3. Sagen om familien al-Kurd
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om seks beslutningsforslag om sagen om familien al-Kurd.
Marios Matsakis
forslagsstiller. - Hr. formand! Jeg vil gerne indlede med at fastslå, at jeg taler på egne vegne om dette emne.
Jeg vil også gerne sige, at jeg er klar over - ligesom alle andre bør være - at alt, hvad der siges her i Parlamentet om Israel, bliver gransket ganske nøje af de israelske myndigheder, hvorefter det bliver ignoreret totalt med hensyn til indholdet. De eneste skridt, der tages, er, at man på forskellige måder angriber de medlemmer af Parlamentet, som på den ene eller anden måde har kritiseret israelske forseelser.
Det har jeg erfaret på egen krop. Under den seneste forhandling her i Parlamentet om palæstinensiske fanger i Israel, angreb jeg de israelske regeringsembedsmænd i skarpe vendinger. Jeg gjorde det for at understrege over for dem, at deres holdning til de palæstinensiske fanger var - og desværre stadig er - yderst umenneskelig og forbryderisk.
Ikke blot indledte den israelske ambassadør i Cypern en politisk bagvaskelseskampagne mod mig efter min tale, men oven i købet sendte formanden i Knesset, fru Dalia Itzik, en officiel klage over mig personligt til formanden for Europa-Parlamentet. Hr. Pöttering svarede så diplomatisk, som han kunne, og jeg vil gerne takke ham for hans forsvar af medlemmernes frie taleret i forhandlinger her i Parlamentet. Jeg vil også takke ham for at have givet mig en kopi af det svar, han sendte til fru Itzik. Jeg har brevet her og vil videregive det til Sekretariatet som dokumentation for rigtigheden af mine ord.
Desuden har jeg denne besked til fru Itzik: I Europa-Parlamentet, og i EU i det hele taget, har vi ret til frit og demokratisk at udtrykke vores holdninger. Måske burde fru Itzik gøre det samme i sit parlament og sit land.
Hvad angår dette beslutningsforslags indhold, vil jeg gerne sige følgende: For det første er dette ikke et civilt retsligt anliggende, som visse dårligt informerede, eller dårligt informerende, parlamentsmedlemmer måske ville mene. Det er helt klart et politisk anliggende. Det er en fortsættelse af skiftende israelske regeringers politik med at sparke palæstinensere ud af deres hjem og ejendom og ved magt - eller ved brug af juridiske finesser - at indlemme så meget af de besatte områder som muligt i staten Israel.
For det andet forsøger den israelske delegation i EU, i det dokument, som kun er sendt til nogle parlamentsmedlemmer, at fremføre det argument, at de pågældende ejendomme tilhører israelere af historiske årsager. Det hævdes i dette dokument, at to jødiske ngo'er købte den jord, som bygningerne i det omstridte område er bygget på, under det osmanniske herredømme. En sådan påstand kan ærlig talt ikke tages alvorligt og fortjener ikke at få mere opmærksomhed.
Til sidst vil jeg gerne ridse mit standpunkt op igen, så der ikke er nogen tvivl: Jeg respekterer det jødiske folks ret til at have deres egen stat, men den jødiske regering er også nødt til at respektere det palæstinensiske folks ret til at have deres egen stat.
Véronique De Keyser
forslagsstiller. - (FR) Hr. formand! Der er to aspekter af det pinefulde problem med familien al-Kurds udsættelse, et politisk og et humanitært.
Det politiske aspekt er Østjerusalems status, som israelerne gør krav på som en del af Israel. Vi bør minde os selv om, at hverken Europa eller det internationale samfund på noget tidspunkt har delt denne opfattelse.
I FN's Sikkerhedsråds resolution nr. 252 gøre tydeligt opmærksom på, at alle lovgivningsmæssige og administrative foranstaltninger og bestemmelser, som vedtages af Israel, herunder ekspropriering af jord og ejendom, som kan ændre den retlige status, er ugyldige og ikke kan ændre denne status.
Sikkerhedsrådet mindede Israel herom i 1980, da det vedtog foranstaltninger til at gøre det forenede Jerusalem til hovedstad, og med resolution nr. 476 opfordres til, at man øjeblikkeligt bringer politikker og foranstaltninger, der påvirker den hellige stads karakter og status, til ophør. Med resolution nr. 478 bekræftes det, at alle foranstaltninger, der træffes for at ændre byens status, er ugyldige. Hverken FN eller Europa har på noget tidspunkt slækket dette krav.
På trods af den respekt, som alle her i Parlamentet har for israelsk selvstændighed og retfærdighed, ved vi derfor, at den kun kan baseres på landets love, som her er i lovkonflikt med folkeretten, og desuden at folkeretten ikke giver Israel nogen jurisdiktion over Østjerusalem.
Uddrivelsen af familien al-Kurd bør derfor sættes ind i denne politiske sammenhæng og kan ikke ses som kun en tvist om ejendom. Familien al-Kurd er blevet uddrevet til fordel for en jødisk familie, som først for nylig er emigreret til Israel. De er blevet frataget deres ejendomsret efter at have kæmpet i 40 år, og nogle af kollegerne her i Parlamentet, som har mødt dem, kan bedre end jeg beskrive det menneskelige drama, som denne uddrivelse repræsenterer.
Jeg glæder mig over, at vi kan samles på tværs af partiskel om at kræve retfærdighed og kræve, at deres ejendom gives tilbage til dem.
(Bifald)
Luisa Morgantini
forslagsstiller. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Midt om natten den 9. november blev den palæstinensiske familie al-Kurd smidt ud af deres hus i Sheikh Jarah, Østjerusalem, af det israelske politi. Familien består af moderen, den halvvejs lammede far, der har hjerteproblemer, og fem børn. De har været flygtninge fra deres land siden 1948, og er blevet smidt ud af et hus i Østjerusalem sammen med flere tusind andre palæstinensere.
I dag står de igen uden et hjem, selv om de havde købt huset og boet der siden 1956. En gruppe ekstremistiske bosættere - ikke nogen jødiske stakler, der blev forfulgt og undslap den frygtelige Holocaust-tragedie, men fundamentalister, der mener, at denne jord er deres ved guddommelig adkomst - gør krav på ejendomsretten til huset og 26 andre huse i samme distrikt, som hr. Matsakis sagde, på grundlag af en osmannisk lov helt tilbage fra det 19. århundred af ubetvivlelig ægthed, som selv de amerikanske myndigheder anfægter. Der foreligger imidlertid allerede en plan. En israelsk forening vil bygge 200 huse oven på ruinerne af de huse, som tilhører de palæstinensere, som bliver smidt ud.
Så sent som i sidste uge besøgte vi, med Europa-Parlamentets delegation til de besatte palæstinensiske territorier, bestående af parlamentsmedlemmer fra alle de politiske grupper, familien al-Kurd i deres hjem og var direkte vidne til den chikane og vold, som de blev udsat for daglig af bosætterne, som allerede var flyttet ind i nogle af husene.
Nu er de hjemløse, og i vores beslutningsforslag, i punkt 4, kræver vi, at familien al-Kurds ejendom øjeblikkelig gives tilbage til dem, og jeg er ked af, at PPE-Gruppen, der går ind for kompromis, og som havde stemt for dette punkt, nu anmoder om opdelt afstemning, for alle var enige om kompromiset. Foruden at være hjemløse i dag står de også uden et telt, da det telt, som var stillet op inde i gården i et palæstinensisk ejet hus, to gange er blevet ødelagt af israelske bulldozere. Yderligere 500 familier i Sheikh Jarah vil lide den samme skæbne, hvis vi ikke griber ind på det skarpeste over for disse forbrydelser - disse vedvarende ødelæggelser, som alle er blevet godkendt.
Derfor mener jeg, som fru De Keyser også sagde, at politikken over for Østjerusalem er en israelsk kolonipolitik, som ikke er anerkendt af det internationale samfund. Jeg mener, at det er på tide, at vi på meget empatisk vis siger ikke kun "Israel, vær venlig at respektere folkeretten", men også træffer konkrete foranstaltninger for at hindre, at Israels handlinger bliver ved med at ødelægge freden mellem palæstinensere og israelere.
Ryszard Czarnecki
forslagsstiller. - (PL) Hr. formand! Jeg synes, at denne sag adskiller sig fra de sager, vi tidligere har drøftet. Dramaet med en 13-årig pige, der myrdes for øjnene af en brutal menneskemængde i Somalia og sagen om dødsstraf og flere hundrede, der venter på at blive henrettet i Nigeria er anderledes end den sag, vi drøfter nu.
Vi er selvfølgelig tilskuere til et drama, der involverer en palæstinensisk familie, og vi bør give det vores opmærksomhed. På den anden side vil jeg gerne understrege, at dette - i modsætning til Nigeria og Somalia - ikke er sort og hvidt. Områdets komplicerede 50 år lange historie viser, at det ofte har været både jøder og palæstinensere, der har været ofre. Der er ganske vist ikke balance i den skade, som de to sider har forvoldt, og det er heller ikke det, vi drøfter nu. Jeg har taget ordet for at sige, at vi fremover er nødt til at se disse sager i en bredere sammenhæng. Det vil måske give os ret til en mere retfærdig bedømmelse, end det nogle gange er tilfældet nu.
Bernd Posselt
Hr. formand! Det israelske folks historie handler om et uendeligt antal fordrivelser. For 2 000 år siden blev de fordrevet fra deres oprindelige hjemland og blev spredt over hele verden. Gennem århundrederne er de blevet forfulgt og smidt ud af de lande, hvor de har søgt tilflugt. Det frygtelige klimaks i denne proces var holocaust, forbrydelsen mod menneskeheden, der medførte, at et stort antal jøder vendte tilbage til det hellige land, deres forfædres land, med det resultat, at sammenstød, fordrivelser og retstvister endnu en gang har fundet sted i landet.
I en situation som denne kan Europa-Parlamentet ikke gøre andet end efter bedste evne at støtte den israelske stats og den fredselskende del af den palæstinensiske befolknings, som jeg ikke kan gætte omfanget af, erklærede hensigt om at finde en fredelig løsning, som begge parter er enige i. Det giver ingen mening at vælge en enkeltsag ud som et uopsætteligt spørgsmål og herefter dogmatisk beslutte, at den bliver løst en torsdag i Strasbourg. Der er dog klare grunde til, at vi har deltaget i dette beslutningsforslag. Vi ville gerne inddrages i denne forhandlingsproces, og vi tror på, at menneskerettigheder er udelelige.
Selvfølgelig er vi ikke ligeglade med familien al-Kurds skæbne, og vi vil gerne drøfte deres skæbne. Men vi tror ikke, vi kan gøre dette på en autoritativ måde. Derfor mener vi, at punkt 4 er dogmatisk på en måde, som ikke yder sagen retfærdighed. Og derfor er vores strategi at gribe ind på menneskerettighedernes, fredsprocessens og naturligvis familien al-Kurds vegne, men vi kan kun gøre dette som led i en dialog med begge parter og ikke ved at vælge side. Derfor har beslutningen absolut vores støtte, men vi anmoder om opdelt afstemning om punkt 4, da det er et spørgsmål, som må afgøres på stedet. Vi står til tjeneste til dette formål.
Jana Hybášková
Hr. formand! Hvem det end gavner, vil jeg tillade mig at være uenig i den måde, hvorpå Parlamentet så uklogt er blevet draget ind i de konkrete politiske interesser, som parterne i den palæstinensisk-israelske konflikt har. Dette handler udelukkende om den grundlæggende tvetydighed i resolution nr. 242 - som er ældre end mig - da resolutionen ikke angiver grænserne for den retlige jurisdiktion for Østjerusalem. Er dette en civil tvist? Det er det ikke. Involverer den den fjerde Genève-konvention? Det gør den ikke.
På letsindig vis foregriber vi her forhandlingerne ved en fremtidig fredskonference, uden at vi har ret til det. Lederen af delegationen til Palæstina gik med til at besøge en lovformeligt domfældt familie, hvilket opildnede til ekstreme provokationer fra israelske embedsmænds side, og ud af dette er kommet et beslutningsforslag, som desværre ikke vil føre til noget. Det, der er brug for, er at skabe betingelser for en grundlæggende politisk ændring af Europa-Parlamentets synspunkter hen imod israelsk deltagelse i fællesskabsprogrammer og at foranledige en forbedring i de politiske relationer, som vi desværre ikke har kunnet opnå med demokratiske midler. I stedet for en demokratisk løsning er der vores parlamentskollegers måde, der gav israelerne en anledning til at slå hårdt ned. I stedet for at løse problemerne hælder vi benzin på bålet. Det er ikke en værdig rolle for Parlamentet.
Proinsias De Rossa
for PSE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Jeg er glad for at kunne sige, at jeg var med i Parlamentets officielle delegation til Palæstina for to uger siden, hvor vi besøgte familien al-Kurd. På det tidspunkt nærede de stadig håb om, at de israelske domstole ville træffe en retfærdig afgørelse. Det er beklageligt, at deres håb var forgæves, og at de nu er blevet helt udsat fra deres hjem og ydermere er blevet fjernet fra det umiddelbare område ved deres hjem, hvor de boede i et telt.
Det er svært at opretholde et minimum af håb om, at der stadig er mulighed for en holdbar tostatsløsning, på baggrund af den udmattelseskrig mod den palæstinensiske befolkning, som vi oplevede under vores seneste besøg, og som denne udsættelse afspejler. Det er ret forfærdende, at vi lige nu overhovedet overvejer at optrappe forholdet til Israel, når der er så mange overtrædelser af folkeretten, familier, der fordrives, og bosættelser, der etableres. 11 000 palæstinensere er fængslet. 40 folkevalgte repræsentanter for den palæstinensiske befolkning, herunder formanden, sidder i fængsel. Det samme gør 300 mindreårige, heriblandt børn helt ned til 12 år. Dette er ikke acceptabelt, når vi har med en stat at gøre, som hævder at være en demokratisk stat, og som hævder at overholde de folkeretlige standarder. Det er ikke tilfældet.
EU bør insistere på, at den israelske regering genindsætter familien al-Kurd i deres hjem. Israel bør have at vide i utvetydige vendinger, at hvis landet ønsker at gøre forretninger med EU også fremover, må det overholde demokratiske og humanitære standarder både i praksis og i ord. Den tanke, at EU skulle optrappe sit forhold til Israel, som der er medlemsstater, der foreslår, bør opgives, så længe denne form for uretfærdighed fortsætter.
Jeg vil gerne slutte med en bemærkning til forretningsordenen. At der foreslås mundtlige ændringer en torsdag eftermiddag - ændringer, som ikke afspejler de faktiske forhold, og som ikke støttes af de fælles forslagsstillere - er misbrug af muligheden for at foreslå mundtlige ændringer. Jeg mener, at Parlamentets sekretariat bør se på sagen, og at der bør fremsættes forslag for at sikre, at det ikke sker igen.
Formanden
Vi tager naturligvis Deres forslag til efterretning. Det vil blive sendt til det pågældende parti, vel vidende at mundtlige ændringer torsdag eftermiddag kan give bagslag, for selv om der skulle være for få medlemmer til at gøre indsigelse, kan Parlamentet stadig nedstemme dem.
Marios Matsakis
(EN) Hr. formand! I denne forbindelse vil jeg gerne sige, at selv om jeg er stærkt uenig i de mundtlige ændringer, vil jeg forsvare parlamentsmedlemmernes ret til at stille mundtlige ændringsforslag, også torsdag eftermiddag, og på det stærkeste fordømme de grupper - og min gruppe er en af de første, jeg fordømmer - som ikke er i stand til at have deres medlemmer her torsdag eftermiddag.
Formanden
Som De nok kan forstå, vil jeg ikke starte en debat.
Jeg vejleder Dem blot om de regler, der gælder her i Parlamentet. Naturligvis har alle medlemmer ret til at fremsætte mundtlige ændringsforslag i afstemningstiden torsdag eftermiddag. I henhold til vores egen forretningsorden kan et vist antal medlemmer gøre indsigelse. Jeg skal også informere Dem om, at disse spørgsmål tidligere er besluttet på højeste niveau. Hvis et mundtligt ændringsforslag, som Parlamentet tydeligvis ikke ønskede, på noget tidspunkt blev gennemført udelukkende på grund af medlemmernes manglende gejst, fordi der var for få medlemmer til stede til at gøre indsigelse, ville vi naturligvis gå tilbage til den oprindelige tekst for at undgå at stå med en mundtligt ændret tekst, som var uacceptabel.
Hvis De ønsker det, kan jeg naturligvis komme med nøjagtige, detaljerede oplysninger om tidligere eksempler.
Charles Tannock
for PPE-DE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Før vi sætter uret i gang, vil jeg også gerne komme med en bemærkning til forretningsordenen om dette emne. Jeg finder det fuldstændig ukorrekt og uacceptabelt, at Parlamentets forretningsorden kan ændres, fordi medlemmer fra den ene side af Parlamentet vælger ikke at dukke op torsdag eftermiddag. Det er deres problem - ikke vores - og vi er fuldt berettigede til at gøre brug af Parlamentets forretningsorden, som bør være ens for alle møder inden for den uge, mødeperioden i Strasbourg varer.
Jeg vil være taknemlig, hvis vi kan nulstille uret nu til min tale.
Under forhandlingerne om disse presserende emner drøfter vi de groveste krænkelser af menneskerettighederne, herunder tortur, voldtægt og mord. Sagen om familien al-Kurd i Østjerusalem hører slet ikke under denne kategori. Det er en civil tvist mellem to private parter, og vi har slet ikke noget at gøre i en sådan tvist. Familien blev sat ud af politiet, som håndhævede en ordre udstedt af Israels højesteret. Familien var underrettet på forhånd om, at der ville blive tale om en udsættelse. Familien havde ikke betalt husleje i 40 år på trods af en domstolsordre om, at de skulle betale. Denne sag har kun få følgevirkninger for det store spørgsmål, der handler om at løse konflikten mellem israelerne og palæstinenserne.
Normalt foregår disse debatter mellem to partier. Imidlertid er denne debat blot endnu et eksempel på, at der lefles for antiisraelsk fjendtlighed og indstilling, især i den anden side af Parlamentet. Selv om de måske prøver, kan de ikke skjule den kendsgerning, at Israel er et demokrati, hvor retsorden og retssystemets uafhængighed stadig er det vigtigste. Jeg ville ønske, vi kunne sige det samme om den Hamas-ledede myndighed i Gazastriben.
Mine damer og herrer! Er der ikke mange flere presserende spørgsmål i hele verden, som fortjener vores opmærksomhed i en forhandling om menneskerettigheder?
Formanden
Mine damer og herrer! Jeg vil gerne præcisere en ting, så vi er helt enige.
Europa-Parlamentets regler ændres ikke torsdag eftermiddag. De er anderledes torsdag eftermiddag, og det er vores forretningsorden, der er anderledes. Under forhandlingerne torsdag eftermiddag har vi f.eks. to taler i stedet for fem med catch-the-eye-proceduren.
Hvis der anmodes om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, fordi Parlamentet ikke er beslutningsdygtigt, udskydes punktet ikke, men annulleres i stedet. Der gælder også forskellige regler for anmodninger om mundtlige ændringer, og det er ikke regler, som mødeformanden frit kan råde over, men regler, der formelt indgår i vores forretningsorden.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
for PSE-Gruppen. - (PL) Hr. formand! Søndag den 9. november om aftenen satte israelske soldater familien Al-Kurd ud af deres hus i Sheikh Jarrah i Østjerusalemområdet, hvor de havde boet i over 50 år. Udsættelsen var resultat af en kendelse afsagt af Israels højesteret i juli, som havde sat punktum for en lang og meget kontroversiel retssag ved israelske domstole og israelske myndigheder.
Det bør understreges, at familien blev frataget sit hjem på trods af stærke protester fra det internationale samfund, og at højesterets afgørelse faktisk baner vejen for overtagelsen af yderligere 25 huse i samme område. Familien Al-Kurds skæbne og de utallige tilfælde af ødelæggelser af palæstinensiske familiers hjem i området omkring Østjerusalem udført af de israelske myndigheder giver anledning til stor bekymring. Disse handlinger er ulovlige set ud fra et folkeretligt synspunkt, og det internationale samfund, og især Mellemøstenkvartetten, bør gøre alt, hvad der står i deres magt, for at beskytte palæstinensere, der bor i området og andre dele af Østjerusalem. Vi bør kræve, at Israel standser udvidelsen af bosættelser og opførelsen af muren uden for grænserne fra 1967. Disse handlinger er i strid med folkeretten og bringer udsigterne til en varig fredsaftale mellem palæstinenserne og israelerne i alvorlig fare.
Paulo Casaca
(PT) Hr. formand! Jeg tror, der er to grundlæggende spørgsmål i denne debat. Det første handler om, at vi har at gøre med et retssystem, der er et af verdens mest uafhængige. Dette retssystem tvang selve landets præsident til at trække sig tilbage for ikke så længe siden.
For det andet kan denne retstvist, der har kørt i årtier, og som drejede sig om ejendomsret og ubetalt husleje, ikke sammenlignes f.eks. med fordrivelsen af flere millioner irakere, som indtil for ganske nylig var overladt til sig selv, uden at nogen ulejliger sig med at sætte spørgsmålstegn ved den irakiske regerings legitimitet, og uden at nogen er i stand til at vurdere balancen, og hvad der foregår i hele regionen. Det er nemlig balance, vi skal tale om. Balance er et grundlæggende spørgsmål. Jeg må sige, at jeg har været skrækslagen over at høre det, jeg har hørt her, hvor der sættes spørgsmålstegn ved staten Israels eksistens.
Siim Kallas
næstformand i Kommissionen. - Hr. formand! Kommissionen er stærkt bekymret over den seneste udvikling i Østjerusalem, især ødelæggelsen af palæstinensisk ejede huse og udvidelsen af bosættelser i Østjerusalem.
På et tidspunkt hvor der er hårdt brug for tillidsopbyggende foranstaltninger til at støtte den forhandlingsproces, der er sat i gang i Annapolis, er sådanne skridt til meget lidt hjælp. I en udtalelse af 11. november opfordrede EU Israel til at bringe disse foranstaltninger til ophør.
EU har også ved adskillige lejligheder i de seneste måneder givet udtryk for sin bekymring over de israelske myndigheders beslutning om at godkende etableringen af nye bosættelser i Østjerusalem. At der skabes et fait accompli, undergraver chancerne for en forhandlingsløsning på konflikten. Jerusalem er et af de såkaldte endelig status-spørgsmål, som skal løses af parterne i forhandlinger.
Kommissionen har ydet støtte for at hjælpe med at bevare palæstinensisk tilstedeværelse i Østjerusalem og er fast besluttet på at fortsætte støtten.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted efter afslutningen af forhandlingen.
