Výzva, kterou představuje pro nové členské státy politika rozvojové spolupráce EU (rozprava)
Předsedající
Prvním bodem je zpráva paní DanutBudreikaitėové jménem Výboru pro rozvoj o výzvě, kterou politika EU v oblasti rozvojové spolupráce představuje pro nové členské státy.
DanutBudreikaitė
Od rozšíření v letech 2004 a 2007 se Evropská unie rozrostla o 12 nových zemí a 10 z nich má specifické zkušenosti. Tyto země přešly z plánovaného hospodářství na tržní ekonomiku a z autoritářské kontroly k demokracii.
Před přistoupením byly tyto země příjemci pomoci, nyní se z nich stali dárci podpory rozvojové spolupráce. Většina z nich nemá s politikou EU v oblasti spolupráce žádné předchozí zkušenosti. Tím, že podepsaly smlouvu o přistoupení, se zavázaly, že budou tuto politiku provádět.
Komise kromě toho v roce 2004 vypracovala několik dokumentů, které kladou důraz na evropskou politiku sousedství a přímo souvisejí s oficiální rozvojovou pomocí nových členských států. Po třech letech členství je důležité přezkoumat, jaký pokrok nové dárcovské země učinily při naplňování výzev v oblasti rozvojové spolupráce.
Chtěla bych zdůraznit, že zpráva se týká pouze 10 členských států, které sdílejí pozemní hranice s východními sousedy a na něž se vztahuje politika sousedství. Těchto 10 zemí se svými sousedy vždy udržovalo dlouhodobé obchodní, ekonomické a kulturní vztahy, sdílelo s nimi historii a také touhu po rozvoji a upevnění demokracie a zvýšení bezpečnosti ve východní a střední Evropě. Z výsledků této zvláštní studie je zřejmé, že většina nových členských států zpravidla přiděluje oficiální rozvojovou pomoc zemím, s nimiž sousedí - tedy zemím západního Balkánu a Společenství nezávislých států.
Kromě toho zůstávají vztahy mezi EU a jejími východními sousedy nejméně rozvinuté a nové členské státy, jelikož mají oproti starým státům poměrnou výhodu, mohou mít příznivý vliv na zeměpisné rozložení a povahu politiky v oblasti rozvojové pomoci. Nové členské státy se rovněž mohou podělit o své nedávné zkušenosti s přechodem na tržní ekonomiku a s realizací řádné správy věcí veřejných, dodržováním demokratických zásad a lidských práv.
Nové členské státy EU naopak věnují poměrně malou pozornost zemím AKT. Podpora pro tyto země bývá zpravidla sociálně-ekonomické povahy: jsou rozvíjeny nové projekty v oblasti vzdělání a zdravotnictví, je usilováno o podporu rozvoje veřejného sektoru a občanské společnosti a také zásad rovnosti mužů a žen.
Dokumenty, které vymezují politiku rozvojové spolupráce, neupřesňují, které země by měly podporu obdržet. Vzhledem k omezeným finančním a lidským zdrojům nových členských států by bylo nejlepší, aby svoji podporu soustředěně poskytovaly určitému počtu zemí jak sousedních, tak zemí AKT, a nabízely jim pomoc v oblastech, s nimiž mají nejvíce zkušeností.
Pokud jde o problémy, s nimiž se nové členské státy při provádění politiky v oblasti rozvojové pomoci potýkají, ráda bych zdůraznila, že:
1) Většina nových členských států dosud nedefinovala své hlavní priority.
2) V oblasti politiky rozvojové spolupráce neexistuje prakticky žádné strategické plánování či kontrolní mechanismy.
3) Úroveň komunikace mezi subjekty, které politiku rozvojové podpory provádějí, a nevládními organizacemi je nedostatečná.
4) Úroveň veřejné iniciativy je příliš nízká a veřejnost v celé EU nemá k dispozici dostatek informací o rozvojové spolupráci.
Aby bylo možné provádět politiku rozvojové spolupráce s větším úspěchem, měly by se všechny zúčastněné země podělit o pozitivní zkušenosti, přičemž by měly být vzaty v úvahu zkušenosti nových členských států s východními sousedy. Nové členské státy by se měly podílet na přípravě plánů prováděcích činností v rámci politiky sousedství, zaručit vysoký stupeň účasti národních parlamentů a zvýšit intenzitu činnosti nevládních organizací.
Ráda bych nicméně zdůraznila, že při posledních dvou rozšířeních EU získala politika rozvojové spolupráce a její neoddělitelná vazba na evropskou politiku sousedství nové vyhlídky, přičemž politika sousedství je přímým výsledkem rozšíření. Politika rozvojové spolupráce a politika sousedství jsou nedílnou součástí politických a ekonomických vztahů s ostatními zeměmi.
Institucionalizace politiky rozvojové spolupráce v EU by měla velký význam pro naplnění zmíněných cílů. Rovněž by pomohla zvýšit účinnost evropské politiky sousedství po boku oficiální rozvojové pomoci a přispěla by k dosažení rozvojových cílů tisíciletí.
Abychom toho dosáhli, měli bychom vytvořit shromáždění EU a sousedních zemí, které by se zabývalo východním rozměrem a pomohlo by nám provádět politiku rozvojové spolupráce a politiku sousedství. Chtěla bych Parlament vyzvat, aby toto úsilí podpořil.
Louis Michel
člen Komise. - (FR) Pane předsedající, dámy a pánové, nejprve bych chtěl paní zpravodajce Budreikaitėové pogratulovat k vynikající zprávě, jež se podrobně zabývá výzvou, kterou pro nové členské státy představuje rozvojová politika.
Vaše zpráva mi připomněla všechny diskuse a znepokojení, které před rozšířením vyjadřovala jak široká veřejnost, tak politický svět; vybavil jsem si podezření a obavy různých stran, že rozšíření oslabí naši solidaritu s rozvojovým světem a odsune Afriku níže v pořadí priorit Evropské unie. Ukázalo se, že tyto obavy byly neopodstatněné. Předpovědi a znepokojení byly nakonec bezdůvodné. Evropská rozvojová politika neměla nikdy tak ambiciózní cíle a tak soudržné metody jako dnes a Afrika nikdy nezaujímala tak vysokou příčku v agendě zahraniční politiky Unie. Vaše zpráva potvrzuje, že tomu tak je nikoli navzdory rozšíření, ale díky němu a díky ochotě nových členských států plně se ujmout odpovědnosti.
Podívejme se nyní na problematiku financování. Samozřejmě že nové členské státy musejí ještě vyvinout mnoho úsilí, aby splnily cíle stanovené pro rok 2010; samozřejmě že je důležité, aby větší počet zemí vypracoval víceleté plány na zvýšení intenzity podpory - dosud tak učinily pouze 4 země z 12 -, nemůžeme však jednoduše přehlížet společné úsilí těchto 12 členských států, protože je vskutku pozoruhodné. Od přistoupení k Unii tyto země zdvojnásobily a v některých případech dokonce ztrojnásobily úroveň poskytované podpory. V roce 2007 poskytlo těchto 12 států celkovou podporu ve výši téměř 800 milionů EUR. Tyto země se kromě toho zavázaly, že do roku 2015 vyčlení z veřejného rozpočtu na rozvojovou pomoc 0,33 % HDP.
Dále je třeba zvážit účinnost pomoci. Evropská unie loni přijala kodex chování, v němž stanovila řadu zásad pro lepší dělbu práce v Unii. Mohu s potěšením prohlásit, že nové členské státy mohou být na provádění těchto zásad hrdé. Všechny dotčené státy uplatňují zásadu soustředění pomoci na omezený počet zemí - tento přístup je dlouhodobě uznáván jako osvědčený a efektivní.
Několik nových členských států rovněž poskytuje pomoc v rámci partnerství s jinými členskými státy na základě dohod o spolufinancování, čímž snižuje administrativní náklady jak vlastní, tak partnerských států. V této souvislosti mám na mysli například podporu, kterou společně poskytují Slovensko a Rakousko na infrastrukturu v Keni a podporu vodárenského odvětví, kterou v rámci partnerství poskytují Česká republika a Lucembursko. Tyto příklady jsou výmluvné a zdaleka nejsou ojedinělé.
Dalším dokladem účinnosti je fakt, že většina nových členských států podporuje rozvojové země na základě přidané hodnoty v konkrétních odvětvích, přičemž tyto země vycházejí z vlastních zkušeností s politickým a hospodářským přerodem. Mohl bych například vyzdvihnout podporu řádné správy věcí veřejných, budování kapacit v rámci veřejné správy či pro ekonomickou reformu.
Podle mého názoru mají tyto druhy akcí, schválené v Kodexu chování EU pro doplňkovost a dělbu práce v rámci rozvojové spolupráce, zásadní význam. V dubnu předložím první posouzení toho, jak je kodex rok po svém přijetí prováděn, a analýzy a návrhy na zvýšení podpory a také její jednotnosti. Toto posouzení hodlám použít jako základ pro seriózní diskusi se všemi členskými státy o dalších krocích. Jen několik měsíců poté, co se v Accře uskutečnilo fórum na vysoké úrovni pro účinnost pomoci, počítá rozvojový svět s tím, že Evropa určí, jak dál, a to zcela oprávněně, protože - a to bych chtěl znovu připomenout - Evropa je zdaleka největším světovým zdrojem rozvojové podpory, a tudíž je schopna a povinna jít příkladem.
Vaše zpráva zdůrazňuje další velmi důležitý bod, konkrétně nutnost zvyšovat povědomí občanů nových členských států. Je pravda, že ve většině těchto zemí neexistuje dlouhá tradice poskytování rozvojové pomoci, zejména Africe. Proto je částí naší odpovědnosti podílet se na utváření veřejného mínění a šířit poselství, že nejde pouze o věc charity, ale také o společný zájem - mám na mysli otázky jako mír a bezpečnost, migraci, změnu klimatu a bezpečnost potravin.
S ohledem na všechny tyto skutečnosti zahájila Evropská komise v polovině února třetí program budování kapacity nových členských států. V rámci tohoto programu poskytne Komise odborné znalosti nutné k rozvoji komunikačních strategií, díky nimž budou správní orgány moci veřejnost účinněji informovat o své činnosti a zejména pomocí sdělovacích prostředků zvyšovat povědomí studentů o cílech rozvojové politiky.
Dámy a pánové, už neexistuje "stará" a "nová" Evropa. Neexistuje žádná první či druhá třída, žádné staré ani nové členské státy. Evropa je pouze jedna - podporující, otevřená a politicky uvědomělá - s hodnotami, které nejsou pouze evropské, ale univerzální. Vývoj rozvojové politiky od prvního rozšíření je sám o sobě důkazem, že Evropská unie může růst a zároveň nabývat na smysluplnosti. V podstatě je to podivuhodné historické ponaučení, které má význam jak pro budoucnost rozvojové politiky, tak pro budoucnost evropské integrace.
Filip Kaczmarek
, jménem skupiny PPE-DE. - (PL) Pane předsedající, na veřejném slyšení o nových dárcích v EU, které se uskutečnilo v Evropském parlamentu loni v lednu, vyjádřili účastníci naději, že bude ve vnitrostátních parlamentech nadále pokračovat diskuse o rozvojové politice nových členských států EU a že se této problematice bude dále věnovat i Evropský parlament. Proto s velkým potěšením vítám zprávu paní Budreikaiteové, neboť jde o první zprávu v historii Evropského parlamentu, která se snaží analyzovat odhodlání, s jakým nové členské státy provádějí rozvojovou politiku EU, a výzvu, kterou tato politika pro nové členské státy představuje.
Není snadné shrnout všechny výzvy, s nimiž se noví evropští dárci musejí při formulování národních rozvojových politik a modernizaci rozvojové politiky na úrovni Společenství vyrovnat. Proto se zaměřím pouze na několik hlavních bodů. Zaprvé, je třeba zesílit úlohu vnitrostátních parlamentů při utváření politiky nových členských států v oblasti rozvojové pomoci. Pokud vnitrostátní parlamenty nevytvoří pevný právní základ, nebude možné provádět účinnou rozvojovou politiku a nastolit odpovídající koordinaci při plánování a řízení podpory poskytované rozvojových zemím. V některých zemích probíhá tvorba nezbytných právních předpisů již od roku 2004 a tyto předpisy nebyly dosud dokončeny. Výsledkem mimo jiné je, že tyto země nemají žádný prováděcí program.
Je třeba klást větší důraz na zvyšování povědomí a v tomto směru souhlasím s panem komisařem Michelem, pokud jde o citlivost veřejnosti v nových členských státech vůči významu rozvojové politiky. V takovémto přechodném období jsou velice důležitými faktory vzdělávání k rozvoji, rozsáhlé společenské konzultace, masové sdělovací prostředky a informační kampaně. Bez nich bude obtížné zabezpečit souhlas daňových poplatníků se zvýšenými veřejnými výdaji na rozvojovou politiku. Čím silnější bude veřejné povědomí, tím snadněji společnost přijme finanční zátěž.
Rovněž s panem komisařem souhlasím v tom, že k rozvojové politice je třeba evropská solidarita. Musíme naši spolupráci koordinovat a navzájem si vyměňovat zkušenosti. Na jedné straně mohou odhodlání a zkušenosti, které nové členské státy získaly z historie a během přechodného období, pomoci celé Evropské unii rozvíjet a posilovat demokracii v zemích, které procházejí změnou. Na druhé straně mohou poznatky plynoucí ze zkušeností starých členských států a zejména z jejich pomoci nejchudším zemím světa pomoci zvýšit a usměrnit rozvojovou pomoc zemím, které ji nejvíce potřebují - např. zemím v subsaharské Africe, kterou nové členské státy nepovažují za hlavního příjemce pomoci. Takovéto vzájemné vzdělávání se a vzájemná pomoc mohou zvýšit efektivitu rozvojové politiky Evropské unie jako celku.
Corina Creţu
jménem skupiny PSE. - (RO) Význam zprávy, o níž dnes diskutujeme, spočívá podle mého názoru v tom, že novým členským státům Evropské unie pomáhá definovat nové politiky a nové mechanismy, jejichž cílem je pomáhat zemím, jimž Evropská unie věnuje pozornost.
Na základě prvotních hodnot Unie a závazků přijatých podle Smluv, jichž jsou naše země stranami, nyní nové členské státy znovu definují své politiky rozvojové spolupráce se zeměmi, které pomoc potřebují, diverzifikují své nástroje pro spolupráci a oblasti, na něž se tyto nástroje vztahují. Úvodní slova paní zpravodajky jsou naprosto pravdivá, protože priority skutečně nejsou definovány dostatečně jasně a dobré záměry jsou mnohdy omezeny nedostatkem finančních zdrojů. Zdá se, že nové členské státy stále potřebují určité období k tomu, aby si zvykly na rozhodovací systémy v Radě a na její priority v oblasti rozvojové spolupráce.
Rumunsko má národní strategii pro mezinárodní rozvojovou spolupráci, ovšem za předpokladu, že je podpora určena pro rozvoj zemí v zeměpisných oblastech, jež jsou v rámci zahraničních vztahů označeny za prioritní, tedy ve východní Evropě, na západním Balkáně a na jižním Kavkaze. Další úsilí se zaměřuje na postupné rozšíření pomoci na africké státy, a to především v oblasti vzdělávání.
Jsem potěšena, že se bude letos 1. října v Bukurešti konat Evropský socialistický den pro rozvoj, a chtěla bych při této příležitosti poděkovat sociálně demokratickým kolegům za to, že jednomyslně podpořili můj návrh uspořádat tuto událost v novém členském státě Evropské unie, jmenovitě v Rumunsku. Tuto zprávu oceňuji, neboť představuje užitečný rámec pro konceptualizaci nových členských států Evropské unie.
Toomas Savi
jménem skupiny ALDE. - Pane předsedající, v úterý pan Toomas Hendrik Ilves, prezident Estonské republiky, prohlásil, že bychom měli upustit od označení "nové členské státy". Toto označení se objevuje také v názvu zprávy paní Budreikaitėové. Ačkoli s panem prezidentem v zásadě souhlasím, má toto označení i pozitivní význam, který odkazuje na inovace a připravenost k reformám. Dnešní zpráva poskytuje ucelený přehled o pokroku, jehož nové dárcovské země v Evropské unii - které samy před deseti lety takovouto pomoc přijímaly - dosáhly v oblasti rozvojové spolupráce, a poukazuje jak na nedostatky, tak na možnosti dalšího zvýšení příspěvku k politice EU v oblasti rozvojové spolupráce.
V roce 1970 se Spojené národy dohodly, že pro rozvojovou pomoc vyčlení prostředky ve výši 0,7 % HDP, aby odstranily extremní chudobu, tedy stav, který je pro lidské bytosti krajně ponižující. Vážení kolegové, nezapomínejte, že se jedná přibližně o jednu třetinu světové populace. Dosavadní úsilí však bohužel zjevně nebylo dostatečné. Žádný nový členský stát tohoto cíle nedosáhl. Totéž platí pro staré členské státy s výjimkou Dánska, Lucemburska, Nizozemska a Švédska. I Norsko tohoto cíle dosáhlo, přestože není členem EU.
Chtěl bych paní Budreikaitėové poděkovat za obsáhlou práci, kterou odvedla při přípravě návrhu zprávy a při začlenění pozměňovacích návrhů, které jsme já a moji kolegové předložili. Paní zpravodajka byla zvolena z nové dárcovské země a tyto země včetně Estonska zcela jistě věnují její zprávě důkladnou pozornost.
Na závěr, Evropský konsensus o rozvoji je odhodlán dále zvyšovat vyčleněné finanční prostředky a nabádám všechny členské státy, aby toto odhodlání braly vážně. Tato zpráva je chvályhodným dokumentem, který nám znovu připomíná naše závazky, a všechny své kolegy bych rád vybídl, aby ji podpořili.
Adam Bielan
jménem skupiny UEN. - (PL) Pane předsedající, i já bych paní Budreikaitėové rád poblahopřál k vynikající zprávě. Dokument odkazuje na východní rozměr zahraničních vztahů EU a na nutnost nového shromáždění podobného shromážděním EUROLAT nebo EUROMED - shromáždění, které by mohlo navázat především na historické zkušenosti nových členských států včetně mé vlastní země, Polska.
V tomto ohledu s paní zpravodajkou naprosto souhlasím. Evropa potřebuje novou vizi širší sféry vlivu, která by sahala na Balkánský poloostrov, oblast Černého moře a jižní Kavkaz. Politika EU vůči těmto oblastem je zastaralá. Již samotný název "evropská politika sousedství" je nevhodný a pro některé země, např. Ukrajinu, která je nepochybně součástí Evropy, také urážlivý. Název by měl být změněn na "politiku sousedství Evropské unie", jak správně poznamenal bývalý ukrajinský ministr zahraničních věcí, pan Borys Tarasiuk, na posledním zasedání Rady pro spolupráci EU a Ukrajiny.
Evropská unie musí Ukrajinu a Gruzii více podporovat a vtáhnout je do sféry svého vlivu. Tyto země potřebují naše odhodlání ještě více, než je potřebovaly země střední Evropy před rozšířením v roce 2004. Potřebují, aby k nim Evropská unie přistupovala individuálně, nikoli v rámci obecné politiky sousedství, které ve skutečnosti nakládá s Ukrajinou stejně jako se zeměmi, které do Evropy historicky nepatří. Ukrajina, Gruzie a také Bělorusko jsou chudší, hospodářsky slabší a potýkají se s většími politickými potížemi než země, které k Unii přistoupily po roce 2004.
V posledních letech došlo v této oblasti k výraznému posílení pozice Ruska. Připravenost Ruska využít své energetické zásoby k politickému vydírání brání Evropské unii, aby se postavila proti hanebným praktikám Kremlu, které nemají s demokracií nic společného. V Gruzii a na Ukrajině se Moskva nyní snaží zvrátit přechod k demokracii. Politika sousedství Evropské unie, jak bychom ji správně měli nazývat, musí našim nejbližším sousedům nabídnout okamžitou politickou a ekonomickou pomoc. Polsko má již k dispozici konkrétní projekty, např. projekt nezávislé televize Bielsat pro Bělorusko.
Gabriele Zimmer
jménem skupiny GUE/NGL. - (DE) Pane předsedající, vrátím se k pravému předmětu zprávy a paní Budreikaitėové bych chtěla srdečně poděkovat za zprávu, neboť ji považuji za velice vyváženou a kompetentní. V tomto okamžiku má obzvláštní význam, neboť nyní hodnotíme dosavadní vývoj a tvoříme závěry, pokud jde o intenzivnější rozvojovou spolupráci nových členských států, zejména ve vztahu k zemím AKT.
Přistoupení k EU podle Smlouvy jasně znamená také povinnost přijmout stávající acquis communautaire. Je však také zřejmé, že Smlouva je věc jedna a povědomí veřejnosti o hlavních oblastech politiky v různých zemí je věc druhá. Statistiky, které máme k dispozici, to jasně dokládají.
Rozvojová spolupráce se zeměmi Afriky, Asie a Latinské Ameriky se zemím, které samy zaostávají v hospodářském rozvoji, mnohdy nezdá být obzvláště naléhavou problematikou. Z toho důvodu musíme společně prosazovat uznání významu tohoto úkolu a naléhat na to, abychom pokračovali v jeho plnění, přičemž navážeme na rozvojovou spolupráci, která v minulosti s některými zeměmi, zejména v Africe, dozajista probíhala.
Mnoho vazeb, které existovaly před rokem 1989, bylo rychle, a přesto v tichosti zpřetrháno. Došlo k řadě politováníhodných událostí. Mnoho projektů, které byly v těchto zemích zahájeny, je nyní v troskách. Myslím, že zde bychom měli znovu začít.
Rovněž mě příliš nepotěšila skutečnost, že téměř všechny členské státy ve střední a východní Evropě soustřeďují na základě dohody s Komisí svoji rozvojovou spolupráci na země bývalého Sovětského svazu, což odsouvá do pozadí skutečné cíle rozvojové spolupráce, konkrétně dosažení rozvojových cílů tisíciletí. I kdyby se novým členským státům podařilo zvýšit do roku 2010 oficiální rozvojovou pomoc na 0,17 %, jak zní dohoda, lze se obávat, že pouze malý díl této částky bude vyčleněn na rozvoj a podporu nejchudších zemí světa.
Paní Budreikaitėové za její zprávu ještě jednou děkuji.
Frank Vanhecke
(NL) Podlé mého názoru má zpráva několik dobrých bodů. Obsahuje zajímavý přehled postojů nových členských států k rozvojové spolupráci. To je dobře. V zásadě jsem nicméně přesvědčen, že tato zpráva především představuje promarněnou příležitost. Namísto podněcování nových členských států k naplňování tradičních cílů evropské rozvojové pomoci by Parlament udělal lépe, kdyby o těchto cílech diskutoval a zamyslel se nad tím, zda má dnes ještě smysl pokračovat s tradiční formou rozvojové pomoci.
Znovu a znovu povyšuje tato sněmovna finanční cíle na jakési dogma, aniž by proběhla řádná diskuse, a znovu a zase odmítáme uznat základní příčiny, které leží v jádru většiny problémů rozvojových zemí. V Africe je ve skutečnosti hlavní příčinou chudoby, hladu, nedostatečné bezpečnosti a obrovských sociálních a ekonomických potíží rozvojových zemí fakt, že jsou špatně řízeny zcela zkorumpovanými režimy.
Nové členské státy jsou v této souvislosti nabádány, aby organizovaly informační kampaně a kampaně na zvyšování povědomí. S tím souhlasím, neměli bychom však také informovat veřejnost o tom, že africké země vynakládají na zbrojení větší částky, než jaké získávají ve formě rozvojové pomoci? Že afričtí vládci mají schované miliardy ve švýcarských bankách a že tyto částky v souhrnu přesahují mnohaletou rozvojovou pomoc? Pokud je něco, co by Evropa měla dát najevo, pak je to fakt, že pouze demokracie, v nichž se uplatňuje právní stát, mohou lidem opravdu zaručit zlepšení životních podmínek a že za těchto okolností bude rozvojová pomoc efektivní a prospěšná. V současnosti tomu tak bohužel není.
Theodor Dumitru Stolojan
(RO) Tuto zprávu oceňuji, neboť novým členským státům opravdu pomůže dostát závazkům, které přijaly v rámci politiky rozvojové spolupráce.
Podporuji doporučení obsažená ve zprávě a dvě z nich bych rád vyzdvihl, a to zaprvé, že je nezbytné vypracovat strategii pro vzdělávání občanů. Neznamená to, že budeme občany členského státu, v němž hrubý domácí důchod na jednoho obyvatele činí pouze 38 % průměru EU, např. Rumunska, přesvědčovat, že musejí část rozpočtových zdrojů vyčlenit na rozvoji jiných zemí, ale že jsme se zavázali respektovat základní hodnotu Evropské unie; a Rumunsko, které se jako členský stát v takovéto situaci nachází, zaměří své úsilí tímto směrem.
Rovněž bych rád poukázal na doporučení týkající se předávání kladných zkušeností starších členských států těm novějším, aby se zabránilo selhání rozvojové spolupráce, např. nedosažení cíle, nedostatečné účinnosti a vzniku příležitostí ke korupci v přijímajících státech.
Chtěl bych také zdůraznit význam, který by měl být v rámci rozvojové spolupráce přiznán vzdělávání a odborné přípravě lidských zdrojů. V této souvislosti má Rumunsko krajně pozitivní zkušenosti s poskytováním stipendií žákům a studentům z Moldavské republiky a jihozápadní Ukrajiny. Mezi rumunskými vysokými školami a školami a žáky a studenty z uvedených zemí existuje přímý vztah.
Justas Vincas Paleckis
- (LT) Gratuluji paní zpravodajce Budreikaitėové za zprávu, která ji jistě stála mnoho času a úsilí. Je povznášející vědět, že se nové členské státy za tak krátkou dobu změnily z příjemců pomoci na její dárce. Avšak většina těchto zemí - ne-li všechny - by mohla mít potíže s tím, aby do roku 2010 vyčlenila na rozvojovou pomoc 0,17 % HDP.
Proč? V zemích, které přistoupily k EU v 21. století, dosud převládá etnocentrismus. Tyto země mají pocit, že trpěly nejvíce, stále bojují a že pomoc potřebují nejvíce. Nicméně členství v EU a účast na rozvojové spolupráci pomáhají odstranit úzkoprsost.
V Litvě, kde na projekty rozvojové pomoci lidé donedávna reagovali skepticky, je dnes většina obyvatelstva přesvědčena, že je taková pomoc vítaná a nutná. Nové členské státy jsou ve výhodném postavení, neboť mohou s jinými regiony ve světě sdílet zkušenosti z přechodného období. Známe potíže, s nimiž se potýkají naši blízcí sousedé ve střední Evropě, na Kavkaze a ve střední Asii, jelikož to není dávno, co jsme takovéto utrpení sami prožívali.
Je nicméně třeba, abychom svoji pozornost a pomoc směřovali do poněkud vzdálenějších míst. Z Vilniusu, Varšavy, Budapešti či Bukurešti je poněkud obtížné si uvědomit, jak chudé jsou africké a asijské země, je však třeba mít na paměti, že pomáháme-li dnes těm, kteří pomoc potřebují, pomáháme vlastně i sami sobě. Všechny země na této planetě jsou navzájem propojené, stejně jako je tomu u spojitých nádob. Rostoucí propast mezi nejbohatšími a nejchudšími zeměmi a také nezastavitelný příliv ekonomických migrantů podrývá světové základy.
Vedle státní pomoci hrají velice důležitou úlohu také organizace občanské společnosti. Hodnota peněz a zboží shromážděných prostřednictvím nevládních organizací, škol a církve není příliš vysoká, ale velmi uspokojivá.
Ryszard Czarnecki
(PL) Pane předsedající, moje země byla po mnoho let kvůli převládající chudobě příjemcem pomoci. Dnes, po čtyřech letech členství v Evropské unii, se Polsko stále aktivněji podílí na pomoci rozvojovým zemím. Nedávno jsme například odepsali velký dluh Angoly. Rovněž finančně podporujeme elity v rozvojových zemích tím, že financujeme stipendia pro studium v Polsku. Náš základní předpoklad zní, že investice do vědomostí a tvorby elit nejsou o nic méně důležité než šíření charity.
Musím říci - a jistě se mnou někteří z vás souhlasí - že podpora rozvojových zemí by neměla být omezena na podporu zemí v Africe, a chtěl bych vám připomenout, že nás evropský konsensus z roku 2005 nezavazuje k tomu, abychom naši rozvojovou pomoc soustředili na Afriku. Jako Polák jsem hrdý na to, že moje země, nový členský stát, přiděluje na podporu rozvojových zemí stejný procentní podíl HDP jako Řecko, které je v Unii již 27 let, Portugalsko, které je členským státem 22 let, a Itálie, která je zákládajícím členským státem Společenství.
Katrin Saks
(ET) Chtěla bych paní zpravodajce poděkovat za aktuální a vyváženou zprávu. Ráda bych vznesla několik připomínek k otázkám vyplývajícím jak z dřívější rozpravy o této zprávě, tak ze dnešní rozpravy v této sněmovně.
První bod se týká názoru, že postoj veřejnosti v nových členských státech k rozvojové spolupráci a humanitární pomoci je vlažný. Domnívám se, že v této souvislosti má velký význam zvyšování povědomí. V Estonsku byla provedena studie, která srovnává dnešní postoje s postoji před třemi lety, a dokonce i údaje staré tři roky naznačují, že se povědomí o rozvojové spolupráci - nikoli pouze v institucích, ale také u běžného obyvatelstva - zlepšilo natolik, že umožňuje značnou rozpočtovou podporu nebo zvýšení podpory rozvojové spolupráce.
Je důležité, aby veřejnost věděla, že se peníze neztrácejí v bezedné černé díře, ale že jsou určeny konkrétním zemím na konkrétní projekty. Estonská rozvojová spolupráce vychází ze zásady, že odpovědnost za rozvoj leží především na samotných rozvojových zemích: ničeho nelze dosáhnout nátlakem. Z toho důvodu má obzvláštní význam úzká spolupráce a velice dobrým příkladem je spolupráce Estonska a Gruzie.
Proto vítám odstavec 17 zprávy, v němž se uvádí, že největšími výzvami bude navýšení rozpočtů a zvyšování povědomí, zejména široké veřejnosti. Přestože např. částka vyčleněná na mezinárodní rozvoj činila v roce 2006 v Estonsku 0,09 % HDP, v současnosti převládá názor, že by tato částka měla růst a do roku 2011 hodláme v souladu s programem rozvojové spolupráce přijatým v roce 2006 dosáhnout hodnoty 0,17 % HDP.
Vítám skutečnost, že do zprávy byly ve fázi přípravy začleněny návrhy mých estonských kolegů a jsem přesvědčena, že tato zpráva dokládá zásadní změnu, během níž se nové členské státy staly z příjemců pomoci jejími dárci; doufám, že tato podpora nadále poroste.
Liam Aylward
Pane předsedající, je ohromující, že lze 200 milionů dětí na celém světě označit za dětskou pracovní sílu. Tato praxe je naprosto nepřijatelná. Mezinárodní společenství se musí intenzivněji snažit, aby zaručilo, že jsou ve všech zemích světa důrazně vynucovány mezinárodní kodexy boje proti dětské práci.
Tato problematika musí mít za všech okolností hlavní postavení v rámci politik EU týkajících se rozvojové pomoci. EU musí intenzivněji spolupracovat s Organizací spojených národů, fondem UNICEF, Světovou bankou, Mezinárodní organizací práce, dárci a nevládními organizacemi, aby zavedla správné strategie, jimiž zaručí, že jsou zavedeny jednotné právní předpisy, které učiní přítrž této nelidské praxi dětské práce.
Je třeba uplatnit přístup o více rozměrech, má-li být boj s dětskou prací po celém světě veden efektivně. Je třeba zavést vynutitelná opatření sociální ochrany a změnit pravidla trhu práce. Dětská práce je neoddělitelně spjata s problematikou vzdělání. Děti, jimž je upřen přístup ke vzdělání, se s větší pravděpodobností stanou dětskými pracovníky. Evropská unie, největší světový dárce rozvojové pomoci, musí nadále razantně usilovat o to, aby zaručila, že budou do roku 2015 splněny rozvojové cíle tisíciletí včetně cílů, které stanovilo mezinárodní společenství, pokud jde o dostupnost vzdělání pro všechny děti na celém světě.
Mieczysław Edmund Janowski
(PL) Pane předsedající, pokud pomáháte jiným, přestože sám potřebujete pomoc, je to zcela jistě důkazem solidarity. To prokazují akce 12 států, které nedávno přistoupily k Evropské unii, a takovouto solidaritu je třeba ocenit. Loni v listopadu jsem v této souvislosti poukázal na činnosti Polska výstavou Polská pomoc světu. Proto jsem paní Budreikaitėové velice vděčný za ucelenou prezentaci této problematiky.
Účelem rozvojových cílů tisíciletí, o nichž diskutujeme již celé roky, je pomáhat lidem, kteří žijí v chudobě, a to včetně milionů podvyživených dětí. Tato pomoc by však měla spočívat spíše v tom, že zajistíme rybářský prut a předáme rybářské dovednosti, než abychom rovnou servírovali ulovenou rybu.
Musíme se také snažit, abychom nastolili spravedlivější systém obchodování se zeměmi třetího světa. Je třeba, aby dárci byli velkorysejší při odepisování dluhů a rozsáhlém sdílení vědeckých poznatků, zejména v lékařství. Měli bychom v těchto zemích podporovat školy a univerzity, aby jejich absolventi mohli prací uspokojovat potřeby svých spoluobčanů. Měli bychom vyřešit nedostatek pitné vody. Obyvatelé Evropské unie představují sotva 7,5 % světové populace, spotřebují však 23 % světového hrubého národního důchodu. Samozřejmě že v Evropě máme své vlastní potíže včetně těch ekonomických. Musíme si však udržovat odstup. Neměli bychom být lhostejní ke strádání těch, kteří trpí hladem, nemocemi či nedostatkem vzdělání, kteří žijí v chudobě, útlaku či ve smrtelném nebezpečí.
Reinhard Rack
(DE) Pane předsedající, rád bych se vrátil k poznámce, kterou pan komisař učinil ve svém úvodním prohlášení, že bychom měli nejen poskytovat rozvojovou pomoc, ale že bychom ji mohli a měli spojit s obecnými zájmy - nikoli ve smyslu politiky moci či ovládání, které kdysi prováděly Spojené státy a bývalý Sovětský svaz a které dnes provádí Rusko a Čína, ale tak, abychom usilovali o řádnou správu věcí veřejných, respektování lidských práv a boj proti korupci. Tyto zájmy bychom měli vyřezat na naše erby - a tím nemám na mysli jen nové členské státy a jejich politiku rozvojové pomoci, ale nás všechny. Snad bychom mohli tuto situaci využít jako praktickou příležitost k tomu, abychom na tyto zájmy kladli ještě větší důraz.
Jan Zahradil
Pane předsedo, ta zpráva je samozřejmě velmi potřebná, ten vývoj je velice dynamický v té oblasti a dokonce i předstihl tu zprávu. Některé nové členské země už třeba zřídily ty rozvojové agentury, což není v té zprávě ani reflektováno.
Ale já chci hovořit o něčem jiném. Já bych rád rozptýlil ten široce sdílený mýtus, že nové členské země nemají v této oblasti žádné zkušenosti. My je máme, jakkoli jsme je nabyli za situace rozdělené Evropy, za železnou oponou, v jiném režimu a bylo to všechno ideologicky a politicky podmíněno. Ale máme je, my jsme v rozvojovém světě stavěli elektrárny, pivovary, pomáhali jsme tam se zemědělstvím. Zůstali nám mimochodem z té doby někdy poměrně velké a nesplacené dluhy, ale to je v tuto chvíli jedno. To know-how tady prostě je. Já bych byl docela rád, kdyby bylo využíváno a chtěl bych touto cestou vyzvat Komisi, aby nepovažovala nové členské země za nějaké nováčky, ale aby ty znalosti, které tady existují, dokázala efektivně využívat.
Miloslav Ransdorf
Pane předsedající, já bych navázal na to, co říkal kolega Zahradil. Je to naprostá pravda. Československo v minulosti působilo, stejně jako další země sovětského bloku, v zemích třetího světa. Úspěšně se podílelo na rozvoji jejich ekonomik a na tento potenciál je možné navázat.
Ale jsou tady i zkušenosti negativní. Ta negativní zkušenost je daná tím, že vlastně nikdy nemůžou externí zdroje růstu nahrazovat zdroje vnitřní, interní a častokrát to podvazuje právě schopnost těch ekonomik se rozvíjet na svém vlastním základě.
Před časem, je to už dlouho, co vydal Gunnar Myrdal svou knihu "Asijské drama" a tam kontrastoval pocit optimismu, který zavládl po druhé světové válce třeba v Africe s pesimismem, který fungoval v asijských zemích. Dneska je situace úplně jiná. Asijské země se v řadě případů velice úspěšně rozvíjejí, zatímco Afrika přitahuje pouze 2 % procenta světových investic a v řadě zemí je ekonomický marasmus.
Souvisí to také s tím, jak se chovaly vládnoucí elity v obou těchto regionech - naprosto odlišně. Jedna francouzská studie kontrastuje právě chování těchto elit a ukazuje, že narozdíl od asijských elit, které investovaly do ekonomiky, africké elity vytvořené zdroje tezaurovaly a odvážely mimo vlastní území.
Louis Michel
člen Komise. - (FR) Pane předsedající, dámy a pánové, je zřejmé, že musím nejprve poděkovat všem řečníkům za vysoce kvalitní příspěvky a za význam vznesených bodů, které úzce odrážejí moje vlastní obavy. Rád bych také hned na začátku poděkoval slovinskému předsednictví, které se k celé problematice postavilo podivuhodně neotřelým způsobem: snaží se v nových členských státech podporovat a podněcovat myšlení o rozvojové politice a již uspořádalo dvě nadmíru produktivní setkání, na nichž se o těchto otázkách diskutovalo.
Pokud jde o připomínky týkající se míry pomoci - tedy částek potřebných financí - naprosto rozumím potížím, jimž nové členské státy čelí. Chtěl bych vám však připomenout - a i vy sami jste se o tomto bodu samozřejmě již obecně zmínili -, že existuje řada alternativních metod, jak se angažovat a využívat transfery odborných znalostí, které jsou velice levné. Jeden řečník se například zmínil o projektech spolupráce v oblasti vzdělání. Zasílání školitelů nebo učitelů do afrických zemí je relativně málo nákladné, pro tyto země jsou však tito lidé nanejvýš přínosní.
Základní otázka, která zde byla vznesena, tedy zda by nebylo vhodnější, aby členské státy investovaly do svých sousedů - sousedé možná nejsou to správné slovo, ale žádné lepší mě nenapadá - místo aby investovali v Africe, je podle mého názoru špatná. Plně si uvědomuji, že investice do sousedních zemí jsou evidentně atraktivnější a snadněji zdůvodnitelné a že jsou ve vašich zemích přitažlivější pro veřejné mínění i pro potenciální partnery v rámci rozvojové politiky. Jeden přístup nicméně nevylučuje druhý a mladí lidé mají výjimečnou příležitost poučit se, když vidí, že se národ rozhodne rozšířit svoji podporu na Afriku a otevřít se tomuto kontinentu, protože tak vyjadřuje hodnoty, které jsou jak evropské, tak v nejhlubším smyslu také univerzální. Dále bych chtěl říci, že základem, z nějž vycházím při zdůvodňování přítomnosti nových členských států v Africe, je skutečnost, že některé vaše země již mají s touto oblastí zkušenosti a že tyto zkušenosti za sebou zanechaly obecně kladné stopy, zejména pokud jde o budování některých států a státních služeb a také v podobě skutečných odborných znalostí, které byly uchovány.
Dámy a pánové, druhým bodem je fakt, že Afrika rozvojových cílů tisíciletí nedosáhne. Tyto cíle budou naplněny ve všech rozvojových zemích kromě Afriky. Na tomto základě bych se tedy odvážil tvrdit, že je částí naší odpovědnosti - nebo naší spoluodpovědnosti -nesnižovat investice v Africe, a znovu zdůrazňuji, jak již pronesl jeden z řečníků, že investice lze udržet prostřednictvím výměny odborných znalostí. Pokud našim univerzitám, vysokým školám, obcím a místním orgánům poskytneme podporu či pobídky, aby se zapojily do výměny s rozvojovými zeměmi, bude to zjevně přístup poměrně levný a účinný. Musím také říci, že jsem opravdu ochoten vyzvat zástupce tzv. "nových" členských států, aby se spolu se mnou účastnili některých misí. Jsem přesvědčen, že je nanejvýš důležité, aby se osobně přesvědčili nejen o tom, co je v sázce, ale také o skutečně tragické situaci, jíž některé země a někteří lidé čelí.
Rád bych se na závěr zmínil o aspektu, který nabízí velký potenciál pro přidanou hodnotu - pravděpodobně větší, než mají některé naše státy, jak kdosi poznamenal - , a to o celé oblasti správy věcí veřejných. Co vlastně máme na mysli správou věcí veřejných? Správa věcí veřejných je schopnost státu vykonávat hlavní svrchované funkce a poskytovat svým občanům základní úroveň sociálních služeb. Jsem přesvědčen, že jde-li o správu věcí veřejných, můžete obrovskou měrou přispět: tedy vším, v čem spočívá budování státu a - abych vyzdvihl, co zde, myslím, řekl pan Lambsdorff - vším, co se týká cesty od přechodného období k budování státu či struktur s definitivnější podobou. Mám na mysli výběr daní, tvorbu správních orgánů na místní úrovni, zásadu subsidiarity a decentralizace. Všechny tyto aspekty mají zjevně zásadní význam pro budování států, které mají být schopny skutečně sloužit svým občanům, a je jasné, že se v této souvislosti můžete ujmout důležité role.
Jsem přesvědčen, že by bylo užitečné - a hodlám to také navrhnout - vyzvat 12 tzv. "nových" členských států ke spolupráci s Komisí v rámci desátého programu Evropského rozvojového fondu. V současnosti jsme více méně dokončili programování desátého Evropského rozvojového fondu a stálo by zato pokusit se přimět nové členské státy, aby se jednotlivě vyjádřily k tomu, jakým způsobem by se do tohoto fondu mohly co nejlépe zapojit. Mohli bychom je například požádat, aby poskytly odbornou přípravu v oblastech spravedlnosti, správy či vzdělání, nebo by mohly poskytnout určité odborníky. Některé nové členské státy mají například zkušenosti s elektronickou veřejnou správou a po tomto typu odborných znalostí je v některých afrických zemích velká poptávka. Právě proto předkládám návrh. Domnívám se, že tato diskuse je velice důležitá a uznávám, že otevírá některé velice důležité směry, jimiž bychom se měli vydat. Navrhuji, že chceme-li být opravdu efektivní a dosáhnout pokroku, měli bychom se velmi brzo sejít se zástupci 12 příslušných zemí a aktivně se touto problematikou zabývat, aby se nám v nadcházejících týdnech skutečně podařilo sestavit společné programy. Jsem přesvědčen, že si nemůžeme dovolit takovouto příležitost promarnit.
A pár slov závěrem, hovořili jste o podmínečnosti a váš postoj zcela chápu. Souhlasím, že vše, co se týče hodnot, lidských práv, respektování lidských práv a boje s korupcí, má zjevně svůj význam, ale v některých případech může být velmi obtížné a dokonce kontraproduktivní spojovat rozvojovou pomoc s přísným dodržování takovýchto hodnot nebo ji jimi podmiňovat, jakkoli jsou pro nás nepochybně důležité. Je třeba uznat, že budeme-li pomoc vázat na hodnoty či ji hodnotami podmiňovat, poškodí to v zemích, které tento typ požadavku nerespektují, především běžné občany. Naší reakcí na tento problém v zemích, kde nejsou dodržovány zásady řádné správy věcí veřejných, je spolupráce se specifickými hospodářskými subjekty, buď s nepřímými místními hospodářskými subjekty, nebo s nevládními organizacemi či agenturami, které zastupují Organizaci spojených národů. Rozpočtovou podporu nabízíme pouze zemím, které jsou schopné zaručit minimální úroveň řádné správy věcí veřejných. Domnívám se tedy, že nelze pochybovat o tom, že jde-li o tento přístup, jsme naladěni na stejnou vlnovou délku. Pokud jde o hodnoty, o nichž jsem se zmínil, tyto hodnoty se snažíme důsledně šířit. Neustále se pokoušíme prosazovat je prostřednictvím politického dialogu. Chceme-li však lidem opravdu pomoci, a to je konec konců náš hlavní cíl, je přísné dodržování podmínečnosti obtížné.
DanutBudreikaitė
Upřímně děkuji všem, kdo se zúčastnili této rozpravy a podpořili moji zprávu. Chtěla bych také poděkovat členům Výboru pro rozvoj za to, že ji hlasováním jednomyslně podpořili.
Ráda bych vyzdvihla několik otázek. "Nové členské státy" - tento název v podstatě zůstává svým způsobem podmínečný a usnadňuje odlišení "starých" členských států od těch, které k EU přistoupily během dvou rozšíření a mají specifické historické pozadí a ve skutečnosti jsou chudší než státy staré.
Chci se zmínit o zkušenostech s politikou rozvojové spolupráce. Tato politika začala být původně uplatňována v roce 1958. Země střední Evropy - Česká republika, Slovensko a další - mají s účastí na rozvojové spolupráci více zkušeností. Účast států kolem Baltského moře byla mnohem omezenější. Moje země se nicméně v současné době podílí na poskytování oceanologické pomoci africké zemi Mauriciu. A pokrok je zjevný.
Proč kladu důraz na "východní" rozměr, "východní země"? Protože jsou našimi velice důležitými sousedy. Nemá smysl oddělovat sousedství a politiku rozvojové spolupráce nebo nutit politiky, aby diskutovali o podrobnostech tohoto rozdělení. Tyto pojmy jsou navzájem propojené. V Bělorusku, naší sousední zemi, přežívají někteří lidé více méně se dvěma dolary na den. Do které skupiny tedy tato země patří? Tyto země jsou zaostalé, žádají o pomoc a trvají na tom, že by pomoc měly obdržet. Všichni chceme, aby naši sousedé žili důstojně. Proto se zdá, že usilujeme o tytéž globální cíle.
Pomáháme africkým zemím s potíráním chudoby, snižováním úrovně migrace, zvyšováním životní úrovně, oživováním ekonomiky a umožňujeme jim, aby bojovaly s nemocemi a spoléhaly samy na sebe. Tím, že pomáháme sousedním zemím s potíráním chudoby a pomáháme jim, kdykoli je to možné a pokud máme odpovídající odborné znalosti, pomáháme nastolit stabilitu v celé Evropě a oblasti Balkánu. Děkuji všem za účast v této rozpravě a za podporu.
Předsedající
Rozprava je ukončena.
Hlasování se bude konat dnes ve 12:00.
Písemná prohlášení (článek 142 jednacího řádu)
Sebastian Valentin Bodu  
písemně. - (RO) Ačkoli návrh usnesení, o němž diskutujeme, obsahuje ambiciózní cíle, bude podle mého názoru obtížné shodnout se v blízké budoucnosti na společné politice, byť jen v zásadních bodech. Ačkoli tvoříme velkou rodinu, každý členský stát EU má vlastní priority, pokud jde o země a geografické oblasti, s nimiž je v současnosti navázána regionální rozvojová spolupráce, a tyto priority jsou motivovány ekonomickými, geopolitickými, etnickými a historickými zájmy atd. a je nepravděpodobné, že se tento přístup výrazně změní. Nedávné vyhlášení nezávislosti Kosova prokázalo, že postoj členských států není jednotný, a proto je pravděpodobné, že se názory budou různit také během diskuse o situaci našich sousedů mimo Společenství. Je pravda, že byl učiněn důležitý krok, neboť na základě Lisabonské smlouvy byl jmenován vysoký představitel EU pro zahraniční věci. Jelikož však neexistují jasná pravidla, na jejichž základě by byly určovány priority Společenství, bude se každý členský stát snažit prosazovat rozvojové politiky včetně politiky finanční (příděly z rozpočtu Unie) v těch oblastech mimo Společenství, které vyhovují jeho vlastním prioritám, a soustředit se na ně.
