Svinīgā sēde - Vācijas apvienošanās divdesmitā gadadiena
Priekšsēdētājs
Dārgie kolēģi, dāmas un kungi! Ļaujiet man jūsu vārdā sveikt Eiropas Parlamentā visus mūsu godājamos viesus. Paldies, ka jūs atnācāt. Daudzi no mums atceras - tie, kuri ir ļoti jauni, to zinās no vēstures - pirms 20 gadiem notikušo Vācijas apvienošanos.
Tajā piedalījās četri pasaules līderi - Amerikas Savienoto Valstu prezidents George Bush vecākais, Padomju Savienības prezidents Mikhail Gorbachev, Apvienotās Karalistes premjerministre Margaret Thatcher un Francijas prezidents François Mitterrand, kā arī, protams, šo četru valstu ārlietu ministri, kuri apsprieda apvienošanās līgumu.
Viens no šiem ārlietu ministriem šodien ir kopā ar mums. Es ar lielu prieku sveicu Eiropas Parlamentā Roland Dumas. Mēs ļoti priecājamies jūs redzēt.
Mēs arī sveicam abus Vācijas tālaika vadītājus - Rietumvācijas kancleru Helmut Kohl un Austrumvācijas premjerministru Lothar de Maizière. Laipni lūgti Eiropas Parlamentā, kad ir apritējuši 20 gadi pēc šā notikuma!
Eiropas iestādēm Vācijas apvienošanā bija ļoti būtiska loma. Mūsu visu vārdā es arī vēlos teikt - Enrique Barón Crespo, bijušais Eiropas Parlamenta priekšsēdētāj, esiet sveicināts mājās! Enrique, šeit ir jūsu mājas! Paldies, ka atnācāt.
Visbeidzot - taču noteikti ne mazāk svarīgi -, ar mums kopā ir arī Eiropas Komisijas tālaika priekšsēdētājs Jacques Delors. Mēs ļoti priecājamies jūs redzēt. Mēs esam ļoti pateicīgi un ļoti labi atceramies jūsu tolaik teiktās runas. Jūs bijāt liels Vācijas vienotības atbalstītājs, un mums visiem tas bija ļoti svarīgi. Ja nebūtu notikusi Vācijas apvienošanās, nenotiktu arī Eiropas apvienošanās. Tās dienas mūsu kontinentam bija ļoti svarīgas. Mēs ar to varam lepoties, un tos laikus mēs vienmēr atcerēsimies.
(Klātesošie sveica runātāju ar skaļām ovācijām)
Lothar de Maizière
Priekšsēdētāja kungs, Delors kungs, dāmas un kungi! Paveroties apkārt, es ieraugu daudzas labi zināmas un pazīstamas sejas, un es ļoti priecājos jūs visus atkal redzēt.
Uzrunāt jūs šodien Eiropas Parlamentā par godu šim notikumam man ir liels pagodinājums. Tas skaidri apliecina, ka Vācijas apvienošanās noteikti bija ne tikai valstiski svarīgs, bet arī visai Eiropai būtisks notikums. Es pat varētu sacīt, ka, apvienojot Vāciju, mēs pielikām punktu Eiropas tautu nepareizajām nacionālisma izpausmēm. Tādēļ vēlos izmantot šīs gadadienas sniegto iespēju un savā runā aicināt visas Eiropas tautas tiekties pēc visa tā, kas mūs vieno. Šodiena, 7. oktobris, šim pasākumam ir ļoti piemērota diena, jo aprit 61 gads kopš Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) dibināšanas. Četrdesmit gadus 7. oktobrī plaši un pat dižmanīgi tika atzīmēta Republikas diena.
Tomēr es kļuvu par premjerministru, lai likvidētu VDR un vadītu austrumvāciešu apvienošanos. Vienīgais konteksts, kurā mēs varējām atrisināt neatbildēto jautājumu par Vāciju, bija Eiropas vienotība. Eiropas Savienība ar Romas līguma ieliktajiem pamatiem ir apliecinājusi, ka Eiropas valstis no abu pasaules karu radītajām šausmām ir guvušas pareizo mācību. Kanclers Konrad Adenauer 1957. gadā panāca, ka līgumos tiek paredzēta Austrumvācijas pilntiesīga dalība Vācijas apvienošanās gadījumā. Tas papildināja Vācijas konstitūcijas preambulas nozīmi, kurā runāts par rīcību to cilvēku vārdā, kam liegta iespēja piedalīties praktiskajā politikā. Tādējādi jautājums par Vāciju nekad nepazuda no darba kārtības, jo tas bija arī viens no galvenajiem veidiem, kā pārvarēt Eiropas šķelšanos. Ar to cieši saistīti bija divi notikumi - Vācijas uzsāktais un zaudētais karš un dzelzs priekškars, kas sašķēla Eiropu.
Traģisks šā notikuma aspekts bija tas, ka dzelzs priekškars īpaši smagi ietekmēja tos pašus cilvēkus, kuri visvairāk cieta no nacionālsociālisma. Komunistu varas pamatus nopietni satricināt neizdevās ne ar sacelšanos Austrumberlīnē 1953. gadā, ne 1956. gadā notikušo sacelšanos Polijā un Ungārijā un arī ne ar Prāgas 1968. gada pavasara notikumiem. Taču no tā brīža daudzi Austrumu bloka valstu iedzīvotāji saprata, ka sistēmu, kurā dzīvojām, nebūs iespējams reformēt, to varētu tikai likvidēt. Šis uzskats radīja vāru cerību, ko nezaudējām arī, saskaroties ar sarežģītajiem apstākļiem un varas pārstāvju rīcību, taču vairums cilvēku, tostarp es pats, neticēja, ka šī cerība varētu piepildīties viņu dzīves laikā.
Brīvībai nebija balss. Tolaik valdīja nospiedošs klusums un paralīze. Tomēr tas viss mainījās 1978. gada oktobrī, kad Polijas kardinālu ievēlēja par pāvestu. Ar viņa ticību un vārdiem bija gana, lai iedragātu neiecietīgos režīmus. Vispirms poļu tauta un pēc tam visa pasaule saprata, ka šis vīrs teica to, kam ticēja, un ticēja tam, ko teica. Jānis Pāvils II bija pirmais pārmaiņu vēstnesis. No tā brīža Eiropā sāka pūst pārmaiņu vēji, kas 1989. gadā izvērtās īstā pārvērtību vētrā.
(Skaļi aplausi)
Dancigā 1980. gadā notikušie streiki un pirmās brīvās Austrumu bloka arodbiedrības dibināšana nepārprotami liecināja par neapturama procesa sākumu. Visu šo notikumu izšķirošais faktors bija tas, ka neviena no tautām necīnījās tikai par sevi. Ikviens, kas apšaubīja komunismu, to darīja visu vārdā. Iespējams, tas ir ironisks internacionālisma rezultāts. Tadeusz Mazowiecki un Lech Wałęsa mainīja ne tikai savu, bet arī mūsu pasauli. Mums, vāciešiem, par ļoti daudz ko ir jāpasakās poļu tautai.
(Skaļi aplausi)
Šodien mums jāatceras arī citas personas, kas pārstāvēja daudzus cilvēkus. Es minēšu tikai Andrei Sakharov un Václav Havel, kuri izstūma ķieģeļus no Berlīnes mūra ilgi pirms tā reālās krišanas 1989. gadā.
(Aplausi)
Es arī vēlos vēlreiz uzsvērt mūsu cieņu un pateicību Ungārijas valstij, kurai pirmajai bija pietiekami liela drosme atvērt savas robežas.
(Aplausi)
Tolaik cilvēki rīkojās cits cita labā, jo alka brīvības. Šīs pārmaiņas radīja patiesi un kopēji centieni, un to svarīgākais rezultāts noteikti ir ilgstoša Eiropas kopiena. Tādēļ mums šī pieredze jāuztver kā pamudinājums turpmāk Eiropā meklēt visu, kas mūs vieno.
(Aplausi)
Es nekad neaizmirsīšu, ka 1996. gadā pie Brandenburgas vārtiem, atskatoties pagātnē, Jānis Pāvils II sacīja, ka cilvēkus vienu no otra šķīra mūri un nāvējošas robežas. Brandenburgas vārti 1989. gada novembrī bija liecinieki brīdim, kad cilvēki nokratīja un iznīcināja apspiestības grožus. Slēgtie Brandenburgas vārti slējās kā nošķirtības simbols. Kad tos beidzot atdarīja, vārti kļuva par vienotības simbolu un apliecināja, ka Vācijas konstitūcijā izteiktais aicinājums panākt Vācijas vienotību tika sasniegts brīvībā. Cilvēki tobrīd varēja pamatoti teikt, ka Brandenburgas vārti bija kļuvuši par vārtiem uz brīvību. Es gribētu pāvesta teiktajam piebilst - ja, būdams protestants no Brandenburgas un hugenotu pēctecis, drīkstu tā darīt -, ka līdz ar Berlīnes mūra krišanu Brandenburgas vārti kļuva par Eiropas vienotības simbolu. Mēs, vācieši, nepietiekami novērtētu mūsu valstisko vienotību, ja pēc vēsturiskajiem notikumiem, ko nupat izklāstīju, to neuzskatītu arī par ieguldījumu Eiropas vienotībā.
(Aplausi)
Pēc pirmajām un vienīgajām 1990. gada 18. martā notikušajām Austrumvācijas Tautas palātas brīvajām vēlēšanām tika izveidots parlaments, kas bija īsts tautas šķērsgriezums un savā darbā apliecināja, ka demokrātija kā pārvaldības forma ir pārliecinoša un dzīvotspējīga. Vēlēšanās piedalījās veseli 93,4 % balsstiesīgo pilsoņu. Domāju, ka šādu rekordu tuvākajā nākotnē vairs neizdosies sasniegt. Šīs vēlēšanas skāra pilnīgi visus. Vēsturē to uzlūkos kā pārsteidzošu pierādījumu tam, ka mums, austrumvāciešiem, pēc atbrīvošanās 1989. gada rudenī jau 1990. gada pavasarī izdevās savā valstī ieviest demokrātiju. VDR iedzīvotāji rīkojās pārliecinoši un atbildīgi un pienācīgi izmantoja savu jauniegūto brīvību. Demokrātija un brīvība nav tikai abstrakti jēdzieni. Tie veido un nosaka visus mūsu dzīves aspektus.
Tautas palātas vēlēšanu 20. gadadienā es Reihstāgā sacīju un vēlos to atkārtot arī šeit, cik svarīgs bija tas, ka Tautas palāta nekavējoties visiem mūsu kaimiņiem darīja skaidru, ka pārmaiņas VDR un Vācijas apvienošanās nav pamats bažām. Parlaments nekavējoties un brīvprātīgi uzņēmās atbildību par visas Vācijas vēsturi. Tas nolieca galvas upuru priekšā un garantēja mūsu kaimiņvalstij Polijai drošas robežas. Tas arī lūdza piedošanu par VDR iesaistīšanos Prāgas pavasara notikumu apturēšanā. Parlaments to visu darīja pirms jaunās valdības izvēlēšanās, jo jaunais laikmets pēc Aukstā kara beigām bija samierināšanas, miera un kopības laiks. Šī atbildības uzņemšanās ieskandināja vienīgā brīvi ievēlētā Austrumvācijas parlamenta darba sākumu. Visi turpmākie notikumi bija saistīti ar šo atbildības uzņemšanos un bija, tā sakot, tās sekas. Šī atbildība nav zudusi pat tagad, kad VDR vairs nepastāv, un tā simbolizē pienākumu ikvienā mūsu darbībā meklēt to, kas mūs, eiropiešus, vieno.
Austrumvācijas parlaments man uzticēja pienākumu uzsākt procesu, ar ko panākt abu valstu vienotību. Vēlos uzsvērt, ka mēs visi tolaik varējām sasniegt tikai to, kas jau labu laiku iepriekš bija kļuvis skaidrs, pateicoties cilvēku vēlmei panākt vienotību. Vēlēšanas, kas notika 1990. gada 18. martā, bija arī tautas nobalsošana par Vācijas jautājuma risinājumu. Tomēr mums joprojām bija jāstrādā pie līgumu sagatavošanas un jāievieš noteikumi par teju bezgalīgu skaitu problēmu. Visi sabiedrības slāņi piedzīvoja būtiskas pārmaiņas. Tika apvienotas Vācijas valstis, atjaunots tiesību sadalījums, valstī tika atjaunota likuma vara un tika demokratizēta izglītība, policija un administratīvās iestādes. Izšķirošs faktors bija vietējās pašvaldības atjaunošana, ar ko notika atgriešanās pie Baron vom Stein un K. A. von Hardenberg aizsāktās Prūsijas reformas un kas pilsoņiem sniedza iespēju 1990. gada 6. maijā piedalīties brīvās vietējās vēlēšanās. Mēs arī izstrādājām galvenos valstu līgumus par ekonomiku, valūtu un sociālo savienību, līgumu par apvienošanos un, visbeidzot, "2+4 līgumu” ar Sabiedrotajiem - ļoti priecājos šeit redzēt Roland Dumas -, ko 12. decembrī parakstījām Maskavā.
(Aplausi)
Šo sešu mēnešu laikā mēs panācām ārkārtīgi daudz, un šo parlamentu varam pamatoti dēvēt par vissmagāk strādājušo parlamentu mūsu vēsturē.
Es līdz pat šai dienai esmu pateicīgs par to, ka visi mūsu partneri bija ļoti apņēmīgi cīņas biedri. Ir tik daudz cilvēku, kurus man šobrīd vajadzētu minēt, taču es nosaukšu tikai Mikhail Sergeyevich Gorbachev un George Bush vecāko. Runa par kopēju Eiropas māju bija viens no galvenajiem M. Gorbachev glasnost un perestroika politikas sākumpunktiem. Ar to beidzot tika atvērtas durvis Vācijas vienotībai. Tādēļ mēs nekad nedrīkstam aizmirst, ka Krievija ir būtiska šīs Eiropas mājas daļa un ka no mūsu sadarbības ar Krieviju ir atkarīga mūsu izdzīvošana.
(Aplausi)
Pamatojoties uz Atlantijas aliansi, George Bush nodrošināja īpašu aizsardzību mūsu tiesībām uz pašnoteikšanos. Vēlos minēt arī Jacques Delors, kurš ļoti daudz panāca kā Eiropas Komisijas priekšsēdētājs un sniedza mums nenovērtējamu palīdzību Vācijas vienotības panākšanas procesā. Viņš bija patiess vācu tautas draugs. Liels paldies.
(Aplausi)
Es joprojām esmu pārliecināts, ka Vācijas apvienošanās nebūtu saņēmusi tik plašu atbalstu un sadarbību, ja vecajā Federālajā Republikā to neatbalstītu Helmut Kohl, kurš nenoliedzami ir patiešām dižens eiropietis.
(Aplausi)
Šeit tiek sasaistīti divi būtiski notikumi. Ar nepieredzētu un miermīlīgu pašatbrīvošanās procesu austrumvāciešiem izdevās gāzt despotisko režīmu un nojaukt Berlīnes mūri. Ar demokrātiskām vēlēšanām viņiem izdevās ieviest būtiskas pārmaiņas. Austrumvācieši augstu paceltām galvām sacīja: "Mēs esam tauta”, taču dažas nedēļas vēlāk viņi teica: "Mēs esam viena tauta”. Cilvēkiem, kas tik īsā laikā tik daudz ko sasniedza, jābūt lepnuma un pašpaļāvības pilniem. Šiem cilvēkiem ir pamats uzskatīt, ka viņi spēj izturēt to, ko mēs patlaban dēvējam par krīzi, un ka viņi pēc katras krīzes būs stiprāki nekā iepriekš. Mums ir pieredze pārveidošanā.
(Aplausi)
Taču mēs arī esam sapratuši, ka esam šī diženās Eiropas tautu kopienas, kā arī Atlantijas alianses daļa. Mūsu brīvību aizstāvēja arī citas valstis un tautas, un tās darīja visu iespējamo, lai palīdzētu mums panākt vienotību. Tādēļ ir būtiski sev un nākamajām paaudzēm atgādināt, ka tieši mēs, vācieši, bijām atbildīgi par mūsu valsts sakāvi un šķelšanos. Par mūsu vienotību un brīvību mums ir jāpateicas mūsu draugiem, kaimiņiem un partneriem.
(Aplausi)
Tomēr apvienošanās rezultāts nav tikai mums šodien pazīstamā Vācija. Apvienošanās, nenoliedzami, ieviesa būtiskas pārmaiņas arī vecajā Federālajā Republikā un visā Eiropā. Šis pārmaiņu process pastāvīgi turpinās. Mūsu tautai un valstij izdevās pielikt punktu nemitīgi aktuālajam jautājumam par Vāciju. Tā vietā vācieši varēja sākt nopietni strādāt pie cita dižena un Vācijas konstitūcijā paredzēta mērķa, proti, miera veicināšanas visā pasaulē, rīkojoties kā vienlīdzīga vienotas Eiropas dalībvalsts. Patlaban mēs vēlamies un arī varam būt Eiropas vienotības virzītājspēks un pasaules miera garantētājs, jo savu vienotību sasniedzām miermīlīgi, sadarbojoties ar kaimiņvalstīm, kurām par to esam ļoti lielu pateicību parādā. Tomēr, pats galvenais, mēs šo uzdevumu uztveram kā vērtīgu mūsu valsts sniegtu palīdzību. Šis uzdevums sniedz mums iespēju ārēji īstenot to, kas iekšēji veido demokrātijas galveno pamatu. Demokrātija ir nevis valsts forma, bet drīzāk patiesa palīdzība, ko ikviens, rīkojoties kopēja labuma vārdā, piedāvā kopienai. Demokrātijā vairāk nekā citos režīmos ikviens tiek aicināts rīkoties un iesaistīties.
Tas pats attiecas arī uz sociālo tirgus ekonomiku, kas ir kaut kas vairāk par vienkāršu ekonomikas sistēmu. Tā pieprasa un veicina visu pilsoņu atbildību. Tajā kopējais labums ir svarīgāks par pašlabumu, un īpašums tiek izmantots kopienas labā, jo citādi to nav iespējams garantēt. Vienā vai otrā veidā mums jāturpina sev atgādināt, ka mūsu valstī un visā Eiropā ir būtiski nošķiršanos aizstāt ar līdzdalību. Tomēr līdzdalība nenozīmē to, ka ikviens kaut ko saņem. Tā nozīmē, ka ikviens var kaut ko dot un ka ikvienam ir jāpiedalās.
Mani arvien vairāk satrauc, ka pieaug mūsu brīvības pamatu veidojošo tiesību neievērošana. Demokrātijas īstums un vara ir atkarīgi tikai un vienīgi no pilsoņu attieksmes. Tieši pilsonības jēdziens sniedz mums iespēju dzīvot kopā kā kopienai un mudina mūs vienmēr meklēt to, kas mūs vieno. Mēs esam daļa no tautu kopienas, kas garantē pilsoņu tiesības, cenšas panākt mieru un labklājību un vēlas dzīvot mierā. Manuprāt, kontinentam, kurā dzīvojam, būs gaiša nākotne tad, ja tam izdosies atrast taisnīguma, demokrātijas, miera un brīvības vērtību centrālo punktu un atjaunot vienotību, ko zaudējām pēc Otrā pasaules kara. Mēs runājām par Rietumu aliansi, Austrumu bloku un austrumu-rietumu konfliktu. Pastāvēja Austrumberlīne un Rietumberlīne. Mūsu pasaule bija sadalīta austrumu un rietumu daļā, taču tai vairs nebija centra. Godīgs mūsu vienotības meklējums ir arī centra meklējums.
Reizēm mani gandrīz aizkaitina, ka viss, kā mums trūka Austrumvācijā un pēc kā tik daudzus gadus alkām, patlaban tiek uzskatīts par pašsaprotamu un gandrīz netiek pamanīts. Es ar to domāju pārvietošanās, vārda, tirdzniecības, kā arī preses un reliģijas brīvību. Es ar to domāju arī tiesības uz brīvām un godīgām vēlēšanām ar aizklātu balsošanu un tiesības piedalīties lēmumu pieņemšanā. Mūsdienās cilvēki to uzskata par tik pašsaprotamu, ka gandrīz vairs nepievērš tam uzmanību. Vienmēr pastāv risks, ka šīm priekšrocībām netiks pievērsta uzmanība un tās nenovērtēs. Reizēm es satraucos, atceroties, cik bieži cilvēki vieglprātīgi izturas pret sasniegto, jo uzskata to par pašsaprotamu un vairs nenovērtē. Cilvēki arī pārāk maz cenšas savus sasniegumus padarīt lielākus.
(Aplausi)
Mums bieži ir jārisina sarežģīti uzdevumi. Tagad, kad esam paplašinājuši Eiropas Savienību, mums tai jāpiešķir lielāks dziļums. Tomēr šie uzdevumi ir daudz vilinošāki nekā atgriešanās pie konfliktiem. Kopīgi strādāt pie krīžu pārvarēšanas un problēmu risināšanas ir daudz labāk, nekā to darīt vienatnē.
(Aplausi)
Eiropas tautu lielākā katastrofa būtu atgriešanās pie vienotības trūkuma. Tāpēc - un jo īpaši tādā dienā kā šī - meklēsim visu to, kas mūs vieno. Manis minētās tiesības un brīvības veido mūsu sabiedrības un Eiropas Savienības pamatu un centru, kā arī mūsu vērtību sistēmu. Tieši tās ir lietas, kas mūs vieno. Šajā centrā rodas izšķirošais un, iespējams, vienīgais svarīgais mūsu, Eiropas pilsoņu, pienākums - mums jābūt gataviem šīs tiesības un brīvības aizstāvēt. Eiropas pamats ir brīvības aizstāvēšana.
(Aplausi)
Mēs esam uzzinājuši, ka brīvība ir nedalāma. Vienu tautas daļu nevar saukt par brīvu, ja otra daļa dzīvo despotiskā sistēmā, kā tas bija ar mums Vācijā. Berlīnes mūra un Eiropas dzelzs priekškara krišana atbrīvoja ne tikai austrumvāciešus, bet gandrīz visas Austrumeiropas un Centrāleiropas tautas. Šie notikumi arī padarīja brīvu pilnīgi visu Eiropu. Tādēļ Eiropas tautas tām piederīgo šā vārda patiesajā nozīmē var atrast tikai kopienā. Lai nodrošinātu sev gaišu nākotni, mums jāsaglabā brīvība mūsu kopienā.
Iepriekšējais gadsimts ar tā kāpumiem un ārkārtīgi zemajiem kritumiem ir sniedzis mums vienu mācību. Vēsture nav noslēpumains liktenis, kas piemeklē tautas. Vēsture ir tikai cilvēku darbības. Taču ietekmēt citu rīcību daudz vieglāk ir, rādot labu piemēru, nevis aicinot mainīties. Tas, kas attiecas uz privātpersonām, attiecas arī uz deputātiem, valdībām un visu tautu. Mēs nevaram pieprasīt, lai mūsu pilsoņiem būtu brīvību mīloša un demokrātiska attieksme pret dzīvi. Mums viņiem ir jārāda piemērs. Tādēļ es šodien izsaku neatlaidīgu aicinājumu Eiropas tautām un lūdzu no jums tikai vienu - meklēsim, veicināsim un aizstāvēsim visu to, kas ikvienā darbībā mūs vieno. Esmu pateicīgs, ka man bija iespēja uzņemties atbildību, un es kā pilsonis, protams, joprojām esmu atbildīgs par Brandenburgu, kas ir manas mājas, par vienotu Vāciju, kas ir mana mīļotā tēvzeme, un Eiropu, no kuras vienotības būs atkarīgs mūsu liktenis un nākotne.
Liels paldies!
(Skaļi, ilgstoši aplausi)
Priekšsēdētājs
Kā jūs, de Maizière kungs, norādījāt, mūsu apvienošanās - Vācijas apvienošanās - sākās jau agrāk, jo mēs mainījām savu pieeju un attieksmi pret mūsu kopējo Eiropas vēsturi un kopējo Eiropas nākotni. Taču vissatraucošākais brīdis, protams, bija 1990. gada 3. oktobris.
Jūs noteikti pamanījāt, ka es neapsveicu ar klātbūtni Eiropas Parlamentā bijušo Eiropas Parlamenta priekšsēdētāju Hans-Gert Pöttering, tas tādēļ, ka jūs, Hans-Gert, esat viens no mums. Jūs pavadāt šeit katru dienu un strādājat kopā ar mums, un mēs ļoti priecājamies ieņemt jūsu godājamo vietu mūsu vidū.
Tagad ir pienākusi kārta mūsu otrajam goda viesim - Jacques Delors. Vispirms viņu iecēla par Francijas premjerministra Jacques Chaban-Delmas padomdevēju. Divarpus gadus vēlāk viņš kļuva par Eiropas Parlamenta deputātu. Droši vien ne visi no mums to atceras. Vēlāk viņš bija arī ekonomikas un finanšu ministrs. Viņš pavadīja divus pilnvaru termiņus Eiropas Komisijas priekšsēdētāja amatā. Viņš vadīja vienotā tirgus projektu un bija viens no galvenajiem dalībniekiem visai ES tik svarīgā Māstrihtas līguma sagatavošanas un īstenošanas procesā. Delors kungs bija arī ideju laboratorijas Notre Europe un arī citu iniciatīvu dibinātājs un priekšsēdētājs.
(Aplausi)
Jacques L. J. Delors
bijušais Eiropas Komisijas priekšsēdētājs. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, de Maizière kungs, Van Rompuy kungs, Barroso kungs, ekselences, Eiropas Parlamenta deputāti, dāmas un kungi! No Berlīnes mūra krišanas līdz Vācijas apvienošanai pagāja tikai nepilns gads.
Eiropas tautas bija aktīvas visu 1989. gadu: Polijā notikumiem, kas sākās ar streikiem Gdaņskā 1980. gada vasarā, sekoja Belvederas pilī laikposmā no 1989. gada februāra līdz aprīlim noslēgtie līgumi, bet 1989. gada 4. jūnijā notika pirmās brīvās vēlēšanas; Čehoslovākijā cilvēki pieminēja Jan Palach, kurš upurēja sevi sadedzinoties; Ungārijā atzīmēja beidzot reabilitētā Imre Nagy bēres; Bulgārijā prezidents T. K. Zhivkov bija spiests atkāpties no amata; un, protams, Austrumvācijā arvien lielāks skaits cilvēku iesaistījās miermīlīgās demonstrācijās. Cilvēku prasības kļuva arvien spēcīgākas, un 1989. gada 2. maijā notikusī Ungārijas un Austrijas robežu atvēršana sniedza dažiem austrumvāciešiem iespēju šķērsot robežu un doties uz rietumiem.
Tādējādi mēs piedzīvojām brīdi, kurā vēsture paātrināja gaitu, un mums jāatzīst, ka tas mūs visus pārsteidza. Daži no mums intuitīvi juta, ka komunistu valstī arvien vairāk zūd stabilitāte, taču neviens nevarēja iedomāties, ka tās gals pienāks tik ātri. 1989. gadā daudzās pasaules daļās notika lielas pārmaiņas: es atminos A. Pinochet diktatūras krišanu Čīlē un sacelšanos Tjananmeņas laukumā Ķīnā.
Atgriežoties pie Eiropas - 1989. gada notikumi jebkurā mirklī varēja provocēt nežēlīgas represijas vai asiņainu konfliktu, izraisot ilgstošu nestabilitāti un miera apdraudējumu. Tā nenotika. Šī ir otrā mācība, pirmā tika gūta pēc tautas sacelšanās. Mums, kas šos notikumus piedzīvoja, par tiem ir jāatgādina.
Tiešām, jaunajām paaudzēm ir jāmāca par tālaika notikumiem, jo viņi paši tos nepiedzīvoja. Patlaban viņi dzīvo labklājībā un mierā un redz tikai tādu spriedzi un nemierus, kas satricina pasauli no tālienes. Tādēļ vienīgās vardarbības un naida izpausmes, par ko šie cilvēki uzzina, tiek skatītas caur plašsaziņas līdzekļu prizmu. Taču viņiem jānoglabā atmiņā ārkārtīgi svarīgais fakts, ka, tieši pateicoties vairāku pasaules līderu gudrībai, 1989. un 1990. gadā eiropiešiem izdevās piedzīvot pārmaiņas, kas, jāatzīst bija emocionālas, taču neietvēra ne vērā ņemamu asinsizliešanu, ne bīstamu vardarbību.
(Aplausi)
Es nesaukšu vārdā visus līderus - de Maizière kungs to jau izdarīja -, kuru nesatricināmo mieru un gudrību tikko cildināju, jo baidos, ka varētu kādu aizmirst, aizskart kāda jūtas vai tikt pārprasts. Jāpiebilst, ka daži no šiem cilvēkiem diemžēl ir piedzīvojuši savas tautas un tās pēcteču nepateicību. Esmu drošs, ka vēsture labos šīs kļūdas un izlaidumus un cels gaismā patiesību par šiem notikumiem.
Tomēr uz brīdi atgriezīsimies pie šoka par Berlīnes mūra krišanu 1989. gada 9. novembrī. Pirms politiķi un diplomāti atguvās no pārsteiguma, Eiropas Komisijai bija jāreaģē kaut vai atbilstīgi de Maizière kunga minētajiem Romas līguma nosacījumiem. 11. novembrī, kad biju sasaucis steidzamu Eiropas Komisijas locekļu sanāksmi, mani intervēja Vācijas televīzija, un es apliecināju, ka austrumvāciešiem ir brīvas tiesības izvēlēties un ka viņi ir laipni gaidīti Eiropas Kopienā. Es piebildu, citēju: "Mēs esam dižena kopiena, kurā kopīgi veidosim mūsu likteni, lai virzītu vēsturi mūsu visu interešu labā.”
Tolaik nebija iespējams pateikt vairāk. Mans pienākums bija sniegt mūsu Austrumvācijas draugiem cerību un pateikt, ka viņi ir laipni gaidīti. Tai pašā laikā es centos mazināt daudzu cilvēku bailes un satraukumu. Sākot no tā brīža visā pasaulē notika daudzas valstu līderu tikšanās - Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības vadītāju tikšanās, Padomju Savienības un eiropiešu līderu tikšanās, kā arī Austrumvācijas, Rietumvācijas un četru Otrā pasaules kara sabiedroto spēku process "Divi plus četri”. Pa to laiku uz priekšu virzījās sarunas starp Vācijas Federālo Republiku un Vācijas Demokrātisko Republiku, un galvenokārt starp de Maizière kungu un kancleru H. Kohl.
Jāteic, ka, ņemot vērā šo radikālo politiskās ainavas nomaiņu, Eiropas Kopienā radās daudz jautājumu. Tomēr galu galā Eiropas Kopiena abu Vāciju apvienošanos varēja tikai apstiprināt un atbalstīt, ko tā arī izdarīja Eiropadomes sanāksmē, kas 1990. gada 24. aprīlī notika Dublinā. Šādi rīkojoties un ņemot vērā garantijas, kas tika dotas ar procesā "Divi plus četri” paredzētajiem ilgstošajiem un godīgajiem pasākumiem, Kopiena palika uzticīga tās aizstāvētajām vērtībām - mieram, savstarpējai tautu sapratnei un solidaritātei, jo īpaši ar visiem vāciešiem - no valsts austrumu un rietumu daļām. Turklāt es nevaru nedomāt, ka šo tumšo gadu laikā tieši Kopienas pastāvēšana, ne tikai tās materiālā labklājība, vienmēr bija kā atsauces punkts un gaismas bāka tiem cilvēkiem, kuri dzīvoja komunisma jūgā.
Tiešām, ļaujiet man jums atgādināt - Kopiena piedalījās šo notikumu veidošanā. Jau 1989. gada jūlijā - Dumas kungs to atcerēsies, jo bija viens no iesaistītajām personām - pirms Berlīnes mūra krišanas Komisijai izdevās pārliecināt "Lielo septītnieku” pieņemt plānu par palīdzību Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm. Atvērtības gaisotne un labvēlīga attieksme pret paplašināšanos jau bija formāli apstiprināta. Tomēr jāatzīst, ka pēc Berlīnes mūra krišanas jautājums par Vāciju radīja lielu satraukumu. Kādu ceļu apvienotā Vācija izvēlēsies?
Pēc F. Mitterrand iniciatīvas Eiropadome neierastā sastāvā satikās 1989. gada 19. novembrī, lai bruģētu ceļu regulārām abu Vāciju un to partneru apspriedēm. Kanclera H. Kohl sniegtā garā izklāstā tika rezumēta situācija, kas, protams, joprojām bija mainīga. Vēsture bija uzņēmusi paātrinātu gaitu.
Arī Eiropas Parlaments tolaik bija ļoti aktīvs un gādīgs. Parlamenta debatēs tika izskatīti par Vācijas nākotni uzdotie jautājumi un Eiropas integrācijas procesa palēnināšanās risks - kas biedēja daudzus EP deputātus - pēc kāpuma, ko nodrošināja 1987. gadā apstiprinātais Vienotais Eiropas akts. Parlaments 1989. gada 28. novembrī pieņēma ļoti svarīgu rezolūciju, kurā tika apstiprināts, ka, citēju: "Visām Eiropas tautām, tostarp poļu tautai, atbilstīgi Helsinku Nobeiguma aktam ir tiesības dzīvot teritorijās ar drošām patlaban noteiktajām robežām.” Tādējādi Eiropas Parlaments atsaucās uz vienu no sarežģītākajiem apspriestajiem jautājumiem, ko atrisināja, saglabājot Oderas-Neises robežu.
Es kā Eiropas Komisijas priekšsēdētājs 1990. gada 17. janvārī stājos Eiropas Parlamenta priekšā un paziņoju, ka, citēju: "Austrumvācija ir īpašs gadījums. Ja tā vēlas, tā ir piederīga Kopienai.” Šī perspektīva pamudināja Parlamentu izveidot pagaidu komisiju, lai izvērtētu Vācijas apvienošanās procesa ietekmi uz Eiropas Kopienu. Šī komisija, ko, man jāuzsver, veidoja ļoti pieredzējušas personas, tostarp vairāki ārlietu ministri, pārliecinoši kliedēja šaubas un sagatavoja augsni Austrumvācijas federālās zemes integrācijai. Šis ir noderīgs atgādinājums visdažādākajiem skeptiķiem, ka, pateicoties Eiropas Parlamentam, plurālas un dzīvas demokrātijas jēdziens ir nevis vāra cerība, bet gan realitāte. Toreiz komisija to apliecināja.
(Aplausi)
Ņemot to visu vērā, mums nevajadzētu novērtēt par zemu panākumus un ietekmi, kas, neraugoties uz tai liktajiem šķēršļiem, izrietēja no Eiropas integrācijas. Es, protams, nemēģināšu norādīt uz svarīgākajiem faktiem un idejām, kas ietekmēja šo lielo atbrīvošanās kustību.
Vislielākā nozīme nenoliedzami ir cilvēku spējai stāties pretī apspiestībai, paust savas alkas pēc brīvības un klusi parādīt savu drosmi. Tomēr būtu necienīgi, ja es neatgādinātu Jāņa Pāvila II izteiktos aicinājumus un jo īpaši viņa aicinājumu poļu tautai kritiskajos apstākļos: "Nebaidieties!” Es arī nevaru aizmirst Rietumvācijas stingro, taču atklāto un dāsno politiku attiecībā uz VDR tajos gados, kas noveda līdz Berlīnes mūra krišanai.
Brīvība guva uzvaru, taču brīvība ietver arī pienākumus. Līgums par Vācijas apvienošanos radīja divus sarežģītus uzdevumus. Pirmkārt, Austrumvācijas un Rietumvācijas iedzīvotājiem bija jāizturas citam pret citu ar sapratni. Tas tika uzņemts ļoti saprātīgi, saprotoši un augstsirdīgi. Otrs uzdevums bija saistīts ar ekonomikas un sociālo aspektu un bija vienlīdz sarežģīts. Bija jāiegulda milzu pūles, kas izpaudās kā ļoti lieli ikgadēji naudas pārvedumi no rietumiem uz austrumiem - resursu apjoms bija 4-5 % no Rietumvācijas kopprodukta jeb, dāmas un kungi, EUR 1 400 miljardi 20 gadu garumā. Turklāt es neminu cita veida tehnisko palīdzību Austrumvācijas ekonomikas pārstrukturēšanā.
Par šā sasnieguma nozīmi liecina viens skaitlis - divdesmit gadu laikā VDR ienākumi uz vienu cilvēku, salīdzinot ar Rietumvācijas rādītājiem, no 40 % pieauga līdz 73 %. Palīdzības centieni turpināsies arī turpmākajos gados - joprojām tiks maksāts solidaritātes nodoklis, kas, ja nemaldos, pastāvēs līdz 2019. gadam. Paši vācieši ir tam devuši piekrišanu. Joprojām ir jāiegulda darbs, lai tikpat stipri kā ekonomikas un sociālās struktūras izdotos mainīt arī domāšanu.
Savukārt Eiropas Kopienas ieguldījums bija EP deputātiem labi pazīstamās ekonomikas un sociālās kohēzijas politikas paplašināšana, attiecinot to arī uz Austrumvācijas federālo zemi. Lai gan piešķirtās naudas summas nebija salīdzināmas ar Vācijas ieguldījumu, Eiropas palīdzība skaidri apliecināja, ka Austrumvācija tiek uzskatīta par pilntiesīgu Eiropas dzīves dalībnieci, organizējot lielu skaitu cilvēku un tehnisko resursu apmaiņu, kā arī regulāru Eiropas Komisijas un jaunās federālās zemes vadītāju dialogu. Es gribēju, lai Kopiena darītu vēl vairāk, taču Vācijas vadība, satraucoties par partneru iespējamo reakciju, lūdza man nepaplašināt struktūrfondu sniegto palīdzību.
Dāmas un kungi, 20 gadus vēlāk - laikā, kad, atliekot sāņus finanšu krīzi, daudzi cilvēki apšauba vajadzību pēc Eiropas integrācijas, - 27 dalībvalstis saskaras ar vēsturisku atbildību - padziļināt Eiropas integrāciju vai arī ik dienu piedzīvot kompromisus, kas, iespējams, ir vajadzīgi, taču nākotnei par labu nenāk.
(Aplausi)
Šodien, kad ar gandarījumu atzīmējam Vācijas apvienošanās gadadienu, mēs nedrīkstam nepajautāt Vācijai, kādu nākotni tā paredz Eiropai. Apvienotā Vācija ir 27 ES veidojošo valstu ekonomikas dzinējspēks. Minēšu tikai vienu skaitli - Vācija saražo 25 % no Ekonomikas un monetārās savienības (EMS) kopējā IKP. Es atsaucos uz EMS, jo, patīk tas mums vai nē, tā ir spēcīgākā saikne starp Eiropas valstīm, kam ir vienota valūta, un no tās izriet ne tikai tiesības, bet arī pienākumi. Šķiet, ka daudzi Eiropas iedzīvotāji mēdz to aizmirst.
(Aplausi)
No ģeopolitiskā aspekta Vācija šodien nodrošina Eiropas Savienības un lielā Eiropas kontinenta pārējās daļas līdzsvaru. Tā ir spēcīga un daudzējādā ziņā pievilcīga pozīcija, kas rada daudz jautājumu gan Vācijas iekšienē, gan ārpus tās. Šim uzskatam piekrīt arī paši vācieši, kā skaidri norādīts Baltajā grāmatā par drošību Vācijā. Es citēju: "Ņemot vērā apvienotās Vācijas lielo teritoriju, iedzīvotāju skaitu, ekonomikas attīstību un ģeogrāfisko novietojumu kontinenta sirdī, tai būs svarīga loma Eiropas un teritoriju, kas atrodas ārpus tās, turpmākajā veidošanā.”
Tādējādi ir beidzies laikposms, kas bija pirms 1989. gada, kad Vācija visiem zināmu iemeslu dēļ bija atturīga un taktiska, par ko daudzi, iespējams, pat bija pateicīgi. Šīs atturības dēļ Vācijas nākamās valdības uzņēmās Eiropas integrācijas vadību, jo īpaši ar atteikšanos no Vācijas varenās markas - es saku "varenās markas”, jo runa ir par 10 markām un Vācijas atdzimšanas simbolu - apmaiņā pret eiro kā vienoto valūtu.
Šīs piebildes ne tuvu nav nostalģiskas, tas ir aicinājums, ko izsaka viens no Eiropas aktīvistiem un kas tiek adresēts ne tikai Vācijai, kuras apvienošanos mēs atzīmējam, bet visām dalībvalstīm. Vai vērtībām, ko mums nodeva ES dibinātāji, joprojām ir nozīme? Vai tās joprojām dominē? Mums nodotais mantojums vairāk attiecas uz to, kādēļ mēs vēlamies dzīvot līdzās cits citam, nevis uz līgumiem, kas ir tikai vajadzīgi institucionāli instrumenti.
Tomēr es nevēlos beigt runu uz šīs nedaudz pesimistiskās nots ar jautājumu par šiem būtiskajiem tematiem. Nē, noteikti nē. Manā atmiņā un sirdī ir palicis 3. oktobra vakars, kad Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam E. Barón Crespo un man bija tas prieks un gods būt ielūgtiem uz neaizmirstamo vakara ceremoniju bijušajā Reihstāgā. Rietumvācijas un Austrumvācijas vadītāji entuziastiski apvienojās svinīgā un priekpilnā gaisotnē. Ikviens eiropietis būtu izjutis šīs spēcīgās emocijas.
Pēc ceremonijas es gribēju uzzināt, kā jūtas tauta, un izgāju Berlīnes ielās. Arī tur es redzēju tikai svinīgumu un prieku; nebija ne fanfaru skaņu, ne dižmanīgu demonstrāciju. Tas bija kluss vakars, ko ikviens atzīmēja, atceroties pagātnē notikušo šķiršanos un nelaimīgās ģimenes, ko izšķīra patvaļīgs vēsturisks solis; kluss vakars, kurā es domāju par mūsu Eiropu, kurā nav ne naida, ne konfliktu, par Eiropu, kuru gribēju redzēt gan vienotu, gan spēcīgu, gan dāsnu.
Jūs noteikti piekritīsiet, ka joprojām ir jāiegulda ļoti liels darbs, lai nostiprinātu mūsu progresu un sasniegumus arī turpmāk.
(Klātesošie sveica runātāju ar skaļām ovācijām)
Priekšsēdētājs
Delors kungs, mēs atceramies jūsu runu, ko 1990. gada sākumā teicāt Eiropas koledžā Brigē. Jūs runājāt par Vācijas apvienošanos un sacījāt, ka Vācijas apvienošanās ir labākais veids, kā panākt labāku Eiropas koordināciju un labāku Eiropas nākotni. Tā bija lieliska un pravietiska runa.
Liels paldies jums arī par šodien teikto runu.
Es vēlos pateikties mūsu godājamajiem viesiem no Spānijas, Francijas un Vācijas, kā arī mūsu iestāžu - Komisijas un Padomes - priekšsēdētājiem par to, ka šodien bijāt kopā ar mums. Tagad skanēs Eiropas himna.
