskab skal enes om en holdning. At sige her, at det er et akademisk arrangement, som man også kan ignorere, hvis man ønsker det, er efter min mening fuldstændig malplaceret!
Her blev der hovedsageligt anvendt fangstdata fra 2001. Hvis 2001 viser så dramatiske resultater, er det fuldstændig klar logik, at 2002 kun vil give endnu mere dramatiske resultater. At tro, at alle disse fisk har fortrukket sig til Island, er også en illusion! Hvorfor er situationen i Island bedre? Fordi islændingene allerede for mange år siden indførte en flerårig forvaltningsplan for torsk. Her er det os, der har noget at indhente, og ikke omvendt! Her skal man nok referere mere til virkeligheden, hvis man ønsker at komme videre.
Hvad angår betænkningerne, vil jeg især referere til ændringsforslagene. I Jové Peres-betænkningen vil jeg først kommentere forvaltningen af bestandene. Jeg optager gerne ændringsforslag 4, 14, 27 og 30, for også efter Kommissionens mening skal sociale og økonomiske aspekter være en del af fiskeriforvaltningen. Ændringsforslag 2 må jeg dog afvise, fordi økonomiske overvejelser ikke skal holde for som undskyldning for at udvande de nødvendige foranstaltninger. Ændringsforslag 24, 31 og 99 skal jeg ligeledes afvise, for vores formulering om forårsagerprincippet er i overensstemmelse med den internationale havret og må derfor heller ikke blive udvandet.
Ændringsforslag 19 og 50 er indholdsmæssigt ikke noget problem, men i og for sig tager vi allerede hensyn til miljøtanken i selve forårsagerprincippet, og derfor er disse forslag efter min opfattelse slet ikke nødvendige. Jeg glæder mig dog over Deres støtte til de flerårige forvaltningsplaner, hr. Jové Peres, og optager gerne Deres ændringsforslag 1, 3, 6, 29 og 32. Ændringsforslag 35 og 36 kan jeg ikke acceptere, for Rådet fastlægger jo alligevel rammerne for forvaltningsplanerne. Ændringsforslag 22 om de internationale retningslinjer for en bæredygtig fiskeriforvaltning optager jeg derimod gerne. Ændringsforslag 67 og 68 må jeg afvise. Indholdsmæssigt er jeg imidlertid enig med Dem i, at vi absolut skal have bedre videnskabelige data om bestande i tredjelande. Vi vil stile vores egen meddelelse herom til Parlamentet i foråret 2003.
Jeg er nu kommet til adgangen til farvandene og bestandene. Her vil jeg gerne accepetere ændringsforslag 8 og 46, men ændringsforslag 70-74 og 94 må jeg afvise, for 12-milezonen skal efter min opfattelse bevares. Jeg afviser også ændringsforslag 45, fordi vi alligevel vil kontrollere adgangsbegrænsninger i 2003 som Shetland Box. Ændringsforslag 9, 47, 95 og 97 om et erhvervsområde på 50 sømil for det yderste randområde må jeg afvise i den foreslåede form, fordi det er et nationalt retsanliggende. Jeg afviser ændringsforslagene om relativ stabilitet, fordi jeg tror, at den relative stabilitet er en væsentlig bestanddel af vores fælles fiskeripolitik.
Ændringsforslag 28 og 76 kan jeg imidlertid acceptere. Ændringsforslag 11 må jeg dog afvise, fordi den juridiske tjeneste både under Kommissionen og under Rådet er enige i, at systemet for de vestlige farvande skal ændres. Disse medlemsstater skal derfor i fremtiden behandles på lige fod med andre medlemsstater, hvad angår den fiskeriindsats, der er fastsat for dette område.
Hvad angår flådepolitikken, glæder det mig, at vores forslag generelt er blevet godt modtaget af ordføreren, og jeg kan også bifalde disse forslag. Jeg kan også acceptere ændringsforslag 44. Vi skal dog tage højde for fællesskabsbestemmelserne om databeskyttelse. Jeg kan også acceptere ændringsforslag 78. Ændringsforslag 7, 26, 34 og 39-43 må jeg imidlertid afvise, for de giver indholdsmæssigt overhovedet ikke noget nyt, men skaber derimod en række praktiske problemer.
Nu til Deres ændringsforslag til afsnittet om kontrol. Det skal helt sikkert bemærkes meget positivt, at mange her forholder sig positivt til en skærpelse af kontrollen og en gennemførelse af en fælles fiskeripolitik. Jeg optager også gerne ændringsforslag 51, 57 og 61. Ændringsforslag 51 og 57 vil jeg imidlertid optage i en lidt ændret form. Ændringsforslag 52-56 og 62 kan jeg ikke acceptere. Ændringsforslag 12 kan jeg heller ikke acceptere, for vi har brug for effektive instrumenter for at kunne gøre dem, der overtræder reglerne, ansvarlige for de skader, de anretter. Hertil hører netop også kvotefradrag.
Hvad angår afsnittet om beslutningsprocesser og høringer må jeg afvise ændringsforslag 21, 37, 65, 66, 80, 84 og 86-89 af hensyn til den institutionelle ligevægt. Deres ændringsforslag 64 og en del af ændringsforslag 85 vedrørende de regionale rådgivningsorganer og kravet om, at sådanne også skal oprettes i tredjelande, vil jeg gerne optage. Endelig kan jeg desværre ikke acceptere Deres ændringsforslag 69, for grundprincipperne er fremover indeholdt i vores nye rammeforordning.
Til ændringsforslagene i de to Varela Suanzes-Carpegna-betænkninger kan jeg sige, at jeg vist som det første gjorde klart, hvad der er Kommissionens holdning hertil. Jeg må virkelig med beklagelse konstatere, at der med mange af ændringsforslagene simpelthen sigtes mod at bevare status quo. Det er ikke acceptabelt for mig, og derfor må jeg også afvise de ændringsforslag, der refererer hertil. Jeg er nemlig overbevist om, at det ikke giver mening at fordele midler til ophugning med én hånd og at finansiere nye skibe med den anden, for det betyder virkelig ikke andet, end at presset især på de truede bestande øges, og at denne meningsløshed også subventioneres med skattepenge!
Heller ikke i forbindelse med eksport og joint ventures er jeg enig med Dem. Disse mekanismer bidrager ikke til at reducere overkapaciteten i vores farvande, for de fartøjer, som modtager præmier for joint ventures eller for eksport, har for størstedelens vedkommende allerede før været aktive i tredjelande. Ændringsforslag 3 om muligheden for at tilpasse programmeringen i den løbende strukturfondsperiode kan jeg acceptere. Ved ændringsforslag 19 og 37 kan jeg acceptere den del, der sigter mod at fremme oplægning af et skib til andre formål end fiskeri. Endelig mener jeg, at ændringsforslag 27 er overflødigt.
Hvad angår det sidste forslag om ophugning, må jeg desværre afvise ændringsforslag 2 og 9, for hvis vi forlanger af skatteyderne, at de skal finansiere oplægningen af skibe med ekstra offentlige midler, er det kun logisk, at vi samtidig omprogrammerer offentlig støtte til fornyelse af flåden. Hvad angår ændringsforslag 3-6 og 8, må jeg også her sige Dem imod. I mange år har forskerne nemlig gjort os opmærksom på, at vores flåde er alt for stor, og at bestandene bliver mindre og mindre på grund af det store pres på fiskeriet. TAC og kvoter og tekniske foranstaltninger alene, og også det har forkerne gentagne gange konstateret, er ikke tilstrækkelige! Hvad angår de ekstra midler, som er nødvendige til ophugning, har vi opstillet beregninger, som beror på erfaringsværdier. Selvfølgelig kan det kun være skøn, men de betragtes som øvre grænser af et flertal af medlemsstaterne. Derfor kan jeg heller ikke optage ændringsforslag 3-6 og 8.
Ændringsforslag 7 er heller ikke acceptabelt for mig, for Kommissionen har i høj grad opfyldt sin forpligtelse og har indledt traktatbrudsprocedure mod de medlemsstater, der ikke har nået deres flådemål. Til ændringsforslag 10 kan jeg sige, at det handler om, at medlemsstaterne skal opfylde alle betingelser i MAP IV, altså de globale flådemål og delmålene, hvis de vil gøre krav på en ekstra ophugningspræmie. Alt andet ville diskriminere de medlemsstater, der til fulde har opfyldt flådemålene.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissæren sagde, at han ikke kunne komme ind på princippet om relativ stabilitet, fordi det er en del af den fælles fiskeripolitik. Reformen af den fælles fiskeripolitik, som vi skal indlede i dag og de kommende dage, bygger lige netop på princippet om relativ stabilitet, hvilket ikke er uforanderligt. På den anden side sagde kommissæren, at en anden ændring skulle bevare status quo.
Status quo i EF-farvande bevares af Kommissionen og hr. Fischler, hr. formand.

Formanden.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag svarende til denne mundtlige forespørgsel om torskekrisen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0389/2002) af Pérez Álvarez for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Republikken Senegal om fiskeri ud for Senegals kyst, for perioden fra den 1. juli 2002 til 30. juni 2006 (KOM(2002) 497 - C5-0493/2002 - 2002/0238(CNS)).

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, jeg vil først takke Dem, hr. Pérez Álvarez, for Deres betænkning om vores forslag til indgåelse af en ny fiskeriaftale med Senegal. Det glæder mig, at De også støtter dette forslag. Det gør det muligt for vores fiskere at fortsætte fangstaktiviterne i Senegal frem til den 30. juni 2006. Protokollen er efter min opfattelse af stor interesse for begge parter. Senegal modtager en finansiel ydelse på 16 millioner euro, og vi støtter Senegal i opbygningen af et bæredygtigt fiskeri.
Desuden indsættes der flere senegalesiske søfolk og observatører om bord på vores skibe, fangstmulighederne for vores skibe er blevet reduceret, i overensstemmelse med de senegalesiske forskeres informationer. Fiskerizonen for Fællesskabets skibe blev begrænset, og kystzonen blev reserveret til den lokale flåde af mindre omfang. Endelig har vi i den nye protokol forhøjet de obligatoriske landinger for den senegalesiske fiskeindustri. Vores fiskerflåde opnår stabilitet på grund af denne aftale, for den nye protokol løber i fire år, og fleksibilitet på grund af den nye beregningsmåde for fangstmulighederne. Det fremmer igen en større udnyttelsesgrad og dermed et bedre cost-benefit-forhold. De senegalesiske myndigheder bekræftede over for os, at omfanget af fiskeriet ikke truer bestandssituationen, for allerede i perioden 1997-2001 udgjorde Fællesskabets fangst i alt kun 1,7-3,3% af den samlede fangstmængde i Senegal. På den anden side havde vores skibe i 1997 en andel på 25% af landingerne til den lokale industri.
Nu til ændringsforslagene. Ved ændringsforslag 1, 3 og 4 er jeg indholdsmæssigt enig med Dem, men de er ikke nødvendige i denne form, synes jeg. Kommissionen videregiver allerede nu de informationer, som forlanges her. Det forpligter den interinstitutionelle aftale os jo allerede til og især rammeaftalen mellem Kommissionen og Parlamentet. Ændringsforslag 5 kan jeg ikke acceptere, for det handler her om en protokol til en fiskeriaftale. Som supplement til rammeaftalen er det derfor ikke nødvendigt med et nyt mandat til fornyelse af en protokol. Hvad angår ændringsforslag 2, må jeg afvise det for denne fiskeriaftale. Men jeg forpligter mig til at foreslå en sådan klausul ved forhandlinger om fremtidige fiskeriaftaler med tredjelande.

Pérez Álvarez (PPE-DE)
Fru formand, jeg vil gerne kort henvise til den tidligere debat blot for at bede kommissæren om at gøre sit yderste for at fremme alle mulige foranstaltninger for at hjælpe Galicien. Jeg vil også bede Dem om at fremskynde indsatsen, fordi de skadelidte efter ulykken i Galicien har identitetskort og menneskelige ansigter - der er tale om fiskere, naboer, små forretningsfolk m.v. Det er sandt, at den, der forvolder skaden, skal betale for den, og her skjuler de ansvarlige sig bag et juridisk net og under dække af et anonymt aktieselskab. Og her mener jeg anonymt i ordets bogstavelige betydning. Hr. kommissær, det ville måske være en god idé at fremme foranstaltninger vedrørende gennemsigtighed, klarhed og fleksibilitet samt vedrørende anvendelsesområdet for lovgivningen vedrørende søhandel.
Jeg vil nu gå videre til fiskeriaftalen mellem EU og Senegal og sige, at vi bør fastsætte fiskerimulighederne i senegalesiske farvande samt den finansielle modydelse. Jeg mener, at vedtagelsen af en ny protokol om fiskerirelationerne mellem Senegal og EU - der er særlig vigtig, efter at det ikke lykkedes at nå til enighed med Marokko - bør hilses velkommen.
Som De sagde, har protokollen om fiskebestande i senegalesiske farvende minimale konsekvenser, da EU's fiskeriaktiviteter kun tegner sig for mellem 1,7% og 3% af de samlede fangster i dette område. Endvidere har EU-fartøjer fået færre fiskerimuligheder på grund af følsomme bestande og tekniske foranstaltninger, herunder en biologisk hvileperiode på to måneder, der er vedtaget med henblik på at beskytte fiskebestandene og minimere risikoen for konkurrence med den ikke-industrialiserede fiskerflåde.
Jeg vil ikke sige alt for meget, fordi en stor del af informationerne allerede findes i betænkningen. Jeg vil imidlertid gerne have lov til at sige, at med hensyn til demersalt fiskeri er mulighederne for pelagisk fiskeri forsvundet, og mulighederne for tunfiskeri ligger fortsat på samme niveau. Jeg vil også gerne nævne, at den finansielle modydelse fra EU øges fra 12 millioner euro til 16 millioner euro årligt, og at 3 millioner euro ud af de 16 millioner euro er øremærket til målrettede foranstaltninger for udvikling af den lokale industri og de senegalesiske myndigheders uformelle løfte om at tildele 50% af det samlede bidrag til fiskerisektoren, hvilket beklageligvis ikke nævnes i aftalen. Det er ellers vigtigt, fordi den senegalesiske økonomi er stærkt afhængig af fiskeindustrien, og én ud af seks aktive senegalesere er beskæftiget i denne sektor.
Jeg vil også fremhæve, at den biologiske hvileperiode er obligatorisk i modsætning til de enkle bestemmelser i den forrige aftale. Det nævnes også, at formålet med at forbyde dybvandsfiskeri er at støtte bevarelsen af sårbare arter, fremme sektoren for mindre fiskere og forsvare bæredygtigheden af fiskeriet i Senegal. Indførelsen af mindre tilladte bifangster og større maskestørrelser viser vigtigheden heraf.
Det er også vigtigt at øge antallet af senegalesiske sømænd om bord på EU-fartøjer. Hr. kommissær, jeg vil gerne fremhæve en henvisning til ændringsforslag 3, der har et klart socialt indhold - jeg er medlem af Udvalget om Sociale Anliggender - og som sikrer ensartede arbejdsvilkår for alle sømænd, der er beskæftiget på EU-fartøjer, uanset om de er EU-sømænd eller ej. EU's charter om grundlæggende rettigheder indeholder derfor ingen sondring, og i første artikel pointeres det, at den menneskelige værdighed er ukrænkelig.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det ser ud til at være en god aftale. En gennemførlig aftale er altid den bedste. Aftalen er helt klart et kompromis, og ofte - næsten altid - skal begge parter komme med indrømmelser, for at man kan nå frem til en aftale. Medlemmerne af Europa-Parlamentet har ikke for vane at komme med lykønskninger, men jeg synes, at det er en god aftale, og at vi bør lykønske Kommissionen.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0390/2002) af Lage for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken Angola om fiskeri ud for Angola, for perioden fra 3. august 2002 til 2. august 2004 (KOM(2002) 495 - C5-0492/2002 - 2002/0237(CNS)).
Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, først mange tak til Dem, hr. Lage, for Deres betænkning. Det glæder mig, at De støtter dette forslag. Det gør det muligt for Fællesskabets fiskerfartøjer at få adgang til de angolanske farvande indtil den 2. august 2004. Den nye protokol er til gensidig gavn for Fællesskabet og Angola. Den indeholder nogle fornyelser, som jeg gerne vil anføre her. Med henblik på et bæredygtigt fiskeri kontrolleres bestandene i de angolanske farvande hvert år af forskere på stedet. Grundlaget for disse videnskabelige resultater og følgen af disse videnskabelige resultater vil være, at fangstmulighederne tilpasses efterfølgende. 36% af de finansielle ydelser er bestemt til etablering af et partnerskab mellem EU og Angola for at videreudvikle forskning, fiskeri af mindre omfang, uddannelse og akvakulturen. Det er en betydelig forbedring i forhold til de 28%, som vi havde til målrettede aktioner i den sidste protokol. Bortset fra tunfiskerne skal alle fiskerfartøjer tage seks angolanske søfolk om bord i stedet for som hidtil fem. På denne måde skabes der yderligere 160-180 arbejdspladser lokalt.
Jeg vil gerne komme med en kort bemærkning til ændringsforslagene. Her vil jeg hovedsageligt henvise til det, som jeg sagde før i forbindelse med aftalen med Senegal. Hvad angår spørgsmålet om at optage medlemsstaternes forpligtelse i henhold til forordning 500/2001, nemlig at skibene skal deklarere deres fangst i tredjelande, er det ikke muligt. Men jeg er parat til at optage denne forpligtelse i en ny aftale, for det er noget, der skal forhandles om.
Lage (PSE)
Fru formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, kommissæren har allerede sagt det væsentligste, nemlig at betænkningen bifalder resultatet af forhandlingerne mellem Kommissionen og Angola, og glæder sig over den måde, som forhandlingerne blev afsluttet på. Protokollen tilbyder interessante fiskerimuligheder for medlemsstaternes flåder og er i dag, tror jeg, den næststørste efter den aftale, som er undertegnet med Mauretanien.
Den nye protokol er den niende i rækken, siden fiskeriaftalen mellem EF og Angola trådte i kraft i 1987. Denne nye protokol dækker perioden mellem august 2002 og august 2004 og giver adgang for 33 tunfiskerfartøjer og 22 rejefiskerfartøjer, idet fiskekvoterne er fordelt mellem Frankrig, Spanien og Portugal, hvor det skal bemærkes, at den foregående protokol gav adgang for 43 tunfiskerfartøjer fra EU, en smule mere end nu.
Hvad angår bundfiskeriet, har Spanien fået broderparten, og Portugal, Italien og Grækenland deler resten. Den årlige finansielle modydelse er steget fra 14 millioner til 15,5 millioner, hvilket må bifaldes, da det er et bidrag, som EU yder til fiskeriets udvikling i Angola. 5.500 millioner euro pr. år vil gå til særlige foranstaltninger inden for forskning, overvågning og kontrol, som kommissæren allerede så udmærket har redegjort for.
Fru formand, ærede medlemmer, jeg vil nødigt slutte dette korte indlæg uden at nævne det forhold, at Angola er et forfærdeligt og chokerende paradoks. Angola er et meget stort land, med en befolkning, der runder de 13 millioner, og det har formidable ressourcer i undergrunden som f.eks. olie og diamanter - man kan blot anføre, at olien, hvis produktion vil stige i de kommende to år, udgør omkring 15% af USA's forbrug - men de fleste af disse penge går ikke til de mennesker, der i Angola er ofre for en frygtelig tragedie af sult og elendighed. En rapport fra Den Internationale Valutafond hævder sågar, at 4 millioner euro er ledt uden om statens regnskab og altså er forsvundet bort ad indviklede og uigennemskuelige kanaler.
Betyder det, at EU ikke skal støtte Angola? Nej! Det betyder, at Angola er kommet ind i en ny fase af sin af borgerkrig, død og ødelæggelse så hærgede historie. Og Angolas fiskeindustri er meget interessant. Jeg kan huske - selv om det altid er farligt at ty til hukommelsen - at jeg i en bog om Angolas historie, om Angolas økonomi, har læst, at der i 1973, hvor Portugal endnu administrerede landet som kolonimagt, i de angolanske havne blev landet omkring 490.000 t fisk. I 1999 blev der landet omkring 190.000 t fisk, hvilket betyder, at Angolas fiskeri er gået meget tilbage, men nu er ved at komme til kræfter igen, til dels fordi det ikke mere er en statsindustri, men primært er overgået til privat virksomhed. Det betyder også, at der, hvis de videnskabelige data ikke modsiger mig, stadig er mange fiskemuligheder i Angola, og at Angolas farvande er rige på fisk. Fiskeriet udgør 3% af Angolas bruttonationalprodukt, siger teksterne også, hvorfor enhver indsats til gavn for den angolanske fiskeriøkonomi er positiv. Jeg vil derfor gerne lykønske kommissæren og Kommissionen for det opnåede resultat.
Cunha (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først takke vores ordfører, Carlos Lage, for denne meget velstrukturerede betænkning, der også er meget klar i dens forslag. Som han har nævnt, er det endnu en fornyelse af fiskeriaftalen med Angola, der begyndte i 1987 og nu bliver fornyet nok en gang. Som det også blev anført, fisker EU's fartøjer i disse farvande efter tun, rejer, bundarter og - på forsøgsstadiet - også nogle pelagiske arter.
I denne nye protokol er der en beskeden, men tydelig stigning i dybhavsfiskeriet, men et klart fald i tunfiskeriet, hvilket giver anledning til bekymring, så meget mere som der inden for de senere år med de mange tunvandringer er sket en stor nedgang, der i vid udstrækning skyldes det, som vi kalder "IUU", altså illegal, unregulated and unreportet fisheries. Der foregår altså et stort ulovligt tunfiskeri, især i de tropiske farvande, i Guinea-bugten f.eks., hvor tunfiskene dræbes, inden de når at formere sig. Den mindre tunkvote i aftalen med Angola er nok ikke uden forbindelse med dette ulovlige fiskeri i alle de tropiske farvande.
Det må også fremhæves, når vi skal opregne EU's finansielle modydelse, der også stiger, at der desuden må tages højde for afgifter, som rederne skal betale. EU's ydelse stiger, som det også klart fremgår af betænkningen, fra 14 til 15,5 millioner euro, og det er faktisk vigtigt at bemærke, at 35% af disse midler er øremærket til at udvikle fiskerisektoren.
Jeg tror også, at det er vigtigt at nævne, at denne aftale med Angola repræsenterer en progressiv udvikling i fiskeriaftalerne med tredjelande. Den betragtelige allokering af midler til fiskerisektoren er et vigtigt element og viser, at det lader sig gøre at afslutte fiskeriaftaler med en udviklingskomponent. Jeg mener, at vi må se fordomsfrit på disse forhold, og at fiskeriaftalerne må være en integreret bestanddel af den fælles fiskeripolitik, for disse aftaler kan være gavnlige for såvel tredjelandene, hvis udvikling de befordrer, som for EU, hvis markeder bliver bedre forsynet.
Sluttelig mener jeg, at det også ville være fornuftigt at knytte dette an til reformen af den fælles fiskeripolitik, så de fartøjer, der skal hugges op i EU, kan indgå i de blandede selskaber, der fisker i disse farvande. Jeg vil også gerne på vegne af min gruppe, PPE, nævne, at vi agter at støtte denne betænkning, som vi finder særdeles velunderbygget.
Titford (EDD).
Fru formand, den fælles fiskeripolitiks fuldstændige, totale og uværdige fiasko og det følgende fald i fiskebestanden betyder, at EU nu må lægge deres net længere og længere ud for at tilfredsstille de omfattende spanske krav. Det er ikke nok at ødelægge Nordsøen. Nu står Afrika for tur.
Der er nu indgået aftaler med 16 tredjelande. I dag drøfter vi Angola og i henhold til Verdensnaturfonden vil denne aftale berøve et sårbart afrikansk kystsamfund et værdifuldt aktiv. Hver gang en aftale er forhandlet, har min kollega Nigel Farage kraftigt anmodet Dem om at se på ødelæggelsen af miljøet og, hvad der er mere alvorligt, de mange hundrede dødsfald blandt fiskerne i Afrika syd for Sahara, som både fra EU er skyld i hvert år.
Omfanget af denne tragedie bekræftes af udtømmende beviser fra Mauretanien og Senegal. Den foragt, som vores indlæg er mødt med, har fået mig til at tro, at de fleste af Dem kommer fra en fremmed planet. Der findes en bedre måde. For 10 år siden smed Namibia de spanske både ud og tog kontrol over de namibiske territoriale farvande på 200 mil. I dag arbejder 14.000 mennesker i en industri med en indtjening på 350 millioner amerikanske dollars om året. Vi bør vælge Namibia-modellen, hvis vi virkelig ønsker at hjælpe den tredje verden. Lad os holde op med at udnytte disse fattige lande, og lad os tilskynde dem til at modernisere deres industrier. Lad os indse, at de eneste velfungerende fiskeriforvaltningsordninger i verden er dem med national kontrol.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Skriftlig erklæring (forretningsordenens artikel 120)
Martinez (NI)
Det er alle Europas farvande, der skal genopbygges. Afmatningen af fiskeressourcerne er en realitet, selv om det kan diskuteres, hvor troværdige de instrumenter, der anvendes til måling af omfanget af overfiskeriet, er.
Vores instrumenter til forvaltning af fangsterne, markedet, flåden og forholdet til tredjelande kritiseres af erhvervet. Kommission vil erstatte Ministerrådet for at træffe beslutninger. Den fremturer med destruktion af fartøjerne og endda med ikke-finansiering af moderniseringen. Dette medfører, ud over at man bringer fiskernes sikkerhed i fare, problemer med illoyal konkurrence. Mens vi lægger vores egne fiskere hindringer i vejen, fisker de andre, tredjelandene, løs.
Vi har ikke stort råderum. Selv akvakultur er ikke en rigtig løsning, når man for at fremstille 1 kg opdrætsfisk må sprede 4-7 kg fiskemel. Det er netop industrifiskeriets begrænsning.
De mulige løsninger er velkendte: regionalisering af forvaltningen for at skabe mere fleksibilitet, bedre videnskabelig udvikling af ressourcerne for at undgå alle anfægtelser, tæt samarbejde med erhvervet ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0400/2002) af Karas for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om meddelelse fra Kommissionen om strømlining af den årlige koordinering af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken (udvidet samarbejde mellem udvalg) (2002/2215(INI)).
Karas (PPE-DE)
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige følgende til den foreliggende betænkning: For det første har Lissabon-strategien som mål at gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en bæredygtig økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed. For det andet har vi til det formål brug for en økonomisk, beskæftigelses-, uddannelses- og forskningspolitisk samt socialpolitisk strategi, der er udviklet i fællesskab af medlemsstaterne, Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet.
For det tredje udvikler Europa fortsat markedsøkonomien til en social markedsøkonomi og er ved at vove det næste skridt og gøre den økosociale markedsøkonomi til et ordensprincip i det 21. århundrede. Som det hedder så smukt, bliver det 21. århundrede Europas århundrede og, tilføjer jeg, hvis vi ønsker det!
For det fjerde har vi med Lissabon-strategien og den økosociale markedsøkonomi, hvis vi mener det ærligt, endelig overvundet klassetænkningen om kapital mod arbejde, socialpolitik versus økonomisk politik, stat versus privat, Europa versus medlemsstater. For det femte ville det være så nemt, hvis vi kunne blive enige om principperne om, at økonomi skaber arbejde, og at alt, hvad der skaber arbejde, er socialt, at den sociale samhørighed og miljøbeskyttelsen i betydningen bæredygtighed støtter hinanden. Forudsætningerne herfor er ikke primært statskapitalen, men den menneskelige kapital, ikke lighed for alle, men konkurrencen om idéer, der styrker kontinentet Europa som helhed.
For det sjette skal det derfor også understreges, at der ikke er fastlagt en økonomisk politik på fællesskabsplan, men at den primært henhører under medlemsstaternes ansvarsområde, og at den i henhold til artikel 99 af medlemsstaterne skal koordineres og anses for at være et anliggende af fælles interesse. For det syvende glæder vi os derfor over den generelle strategi i Kommissionens meddelelse om strømlining af den årlige koordinering af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Denne koordinering er nødvendig for at opnå de fælles mål trods forskellige kompetencer. Koordineringen forudsætter imidlertid også, at medlemsstaterne laver deres lektier, at de videregiver hurtige, klare informationer fra medlemsstaterne til Kommissionen, at deres eget ansvar i hele konceptet defineres, for hver kæde er kun så stærk som det svageste led, at eurozonen i højere grad er bevidst om sit ansvar inden for Europa. Vi kræver i punkt 18 i betænkningen meget indgående, at den afgørende rolle, som arbejdsmarkedets parter spiller i gennemførelsen af Lissabon-/Göteborg-strategien, altså parterne på det europæiske arbejdsmarked, skal styrkes gennem afholdelse af et effektivt socialt trepartstopmøde, og at Europa-Parlamentet deltager heri. Vi regner overhovedet ikke retsstridighederne mellem institutionerne for noget, men vi skal derimod fremme den sociale dialog i fællesskab og inddrage lønmodtager- og arbejdsgiverorganisationerne.
Vi forlanger ligeledes en større legitimitet i foraerne og i denne proces, det vil sige inddragelse af Europa-Parlamentet, det vil sige større medbestemmelsesret. Vi understreger i punkt 8 i betænkningen, at den, der ønsker denne procedure med større demokratisk legitimitet, skal tænke på, at den nye tidsplan for pakken af retningslinjer giver Europa-Parlamentet mindre tid til at udarbejde sin udtalelse, end det har været tilfældet tidligere.
Vi bifalder, at der bliver strammet op på processen. Vi bifalder, at det vigtigste punkt er gennemførelsen. Vi bifalder den præcise tidsplan og afstemning, og vi bifalder, at det fører til en styrkelse af et strategisk og mellemlangt politisk koncept. Lad os sørge for, at denne meddelelse fyldes med liv, så er vi kommet Lissabon-strategien et vigtigt skridt nærmere.
Diamantopoulou
Fru formand, de økonomiske udsigter er ikke de bedste i øjeblikket, og EU har indset, at det er nødvendigt med en mere effektiv koordinering af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken.
Kommissionens forslag om en strømlining af koordineringen har påkaldt sig interesse fra alle institutioner, og der er afholdt utallige diskussioner på forskellige niveauer, hvilket viser, at der ikke blot er tale om et teknisk forslag, sådan som det ved første øjekast kunne se ud til. Det er selvfølgelig styret af vigtige politiske mål såsom effektivitet og gennemsigtighed i anvendelsen af dagsordenen fra Lissabon samt betydningen af den europæiske beskæftigelsesstrategi, der nu er endeligt etableret efter fem år i praksis. Jeg vil gerne takke ordføreren hr. Karas og den ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, hr. Bullmann, for et meget veludført stykke arbejde. Jeg vil begrænse mine kommentarer til nogle få grundlæggende punkter.
For det første lægges der i betænkningen vægt på det mellemlange aspekt. Det betyder, at vi skal være langt mere sparsomme, når vi ændrer og reviderer retningslinjerne. I april 2003 vil Kommissionen for første gang godkende en pakke af retningslinjer i overensstemmelse med det nye program for en treårig periode frem til 2006. Vi skal undgå væsentlige ændringer i retningslinjerne inden midtvejsvurderingen i 2006. Vi har bevist, at det er langt bedre at holde sig til retningslinjerne og sørge for at få dem anvendt end hele tiden at tilføje nye elementer.
For det andet vil denne vægtning af det mellemlange aspekt kræve større disciplin af alle de involverede - Kommissionen, Rådet, Europa-Parlamentet og alle andre interesserede parter. Selvfølgelig vil Kommissionen hvert år gennemgå beskæftigelseshenstillingerne til de enkelte lande for at sikre sig, at de stadig afspejler den politiske udvikling i de enkelte medlemsstater. Må jeg minde Dem om, at vi i henhold til traktaten er forpligtet til at udarbejde denne årlige rapport, der udføres som en gennemførelseskontrol. Det bringer mig videre til det andet aspekt, der er konsistens og komplementaritet. Det er meget vigtigt, at de to procedurer komplementerer hinanden, hvis vi skal have den bedst mulige koordinering mellem den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Tidligere havde vi en rimelig overlapning, men undertiden var der også modstridende tilgange til de to strategier.
For det tredje er der behov for fokus på anvendelse. Nu hvor beskæftigelsesstrategien har været i brug i en årrække, har vi identificeret de grundlæggende praktiske problemer og den kløft, der ofte opstår mellem forelæggelsen af nationale handlingsplaner vedrørende beskæftigelse og deres gennemførelse. Jeg vil særligt understrege, at denne strømliningsprocedure gerne skulle resultere i et tættere samarbejde ikke blot mellem de forskellige råd - Økofin-Rådet og rådet om beskæftigelse skal tydeliggøre og effektivisere deres samarbejde - men også mellem EU's institutioner. Jeg tror, at hele Parlamentet - og selvfølgelig hele proceduren - vil nyde godt af den foreslåede strømlining af procedurer, særligt gennem mere gennemsigtig information, hvor de primære elementer af anvendelsen af finanspolitikker og beskæftigelsespolitikker præsenteres på en koordineret måde. Jeg vil gerne minde Dem om, at oplysningerne om disse to procedurer tidligere ofte er kommet på forskellige tidspunkter, hvilket har skabt en del forvirring.
For det fjerde er strømlining ensbetydende med en bedre styringsmodel for disse procedurer, hvilket igen betyder et mere effektivt samråd med Europa-Parlamentet og større inddragelse af arbejdsmarkedets parter og det civile samfund. Det store problem i forbindelse med evaluering af beskæftigelsespolitikkerne er, at hverken arbejdsmarkedets parter eller de nationale parlamenter har været ordentligt involveret.
Endelig må jeg sige, at dette forslag respekterer behovet for selvstændige procedurer som fastsat i traktaten. Kort sagt udgør de økonomiske retningslinjer de overordnede rammer for den økonomiske politik, men beskæftigelsesstrategien har den fornødne grad af autonomi. Det glæder mig, at Parlamentet støtter denne strategi.
Hvad skal der så ske herefter? Hele proceduren falder sammen med gennemgangen af beskæftigelsesstrategien. Vi præsenterer en første meddelelse i januar 2003, og de dokumenter - meddelelsen om revurderingen af beskæftigelsesstrategien og udkastet til en fælles rapport - som vi udsendte for en måned siden, bliver de to grundlæggende politiske dokumenter, og de skal diskuteres, så vi på Rådets forårsmøde kan begynde at anvende den nye procedure med retningslinjerne. Vi har en lang tradition for at samarbejde med Europa-Parlamentet om beskæftigelsesstrategien. Jeg tror, at vi nu har mulighed for at få et endnu mere effektivt og betydeligt samarbejde.

Bullmann (PSE)
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, Europa-Parlamentet har arbejdet meget koncentreret på forslaget fra Kommissionen, meget koncentreret og meget enigt. Vi var hurtige, vi blev enige om en efter min mening god udtalelse under ledelse af vores kollega, hr. Karas, på tværs af udvalgs- og gruppegrænser. Men præcis det, at vi har arbejdet hurtigt og enigt, gør det også muligt for os at formulere klare krav til profilen i den politiske koordinering, som skal udføres her.
For det første er der ikke noget tidspunkt, ikke noget sekund, ikke noget minut, hvor man kan udsætte en eller anden udformet legitimation, de sociale mål fra Lissabon, den beskæftigelsespolitiske ambition fra Lissabon-agendaen en endimensional fortolkning af det indre marked. Dette skal være helt klart, og det skal udtrykkes i den procedure, vi vælger. Tværtimod, kun den, der tager konkrete skridt hen imod social integration, kun den, der udvikler det fulde potentiale i mennesket i Europa og sætter det i arbejde, har mulighed for at gennemføre den krævende agenda fra Lissabon.
Jeg siger det meget bevidst i den aktuelle diskussion om arbejdsmarkedsreformen og om reformen af de sociale sikringssystemer. Naturligvis har vi brug for fleksible, tilpasningsegnede systemer, men vi har også brug for moderne systemer. De er moderne, når de også kan tilbyde sikkerhed, sikkerhed i forbindelse med jobsøgning, sikkerhed i arbejdet, sikkerhed i tilfælde af sygdom, alder eller invaliditet. Derfor er den økonomiske reform et middel til at få og forny den europæiske socialmodel, ikke omvendt. Den, der ønsker det, skal placere målene for konkurrenceevne, for social sikring og fuld beskæftigelse på samme niveau. Vedkommende skal finde veje til at relatere disse mål til hinanden og lade dem støtte hinanden gensidigt. Den, der ønsker det, skal også sørge for, at de relevante rådsgrupperinger og afdelinger i Kommissionen inddrages på lige fod, og at der f.eks. ikke opstår nye hierarkier, eller at gamle hierarkier cementeres. Vi vil i Deres forårsberetning, vi vil i Deres guideline package måle Dem på, om De opfylder disse mål, og om De holder det, som strømliningkonceptet lover.
For det andet må den, der ønsker at opfylde målene fra Lissabon og Göteborg, ikke længere give afkald på miljødimensionen. Vi skal udnytte hele potentialet i miljøpolitikken for at gøre den anvendelig til kvalificering og beskæftigelse. For det tredje minder hr. Karas i sin betænkning med rette om, at økonomisk politik er et anliggende af fælles interesse, som skal koordineres. Hvis vi ønsker at koordinere det, skal vi også have mod til at tale om investeringer og om en offensiv på dette område i betragtning af ca. 8%'s arbejdsløshed og en vækstrate på under 1%. Europa-Parlamentet vil deltage i denne diskussion, og vi skal sikre vores juridiske stilling i den forbindelse.

Sacrédeus (PPE-DE).
Fru formand, vi fra De Kristelige Demokrater støtter forslaget fra hr. Karas og Kommissionen. I forbindelse med den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken i EU nærmer vi os mere og mere sandhedens time. Kravene og målsætningerne fra Lissabon og Göteborg skal nu konkretiseres. Det er vigtigere med forenklinger end med strømlininger. Det er vigtigt med øget kommunikation, øget åbenhed og øget indsigt. For os kristelige demokrater er det også vigtigt at slå fast, at vi står over for en social, økologisk og etisk forankret markedsøkonomi i Europa. Den skal være menneskevenlig. Den skal være familievenlig. Den skal give plads til kreativitet med personligt ansvar, men også til tryghed og initiativ.
Den åbne koordinationsmetode står ikke for strømlining, men den giver medlemsstaterne mulighed for inden for rammerne af et tættere samarbejde at finde de løsninger, som er bedst for hvert enkelt land. Det er vigtigt, at miljømålsætningen fra Göteborg sættes i forbindelse med kravet om økonomisk vækst og det sociale sammenhold for at opnå de tre dimensioner. Vi beklager, at Kommissionen ikke har taget dette med i sin meddelelse.
Lad os som kristelige demokrater også lægge vægt på, at tillid samt etiske og moralske værdier er grundlæggende for den sociale og økonomiske udvikling. Hvis der ikke er tillid og et etisk og moralsk grundlag i økonomien, kan den ikke udvikles. Europa-Parlamentet må få større indflydelse, uden at den skal kræve beslutningsmyndighed. Det handler om at give Europa-Parlamentet ikke blot ret til nærvær, men også tid.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det er vigtigt, at kandidatlandene hurtigt kommer ind i dette arbejde, og at også de regionale og lokale myndigheder får en aktiv rolle.
Randzio-Plath (PSE).
Fru formand, Kommissionens meddelelse omfatter egentlig et forslag fra Europa-Parlamentet, som vi har diskuteret igen og igen her i Parlamentet siden anden etape af Den Økonomiske og Monetære Union, nemlig et forslag om at forsøge at afstemme og forene de forskellige politiske områder meget stærkere. Vi har altid været af den opfattelse, at det kun kan fungere, hvis alle politiske områder behandles lige, og hvis alle råd under ledelse af Rådet (almindelige anliggender) også betragtes som ligeværdige.
Beklageligvis krævede det først Lissabon-processen - det var trods alt seks år senere - for at tage en sådan chance reelt, og derfor er jeg meget glad for, at vi ikke længere er i tænkefasen nu, men i gennemførelsesfasen, og vi har egentlig, fru kommissær, store forventninger til Kommissionen om, at der faktisk også finder en afstemning sted nu. Europa har hårdt brug for det. Jeg siger det ikke kun med henblik på økonomisk politik og beskæftigelsespolitik, men netop også med henblik på socialpolitik og miljøpolitik.
Europa har hårdt brug for det, fordi vi ikke har råd til den luksus at undlade at koordinere. Delors-Kommissionen fastslog engang, at den manglende koordinering af politikker koster vækstpoint, og det betyder også automatisk, at det koster arbejdspladser i EU. Vi er henvist til, at denne tilstand ophører, og derfor skal det nye dokument virkelig hilses velkommen. Det skal dog kun hilses velkommen, hvis det kan baseres på en mere sikker datasituation end den, vi har i dag, og vi også kan gøre det klart for borgerne, at koordineringsprocessen ikke kun er et nyt europæisk vokabular eller instrument, som slet ikke kan stå sin prøve i praksis.
Hvad vil jeg sige med det? Det ville være vigtigt, hvis vi reelt kunne understrege, at bestemte økonomisk-politiske og beskæftigelsespolitiske eller miljøpolitiske afgørelser i en medlemsstat også ville skade eller gavne samfundsøkonomien og arbejdsmarkedet og miljøet i en anden EU-stat, stoppe eller lamme udviklingen eller også fremme den, og det ville være nødvendigt, at statistiske data ville kunne levere de rigtige angivelser. De europæiske erhvervsforskere konstaterer med beklagelse, at det ikke har været tilfældet hidtil.
Vi har imidlertid brug for en koordineringsprofil, og denne profil kan også blive tydelig i spørgsmålet om, hvordan vi samler investeringer, f.eks. i forbindelse med investeringerne i forskning og udvikling, hvor Europa desværre stadig har meget at indhente. Det er dog vigtigt, at Parlamentet inddrages som led i en interinstitutionel aftale, senest når konventet har gennemført sin reform, også via en traktatændring.

Herzog (GUE/NGL).
Fru formand, der er ingen koordinering og ingen procedurer, der er effektive, når den politiske vilje mangler. Det er der, man må begynde. Der blev offentliggjort gode målsætninger i Lissabon og Göteborg, men afstanden mellem erklæringer og handlinger er enorm. EU har store økonomiske vanskeligheder. Væksten er svækket, og de offentlige og private investeringer er meget svage. Der mangler kvalifikationer. Stabilitetspagten og den monetære politik omhandler ikke disse udfordringer. De sender alt tilbage til medlemsstaterne og koordinationsmetoderne, der er udarbejdet af staterne, kan ikke fungere, hvis EU ikke samtidig affatter og iværksætter fælles politikker. Der findes ikke en egenlig europæisk økonomisk politik på grund af forskellene mellem landene. Koordinationsmetoderne medregner ikke de økonomiske interaktioner mellem landene. Og der er endnu ikke globale tanker om den europæiske økonomi og eurozonen, set i sammenhæng med globaliseringen. Vi har endnu ikke tilbudspolitik, netværk, menneskelige kapaciteter. Vi er stadig et område med konkurrence på det lovmæssige og skattemæssige område, hvor selve begrebet social markedsøkonomi ikke er accepteret. Dette vil efter min mening ikke vil blive inkorporeret i den kommende forfatning. Og så har jeg slet ikke nævnt, at der fortsat findes en veritabel modstand mod den offentlige økonomi.
Hermed kommer jeg til de institutionelle procedurer. Det, vi foreslår Kommissionen, er rent teknokratisk. Jeg går ind for samling af materialer, oprettelsen af en driftsperiode. Jeg er enig i princippet vedrørende denne rationalisering. Dog vil dette ikke fjerne de førnævnte politiske forhindringer, derfor fremsætter jeg disse forslag. For det første giver traktaterne ingen solid fællesskabsbase til den økonomiske politik. Imidlertid er det nødvendigt først og fremmest at oprette denne base i konventet. For det andet findes der intet statistisk og analytisk troværdigt værktøj, navnlig med hensyn til den sociale samhørighed og bæredygtige udvikling. Man må først og fremmest give Unionen midler til at tænke og analysemidler, der lever op til dens erklæringer. For det tredje har de foreslåede procedurer endnu ikke nogen demokratisk værdi. Man må først og fremmest have en stor offentlig behandling af situationerne og mulighederne inden Kommissionens pakke samt en efterfølgende evaluering af det civile samfund og de folkevalgte og ikke kun af Kommissionen. For det fjerde tror jeg ikke, at Europa-Parlamentet i dag vil være i stand til at forhandle og at vælge en sammenhængende linje for den økonomiske politik. Alt for mange holdninger bærer præg af udelukkende nationale interesser og ideologiske opfattelser. Når dette er sagt, er Parlamentet bedre placeret end Rådet og Kommissionen til at behandle og vurdere den økonomiske politik. En årlig interaktiv diskussion mellem de nationale samfund og fællesskabsinstitutionerne på initiativ af Parlamentet er altså nødvendig. Kun således kan Kommissionen udarbejde sine forslag, og kun således kan beslutningen komme tilbage til Rådet, men Parlamentet vil på denne måde kunne få en ratifikationsbeføjelse.
Som afslutning vil jeg sige, at uden en fælles politisk vilje og en fælles demokratisk procedure vil samordningen af de nationale politikker ikke fungere.

Hulthén (PSE).
Fru formand, den betænkning, som vi nu diskuterer, er et vigtigt skridt på vejen mod gennemførelsen af målsætningerne fra Lissabon. Jeg er som hr. Karas og hr. Bullmann ganske skuffet over, at det endnu en gang er lykkedes for Kommissionen at glemme de beslutninger, som blev truffet på topmødet i Göteborg, og som indebærer, at miljøet også skulle udgøre et aspekt i Lissabon-processen.
Selv om jeg mener, at det er godt, at ordføreren opfordrer Kommissionen og Rådet til at medregne den bæredygtige udvikling i rationaliseringen af den politiske harmonisering, kan det gøres betydelig mere klart end på Kommissionens måde. Faktum er, at der foruden manglen på en forøgelse af målsætningerne fra Lissabon med en målsætning for miljøet fortsat findes mange spørgsmål, som stadig skal løses. Vi har stort set hele aftenen diskuteret fiskeripolitik, men dette gælder også en vurdering af landbrugspolitikken, som er et område, som vi kommer til at redde med de støtteordninger, som vi ved er skadelige. Vi må desuden sørge for, at de miljøskadelige støtteordninger afvikles. Det indgår i begrebet "bæredygtig udvikling", men det ser ikke ud, som om Kommissionen rigtig har accepteret eller tænkt det igennem endnu.
Målsætningen for topmødet til næste forår må være at skabe en balance i forholdet mellem de tre dele fra dagsordenen fra Lissabon-mødet først og fremmest ved at udvikle miljødimensionen samt fortsat at skærpe og konkretisere begrebet bæredygtig udvikling i alle de tre dimensioner fra dagsordenen. Kommissionen skal gøre dette meget mere direkte. Frem for alt skal man sørge for, at miljøindikatorerne tages alvorligt, hvilket reelt ikke diskuteres førend nogle dage, inden Rådet skal træffe beslutning om dette. Hele arbejdet med bæredygtig udvikling i denne sag er helt forkert og går alt for langsomt fra Kommissionens side.
Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru formand, jeg mener ligesom flere andre talere, at Kommissionens meddelelse er meget snæver. Det, som diskuteres, er en strømlining af de økonomiske retningslinjer og retningslinjerne for beskæftigelsen. Vi er dog enige om, at begrebet skal udvides. Vi har brug for en miljøproces, og vi behøver ikke mindst også en social proces som et vigtigt led i den samlede proces, der blev udviklet på mødet i Lissabon. Disse fire dele, som alle har en selvstændig betydning, skal samordnes. Ellers skabes der en ubalance, og derved vil beskæftigelsespolitikken ændre karakter. Derved bestemmes den nemlig ikke længere af forbindelsen til det sociale perspektiv, men bliver let en strukturpolitik, som medfører, at beskæftigelsespolitikken bliver en slags refleks eller spejlbillede - eller et vedhæng.
Det er uhyre vigtigt at tale om social integration, om arbejde i det hele taget og arbejde af god kvalitet. Mange af disse ting plejer Kommissionen at fremføre. Jeg undrer mig bl.a. over, at Kommissionen taler med dobbelt tunge. Ofte lægger Kommissionen nemlig vægt på sådanne gode sociale målsætninger. Samtidig savnes disse synspunkter i netop denne specifikke meddelelse. Jeg synes, det er så alvorligt, at jeg gerne vil komme med en slags advarsel. Hvis det er således, at dette ikke bare er en tilfældighed, men en tendens, så vil den balance og harmoni, som skulle være konsekvensen af beslutningerne fra Lissabon, blive erstattet af en konflikt på arbejdsmarkederne og af det, som vi førhen kaldte klassekamp. Vi ser allerede sådanne tendenser i dag på arbejdsmarkedet i Europa, og det vil blive endnu tydeligere. Hvis vi får denne slags konflikter at slås med, tror jeg, at det næsten er det værste, der kan ske for den økonomiske udvikling i Europa.
Endvidere vil jeg tilføje noget, som har med synkronisering og harmonisering at gøre. Nu diskuteres en slags horisontal harmonisering af økonomien og beskæftigelsen på europæisk plan. Jeg mener, at man også må tale om de sociale og miljømæssige spørgsmål. Samtidig findes der en harmonisering mellem niveauerne på det vertikale plan. Det allerstørste problem, som vi står over for, hvilket også bl.a. kommissæren ved, at jeg altid plejer at vende tilbage til, er, at det ikke hjælper, hvor meget vi så end harmoniserer på det europæiske plan, så længe vi ikke får en bedre koordinering mellem det europæiske plan og det nationale plan, og så længe de nationale arbejdsmarkeder ikke er tilstrækkeligt åbne. Jeg vil gerne lægge særlig vægt på dette, eftersom der bl.a. findes lidt løse formuleringer om, at de nationale parlamenter skal have mere indflydelse. Det skal udtrykkes mere klart, og det skal drøftes, hvordan det skal foregå. Mit svar er altid, at man skal lægge ansvaret hos de nationale parlamenter.
Kauppi (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne takke vores ordfører hr. Karas. Han har fået den meget udfordrende opgave at strømline koordinationsforanstaltningerne. Jeg bifalder virkelig Kommissionens bestræbelser i den henseende, og jeg vil gerne takke vores kommissær fru Diamantopoulou, fordi De har været så modig at foreslå disse punkter.
Jeg vil ikke være Parlamentets sorte får i dag, men jeg tror, at vi også bør være kritiske, når det drejer sig om at udvide den åbne koordinationsmetode til forskellige områder. Parlamentet siger, at der er to vigtige punkter i betænkningen. Hvis De finder betragtning E i Karas-betænkningen, vil jeg læse et uddrag herfra: "der henviser til, at en mere strømlinet kontrol af gennemførelsen i form af en ny gennemførelsespakke kræver information om gennemførelsen af de politikker om Europa, hvilket fører til en vurdering af gennemførelsen på de relevante politikområder." Det er en sætning fra betænkningen, og den viser, at gennemførelse af aktuelle koordinationsmekanismer er meget vigtig for Parlamentet. Vi har ikke set nok konkrete resultater fra koordinationsmekanismerne, og vi har brug for konkrete resultater. 
Parlamentets anden bekymring vedrører Parlamentets rolle, og De kan se ud fra alle betænkningerne, at vores rolle som parlament, som en repræsentant for borgerne, er til stor bekymring for os. I arbejdsgruppen vedrørende økonomisk governance i konventet, som jeg var medlem af, mente flertallet af medlemmerne, at Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen burde spille en rolle, og at de åbne koordinationsmetoder og processer burde indarbejdes i forfatningstraktaten. Desværre var jeg i undertal i arbejdsgruppen, da jeg mener, at den overordnede målsætning med den åbne koordinationsmetode er at være fleksibel, og at den ikke skulle indgå i traktaten. Vi bør bruge de nuværende mekanismer.

Sacconi (PSE).
Fru formand, jeg er meget tilfreds med den betænkning, som vi nu skal vedtage, og det er jeg ikke mindst på grund af den omfattende behandling af strategien for bæredygtig udvikling, der blev fastlagt i Lissabon, og som blev defineret nærmere i Göteborg. Det er ikke en formel, der skal samle økonomiske, beskæftigelsesmæssige og miljømæssige målsætninger under én hat, men derimod en integreret indfaldsvinkel med det formål at rette sektorpolitikkerne og de horisontale politikker mod en ny udviklingsopfattelse. På denne måde påtager vi os reelt vores ansvar over for de kommende generationer og udviklingslandene.
Jeg vil gerne kort sige et par ord om de instrumenter, der er nødvendige for konkret at gennemføre denne strategi. Hvis man virkelig mener, at social kvalitet og miljøkvalitet ikke er en biting, men hører med til væksten og er væsentlige for konkurrenceevnen, lader det mest velegnede gennemførelsesinstrument til at være den åbne koordinationsmetode, som dog bør forbedres og rationaliseres, sådan som der står i betænkningen, ikke mindst når det gælder Europa-Parlamentets inddragelse. Parlamentet skal i øvrigt være meget bedre rustet til denne opgave.
En sådan politiks succes afhænger af den reelle inddragelse af alle institutionsniveauer og alle sociale aktører. Hvis denne inddragelse ikke gøres udbredt, bliver udviklingen ikke bæredygtig.
Endelig vil jeg gerne benytte lejligheden til at gøre opmærksom på et problem, som i øvrigt også eksisterer efter det civile samfunds kontaktgruppes mening. I det foreløbige udkast til forfatningstraktat, som konventets formand fremlagde, er der slet ingen henvisninger til begrebet "bæredygtig udvikling". Hvis ikke vi genindfører det, som vi allerede slog fast i traktaten og på mødet i Göteborg, vil det være et egentligt kulturelt og politisk tilbageskridt, der i øvrigt vil mindske Europas indflydelse på den internationale scene.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru formand, til foråret på det særlige topmøde efterprøves Lissabon-strategien igen. Det handler ikke kun om at bedømme gennemførelsen af målene, men også om at korrigere foranstaltninger og integrere nye elementer. Således besluttede Rådet foruden den økonomisk-politiske og beskæftigelsespolitiske dimension at tilføje en tredje, den økologiske. Vores kolleger har allerede gjort opmærksom på det. Det er fuldstændig uforståeligt for mig, at Kommissionen afviser at optage økologiske mål. I Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål samt i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har vi diskuteret en eventuel ny version af stabilitetspagten. Min gruppe, PPE-DE-Gruppen, er imod enhver opblødning. Det skader euroens stabilitet og skaber angst blandt borgerne. Jeg betragter den øgede inddragelse af arbejdsmarkedets parter som følge af et socialt trepartstopmøde og en mere intensiv makroøkonomisk, social dialog som værd at bemærke.
Der er efter min mening tre vigtige punkter i den glimrende betænkning, som Othmar Karas har udarbejdet. For det første skal afstemningen mellem økonomisk politik, beskæftigelsespolitik og social integration forbedres. De retningslinjer, som fastlægges årligt, er hovedelementer for koordineringen af beskæftigelsespolitikken. Men det er beklageligt ved mange medlemsstater, at de er enige i målsætningen, men at der mangler konkret gennemførelse.
For det andet skal Europa-Parlamentet inddrages omfattende i forberedelserne af forårstopmødet. Derfor er det nødvendigt i planlægningsfasen at have tilstrækkeligt tid til at prøve Kommissionens forslag. Det har vi brug for! Vi forventer af konventet, at vores stilling som repræsentanter for borgerne styrkes yderligere. EU-traktaten bør ændres, idet vi får yderligere medbestemmelsesrettigheder på alle niveauer af koordineringsprocessen.
For det tredje hvad angår de fremtidige medlemmer af EU: Med henblik på gennemførelsen af de ambitiøse mål i EU om at være den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden om otte år skal tiltrædelseslandene integreres i rette tid. Vi opfordrer Kommissionen til at inddrage de ansvarlige organer i disse lande på en teknisk, men især også logistisk effektiv måde.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0401/2002) af Thorning-Schmidt om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes eksponering for risici på grund af fysiske agenser (støj) (17. særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (PE-CONS 3666/2002 - C5-0501/2001 - 1992/0449A(COD)).
Diamantopoulou
Fru formand, vi glæder os over det meget vigtige skridt, der i dag tages inden for arbejdsmiljø. Forslaget om arbejdstagernes eksponering for risici på grund af fysiske agenser blev fremsat for otte år siden, og første del - om støj - blev vedtaget i år. Derfor ved vi nu, hvor vanskelig - bådet teknisk og politisk - denne lovgivningstype er. På vegne af Kommissionen vil jeg derfor lykønske Europa-Parlamentet og i særdeleshed medlemmerne af Forligsudvalget med gennemførelsen af en både teknisk og politisk overordentlig vanskelig betænkning.
Dagens endelige direktivforslag indeholder tre vigtige resultater. For det første giver det bedre beskyttelse af arbejdstagerne i alle økonomiske sektorer - herunder også søtransport og flytransport, der ikke er omfattet af den nuværende lovgivning. For det andet anerkendes det, at musik- og underholdningsindustrien udgør et særtilfælde, og denne industri får derfor en overgangsperiode på fem år til at udarbejde de nødvendige adfærdskodekser, så arbejdstagerne og arbejdsgiverne kan leve op til deres retlige forpligtelser. Og for det tredje sænkes støjgrænsen fra 90 dB - som stammer fra 1986-direktivet - til 87 dB. Det er helt sikkert et fremskridt.
Vedtagelsen af dette direktiv markerer afslutningen på anden del af Kommissionens forslag om risici på grund af fysiske agenser. Der skal arbejdes mere med de sidste to dele af Kommissionens forslag, nemlig elektromagnetiske felter og optisk stråling.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne opfordre medlovgiverne til at fortsætte bestræbelserne på at gennemføre disse lovgivningsmæssige rammer om fysiske agenser, der vil give os integrerede rammer for beskyttelse af arbejdstagerne, og som ærlig talt har ligget alt for længe på forhandlingsbordet.

Thorning-Schmidt (PSE)
. Fru formand, tak til kommissæren, fordi hun til sidst kom ind på de øvrige fysiske agenser, for så slipper jeg for at sige, at det stadig er en del, vi mangler, og det glæder mig, at Kommissionen stadig har placeret det højt på sin dagsorden. Vi ved alle sammen, at støj er et meget alvorligt arbejdsmiljøproblem. Det er et område, der er fuldstændig videnskabeligt belyst. Vi ved, at der faktisk skal meget lidt støj til for at give varige høreskader. Vi ved også, at høreskader kan føre til nedsat arbejdsevne, eller til at man muligvis slet ikke kan få en plads på arbejdsmarkedet igen. Det er altså meget alvorlige forhold, vi taler om.
Jeg er derfor yderst tilfreds med, at vi i morgen kan vedtage et direktiv, der giver arbejdstagerne bedre beskyttelse end den, de har i dag. Der er således tale om et bedre direktiv. For det første fordi vi nu omsider får en rigtig øvre grænse for den støj, lønmodtagere må udsættes for. Jeg havde gerne set, at den var lavere, og det har jeg også foreslået. Jeg havde også gerne set, at man ikke medregnede beskyttelsen fra personlige værnemidler, men der er alligevel tale om en forbedring. Den anden meget positive ting er, at der i direktivet systematisk lægges vægt på den forebyggelse, der også tales så meget om i rammedirektivet. Forebyggelsen ligger i aktionsværdier, men vi har i forbindelse med direktivet også lagt vægt på, at man skal sikre tilstedeværelsen af velfungerende høreværn.
Der er imidlertid en række andre bestemmelser, vi skal undgå. Vi skal iværksætte alternative arbejdsmetoder, der minimerer udsættelsen for støj. Vi skal gennemgå arbejdsudstyret på virksomhederne, og i det hele taget lægges der i direktivet vægt på, at arbejdsgiverne har ansvaret for at få det til at fungere. Det giver forebyggelse, og det præciserer naturligvis også arbejdsgivernes ansvar i de enkelte arbejdssituationer.
Til slut et par ord om musik- og underholdningsbranchen. Det er et meget omdiskuteret emne. Vi har hørt om den britiske popindustri og om sækkepibemusikanter, og alt dette har været et spil i diskussionen. Jeg vil meget gerne gentage, og det er ikke for at provokere nogen af dem, vi har diskuteret det med, at støj rent faktisk stadig er støj. Ligegyldigt om det lyder smukt, eller om det lyder grimt, så kan støj give meget voldsomme høreskader. Vi kan jo bare spørge os selv. Vi ved jo, hvem der oftest bliver ramt af sygdommen tinnitus. Det er netop mennesker, som har levet med smuk støj eller har været påvirket af meget smuk støj, nemlig musik. Så vi ved, at støj er støj. Jeg er glad for, at direktivet anerkender dette så klart. I direktivet erkendes det også, at musikindustrien muligvis kan have svært ved at gennemføre direktivets bestemmelser inden for den berammede tidsfrist. Den har derfor fået forlænget fristen for gennemførelsen af direktivet.
Jeg er også meget glad for, at vi har lagt vægt på forebyggelse og på at få tingene til at fungere i praksis. Vi har fastlagt en overgangsperiode, men den skal også bruges til at udarbejde adfærdsnormer for hele musik- og underholdningsindustrien. Jeg er meget tilfreds med disse adfærdsnormer, fordi de er fremadrettede, og fordi de på konkret måde vil hjælpe branchen til at overholde reglerne. Det er også værd at nævne, at de adfærdsnormer eller idéen til adfærdsnormerne opstod under selve arbejdet i trilogen, og det er derfor et godt eksempel på, at samarbejdet i trilogen kan føre til konstruktive og positive resultater. Det er ikke kun et spørgsmål om, at man bekriger hinanden. Man får også gode idéer, som kan føre til et godt kompromis, hvilket vi er mange, der er glade for. I den forbindelse skal der selvfølgelig også siges tak til Kommissionen for den rolle, den har spillet, og til Rådet for det gode samarbejde.
Til sidst vil jeg blot sige, at jeg er glad for, at vi har opnået et så bredt kompromis og stor opbakning her i salen. Nu håber jeg, at Den Liberale Gruppe vil støtte dette kompromis og således bekræfte det, som dens medlemmer normalt siger i udvalget, nemlig at når der foreligger videnskabelige data og klare beviser for, at et spørgsmål udgør et problem for lønmodtagerne, så må vi også lovgive for at løse dette problem. Det håber jeg, at de liberale vil leve op til i morgen. Jeg ser frem til, at vi får et rigtigt stort flertal for et godt direktiv.

Stauner (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg tror, jeg umiddelbart kan tilslutte mig ordførerens sidste sætning. Også PPE-DE-Gruppen og jeg glæder os egentlig over den foreliggende betænkning og det kompromis, man er nået frem til. Efter min mening lægger vi med denne betænkning endnu en betydelig europæisk sten til sundhedsbeskyttelsen af arbejdstagere, også selv om det desværre stadig varer alt for længe, før vi får fælles europæiske beskyttelsesstandarder. I dette tilfælde stammer det første forslag jo helt fra 1993. Arbejdet med direktivet om beskyttelse mod støj har helt sikkert ikke været let. Rådet og Parlamentet repræsenterede temmelig forskellige holdninger. Men hensigten og formålet med forligsproceduren er jo netop, at der skal opnås enighed på trods heraf. Denne enighed kan i sagens natur altid kun være et kompromis, men som sagt kan alle vel være meget tilfredse med det foreliggende kompromis.
Beskyttelsen mod støj er objektivt set blevet øget, de tekniske data og detaljer har den foregående taler allerede været inde på. De er imidlertid, og det er efter min mening vigtigt, entydige, og der er ingen tvivlstilfælde eller et forvirrende vurderingsspillerum ved anvendelsen af dem. Som noget nyt er der indført en forpligtelse for arbejdsgiverne til at stille personlige høreværn til rådighed, at kontrollere disse med henblik på deres effektivitet og garantere, at de bliver anvendt. Dermed konkretiseres arbejdsgivernes generelle omsorgspligt umisforståeligt. Det var også vigtigt for min gruppe at tage hensyn til de særlige forhold inden for musik- og underholdningssektoren ved anvendelsen af direktivet. Det bifalder vi ud fra et synspunkt om retssandhed og retsklarhed, for det giver jo ingen mening, at man så at sige permanent lukker øjnene for, at direktivet de jure finder anvendelse på orkestermusikere, men de facto ikke anvendes af bekvemmeligheds- eller æstetiske årsager. Derfor er det ganske enkelt mere ærligt at fastlægge en overgangsfrist her og lade de enkelte medlemsstater finde frem til deres egen metode sammen med arbejdsmarkedets parter.
Jeg vil også gerne understrege, at direktivet, hvor meget det end må bifaldes på papiret, også skal gennemføres i praksis. Jeg får i stadig større grad det indtryk, at direktiver om beskyttelse af arbejdstagere godt nok tager sig godt ud på papiret, men ikke længere så gerne bliver gennemført. Det hænger muligvis sammen med den økonomiske udvikling, men netop i vanskelige tider må vi navnlig være opmærksomme på, at direktiverne også bliver gennemført. Jeg siger det især med hensyn til kandidatlandene, fordi vi også må foregå med et særligt godt eksempel dér.

Hughes (PSE).
Fru formand, jeg vil godt komplimentere ordføreren for hendes arbejde. Jeg glæder mig meget over resultatet af forliget på området, men jeg må dog også dryppe et par dråber malurt i bægret. Det oprindelige direktiv om fysiske agenser dækkede fire områder. Støj var et af dem, men det oprindelige direktiv om støj fra 1986 skulle have været revideret i 1991. Nu er vi næsten gennem 2002, og først nu foreligger der en revideret tekst.
Vibrationer var et andet emne, men det tog Rådet otte år at nå frem til en fælles holdning til vibrationer, og - som kommissæren sagde - vi mangler stadig at se på aspekterne vedrørende felter og bølger og optisk stråling. Det går ufatteligt langsomt. Imens bombarderes vi i stigende grad af felter og bølger fra trådløse LAN, Bluetooth-udstyr, klasse I-lasere og lignende højteknologisk udstyr. Jeg håber, det går op for Rådet, at det her haster.
Direktivet bør hilses velkomment. Det vil føre til direkte forbedringer. Arbejdere udsættes i mindre grad for støj på arbejdet. Deres repræsentanter vil deltage i risikovurderingen ved valg af høreværn. Vores forebyggende audiometriske undersøgelse stilles til rådighed under visse betingelser. Alt dette og meget andet glæder jeg mig over.
Hvad angår musik- og underholdningsbranchen, mener jeg, vi har lagt os fast på en vældig god tilgang. Medlemsstaterne skal, som vi har hørt, udarbejde en adfærdskodeks i samråd med arbejdsmarkedets parter og komme med praktiske retningslinjer for, hvordan arbejdsgivere og -tagere kan opfylde deres forpligtelser på området. Denne tilgang hilses i høj grad velkommen af de britiske musikeres fagforening, der har koordineret indsatsen fra musikeres fagforeninger på tværs af EU.
Af tidsmæssige hensyn vil jeg blot berøre ét yderligere punkt. Der var mange, der i forbindelse med forligsforhandlingerne udtalte sig om vigtigheden af erhvervskonsekvensanalyser af forslag af denne type - grundige konsekvensanalyser. Jeg vil her stille det spørgsmål, som jeg også stillede i udvalget: Hvor stor værdi skal vi tillægge det, at en person i 40'erne eller 50'erne faktisk er i stand til at høre og kommunikere med sine spæde børnebørn? For det er gerne den del af hørelsen, der mistes ved arbejdsbetingede høreskader. Jo, lad os endelig få en cost-benefit-analyse, men lad os tage alle omkostninger og fordele i betragtning, ikke kun de snævre finansielle aspekter.

Lynne (ELDR).
Fru formand, der er sket meget, siden ordføreren første gang fremlagde en betænkning for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Der er muligvis stadig problemer for underholdnings- og fritidsbranchen, men i resten af industrien tror jeg, arbejderne vil have let ved at leve med dette direktiv.
Hvis de oprindelige forslag var blevet vedtaget, var industrien i hele EU blevet decimeret og arbejdere kastet ud i arbejdsløshed - det gælder især for byggebranchen, cementindustrien, mineindustrien og en stor del af ingeniørområdet - så det er glædeligt, at vi er nået til en rimeligt fornuftig løsning og er vendt tilbage til Rådets holdning, hvor høreværn kan tages med i betragtning ved måling af decibelniveauer. Det er godt, at vi er vendt tilbage til ugentlige målinger, hvis medlemsstaterne finder det nødvendigt.
Den ændring, der ville give fritids- og underholdningsbranchen fem års udsættelse med gennemførelsen, mens Kommissionen så på, hvordan der bedst kunne lovgives for denne branche under hensyntagen til de særlige forhold i f.eks. værtshuse og klubber, gik desværre tabt undervejs i forligsforhandlingerne, selv om en adfærdskodeks er bedre end det oprindelige forslag. Det medgiver jeg. Men i øjeblikket gennemføres det aktuelle støjdirektiv ikke på værtshuse og i klubber, hverken i Det Forenede Kongerige, i Danmark eller i mange andre medlemsstater. Det gennemføres ikke, fordi det ikke kan fungere.
Hvis vi indføjer endnu et lag bureaukrati for værtshus- og klubbranchen, skaber vi kolossale problemer. Personligt nægter jeg at underskrive forliget, fordi jeg mener, vi kunne have fået mere fra Rådet.
Jeg stod alene bortset fra en enkelt bemærkelsesværdig undtagelse, så jeg erkender, at afstemningen i morgen ikke gør nogen som helst forskel for det endelige resultat. Ved hårdt arbejde har vi opnået et bedre resultat for både industrien og arbejderne. Vi kunne have gjort det bedre, når det gælder underholdnings- og fritidsbranchen, og jeg er ked af, at vi ikke udnyttede den mulighed.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru formand, lad mig begynde med at udtrykke min glæde over at komme til orde fem minutter i midnat. Jeg forestiller mig ofte - fordi det som regel er tilfældet med beskæftigelseslovgivning - at der er tale om en sammensværgelse fra sekretariatets side for at minde os om tåbeligheden i arbejdstidsdirektivet, ikke fordi vi behøver at blive mindet om lige præcis den tåbelighed i det direktiv.
I dette tilfælde er forligsteksten efter min mening et meget dårligt kompromis om et ringe direktiv. Det ville have været meget bedre for begge parter at fastholde deres oprindelige holdning, så lovgivningen var faldet til jorden. Jeg stemte klart imod. Jeg var den bemærkelsesværdige undtagelse, som min kollega Liz Lynne omtalte. Jeg stemte også imod i Forligsudvalget af denne grund, selv om det undervejs lykkedes os at udvande nogle af de mest forrykte ændringsforslag.
Hvad angår Det Forenede Kongerige, er de eksisterende støjforskrifter gennemtænkte, og strammere forskrifter på EU-plan er hverken nødvendige eller på deres plads. Hr. Hughes nævnte vigtigheden af erhvervskonsekvensanalyser, og at de skulle være grundige. Det er jeg enig i. Det er sigende, at der ikke har været nogen ordentlig konsekvensanalyse af lovgivningen på EU-plan for at fastslå omkostningerne og fordelene ved det foreslåede direktiv. Der blev foretaget en i Det Forenede Kongerige, som viste, at omkostningerne langt oversteg fordelene, og måske er det derfor, EU valgte ikke at foretage nogen analyse. Denne lovgivning afspejler ikke den virkelige verden.
Der er blot gået to uger, siden Parlamentet vedtog direktivet om atypiske arbejdstagere, der kan medføre ekstraomkostninger og bureaukrati og tab af op til 160.000 midlertidige stillinger alene i Det Forenede Kongerige, og nu viser dette seneste direktiv, at EU fortsat opererer i en tidslomme, når det gælder beskæftigelses- og sociallovgivning.
Endelig vil jeg godt tilføje, at mens lovgivningen er blevet behandlet i Europa-Parlamentet, har området haft tre forskellige ministre hjemme i Det Forenede Kongerige, hvilket måske forklarer, hvorfor den britiske regering har reageret så vagt. Svaret fra de britiske konservative bliver ikke vagt. Vi holder på fornuften og stemmer imod.

Weiler (PSE).
Fru formand, kære kolleger, jeg er nu lidt overrasket over de sidste to indlæg, for jeg gik da ud fra, at vi havde fundet frem til et fornuftigt kompromis i perioden fra førstebehandlingen til i dag som led i forligsproceduren, og at vi også havde forbedret Kommissionens forslag på et par punkter. Efter min mening var forligsproceduren hurtig og resultatorienteret, Rådet var konstruktivt, og jeg fik også det indtryk, at PPE-DE-Gruppen og De Liberale havde bevæget sig lidt hen i vores retning. Jeg var af den opfattelse, at fornuften havde sejret!
Ikke desto mindre er der et aspekt, og her må jeg endda tilslutte mig de foregående talere, der må give os anledning til bekymring, nemlig den nationale gennemførelse, dog ikke, som hr. Bushill-Matthews sagde, af tekniske årsager. Jeg mener, der er en anden grund til, at vi skal være bekymrede over gennemførelsen. Jeg hørte i dag om en professionel musiker, der arbejder i et berømt tysk orkester, og denne mand takkede nej til et interview af frygt for repressalier! Her havde han nemlig kunnet berette om sine problemer inden for den professionelle musikbranche, og det turde han ikke. Jeg er sikker på, at det ikke er det eneste tilfælde.
Arbejdsbeskyttelse, som fru Stauner sagde, er essential i det moderne arbejdsliv og ikke overflødig luksus. For at give arbejdstagere i alle brancher, fra musik til industri, den sikkerhed, at de har ret til undervisning og instruktion i forbindelse med eksponering for støjrisici, at arbejdsgiverne skal gøre dem opmærksomme herpå, har direktivet bidraget med vigtige aspekter. Til det formål har medlemsstaterne også flere instrumenter til rådighed, ikke kun muligheden for passiv beskyttelse af øret, men også indførelse af nye arbejdsmetoder og udvikling af nye arbejdspladser, hvor støjen reduceres så vidt muligt.
Moraes (PSE).
Fru formand, som sidste taler i forbindelse med dette emne vil jeg gerne gentage og understrege, at direktivet med tiden vil gøre arbejdsbetinget høretab som følge af støj og beslægtede lidelser til en saga blot. Det er noget af en bedrift fra ordførerens side, ikke mindst i betragtning af at der fra starten var en række meget vanskelige nationale holdninger til emnet, hvilket andre talere har været inde på. Det har krævet en stor indsats at nå frem til denne holdning. Hvad angår Det Forenede Kongeriges holdning, var der en række spørgsmål, som skulle glattes ud. Vi er nu nået dertil, at vores regering - og her vil jeg godt udtrykke min forundring over det, hr. Bushill-Matthews sagde: Det kan godt være, at der har været tre ministre indblandet, men faktum er, at den britiske regering - som er en af de regeringer, der er mest interesseret i dette specifikke arbejdsmiljøspørgsmål - mener, at der er opnået en god balance mellem bedre beskyttelse af arbejderne og behovet for at undgå unødvendig regulering. Jeg tror, det er vigtigt ikke at tegne et vrængbillede af arbejdsmiljøspørgsmål, når der er blevet gjort så meget for at udjævne de nationale holdninger. Fru Lynne talte meget om betydningen for musikere i underholdningsbranchen. Det er der i det hele taget blevet sagt meget om i Det Forenede Kongerige. Faktum er, at disse sektorer har været tilfredse med, hvad der kunne have været et langt mere vanskeligt direktiv. Ordføreren bør påskønnes for de fremskridt, der er opnået. Derfor stemmer jeg for.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0387/2002) af Jillian Evans for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets direktiv 86/609 om beskyttelse af dyr, der anvendes til forsøg og andre videnskabelige formål (2001/2259(INI)).
Evans, Jillian (Verts/ALE)
Fru formand, det anslås, at der i EU hvert år anvendes ca. 12 millioner hvirveldyr til udvikling og afprøvning af medicin, vacciner, kemikalier og andre produkter. Yderligere 9 millioner opdrættes og destrueres, da de er i overskud.
Siden direktiv 86/609, som omhandler anvendelse af dyr til forsøg, blev gennemført for over 16 år siden, er det sket store forandringer. Det oprindelige formål med direktivet var at forebygge handelsmæssige skævvridninger. EU havde ikke dengang, som vi har nu, en forpligtelse til at se på dyrevelfærd inden for landbrug, forskning, transport eller det indre markeds politikker.
I dag er dyrevelfærd genstand for omfattende offentlig debat, og der er stigende interesse for og bekymring over anvendelsen af dyr. Der er også sket store fremskridt inden for videnskab og forskningspraksis. Denne udvikling samt mangler i den faktiske gennemførelse af direktivet, hvor Kommissionen i årenes løb har måttet skride ind over for mange tilfælde af manglende overholdelse, gør det bydende nødvendigt at revidere direktivet.
Kommissionen har allerede forpligtet sig til at revidere direktivet til næste år. Jeg håber, den vil støtte sig til de punkter, vi har fokuseret på i betænkningen, for der er mange erfaringer, vi kan lære af. For det første er der behov for et centralt EU-inspektionsorgan, der kan koordinere indsatsen mellem medlemsstaternes inspektører, men som også har beføjelser til om nødvendigt at besøge anlæg og tilbagekalde tilladelser. I 1986 ønskede Parlamentet et stående udvalg, der skulle overvåge gennemførelsen af direktivet, men det fik vi ikke. Det har efter min mening vist sig at være en fejltagelse.
Der er store forskelle medlemsstaterne imellem, når det drejer sig om at indsamle information samt erstatte, nedbringe og raffinere dyreforsøg. Således har Kommissionen allerede offentliggjort to sæt statistikker om antallet og anvendelsen af forsøgsdyr. Data skal indsendes hvert tredje år. De behøver ikke at være særligt detaljerede og skal ikke præsenteres i noget standardformat. Nogle medlemsstater offentliggør meget detaljerede årlige statistikker, mens andre kun lige akkurat opfylder minimumskravene. Det gør det vanskeligt at vurdere gennemførelsen af direktivet. Der er behov for årlige data i et standardformat.
Brugen af alternative forsøgsmetoder er selvsagt afgørende. Dyreforsøg bør ses som undtagelser fra reglen snarere end gængse videnskabelige procedurer. Der gøres store fremskridt med at finde alternativer. Det er her, medlemsstaterne for alvor skal sætte ind.
Dette hænger sammen med direktivets artikel 7, stk. 2, hvor der står, at dyreforsøg ikke må udføres, hvis der på rimelig og praktisk måde kan benyttes en anden videnskabeligt tilfredsstillende metode. Da Kommissionen i øjeblikket ikke kræver detaljerede statistiske oplysninger, er det umuligt at overvåge, om denne artikel faktisk gennemføres. Derfor anbefaler vi i betænkningen en central EU-database med oplysninger om alle dyreforsøg, der er godkendt, aktuelt finder sted eller har fundet sted. Det ville give mulighed for på EU-plan at kontrollere, om artiklen gennemføres, og at det samme forsøg ikke udføres flere gange.
Mens antallet af dyr til forsøg synes at være faldende, er brugen af transgene dyr stigende. Det var ikke til at forudse, da direktivet blev vedtaget i 1986. Derfor tager direktivet ikke behørigt hensyn til dette. Transgene dyr skal inkluderes.
Endelig kommer der mange klager fra ngo'er og andre organer og organisationer om brud på artikel 5 vedrørende dyrenes almindelige pasning og de forhold, hvorunder de anbringes. Det problem kan i høj grad afhjælpes gennem et standardkursus på EU-plan, der omfatter dyrevelfærd og forsøgsetik.
Der er fire ændringsforslag til betænkningen. Jeg vil godt takke mine kolleger i Miljøudvalget, og ikke mindst vil jeg takke hr. Nisticò, som har drøftet sine ændringsforslag med mig. Jeg beklager, at jeg ikke kan støtte ændringsforslag 1 og 2, da de udgør en væsentlig svækkelse af betænkningen på et meget centralt punkt, nemlig brugen af primater, især primater, der er fanget ude i naturen. Jeg kan godt støtte ændringsforslag 3.
Jeg tror, der er generel enighed i Parlamentet og Kommissionen om, at direktiv 86/609 hverken er tidssvarende eller effektivt, og at der skal ny lovgivning til. Jeg håber, Kommissionen tager Parlamentets anbefalinger til sig.

Wallström
Jeg glæder mig over Europa-Parlamentets initiativbetænkning vedrørende direktivet om beskyttelse af forsøgsdyr. Jeg takker Parlamentet og fru Evans for deres initiativ og deres arbejde. Betænkningen kommer lige præcis rettidigt til at fastholde engagementet i en gennemgribende revidering af direktivet.
I marts 2003 indkalder vi til et møde i en arbejdsgruppe af tekniske eksperter. Eksperter fra alle interessentgrupper skal se nærmere på specifikke spørgsmål, herunder dem, der tages op i betænkningen. Jeg vil dog godt påpege, at udvikling og afprøvning af våben på dyr og det foreslåede forbud mod dette ligger uden for EU's kompetenceområde.
Betænkningen fremhæver også flere tilfælde af ukorrekt gennemførelse af direktivet i national lovgivning samt tilfælde af ukorrekt praktisk anvendelse. Vi har aktivt fulgt op på disse sager, og fire af de ni, der nævnes, er således allerede afsluttet med held.
Jeg hilser som sagt betænkningen velkommen. Den giver et godt grundlag for en gennemgribende revidering af direktivet. Jeg vil godt benytte lejligheden til at takke Dem for Deres støtte til vores todelte fremgangsmåde ved ændring af direktivet. Vi er i gang med trin 1, der omfatter medtagelse af proceduren for teknisk tilpasning i direktivet. Parlamentet vedtog forslaget uden ændringsforslag i juli 2002. Det har dog for nylig vist sig nødvendigt med en ændring af ordlyden, og Rådet vedtager sandsynligvis en fælles holdning. Derfor opfordrer jeg også til en hurtig vedtagelse ved andenbehandlingen.
Trin 2 i ændringsprocessen bliver selvfølgelig den gennemgribende revidering. Jeg vil godt endnu en gang understrege, at jeg ser Parlamentets betænkning som et vigtigt input, og jeg håber, at jeg kan regne med Parlamentets fortsatte støtte i vores bestræbelser på yderligere at forbedre forholdene for forsøgsdyr i EU.

Nisticò (PPE-DE).
Fru formand, Europa-Parlamentet har ved flere lejligheder givet udtryk for stor lydhørhed og har erklæret sig modstander af brugen af forsøgsdyr, når der er tale om forsøg, som er gentagelser af allerede foretagne forsøg i lande, der er langt fremme på det teknologiske område, når der findes internationalt godkendte alternative metoder, og når det drejer sig om produkter, som ikke er strengt nødvendige, f.eks. kosmetik.
I direktiv 86/609 opstilles en række retningslinjer og standarder, som de enkelte EU-lande skal følge for at sikre den størst mulige beskyttelse af dyrene. Jeg håber, at dette direktiv bliver gennemført i hele EU. Men man må ikke glemme, at de, der vier deres liv til den videnskabelige forskning, er kvalificerede fagfolk, og det gælder også Kommissionens videnskabskonsulenter, som således er fuldt bevidste om deres ansvar og udfører forsøgene med det endelige og ædle formål at bekæmpe sygdomme, der stadig er dødelige og uhelbredelige.
Man må desuden erkende, at det selv i dag er nødvendigt at anvende ikke-menneskelige primater til særlige formål. De er nemlig nødvendige, når man ønsker at vurdere effektiviteten og sikkerheden af vaccine mod aids - som over 2 millioner mennesker dør af hvert år - og når man ønsker at fremstille vacciner af monoklonale antistoffer for at bekæmpe visse sygdomme, f.eks. cancer, polio, tuberkulose og malaria, samt når der ikke eksisterer nogen alternative metoder. At hindre denne type forsøg med primater ville bringe mange børns og voksnes liv i fare, fru kommissær, eftersom de ikke ville kunne få den medicin og de vacciner, som er livsvigtige for dem.
Jeg har stillet tre ændringsforslag. Jeg har til hensigt at trække ændringsforslag 2 tilbage, men holder fast ved ændringsforslag 1 og 3. Ændringsforslag 1 er særlig vigtigt for mig, og derfor håber jeg, at det i morgen er fornuften og ikke følelserne, der sejrer. Ændringsforslag 1 er netop af afgørende vigtighed for bevarelsen af den menneskelige sundhed. Hvis ikke ændringsforslag 1 bliver vedtaget, bliver jeg - og det har jeg sagt til ordføreren - desværre nødt til at undlade at stemme i den endelige afstemning.

Lund (PSE).
Fru formand, først en tak til fru Evans for en fremragende betænkning, og tak til fru Wallström for den positive modtagelse af Parlamentets betænkning. Jeg synes, at vi med rette får peget på medlemsstaternes dårlige gennemførelse af direktivet fra 1986. Jeg synes også, at betænkningen meget klart viser, at der er behov for at få strammet de gældende regler op. Jeg kan fuldt ud støtte, at Kommissionen allerede næste år bør forelægge et forslag om, hvordan dyreforsøg fremover skal reguleres. Blandt de opstramninger jeg gerne vil pege på, er der dels anvendelsesområdet. Jeg synes, at det er vigtigt, at dyreforsøg også kommer til at omfatte anvendelse af dyr til undervisningsformål, og vi må se på forholdene for de transgene og de genmanipulerede dyr, der indgår i forsøg. Vi må fastlægge nogle klare etiske regler.
Jeg tror endvidere, at det er meget vigtigt, at vi får en central database for godkendte dyreforsøg, både igangværende og afsluttede forsøg, og såvel de positive som de forsøg, der har vist sig at give et negativt resultat. Jeg tror, det er vigtigt, at vi får en samlet database af denne art, således at vi undgår at gentage forsøg, som allerede har været afviklet. Endelig vil jeg støtte fru Evans' tanke om at få en bedre kontrol med dyrenes forhold, eventuelt gennem et fælles EU-inspektørkorps, der kan være med til at sikre, at reglerne overholdes. Lad mig sige, at jeg kan støtte ændringsforslag nr. 3, og at der vil være "free vote" i Socialistgruppen om ændringsforslag nr. 4. Til gengæld kan vi ikke støtte ændringsforslag nr. 1 og 2. Jeg ser frem til et udspil fra Kommissionen, som vil leve op til de forventninger, der - inspireret af fru Evans - er givet udtryk for i Parlamentets betænkning.

Musumeci (UEN).
Fru formand, jeg vil gerne starte med at sige, at det ikke er i overensstemmelse med min natur eller min overbevisning at være med i det tværgående parti af yderliggående dyrevenner. Jeg har aldrig været vegetar, og jeg sover ikke med hunden liggende i sengen. Jeg har dog den holdning, at selv om man ikke har pligt til at elske dyrene, har man pligt til at respektere dem. Det er nemlig også en indikator for et folks civilisationsgrad. Den næsten totale ligegyldighed, som adskillige medlemsstater i de senere år har udvist, når det gælder den korrekte gennemførelse af direktiv 86/609 om forsøgsdyr, de store mangler ved dette direktiv og det, at man har været så længe om at blive klar over nødvendigheden af at tilpasse det, bekræfter dog mindst to teorier. Det bekræfter for det første, at dyrebeskyttelse er et tabuemne her i vores rige og velstående Europa, og for det andet, at de internationale økonomiske lobbyer stadig har indflydelse på de spørgsmål, der behandles i den frie politiske debat.
At indrømme det, som jeg indrømmer, nemlig at videnskabens fremskridt også sker ved hjælp af forsøg, betyder ikke, at man skal give medlemsstaterne lov til at misbruge og krænke bestemmelserne og til at påføre forsøgsdyrene unødig lidelse. Derfor skal Kommissionen fremskynde sin reformproces på området samt øge kontrollen og overvågningen af de medlemsstater, som ikke overholder bestemmelserne. Og derfor skal Parlamentet med det forslag til beslutning, vi behandler i dag - uden at skabe konflikt mellem fornuft og følelser - være modig nok til at gå imod menneskets egoisme og ondskab og slå fast, at selv om det ikke skal gå ud over den videnskabelige forskning, er det vores ufravigelige pligt at respektere forsvarsløse dyr.

Flemming (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, det er sent, så jeg skal gøre det kort. Jeg glæder mig over betænkningen. Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes ord. Det glæder mig, at alle mine ændringsforslag blev vedtaget i Miljøudvalget. Jeg vil også gerne takke min ven hr. Nisticò, selv om der er et spørgsmål, der skiller os. Det er efter min mening ikke etisk forsvarligt at tage primater fra naturen. Hvis man ikke mener, man kan klare sig uden dem, må man opdrætte dem.
Jeg kommer fra et land, hvor man ikke engang ville turde anbringe sådanne dyr i en zoologisk have - heller ikke i den smukkeste og ældste zoologiske have i verden, nemlig Schönbrunner Zoo. Sidste gang, en farmaceutisk virksomhed vovede at flytte to chimpanser fra Afrika til Østrig, blev disse aber reddet. De lever i dag, højt elsket af befolkningen, og kendt som Liesl og Hiasl på et dyreinternat i Wien. Der var engang en berømt engelsk jurist, der sagde nogle fine ord, nemlig at man med hensyn til dyr ikke kan spørge: Kan de tænke? Kan de tale? Nej, spørgsmålet lyder: Kan de lide? Og det kan de!
Whitehead (PSE).
Hr. formand, det er altid en fornøjelse at høre en engageret ordfører og en engageret kommissær tale om deres fælles interesse for denne sag. Det har naturligvis gjort hele forhandlingen kortere, fordi den ikke har været spørgende.
Jeg vil godt nævne to ting. For det første er det utroligt, at et direktiv udstedt i 1986 stadig ikke er fuldt gennemført i visse medlemslande. Om ikke andet så har fru Evans' betænkning i det mindste gjort opmærksom på behovet for at sætte skub i processen, for nu er vi noget væsentligt i forbindelse med reformen af vores procedurer: Det afgørende er gennemførelsen, hvordan det gøres, ikke nytænkning.
Jeg er enig med hr. Lund vedrørende hr. Nisticòs ændringsforslag. Med al ære og respekt mener jeg ikke, at jeg kan støtte ændringsforslag 1 og 2, som han har trukket tilbage. Grunden er ganske enkelt, at de for mig synes at nedvurdere dyr, der fanges i naturen, som om de er en billig ressource, vi bare kan tage af, mens vi bekymrer os meget om forsøgsdyr og dyr avlet i fangenskab. Jeg mener også, vi i dette direktiv skal se nøje på, præcis hvordan forsøgsprocessen skal være i fremtiden. Fru Evans foreslår en nydelig trestrenget strategi: erstatning, reduktion og nedtrapning. Man kunne tilføje overvejelse - vi bør overveje det enkelte forsøg, inden det udføres. Hvorfor gør vi dette? Er der tale om en gentagelse? Hvad bliver resultaterne? Det vil være en sejr for både Parlamentet og de involverede dyr, hvis vi gør det.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Fru formand, jeg synes, at der er blevet sagt meget om dette spørgsmål her i aften. Alle har givet udtryk for deres holdning på en rolig, men også beslutsom måde, og jeg ønsker ikke engang at bruge hele min taletid, da jeg netop ikke vil gentage nogle ting, som allerede er blevet sagt.
Direktiv 86/609 indeholdt nogle retningslinjer, som også hang sammen med den begyndende lydhørhed over for spørgsmålet på daværende tidspunkt. Det er mere end 15 år siden, at dette direktiv blev vedtaget, og jeg må sige, at det i det store og hele næsten har været nyttesløst, eftersom de nyheder, vi får hver dag, ikke drejer sig om gradvise tilpasninger af direktivet, men om mishandlinger og ulovlig adfærd. Landenes overholdelse af direktivet har i høj grad været mangelfuld, og samfundet i sin helhed - ikke bare dyreriget, men også menneskene - har ikke følt sig beskyttet. Betænkningen indeholder en række meget præcise angivelser om nogle landes adfærd - også større lande som Østrig, Belgien, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Portugal, Spanien og Det Forenede Kongerige - der ikke har handlet på samme måde, men som under alle omstændigheder har handlet på en måde, der gør det muligt at konstatere, at næsten alle landenes overholdelse af direktivet generelt har været mangelfuld i de senere år. Denne manglende overholdelse har vist sig på forskellige måder, men der er under alle omstændigheder tale om en manglende overholdelse. For EU's vedkommende er det kun få lande, som undslipper denne kritik, og det skyldes højst sandsynligvis, at de ikke er blevet vurderet, fordi de ikke var med i EU på daværende tidspunkt.
Vi bør efter min mening indgå en forpligtelse på dette punkt. Der er ingen tvivl om, at det, der foreslås i betænkningen, er fornuftigt, og at kommissærens angivelser er fornuftige, selv om hun måske er lidt for optimistisk. Det, der virkelig betyder noget, er dog, at lovgivningen bliver gennemført, og derfor har vi brug for inspektører, overvågning og alle de foranstaltninger, der tager sigte på direktivets overholdelse, før vi begynder at ændre det.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted senere i dag kl. 11.00.

