1.Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 17 januari 1997.

Oomen-Ruijten
Ordförande, i all vänlighet skulle jag av er vilja begära att det inte får vara så att, när vi skall vara här inne klockan 15.00, då har man mage att blockera hissarna för att ta emot en delegation. Om dessa delegationer vill komma upp, ordförande, då måste de, precis som vi vara ute i god tid. Det kan inte vara sant att vi måste gå till fots uppför trapporna eller att vi måste ta en diskussion med en tjänsteman i parlamentet som vägrar att låta oss gå in i hissen. Detta får inte pågå längre. Vill ni vara snäll och göra något åt det.

Balfe
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka att kvestorskollegiet mycket tydligt påpekar att besökare sammanträdesdagar inte har rätt att använda dessa korridorer och hissar. Skulle ni kunna begagna er av er auktoritet för att säkerställa att kollegiets beslut efterlevs?

Ordföranden
Balfe har med sitt inlägg svarat er på Oomen-Ruijtens berättigade oro. Ni ser att kvestorerna redan har förekommit er begäran för att dessa händelser inte skall inträffa.

Crawley
Herr ordförande! Jag vill hälsa er välkommen till er första fullständiga session. Sedan föregående sammanträdesperiod har en person bosatt i Frankrike vid namn Goldsmith publicerat material i mitt hemland, Förenade kungariket, där det hävdas att Bryssel kommer med 100 regler i veckan. Skulle presidiet kunna undersöka om det påståendet är riktigt och återkomma till parlamentet i frågan?
(Applåder)

Ordföranden
Tack, Crawley. Jag tycker att en ledamot, som är expert som ni, inte behöver någon bekräftelse på att det utan tvivel är omöjligt att utfärda 100 förordningar eller ens 10 på en vecka. Detta vet alla ledamöter och jag hoppas att också medborgarna förstår det rent förnuftsmässigt.

Provan
Herr ordförande! Jag tar ordet för att stödja Crawley. Hon påpekar något mycket viktigt, nämligen det att det i Storbritannien finns en massa felaktiga föreställningar om vad som händer i Europeiska unionen. Det handlar i hög grad om att pressen inte rapporterar ordentligt om vad som händer här och vid gemenskapens andra institutioner. Här föreligger en grundläggande frågeställning om huruvida vårt arbete får vederbörligt erkännande. Jag hoppas därför, herr ordförande, att ni inte bara tänker avvisa vad Crawley sagt, utan kommer att beakta det och kolla med presidiet hur man skulle kunna ta itu med detta.
(Applåder)

Collins, Kenneth
Jag håller i allt väsentligt med om vad hon sa, men jag vill korrigera Crawley. Hon beskrev Goldsmith som en person som bor i Frankrike. Men han bor förstås också i Italien, Storbritannien, Mexiko och på en eller två ytterligare platser. Vi bör göra det klart.

Ordföranden
Tack så mycket, Collins. Jag trodde att vi skulle få en debatt som hör till det brittiska underhuset, men jag ser att också Berthu vill göra ett inlägg.

Berthu
Herr ordförande, jag gläder mig åt att min gruppordförandes anmärkningar bemöts med så stor uppmärksamhet här. Ni är en petig jurist och visst har ni rätt när ni säger att om man med " förordning" avser ordets egentliga betydelse så är antalet begränsat. Men om vi tänker på alla de direktiv, förordningar och dokument som varje år publiceras av Europeiska gemenskaperna, så vet vi alla att dessa motsvarar avsevärda volymer och hyllmetrar av Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag anser att vi har en diger föredragningslista denna eftermiddag och jag tror att den här frågan är tillräckligt klar efter de inlägg som har gjorts. Presidiet kommer att fatta lämpliga beslut för att antal direktiv, förordningar etc. som publiceras skall stå klart. Och jag tror säkert att den informationsansvarige kommissionsledamoten Oreja tillsammans med en av våra vice ordföranden Anastassopoulos har nödvändiga medel för att sanningen skall uppenbaras.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits eller lagts till:
Onsdag: Betänkandet av Danesin för utskottet för transport och turism om " Mot en ny marin strategi" , har inte antagits i utskottet och dras därför tillbaka från föredragningslistan.
Torsdag: På begäran av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, föreslår jag, i samband med betänkandet av Van Lancker om Schengens framtid och funktion, att debatten äger rum i morgon torsdag, men att fristen för ingivande av ändringsförslag förlängs till torsdagen den 13 februari och att omröstningen äger rum under nästa sammanträdesperiod.

Schulz
Herr ordförande! Tack så mycket för meddelandet, men jag ber er i den europeiska socialdemokratiska partigruppens namn, att förfara på ett annat sätt. Vi skulle gärna vilja se att van Lanckers betänkande inte behandlas i den här formen i morgon, utan att såväl debatten som omröstningen skjuts upp till nästa plenarvecka. Jag skall mycket kort ange skälen.
Till van Lanckers betänkande förelåg 88 ändringsförslag, som till vissa delar ledde till en mycket stridig diskussion i utskottet. Hårda omröstningar följde och vi bestämde oss i utskottet, efter debatten och efter omröstningen om ändringsförslagen, för att den föredragande skulle få chansen att komma överens med andra grupper om kompromissformuleringar. Detta för att försöka finna en bred samstämmighet i parlamentet för detta viktiga betänkande över läget för genomförandet av Schengenavtalet. Tiden var emellertid för kort, för att klara av det till i morgon. Dessutom är det ingen mening med att föra en debatt, där man skall försöka komma överens om fler kompromissförslag, som sedan överhuvudtaget inte kommer att kunna behandlas i debatten. Det är meningslöst. Därför är det mycket mer logiskt att vi skjuter upp såväl debatten som omröstningen till nästa eller nästnästa Strasbourg-vecka. Jag ber er, att förfara på det sättet.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag bestämt uttala mig emot att vi skiljer debatten från den efterföljande omröstningen. Vi skulle göra oss en stor otjänst om vi enbart debatterar i morgon och sedan inte omedelbart inför allmänheten förmådde göra utslaget av debatten synbart. Det finns inte en chans att medierna kommer att uppmärksamma vår verksamhet om vi debatterar och röstar först vid en senare tidpunkt, då sammanhanget med debatten inte framgår.
För det andra ber vi er att inte stryka punkten på dagordningen utan förfara så som det var påtänkt i denna. Vi har verkligen - och där håller jag med kollegan Schulz - ansträngt oss för att försöka finna ytterligare kompromissmöjligheter. Men vi har också lämnat in tillräckligt med ändringsförslag, som ska göra det möjligt att komma överens i sak.
Därför ber jag er att lämna punkten på dagordningen, så som den var påtänkt där, och låt såväl debatt som omröstning komma till stånd.

Ordföranden
Tack så mycket Nassauer. Jag tror att det bästa vore att kammaren uttalar sig om huruvida vi skall ha debatt och omröstning eller inte, utan att skilja de båda sakerna åt. Kammaren bör uttala sig om huruvida betänkandet av Van Lancker skall dras tillbaka från föredragningslistan eller inte.
Vi går till omröstning om begäran att dra tillbaka betänkandet av Van Lancker från föredragningslistan.
(Parlamentet godkände begäran.) Vad beträffar omröstningsordningen vill jag påminna om att de två bordlagda punkterna från den 16 januari tillkommer, nämligen:
resolutionsförslaget i betänkandet av Thomas utarbetat för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag påminner ledamöterna om att detta betänkande kräver kvalificerad majoritet.-de sju resolutionsförslagen som följde på utskottets uttalande om resultaten av arbetet vid ministerrådets möte om fiske.
Beslut om brådskande förhandling
Collins, Kenneth
Genom att begära denna brådskande förhandling har kommissionen gjort två saker. För det första har den erkänt sin egen oansvarighet. För det andra har den givit parlamentet en fantastisk komplimang. Den är oansvarig eftersom detta hänsköts till parlamentet den 10 januari i år. Det är nu den 29 januari och kommissionen ville att vi rätt och slätt skulle anta detta, utan någon som helst prövning, utan något övervägande. Jag är rädd för att de principer det handlar om är alldeles för viktiga för det. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd behöver, i samråd med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, tid att överväga frågan. Vi arbetar ihärdigt och kommer att kunna ha frågan på dagordningen i februari. Min rekommendation å utskottets vägnar blir därför Nej.
Genom att ha lagt fram förslaget ger kommissionen oss en mycket betydande komplimang. Detta är en förordning som skulle ha löpt ut den 31 december, och om vi förutsätter att kommissionen arbetade med ett nytt förslag, och också förutsätter att den ägnar ungefär sex månader åt att förbereda det, så anser den uppenbarligen att parlamentet är i runda tal sju till åtta gånger effektivare än kommissionen, eftersom den ville att vi på tre veckor skulle göra det som tog kommissionen sex månader. Den ansåg alltså att vi var sju till åtta gånger effektivare. Tyvärr måste jag dock konstatera att vi bara är sex gånger så effektiva, eftersom vi inte kan vara klara förrän i februari.

Ordföranden
Tack så mycket, Collins.
Om det inte finns fler inlägg går vi till omröstning om begäran om brådskande förfarande.
(Parlamentet avslog begäran.)

Brådskande politiska frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från kommissionen om den aktuella situationen vad gäller regeringskonferensen: " förstärkt samarbete" .

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter, temat om flexibiliteten som vi i reflektionsgruppen redan har diskuterat i flera månader har tagits upp på regeringskonferensens föredragningslista under det irländska ordförandeskapet, det har varit uppe på föredragningslistan på det inofficiella mötet i Amsterdam 13 januari, då under det nederländska ordförandeskapet, och även på regeringskonferensens senaste möte på ministernivå, som hölls den 20 januari. Frågan om flexibilitet kommer under lång tid, som ni vet, att befinna sig i centrum av regeringskonferensens debatter. Å ena sidan på grund av de effekter som den ena eller andra lösningen kan få på unionens institutionella struktur och dess funktion och, å andra sidan, för att definitionen av detta begrepp förekommer, som ledamöterna mycket väl känner till, i en uppsjö olika varianter och reflekterar i konsekvens härmed mycket olika uppfattningar.
Jag anser emellertid, åtminstone beträffande den första pelaren, att de olika förslagen som har ingivits på regeringskonferensen tolkar flexibiliteten som ett förfaringssätt för att komma förbi hindren för en väl fungerande union och utvecklingen av integrationen. Hinder som i de flesta fall kommer från regeln om enhälligt beslutsfattande. Det handlar således om att möjliggöra ett tätare samarbete för att snabbare nå fördragets målsättningar. I den meningen tycker jag att det är viktigt att betona att parlamentet vid många tillfällen har åberopat begreppet om " olika integrationstakt" . Det är denna idé som föregår utvidgningsdebatten, som orienterar sig mer mot effektiva övergångsperioder som gör anslutning av kandidatländerna möjlig än mot själva tanken om flexibilitet.
Debatten som pågår under regeringskonferensen är full av frågetecken. Är det nödvändigt att föra in en klausul om flexibilitet i fördraget? Och i så fall, på vilket sätt? Bör den begränsas till den andra och tredje pelaren? Eller är den möjlig även i första pelaren? Kommissionen har reflekterat speciellt över första pelaren, vilken är den som vållar störst problem, åtminstone ur juridisk synvinkel. Utan tvivel är flexibiliteten lättare att nå i den andra och tredje pelaren på grund av deras mellanstatliga karaktär.
Kommissionen håller fast vid sin ståndpunkt i yttrandet av den 28 februari 1996. Det handlar, som ni vet, om en relativt restriktiv hållning. Flexibiliteten bör vara möjlig om den är förenlig med genomförandet av fördragets målsättningar, om den respekterar de gemensamma institutionella ramarna, om den inte ifrågasätter gemenskapens grundvalar och konkret de fyra friheterna, den inre marknaden, den gemensamma politiken och de åtföljande politikområdena, och om den är öppen för varje medlemsstat, så att de i varje ögonblick, kan ansluta sig till det förstärkta samarbetet.
Kommissionen är inte anhängare av att utarbeta listor över ämnen, positiva eller negativa, som kan vara mål för ett förstärkt samarbete. En positiv lista över ämnen skulle, i någon form, kunna gynna skillnaderna och skada ansträngningarna för att hitta gemensamma lösningar. En negativ lista skulle kunna orsaka en uteslutningseffekt som skulle kunna vara oberättigad.
Tillåt mig att stanna upp ett ögonblick vid denna fråga i den form kommissionen har föreslagit för att utveckla ett förstärkt samarbete. Schemat skulle se ut på följande sätt: initiativ från kommissionen, en förhandsbegäran från medlemsstaterna, Europaparlamentets deltagande, beslut, i princip med kvalificerad majoritet. Kommissionen insisterar på det nödvändiga i att bibehålla, till och med i antagandena om förstärkt samarbete, institutionernas enhetlighet, det vill säga, kommission, parlament och domstol, i den mening att de inte representerar staterna utan att de är, så att säga, överstatliga instanser.
Enligt min åsikt bör det förstärkta samarbetet i den första pelaren endast övervägas som en sista utväg. En sista tillgänglig utväg när gemensamma åtgärder har förkastats, speciellt vid oenighet. Det bör också vara, med parlamentets ordförandes ord, " ett undantag från regeln" , det vill säga, det medel som gör det möjligt för unionen att göra framsteg i vissa fall och under strikta villkor, till och med om vissa stater inte kan integreras eller ansluta sig genast till de gemensamma åtgärderna.
Vi bör emellertid inte låta oss luras. Flexibiliteten är inte ett alternativ till kvalificerad majoritet. Det förstärkta samarbetet, om det vore regel, skulle kunna leda till att systemet på något sätt sprängs i bitar. Vi får inte glömma att de gemensamma besluten, antagna med kvalificerad majoritet, på något sätt möjliggör all nödvändig flexibilitet för att ta medlemsstaternas olika situationer i beaktande.
Å andra sidan är det otvivelaktigt så att bibehållandet av enhälligheten inom bestämda områden kan leda till att man väljer det förstärkta samarbetet alltför ofta och därav kommer behovet av att etablera strikta regler för igångsättandet. Annars löper vi risken att regeringskonferensen följer den bekvämaste vägen, vilken skulle vara att bibehålla enhälligheten, och därmed starkt begränsa ökningen av majoritetsomröstningar.
Ärade ledamöter, Ekonomiska och monetära unionen kanske förtjänar ett särskilt kapitel. I antagandet att den monetära unionen inledningsvis inte skulle omfatta alla medlemsstater är frågan vi kan ställa oss: skulle nödvändigheten till förstärkt samarbete existera mellan de stater som är med? Ni vet att åsikterna går isär i detta ämne. Som ni vet pågår det i verkligheten en livlig debatt i frågan. Vissa anser att de befintliga bestämmelserna är tillräckliga eftersom de skulle leda till en anpassning av de enskilda medlemsstaternas politik, ständigt inom respekten för gemenskapens grundvalar. Andra anser att vissa delar av politiken såsom socialpolitiken eller skattepolitiken skulle kräva mer avancerade gemensamma bestämmelser för de stater som är med. Utan att fördjupa sig i denna diskussion anser kommissionen att i detta antagande borde åtminstone de grundläggande principerna som föreslås för det förstärkta samarbetet respekteras.
Slutligen skulle jag vilja insistera på det faktum att en allmän flexibilitet inte i något fall kan vara ett universalmedel mot alla svårigheter i unionen. Europeiska rådet i Dublin har slagit fast att besluten, eller till och med frånvaron av beslut, på detta område, skulle få en viktig betydelse för unionens framtid.
Jag skulle därför vilja vara mycket tydlig: flexibiliteten får inte bli den enda nyckeln till vår framtid. Det grundläggande är att det finns en samstämmighet bland medlemsstaterna om unionens mål. Om flexibiliteten inte begränsas till en exakt form i förhållande till de konkreta besluten utan att den utsträcker sig till själva målen för unionen, skulle detta förr eller senare leda till en spricka i unionen. Och denna risk skulle få ännu större betydelse om taktiken i protokollet om socialpolitik skulle appliceras på andra områden, så att en eller flera medlemsstater skulle utestängas från de gemenskapsåtgärderna i viktiga frågor för den europeiska integrationen.
Jag skall nu gå vidare och kort ta upp flexibiliteten i de två andra pelarna och i synnerhet vad gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Tekniskt sett verkar flexibiliteten enklare på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens områden, och mycket riktigt kräver inte GUSP juridiska normer, vilket skulle kunna skapa bestående skillnader, utan huvudsakligen konkreta beslut och åtgärder. Dessutom finns det en del skillnader i de nya medlemsstaternas militära situation i försvarsfrågorna.
Det är därför svårt att tänka sig unionens utrikespolitik utan en viss grad av flexibilitet. Men den avgörande frågan vi måste ställa oss är följande: hur långt kan skillnaderna tillåtas gå i de åtgärder som fastställer en utrikespolitik där ett antal stater inte deltar, utan att framkalla en betydande kris i unionen? Enligt min åsikt är det nödvändigt att det finns en hög grad av samstämmighet i de gemensamma målen med utrikes- och säkerhetspolitiken.
Vad beträffar tredje pelaren, är som ni vet, kommissionen anhängare av ett omfattande fördjupande av gemenskapen. Just i går, på mötet med medlemsstaternas regeringsrepresentanter, granskade vi specifikt frågan om tredje pelaren och vi fortsätter med det 10 och 11 februari. Vad beträffar återstående ämnen som finns kvar i tredje pelaren, tror vi att detta är områden där flexibilitet kan förekomma.
För att avsluta, herr ordförande och ärade ledamöter, tillåt mig att säga två ord. Enligt vår bedömning är inte flexibiliteten regeringskonferensens viktigaste problem. De lösningar som olika medlemsstater hittills har funderat ut och föreslagit, har i viss mån samma inriktning. Kommissionen skall ta fullkomlig hänsyn till gemenskapens system, grundvalar och bestämmelserna i fördraget, i enlighet med fördragets fastställda ansvarsområden.
Emellertid är det underliggande politiska problem som vi i dag har att konfrontera följande: är vi européer beredda att tillsammans fullfölja integrationsprocessen och respektera skillnaderna mellan de olika staterna? Om inte, skulle vi då inte i ett utvidgat Europa riskera att vissa stater väljer att gå fram tillsammans, utanför det gemensamma systemet? Det är vad som oroar mig mest. Jag tror att framgången för vår integrationsprocess baseras på principen om frihet och öppenhet mot alla som vill vara en del av unionen och vi både bör och kan vara i stånd att avancera tillsammans för att uppnå de gemensamma målen.
(Applåder)

De Giovanni
Herr ordförande! Jag vill be kommissionsledamot Oreja redogöra i detalj för sin uppfattning när det gäller planerna på att i fördraget införa en generalklausul om förstärkt samarbete i enlighet med bl.a. idéerna i det fransk-tyska dokumentet.
Om hans inställning är positiv skulle jag vilja veta om inte kommissionsledamoten anser att en sådan klausul skulle kunna leda till en flexibilitet som kan påverka själva grundstrukturen i fördraget, vilket i sin tur skulle kunna leda till en oändlig ökning av antalet tilläggsprotokoll till fördraget och en försvagning av dess karaktär av obligatorium gentemot samtliga medlemsstater. Hur skall man kunna undvika detta om samarbetet görs till en generalklausul?

Oreja Aguirre
De Giovanni, det finns redan protokoll och det har inte gått att undvika att de till och med uppkommer i sin troligen mest negativa form såsom är fallet i det mycket belysande exemplet med protokollet om socialpolitik. Jag anser att fastställandet av de allmänna riktlinjerna för ett förstärkt samarbete inom ramen för fördraget är en god väg i åtgärderna för att exakt fastställa vilka som är de grundläggande principerna som skall styra det förstärkta samarbetet. Det kan inte vara öppet för vilka förhållanden som helst utan måste stämma överens med en rad principer som att de skall vara förenliga med unionens målsättningar, respektera unionens institutionella ramar och givetvis säkerställa den inre marknaden och dess åtföljande politikområden och den gemensamma politiken så att de överensstämmer med det förstärkta samarbetet. Ett förstärkt samarbete i alla riktningar skulle inte vara försvarligt, utan det bör begränsas genom vissa precisa villkor.

Spaak
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, regeringskonferensens framgång eller misslyckande kommer i hög grad att bero av de framsteg som görs i fråga om en förstärkt europeisk integration, med tanke på att vissa stater för närvarande företräder en negativ inställning, som starkt påminner om ett veto.
Kommissionens ståndpunkt tycks mig vara restriktiv, vilket är bra, eftersom ni mycket exakt fastställer de möjliga ramarna för en förstärkt integration, men i fråga om sin initiativrätt på området tycks mig denna ståndpunkt även vara defensiv, vilket är mindre bra.
Att kommissionen är fördragens väktare erinrade ni om i utskottet för institutionella frågor, där ni även påminde om att ni är allmänintressets väktare. Skulle ni kunna förklara denna hållning, som måhända döljer en särskilt raffinerad strategi?

Oreja Aguirre
Spaak, jag vet inte hur subtilt initiativet är men däremot kan jag säga att det har varit ett debatterat ämne i kommissionen. Jag kan till och med erkänna att den första versionen som kommissionen gjorde av sitt förslag gav kommissionen initiativrätten. Emellertid, i den andra versionen som är den som nu föreligger, med förbehåll för att vi fortfarande arbetar med den, tror vi att just för att kommissionen har som huvudsaklig funktion att skydda det gemensamma intresset, så borde inte initiativet komma därifrån.
Men jag vill göra helt klart två saker, det första är att initiativet kommer från medlemsstaterna, från ett antal det återstår att avgöra, men det är då kommissionen bedömer möjligheten eller omöjligheten av att sätta igång processen. Så att man, så att säga, inte har initiativet i första hand utan i andra, även om jag förstår att det är ett ämne för polemik. I andra hand vill jag säga att det i någon mån också finns ett initiativ från kommissionen i betydelsen att den kan opponera sig mot ett initiativ som är taget av stort antal medlemsstater. Vi föreställer oss att 13 medlemsstater tar ett initiativ och inger det till kommissionen. Om kommissionen bedömer att det inte stämmer överens med de grundläggande principer som jag har nämnt kan kommissionen vägra att fortsätta framåt och därmed sätta igång processen.

Cederschiöld
Herr kommissionsledamot, herr ordförande! Ett fåtal stater kan inte agera i unionens namn. Vilket är det minimiantal stater som krävs för att flexibiliteten skall fungera? Om administrativa åtgärder finansieras via budgeten och operationella kostnader via deltagande stater, kan det därutöver bli nödvändigt med särskilda åtgärder, planer eller kostnader för icke deltagande stater?

Oreja Aguirre
Angående den första frågan har vi i kommissionen fortfarande lämnat dörrarna öppna, eftersom vi håller på och debattera detta ämne. Men vi erbjuder tre möjligheter: den om enkel majoritet för medlemsstaterna, den om två tredjedels majoritet vilket i dagens situation skulle vara tio och den om enkel majoritet associerad till ett befolkningskriterium. Det är dessa tre möjligheter som vi just nu undersöker.
I alla händelser skulle jag kunna säga att det allmänna kriteriet för kommissionen är att det handlar om ett stort antal stater. Vi har inte fastställt exakt hur många och inte heller om kriteriet om enkel eller om kvalificerad majoritet bör väljas. Men vi måste undvika att det uppstår en multiplikation av möjligheter och förslag för att antalet stater som kan föreslå det förstärkta samarbetet är mycket litet. Detta anser vi går emot själva principerna i fördraget. Det måste vara ett stort antal stater.
Angående den andra frågan, det vill säga den om finansieringen, menar vi att de administrativa kostnaderna för samarbetet bör ligga under gemenskapens budget. Vad beträffar de operationella kostnaderna för samarbetet, menar vi att de bör täckas i överensstämmelse med sin karaktär och beskaffenhet. Tanken vi har nu är att kommissionen bör ange i fall för fall vilka kostnader som skall ligga under gemenskapens budget och vilka som skall ligga under de deltagande staterna. Detta är ett tema som togs upp här om dagen i utskottet för institutionella frågor och vilket vi måste fortsätta att reflektera över, men i princip är det denna idé vi har i kommissionen: att skilja på administrativa och operationella kostnader.

Cohn-Bendit
Herr kommissionsledamot! Ni har talat om parlamentets roll på ett mycket förutspående sätt. På ett mindre förutspående sätt och vis kallades detta helt enkelt en utfrågning av parlamentet. Borde inte ett avgörande steg framåt vara nödvändigt just i frågan om flexibilitet, genom att man kan säga, att några medlemsstaters flexibla initiativ bara är möjligt, om en kvalificerad majoritet av parlamentet är för detta, så att en EU-institution verkligen kan kontrollera partiella intressen?

Oreja Aguirre
Ärade ledamot, jag är mycket tacksam för er beteckning av min inställning som " sibyllinsk" för det var en egenskap jag inte visste att jag hade, men jag accepterar den med mycket nöje. Jag vill säga att ställningen angående parlamentet är mycket klar enligt vår mening. För det första handlar det om ett ämne där gemenskapsinstitutionerna måste delta. Parlamentet, domstolen och kommissionen måste delta. För det andra menar vi att parlamentets deltagande bör överensstämma med ämnet det handlar om. Det vill säga, om frågan som behandlas i samarbetet, hör till medbeslutandets område, alltså en lagstiftningsfråga, bör medbeslutandet tillämpas. Således anser vi att principen som bör styra parlamentets deltagande beror på frågan som behandlas. Om det hör till kategorin enkelt samråd bör parlamentets deltagande också ske genom enkelt samråd. Om det är en medbeslutandefråga bör det ske genom medbeslutande. I vilket fall som helst bör det inte råda några tvivel om att parlamentet skall delta i processen.
Jag har däremot fler tvivel angående parlamentets initiativ som sker genom att åberopa artikel 138b. Jag tvivlar inte på möjligheten av att parlamentet skulle kunna ta initiativ och att kommissionen och de olika staterna skulle ta med det i beräkningarna. Men jag tror att initiativet i egentlig mening bör komma från staterna och parlamentet, inte från kommissionen.
Men jag tror att den viktigaste frågan för er var den första delen, där parlamentet bör agera på ett tydligt sätt, jag menar i överensstämmelse med protokollets innehåll: medbeslutande om det är medbeslutande eller enkelt samråd om det är enkelt samråd.

Dell'Alba
Herr kommissionsledamot! Även jag är en mycket besviken på den något försiktiga hållning som kommissionen intar och på deras förklaringar, framför allt vad gäller svaren på de frågor som ställdes av vissa av mina kolleger. Jag ber er därför förklara varför, i det dokument som kommissionen har ställt till delegationernas förfogande vad gäller denna mycket viktiga fråga, i vilken kommissionens roll är central, kommissionen hävdar att det inte är dess uppgift att stöda en begäran om förstärkt samarbete, något som tvärt om anges i samtliga förslag från övriga medlemsstater, som till exempel Portugal och Italien, förutom själva det tysk-franska förslaget.
Och sedan, kommissionsledamot Oreja, gäller det parlamentets roll: det står inget i kommissionens dokument om Europaparlamentets roll, inte ex post , men om Europaparlamentets roll när det gäller att utveckla och fatta beslut om ett förstärkt samarbete.
Vill Oreja vara så vänlig och besvara dessa två frågor och förtydliga de två icke-svar som kommissionen hittills har lämnat?

Oreja Aguirre
Dell'Alba, jag vill svara att jag när jag i detta ögonblick talar här, och med formaliteten hos ett plenarsammanträde, går jag i god för kommissionens vilja. Kommissionen har således utarbetat en text, men mina anföranden kommer efter texten. Därför ber jag er: förstå det jag säger nu som om det vore nedskrivet. Låt det stå klart att jag går i god för kommissionens vilja när jag talar här inför kammaren. Därför är parlamentets funktion den jag nu har sagt.
Jag vill också säga en annan sak: vi har inte slutat att reflektera. Jag hoppas att vi aldrig slutar och att vi alltid fortsätter att reflektera. Men i vilket fall som helst fortsätter vi att reflektera nu när vi kan se inte bara regeringsrepresentanternas inställning utan också Europaparlamentets. Jag vill säga något mer: angående den första frågan ni ställde om kommissionens funktion vill jag säga att parlamentets företrädare inte har räknat med initiativet från kommissionen, utan från medlemsstaterna. Jag vill också säga att ett av skälen som har fått mig personligen att fundera på att initiativet kanske inte bör komma från kommissionen, är när jag har lyssnat på parlamentets företrädare. Dessa företrädare har inte räknat med att initiativet skall komma från själva kommissionen utan från medlemsstaterna. Och ni har övertygat mig. Jag vill inte gömma mig bakom någon utan säga att ni har övertygat mig för jag tror att det är ett kriterium som åtminstone bör tas i beaktande. Varför? Därför att jag anser att kommissionen bara bör vaka över de gemensamma intressena, över helheten i unionen och inte när det handlar om en grupp medlemsstater. Men i vilket fall som helst kan jag säga att det är en fråga som vi kommer att fortsätta att reflektera över och det är möjligt att kommissionen, när vi tar hänsyn till andra åsikter som kommer till uttryck, de jag hörde här om dagen i utskottet för institutionella frågor som hade den inriktning som ni nyss har nämnt, kommer att modifiera sina egna kriterier.

Martin, David
Kan kommissionsledamoten hålla med mig om att flexibilitet, när vi går mot en gemenskap med mer än tjugo medlemsstater, inte bara är något önskvärt utan något nödvändigt om vi skall överleva. Det finns emellertid tre grundprinciper, som måste följas om flexibilitet skall fungera. För det första så får flexibilitet under inga omständigheter inverka på gemenskapens föreliggande regelverk . För det andra lämpar sig inte flexibilitet för gemenskapens föreliggande grundläggande politik, i synnerhet den inre marknaden och den omgivande politiken inom miljö-, social- och konsumentområdena. Utan den gemensamma institutionella ramen skulle för det tredje flexibilitet inte vara möjlig.
Kan kommissionen garantera att den kommer att förena sig med oss och insistera på en gemensam institutionell ram för varje politik som inträder på flexibilitetens område i framtiden?

Oreja Aguirre
Martin, jag kan säga er att detta är en klar och tydlig ståndpunkt. Det finns frågor vi fortfarande diskuterar i kommissionen. Denna fråga diskuterade vi innan yttrandet av den 28 februari, och sedan dess har vi på ett otvetydigt sätt hållit fast vid denna ståndpunkt. Det finns en rad principer som vi tror på nästan på ett dogmatiskt sätt, även om jag inte på något sätt gillar dogmatism och troligtvis inte heller här. Men några saker måste stå helt klara: det första, det förstärkta samarbetet skall vara förenligt med unionens målsättning och med gemenskapens grundvalar, det andra, att det på ett klart och identiskt sätt som det ledamoten just nämnde, skall respektera unionens institutionella ramar och säkerställa den inre marknaden och de åtföljande politikområdena, den gemensamma politiken, det skall ständigt vara öppet för alla icke deltagande vilkas rättigheter skall garanteras fullständigt, det skall vara - och jag har inte sagt det tidigare men vill göra det nu - en lösning i sista hand. Det vill säga, vi måste sätta upp hinder för att flexibiliteten skall utnyttjas, men vi kan inte hindra att det sker. Unionens harmoniska utveckling bör inte komprometteras så att en snedvriden konkurrens uppstår och den bör slutligen respektera den institutionella balansen och garantera, tillåt mig att speciellt understryka detta, de medborgerliga rättigheterna.

Schaffner
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, ni har just givit oss er ståndpunkt i fråga om förstärkt samarbete, framför allt inom gemenskapspelaren, och även om ni inte är positiv delar jag helt och hållet Spaaks och några andra kollegors uppfattning när det gäller er ängslighet i denna fråga.
Anser ni då inte att begreppet förstärkt samarbete infördes i gemenskapspelaren redan genom Maastrichtfördraget, i och med upprättandet av en gemensam valuta och beslutet att endast vissa länder skulle ha tillträde till denna? Mitt intryck är ändå att alla är helt införstådda med detta och att vi härigenom knappast har omkullkastat den inre marknaden.

Oreja Aguirre
Ledamoten åsyftar en konkret situation som är förutsedd i fördraget. men nu diskuterar vi om det bör finnas en generalklausul om flexibilitet. Jag vill säga att det inte handlar om en obeslutsam inställning utan att jag tror på vissa idéer. Jag menar att det är lämpligt att det i detta moment finns en allmän klausul och en annan sak är att det dessutom bör finnas en speciell klausul för den första, andra och tredje pelaren. Vi har ännu inte trängt in på djupet i det som rör den andra och tredje pelaren, där det ser ut som om möjligheterna för att det förstärkta samarbetet skall uppstå är fullständigt normala. Problemet är den första pelaren. Och vad det gäller den första pelaren finns det regler som är fastslagna för Ekonomiska och monetära unionen som är klara och otvetydiga. Men detta är inte problemet. Problemet är om det bör finnas en klausul inom första pelaren. Mitt kriterium är mycket restriktivt vad beträffar möjligheten att använda ett förstärkt samarbete i första pelaren. Jag har satt upp några villkor. Det är de villkoren som kommissionen har accepterat. Vi skall nu se hur dialogen utvecklas, även med parlamentet, för att få reda på vilka tankar som finns för att stärka detta samarbete.

Maij-Weggen
Ordförande, hela frågan om flexibilitet är naturligtvis en fortsättning på det totala temat med två hastigheter. Det har vart efter blivit tydligt. Det är också tydligt att det är ett tema, fullt med fallgropar och också fullt med möjligheter. Låt mig nämna följande fall till komissionären. Anta att ett förslag från kommissionen röstas ner i det europeiska ministerrådet genom att en kvalificerad majoritet eller enhällighet inte uppnås. Vad händer då när en grupp ministrar fastställer att man ändå kan höja denna punkt till lag- eller regelgivning, inom ramen för flexibilitet, för det är naturligtvis det som är meningen. Om något inte uppnår enhällighet eller kvalificerad majoritet, då finns genast den tredje vägen som kan väljas, den för flexibilitet. Hur kan kommissionen värja sig mot att en sådan situation uppstår?
Den andra frågan är: hur tänker ni inom den ramen, fortsätta att garantera den parlamentariska kontrollen? Man kommer ju snabbt att säga: nu är det inte längre en fråga om gemenskapspolitik, utan nu har det blivit en regeringsfråga, eftersom den vare sig fick kvalificerad majoritet eller enhällighet. Jag tycker att det i det hänseendet finns mycket stora faror i det som föreslås och att också formuleringen att det inte hör till någon initiativrätt för kommissionen, kanske inte kan verkställas genom fallet jag nyss nämnde.

Oreja Aguirre
Jag skulle på ett tydligt sätt vilja klargöra hur jag tänker, vilket inte betyder att jag inte skulle tänka på ett annat sätt utifrån de olika reflektioner jag kan lyssna på här och på andra möten jag är närvarande vid.
För det första, angående första delen i Maij-Weggens fråga, när ni talar om ett förslag som har avslagits med kvalificerad majoritet måste jag påminna om att det inte skulle vara möjligt i det fall initiativet kom från medlemsstaterna. Om initiativet kommer från medlemsstaterna och kommissionen tar upp det som sitt eget och inger det, har det redan majoritet. Följaktligen är den hypotes ni lägger fram, med den utformning jag har gett här, inte möjlig. Det skulle vara möjligt om det var kommissionen som tog initiativet, men inte om medlemsstaterna tar initiativet.
För det andra, vad beträffar utövandet av den parlamentariska kontrollen, vill jag säga en sak som jag ännu inte har sagt och det är att i debatten om hur institutionerna skall delta i frågor om förstärkt samarbete är kommissionens kriterium att vad det gäller rådet bör representanterna för de medlemsstater som har fattat beslut i frågan om förstärkt samarbete vara närvarande. Men kommissionen, domstolen och parlamentet bör däremot medverka som institutioner i sin helhet, oberoende av vilka medlemsstater som deltar. Detta är ett kriterium som förefaller oss helt logiskt även om jag förstår att det kan vara ett tema som bör diskuteras. Men vi anser att parlamentet i sin helhet bör delta i det som rör ett förstärkt samarbete eftersom vi menar att det är odelbart. Det samma gäller för kommissionen och domstolen.

Gebhardt
Herr kommissionsledamot! Ni har i ert anförande absolut inte lyckats att sudda ut den skepsis jag känner gentemot flexibiliteten, utan snarare förstärkt den ytterligare. Ärligt sagt, jag undrar: Talar vi inte så mycket om flexibiliteten för att förhindra att ett annat debattämne utelämnas, nämligen demokratiseringen av de institutionella strukturerna? Jag har alltmer fått detta intryck, ty vi talar allt mindre om hur vi skall kunna demokratisera våra institutioner. Vi talar alltmer om hur vi skulle kunna bidraga till att detta behandlas flexibelt. Det står ännu inte helt klart för mig hur det Europeiska Parlamentets ställning i detta sammanhang skall se ut, trots de utläggningar ni har gjort.
Jag skulle vilja fråga er - förutsatt att det beslutas om flexibilitet i undantagsfall - hur det då skall kunna garanteras, att det Europeiska Parlamentets företrädesrätt respekteras. Jag skulle vidare vilja fråga er: Hur ser ni egentligen på effekterna på de rättsliga strukturerna, om man låter enskilda länder gå framåt inom några av gemenskapens områden och det Europeiska Parlamentet och alla institutioner inte kan hålla jämna steg med dessa och vi på så sätt inte längre har någon möjlighet att utöva kontroll, vilket egentligen är vår uppgift?

Oreja Aguirre
Jag vill insistera på att flexibiliteten inte är en situation som är normal i gemenskapens tillvaro. Ni säger att det finns tvivel och tveksamheter. Naturligtvis är det så, och jag hyser själv väldigt många. Allt är enkelt när alla stater agerar tillsammans. Det är det förstärkta samarbetet som på vissa sätt är det onormala. Detta är klart och tydligt fastställt och institutionaliserat i fördraget beträffande Ekonomiska och monetära unionen. Men i detta ögonblick är idén om förstärkt samarbete öppen i kompassens alla riktningar. Och det handlar om en mycket svår formel där jag tycker att det är mycket svårt att besitta sanningen. Vi måste närma oss detta för att vi alla skall veta hur vi på ett grundläggande sätt skall garantera, och David Martin sade det tidigare, gemenskapens institutionella ram och grundvalar som vi ovanpå allt annat måste säkerställa.
Men jag vill säga en sak som har nämnts på regeringskonferensen på ett mycket klart sätt, och det är att det kommer att bli ett förstärkt samarbete. Om det inte blir internt inom fördraget kommer det att bli externt och problemet är att vi måste välja. Vad föredrar vi: att försöka komma förbi svårigheterna med ett förstärkt samarbete inom fördraget, eller att låta det förstärkta samarbete kretsa omkring utanför? Jag föredrar innanför men kanske ni föredrar utanför. Jag föredrar att det befinner sig inom fördraget och jag föredrar att det sker med mycket klara regler. I den andan har jag pekat på några principer som jag tror är tillräckligt klara och tydliga. Det vill säga, det förstärkta samarbetet måste vara förenligt med unionens målsättningar och med gemenskapens grundvalar. Därför kan det inte bli vilken typ av förstärkt samarbete som helst. Jag har sagt att det gäller att respektera gemenskapens institutionella ram och alla principer som kommer ur den; att det gäller att säkerställa en rad regler till exempel om den inre marknaden. Detta betyder att det förstärkta samarbetet inte inryms i det som rör den inre marknaden eller åtföljande politikområden. Och där finns det inga tveksamheter.
Det finns andra teman som måste diskuteras. Ett av dem är vilken typ av deltagande parlamentet skall ha, och vi hoppas att parlamentet ger oss idéer i frågan. Jag har gett några uppslag och konkret ett och det är att så som protokollets karaktär bör också parlamentets form av deltagande vara. Om det rör sig om ett lagstiftningsärende bör det ske genom medbeslutande. Således skulle i detta fall parlamentet ha fullständig rättighet att agera med jämlik ställning och rätt tillsammans med staterna som formar det förstärkta samarbetet.

Lindqvist
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Min fråga gäller om det inte finns en risk att samarbetet kan brytas sönder mellan de länder som vill driva på och de länder som känner att man går fram för fort, och att det goda samarbetet därmed kan skadas om man t.ex. driver på en flexibel samarbetsform, där vetorätten i princip upphör. Jag tänker i första hand på utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag tänker vidare på ett område som skattepolitiken och på områden som följer på EMU, exempelvis finanspolitiken.
Min andra fråga är: Kan inte detta, herr ordförande, skapa murar mellan små länder, nya medlemmar och ansökarländer, som kanske inte på lång tid kommer att kunna tillhöra den inre kärnan, och de stora, tidigare medlemmarna i unionen?
Slutligen en tredje fråga, om det går att svara på den: Vem skall avgöra när flexibiliteten skall gälla? Skall detta också avgöras med flexibla beslut?

Oreja Aguirre
Uppenbarligen finns det risk för en splittring. Men denna risk har vi redan hamnat i. Om inte frågan om flexibilitet löses inom fördraget råder det inte minsta tvivel om att denna flexibilitet kommer att finnas utanför fördraget. Och denna realitet sker redan i detta ögonblick och vi ser olika former av flexibilitet som uppstår inom den andra pelaren och i tydlig form i den tredje.
Tänk på exempelvis Schengen. Fallet med Schengen är troligen det mest symptomatiska på vad en form av flexibilitet utanför fördraget innebär. Varför befinner den sig utanför fördraget? För att regeln innanför var den om enhällighet. Därför tvingade vetot från en stat de övriga, som ville ha denna typ av förstärkt samarbete, att göra någonting utanför fördraget. Jag tycker att det är ett dåligt förfarande. Vi måste försöka få med Schengen inom fördraget och det är det som just nu kräver en anpassning av en rad regler för att möjliggöra en garanti för de grundläggande principer som jag har nämnt tidigare.

Berthu
Herr ordförande, när kommissionsledamot Oreja talade om flexibilitet gjorde han det ur en särskild synvinkel; enbart som ett sätt att gå vidare i integrationssträvandena. Detta är mycket riktigt en möjlighet, men flexibilitet är ett sammansatt begrepp som rymmer många andra aspekter. Flexibilitet skulle bland annat kunna bidra till unionens utvidgning österut - en utvidgning som också utgör ett av regeringskonferensens prioriterade mål och som vi särskilt bör vinnlägga oss om.
Jag vill ställa följande fråga: Hur anser kommissionsledamot Oreja att flexibiliteten skulle kunna fungera när det gäller utvidgningen österut, och skulle vi inte kunna undvika åtskilliga problem, om vi inte alltid just på det här området försökte att samtidigt och över hela linjen påtvinga alla nya ansökarländer unionens samlade politik?

Oreja Aguirre
Förekomsten av frister för att anpassa sig till gemenskapspolitiken är något som fördraget och praktiken redan känner igen. Vi vet mycket väl att man i förhandlingsprocesserna inför anslutningen av ett land till unionen, kan medge vissa frister som sedan har skrivits in i anslutningsfördraget. För att ta fallet med det land jag bäst känner till så har ni Spaniens situation vad gäller till exempel fisket där landet fick 17 år på sig att anpassa sig, vilka senare reducerades som resultat av de förhandlingar som skedde när Spanien väl anslöt sig till unionen. Detsamma kan sägas om den fria rörligheten för kapital. Att det finns frister i gemenskapspolitiken är alltså ingen nyhet.
Nåväl, jag skulle vilja skilja tanken om flexibilitet från frågan om utvidgning. Jag tycker personligen att det är ett dåligt sätt att närma sig saken. Jag menar att flexibiliteten är förutsedd för en annan omständighet. Vi överlåter kriterierna och principerna som redan existerar i fördraget åt utvidgningen. Å andra sidan vill jag säga inom parentes att jag inte tycker om termen " flexibilitet" . Jag tycker bättre om " förstärkt samarbete" eller till och med en annan som jag hörde av Jean Louis Bourlanges, när jag var ledamot av parlamentet för fyra år sedan, då han talade om " olika integrationshastigheter" , vilket är det uttryck som enligt min åsikt bäst passar in på det vi gör. Således bör det förstärkta samarbetet förstås i ett framtidsperspektiv.
Men jag förstår fullkomligt de som önskar att dessa olika hastigheter inte bara går framåt utan även bakåt. Jag är personligen för att det genomförs med ett framtidsperspektiv.

Myller
Herr ordförande, betyder effektivisering av samarbetet och ökad flexibilitet att man vill ge ökad makt åt de stora medlemsländerna, som det framgår av uttalanden från vissa ledamöter av kommissionen? Bland annat har man föreslagit vetorätt för Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket. Har detta förslag ett brett stöd i kommissionen?

Oreja Aguirre
Detta är en sak som berör det som kallas " beslutssystemet" , regleringen av röstviktningen. Jag kan inte se att det skall behöva bli någon förändring, förutom en anpassning till en situation med fler länder. På ett otvetydigt sätt är kommissionens inställning att regeln om enhällighet skall försvinna och i denna mening debatteras saken på regeringskonferensen.
Några av de viktigaste och betydelsefullaste framgångarna på regeringskonferensen skulle vara att tillämpningen av enhälligheten begränsades till enbart konstitutionella och delvis konstitutionella frågor och att regeln om kvalificerad majoritet kommer att gälla i övrigt. Jag anser att detta bör bli en av de viktigaste drabbningarna som åtminstone kommissionen levererar vid regeringskonferensen. Och jag skulle nästan kunna säga att vad som kommer att hända i Europeiska rådet i Amsterdam beror på utvidgningen som har kvalificerad majoritet som princip. Detta betyder till stor del att enhälligheten försvinner och således att de som kan utöva vetorätt inte bara är de stora staterna utan även de mindre.

Elliott
Vi vill att Europeiska unionen skall vara effektiv och fri från byråkrati. Jag hoppas ni medger att jag ställer en mycket praktisk fråga. I Europeiska unionen har vi ett växande antal asiatiska affärsmän, av vilka många bott i Europa under långa perioder eller är födda här. Deras kännedom om kulturen och näringslivet i såväl Europa som på den indiska subkontinenten är värdefull som ett bidrag till att främja handel till nytta för bägge parter. De aktuella importförfarandena ger emellertid upphov till problem.
Jag kontaktades nyligen av en indisk affärsman i min valkrets i västra London, som förvägrats tillstånd att importera designade nattkläder från Indien. Jag är i princip inte emot systemet med kvoter, men det klassificeringssystem som tillämpas för importerade varor, som upprättats av kommissionen och som tillämpas av de nationella tullmyndigheterna, är otillräckligt och föråldrat. Den indiske affärsmannen fick ingen importlicens, eftersom man sade honom att det inte fanns någon kategori för nattskjortor, och att hans varor därför måste kallas för blusar för vilka kvoten emellertid var fylld.
Jag har ett exempel här, och jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten och de kvinnliga ledamöterna om de anser det vara en blus och skulle vilja ha den på sig på gatan eller här i kammaren? Kan kommissionen gå med på att genomföra en skyndsam översyn av den klassificering som tillämpas för importerade varor under kvoteringskraven och se till att få dem à jour?

Ordföranden
Kommissionsledamoten kommer inte att svara på denna fråga eftersom den inte fanns med bland frågorna på föredragningslistan och vi måste respektera de regler som vi själva har beslutat.

Cox
Jag noterade att kommissionsledamoten i sitt öppningsanförande framförde sin angelägenhet om att inte redovisa någon lista över flexibilitetsområden för den första pelaren, även om han särskilt nämnde den ekonomiska och monetära unionen.
Jag vet inte om kommissionsledamotens anmärkning om flexibilitet och EMU är att betrakta som den åsikt kommissionen som kollegium förfäktar, om huruvida detta vore en önskvärd utveckling eller inte. Jag är medveten om att åsikterna är delade bland ledamöterna i frågan. Vad anser kommissionen om önskvärdheten, eller inte, av ett ökat flexibelt samarbete i EMU för medverkande stater, i den tredje fasen, med avseende på initiativ på de skatte- och socialpolitiska områdena?

Oreja Aguirre
Jag förstår att det finns två delar i er fråga. Den första delen tar upp listsystemet och jag har sagt att kommissionen inte är för ett listsystem. I varje fall inte en positiv lista. Inte heller en negativ lista även om vi på något sätt, om man utesluter vissa teman, skulle kunna säga att vi har mer förståelse för en sådan form. Vi menar att ett system med kriterier, som jag här har räknat upp, är att föredra. Alla initiativ bör anpassa sig till dessa kriterier och således skulle inte kommissionen acceptera initiativ från medlemsstaterna om de inte följer dessa principer.
Beträffande det andra temat kan jag inte ge kommissionens ståndpunkt eftersom denna ännu inte har fastställts. Men det är ett centralt tema som kommissionen reflekterar över. Är det möjligt att inom Ekonomiska och monetära unionens ram söka några former för förstärkt samarbete? Detta förstärkta samarbete skulle hur som helst vara tvunget att respektera de grundläggande principer och rättigheter som jag har nämnt tidigare. När det nu finns en skala, till exempel vad det gäller skatter, mellan det högsta och det lägsta, skulle det då finnas något som hindrade att länderna med förstärkt samarbete kom överens om det lägsta? Jag ser inte att det skulle vara någon svårighet. Det skulle inte vara emot fördraget. Problemet skulle vara om man gick utanför skalan. Detta är ett av de teman som för närvarande diskuteras såväl vad gäller skatter som socialpolitik och vi har ännu inte avslutat våra överläggningar.

Ordföranden
Tack så mycket, Oreja. Jag tycker att det här åsiktsutbytet har varit mycket fruktbart.

Kampen mot rasism
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den årliga debatten om kampen mot rasism på grundval av de muntligt ställda frågorna B4-1229/96, till rådet, och B4-1230/96, till kommissionen, av Ford och Oostlander, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.

Oostlander
Ordförande, rasism och främlingshat står i diametral motsats till principen som den europeiska integrationen utgår ifrån. Vi vill förena folk och stärka harmonin i det europeiska samhället på basis av ömsesidigt förtroende och solidaritet. Bort med nationalismen, det var den logiska reaktionen efter segern över nationalsocialismen.
Den Europeiska unionen och också en djupt rotad, även om det är i en begränsad omfattning, ambition att bekämpa de gränsöverskridande aspekterna av rasism och främlingsfientlighet och för att vidta de nödvändiga europeiska åtgärderna som är nödvändiga för effektiv, nationell, regional och lokal politik. Det verkliga arbetet måste utföras på den grunden. Därför ger vi också ett optimalt stöd, till sociala och kyrkliga organisationer som omfattar hela Europa, som verkligen når de största möjliga grupperna och som på sitt sätt kan vara grundläggande för kampen mot rasism och främlingsfientlighet.
Detta breda närmande är nödvändigt. Ondskan och villfarelsen hotar överallt. Den gångbara lokaliseringen i ett visst hörn eller i vissa hörn i detta parlament eller i vissa frånstötande kotterier förbiser allvaret i frågan. Inom varje rörelse är det på sin plats med självkritik och moraliska fördömanden som blockerar vägen för självkritik är alltså etiskt mycket betänkliga eller till och med värdelösa. Låt oss överlåta dessa frånstötande kotterier till straffrätten.
Självkritiken gäller också regeringarna och medlemsstaterna och till exempel det europeiska ministerrådet. Det är väl för vansinnigt att medlemsstater och råd även under detta år mot rasism och främlingsfientlighet utan skam accepterar en etnisk delning av Bosnien, det vill säga på realpolitiska grunder, och avstår från att arrestera racistiska massmördare.
Kort sagt, detta Europaår är inte rätt tillfälle för personer, partier eller myndigheter att profilera sig på ett korrekt sätt. Året kommer först att vara till nytta om smärtan av rasism och främlingsfientlighet upplevs och prioriteringen tas på allvar. Aktiviteterna måste vidare rikta sig mot framtiden.
Därvid två punkter. Som nummer ett: undervisningen. De ansvariga måste där kunna utveckla studiematerial och utbyta kunskap och erfarenheter i ärendet med kollegor på andra håll i unionen. För det andra, måste vi inse att långvarig försummelse av integrationspolitiken när det gäller immigranter fortfarande idag leder till spänningar. Den lätthet med vilken medmänniskor bara ses som ekonomiskt användbara gästarbetare, är i efterhand sett, oroande. Rasism och främlingsfientlighet kan till största delen undvikas. Det gäller att göra detta Europaår till ett år med aktiv integration, ömsesidig anpassning och acceptans.
Den brittiska regeringen har i dag lagt ett veto mot den gemensamma basen för det av utskott-Kahn föreslagna centret som skulle stödja nätverket av befintliga forskningsinstitutioner vid övervakning av fenomenet rasism och främlingsfientlighet och som skulle hjälpa oss vid jämförelse av effektiviteten av politiska åtgärder, som skulle kunna hjälpa oss. Detta veto är allvarligt men inte oöverstigligt. Jag föreställer mig att om den brittiska regeringen inte reviderar sin hållning eller inte på kort sikt reviderar att utskottstjänster kan användas så kreativt, att nätverket av befintliga forskningsinstitutioner inom de nuvarande möjligheterna ändå stöds av kommissionen.
I utskottet-Kahn har kollega Ford och jag av den anledningen överallt där det var möjligt pläderat för att speciellt använda de befintliga projekten i den Europeiska gemenskapen och för att även rikta dem mot bekämpning av rasism och, som vi också ofta gör med projekt inom områdena, undervisning, kultur och medier när det handlar om jämställdhet mellan män och kvinnor. På detta sätt måste vi, där rådet möjligtvis förlamas på vissa punkter - jag säger det utmanande - genom veton, ännu mer förvänta oss av kommissionen, att den så grundligt som möjligt använder alla sina tillgängliga befogenheter och sin kreativitet.

Dijkstal
Ordförande, jag är mycket tacksam mot parlamentet för att jag får framträda här. Det är en höjdpunkt i karriären för varje minister eller statssekreterare. Jag vill kort svara på herr Oostlanders påpekande.
Först skulle jag väldigt gärna vilja ansluta mig till ett av hans påpekanden. Till en början är kanske det viktigaste skälet till varför Unionen, rådet, kommissionen och alla berörda måste bry sig om kampen mot rasism, främlingsfientlighet, främlingshat, antisemitism att det ligger i gemenskapens födelse. Det är de tragiska händelserna under första hälften av detta århundrade som gör det nödvändigt, fortfarande idag, att här och på andra ställen inom ramen för den Europeiska unionen, diskutera denna mycket viktiga och från och till mycket sorgliga fråga. Jag hoppas att ni även är övertygade om att ordförandeskapet inte har någon som helst tvivel om detta.
Sedan togs ett par punkter upp som jag mycket kort vill besvara. Låt mig börja med punkten som nämndes i slutet av herr Oostlander: utvecklingen på väg mot det Europeiska centrumet för övervakning. Jag är lite överraskad över den bestämdhet som herr Oostlander talar om detta veto från den brittiska regeringen. Jag hade till för fem minuter sedan inte nåtts av någon signal om denna innebörd. Jag har tagit del av tidningsartiklar och andra medieutsändningar som jag oroar mig inför, men det är så vitt jag vet inte tal om något veto. Jag utgår ifrån att också Storbritannien är övertygat om det önskvärda och nödvändigheten av att på unionsnivå göra något åt denna fråga, även inom ramen för ett centrum för övervakning. Men det är fortfarande möjligt med diskussioner om hur den juridiska formen bäst kan få form. Jag har uppfattat det så att man också från Storbritanniens sida funderar över lösningar av den juridiska sidan av detta. Jag är hoppfull och kommer från ordförandeskapet sida då också att göra allt för att försöka behålla Storbritannien i denna båt på väg till ett centrum för övervakning.
Dessutom nämnde herr Oostlander två viktiga teman. Undervisningsavsnittet och därmed säger han implicit, att man skall informera nya generationer ordentligt om vad som gäller när man talar om rasism och diskriminering. I andra hand vikten av en aktiv integration i våra medlemsstater i gemenskapen som sådan. Jag är inte helt enig i dessa två punkter. Om dessa frågor även kan behandlas på unionsnivå, skall vi naturligtvis göra det. Om det inte är möjligt, tycker jag att särskilt de nationella kommittéerna som nu är inrättade inom ramen för Europaåret och som skall bli aktiva, speciellt inom området undervisning och inom området aktiv integration även i den egna medlemsstaten, måste ge stor uppmärksamhet åt detta just där.
I morgon sker upptaktskonferensen i Haag om antirasist-året. I morgon undertecknas också i Haag en avsiktsförklaring, det hoppas jag i alla fall, där uttryckligen samma önskan som herr Oostlander uttalade anges. Jag måste säga er: jag är, när det gäller det, hoppfull om att de nationella kommittéerna i medlemsstaterna kommer att ta upp handsken som herr Oostlander har kastat här. Jag utgår också ifrån att vi i slutet av det här året kan göra en balansräkning och att vi då kanske ändå med lite stolthet kan konstatera att det inom unionens ram, inom rådets ram, inom ordförandetskapets ram verkligen har åstadkommits något konkret.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att framföra mina tack till Oostlander och minister Dijkstal för deras stöd för vårt år mot rasismen.
Det gläder mig att Europaparlamentet lagt sin årliga debatt i början av vårt Europaår. Parlamentets intresse och engagemang har naturligtvis varit av mycket stor betydelse, och det är till stor del till följd av den oavbrutna uppmärksamhet parlamentet ägnat denna fråga under årens lopp som beslutet togs att utse år 1997 till Europaåret mot rasism.
Er fråga ger mig möjlighet att hålla er informerad om utvecklingen på senare tid, och redovisa hur vi agerat vad gäller de olika förfrågningar och förslag som kommit in.
Jag skulle först av allt vilja tala om regeringskonferensen och ett eventuellt införande av ett stadgande, som förbjuder diskriminering i Fördraget om Europeiska unionen. Kommissionen har yttrat sig i denna fråga och förespråkat ett sådant införande. Ni kan vara säkra på att vi kommer att framföra vår åsikt med eftertryck till det holländska ordförandeskapet, som nu har den svåra uppgiften att slutföra regeringskonferensens överläggningar på ett tillfredsställande sätt. Det gläder mig mycket att se minister Dijkstal här idag, och att känna till att han redan den 20 januari för kommittén för medborgerliga fri- och rättigheter tillkännagivit att han ämnar följa det mål som ställts upp i det irländska ordförandeskapets text.
Som vi hört så inleds Europaåret mot rasism i morgon. En öppningskonferens kommer att hållas i Haag, i närvaro av Europaparlamentets ordförande, ordförande Santer, och den holländska premiärministern. Jag vet att många av parlamentets ledamöter kommer att vara med vid mötet och bidra på ett mycket betydande sätt till tilldragelsen.
Huvuddelen av ansvaret för att komma till rätta med rasismen ligger hos medlemsstaterna, men detta år handlar om partnerskap och vi kommer att etablera våra förbindelser med viktigare partners ytterligare, exempelvis med de icke-statliga organisationerna.
Ett sätt att samarbeta är genom finansiering av projekt. Projektidéer kommer att infordras mycket snart, och denna infordran kommer att tillkännages i informationsnyhetsbladet för året. Här kommer att framgå vilka organisationer som kan komma ifråga för finansiering, kriterierna för projekten, tidsfristerna och vilken budget som finns tillgänglig. Andra partners är ad-hoc-kommittén, som består av regeringsrepresentanter, och de icke-statliga organisationer som arbetar med att bekämpa rasism. Dessutom har vi idégruppen med oberoende experter, som förser oss med idéerna.
Vi har samlat in förslag från bägge dessa grupper, av vilka några sammanfaller med förslag ni lagt i er resolution. En av de viktigare idéerna vår idégrupp lagt fram hitintills är att man skall försöka komma till rätta med den obefogade, negativa uppfattning om etniska minoriteter och invandrare en del människor har. Verkligheten är naturligtvis den att de etniska minoriteterna och invandrarna lämnar ett mycket positivt bidrag till det europeiska samhället, men att alltför litet uppmärksamhet ägnas detta. Vi måste tala mer om det nu. Jag har begärt en särskild rapport över denna fråga, som kommer att ligga till grund för en av diskussionsgrupperna vid öppningskonferensen denna vecka.
För att så övergå till er resolutions övriga aspekter så kan jag säga att en rundabordskonferens kommer att genomföras om diverse frågor, och att det med säkerhet kommer att bli en kampanj i media. Vi kommer att sörja för att en video produceras och görs tillgänglig för många olika TV-stationer, och i samband med öppningskonferensen blir det två utställningar: en om de positiva bidrag de etniska minoriteterna lämnat, och lämnar, till det brittiska samhället, och den andra om hur etniska minoriteter framställs i media och i reklamen. En av idéerna från såväl ad-hoc-kommittén som idégruppen är ett seminarium för utbildning av domarkåren. Vi tittar på detta.
Vad gäller den övervakningskommitté för rasism och främlingsfientlighet, som nämndes i debatten, så lämnade kommissionen den 27 november förra året ett förslag till en rådsresolution, och Dublinrådet hemställde om dess antagande under det holländska ordförandeskapet. Minister Dijkstal har berättat för parlamentet att han anser detta vara en fråga som nu kommer att behandlas på ett positivt sätt. Vi kommer att fortsätta att agera för ett snabbt antagande av förslaget. Jag hoppas parlamentet kommer att kunna avge sitt yttrande snabbt men, som ni alla vet, så finns det fortfarande en medlemsstat som ifrågasätter den rättsliga grunden för detta viktiga förslag. Som saken står idag är frågan inte slutligen avgjord och jag uppmuntras mycket av vad ministern säger om att britterna kanske ändå kommer att kliva ombord.
Avslutningsvis så är jag mycket nöjd med hur året utvecklar sig. Kampanjen ingår i våra samlade ansträngningar att skapa ett verkligt medborgarnas Europa: medlemsstater, icke-statliga organisationer och de andra nyckelaktörerna samt, naturligtvis, kommissionen är mycket entusiastiska och arbetar hårt för att göra detta år verkligt framgångsrikt, och för att säkerställa att det också får betydande effekter, inte bara i år, utan under åren framför oss. Jag hoppas att året inte bara kommer att visa det ytterligare värde europeisk handling innebär, utan att det också kommer att vara en språngbräda för ytterligare åtgärder kommande år. Jag vet att Europaparlamentet kommer att spela sin roll, med sina egna verksamheter och evenemang, och jag skulle vilja tacka er, herr ordförande, och kammarens ledamöter för det starka stöd ni givit oss alla när det gäller detta år, och när det gäller alla frågor som har samband med det hot mot friheterna som rasism innebär.

d'Ancona
Ordförande, aktioner mot ofördragsamhet drar till sig uppmärksamhet. I dag för vi här den årliga debatten om kampen mot rasism och främlingsfientlighet, medan Europaåret mot rasism officiellt öppnas i Haag i morgon.
Det är uppmuntrande att se att det på många fronter i Europa tas initiativ för att gå emot ofördragsamhet och rasism. Skolor som utbyter studieprogram om ett multikulturellt samhälle. Fackförbund som tar upp kampen mot rasism på verkstadsgolvet. Internetgrupper som är alerta på spridningen av racistiskt material via det nya mediet. Allt detta är illustrationer på det faktum att medborgarna i Europa inte önskar låta närvaron av rasism och främlingsfientlighet bero.
Mot den bakgrunden är det otillbörligt och obegripligt att den engelska regeringen slänger fram det ena hindret efter det andra mot att få igång ett europeiskt centrum mot rasism och främlingsfientlighet. Otillbörligt mot alla de människor och grupper som med alla krafter anstränger sig mot det onda som rasism är och som förväntar sig att politiken lämnar ett fortgående bidrag till denna kamp. Obegripligt att John Major så väl under toppmötet i Dublin som under det i Florens godtog inrättandet av ett centrum. Obegripligt också eftersom den engelska regering år 1986 - och där var jag själv med - undertecknade den högtidliga gemensamma förklaringen från rådet, kommissionen och Europaparlamentet att bekämpa rasism såväl på nationell som på europeisk nivå. Det kan ni påminna dem om, minister Dijkstal, om den högtidliga förklaringen från 1986.
Fred, demokrati, kamp mot fascism och rasism, aldrig mer Auschwitz, det är rötterna precis som ni sa, till den Europeiska enheten. Det är därför verkligen obegripligt att John Major skulle vilja undanhålla sina medborgare detta budskap. Om han mot förhoppningen ändå skulle göra det, utgår vi ifrån att en följande regering omedelbart kommer att revidera detta beslut.
Förra veckan hölls hågkomster om Auschwitz i olika medlemsstater. Därvid föreslogs att sluta europeiska avtal för att göra revisionism straffbart. I Tyskland är Auschwitz-Lüge redan straffbart. Men i de flesta medlemsstater är detta ännu inte fallet. Jag skulle vilja be det nederländska ordförandeskapet att komma med förslag för europeisk regelgivning inom detta område.

Pirker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Debatten om rasism och främlingsfientlighet är utan tvivel en absolut nödvändig debatt. Jag skulle vilja använda debatten framför allt för att ta upp punkten främlingsfientlighet till diskussion. Det räcker inte att föra en debatt och konstatera att detta fenomen existerar. Jag tror, att vi mycket starkare måste gå in och utforska orsakerna till främlingsfientligheten, och när vi känner till dessa, snabbt vidta motåtgärder.
Vi vet att orsakerna till främlingsfientlighet delvis ligger i att det finns olösta problem i de enskilda ländernas asyllagstiftning, som t.ex. för långa handläggningstider och att det finns för lite vilja att dela på bördorna, när det gäller krigsflyktingar. Jag vill bara påminna om året 1991/92, då just Tyskland och Österrike blev speciellt starkt drabbade av det. Jag vill påminna om avsaknaden av skattemekanismer i samband med arbetsmigrationen, som till sist också kan leda till oro för att förlora arbetsplatsen.
Jag vill påminna om problemen vid åtgärder för integration, som utan tvekan är otillräckliga. Jag vill också erinra om att vi mycket ofta kan se en mycket snabb ökning av asylansökningarna. Enbart siffrorna från 1985 med 159 000 ansökningar om asyl och 1992 med 674 000, visar på en dramatisk utveckling. Jag skulle också som en orsak vilja ange den import av konfliktpotentialer som den stora invandringen medför, där just konflikter som annars äger rum i hemländerna förs över till de länder dit inflyttningen sker. Flyttströmmarna utnyttjas också av den organiserade brottsligheten.
Det finns alltså många orsaker och vi vet att ur dem har vi oro och till sist främlingsfientlighet som resultat. Därför måste vi agera snabbt mot dessa orsaker. Jag vill ange några konsekvenser: För det första bör vi sträva efter gemensamma regleringar i asyl- och visumpolitiken. För det andra måste vi försöka få till stånd en harmonisering av arbetsmigrationen, i det att vi, för det tredje, försöker vara förutseende med att dela på bördan, om det skulle komma nya flyktingströmmar.
Den fjärde punkten är den gemensamma kontrollen av de yttre gränserna, och den femte punkten gäller åtgärder för bekämpningen av den organiserade brottsligheten, eftersom det hela tiden är fel människor som görs ansvariga för detta.
Jag skulle välkomna om denna övervakningsinrättning kunde skapas just som en observationsplats i Europa. Om vi lyckas förstå orsakerna och vidta lämpliga åtgärder, då har vi skapat förutsättningar för att det i framtiden kommer att finnas mindre, eller överhuvudtaget ingen främlingsfientlighet alls.

Caccavale
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Det arbete som utförts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och den stora uppmärksamhet som ägnas frågan om rasism och främlingsfientlighet, som bara blir mer och mer aktuell, lämnar inget utrymme för tveksamhet. Kampen mot alla former av rasism och främlingsfientlighet måste vara hård och skoningslös och reaktionen från detta parlament kan inte bli annat än upplyst och ädel. Jag är emellertid rädd att, efter alla deklarationer om avsikter och principer, riskerar vi att hamna i samma gamla retorik. Låt oss först av allt klargöra en sak: de folkvandringar som skett genom historiens gång har alltid lett till fördelar, till utbyte av erfarenheter, och idag närmar vi oss allt mer en önskvärd melting pot av olika kulturer. Uppenbarligen är det frågan om invandringen som är den viktigaste faktorn när det gäller att förklara fenomen som rasism och främlingsfientlighet och det är mot detta som de europeiska regeringarna måste rikta sin uppmärksamhet. Jag tror emellertid inte att de deklarationer som gjorts inom ramen för det Europeiska året mot rasism eller - tyvärr, måste jag säga - det ännu inte klargjorda syftet med centret mot rasism, som riskerar att leda till att bidragsgivarnas pengar spenderas utan en entydig målsättning, kan vara en lösning på våra problem.
Jag vill därför tydligt framhålla, även vad gäller Fords och Oostlanders arbete i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, att jag till fullo delar hela den positiva delen, medan jag ställer mig tveksam till den repressiva delen. Idag är det enda vettiga svaret på rasism och främlingsfientlighet, insikten att samlingen av olika kulturer och samhällsformer, denna mångfald av traditioner, utgör något positivt och berikande för Europa. Förbud mot rasistiska och främlingsfientliga demonstrationer riskerar att få motsatt effekt: det riskerar att leda till att de rasistiska organisationerna går under jorden. Det är detta som Europaparlamentet och alla som vill försvara frihet och demokrati på vår kontinent och i hela världen bör ägna sin uppmärksamhet.
Slutligen: även hänvisningen till de extrema högerpartierna eller till högerpartier i allmänhet är felaktig, eftersom detta Europaparlament skall bekämpa alla former av extremism och alla typer av intolerans . Ve oss om det vore annorlunda!

Cars
Herr ordförande! När de allierade trupperna öppnade portarna till Auschwitz, såg världen vart rasismens vanvett kunde föra oss alla. Det var en svår och omtumlande, men också oerhört viktig kunskap. Som en konsekvens av holocaust blev antisemitism och andra slags rasistiska skämt och uttalanden bannlysta bland tänkande människor under lång tid. I årtionden var varje uttryck för den sortens företeelser ovanligt i skolor, föreningsliv och sammankomster av olika slag. Däri har det dock under de senaste åren skett en förändring. I dag är det inte längre helt ovanligt att elever - ofta kortsnaggade och i marschkängor - kommer till sina skolor och bär nazistiska symboler samt uttalar klart rasistiska och främlingsfientliga åsikter. I sådana situationer finns det många lärare som inte vet hur de skall reagera, vad de skall säga och vad de skall göra. Osäkerheten kan vara stor också bland rektorer och i skolstyrelser. Detsamma gäller för ledare i idrottsorganisationer, när de konfronteras öppet med hånfullt leende rasister.
Antisemitismen, rasismen och främlingsfientligheten är inte på reträtt i Europa, tvärtom. Dessa företeelser är i tillväxt. Det är därför, herr ordförande, en mycket stor uppgift för Europeiska unionen att finna de rätta sätten att bemöta och slå tillbaka mot dessa framväxande företeelser.
Här har talats om ett centrum mot rasism, men det räcker inte. Vad som behövs är att det på många platser runtom i Europeiska unionen skapas utbildningsmöjligheter, där lärare, idrottsledare och andra konkret kan få veta vad rasism innebär, vad den bottnar i, vilka företeelser den bygger på och vad man kan göra för att bemöta dem som öppet visar att de känner för dessa irrläror. Detta är något som vi måste gripa oss an, bland annat genom att utforma ett program för hela Europeiska unionen som tar bort dessa vidrigheter från vårt europeiska samhälle.

Mohamed Ali
Herr ordförande, för det första skulle jag vilja lyckönska till utformningen av den magnifika resolutionen i den årliga debatten om rasism och främlingsfientlighet. Denna debatt och den därpå följande resolutionen kommer i en tid då det i Europeiska unionens hjärta dyker upp mycket oroande uttalanden som underblåser ett klimat av misstänksamhet gentemot asylsökande och invandrare från tredje land. Att göra direktkopplingar mellan invandringen, de europeiska samhällsproblemen och förslagen om hårdare nationella lagstiftningar är två bra exempel på detta klimat av misstänksamhet.
Jag vill emellertid vara positiv i detta inlägg eftersom jag anser att deklarationen om 1997 som " Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet" är ett steg framåt, ett litet steg men dock ett steg. I min grupp menar vi att framgången för detta initiativ bör gå hand i hand med ett beslut på regeringskonferensen om gemenskapsanpassning av asylpolitiken och instrumenten för att förebygga rasism och främlingsfientlighet i syfte att så snart som möjligt anta ett direktiv mot diskriminering där rådet, kommissionen och naturligtvis parlamentet deltar i utarbetandet.
Jag skulle inte vilja låta detta tillfälle passera utan att lyckönska till rådets beslut om inrättandet av ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet som utan tvivel kommer att bidra till en bättre analys av rasistiska främlingsfientliga fenomen och dess orsaker, vilket effektivt skulle bidra till utbytet av information och erfarenheter.
Slutligen skulle jag vilja betona att vår grupp har arbetat, det skall också sägas, framgångsrikt med att i resolutionstexten föra in att begreppet " ras" saknar rättslig, genetisk och antropologisk grund och att det endast leder till att underblåsa diskriminering och rasism. Därför menar vi att termen inte någonsin bör användas i officiella texter. Vi har ingivit ett ändringsförslag med denna inriktning som vi litar på att ledamöterna kommer att stödja.

Roth
Herr ordförande, kära kollegor! Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet är viktigt eller, bättre uttryckt, kunde vara viktigt, nämligen om det klargörs att Europeiska Unionen verkligen tar sitt ansvar och inte bara avger vackra deklarationer utan tar faktiska initiativ, politiska, juridiska och ekonomiska, och att EU visar sig berett att frikostigt understödja de många föreliggande NGO-förslagen och initiativen. Men redan där börjar jag tvivla. Det är nämligen inte alls så, att Europeiska Unionen ställer egna, nya 4, 7 miljoner ecu till förfogande för året mot rasism. Nej, man kommer även att ösa ur befintliga potter. Detta innebär påfrestningar för de löpande arbetena. Det andra problemet är den bristande öppenheten vid stöd och anslagstilldelning och insiderkunskap som saknas hos de mindre projekten och gör det mycket svårt för dem att bli framgångsrika.
Som långt mer graverande ser jag emellertid de politiska frågorna. Hur kan det vara möjligt, Flynn, att det i ledningen för de nationella samordningsorganen i Förbundsrepubliken Tyskland, i Storbritannien, i Sverige, i Danmark just sitter nationella inrikesministrar, alltså de som på rådsnivå redan har gjort allt annat än att driva på vad som också enligt er uppfattning, herr kommissionsledamot, är en äkta integrationspolitik, som inte har gjort något för att genomföra en verklig antidiskriminering, för att göra den demokratiska principen om allas rätt definitivt gällande, utan har gjort långt mer för att öka den hierarkiska skiktningen av människor i olika klasser! Politik mot rasism förutsätter att man upphör med kampanjer mot flyktingar, mot invandrare! Politik mot rasism innebär att man i stället för att föra missbrukskampanjer garanterar utnyttjandet av rättigheter, som rätten till asyl, rätten till familj, rätten till fri rörlighet och rösträtten. Först när man har övervunnit varje form av institutionell diskriminering och institutionell rasism, först då uppstår trovärdighet. Då finns det en grund mot rasism och våld i unionen.
Verkligheten ser emellertid helt annorlunda ut. Som upptakt till Europaåret har exempelvis Förbundsrepubliken Tysklands inrikesminister infört visumtvång och obligatoriskt uppehållstillstånd för barn från de traditionella rekryteringsländerna. Detta drabbar 800 000 barn, ensamma flyktingbarn men även barn till personer som lever här hos oss, som är invandrare! De blir nu offer för en integrationsfientlig och ansvarslös politik. Detta måste vi gå emot. Vi stödjer er, Flynn, men vad vi verkligen inte stödjer är kollega Pirkers tes när han här förklarar att det egentligen är offren, flyktingarna och invandrarna, som är skuld till problemen! Pirker, rasismen är vårt problem, inte deras som blir överfallna, vilkas hus sätts i brand! Och vem bär skulden för rasismen mot handikappade, mot bögar, mot lesbiska, mot gamla, mot svarta? Detta är vårt problem, inte offrens!
(Applåder)

Pradier
Herr ordförande, det är svårt att vara emot det betänkande som idag har förelagts oss, då det ju är bräddfyllt av de ädlaste avsikter. Man skulle möjligen kunna invända att det är så fullständigt politiskt korrekt och även att det i någon mån samlar principer på hög utan att leda till något konkret. Givetvis kommer var och en av våra kollegor att uppbjuda alla sina krafter för att under det kommande året ta initiativ till eller utveckla åtgärder för att aktivt bekämpa rasism, antisemitism och den ondskefulla enfald som ibland hittar ända in i vår kammare. Detta är en självklarhet.
Men det finns ändå skäl att förhålla sig något mer avvaktande till en punkt - en avgörande sådan - i den förordning som är på förslag. Det gäller upprättandet av det europeiska observationsorganet. De liknande organ som tidigare upprättats - då tänker jag särskilt på vårt övervakningsorgan för drogmissbruk i Lissabon - har hittills inte gett några konkreta resultat eller lett till några mätbara framsteg på respektive område.
För att nu återknyta till rasismen, vet var och en vilket ansenligt antal organisationer, föreningar och statliga eller privata kommittéer som på nationell och internationell nivå mångfaldigar initiativen i fråga om kampen mot rasism, inbegripet Europarådet och dess föredömliga kampanj förra året. Det går uppenbarligen att lägga ytterligare grädde på moset. Men jag är inte övertygad om att en sådan skapelse på något påtagligt sätt kommer att dämpa de europeiska medborgarnas attityder när de frestas av den stupida fientligheten mot judar, araber, asiater eller utlänningar i stort.
Jag är lite rädd att det här handlar om en ny glittrande skrytkonstruktion som slukar både tjänstemän och pengar, betryggande för oss, men av tvivelaktig effektivitet. Hur som helst är det en fråga som många av oss i gruppen ställer sig med stor skärpa.

Le Gallou
Herr ordförande, som föregående talare sa är kampen mot rasismen ett uttryck av flera för en politiskt korrekt hållning av idag. Faran med politiskt korrekta idéer är emellertid att de riskerar att leda till att åsikts- och yttrandefriheten hotas och till en veritabel tankediktatur.
Under täckmantel att bekämpa rasism försöker vissa av de s.k. antirasistiska lobbygrupperna att undvika vissa åsikter och yttranden. På detta sätt skulle allt försvar av nationalkänslan kunna förbjudas. På samma sätt blir alla kritiska uttalanden om invandringen vanskliga och riskerar till och med att dras inför rätta. På samma sätt kan försvaret av den naturliga principen om nationell preferens eller gemenskapspreferens förföljas och fördömas i det politiskt korrektas namn, i tankediktaturens namn.
Nåväl, på dessa bänkrader gläder vi oss åt att tankediktaturen under de gångna veckorna lidit ett nederlag i och med den debatt om invandring och sambandet mellan invandring och arbetslöshet som inletts i Tyskland. Detta ansågs fram till nu som politiskt inkorrekt. Men i ett stort land har nu en debatt inletts i denna fråga.
Jag skulle i informationssyfte vilja föreslå en liten gissningslek i kammaren. Vem har sagt: " Vi kan inte längre acceptera att miljoner av våra landsmän går arbetslösa samtidigt som hundratusentals arbetstillstånd varje år utfärdas till utländska arbetare" ? Det är inte Jean-Marie Le Pen som säger så, det är ledaren för CSU: s parlamentsgrupp i Bundestag.
Vem står bakom förslaget att utlänningar från länder utanför Europeiska unionen skall förbjudas att arbeta under de fem första åren av sin vistelse? Det är ingen parlamentsledamot för nationella fronten, utan två tyska, kristdemokratiska parlamentsledamöter i Bundestag.
Vem har sagt: " Vi står inför problemet med en mycket hög arbetslöshet hos den inhemska befolkningen och ändå anställer vi många utlänningar. Det måste vara berättigat att fundera över hur den inhemska arbetskraften skall ges tillgång till befintliga arbeten" ? Inte heller detta sägs av någon ledamot eller medlem av nationella fronten eller av en systerorganisation, det sägs av Tysklands finansminister.
Vem har sagt: " Det är absurt att så många arbeten skall besättas av utlänningar. Situationen är ohållbar. Det går inte att inför de inhemska arbetstagarna försvara att hundratusentals utlänningar får arbeta när arbetslösheten är hög" ? Det är inte Jean-Marie Le Pen som säger detta, det är förbundskansler Kohl.
Jag skulle kunna mångfaldiga eller variera exemplen. Vem har sagt: " Jag anser att vi inom ramen för en lag om invandring måste åstadkomma en kvotering för att avlasta den inhemska arbetsmarknaden och minska de sociala spänningarna" ? Inte heller detta är någon parlamentsledamot för nationella fronten, Vlaams blok eller för en systerorganisation, det är Klaus Zwickel, ledaren för den stora fackföreningen IG-Metall.
Jag tror att dessa uttalanden bör mana till eftertanke. De bevisar att problemen med arbetslöshet och invandring nu kommit upp till ytan och att de hänger ihop, och jag tycker att kommissionen istället för att delta i antirasisttramset borde ägna sig åt att vidga och öppna vår lagstiftning för nationell preferens och gemenskapspreferens.

Ordföranden
Ärade ledamöter, innan vi fortsätter debatten vill jag meddela er att jag har mottagit ett resolutionsförslag framlagt i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Omröstningen äger rum i morgon torsdag kl. 11.00.

Schulz
Herr ordförande, ärade kollegor! Vi har just fått ett mönsterexempel på hur högerextremister håller demagogiska tal. Förvisso är det riktigt att Le Gallou i närvaro av sin herre och mästare flitigt läst upp citat från Förbundsrepubliken Tyskland. Citaten visar på en sak: Att jämföra de personer som ni citerat med era gelikar skulle innebära en kränkning av de citerade. På en punkt är det emellertid riktigt: Rasism och främlingsfientlighet frodas inte bara på högerkanten i samhället. Faran att den blommar upp mitt i samhället är mycket stor. Det är därför en uppgift för politikerkåren, den politiska ledningen i länderna och också för den politiska ledningen i den Europeiska Unionen, att i sitt förhållningssätt och i sitt ordval vara så tydlig, så att inget tvivel kan uppstå. De som bär ansvaret för sitt folk och för den Europeiska Unionen måste i sitt eget förhållningssätt göra en sak klart: I mitt språk, i det vad jag gör, i mina handlingar, i hela mitt uppträdande finns det ingen tvivel om en princip: Jag är för alla människors likaberättigande! Jag tar strid mot alla rasister! Jag tar strid mot alla främlingshatare! Jag säger, så länge jag har något att säga till om får det aldrig existera någon antisemitism.
Om man uttrycker sig så, oavsett om man är till höger eller vänster, då blir det också klart för folket att dess ledare, de som tillhör toppen i staterna, också gör det som de beslutar om i vackra deklarationer, de lever också själva i överensstämmelse med det som de kräver och propagerar för. Det vore ett viktigt steg och på samma gång blir människor ibland svaga, vilket citaten som ni just läst upp visar. Det finns ingen naturlig princip för nationell preferens. Sådant nonsens måste avslöjas! Det finns en naturlig princip om alla människors och nationalstaters likaberättigande. Således är nationell preferens en konstruktion från 1800-talet! En naturlig princip om nationellt företräde är ett kampbegrepp, som människor ställer på ett visst stadium, nämligen då de besitter nationalitet och det skulle då utgöra ett högre stadium än alla de människor som inte äger nationalitet! Det är början till det förtryckarsamhälle som sådana som ni Le Gallou vill ha i hela Europa, men som vi inte vill ha, och mot vilket vi, under året mot rasism och främlingsfientlighet, sätter ett motkoncept! Detta koncept lyder: Europa har svårigheter av ekonomisk natur, Europa känner oro för framtiden, helt tveklöst, Europa lever under trycket av ökad invandring och lider under svårigheter med att fördela sina egna rikedomar, men Europa har också en framtid om rådet, kommissionen och parlamentet vill detta. Det betyder; vi kommer att lösa dessa problem utan att göra andra oskyldiga, en tredje part, till syndabockar, för att vi själva måste lösa våra problem! Detta måste vara vårt koncept! Om vi realiserar det, då kommer vi att bannlysa typer som er ur detta parlament!
(Applåder)

Heinisch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Rasim och främlingsfientlighet stöter vi på varje dag och i alla tänkbara former och då inte bara i några extrema politiska grupperingar. Kampen mot rasismen måste av detta skäl äga rum överallt och börjar redan i den tidigaste barnuppfostran. Som medlem av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media vill jag verka för att integrationsprogram starkare kommer in i skolornas läroplaner och att dessa måste bli bestämda mål för bildningsarbetet. Barn måste redan tidigt lära sig att möta andra kulturer och traditioner med tolerans. Vi måste lära dem att det inte får förekomma översitteri här. Speciellt vad det gäller radikala strömningar, som politiseras av vissa länder, är det strängt nödvändigt att barn lär sig att detta tänkande inte är allmängods och att främmande kulturer kan berika oss mycket. Naturligtvis händer det redan i skolorna en del i den här riktningen. Jag tycker emellertid att det borde förstärkas ännu mer, speciellt genom en integrering av de nya teknologierna, som erbjuder fantastiska möjligheter till att befordra direkt utbyte och att lära känna andra tänkesätt. Även upplysning av föräldrar framstår för mig som avgjort viktig, för hela familjen bör åläggas ett ansvar. Ett gott och modingivande initiativ är det europeiska året mot rasism, för vilket startskottet går i morgon. Vi måste använda det här året aktivt och göra klart, att varje dag måste vara en dag mot rasism.
Till sist vill jag emellertid åter hänvisa till att det tyvärr fortfarande inte finns några ansökningsformulär för projektförslag till det Europeiska Året och att jag redan fått många förfrågningar från medborgare i Tyskland, som beklagar sig över detta. Med rätta känner de sig uppbromsade, eftersom de på grund av bristande organisation från EU: s sida inte kan anföra sina idéer och projekt, trots att året redan har börjat.

Watson
Herr ordförande! Detta yrkande påpekar med rätta att ett av unionens viktigare existensberättiganden ligger i att förhindra rasism och främlingsfientlighet. Den rasmässiga harmonin håller på att försämras och främlingsfientligheten, vilken ibland uppmuntras av nationell politik och institutionella strukturer, håller på att växa till. Europaåret mot rasism kunde knappast ha infallit vid en mer välfunnen tidpunkt.
Erfarenheter från min egen medlemsstat visar att den inställning regeringarna intar är av avgörande betydelse. Om ansvaret för att övervaka invandrarna kontrakteras ut av staten, exempelvis till flygbolag eller arbetsgivare, då förlorar den allmänna politiken i styrka, övervakningen sker utan ansvarighet och ett klimat med misstänksamhet gynnas. Om vi inte uppmuntrar rekrytering av etniska minoriteter och kvinnor kommer en vit manlig poliskår att bli mottaglig för den cancer som rasfördomar innebär. Om vi tolererar arbetslöshet och uteslutning bland de unga så upprättar vi en grogrund för intolerans. Andra ledamöter av denna kammare känner igen liknande fenomen från sina egna länder.
Vi måste använda detta år till att utveckla en paneuropeisk medvetenhet om solidaritet mot rasfördomar. Medlemsstater måste omfatta året med entusiasm och förläna det tillräckliga resurser. Vi måste också inrätta det europeiska observatoriet för rasism och främlingsfientlighet inom den demokratiska ram som Romfördraget utgör. Om andra regeringar i ministerrådet underkastar sig kraven från den alltmer auktoritära och antieuropeiska brittiska regeringen så kommer de att erbjuda Europas medborgare en uppgörelse av andra rangen. Till Dijkstal, som liberal kollega, vill jag säga - tillåt inte att unionen dras ner på den farliga och odemokratiska väg den brittiska regeringen följer.
I min valkrets arbetar vi redan hårt för att detta år skall bli en framgång. Jag vet att medborgare runt om i unionen gör det och många av de våra vet att vi inte har råd att dröja med beslutsamt handlande.

Pailler
Herr ordförande, (början utan mikrofon) och ni själv har inte ensamrätt på skändligheter. Om en skändlig idé så förs fram av en förkrossande majoritet, innebär det inte att den kan rättfärdigas.
Det är därför Europaåret mot rasism som i morgon invigs i Haag ter sig mer nödvändigt än någonsin. Nödvändigt, eftersom rasismen fortsätter sin framfart. Ja, ofta genom öppet våld, men också på ett förklätt och försåtligt sätt, genom att sippra in i vardagslivet och genom att rasistiskt och främlingsfientligt färgade uttalanden och beteenden undan för undan avdramatiseras i folks medvetande.
Hur kan vi undgå att peka ut hyckleriet eller dubbelspelet hos de regeringar som deltar i själva organiserandet av detta Europaår mot rasism och samtidigt fattar beslut som bidrar till att underblåsa rasism. Exemplen är tyvärr många - rådets uttalanden om gemenskapspreferens på sysselsättningsområdet, uttalanden från ledande politiker i Tyskland som direkt kopplar samman invandring och arbetslöshet, naturligtvis utan att förglömma den franska regeringens skandalartade lagförslag om invandring, som förvärrar Pasqua-lagarna och som syftar till att skapa ett klimat präglat av misstänksamhet gentemot utlänningar.
Det är ord, ord som dessa, som blir till vapen i rasisternas händer. Rasismen får näring av krisen och utslagningen som följer i dess spår. Därför skall det onda i första hand bekämpas nerifrån roten genom att sysselsättningen ges högsta prioritet. Men det krävs också ett kraftfullt och fast helhetsgrepp om politiken, framför allt på de områden som berör vardagslivet. Det är där de symboliska våldshandlingarna utspelas, med tragiska konsekvenser för de människor som utgör deras tysta offer.
Vi måste ta fram nya och mer effektiva vapen för att bekämpa den allmänt spridda rasismen, genom att prioritera tre nyckelområden: rättsväsende, utbildning och massmedia. När det gäller rättsväsendet måste påföljder införas eller skärpas för alla rasistiska uttalanden eller handlingar, liksom för spridandet av främlingsfientliga idéer. En aktiv utbildnings- och ungdomspolitik med tyngdpunkten på respekt och tolerans för medmänniskor måste prioriteras, i enlighet med S: t Exupérys ord: " Att du är annorlunda än mig kan aldrig skada mig, bara berika mig" . Vi bör vidare sluta tala om " ras" . Men detta är något min kamrat nyss utförligt tog upp.
Det tredje nyckelområdet är massmedia. Min partigrupp, som stöder förslaget från Europeiskt forum för migranter om en deontologisk kod för medierna, betonar i ett ändringsförslag den nyckelroll som medierna borde spela för att kritisera rasism och främja tolerans, framför allt genom att lyfta fram det positiva bidrag invandrarna har skänkt och fortsätter att skänka det europeiska samhället.
Låt oss omsätta idealen om solidaritet och brödraskap i vårt vardagliga liv genom att anamma de vackra orden från författaren Carlos Fuentes, som jag här vill citera: " Vår kultur bygger inte på isolering utan på kommunikation, konfrontation och kontamination. En kultur som gör anspråk på att vara ren och som stänger sina gränser för andra kulturer är en kultur dömd till undergång. Man kan endast finna sig själv, sin egen identitet, i kontakt med en annan. Vi är vad vi är genom kunskapen om vad vi inte är."
Och jag vill uppmana utskottet för arbetsordningen att se över sina regler, befogenheter och sin immunitet, i syfte att bestraffa de rasistiska uttalandena av extremhögerns grupper som tar sig friheten att i denna kammare föra fram sina förvirrade rasistiska idéer.

Trizza
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Rasismen är framför allt ett sinnestillstånd, som kan bli till en livsstil. Det är alltför enkelt att påstå att den hör samman med den ena eller andra politiska riktningen. Även ett sådant beteende är rasistiskt. Ett exempel: en av våra kolleger, Bossi, dömdes för några dagar sedan av en italiensk domstol för att ha kallat domaren och före detta ministern Di Pietro för " svartskalle" . Eftersom Bossi ingår i Europaparlamentets liberala grupp skulle, enligt den logik som tillämpas i punkt 4 i betänkandet, den liberala gruppen vara rasistisk och därmed också tillhöra högern.
Detta blir de löjliga konsekvenserna av de korkade slutledningar som punkt 4 i dokumentet leder till. Jag är övertygad om att Bossi är rasistisk i sitt sätt att se på syditalienarna och inte bara det, men jag skulle akta mig noga för att betrakta hela den liberala gruppen som rasistisk, enligt den Musse Pigg-logik som säger att om du är rasist hör du till högern, och bara därför att du tillhör högern är du rasist.
Som katolik och som representant för den italienska högern vill jag framhålla att det inte längre är acceptabelt att vi röstar igenom ytterligare ett i raden av dokument för att stilla vårt samvete, samtidigt som vi tillåter att våra regeringar sluter avtal med Kina, som bedriver en politik av kulturellt folkmord i Tibet; samma regeringar som inte kunde ingripa i ex-Jugoslavien; som tillåter att 500 000 civila är på flykt i området kring de stora sjöarna utan att få någon hjälp; som tillåter att områdena i utkanterna av våra storstäder har blivit sannskyldiga getton för invandrare och utslagna.
Problemet existerar och det är onekligen allvarligt. Så låt oss då skapa ett Europeisk centrum, men jag ber, låt oss vara grundliga den här gången!

Bontempi
Herr ordförande! Jag tror man idag ser mycket positivt på idén om ett Europeiskt år mot rasismen, vilket för övrigt Europaparlamentet har begärt i flera år: det är första gången som konkreta åtgärder mot rasismen tas av de europeiska institutionerna i samarbete med medlemsstaterna och det ger äntligen ett praktiskt uttryck åt den europeiska demokratins grundläggande värden.
Å andra sidan syftar detta Europeiska år till att uppmuntra samarbete, partnerskap - förutom att göra problemet synbart på europeisk nivå - utveckling, utbyte av erfarenheter bland samtliga partners som arbetar på nationell och regional nivå. Och därmed är det ett viktigt bidrag till alla deras ansträngningar - och de är många - som redan är aktivt engagerade i denna kamp.
När detta har sagts och när det även har påpekats att detta är ett enastående tillfälle, måste man också påminna om att detta är ett tillfälle som inte får förslösas: kampen mot rasismen, detta måste sägas i klartext, skall föras, inte predikas. Alltför ofta blir den föremål för predikningar i stället för konkreta åtgärder, dvs. handling. Vissa ledamöter har redan framhållit att rasism och främlingsfientlighet föds ur rädslan. Även medlemsstaternas politik i fråga om invandring och asyl, i namn av lag och ordning, föds ur rädslan: vi vet att dessa politiska åtgärder är ineffektiva, vi vet att de är farliga för de demokratiska rättigheternas grundvalar men, födda ur rädslan, ger även dessa åtgärder alibi och legitimitet åt rasismen.
Och vi känner alla till den populism och demagogi med vilka kallhamrade och fördomsfulla missnöjespolitiker utnyttjar denna rädsla. Jag skulle vilja säga till kollegan från Alleanza Nazionale att jag kommer att sluta kritisera högern i det ögonblick jag ser att högern upphör med att på ett demagogiskt och populistiskt sätt utnyttja de sociala problem som följer i invandringens spår.
Problemet rör oss emellertid alla. Rasisterna sägs alltid vara de andra, men det är inte sant. Primo Levi, en stor italiensk författare som deporterades till Auschwitz, jude, påminner i sina böcker om en " gråzon" i oss alla; en gråzon som underlättar ett beteende som avviker från det vanliga, som alltför ofta tolererar den ojämlikhet som växer fram som den viktigaste demokratifrågan idag. Om man vill avskaffa grogrunden för rasismen når man knappast konkreta resultat på annat sätt än genom sammanhängande och genomtänkt handling. Året bör leda till framsteg även i detta avseende. Alla är kallade: det räcker inte med ord, även om de är viktiga, vi måste vidta långsiktiga åtgärder .
(Applåder)

Ribeiro
Herr ordförande, såsom varje år är denna debatt om kampen mot rasism och främlingsfientlighet en hörnsten i Europaparlamentets verksamhet. För det handlar inte om något rutinärende, för anmälningarna tar inte slut, för Europaparlamentet är mot rasism och främlingsfientlighet och föreslår och lägger fram sätt att bekämpa den på.
Vi lovordar kollegerna Ford och Oostlander för deras arbete, som bestyrker vad vi just har sagt. I detta föreslås det att man utarbetar rättsliga instrument, särskilt ett " antidiskrimineringsdirektiv" och följer upp rådets beslut att skapa ett europeiskt övervakningscentrum, om vilket ett förslag till förordning redan föreligger. Det är glädjande att parlamentets förslag om att detta år skall vara " Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet" förverkligats, och att man eftersträvar att medverka till att det motsvaras av de försäkranden som parlamentet gjort.
Det är nödvändigt att detta uppnås. Det saknas inte beslut och påståenden från högt uppsatta ansvariga personer som ger näring åt ett " misstänksamt klimat" gentemot främlingar, särskilt gentemot dem som begär asyl eller söker arbete. Utöver förmynderi och förödmjukande överseende föreligger en brist på solidaritet och respekt för mänskliga rättigheter vid rättsprocessen vad avser boende och arbetstagare, vilket bekräftats i några medlemsstater, däribland min egen.
I förslaget inneslöts några av de ändringsförslag som lagts fram av vår grupp, vilket vi noterar med tillfredsställelse, eftersom det tyder på en avsikt att förbättra ett förslag som redan förtjänat vårt stöd.
Apropå ett av ändringsförslagen avslutar jag med att påminna om titeln på en bok av den moçambikiske författaren Mia Couto, " Varje människa är en ras" . Kampen mot rasismen förs genom att man inte accepterar det som inte har någon som helst grund, att man betraktar det begrepp och den terminologi som talar om raser som en förstelnad och hierarkisk diskussion. Låt oss hoppas att " Europaåret mot rasism" motsvarar vad parlamentet avsett och, med tanke på att det bidrag som uppskattats till 4, 7 miljoner ecu är mindre än 20 % av den summa vi noterade i maj 1996, 6 miljoner ecu, att vi kan undvika att de uppskattade restriktionerna inte gör året till en tom dagbok.

Larive
Ordförande, det är totalt obegripligt och skriande om den brittiska vägran till ett upprättande av ett europeiskt centrum mot rasism och främlingsfientlighet är sann. Kanske kan minister Dijkstal om en stund säga något om detta. Sedan många år avger Europeiska rådet, alltså även John Major, två gånger per år högtidliga förklaringar. Den 6 december 1996, tog det allmänna rådet, inklusive Storbritannien, enhälligt ett beslut att inrätta detta centrum. Nu skulle vi alltså få ett " nej" . Jag frågar mig om Major inom ramen för sin nationella valkampanj vill rikta sig till de lägsta känslorna hos den brittiska befolkningen. Eller om han är rädd för att ge europeisk befogenhet på området rasismbekämpning till Bryssel, så att även brittiska medborgare skulle kunna vända sig till Europadomstolen i Luxemburg.
Jag hoppas innerligt att jag har misstagit mig och att det i morgon är möjligt att under den av det nederländska ordförandeskapet organiserade stora antirasistkonferensen högtidligt genom minister Dijkstal kunna tillkännage upprättandet av centret. Det handlar om samordning av befintliga organisationer och att förebygga dubbelarbete. Vem kan i himlens namn vara rädd för det. Jag tycker att detta är ytterligare ett av många exempel på den förlamande funktionen av vetorätten. Fjorton länder vill gå framåt och ett kan stoppa detta.
Slutligen, i paragraf 29 i resolutionen anger vi tydligt att vi också vill ha konkreta verksamheter för medborgarna. Jag hoppas att ordförandeskapet kommer att stödja vårt förslag till en stor mediekampanj med medverkan av kända sporthjältar som Ruud Gullit.

Lukas
Herr ordförande! Österrikes liberala ledamöter kommer att till fullo bifalla det resolutionsförslag som lagts fram av Ford och Oostlander. Framför allt välkomnar vi genomförandet av de aktiviteter och evenemang som befattar sig med temat Europaåret mot rasism. Som ledamöter i Europaparlamentet måste vi se det som vår uppgift att aktivt medverka vid sådana evenemang i våra hemländer.
I inledningen till detta resolutionsförslag åberopar Europaparlamentet ett resolutionsförslag av den 9 maj 1996 med en eftertrycklig hänvisning till de däri uppförda rekommendationerna. Detta resolutionsförslag innefattar en beaktande mening H. vars ordalydelse är en skamfläck för Europaparlamentet. I denna anses en bannlysning - jag upprepar, en bannlysning - av ett demokratiskt valt parti vara absolut nödvändigt. Detta österrikiska parti är den näst största österrikiska gruppen här och erhöll vid förra årets val 27 % av alla röster. Det sitter med i regeringen i alla de nio österrikiska delstaterna. Det är en förolämpning för Österrike att det Europeiska Parlamentet i detta dokument har stämplat en miljon medborgare, som väljer det Freiheitliche Partei, som rasister och på detta sätt utsatt dem för stenkastning.
Den ställning vi tar vid omröstningar och vår insats i Europaparlamentet bevisar, att vi är övertygade motståndare till all slags rasism, invandrarfientlighet och antisemitism och att vi på det skarpaste fördömer en sådan utveckling av det mänskliga beteendet! Högerextremisterna utgörs av ett fåtal kriminella som inte är organiserade i något parti. Jag vill inte dölja att vi här idag har erhållit ett hotelsebrev i vilket vi hotas med terrordåd och brevbomber.
Jag hoppas att Ni, herr ordförande, noterar detta och jag förväntar mig, att framtida föredragande, som tar upp detta tema behandlar det sanningsenligt och verklighetstroget.

Lindeperg
Herr ordförande, allra först vill jag uttrycka min tillfredsställelse över att Europeiska unionen ägnar sig åt dessa problem av avgörande betydelse för inre fred och unionens framtid, nämligen rasism och intolerans. Men själv skulle jag vilja ta upp den roll som spelas av dem som har rasismen som sitt rörelsekapital och som hela tiden blåser på de eldhärdar som alltid hotar att flamma upp.
Genom att låta utlänningen, invandraren, den andre - även om han är lik en själv, och jag tänker då på antisemitismen - inkarnera roten till allt nuvarande elände, smittar deras propaganda till slut av sig på de sinnen som förmörkats av periodens svårigheter. Syndabocksstrategin, som fungerade så ypperligt på 1930-talet, tas nu åter i bruk. De franska förespråkarna för denna ideologi brukar säga att de bekämpar den franskfientliga rasismen, som enligt deras förmenande är den dominerande och förmodligen också den allvarligaste.
Att det finns former av antinationalistisk rasism på samma sätt som det finns främlingsfienlig rasism, förnekar jag minst av allt, med tanke på att de båda lever av varandra. Ingen kan göra anspråk på att bekämpa den ena och samtidigt stödja den andra. Och när det gäller att ge näring åt rasismen är detta något extremhögern sedan mycket länge och ytterst metodiskt ägnar sig åt. När Le Pen lägger ut orden om rasmässiga skillnader följer han en lång ideologisk tradition. En av hans nuvarande medkandidater uppställde redan för bra länge sedan en teori kring dessa rasskillnader och påstod att det behövdes slavar för att en ny aristokrati skulle kunna växa fram och att stora kollektiva disciplin- och urvalsanstalter borde inrättas. För att inget tvivel skulle råda om vad han menade återföll denna kollega lite senare till att tala om rasdressyr.
Ärade kollegor, jag ber er att för ett ögonblick försöka föreställa er att ni hör till dem som har goda skäl att tro att de om detta scenario blev verklighet snarare skulle tillhöra de nya slavarna än de nya aristokraterna. Vilka känslor kan man i den situationen tänkas erfara? Uppror, våldsam aggressivitet och för somliga en tendens att dra den som yttrade detta och alla hans gelikar över en kam.
Så går det till när man underblåser såväl den antifranska eller antinationalistiska rasismen som den andra. Så går det till när man hetsar olika folkgrupper mot varandra, fast de lever i samma land. Så går det till när ett land drivs allt längre ut mot hatets och inbördeskrigets avgrund.
För övrigt har ledaren för nationella fronten inhämtat råd hos serbnationalisternas mest initierade källor, eftersom han nyligen avlagt ett vänskapsbesök hos några av specialisterna på etnisk rensning, vilka utan tvekan skulle höra bättre hemma i Haag, inför den internationella krigsförbrytartribunalen.
Herr ordförande, visst måste vi bekämpa rasismen med alla våra krafter, men också med klarsynthet och realism, och vi måste se till att vi förfogar över tillräckliga resurser och ställa de ansvariga till svars. Det är lönlöst att låtsas vilja släcka rasismens eldhärd med ett glas vatten om man samtidigt låter andra använda eldkastare för att hålla den vid liv.

Ojala
Herr ordförande, rasismen hör till de mest destruktiva företeelserna i samhället. Rasismen, främlingsfientligheten och intoleransen har på ett oroväckande sätt ökat överallt i Europa. Rasismen känner inga gränser. Därför har varje människa, och framför allt vi politiker, liksom också varje medlemsstat ett ansvar att verka för att rycka upp rasismen med rötterna. Det är viktigt att detta år är ett år mot rasism, men det räcker inte - det gäller att alltid vara vaksam mot rasismen, också efter detta år.
När vi talar om rasism, tänker vi allmänhet på immigranter och invandrare, som ofta drabbas av rasism. Men jag skulle också vilja påminna om, att det i varje medlemsland i Europeiska unionen finns också andra etniska minoriteter, som varje dag utsätts för diskriminering och rasism. I hela Europa finns omkring sju, åtta miljoner romer och inom Europeiska unionen totalt cirka en och en halv, två miljoner. Romerna saknar ännu i många länder tillräckliga rättigheter och jag skulle här vilja påminna om, att man i alla länder i dag inte ens erkänner romafolkets eller zigenarnas minoritetsställning. Jag skulle vilja att Europeiska unionen och kommissionsledamot Flynn i till exempel denna fråga skulle vidta åtgärder och exempelvis öka samarbetet med Europarådet. Europeiska unionen och Europarådet skulle på detta sätt kunna samla sina kraftresurser.

Zimmermann
Herr ordförande! Dagens debatt om Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet visar att det är ett fenomen som finns överallt. Detta har redan påpekats av många kollegor före mig. Men även här i parlamentet konfronteras vi ofta med uttalanden som inte direkt vittnar om tolerans, realitet och öppenhet. Det har vi ju fått erfara ett flertal gånger under den senaste timmen. Även här finns det kollegor som gör en åtskillnad mellan unionsmedborgare och dem som visserligen bor här men egentligen inte hör hit, eftersom deras pass inte är från ett medlemsland. Vi måste verkligen göra allt för att få slut på diskrimineringen mellan unionsmedborgarna och medborgare från andra länder som ofta har bott mycket länge hos oss - i Tyskland finns det många, som har bott där i över 30 år - för det är just denna diskriminering som ofta leder till främlingsfientlighet.
Om vi bygger upp ett medborgarnas Europa, varför kan då inte alla medborgare få vara med i det? Eller är det kanske så att det finns en första och andra klassens medborgare? Varför talas det om integrationsprocesser om många lagstiftningar i sin tur sätter stopp för processerna? Vi bygger ju upp barriärer som gör det omöjligt för dessa medborgare att integreras.
Låt oss kasta en blick på lagarna om invandring i olika EU-länder! Jag vet vad jag talar om. Som holländsk medborgare i Tyskland vet jag att även jag enligt utlänningslagen behandlas annorlunda än tyskar. Vad beträffar flerfaldigt medborgarskap, så talas det nog om det, men hur ska vi lyckas att förverkliga det?
Till slut vill jag gärna ta upp följande: I den Europeiska Unionen finns det fyra miljoner mörkhyade européer, som är födda här, som också har ett pass härifrån. Men vart dessa människor än kommer måste de visa upp sina pass för att man skall tro dem om att verkligen vara européer. Det är synd och skam att inte alla människor kan behandlas lika!

Dury
Herr ordförande, jag hoppas att Europaåret mot rasism också blir ett konkret år, framför allt under regeringskonferensen, och att principerna om ickediskriminering, antisemitism och främlingsfientlighet kommer att skrivas in i fördragen. Vi behöver rättsliga instrument för att bekämpa rasismen.
För mig innebär kampen mot rasism även att skapa ett politiskt Europa och en demokrati på europeisk nivå. Det är med oro jag konstaterar att sex länder, främst Belgien, i sin lagstiftning fortfarande inte införlivat direktivet om de europeiska medborgarnas rätt att delta i kommunala val. Jag är mycket oroad över uppgifterna att den belgiske inrikesministern utesluter möjligheten till ett avtal om de europeiska medborgarnas rösträtt och valbarhet vid kommunala val. Jag är oroad, men hoppas att jag misstar mig. Belgien har redan bett om och fått dispens. Jag hoppas att Belgien inte kommer att ifrågasätta rösträtten och att vi dessutom kommer att ha modet att utvidga rösträtten till att omfatta europeiska medborgare och medborgare som i minst fem år varit mantalsskrivna hos oss. Kampen mot rasism handlar också om att integrera alla i vårt politiska system och i demokratin.
Och avslutningsvis skulle jag vilja fråga vår österrikiska kollega om han tror att vi att vi är idioter. Framgången de har skördat i Österrike är ju ändå inte något man har uppnått genom att vädja till förnuft eller förklaringar, utan med hjälp av demagogi och genom att spela på rädslan för det främmande. Jag klandrar inte de österrikiska väljarna, jag klandrar de politiska partier som ibland alltför lättvindigt säger vad människor vill höra och spelar på alla rasistiska och främlingsfientliga känslosträngar. Detta är deras ansvar.

Elliott
Herr ordförande! Mycket har sagts under denna debatt som fördömer rasism, och jag vill hålla med om allt det. Det finns inte mycket mer man kan säga. Men jag skulle vilja citera en asiatisk religiös ledare, som jag hörde tala för en tid sedan. Han besökte Förenta staterna och de gav honom ett formulär där det stod " uppge din ras" , och då skrev han " människa" . De sade " så kan ni inte skriva" och han svarade " vad då, ifrågasätter ni att jag är människa?" . Det tycker jag är ett bra svar.
Utöver det viktiga behovet att bekämpa alla former av rasdiskriminering, rasfördomar, rashat, rasvåld och rasförföljelser så måste man också framhäva de direkta fördelarna med ett mångkulturellt, pluralistiskt samhälle. Många av våra länder har sett en tillströmning av människor utifrån under århundradenas lopp. Vi har dragit nytta av, och våra samhällen har berikats av deras närvaro. De samhällen som försökt vara utestängande och hålla alla andra ute har tenderat att stagnera och gå tillbaka. Det finns oerhörda fördelar i ett mångkulturellt samhälle och det gläder mig att få representera ett sådant område här i parlamentet.
Slutligen vill jag säga att jag är bestört över den attityd den brittiska regeringen intar, när den blockerar upprättande av den antirasistiska övervakningscentralen. De har gjort det av vad som uppges vara tekniska skäl, men de har inte visat några tecken på att vilja åtgärda sakerna ifråga, för att ge gemenskapen behörighet att agera, som den behöver å det skyndsammaste. Detta är något regeringskonferensen måste ta itu med, och jag hoppas den kommer att göra det.

Féret
- Herr ordförande, jag är varken rasist eller främlingsfientlig. Jag har under trettio års tid ägnat min medicinska yrkesverksamhet åt att rädda människoliv, män och kvinnor med olika bakgrund, ras, nationalitet, utan att detta förskaffat mig den minsta ekonomiska fördel. Jag har härigenom skilt mig från somliga kollegor inom yrket och politiken som blivit rika på humanitärt arbete - den i media mest flitigt exponerade företrädaren för dessa sitter för övrigt bänkad här ibland oss.
Det arbete jag bedrivit och som jag än i dag tar mig tid att bedriva, till förmån för de sämst lottade, utan hänsyn till rastillhörighet, gör mig bättre skickad än någon annan att förklara mig vara chockad över resolutionen som är ämnet för vår diskussion idag och som enligt Högsta sovjets antikverade metod vill fördöma valet av nationell preferens, under förevändning av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.

Ordföranden
Ärade ledamöter, med Férets inlägg är talarlistan slut. Rådet och kommissionen har genom sina representanter begärt ordet. Men innan det har Fassa och Konrad begärt ordet för personliga uttalanden, det vill säga genom att åberopa artikel 108. Först har Fassa ordet under maximalt tre minuter.

Fassa
Herr ordförande! Påståendena från min kollega, efter vars inlägg jag begärde ordet för egen del, är ett utmärkt bevis på hur man kan predika tolerans och antirasism med intoleranta argument. Med denna den simplaste typen av egennyttig demagogi kan man utnyttja viktiga frågor, i det här fallet frågan om antirasism och främlingsfientlighet, som ett led i den interna italienska politiska kampen.
Detta är, enligt min åsikt, inte det bästa sättet att hedra vare sig detta parlament eller de tusentals personer som dött för ideal som, liksom motståndskampen mot fascism, rasism och främlingsfientlighet, så tydligt tillhör den liberala, demokratiska, reformvänliga och europeiska tradition som jag, i egenskap av europeisk och italiensk parlamentsledamot, invald på Lega Nords lista, har äran att tillhöra.

Trizza
Herr ordförande! Jag noterar att Fassa inte har tagit avstånd från något av det som Bossi sade i sitt anförande. Jag vill inte här polemisera om sådant som enbart rör det italienska parlamentet och italienska politiska förhållanden. Jag vill emellertid lägga till - eftersom ord skall följas av fakta och konkreta åtgärder - att åtal har väckts mot Bossi för att han, under ett sammanträde, sagt till sina åhörare att man borde genomföra en utrensningsaktion mot alla norditalienare som röstat på Alleanza Nazionale.
Jag anser att den här typen av beteenden, frånsett deras folkloristiska värde, måste fördömas. Av den anledningen har jag lyssnat uppmärksamt, och med respekt, på Fassas inlägg och jag är övertygad om att Fassa, i sitt innersta, inte instämmer i de rasistiska uttalanden från sin generalsekreterare.

Ordföranden
Doktor Konrad, ni kommer att få tala vid slutet av debatten, när representanterna för rådet och kommissionen har yttrat sig. Så säger arbetsordningen.

Dijkstal
Ordförande, jag har med ytterst stort intresse lyssnat på bidragen från olika talare. Det har talats om många aspekter i denna komplicerade fråga. Jag kan inte gå in på alla dessa aspekter, även med hänsyn till tiden, alltså gör jag ett kort urval av vad i varje fall jag själv betraktar som huvudpunkter.
Det är kanske i första hand ändå alla påpekanden - jag tänker på fru d'Ancona, fru Ojala, fru Roth, fru Heinisch och herr Cars - som har att göra med det som man skulle kunna kalla: integrationspolitiken. Man kan med lagstiftning, polisiärt och juridiskt bekämpa rasism, antisemitism och diskriminering, men man kan också sträva efter att bekämpa det genom innehållet i integrationspolitiken, och då är det kanske det mest effektiva sättet att bekämpa denna sortens företeelser. Allt som sagts om detta inom den ramen, kan jag instämma mycket med. Kanske särskilt, och då hänvisar jag inte bara till vad fru d'Ancona sagt och herr Cars, utan också till vad herr Watson sagt, när det gäller ungdomen och undervisningen. Där finns mycket mer att göra än vad vi hittills gjort vad gäller att påminna om vad allt tyvärr började med. Hänvisningen av fru d'Ancona till Auschwitz är, tycker jag är mycket riktig, också med hänvisning till potentialen som just yngre människor har vid det vidare formandet av sina egna liv och formandet av samhället som de lever i.
När det gäller centret för övervakning har jag ändå kunnat lägga märke till att det finns ett stort stöd för detta också här i parlamentet. Att det finns en del bekymmer att vi blir fördröjda vid sökandet efter den riktiga juridiska formen. Jag tror att vi verkligen måste försöka förhindra det. Jag gläder mig åt samarbetet även på denna punkt med herr Flynn, för att se hur vi på det effektivaste och snabbaste sättet kan uppnå det. Tillsvidare, jag hänvisar till vad jag sa i början, tror jag, att även Storbritannien kommer att fortsätta att vara övertygat om nödvändigheten av detta centrum och kommer att samarbete för att hitta en adekvat lösning.
Kanske är slutligen ändå det viktigaste som sagts här av ett antal personer, jag önskar namnge dem kort eftersom jag med eftertryck vill hänvisa till det, det är förutom fru d'Ancona också herr Schulz, fru Pailler, herr Bontempi, fru Lindeperg och fru Zimmerman, allt som har att göra med sättet som man personligen engagerar sig i denna fråga. Den som verkligen vill bekämpa rasism måste alltid visa det, måste visa det genom handlingar, måste visa det genom ord, måste visa det i sitt uppträdande. Alla de som underlåter detta, bär ett mycket, mycket stort ansvar. Det kan krävas av oss alla som politiker, ni som folkvalda, vi, i vad man skulle kunna kalla den verkställande makten, men det kan också krävas av oss som enskilda medborgare i den Europeiska unionen. Först när vi visar det, kan vi verkligen begära av andra medborgare i Europa att också visa det. När det handlar om detta, gäller här, som vi säger i Nederländerna: förändra världen och börja hos dig själv. Det gäller särskilt inom detta viktiga område, kampen mot rasism och diskriminering.
Jag vill sluta här och kommer under tiden för ordförandeskapet försöka att också hålla detta parlament informerat om vad vi gör och vad vi vidare planerar att ta oss an.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka alla dem som bidragit. Vi har åhört exceptionella och givande bidrag till denna debatt.
Jag skulle i synnerhet vilja ta upp två saker. Heinisch tog upp frågan om vad vi skall göra för att stödja dem som vill medverka i projekten. Det enkla svaret här är att vi har 4, 7 miljoner ecu, vilket jag får medge är blygsamt, men det är förstås tillkommande pengar. Ansökningsblanketter för projekt kommer att skickas ut under nästa vecka, till alla dem som kontaktat kommissionens tjänster. Alla kommer att kunna ansöka samtidigt, och vi emotser mycket rättvisa och öppna beslut vad gäller vilka som skall få anslag och av vilken storlek.
Jag vill också särskilt ta upp vad Roth sade. De påpekanden Roth gjorde inbegrep på det stora hela många av de utsökta svar och framföranden som gjorts under denna debatt. Roth klargjorde det för oss alla: gör något. Jag vill hävda för kammaren att det är just det som året mot rasism försöker göra. Roth sade att vi behöver politik om antidiskriminering. Ja, det gör vi, och vi behöver den på bägge nivåerna - på den nationella, när det gäller lagstiftning, och vi behöver få med en klausul i fördraget; en antidiskrimineringsklausul som skulle ge oss möjlighet att tillgripa erforderliga gemenskapsinstrument för att ta itu med det hot rasismen innebär.
Ni har också påpekat att vi behöver ordentlig integreringspolitik. Efter att ha övervägt alla frågor mycket noggrant har vi bestämt vilka diskussionsgrupper som skall genomföras de närmaste dagarna, vid lanseringen i Haag av vårt seminarium och vår konferens. Diskussionsgrupperna kommer att innefatta: grupper som undersöker sambanden mellan ras och sysselsättning och en grupp om den rättsliga ramen för att bekämpa rasism. Vi kommer också att tala om medias roll. Slutligen kommer vi att diskutera den vardagsrasism som dominerat era tankar.
Huvudinstrumentet för skydd av dem som hotas av rasism är, naturligtvis, lagen. Det är huvudsakligen de enskilda medlemsstaternas ansvar. Men det betyder inte att gemenskapen inte kan agera på den europeiska nivån. Under hela det europeiska året mot rasism kommer vi att finansiera projekt som tar itu med lagstiftningsfrågor. Det kommer i synnerhet att förekomma projekt som ökar medvetenheten om gällande lagar mot diskriminering och som uppmanar människor att fullt ut utnyttja de gällande lagarna och hitta luckorna i gällande nationell lagstiftning, och försöka göra något åt dem.
Det sades att det pratas mycket om denna fråga, och det håller jag med om. Jag vill för parlamentet hävda att det finns ett behov att göra många uttalanden om rasism. Uttalanden bör göras i varje medlemsstat så att folk kan se att vi är emot rasism och att vi är medvetna om det hot den utgör mot samhället.
Vi bör särskilt uppmärksamma våra icke-statliga organisationer eftersom det är där aktivisterna finns, de människor som engagerat sig för att göra något för att skydda de huvudprinciper denna union grundats på, nämligen fred och harmoni. De bör få en signal från detta parlament och från året mot rasism som redovisar vad vi står för, vad Europa står för, när det gäller det hot rasismen innebär. Enligt mitt sätt att se så är det fred och harmoni, värdighet, ömsesidig respekt och rent spel utan avseende på ras, troslära, hudfärg eller ursprung. Detta är de grundläggande målen för denna union och vi bör komma med de uttalanden, såväl här som utanför, som framför det klart och tydligt för Europas folk.

Ordföranden
Härmed ger jag ordet till doktor Konrad i en personlig fråga, och jag skulle vilja meddela helt enkelt, så att ingen behöver undra, att artikel 108 i arbetsordningen förutser att varje ledamot som begär ordet med anledning av en personlig fråga skall höras vid slutet av debatten eller under justeringen av sammanträdets protokoll, i vilka denna begäran om intervention omnämns. Följaktligen, doktor Konrad, gav jag er inte ordet för sent. Det är nu vi kommer till slutet av debatten.

Konrad
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Mitt inlägg gäller bidragen från Schulz och Le Gallou under debattens gång. Båda har genom citat och yttranden i skarp form angripit och med ohållbara förebråelser kränkt såväl den tyska förbundskanslern som den tyska finansministern. Jag tillbakavisar dessa yttranden också i CDU/CSU-gruppens namn. Jag vill i det här sammanhanget göra er uppmärksamma på att jag också gör det, eftersom jag känner mig personligt berörd som tysk ledamot. Tyskland har presterat mycket i Europa för integrationen. Tyskland härbärgerar för närvarande 400 000 krigsflyktingar. Vi har i vårt land över årtionden visat prov på stora integreringsinsatser gentemot människorna från Östeuropa! I Tyskland bor 2 miljoner turkar. Det är också en stor insats för integrationen! På detta sätt lämnar mitt land och mina medborgare ett mycket stort bidrag, just i den meningen som vi här har pratat om integration. Jag vill här göra mycket tydligt, att Tyskland som ett av de mest utlänningsvänliga länderna, inte förtjänar att angripas i den här formen, och detta speciellt inte från den yttersta vänster- och högerkanten! Jag vill uppmana båda herrarna att redan i denna debatt be om ursäkt för dessa yttranden!

Ordföranden
Doktor Konrad, problemet uppstod i samma stund som jag hörde er säga att det handlade om en personlig fråga. Det är ett politiskt påpekande, och inte en personlig fråga.

Fassa
Herr ordförande! Jag vill tacka min kollega, vars inlägg jag nämnde nyss, för att inte ha tillvitat mig - vilket är sant - att jag skulle dela skymfande och orätta åsikter, oavsett vem som uttalar dem. I det avseendet är vi alla överens i den liberala gruppen.
Jag vill också påminna om att, i enlighet med alla demokratiska konstitutioner, så är det straffrättsliga ansvaret personligt: ingen kan ställas till svars för någon annans handlingar. Man kan emellertid invända att det finns ett politiskt problem: jag tror att en av de största bristerna i det samtida politiska livet, inte bara i Italien, är att man utnyttjar rättsliga frågor för politiska syften. Även detta riskerar att bli en uppvisning i intolerans, något som borde vara fullständigt främmande för debatterna i detta parlament.

Schulz
Herr ordförande, jag måste säga något till Konrads bidrag. Jag vet inte om ni var här i salen under debatten, Konrad. Om ni var i salen under debatten, så finns det två möjligheter: ni har inte riktigt förstått eller inte riktigt hört på. Jag gjorde nämligen det rakt motsatta som ni anklagade mig för. Jag tog uttryckligen de citerade politikerna från Förbundsrepubliken Tyskland i försvar gentemot Le Gallou, i det att jag sa - hör på, innan ni börjar skrika - att likställa förbundskanslern, finansministern med folk från Front National skulle innebära en kränkning för dessa människor. Detta för det första. För det andra sa jag, vi alla - ledande och handlande politiker, måste formulera sig så att inga missförstånd kan uppstå. Det är ingen kritik av förbundskanslern, ingen kritik av någon CDU-politiker. Det skulle finnas - vid sidan av - tillräckliga skäl att kritisera honom, men ni har inte förstått riktigt. Så gör nu ett försök att skaffa det som ni gjort ur världen, nämligen att likställa mig med dem. Det är en fräckhet!

Ordföranden
Herr Schulz, jag konstaterar att vi inte enbart har svårigheter med tolkningen som vanligtvis är strålande, men ibland har vi svårigheter till och med när vi uttrycker oss på samma språk.

Le Gallou
Herr ordförande, jag talar inte samma språk, jag talar franska. Men jag skulle vilja lugna Konrad och hela kammaren. Jag har inte angripit den tyske ministern och inte heller den tyske förbundskanslern, jag konstaterade bara att de uttalat sig om vad invandringen kostar, om sambanden mellan invandring och arbetslöshet. En annan av våra kollegor använde ordet " börda" då han talade om invandring eller flyktingöverskott och det tror jag att Konrad också använde.
Jag konstaterar bara att sådana uttalanden får hållas i den offentliga debatten i Tyskland, vilket gläder mig, för jag anser att det bör råda åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Våra tyska kollegor får tänka så, andra tyska kollegor får tänka något annat - det tror jag hör till friheten att debattera och detta gläder mig.
Jag beklagar bara att när vi här gör liknande uttalanden om nationell preferens eller invandringens kostnader är detta något som vänds emot oss, och jag beklagar att det innanför Frankrikes gränser finns flera franska, lokala folkvalda som står åtalade för uttalanden jämförbara med vad Waigel och Kohl har sagt. Jag fördömer inte Waigels eller Kohls uttalanden, jag fördömer det förhållande att man inte får göra dem lika fritt i Frankrike. Det är yttrandefriheten jag försvarar.

Ordföranden
Ärade kollegor, vi kan inte fortsätta denna diskussion.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kampen mot terrorism
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0368/96) av Reding för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om kampen mot terrorismen inom Europeiska unionen.

Reding
Herr ordförande, låt mig få ge luft åt vår besvikelse. Vi har fått nog, för varje gång ett terrordåd inträffar håller våra regeringar ihop, gör kraftfulla uttalanden och utlovar såväl omfattande åtgärder på europeisk nivå som effektiva inrikespolitiska åtgärder. Vad återstår när några veckor gått? Ingenting alls. De vackra fraserna har fallit i glömska och de politiska åtgärderna slumrar i sina byrålådor.
Parlamentet har fått nog av tomma ord. Det skulle till sist vilja se konkreta resultat av alla dessa åtgärder som är nödvändiga om vi effektivt och över nationsgränserna skall kunna bekämpa den internationella kriminalitetens och terrorismens farsot. För att lyckas är det nödvändigt att delar av det nationella självbestämmandet förvaltas gemensamt. Att på detta sätt dela på självbestämmandet kommer inte att vara till men för de nationella intressena, utom tvärtom skydda dessa.
Låt oss inte göra oss några illusioner, den stora gemensamma kriminella marknaden är redan ett faktum, medan de som skall bekämpa brottslingarna och skydda medborgarna hindras i sin gärning av konstlade hinder vid nationsgränserna. Detta är ineffektivt och löjligt. Det är hög tid att våra regeringar inser att om de inte snarast upprättar ett verkligt europeiskt samarbete på det rättsliga området, om de inte ger sin ordningsmakt mandat att aktivt och effektivt samarbeta över nationsgränserna, så riskerar de till syvende och sist att förlora detta självbestämmande som de håller så kärt, för då är det inte politikerna som kommer att styra, utan allsköns kriminella.
Vad som gäller för kriminaliteten i stort gäller i än högre grad den särskilda och extrema form av kriminalitet som terrorismen utgör. Först och främst, hur lyder vår definition på terrorism? Med terrorhandling förstås varje handling som begås av individer eller grupper som tar till våld eller hotar att använda våld mot ett land, dess institutioner eller befolkning och som av separatistiska, extremistiskt ideologiska, religiöst fanatiska eller subjektivt, irrationella motiv syftar till att skapa ett terrorklimat för statsmakten, individer eller grupper. Så långt vad beträffar definitionen.
Och nu till vår tolkning. Med tanke på att Europa består av rättsstater som ger varje medborgare eller medborgargrupp rätt att utnyttja de demokratiska strukturerna för att göra sig hörda och pröva sina idéer, kan ingen ideologi eller annat motiv på minsta sätt rättfärdiga terrorhandlingar. Det är därigenom helt klart att vi anser terrorism vara en kriminell handling som bör behandlas därefter. Vi skall alltså inte införa lagar eller bestämmelser av undantagskaraktär för att bekämpa terrorismen och därigenom ge den ett överdrivet värde, som ofrivilligt skulle gynna den.
Hur skall vi konkret bekämpa terrorismen på hemmaplan? Först och främst har vi det förebyggande arbetet. I första hand politiska, förebyggande åtgärder. Att främja en demokratisk dialog för att bidra till att finna politiska lösningar på politiska, etniska, nationella, sociala, ekologiska konflikter och förhindra att dessa konflikter får tjäna som skenbart berättigande för terrorhandlingar och vinna ett visst bifall från delar av befolkningen. Sedan har vi tekniska, förebyggande åtgärder: kontroll av flygplatser, förbättrade system för att spåra upp sprängämnen, upprättande av effektiva och samordnade datasystem, hindrande av missbruk av datanäten, kontroll av tillverkning, lagring, handel, transport, import och export av explosiva vapen och sprängämnen.
När det gäller polisiärt och judiciellt samarbete skulle vi vilja att Europol äntligen fick klartecken, för även här får vi efter vare rådsmöte höra tjusiga uttalanden om att Europol behövs. Men i praktiken har konventionen inte ens ratificerats. När kommer den att ratificeras? Det egentliga arbetet kan börja först när vi har en konvention.
Vi skulle också vilja att medlemsstaterna i sina respektive strafflagar klassade terrorhandlingar som allvarliga brott för vilka utlämning kan ske, att de åtalar alla som deltagit i organisation, förberedelse och genomförande av terrorhandlingar samt att de i sin nationella lagstiftning betraktar försvar av terrorism som ett brott.
Vi skulle också vilja att det polisiära samarbetet i kampen mot terrorism intensifierades, att utbyte av information tilläts, även om direkt konkret hänvisning till en kriminalprocess saknas, att direkt utbyte av åsikter och erfarenheter främjades mellan tjänstemän som ansvarar för bekämpning av terrorism i de enskilda medlemsstaterna, att utlämningskonventionen som undertecknades den 27 september 1996 ratificeras samt att man begär att nödvändiga beslut fattas och åtgärder vidtas för att den medborgare i en medlemsstat som anklagas för terrorism eller samarbete med en beväpnad grupp inte skall ges politisk asyl eller flyktingstatus i en annan medlemsstat.
Vi vill naturligtvis harmonisera lagstiftningen på området, men så länge som det inte är gjort ber vi medlemsstaterna att fatta konkreta beslut och tillämpa dessa genom konventioner. Och vi skulle vidare vilja att man inte endast tänker på offren för terrorismen just när terrorhandlingen inträffat, utan att man materiellt och psykologiskt svarar för dem och deras familjer under de år som den skada som åsamkats dem varar.

Schulz
Herr ordförande, ärade kollegor! Det är en god sed i detta parlament att lyckönska den föredragande till sitt betänkande. Ibland är det en floskel. Idag menar jag emellertid allvar med min lyckönskan till er, kollega Reding. Låt mig i den europeiska socialdemokratiska partigruppens namn säga, att det under hela tiden för författandet av betänkandet, debatten, förhandlingarna om ändringsförslag, har varit ett nöje att samarbeta med er i en ytterst känslig fråga. Ni har i denna fråga, som föredragande, visat prov på en sådan samarbetsberedskap att den skulle kunna utgöra ett föredöme för andra debatter i detta parlament. Därför, som sagt, inte bara våra lyckönskningar, utan också ett hjärtligt tack!
Ni har i ert betänkande tagit mycket tydliga steg i riktning mot en exakt formulering, eller försök till en exakt definition av terroristbegreppet, vilket är mycket svårt. Terrorismdebatten i den Europeiska Unionens medlemsländer fortfarande är en ytterst svår, känslomässig debatt, vilket vi märkte ända fram till sista dagen av vår diskussion. Jag skall genast visa, utifrån vilket exempel.
Vi måste - och det har Reding framställt mycket bra - göra tre saker. För det första, måste vi tydligt fastställa: Det får inte finnas någon acceptans för någon slags terroristisk aktion i en demokratisk rättsstat, varken genom våld mot saker eller personer! Det finns ingenting som kan legitimera terror eller våld i en demokratisk rättsordning. Detta måste enhetligt, tvärs igenom alla politiska läger göras klart för terroristerna, så att de inte någonstans skall kunna räkna med acceptans eller understöd, även om deras motiv i första hand skulle vara politiska!
Ur detta resulterar, att man måste definiera: Vad är terrorism? Är det enbart riktat mot saker eller mot personer och saker, mot institutioner och mot destabilisering av statsorgan? Kan terrorism på något sätt legitimeras, om den föregåtts av en lång period av orättvisa, om det nu är på grund av etnisk, ekonomisk natur eller andra ting? Här har vi egentligen i samförstånd kommit fram till en klar ståndpunkt.
Vi måste ålägga oss att i regeringarnas och staternas politiska handlande, i deras organ, verka för att de brandhärdar ur vilka terrorism uppstår, tidigt blir upptäckta. Att man agerar tidigt och att man tidigt försöker torka ut härdar av otillfredsställelse, också berättigad otillfredsställelse. Detta genom att problemen i demokratin nämns öppet vid namn och diskuteras, att man försöker komma varandra närmare, att man till det yttersta försöker lösa konflikter med fredliga medel.
Om vi gör det, har vi själva skapat oss legitimitet att säga nej till varje annan slags konfliktlösning. Ur detta resulterar i terrorismdebatten då också konsekvent rätten att säga: Den som använder individuell terror, den som utövar gruppterror, den som använder terror mot enskilda personer eller enskilda grupper den kan inte i en demokratisk rättsbildning, om det nu är i de rättsstater som är medlemmar i vår union, eller i unionen själv, hoppas få någon förståelse. Den måste framför allt räkna med att blir efterlyst, och då som sista konsekvens, som någon som handlar kriminellt och jag upprepar, utan någon form av hänsynstagande till ett föregivet politiskt motiv.
Det är så viktigt att säga detta, eftersom det till dags dato alltid lyckats för terroristiska organisationer i den Europeiska Unionen att underkasta sina aktioner en skenbar politisk legitimitet. Att säga ett klart Nej till dem och att med betänkandet bidra till att vi kan få en kvalificerad och effektiv gemensam bekämpning av denna cancersvulst, det är förhoppningen som vår grupp förbinder med detta betänkande!
(Applåder)

Palacio Vallelersundi
Ett blått band herr ordförande. Den Europeiska unionens himmel är i dag ett blått band som sträcker sig från La Palma till Malmö, från Rhodos till Dublin. Ett blått band som är en tyst symbol för den dagliga kampen, för det sociala fördömandet av den terrorism som växt fram i det spanska Baskien, en zon som har plågats speciellt av denna sociala sjukdom. Genom att upprepa föredragandens ord upphöjer i dag Europas medborgare, representerade i denna kammare, klart och tydligt sin röst: " Det räcker nu, vi står alla eniga mot terrorismen" , och de drar en linje: på denna sida demokraterna; på den andra sidan terroristerna, som är vanliga förbrytare.
Vi befinner oss, ärade ledamöter, inför en viktig omröstning. Jag hyser inga tvivel om att resolutionen vi arbetar med i morgon får kammarens stöd genom överväldigande majoritet och jag har äran att i detta ögonblick få meddela, från Europeiska folkpartiets grupp, vår grupps åtagande gentemot resolutionen så som gentemot vissa ändringsförslag, särskilt nummer 2, 4, 5, 6, och 11. Jag lyckönskar också Reding, med Schulz ord, för hennes berömvärda arbete.
Vi befinner oss, herr ordförande, inför en viktig omröstning. För det första är det en omröstning fylld av symbolik. Hela Europa, utan någon oenighet, fördömer terroristhandlingarna och förbinder sig att bekämpa terrorismen och inte bara terrorismen i sig utan också dess stödkretsar, dess talesmän, medhjälpare och de som ger intellektuellt stöd.
Europeiska unionen sade Reding, och det är viktigt att upprepa, är sammanfogad på rättsstatlig grund och med respekt för de grundläggande friheterna. Det finns alltså ingen plats för minsta lilla förståelse för terrorismen och terroristhandlingarna. Varje krav, varje ideologisk eller politisk tanke har en utvecklingsmöjlighet inom den lagliga ramen och de som ställer sig utanför denna möjlighet måste betecknas för det de är: farliga vanliga förbrytare. Mot dem reser sig, och måste resa sig, den ordinarie rätten. Där ansluter jag mig också till Redings iakttagelser i all sin kraft och stränghet.
Dessutom, långt ifrån att hamna bland de allmänna deklarationerna, går denna resolution in på konkreta områden och kräver åtgärder, som de europeiska medborgarna anser sig inte kunna vänta på för att bekämpa denna sociala sjukdom. Reding har tagit upp dem en efter en. Jag skall bara ta upp några av dem som jag tycker är mest symboliska och träffsäkra.
Europas medborgare kräver av regeringsinstanserna att de ökar sitt samarbete. De begär ett tidigareläggande av det datum då Europol får behörighet att förebygga och bekämpa terrorismen i hela Europeiska unionen och att ingen medborgare i Europeiska unionen skall kunna få asyl eller flyktingstatus i annan medlemsstat när han har begått eller är anklagad för terroristhandlingar i Europeiska unionen. Och naturligtvis ett ovillkorligt stöd till offren för terrorismen.
Dessutom är denna resolution framför allt hopp och uppmuntran. Hopp om att Europeiska unionen, en värld i omvälvning, än en gång rätar på sig som rättvisans och de mänskliga rättigheternas fanbärare.
I dag är den fanan det standar som förbrödrar, ur det som trasats sönder av terrorismen men med blicken vänd mot en framtid av socialt lugn, alla Europas medborgare, och som är allas vårt bidrag till offren för terrorismen, de offer som är och har varit ett resultat av terrorismen, till alla de spanska medborgare, José Antonio Ortega Lara och Cosme Delclaux, som nu är en sammanfattning av terrorismens hela skräck och smärta, till deras familjer och deras närstående.
Herr ordförande, ärade ledamöter, denna de grundläggande rättigheternas standar, denna europeiska fana, gestaltar i dag ett blått standar vilket är detta symboliska band som sträcker sig från La Palma till Malmö och från Rhodos till Dublin.
(Applåder)

Andrews
Herr ordförande! Gratulationer till ert omval, det är trevligt att åter se er i ordförandestolen.
Jag vill gratulera föredraganden till hennes djupgående betänkande om bekämpning av terrorism i Europeiska unionen. Frågan togs upp vid toppmötet i Dublin nyligen, där Europeiska rådet utan reservationer fördömde alla terroristattacker och redovisade sin avsikt att ägna mer uppmärksamhet åt det hot terrorismen utgör, såväl internt som externt; ett tydligt uttalande som jag ställer mig bakom till fullo och välkomnar.
Som föredraganden säger så kränker terrorhandlingar många av individens grundläggande rättigheter, i synnerhet rätten till liv, rätten till fysisk integritet och rätten till personlig frihet. Terrorhandlingar har på ett tragiskt sätt inneburit slutet på livet för oskyldiga människor - män, kvinnor och barn.
De som skadats av att ha befunnit sig på fel plats vid fel tidpunkt har bestående men, och har sett de onda följderna av dem som söker uppnå sina syften med terroristiska medel snarare än med demokratiska medel.
Ingen kan ställa sig över den demokratiska processen. Demokratin och lagen om de grundläggande friheterna i vårt samhälle måste vidmakthållas på varje nivå, och detta innefattar statens medel för lag och ordning. I detta avseende söker jag här ert stöd för vårt ändringsförslag nummer 7, som manar regeringarna och dem som har att svara för lag och ordning att visa en gemensam förståelse och respekt för mänskliga rättigheter, och att hålla sig inom rättssäkerhetens gränser i den gemensamma kampen mot terrorismen.
Det lär inte komma som någon överraskning för ledamöterna att jag tar detta tillfälle, som dagens debatt ger, att ta upp frågan om situationen för en del irländska fångar i två brittiska fängelser. Förra måndagen besökte jag och mina kollegor Gallagher och Crowley Róisín McAliskey, som sitter i rannsakningshäkte i Holloways kvinnofängelse i London, till följd av anklagelser inte i Storbritannien utan i Tyskland. Hon har begärts utlämnad i anslutning till en terroristincident, och har inte dömts för någonting.
Enligt min uppfattning bör Róisín inte bli föremål för behandling av detta slag. Hon har inte dömts för någonting och icke desto mindre har hon placerats i ett fängelse med den allra högsta säkerheten. Hon är sex månader in i en graviditet. Hennes hälsa är ytterst klen och hon har inte alltid tillgång till medicinsk tillsyn och behandling. Hon är föremål för kroppsvisitering två gånger om dagen och ibland, under vissa omständigheter, så mycket som sex gånger om dagen. Hon sitter inlåst i en cell, där hon står under konstant övervakning av en TV-kamera och särskilda vakter. Hon har ingen kontakt med fängelsets övriga intagna.
I rättvisans namn måste jag säga att fängelsechefen vid Holloway lyssnade noga till vad vi hade att anföra och sa att han skulle försöka förbättra hennes situation i fängelsesystemet, vad på honom ankom. Det enda vi begär är värdighet i det sätt hon behandlas på, och en förflyttning tillbaka till Nordirland, medan hon väntar på utlämningsförfarandet.
Det tycks mig som om det sätt man behandlar henne på inte skiljer sig från det sätt man behandlar fångar på vid Whitemoor, där vad jag förstår ett omfattande försök att mörklägga och ett bedrägligt samförstånd mellan domarkåren och politikerna förevarit.

Wiebenga
Ordförande, det är verkligen av stor vikt att vi här som Europaparlamentet, som representanter direkt valda av befolkningen, talar om terrorism. Det är oacceptabelt att oskyldiga människor blir offer för våld, även om det är politiskt motiverat. Det går inte och det får inte ske. Det finns dock ett problem med terrorism. För det finns också något sådant som frihetskamp. Jag behöver bara nämna exemplet med Mandelas, nu president i Sydafrika, kamp. Men helt klart är att även från den sidan, får det inte finnas några missförstånd om detta, i en demokrati med allmänna val får terrorism och användningen av våld, aldrig tillåtas. Det är ett grovt brott.
Det föreliggande betänkandet från kollega Reding tycker vi också som liberal grupp är ett bra betänkande. Vi kan i allmänhet acceptera det. Jag tror att vi måste vara tydliga och skall fastslå som åtgärd att terrorister, undersåtar i en medlemsstat i den Europeiska unionen, inte har någon rätt till asyl. Jag tänker på Spanien, jag tänker på Irland, det får inte ske. Vi måste vara tydliga där. Vi måste avvisa den sortens ärenden.
Det finns mer att säga om detta. Tredje länder, utlandet utanför den Europeiska unionen, som stödjer terroristiska rörelser, måste man ta itu med hårdhandskar. Slutligen, vill jag ändå ha sagt att vi måste vara noggranna i våra kontakter med medier. Rätten till yttrandefrihet måste i detta sammanhang fortsätta att gälla.

Puerta
Herr ordförande, vi lyckönskar Reding till hennes betänkande, vilket är ett viktigt instrument i kampen mot terrorism och som påvisar behovet av att inrätta ett nytt europeiskt rättsligt område inom vilket medlemsländernas rättsliga beslut erkänns och ratificeras.
Terroristattentat inom Europeiska unionen kan inte på något sätt berättigas genom någon som helst ideologi eller religiös, kulturell eller nationell identitet. Trots politiska motiv bör de betraktas som kriminella handlingar och dömas enligt straffrätten. Terrorhandlingar kränker ett flertal grundläggande mänskliga rättigheter, särskilt rätten till liv, rätten att inte utsättas för kroppsskada och rätten till personlig frihet. De syftar dessutom till att hota den inre freden i ett visst område liksom den ekonomiska och sociala utvecklingen samt att äventyra de demokratiska institutionerna.
Några av Europeiska unionens medlemsstater - och detta måste klart och tydligt sägas - konfronteras för närvarande med terrorhandlingar med gränsöverskridande organisation och stöd. Därför är det nödvändigt att vidtaga ett åtgärdsprogram för en samordnad kamp mot terrorism i Europeiska unionen.
Vår grupp stöder följaktligen det ändringsförslag som uppmanar rådet att vidtaga de nödvändiga åtgärder som krävs för att en medborgare i en medlemsstat som är anklagad för terroristhandlingar eller samröre med väpnade grupper inte skall kunna komma i åtnjutande av flyktingstatus i en annan medlemsstat. Asylpolitiken skall enbart gälla medborgare i tredje land som lever i ett icke-demokratiskt land. Eftersom vi är demokrater och lever i demokrati tillkännager vi här att de åtgärder som vidtages mot terrorism alltid bör ske inom lagens råmärken men med respekt för terroristernas mänskliga rättigheter. Det är demokratins och rättsstatens storhet som vi alla här idag försvarar.
När vi därför anmodar om ratificering av Europolkonventionen visar vi vår önskan om att det inte skall finnas några diskriminerande kriterier beträffande någon som helst grupp och att klara gränser fastställs för den information och de register som skall användas inom Europol.
När vi nu beaktar de mänskliga rättigheterna för dem som anklagas för terrordåd, får vi inte glömma det lidande och den ångest offren och deras släkt, vänner och landsmän drabbas av. De här terroroffren, som i mitt land, Spanien, kan vara högt uppsatta personer inom den statliga eller autonoma militär- och säkerhetstjänsten, representanter för de demokratiska institutionerna eller medborgare som tillsammans och utan urskiljning mördas på offentliga platser. Där dör män, kvinnor och barn som först i och med att de dör blir kända och omnämna i media.
Vi kommer djupt rörda ihåg de nästan 1 000 dödsoffren i terrorismens Spanien, bland dem Enrique Casas, Gregorio Ordónez, Fernando Múgica samt Francisco Tomás y Valiente, alla kända för sitt engagemang i de demokratiska institutionerna, eller överbefälhavaren i Madrid, Quintana Lacaci, som beslutsamt försvarade den spanska demokratin vid statskuppförsöket 1981. Vi kommer också ihåg alla invalider, som Irene Villa, och särskilt de som just nu är kidnappade, José Antonio Ortega Lara och Cosme Delclaux, och som utsätts för svår psykisk tortyr.
Jag skall nu sluta, men jag vill, när vi nu har dem i åtanke, be om att man klart och tydligt rättsligen och effektivt ger dem och deras familjer såväl moralisk som materiell hjälp. Samtidigt vädjar vi till parlamentet och våra europeiska institutioner om att tillsammans, på ett bättre och effektivare sätt, försvara de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsstaten.
(Applåder)

Orlando
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Jag vill börja med att säga att Redings berömvärda arbete kan ge upphov till kontroverser, men enbart därför att dess ämne är kontroversiellt: terrorismen. Därefter vill jag göra två positiva kommentar till betänkandet: för det första kommer inte de öppna gränserna att öka faran för terrorism; i själva verket är det så - vilket också Reding har uppmärksammat - att de traditionella gränsbevakningarna praktiskt taget aldrig leder till att terrorister arresteras; för det andra påminner Reding om att de flesta terroristhandlingar organiseras och finansieras av ett fåtal stater.
Jag skulle emellertid också vilja komma med en invändning. Mitt fördömande av alla former av våld är bergfast. Men jag kan inte inse varför man under punkt A och punkt H hävdar att man inom Europeiska unionens medlemsstater inte kan tala om terrorism utan bara om kriminalitet och att man därför - som en logisk följd av detta - bör begränsa rätten till politisk asyl enbart till att gälla medborgare i tredje land. Detta är, enligt min mening, en logisk kullerbytta. Det skulle vara inskränkt och överdrivet ideologiskt att ur det modifierade fördraget utesluta, inte bara rent faktiskt och idag, men i princip och för all framtid, att det någonsin skulle kunna existera ett enda fall där det finns behov av politisk asyl även för någon av medlemsstaternas medborgare.
Jag vill här åberopa och göra till min egen den oro som uttrycks av den italienska sektionen av Amnesty International , en oro för att Europa, demokratins hemvist, skulle förvandlas till en frizon vad gäller den grundläggande rätten till politisk asyl, oavsett vilket land den asylsökande kommer ifrån. Detta är oacceptabelt, åtminstone så länge som Europa uppvisar, vilket det faktiskt gör, en mångfald stater, rättsliga system och polisväsenden.

Pradier
Herr ordförande, först vill jag tacka Reding för det både kloka och realistiska innehållet i hennes text. Man kan naturligtvis beklaga att det handlar om ett initiativbetänkande som inte har någon tvingande karaktär, men låt oss vara nöjda med vad vi har.
Jag har personligen upplevt en barndom då människor som kämpade mot nazisternas förtryck stämplades som terrorister och avrättades och deporterades. Med försynens hjälp och tack vare våra föräldrars gärning lever vi idag i en rättsstat och våra institutioner i Europeiska unionen styrs av demokratiska lagar. Det politiska våld som försöker rasera dessa institutioner kan heller inte på minsta vis rättfärdigas och måste överallt kraftfullt slås ned.
Flera mycket positiva, modiga och sanna aspekter av texten förtjänar att framhållas. Framförallt att åtgärderna för att bekämpa terrorism inte på något sätt skall grundas på undantagslagar. Detta tror jag visar på ett stort politiskt mod, som jag till fullo ställer mig bakom. Den andra aspekten är att öppnandet av de inre gränserna inte på minsta vis ökat risken för terrorhandlingar.
I detta sammanhang - och nu avlägsnar jag mig en aning från den föregående debatten - bör vi se upp så att inte bilden av terrorismen som sprids genom media ger de värsta grottmänniskorna, som till och med har sin hemvist i detta hus, vatten på sin kvarn. Terrorismen i Europa är ingen utländsk farsot. Det är ingen importvara, som man försöker inbilla oss. Den når oss inte bara från Iran, Libyen, Algeriet, Afghanistan eller andra länder, den föds och växer helt ohämmat på vårt territorium och får sin näring av föraktet för demokratiska institutioner, av intolerans och urspårade krav från nationalistiskt håll.
Låt er inte luras. Dessa urspårningar är på intet vis nödvändiga. Mitt ibland oss kan våra skotska kollegor och ett antal av våra katalanska kollegor intyga att det är fullt möjligt att hysa nationalistiska strävanden och samtidigt verka för en minutiös respekt av den demokratiska institutionen. Jag tror att de på den punkten utgör ett skyddande föredöme.
Den tredje aspekten som förefaller mig vara viktig att framhålla är att försvar av terrorism har klassats eller kommer att klassas som ett brott. Detta är nödvändigt för att slå undan benen inte endast för terrorismen, utan också för den politiska demagogi den ibland omger sig med.
Till sist är det på sin plats med en uppmaning till medborgarna om att visa mod i kampen mot terrorism och även aktivt bidra till att de som tillfälligt låtit sig lockas av terrorism socialt, yrkesmässigt och politiskt återinlemmas i samhället.

Nicholson
Herr ordförande! För det första så välkomnar jag betänkandet och skulle vilja gratulera föredraganden. Hon har uppenbarligen lagt ner mycket tid och arbete på att ta fram det.
Terrorismen är ett av det moderna samhällets gissel. Den utövas inom två olika områden, den använder sig av olika medel och taktiker, beroende på var den råkar sticka fram sitt fula tryne. Det handlar alltid om ett litet antal människor - och vi måste inse att det för det mesta är ett mycket litet antal människor - som håller den stora majoriteten som gisslan genom att sikta med ett skjutvapen eller hota med en bomb.
I Nordirland, som jag kommer från, har vi lidit av ihållande terrorism. Den har utsatt människorna i provinsen för press och den har givit upphov till en mycket djup klyfta inom befolkningen, som finns kvar den dag som idag är. Vi får inte låta terrorismen segra. Vi måste inse att vi måste vara redo att skydda allmänheten och att vi alltid måste upprätthålla ett rättssamhälle.
När det gäller utlämning så har Europeiska unionen visat sig ha en mycket betydande svaghet. Den har inte omhöljt sig av ära, eftersom vissa länder inte varit beredda att ta sitt ansvar. Det finns många exempel på medlemsstater som smiter undan från detta ansvar och inte gör det de borde göra. Detta är enbart uppmuntrande för terroristen. Terroristen livnär sig på propaganda av detta slag; det är vad han behöver för att överleva, det är vatten på hans kvarn.
Ingen har rätt att ta ett annat liv, ingen alls, och jag kommer aldrig att försvara någon för att ha gjort det. Vanliga brottslingar bör behandlas som vanliga brottslingar, och vi får inte glömma att många människor under terrorismens förklädnad aktivt sysslar med narkotikalangning, beskyddarutpressning och tjänar grova pengar i namnet av olika bokstäver i alfabetet.
Jag har personlig erfarenhet av terrorism från Nordirland; det är något jag aldrig vill önska någon del av mänskligheten. Jag ser fram emot den tid då det inte förekommer någon terrorism och vi kommer på intet sätt att göra det lätt för dem.

Belleré
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Alltsedan det kalla krigets slut har vi kunnat märka hur terrorismen blir allt råare, vilket framför allt är knutet till intensifierade regionala, religiösa och etniska konflikter. Många av dessa fenomen existerade redan före det kalla krigets dagar, även om, framför allt i länderna i öst, de låg gömda under ruinerna av det kommunistiska systemet.
Terrorismen är emellertid särskilt allvarlig idag i många av tredje världens länder och den berör även Europa, och detta är en ideologisk terrorism, skapad för att drabba dissidenter, som enligt min mening kan delas upp i religiös och fanatisk terrorism, och den livnär sig på skillnaderna mellan de nationella rättssystemen och utvecklas i de länder som har de bästa garantierna för fri rörlighet och mötesfrihet.
Europa är därför idealiskt, ett pabulum addatto . För att kunna bedriva en effektiv kamp mot terrorismen, oavsett vilken, så måste man - och här håller jag med föredraganden, Reding - bryta den onda cirkel som har skapats, förhindra uppkomsten av och spridningen av de subkulturer som föder terrorismen; avpolitisera - tillåt mig använda den termen - terroristhandlingen, och enbart betrakta den som en kriminell handling; utnyttja den senaste tekniken i kampen mot terrorismen för att infiltrera och informera; se till att kampen får tillräckliga ekonomiska och personella resurser; tillämpa förenklade utlämningsrutiner och utbilda en grupp domare och andra personer med uppgift att upprätthålla den allmänna ordningen, som skall vara experter på den lagstiftning som gäller i de olika medlemsstaterna; samla Europeiska unionens kompetens vad gäller terrorismen, eftersom en öppen union måste förse sig med en gemensam lagstiftning för att kunna bekämpa detta allvarliga problem; förstärka det internationell samarbete vad gäller utredningar, och detta skall även innefatta en förstärkning av det juridiska samarbetet; slutligen gäller det att harmonisera den europeiska straffrätten. Endast på det viset kan man besegra terrorismen: häri ligger utmaningen i vår tid.

Terrón i Cusí
Herr ordförande, för inte så länge sedan brände man böcker i mitt land. Vi såg hur skyltfönstret till en bokaffär attackerades på samma sätt som under diktaturens svarta år. I Baskien brändes böcker av dem som vi kallar " terrorismens omgivning" och som låtsas att de av " identitetsskäl" och/eller ideologiska skäl försvarar våldet. Av dessa skäl mördar, kidnappar och torterar de, de tar urskillningslöst människors liv, vilket Alonso Puerta nämnde, som exempelvis Enrique Casas, politiker, Tomás y Valiente och många andra medlemmar av säkerhetstjänsten samt vanliga medborgare som helt enkelt av en slump råkade komma i vägen och fick sina liv förstörda.
Det är mycket svårt att tala om och försöka förklara de konsekvenser detta drar med sig för de här personerna. I min egen politiska grupp, när jag talar med mina kollegor, är det ibland svårt att försöka undvika att inte bli vad vi skulle kunna kalla alltför " demagogisk" , men jag måste inse, vilket jag också gör, att det är svårt att förstå när man inte själv har upplevt det.
Jag, som Bernard Pradier sade, är katalanska och jag bor i ett område där kampen för den egna identiteten har pågått sedan länge. Jag bör nämna att jag aldrig har förstått den våldsamma politiken och vi har naturligtvis aldrig utövat en sådan. Men jag måste erkänna att jag helt och hållet ändrade uppfattning om terrordåd när jag i ett arbetarkvarter i min hemstad såg hur man från en stormarknad bar ut döda kroppar, folk som i lugn och ro på fredagseftermiddagen hade ägnat sig åt att handla, och när jag såg medborgarnas tysta smärta.
Herr ordförande, Europeiska unionen bildades för att inga fler böcker skulle brännas, ingen mer skulle behöva dö bakom en flagga, inget mer våld skulle kunna berättigas av något obskyrt motiv, konflikterna skulle lösas fredligt och genom dialog, vilket i våra demokratier är fullt möjligt.
Med det här betänkandet närmar sig Europaparlamentet än mer de medborgare som litar på att Europeiska unionen gör oss friare, tillåter oss att leva i fred och skyddar oss. Jag lyckönskar därför föredraganden. Jag lyckönskar henne för att jag verkligen anser att hon har gjort ett bra arbete, och jag hoppas och anmodar kammaren att uttala sig till förmån för nämnda betänkande. Våra medborgare skulle inte förstå att en politisk union bestående av demokratiska länder inte mer aktivt samarbetar och gör allt vad som står i dess makt för att efter demokratiska premisser aktivt och med eftertryck bekämpa terrorismen.
Jag tror att parlamentet från och med i morgon tar ett steg till i den riktningen.
(Applåder)

De Esteban Martin
Herr ordförande, ärade ledamöter, mina första ord är går till Reding för att lyckönska henne till hennes utomordentliga betänkande. Vi önskar alla att detta betänkande inte hade behövt utformas, men tyvärr finns det fortfarande idag människor i Europeiska unionen som inte respekterar samlevnad, de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna. Betänkandet beaktar ett flertal frågor som föregående talare redan har nämnt, som terrorism, förebyggande åtgärder, polisiärt och judiciellt samarbete, straffrättslig beivran, behovet av en snabb ratificering av Europolkonventionen och framför allt att alla terrordåd ska betraktas som kriminella handlingar som bör dömas straffrättsligt.
Låt mig dock framhäva två grundläggande frågor i betänkandet, enligt min mening. Å ena sidan att försvar av terrorism skall betraktas som ett brott i varje medlemsstats lagstiftning, och å andra sidan att terrorismens offer effektivt skall stödjas. Vad beträffar den första punkten så kan vi demokrater inte tillåta att man ostraffat sprider artiklar och deklarationer som berättigar, försvarar eller lovordar terrordåd. Vilken handling eller vilket tillkännagivande som helst av det här slaget gör inget annat än ökar den förvirring och oenighet som råder i kampen mot terrorism, och hur detta än tar sig uttryck bör det inte bara förbjudas utan det bör också straffrättsligt dömas.
Det finns absolut inget som berättigar våld och alla argument förlorar sin styrka när förnuftet lämnar spelrum åt död och lidande. Och det är just precis detta lidande som terroristoffren och deras familjer får stå ut med, och därför tror jag att det är nödvändigt att framhäva vikten av att förse Europeiska unionen med en solidaritetsfond för terrorismens offer. I ett Europa där vi talar om europeiskt medborgarskap, demokrati, frihet och solidaritet bör vi vara solidariska med de medborgare som drabbats av detta sociala missfoster, solidariska med offren för terror, intolerans och förtryck.
För att på allvar bekämpa terrorism är det absolut nödvändigt att medlemsstaterna straffrättsligt dömer inte bara terrordådens materiella gärningsmän utan också varje individ, grupp eller organisation som har deltagit i dess planering, förberedelse eller genomförande. Utan en adekvat infrastruktur skulle många terrorhandlingar aldrig kunna genomföras, och därför måste vi utvidga det straffrättsliga ansvaret att omfatta även de som samarbetar med terrorister. Så länge som vi demokrater är överens om att terrorism ska bekämpas, vilket upprepade gånger har visats här i parlamentet, kommer friheten, den fredliga samlevnaden och demokratin att segra. Många yttranden om solidaritet mot terrorism har avgivits, men de som avges från det här parlamentet, som representerar Europeiska unionens alla medborgare och deras vilja, är av vital betydelse.
Herr ordförande, med hopp om att de snart kommer att frigivas går mina sista ord till de som fortfarande är kidnappade av frihetsförtryckarna.
(Applåder)

Lindqvist
Herr ordförande! Terrorism kan inte accepteras i ett rättssamhälle. Den måste bekämpas på alla nivåer, men med lagliga medel. Att ha ett demokratiskt samhälle som är öppet mot medborgarna och omvärlden är det bästa sättet att motverka grogrunder för terrorism. Förebyggande insatser mot etniska, nationella, sociala och ekonomiska konflikter är andra viktiga insatser. Praktiska och tekniska förbättringar kan göras. Kontroller av flygplatser, bagage, data- och telesystem är viktiga och kan förbättras för att stoppa terroraktioner. Min uppfattning är att det inte är absolut säkert att effektivitet är detsamma som överstatliga beslut. Mycket kan göras på samarbetsområdet.
Europol måste samarbeta mer med Interpol och göra det utifrån önskemål från de enskilda medlemsstaterna. En synpunkt som inte har kommit fram i denna diskussion är att varken Europol, EU eller någon annan institution får sätta munkavle på den fria pressen. Förslaget om uppmaningar till pressen om hur rapportering skall ske kan därför, enligt min åsikt, inte accepteras.

Blot
Herr ordförande, ärade kollegor, detta betänkande är naturligtvis fullt av goda avsikter och förnuftiga åtgärder som oundvikligen kommer bli enhälligt antagna. På den punkten kommer vi inte att utgöra något undantag. Men det är ändå på sin plats att tillägga att betänkandets analys av terrorism i högsta grad är ytlig. I Europa tycks det inte bara finnas galna kor, utan också heliga kor som den föredragande självfallet inte vågar angripa.
Terrorism uppstår inte ur vilken social miljö som helst, inte mer än våld i allmänhet, och detta ämne undviks helt. Många antropologer och sociologer, exempelvis Arnold Gehlen, har visat att människan har ett behov av att falla tillbaka på starka traditioner och institutioner. Annars slår hennes våldsamma natur snabbt igenom.
Av den anledningen är rotlöshet, av nationellt eller socialt slag, en väsentlig orsak till våld, men även till terrorism. Den massiva invandringen från tredje världen i kombination med växande socialgruppers marginalisering, som orsakats av ekonomins internationalisering och som i sin tur föder arbetslöshet, skapar ett nytt proletariat. I framtiden kan detta utvecklas till en veritabel arméreserv för en framväxande terrorism. Att förhindra utvecklandet av denna sociologiska riskfaktor skulle innebära att vi måste bekämpa de rotlöshetens olika yttringar som europeiska politiken i sig själv ger upphov till. Vi måste bekämpa invandring och återupprätta tillväxten inom ramen för en lojal konkurrens, tvärtemot dagens lössläppta frihandelspolitik. Slutligen måste vi främja familjens, nationens och religionens funktion som en solid värdegrund, med vars hjälp man kan kanalisera beteenden och därmed minska våldet. Men allt detta förefaller vara ett tabubelagt ämne.
Ett annat tabu är naturligtvis att inte vilja erkänna att kampen mot terrorism nödvändigtvis innebär ett slags krig och att krig inte kan föras om inte dödsstraffet återinförs. Då föredrar man antagligen, som i en viss delstat i ett visst medlemsland, att terroristerna tar livet av sig i fängelset. Detta kastar i sin tur en skugga över det demokratiska rättssystemet.
Allt detta är ett stort hyckleri. Jag menar att det vore rättvisare, värdigare och mer demokratiskt att återinföra dödsstraff för terrorhandlingar, i de fall då dessa har dödlig utgång.
Detta var några tabubelagda ämnen som enligt min mening även de förtjänar att tas upp.

Lööw
Herr ordförande! Det är inte första gången som parlamentet diskuterar frågan om terrorism, och det är lätt att förstå att det har skett många gånger. För det första därför att det för ett parlament som har fått sitt uppdrag genom en demokratisk process naturligtvis blir helt oacceptabelt att någon tar till våld som arbetsmetod för att i ett demokratiskt samhälle tvinga fram sina syften.
Ett andra skäl är att det i ett parlament som dagligen diskuterar medborgarnas säkerhet och trygghet är en tragedi, när terroristdåden drabbar vanliga medborgare som inte har något som helst att göra med terroristernas eventuella krav. Det blir bara meningslöst, orättvist och fullständigt omänskligt.
För det tredje utgör terrorismen tillsammans med annan organiserad brottslighet det största hindret för att Europas medborgare skall kunna få glädje av den fria rörligheten inom den gemensamma marknaden.
Herr ordförande, unionens uppgift skulle väl enkelt kunna sägas vara att låta alla Europas goda krafter samverka för fred, miljö och medborgarnas hälsa och trygghet. Då kan vi naturligtvis aldrig acceptera att de onda krafterna tillåts att sabotera detta. Därför blir också kampen mot den organiserade brottsligheten i alla dess former en av unionens viktigaste gemensamma uppgifter. För mig är det därför fullständigt obegripligt att medlemsstaterna inte ägnar sig åt detta med all kraft, att man t.ex. inte använder den kapacitet som skulle kunna ligga i ett mer organiserat samarbete på det rättsliga och polisiära området, utan tvärtom till och med drar på det första viktiga steget, nämligen att ratificera Europolkonventionen. Jag delar Redings upprördhet över detta, och jag delar även de andra slutsatserna i detta utmärkta betänkande.

de Melo
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag riktar er här i all hast några ord för att uttrycka mitt och min parlamentgrupps stöd till vår kollega Redings betänkande om kampen mot terrorismen. Jag tycker att det är ett utmärkt betänkande, som på ett uttömmande sätt behandlar, bedömer och lägger fram terrorismens orsaker och uttryck, samt hur man bekämpar den. Tillåt mig att ur detta betänkande särskilt lyfta fram fyra punkter.
För det första, att det inte är nödvändigt - och till och med olämpligt - att åtgärder som vidtas mot terroristhandlingar grundas på undantagsförfaranden och undantagslagar. Terroristhandlingar i sina olika former bör kunna dömas enligt straffrätten, liksom alla kriminella handlingar. Att anse terroristhandlingar vara brott som behandlas enligt undantagslagar är att höja värdet på dessa handlingar och tillmötesgå syftena hos dem som utför dem. Visst lär det i dessa fall bli nödvändigt att harmonisera våra staters lagböcker för att inte något undantag skall visa sig i en eller annan stat.
För det andra medverkar på samma sätt den uppmärksamhet massmedier ger terroristhandlingar starkt till att höja värdet på och förstärka den effekt som terroristerna själva eftertraktat. Självkritiken, jag upprepar, självkritiken hos massmedierna bör förhindra uppmärksamhetens skadliga inverkan på terroristhandlingarna.
För det tredje måste vi alla medverka till att förebygga och bekämpa terrorismen globalt. Ett aktivt försvar av mänskliga rättigheter, som Europeiska unionen kämpar för, kommer att vara vårt största bidrag. Inom ramen för detta är vår första förpliktelse att försvara Europeiska unionen mot terroristhandlingar. Orsaker till terroristhandlingar, till och med ansedda som helt berättigade, har alltid existerat och existerar. Det kommer alltid att vara bättre att söka efter politiska lösningar på eventuella oenigheter, även om de är allvarliga, än att befästa ställningarna, vilket alltid leder till våld. Men om vi blir påtvingade våldet måste vi förfoga över adekvata medel, utöver de förebyggande, för att effektivt bekämpa terroristhandlingar. Ur denna synvinkel måste också betänkandets objektiva förslag godkännas av vårt parlament.
För det fjärde har vi, ärade Blot, de mest handlingskraftiga institutionerna av världens alla politiska regimer. Institutionerna är starka och mycket starka, eftersom de är fria, solidariska, rättvisa och arbetar demokratiskt.

Moretti
Herr ordförande! Jag stämmer in i ropen på fördömande av terrorism, våldshandlingar, främlingsfientlighet eller bedrägliga försök från regeringar att kolonisera befolkningar och territoriell identitet, eller att kväva folkens legitima rätt till frihet, självständighet och självbestämmande. Uppbyggandet av Europa bör ske på sådant sätt att terrorism, kriminalitet och våld, på alla nivåer, inte sprids och så att demokrati och individuell frihet blir grunden för den nya europeiska konstruktionen. Detta parlament bör ta sig i akt för att medvetet blanda samman självständiga folks rättmätiga strävanden, något som erkänts i Helsingforsavtalen, med rörelser eller grupper eller ideologier som inte har något att göra med sådana strävanden. Det skulle vara ett allvarligt brott mot andan och bokstaven i fördragen om detta parlament skulle låna sig till dubiösa åtgärder, som endast har till syfte att förhindra uppkomsten av ett regionernas och folkens Europa.

Elliott
Herr ordförande! Jag vill gratulera Reding till ett betänkande som försökt hitta den rätta balansen mellan den helt riktiga inställningen att fördöma all slags våld och terrorism, men som erkänner att vi när vi gör det inte får låta våra medborgerliga rättigheter urholkas, så att terroristerna i själva verket uppnått sina syften.
Det sägs ibland att den en person anser vara terrorist anses av en annan person vara en frihetskämpe. Vi kan alla påminna oss tillfällen under våra liv i olika länder där vissa personer betraktats på ett sätt av en grupp och på ett annat sätt av en annan grupp. Men vi måste göra en distinktion - som betänkandet gör - mellan sakernas tillstånd för femtio år sedan, då folk exempelvis kämpade mot nazismens fasor, eller gjorde motstånd mot brutala och förtryckande regimer, och utförande av terroristhandlingar i öppna och demokratiska samhällen. Det finns inget som helst berättigande, vilket alla påpekat, för att ta till terrorism i fria, öppna och demokratiska samhällen, och absolut inte terroristhandlingar som leder till att oskyldiga människor får lida, vilket ofta är fallet.
Jag vill understryka behovet av att, i vad vi än företar oss, säkerställa att vi inte begår misstaget att låta terroristerna vinna sina syften. Terrorhandlingarna i Europeiska unionen drivs oftast av en önskan att störa det normala samhället. Om vi inför säkerhetsåtgärder som är så betungande att det normala, demokratiska livet undermineras, så spelar vi terroristerna i händerna och ger dem möjlighet att uppnå sina mål. Det måste vi undvika till varje pris. Det är en svår balans, men jag anser att detta betänkande för det mesta lyckas hålla den.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande, jag skulle vilja tacka Reding för att hon på ett förtjänstfullt sätt satt sig in i ett svårt ämne, terrorismen, som på grund av att den uppträder i så många former och är så allvarlig, kräver ett snabbt fördjupat allmäneuropeiskt och globalt samarbete. Jag är nöjd över att Finland har visat vilja och beredskap att på olika sätt samarbeta kring denna fråga under tredje pelaren. Samarbete inom Europol på grundval av det allmänna fördraget, samordningsarbete inom ramen för asylpolitiken samt en större användning av högteknologi för att skydda allmänna utrymmen och till exempel kollektiva trafikmedel, såsom flygoch tågtrafik, samt för att insamla information är viktigt för att vidmakthålla en känsla av säkerhet hos invånarna på vår kontinent.
Jag skulle vilja nämna tillämpningen av en samordnad asylpolitik gentemot medborgare från tredje land, vilket ju Reding betonade. Det finns skäl att överväga om det är vettigt, att man i varje medlemsland använder oändliga resurser på asylansökningar, utan att ta hänsyn till ett negativt beslut i ett annat medlemsland om samma ansökan.
Eftersom grundtanken för den europeiska integrationen är att skapa en trygg livsmiljö och garantera befolkningens fria rörlighet, är det ofrånkomligt, att unionen på ett trovärdigt sätt förmår visa att den har vilja och medel att försvara européernas rätt att njuta av frukterna av dessa grundtankar utan det hot terrorismen skapat. Terrorismen är ett vittomspännande hot mot civilbefolkningens säkerhet, som ökar känslan av osäkerhet i Europa i ofta betydligt högre grad än traditionella, framför allt militära mer specifikt inriktade hot mot säkerheten. Terroristdåden under senare tid visar, att Europeiska unionen måste inrikta sig på att eliminera framför allt den extremislamistiska terrorismen och att skaffa sig experter och utbildning.
När vi talar om dataterrorism, märker vi, att lättheten att överföra information är en utomordentlig fördel för ett väl fungerande samhälle, men samtidigt dess Achilleshäl, eftersom det är så svårt att förhindra brott. Om man jämför Internetuppkopplingarna per capita är Finland ett av de främsta länderna i världen och jag tror också, att vårt land med sina kunskaper i högteknologi har speciellt mycket att erbjuda i form av know-how, när det gäller de gemensamma ansträngningarna på ett allmäneuropeiskt plan för att ta teknologin till hjälp i bekämpandet av terrorismen.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill tacka Reding för hennes sansade och uttömmande redogörelse för problemet med terrorism. Inledningens punkt H påpekar att terroristhandlingar, till följd av den grad av demokrati vi uppnått i denna vår Europeiska union, inte på något vis kan motiveras på några politiska eller ideologiska grunder, och vilken motivationen än må vara så handlar det fortfarande om brottsliga handlingar och måste straffas såsom sådana. Hon påpekar med rätta att straffen skall överensstämma med Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna.
Jag bor på gränsen till Nordirland, och denna punkt är på ett särskilt sätt tillämplig för situationen i Nordirland, där motiveringen, i synnerhet för nationalistiskt våld, är politisk. Om de ansvariga bara kunde stanna upp och tänka efter så skulle de inse att inom ramen för Europeiska unionen så har de flesta missnöjesanledningar, som medförde att man tog till våld för tjugofem år sedan, avhjälpts, eller också är man i färd med detta. Alla medborgare i Europeiska unionen, oavsett var de bor, har idag friheter som förnekades medborgarna i många av medlemsstaterna tidigare.
IRA: s våld, i synnerhet i Nordirland, löser inga problem och hindrar i själva verket de två samhällena i Nordirland, och de två delarna av Irland, från att utveckla och åstadkomma den integrering och det eliminerande av gränser och hinder som Europeiska unionen möjliggjort. I stycke 9 uppmärksammas det faktum att ekonomisk, social och kulturell uteslutning kan vara en bidragande faktor till våld.
I sin historik över de nordirländska problemen stödjer den irländske historikern Tim Pat Coogan denna tes, och påpekar att de flesta av de unga människor som aktivt understött våldskampanjen de senaste tjugofem åren, kommer från ett litet antal getton där människor är fattiga och underpriviligerade, och detsamma gäller för våldet på den lojalistiska sidan. Det härstammar från människor som vuxit upp i arbetarområden under överbefolkade och fattiga förhållanden.
Var våldet än stammar ifrån så utgör det en grundläggande rättighet för denna unions medborgare att skyddas mot det, och det är detta parlaments plikt att säkerställa att människor som begår kriminella handlingar, i synnerhet riktade mot människor, inte skall kunna finna en fristad i någon annan medlemsstat i denna Europeiska union. I detta utvecklingsskede i unionen måste vi väl ha utvecklat tillräckligt mycket av ömsesidigt förtroende för varandra, för att kunna harmonisera de erforderliga lagföreskrifterna för att svara upp mot brottslingarnas ökade rörlighet, och den teknik som finns tillgänglig för dem. Vi måste prioritera denna uppgift.

Imaz San Miguel
 Herr ordförande, jag vill här tacka Reding för hennes förträffliga betänkande. Terrorism, våldsdåd som genomförs av organiserade grupper för att uppnå politiska och sociala mål eller som har andra syften är inte på något sätt berättigade. Etiskt sett är det oacceptabelt, men även politiskt. I ett demokratiskt samhälle, som det europeiska, är och bör alla projekt vara lagliga och försvarbara, förutsatt att de utvecklas på ett fredligt sätt och kan räkna med folkets sympati. Därför måste vi starkt förkasta all användning av våld för att uppnå detta.
Vi behöver verktyg för att bekämpa dessa våldsamma och organiserade grupper, än mer när vi har öppnat de inre gränserna och infört fri rörlighet för personer i Europeiska unionen. Och just därför behöver vi förse oss med två komplementära verktyg för kampen mot våldsdåd. Å ena sidan bör vi bilda en gemensam polisiär och judiciell sfär där, som resolutionstexten lyder, alla medlemsstaternas behöriga myndigheter, det vill säga behörig polis inom sitt område, må vara den statliga eller den regionala, som till exempel den baskiska polisen, Ertzaintza, som är behörig inom sin jurisdiktion. Och å andra sidan måste strafflagarna harmoniseras för att förhindra att våldsdådens upphovsmän finner skydd i andra medlemsstater.
Så ser det polisiära samarbetet ut. Dessutom visar vi en samvetsgrann respekt för de mänskliga rättigheterna i kampen mot terrorister och våldshandlingar för att således rättfärdiga våra demokratiska system. Och precis som det understryks i resolutionstexten så räcker det inte med ett polisiärt agerande för att lösa konflikterna i vårt samhälle. Det är nödvändigt med en politisk dialog och därför uppmanar Europaparlamentet i sin resolution alla medlemsstater att främja denna som ett bidrag till att lösa de politiska konflikterna.
Vi agerar polisiärt men på samma gång skapar vi villkor för en dialog utan uteslutning så att alla, individer och grupper, klart och tydligt inom en demokratisk ram ser att deras politiska mål kan verkställas, men med ett enda villkor: att medborgarna ger dem sitt stöd, det vill säga, med en demokratisk majoritet.

Pomés Ruiz
Herr ordförande, Redings betänkande, som visar hur vi fortfarande i vårt civiliserade Europa får stå ut med terrordåd, är välkommet. Många av oss ledamöter i Europaparlamentet, i våra valkretsar, är medvetna om att terrorism är en otvetydig överträdelse av de mänskliga rättigheterna och några av ledamöterna kan till och med intyga att de själva upplevt det i sin omedelbara närhet.
Varför är det bra med staters suveränitet? Det är på tiden att vi inser att det krävs gemensamma ansträngningar för att försvara liv, lem och personlig frihet. För att uppnå ett så viktigt mål i det århundrade vi lever i kan igångsättandet av Europolkonventionen vara en utväg. I Spanien har för närvarande två medborgare kidnappats av terroristorganisationen ETA. Hustrun till en av dem, till tjänstemannen Ortega Lara, besökte Europaparlamentet i november och bad parlamentets ordförande och dess ledamöter om solidaritet och stöd, vilket också gavs henne.
Det är på tiden att vi slutar prata, som Reding sade, att vi börjar förstå att terrorism har en grogrund på en marknad som måste förstöras och som vi förstör med politiska och juridiska argument, som de som jag hoppas att en majoritet av parlamentet kommer att godkänna i morgon.
Det är på tiden att vi går från ord till handling, att vi beaktar att framtidens Europa måste börja byggas baserad på respekten för de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, det vill säga rätten till liv, rätten att inte utsättas för kroppsskada och rätten till personlig frihet.
Därför tackar vi för detta betänkande och hoppas att det godkänns av hela kammaren i morgon.

Gradin
Herr ordförande, ärade ledamöter! Under de senaste årtiondena har Europa upplevt en våg av terrordåd. Förövarna har tillhört både inhemska grupper och organisationer med hemvist utanför Europa. Vi minns alla de många flygplanskapningarna, bombdåden, morden och kidnappningarna. Reaktionen blev en omedelbar internationell mobilisering i kampen mot terrorism. Under en del av denna period hade jag som svenskt statsråd ansvar för bl.a. terroristfrågorna. Jag kunde därför på nära håll se hur avsevärda förbättringar skedde i det allmänna säkerhetstänkandet runtom i Europa. Flygplanssäkerhet blev ett begrepp. Ambassader och andra utsatta byggnader fick ett väsentligt bättre skydd. Beslutsfattare och allehanda människor i nyckelpositioner fick finna sig i att leva med personskydd. Våra poliser utbildades och myndigheterna fick ökade resurser och befogenheter. Viktigast av allt var det mycket intensiva internationella samarbetet för terroristbekämpning som snabbt byggdes upp. Jag tänker inte minst på TREVI-samarbetet som ju i många avseenden är en förelöpare till dagens polissamarbete inom unionen. Detta samarbete har lett till att ett antal terrorister har kunnat fängslas och deras organisationer upplösas. Det har blivit betydligt svårare för nya grupper att etablera sig. Kampen mot terrorism är kanske ett av de bästa exemplen på hur viktigt och framgångsrikt ett nära internationellt samarbete kan vara för att bekämpa organiserad brottslighet.
Den positiva politiska utveckling som under senare år har skett i Mellanöstern, f.d. Sovjetunionen samt i Öst- och Centraleuropa har naturligtvis också spelat en stor roll. Jag håller helt med Reding när hon i sitt betänkande påpekar nödvändigheten av att finna politiska lösningar på de konflikter varur terrorismen finner sin näring. Vi måste också ta oss an terrorismens grundorsaker.
Terrorismen är dock fortfarande ett mycket allvarligt bekymmer både i och utanför Europa. Visserligen har antalet internationella terrordåd minskat under det senaste decenniet, men antalet offer tenderar att öka. Man kan säga att utvecklingen går mot färre men värre internationella terrordåd.
Inom ramen för EU: s samarbete i inrikes och rättsliga frågor har terrorismen tagits upp vid flera tillfällen. I Redings betänkande nämns t.ex. La Gomera-deklarationen mot terrorism som ministerrådet antog i oktober 1995. Denna deklaration pekar, liksom Redings betänkande, på nödvändigheten av en gemensam satsning i kampen mot terrorism.
Viktigast av allt just nu är att terrorismen kommer att ingå som en del av Europols ansvarsområde efter det att konventionen har trätt i kraft. Jag noterar därför med tillfredsställelse att Reding, liksom många av talarna i församlingen, har uppmanant medlemsländerna att ratificera Europolkonventionen så fort som möjligt. Hittills är det enbart Storbritannien som har gjort detta. Det irländska ordförandeskapet uppmanade alla medlemsländer att under 1997 ratificera konventionen. Jag skulle dessutom vilja tillägga att jag anser det vara ytterst nödvändigt att man parallellt med denna ratificering också tar itu med utlämningskonventionen; detta är nämligen också viktigt om man vill ta sig an allt som har med terrorism att göra. Redingbetänkandet är således både aktuellt och angeläget. Terroristbekämpning måste även i fortsättningen vara en högprioriterad fråga i Europeiska unionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.

Europeiska unionens framsteg under 1995
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0396/96) av Valverde López för utskottet för institutionella frågor om Europeiska rådets rapport till Europaparlamentet om Europeiska unionens framsteg under 1995 (i enlighet med artikel D i Fördraget om Europeiska unionen) (C4-0409/96).

Valverde López
Herr ordförande, vi börjar den årliga debatten om Europeiska unionens framsteg i enlighet med artikel D i Maastrichtfördraget. En av de viktiga nyheterna där var att Europeiska rådet fick uppdraget att ge unionen nödvändiga impulser för utveckling och allmän politisk bedömning. Fördragets krav på Europeiska rådets framläggande av en årlig rapport om unionens framsteg tydliggjorde å andra sidan behovet av en dialog mellan Europeiska rådet och Europaparlamentet. För att denna dialog skall bli effektiv i framtiden är det nödvändigt att Europeiska rådet utfäster sig att ha årsrapporten färdig i slutet av december och att Europaparlamentet ger prov på flexibilitet och politisk känslighet genom att organisera en stor allmän debatt under sitt plenarsammanträde i februari eller mars varje år.
Ett år senare, här och nu, måste man å andra sidan påminna Europeiska rådet om att dess uppdrag är helt olikt Europarådets och därför kan årsrapporten inte endast bestå av en enkel katalog över de verksamheter som bedrivits under året. Rapporten bör i stället vara ett värderingsdokument över genomförda politiska åtgärder samt en redogörelse för de politiska målsättningar och idéer som måste överföras till samhället. En öppen dialog bör föras mellan Europaparlamentet och Europeiska rådet för att diskutera det aktuella årets allmänna politiska läge. En sådan dialog kommer att förstärka och ytterligare legitimera unionens politiska åtgärder.
I dessa kritiska tider för Europeiska unionens konsolidering är det mycket viktigt att medborgarna får exakta och tydliga budskap beträffande unionens övergripande politiska målsättningar. Som i vilket annat företag som helst är det väsentligt att vara förvissad om en klart definierad horisont. Det största problemet när det gäller konstruktionen av Europa, och då framför allt inför allmänheten, utgör för närvarande de nationalistiska tolkningar som en del regeringschefer gör inför sina väljare. De döljer och försvagar härigenom ofta institutionella beslut. Från parlamentet måste det komma ett klart stödjande budskap beträffande flertalet beslut som fattats i Europeiska rådet och samtidigt kritiska anklagelser mot de regeringschefer som inte är lojala med institutionella överenskommelser och därigenom förorsakar förvirring och osäkerhet, inte minst hos allmänheten.
Å andra sidan, herr ordförande, så brukar tyvärr media till stor del föredra sådana här snedvridna och partiska tolkningar, eftersom en del av idéerna förefaller både obestämda och sensationella. Från de olika debatterna, som t.ex. den vi har här idag om tillståndet i unionen, bör medborgarna få klarläggande budskap om framtiden, budskap som bekräftar att Europeiska rådet och Europaparlamentet ibland kan vara oense beträffande en del konkreta frågor men att de är solidariskt eniga gällande unionens övergripande politiska målsättningar.
Båda institutionerna bör idag vara klara över vilka olika målsättningar som ingår i det resolutionsförslag som arbetats fram inom utskottet för institutionella frågor. Detta förslag har fått stöd från alla de politiska grupperna, vilka jag härmed vill tacka för deras medverkan. Resolutionsförslaget sammanfattar Europaparlamentets nuvarande inställning i de viktiga frågorna som innebär en utmaning för unionen, t.ex. EMU, sysselsättning, inre marknad, medborgarrätt, gemensam utrikespolitik, rättsliga och inrikesfrågor, utvidgning och den stora frågan om regeringskonferensen.
För att kortfattat understryka parlamentets förslag kan man säga att de överensstämmer med de målsättningar som godkändes av Europeiska rådet i Madrid, vilket drog upp riktlinjerna för den s.k. " Agenda 2000" som vi anser vara av största vikt att fullfölja till alla delar i likhet med senare tillförda förtydliganden vid Europeiska rådet i Florens och Dublin.
Detta parlament anser det väsentligt att inför allmänheten bekräfta att man är enig med de övergripande målsättningar som framlagts av Europeiska rådet och att man bör rätta sig efter tidsfrister och andra uppställda villkor för att inom varje område överbrygga olika problem. Man bör också fördöma varje försök från någon statseller regeringschef att ändra fattade beslut eller att blanda ihop olika frågor som redan behandlats och planlagts.
Herr ordförande, sammanfattningsvis kan man försäkra att Europaparlamentet stödjer överenskommelserna gällande både gemensam valuta och utvidgningen - vilken den betraktar som ett historiskt tillfälle att politiskt ena Europa - men jag vill påminna Europeiska rådet om att regeringskonferensen bör förse unionen med nödvändiga medel för att kunna genomföra en framgångsrik utvidgning.
Beträffande politiken rörande rättsliga och inrikesfrågor är det också väsentligt att den " gemenskapiseras" , vilket vi ihärdigt upprepat här i parlamentet. Det behövs också ett europeiskt rättsligt område och en nödvändig strategi för att bekämpa terrorism och droghandel, vilket föregående debatt mycket klart har visat.
Man måste också betona att även utrikespolitik och gemensam säkerhetspolitik bör utvecklas enligt de riktlinjer som fastlades i själva Maastrichtfördraget. Europeiska rådet bör ta på sig ansvaret för att nuvarande samarbetsformer misslyckats. Nu måste man gå framåt med stor beslutsamhet i integreringsprocessen.
Herr ordförande, till sist vill jag understryka att medborgarna måste få förvissning om att Europeiska rådet har bestämt sig för att gå vidare med utvidgningen av de rättigheter som finns i den europeiska medborgarrätten och vi måste i förbigående lovorda Europeiska kommissionens ansträngningar i den nu pågående informationskampanjen. Det finns ytterligare frågor som jag inte går in på här eftersom de kommer att behandlas av mina kollegor.

Schäfer
Herr ordförande, kollegor! Rådets skriftliga betänkande var stipulerat i EU-fördraget. Den årliga diskussionen om detta i det Europeiska Parlamentet får emellertid inte förvandlas till en ritual. Därför vill jag använda dagens debatt, till att prata om de konkreta perspektiven för den gemensamma europeiska framtiden och där anknyta till några viktiga händelser 1995.
För det första: utvidgningen till 15 medlemsstater. Denna framgång var samtidigt en signal för den nödvändiga restaureringen av vår gemenskap och de förändrade politiska rambetingelserna. Om detta debatterar nu, som bekant, regeringskonferensen.
För det andra: Reflexionsgruppens verksamhet under ordförandeskapet av Carlos Westendorp med två ledamöter från det Europeiska Parlamentet. Här markerades att utan deltagande från folken i den Europeiska Unionen och deras demokratiskt valda företrädare, är denna restaurering inte möjlig. Därför måste också regeringskonferensens resultat ta hänsyn till det Europeiska Parlamentets krav.
För det tredje: det resoluta engagemanget från det Europeiska Rådet i Madrid, att förverkliga valutaunionen. Vi följer uppmärksamt, men inte utan kritik, vad rådet nu presterar i arbetet med att genomföra besluten.
För det fjärde: fastläggandet av en politisk dagordning för de kommande åren, dvs regeringskonferens, valutaunion, förhandlingar om utvidgning, liksom revisionen av den finansplanen och de egna medlen. Med hänsyn till dagordningen måste toppmötet i Amsterdam i mitten av juni föra med sig grundläggande reformer för den Europeiska Unionen.
1995 har emellertid också lämnat efter sig problem som fortfarande är helt olösta. Det är för det första Europas utrikespolitiska svaghet som i realiteten består i 15 regeringars oförmåga att agera gemensamt, se på exemplet Jugoslavien. Men det är framför allt den sociala katastrof som arbetslösheten utgör. Den var 1995 och 1996 ett prioriterat tema i Europeiska Rådet utan att en konkret framgång kunde uppnås. Regeringskonferensen måste därför föra med sig förbättringar med ett nytt kapitel i sysselsättningspolitiken och slutet på Storbritanniens optouts. Men det räcker inte. Inom ramen för en gemensam samordning måste medlemsstaterna ta över ansvaret för en positiv utveckling på arbetsmarknadsområdet. Politisk demokrati och social rättvisa, förblir oskiljaktiga fundament i den fortsatta europeiska integrationen.

Ullmann
Herr ordförande! Jag vill speciellt tacka den föredragande för att han skrivit ett kritiskt betänkande. Jag har inget att tillfoga hans kritik, med undantag från att jag här instämmer till fullo. Jag vill emellertid ta fram en punkt, nummer 34 ur betänkandet, där den bristande beslutsamheten hos rådet under regeringskonferensen beklagas. Jag är av den åsikten att denna bristande beslutsamhet grundar sig på en fundamental oklarhet, över bristande klarhet om målet som den Europeiska Unionen själv har satt i Maastricht, nämligen övervinnandet av den europeiska kontinentens delning och göra detta så att grundvalarna för bilden av det framtida Europa skapas. Maastrichtfördraget själv anger varpå dessa grundvalar baseras: på Förenta Nationernas stadga, på principerna från slutdokumentet i Helsingfors och från Paris-stadgan. Det får allvarliga konsekvenser om man ställer sig på dessa fundament, för de kan inte förverkligas i en traditionell utrikes eller säkerhetspolitisk form, så som man alltid försöker göra, utan bara i upprättandet av en fredsordning, som ju ännu inte existerar, alltså bilden av det framtida Europa. Jag måste tyvärr konstatera - och jag säger det i er närvaro, herr kommissionsledamot - att jag i rådsunderlagen till Dublin II inte ens funnit spår av medvetande om denna väldiga uppgift.

Berthu
Herr ordförande, det betänkande vi idag granskar om Europeiska unionens framsteg under 1995 analyserar den europeiska politiken utifrån en förvrängd läsart som man upptäcker redan i första övervägandet. Här sägs att unionen är byggd på en grund av demokratisk legitimitet för vilken Europaparlamentet är det högsta uttrycket, och en grund av legitimitet på statlig nivå, för vilken Europeiska rådet är det högsta uttrycket.
Denna framställning må vara klassisk, men döljer icke desto mindre det väsentliga. Det finns en överordnad legitimitet som har företräde framför de båda övriga, men som inte tillräckligt poängteras, nämligen de nationella parlamenten. Idag och för överskådlig framtid - i själva verket så länge det inte existerar ett europeiskt folk - är de nationella parlamentens legitimitet den högsta legitimiteten, precis som domen i den tyska författningsdomstolen i oktober 1993 om Maastrichtfördraget så riktigt slog fast.
Denna högsta legitimitet inverkar inte bara indirekt på unionen genom de nationella regeringarna, utan även direkt, eftersom det är de nationella parlamenten och ofta folken själva som ratificerar avtalet som reglerar Europaparlamentet, liksom unionens övriga institutioner.
Det är nödvändigt att påminna om denna underordnade roll för att förklara varför det, tvärtemot vad som påstås i betänkandet, är helt logiskt att Europaparlamentet hålls borta från regeringskonferensens förhandlingsbord. Det är även nödvändigt att än en gång ifrågasätta betänkandets uttryckliga önskan om att utvidga Europaparlamentets medbeslutandeförfarande till att gälla alla rättsakter. Vår kammare är förvisso tillsatt genom allmänna val, men företräder ändock hela folk och inte de enskilda medborgarna sedda såsom jämlika individer. Dessutom förfogar parlamentet bara över en legitimitet i andra hand, jämfört med de nationella parlamentens legitimitet, och skulle på inga villkor kunna ersätta denna.
Man kan fråga sig om denna glömda grundläggande sanning och glömda grundläggande legitimitet inte är några av huvudorsakerna till bristen på demokrati i unionen.

Corbett
Herr ordförande! Det här är ett gripande ögonblick för mig, eftersom detta är mitt jungfrutal i Europaparlamentet, den första gången jag tagit till orda i en debatt. Det är med stort nöje jag tar del i en debatt om Europeiska unionens framtida utveckling. Jag har alltid varit djupt engagerad i Europeiska unionens utveckling. När jag studerade var jag en av dem som samordnade Ja-kampanjen för Förenade kungarikets folkomröstning om fortsatt medlemskap i Europeiska unionen. Ja, jag ledde faktiskt en studentdelegation hela vägen till Rom för att 1975 demonstrera utanför ett möte Europeiska rådet genomförde, till förmån för direkta val till just detta parlament, vilket tagits upp till behandling vid mötet ifråga.
Senare talade jag vid den stora demonstration som genomfördes utanför Europaparlamentet vid det direktvalda parlamentets allra första sammanträde i Strasbourg 1979, och ännu längre fram i tiden hade jag privilegiet att få arbeta för parlamentet, ja faktiskt för just det utskott - Utskottet för institutionella frågor - som tagit fram det betänkande vi avhandlar här i kväll. Då gällde det upprättandet av Spinellibetänkandet med förslaget till Fördraget om Europeiska unionen. Det är inte så många år sedan, men mycket har hänt sedan dess.
Detta betänkande ser på vad vi åstadkommit under ett visst år - 1995. Jag har en reservation mot att medverka i denna debatt, och den är att vi inte borde föra just denna rabatt i just detta format. När allt kommer omkring så diskuterar vi 1995 års händelser, och vi är nu inne i början av 1997. Dessutom diskuterar vi ett betänkande om en rapport. Vi diskuterar ett betänkande från utskottet för institutionella frågor om Europeiska rådets rapport om händelserna under 1995, som ligger en bra bit bakåt i tiden. Jag anser inte detta vara ett särskilt förnuftigt förfaringssätt för parlamentet. Det vore betydligt klyftigare att helt enkelt diskutera Europeiska rådets rapport i sig i kammaren, när vi får den, då eventuellt presenterad av rådet eller Europeiska rådet, och avsluta debatten med en resolution för att avsluta debatten i ämnet, och inte göra upp ett betänkande om en rapport och debattera det ett år senare, när frågorna för länge sedan är glömda.
Om vi ser på detta betänkandes inledning, så hänvisar den till det faktum att vi redan har en årsrapport om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken med en resolution, en årsrapport om rättsliga och inrikes frågor med en resolution, och vid varje möte med Europeiska rådet har vi en debatt som tenderar att bli en allmän debatt om tillståndet i unionen. Vi har en årlig debatt om tillståndet i unionen som sådan. Vi har en debatt i början av varje ordförandeskap i rådet, som i allmänhet handlar om var vi befinner oss och vart vi bör gå, och vi har en debatt om kommissionens program i början av varje år. Detta tycks mig vara alltför många allmänna debatter om tillståndet i unionen, och med ytterligare en nu om vad som hände för nästan två år sedan så tycks det mig, trots allt arbete som lagts ner - och jag ägnar föredraganden min hyllning för att göra detta varje år, det är ingen kritik av föredragandens hårda arbete - som om vi borde se över våra förfaranden i detta avseende. Jag kommer att lägga fram ett ändringsförslag avseende arbetsordningen, för att försöka effektivisera våra förfaranden i detta avseende.
(Applåder)

Ordföranden
Tack Corbett, och mina gratulationer till ert jungfrutal.

Spiers
Herr ordförande! Jag skulle också vilja gratulera Richard Corbett till hans jungfrutal. Det kanske ägnar att förvåna att jag är enig med honom i alla hans faktiska anmärkningar och jag hoppas att han kan vara enig med mig i mina. Jag håller med om mycket i denna resolution, men jag kanske kan tillåtas frångå denna kammares hövliga konventioner och koncentrera mig på det jag inte håller med om.
Resolutionens första rad innebär inget problem för mig. Problemen börjar med den andra raden, som talar om Europeiska unionens " framsteg" , som om unionen alltid måste gå framåt. Vi måste fråga oss: " Framsteg mot vad?" och " Vem driver denna utveckling?" Resolutionen förutsätter bara att EU kommer att fortsätta att göra mer och mer, och göra det utan att vare sig ha strukturerna på plats för att säkerställa tillfredsställande demokratisk kontroll, eller ha Europeiska unionens medborgares medgivande.
Många fler frågor avgörs redan på den europeiska nivån än vad de flesta i Europa inser. Integreringsprocessen drivs till överväldigande del av en politisk elit, inklusive dem som är representerade i ministerrådet. Men allt tal i resolutionen om ett stärkande av den demokratiska legitimiteten gör att det inte framgår med tydlighet att denna integreringstakt har en överväldigande majoritet av EU: s medborgare bakom sig.
Det framstår verkligen som bisarrt för mig att i punkt F hävda att " det enda rätta svaret" på nationalism och ekonomisk och social osäkerhet skulle vara " en utvecklad europeisk integration" . Detta synes mig vara teologi och inte politik, och stammar från tro och inte från förnuft. Sådant tal spolierar de återkommande protesterna från europeiska politiker från alla institutioner sedan Maastricht, att EU inte bör försöka påtaga sig nya maktbefogenheter, utan helt enkelt sträva efter att göra det man gör nu bättre.
Vi vet att takten i den europeiska integrationen kommer att öka betydligt med den ekonomiska och monetära unionen, något som okritiskt välkomnas i resolutionen. 1995 tycks de skattemässiga och politiska följderna av EMU knappt ha övervägts. Vi har tidigare hört av kommissionsledamot Oreja att kommissionen bara just börjat överväga dess följder. EMU står för en allvarlig upptrappning av de europeiska maktbefogenheterna inom alla områden. Vi vet att EU: s invånare har allvarliga invändningar mot EMU, men de går in i unionen i sömnen utan någon verklig debatt. De får bara höra att det inte finns något behov av en debatt, eftersom beslutet fattades för flera år sedan av några få politiker i Maastricht.
Jag vet att min uppfattning företräds av en minoritet i min grupp och i parlamentet, men personer som på allvar bryr sig om EU: s framgångar - vilket jag gör - vid granskning av rådets prestationer under 1995, eller när vi skall granska dess prestationer under 1997 på randen till nästa årtusende, bör mycket tydligt förklara att Europa måste sakta ner. Om 'Euroeliten' fortsätter att spränga fram på vägen mot en " ännu tätare union" , som oundgängligen måste sluta med en enda europeisk stat, utan att ha Europas folk med sig, så är jag väldigt rädd för att alltsammans kommer att sluta i tårar.

Oreja Aguirre
Herr ordförande och parlamentsledamöter, jag skulle först och främst vilja tacka föredragande Valverde för hans utmärkta arbete som blivit än mer värdefullt på grund av att han kunnat ge en politisk bedömning av de väsentligaste frågorna som Europeiska unionens institutioner står inför idag. Jag vill också så här i inledningen ge uttryck åt min glädje över att ha fått höra Corbetts första anförande. Eftersom jag haft den stora turen att få arbeta tillsammans med honom under flera år i parlamentet, är jag mycket glad över att höra honom här idag i ett tal fyllt av politisk vilja och med en klar vision av hur framtida betänkanden av detta slag bör se ut.
Jag delar helt och fullt Valverdes synpunkter beträffande målen för kommande räkenskapsår i enlighet med artikel D i Fördraget om Europeiska unionen. Man behöver ju faktiskt inte att i onödan göra fler upplagor av de publikationer från gemenskapen som redan innehåller alla unionens verksamheter. Jag syftar här på den allmänna rapporten om Europeiska unionens verksamhet av vilken utgåvan för 1996 kommer att finnas från den 11 februari liksom även Europeiska unionens månadsbulletin.
I enlighet med föredragandes förslag bör Europeiska rådets rapport snarare komma med en politisk värdering av unionens framsteg och svårigheter och med utgångspunkt från denna definiera allmänna politiska riktlinjer. Allt detta framgår dock mycket klart i Valverdes betänkande vars tankegångar kommissionen delar i allt grundläggande.
I likhet med Europaparlamentet anser kommissionen att fördraget bör innehålla särskilda dispositioner gällande sysselsättning och att den allmänna sektorn för samhällsservice, dvs. nyckeln till vad vi kan kalla " den europeiska samhällsmodellen" , bör finnas med bland målsättningarna i fördraget. Man anser också att unionen bör förses med en lämplig rättslig grund för att effektivt kunna bekämpa bedrägeri gentemot gemenskapens ekonomiska intressen.
Att sätt medborgaren i centrum för Europeiska unionen är likaså något som kommissionen ständigt skall prioritera enligt sitt utlåtande av den 28 februari 1996 gällande regeringskonferensen. Schäfer har helt rätt då han i detta sammanhang påminner om Westendorp-gruppens arbete inom denna fråga, eftersom detta faktiskt var början och gruppen särskilt koncentrerade sig på betydelsen av medborgarens roll och åsikter.
Elimineringen av hinder för fri rörlighet för personer har en grundläggande betydelse liksom att samarbetet inom rättsliga och inrikesfrågor till stor del " gemenskapiseras" samt resurserna för agerande inom övriga områden för den tredje pelaren förstärks.
Kommissionen anser det också nödvändigt att förenkla och demokratisera processen för unionens beslutsfattande samt att göra denna tydligare och mer lättförståelig för medborgaren. I anslutning till detta har kommissionen i sin rapport från juli förra året rekommenderat en utökning av tillämpningsområdet för gemensamma beslut att omfatta all lagstiftande verksamhet inom gemenskapen. I det här sammanhanget har jag förstått att det finns en dubbel legitimitet och till Berthu, som talade om legitimitet, skulle jag vilja framföra detta med den dubbla legitimitet, dvs. statens och folkets. Här ligger en viktig del hos respektive länders parlamentet och en annan viktig del hos Europaparlamentet.
Uppbyggandet av en stark identitet gentemot omvärlden är en annan gemensam uppgift för Europaparlamentet och kommissionen och detta har Ullmann refererat till i sitt anförande. För detta ändamål måste man förhandla sig fram till en del gemensamma målsättningar, även om det inte är så lätt. I denna fråga är det nödvändigt med ytterligare garantier - och åt detta vill jag ge särskilt eftertryck - för sammanhållningen vid agerande utåt. Unionens resurser för agerande måste stärkas, särskilt inom handelspolitiken. Den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken måste utvecklas genom att man skapar ett utrymme för gemensam analys och samtidigt ser till att det finns röstningsmöjligheter för den kvalificerade majoriteten inom området. Till sist måste man så småningom också bygga upp en identitet när det gäller säkerhet och försvar.
Herr ordförande, jag vill sammanfatta med att säga att kommissionen helt delar föredragandes åsikt om att framtiden för Europeiska unionen, EMU och en lyckad utvidgningen först och främst kräver bra resultat av regeringskonferensen. Genomförandet av seriösa reformer är ingen lyx eller nöje för några institutioner som vill bekräfta sig själva. Det är tvärtom enda sättet att förse unionen med nödvändiga resurser för att försvara sina intressen i världen och leva upp till medborgarnas förväntningar samt ta emot de länder om väntar på integrering.
Det gläder mig, Valverde, att ert betänkande stödjer och uppmuntrar kommissionen i sin dagliga utvecklingsverksamhet för att regeringskonferensen skall kunna nå dessa mål.

Spiers
Herr ordförande! Bör vi inte få ett svar från rådet, eftersom vi diskuterar en rapport från rådet.

Ordföranden
Nej.

Spiers
Varför inte?

Ordföranden
Av tradition svarar det inte på denna debatt. Jag vet inte varför denna tradition finns, men så är det.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.

Kulturella aspekter på gemenskapsåtgärder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0410/96) av Escudero för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om Europeiska kommissionens första rapport om beaktande av kulturella aspekter i gemenskapsåtgärder (KOM(96)0160 - C4-0249/96)

Escudero
Herr ordförande, jag vill kortfattat redogöra för de allmänna riktlinjerna i detta betänkande, vars utgångspunkt är beroendet mellan kulturellt och politiskt agerande i Europeiska unionen. Som bekant byggde integreringsprocessen till en början på ekonomiska intressen, men fr.o.m. Maastrichtfördraget strävar man efter att uppnå ett slags medborgarskap inom unionen som grundläggande mål och på längre sikt ett europeiskt medborgarskap.
I västerlandets politiska historia har dock medborgarskapet alltid varit förbundet med existensen av ett ideologiskt och kulturellt samhälle. Kultur betyder då inte någon slags lärd dekor eller adjektivisk, utsmyckande textreferens utan är själva hjärtat och skälet till att vilja tillhöra det europeiska medborgarskap som eftersträvas. Om det inte finns ideologiska och kulturella ramar och system, får vi inte heller någon politisk gemenskap och utan detta blir det inget europeiskt medborgarskap.
I Fördraget om Europeiska unionen finns kulturreferenser i artikel 3, artikel 92 och framför allt i den viktiga artikeln 128 som bildar den nya avdelningen IX, ägnad åt kulturen. I denna artikel förutsägs att gemenskapen kommer att bidra till kulturens blomstring i medlemsstaterna på grund av den nationella mångfalden. Man skall aktivt medverka till samarbete mellan medlemsstater och inom många områden stödja och befrämja samarbete med tredje land.
Gemenskapens agerande inom alla dessa områden där den dock inte har ensamrätt, som exempelvis inom kulturen, måste enligt artikel 3b i fördraget underordna sig subsidiaritetsprincipen och endast agera då medlemsstaterna själva inte lyckas nå uppsatta mål på tillfredsställande sätt. På detta sätt underkastas gemenskapens agerande denna princip och eftersom subsidiaritetsprincipen inte är empirisk utan snarare ett abstrakt begrepp, är gemenskapens agerande beroende av hur den tolkas. Vi rekommenderar då en flexibel tolkning, eftersom en radikal och stelbent tolkning i praktiken skulle omöjliggöra gemenskapsåtgärder, vilka dock måste hållas inom de ramar som angetts i nämnda artikel 128.
Undersökningen av kulturella gemenskapsåtgärder sträcker sig dock längre än de konkreta programmen - Caleidoscopio, Ariane och Rafael - vilka är väl värda både beröm och stöd för sin analys av alla slags ekonomiska och administrativa åtgärder som påverkar kulturområdet.
Med hänsyn till medlemsstaternas initiativ och de olika folkens historiska och lingvistiska karaktär bör gemenskapsåtgärder till förmån för Europas kulturer befrämjas. I enlighet med vad som föreslås i detta betänkande krävs sålunda att man inrättar en klausul för förenlighet med kulturmålen för alla gemenskapsåtgärder av betydelse i detta sammanhang. Gemenskapen bör inleda en institutionell dialog med alla de enheter - universitet, akademier, stiftelser etc. som verkar inom kulturområdet. På så sätt kan man överbrygga historiska felsteg och missförstånd och skapa ett socialt klimat av samförstånd, frihet, tolerans och respekt, i vilket det blir möjligt att befästa de demokratiska värdena för en politisk samlevnad.
Herr ordförande jag vill avsluta med att säga att detta betänkande, som är under prövning i kommissionen, väckte särskilt intresse ifråga om idéer, kommentarer och ändringsförslag hos medlemmarna i olika politiska grupper och godkändes med enhetligt bifall. Efter detta godkännande och inför kammaren har tre ändringsförslag framlagts: ett från Pack, vilket tog upp en viss lydelse från min egen text som händelsevis försvunnit, gällande behovet att begrava resterna av analfabetismen och befrämja en tillfredsställande undervisningspolitik. Naturligtvis är jag helt överens med detta ändringsförslag som återställer den ursprungliga texten. Jag är också enig med Perrys ändringsförslag, på begäran av kommissionen, att experter skall utarbeta en undervisningsskrift om Europas historia som man kan rekommendera, men ej påtvinga, att medlemsstaterna inkluderar i sitt utbildningsprogram. Däremot är jag inte överens med den nya text som samme Perry föreslår till punkt 18 - vilken handlar om investeringar i konst och utsmyckning av offentliga verk och byggnader. Denna punkt är resultatet av ett bra ändringsförslag från ledamoten Aparicio och är mer ambitiös och lättare genomförbar i vår uppgift att återupprätta kulturens roll i det europeiska livet.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande, vi är många medborgare och ledamöter som tycker att det finns en europeisk kultur. Detta område, med ett andligt arv från Aristoteles och grekerna, vilket så småningom romaniserades, kristnades och genomlevde såväl renässansen, upplysningstiden och romantiken som naturvetenskapens och frihetstiden idéer på 1700- och 1800-talen, har något mer gemensamt än geografi och handel. Vi är många som tror att det finns en europeisk kultur och som inte skäms för att säga det. Herr ordförande, de som tror på en europeisk kultur intar försvarsställning. Man hör aldrig talas om europeisk kultur utan att personen ifråga omedelbart tillägger " grundad på olikheten och respekten för den kulturella mångfalden" . Det är självklart, för vilken kultur skulle förtjäna det namnet om den inte respekterade kulturell mångfald? Givetvis tycker vi att man skall tala om en europeisk kultur som har något högre gemensamt - som jag tidigare sagt - än geografi och handel.
Varför talar man i försvarsställning? Därför att i kulturens namn, genom likformighet och auktoritet, har fruktansvärda handlingar begåtts under detta sekel. Europeiska unionen är självklart den absoluta motsatsen till den situationen. De olika systemen av kunskap, religioner, tankegångar inklusive moral och etik, vår historia och sedvänjor, dvs. allt det som formar en kultur, jag tror att det är just detta som förenar européerna och vi hade inte kommit till den här punkten från 40-talets blodbestänkta och delade Europa, om inte denna europeiska kultur existerade.
Här tycker jag Escuderos betänkande är beundransvärt. Noggrannheten och uppläggningen i övrigt gör enligt min mening betänkandet till ett exempel på europeiskt tänkesätt, såsom han själv har visat i sin fem minuter långa sammanfattning nyss. Det kan vara svårt att uppnå en praktisk enighet med detta slag av betänkande, vilket dock Escudero lyckats med. Jag har särskilt fäst mig vid punkterna 18 och 23 i resolutionsförslaget, vilka talar om en gemensam text att användas i den elementära undervisningen.
När skall den låga tändas som gör processen med Europeiska unionen oåterkallelig? När ett barn inte längre tänker på Europa som " en organisation som mitt land tillhör" utan tänker på Europa som " mitt land" . När även ett danskt barn tänker på Mozart som ett geni från mitt land, när en spanjor tänker på Goethe som en tänkare från mitt land eller när en grek tänker på Picasso eller en engelsman på Pasteur såsom " gestalter från mitt land: Europa" . Detta uppnås med undervisningsmetoder samt utifrån den gemensamma historietext, som skulle läggas till den inhemska historietexten, med rekommendation att inkluderas i studieplanerna. Hela betänkandet är alltså utmärkt, enligt min bedömning.

Perry
Herr ordförande! Maastrichtfördraget gav för första gången Europeiska unionen behörighet i kulturfrågor och vi är väl alla överens om att den europeiska kulturen inte bara förtjänar, utan behöver vårt stöd. Den europeiska kulturen står under belägring av transatlantiska värderingar. Vi kan beundra Amerika och det amerikanska, men det är ändå viktigt att skydda och främja våra egna kulturer här i Europa. Jag fick en insikt när förre franske kulturministern Toubon talade inför Europaparlamentet 1995 och sade att vi riskerade att uppfostra en Nintendogeneration. Han hade rätt och jag delar hans oro.
Vi bör också gripa denna möjlighet att uttrycka vår uppskattning av kommissionsledamot Oreja och förre generaldirektören för GD XX, Flesch, för de insatser de gjort för att skydda och främja Europas kultur. Även om jag i stort sett är ense med Escuderos betänkande så har jag några smärre reservationer. Jag är till exempel inte övertygad om att kulturpolitiken skall vara föremål för majoritetsomröstning i rådet. Det är våra enskilda nationella kulturer som bildar den europeiska kulturens rika lapptäcke. Nationella intressen bör ha rätt att skydda sina egna kulturer så som de finner lämpligt. Det framträdande draget hos Europas kultur är dess nationella mångfald.
På motsvarande sätt anser jag inte att en lärobok om Europas historia bör göras till ett obligatoriskt ämne, att studeras i alla medlemsstater. Jag inser att det kunde vara lämpligt exempelvis för engelska elever att äntligen få lära sig hur vi, trots att vi segrade i alla de avgörande slagen i hundraårskriget såsom Agincourt och Crecy, på ett eller annat sätt lyckades förlora kriget. Men det bör inte ske genom obligatoriska läroböcker, som gjorts upp av kommissionen. Jag uppskattar Escuderos anmärkningar och uppfattar det som om han accepterade ändringsförslaget.
Rapporten förfäktar också att 1 % av EU: s utgifter för offentliga arbeten bör läggas på konstverk, för att försköna sagda offentliga arbeten. Jag hävdar inte att vi aldrig bör ha konstverk på allmänna platser som bekostats av det allmänna, men jag tycker inte det är lämpligt alltid, och jag har föreslagit ett ändringsförslag som skulle begränsa detta till endast när det var lämpligt. En punkt där jag är helt oense med min kollega - och jag säger detta i egenskap av budgetföredragande för Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media - är att vi måste öka den totala finansieringen avsedd för kultursektorn.
Europas kulturella arv inte bara behöver och förtjänar ytterligare finansiering för sin egen skull, utan också därför att kultursektorn dessutom utgör en viktig bakomliggande kraft för ekonomisk tillväxt och sysselsättning runt om på vår kontinent. Det är ett budskap som måste uppfattas inte bara av kommissionen utan av rådet och - tyvärr - av detta parlament också.

Ordföranden
Jag måste tillkännage att jag kommer att kalla fram kommissionsledamoten efter det att vi åhört grupprepresentanterna, och att han kommer att bli den siste talaren före avbrottet. Debatten fortsätter efter avbrottet. Jag vill i synnerhet be Evans om ursäkt, som blir den förste talaren som berörs av detta.

Guinebertière
Herr ordförande, i likhet med mina kollegor vill jag lyckönska föredragande Escudero till hans arbete, som UPE-gruppen helt och fullt ställer sig bakom. Vi kan ju inte annat än glädja oss åt att den kulturella aspekten och en allt tydligare definition av europeiska målsättningar på kulturområdet beaktas i alla delar av gemenskapspolitiken.
Det återstår lång väg att gå och även om vi redan kan redovisa ett positivt resultat på det historiska och konstnärliga kulturarvets område samt i fråga om upphovsmannaskydd, konstverkens rörlighet, befrämjande av läsning och mycket mer, måste vi hålla vårt ljus brinnande och inta en alltmer voluntaristisk hållning. Den kulturella tillgängligheten och den kulturella identiteten är centrala förutsättningar för medborgarnas fulla deltagande i samhällslivet.
Vi får inte glömma att den mycket hastiga utvecklingen mot informationssamhället kräver att gemenskapen skärper sin vaksamhet för att främja denna europeiska kulturella identitet, såväl genom data- och telenätverk som tjänsteutbud. Personligen gläder jag mig åt att man till sist börjat beakta unionens verksamhet på kulturområdet utifrån dess ekonomiska betydelse, främst för sysselsättningen.
På samma sätt som den miljömässiga dimensionen är allestädes närvarande när det hänvisas till europeisk politik, bör vi så ofta det låter sig göras införa den kulturella dimensionen och regelbundet utvärdera effekterna. Låt oss kräva att våra europeiska språk bevaras och skyddas, låt oss exportera våra litterära, musikaliska och audiovisuella produkter utanför unionen. Låt oss verka till förmån för ett främjande av de kulturella aktiviteter som ger våra europeiska modeller ökat värde. Låt oss redan nu dela våra kulturella målsättningar med de länder som enträget vädjar om att upptas i Europa. Låt oss inte vara rädda för att sprida våra kulturer. Kulturen är våra civilisationers livsnerv.

Ryynänen
Herr ordförande, ärade kollegor, om inte EU förmår effektivisera sin kulturpolitik inom ramen för Maastrichtfördraget och på det sätt som artikeln om kultur avser, kan vi inte förverkliga unionens bästa målsättningar och värden. Vi behöver forskningsresultat från vetenskapsidkare på ekonomins område för att övertyga dem som tvivlar på det nära sambandet mellan kultur och ekonomi, samt på kulturens stimulerande effekt på ekonomin. Det viktigaste stödet till kulturen kommer från strukturfonderna genom regionala utvecklingsprogram. Om beslutsfattarna på regional nivå har en stark helhetssyn på förutsättningarna för utveckling, så fogar de kultur- och utbildningsprojekt som väsentliga delar till utvecklingsprogrammen. På så sätt skapar man nya arbetstillfällen, förbättrar livskvalitet och miljö samt förhindrar marginalisering.
Grundvalen för EU: s kulturpolitik måste också i fortsättningen vara att värna och stärka den kulturella och språkliga mångformigheten. Mångfaldens rikedom är kärnan i den europeiska identiteten. Vi behöver ingen eurokultur, som skulle förena oss. Däremot behöver vi mer av förståelse av kulturen, vi behöver känna varandra och respektera olikheterna. Respekten för närhetsprincipen i EU: s kultur- och utbildningspolitik innebär, att vi strävar till gemensamma mål med utgångspunkt i vår egen kulturidentitet och inom ramen för våra egna strukturer. Därför kan man inte acceptera det förslag, som ingår i resolutionen, om en obligatorisk och gemensam, europeisk lärobok i historia. Däremot är den bakomliggande tanken god om den stora betydelse undervisningen i Europas historia har för att öka den ömsesidiga förståelsen och toleransen.

Sjöstedt
Herr ordförande! Jag är en stor anhängare av kulturella satsningar och av internationellt kulturutbyte. Det finns därför många delar i detta betänkande som jag ställer mig mycket positiv till. Men det finns också delar i detta betänkande som jag känner mig fullständigt främmande inför.
I Europa finns det många kulturer. Det finns inte en europeisk kultur och inte en europeisk kulturell identitet som detta betänkande talar om. Tanken att EU: s gräns också utgör en naturlig kulturgräns saknar helt enkelt grund. Varför skulle vi ha mindre gemensamt med en ungrare, eller för den delen en argentinare, än med någon som kommer från ett EU-land? Att hävda tanken på en speciell europeisk kultur kan vara ett sätt att frammana en konstlad grund för " euronationalism" och en " europeisk stat" . Jag tror att sådana försök är dömda att misslyckas.
Kulturen i ett öppet demokratiskt samhälle skapas inte av dekret. Jag blir därför så förvånad över och är så främmande inför den tanke som finns i betänkandet att man skulle skapa en europeisk kulturell dimension genom majoritetsbeslut i ministerrådet. För mig är detta ett absurt resonemang. Lika absurda är planerna på gemensamt och obligatoriskt skolmaterial om Europas historia. Europas folk har inte en enda gemensam historia. Dessutom är det inte en fråga för EU, utan för medlemsländerna att ta fram läromedel. Tanken att EU: s ministerråd i detalj skall sitta och bestämma vad varje elev skall läsa i skolan är för mig oförenlig med den mångfald, öppenhet och demokrati som är Europas bästa sida.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, vi har vid upprepade tillfällen påmint om vår önskan att se Europeiska unionens befogenheter på kulturområdet stärkas. Denna önskan, som framförts av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och som parlamentet skrivit in i sin resolution om Europeiska unionens stora regeringskonferens 1996, förefaller i dagens läge inte stå högt i kurs hos medlemsstaternas förhandlare.
Icke desto mindre håller idén på att slå rot och denna kommissionens första rapport om beaktande av kulturella aspekter kan ge oss hopp om att kulturen en dag skall erkännas som en viktig beståndsdel i byggandet av Europa. Och även om vi ännu inte nått därhän bör vi likväl gratulera Europeiska kommissionen till detta initiativ. Jag vänder mig i synnerhet till er, herr ledamot av kommissionen, men jag skulle också vilja låta dessa gratulationer omfatta den föredragande, Escudero, för den höga kvaliteten på hans arbete.
Det gäller alltså att sammanfatta läget beträffande artikel 128, som innebär att en särskild rättslig grund för kultur inrättas i Fördraget om Europeiska unionen. Vi beklagar dock att syftet med rapporten inte avser artikel 128 i sin helhet, utan endast punkt 4. Det handlar alltså inte om att utvärdera åtgärderna i de särskilda kulturprogrammen som en helhet, utan om att se i vilken utsträckning gemenskapspolitiken genom andra bestämmelser beaktar kulturaspekterna i sin verksamhet.
Med utgångspunkt i kulturbegreppets föränderliga karaktär ger kommissionen en exakt om än ofullständig lägesbeskrivning av kulturens betydelse inom unionens verksamhetsområden. Som en påminnelse skulle man ur minnet kunna nämna de grundläggande friheterna, skattesystemet, konkurrenspolitiken, varucirkulationen, för att bara nämna något. Till detta bör naturligtvis läggas att strukturfonderna måste beakta kulturen, vilket är grundläggande. I detta avseende fann vi det mycket glädjande att merparten av gemenskapens politikområden har en kulturell dimension. Jag vill dock till en del instämma i Escuderos kritik.
Kan man verkligen rätta sig efter dessa alltför generösa konstateranden och hundrafaldigt upprepade principer om att beakta ländernas inrikespolitiska samstämmighet och kompatibilitet? Jag anser också, i likhet med den föredragande, att artikel 128 måste behandlas i sin helhet och att vi måste kräva en bättre tillämpning av den, bland annat genom att införa omröstning med kvalificerad majoritet i rådet. För övrigt räcker det inte alltid att beakta den kulturella aspekten och det vore lämpligt om den rättsliga grunden i artikel 128 tillämpades på alla laghandlingar som har ett kulturellt syfte.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja göra en mer personlig anmärkning. Jag har sagt att jag erkänner kommissionens lovvärda ansträngningar för att skapa respekt för kulturen, för vår kultur. Men jag tror ändå att vi först av allt måste fråga oss vad detta ord står för idag. Genom att vilja hänföra allt till kultur är jag rädd att vi i viss mån tappar den på sitt innehåll. Idag skall allt vara kulturellt och kulturen, som ju sägs stå i motsättning till naturen, får då känneteckna all mänsklig verksamhet. Jag är rädd att verkligheten tvingar oss att sänka våra anspråk. Som ordspråket säger, den som gapar över mycket mister ofta hela stycket.
Jag skulle vilja att vi riktade våra ansträngningar i första hand mot skapande, äkta skapande. Visst bör vi vårda vårt kulturarv. Men vi måste också stödja det konstnärliga skapandet i Europa. I denna dagsländornas tid, den virtuella tiden, när spektakel och jippon går före färdigställandet av ett konstverk, vore det kanske hög tid att även hjälpa dem som skapar och att främja det kulturella hantverket. Vi vet ju också hur många det är som är utestängda från detta. På så vis kommer vi att kunna sammanföra kultur och utbildning, kultur och social verksamhet, kultur och ekonomi och effektivt verka för att stärka den europeiska kulturens prestige.

Evans
Herr ordförande! En ordningsfråga. Det är inte många, kanske inga, här i kammaren som hyser större respekt för er än vad jag gör, men ni kanske kan klarlägga en sak åt mig. Hur skall kommissionsledamoten, om han inte besitter övernaturliga krafter eller är telepatisk, kunna besvara debatten innan han hört alla talarna och alla de kraftfulla argument som kommer att framföras efter det att han har yttrat sig? Jag kanske har missuppfattat situationen, men jag är säker på att ni kommer att reda ut saker och ting åt mig.

Ordföranden
Kommentaren är skälig. Jag är säker på att kommissionsledamoten kommer att läsa vad de som talar efter hans svar kommer att säga, och om det finns saker han vill besvara så är jag säker på att han kommer att göra det skriftligen. Tyvärr är det det enda sätt vi kan tillämpa. Det är alltid otillfredsställande att dela upp en debatt, men med tanke på tiden har vi inga andra möjligheter än att göra det. Vi kan inte hålla kvar tolkarna och övrig personal här hur länge som helst, och debatten skulle ha fortsatt i ytterligare tjugo minuter om vi släppt fram alla talarna. Jag beklagar verkligen detta.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag vill först och främst gratulera föredraganden för hans utmärkta arbete samt för hans inlägg här idag som var tydligt, koncist, utförligt, och som kommer att hjälpa oss mycket i vårt arbete. Jag vill också nämna att jag är överens med honom om vikten av denna debatt, som utgör en viktig etapp i grundandet av Europeiska gemenskapens kulturpolitik. Jag vill också tacka honom för att ha framhållit kvaliteten av kommissionens arbete. Kommissionen arbetar sedan en tid tillbaka med att utforma rapporten angående artikel 128.4, och detta arbete utgör egentligen inte mer än ett första försök att uppskatta vikten av gemenskapens åtgärder på kulturområdet.
Kommissionens syfte har varit att, genom att utnyttja initiativrätten, påbörja en debatt om tillgängligheten av fördragets nya artikel 128, för att därefter dra lämpliga slutsatser. Vi är mycket glada, både över parlamentets förslag till resolution och över den av ministerrådet nyligen antagna resolutionen.
Jag vill också informera Escudero om att kommissionen delar merparten av de överväganden som kommer till uttryck i hans betänkande. Med andra ord har beaktandet av kulturaspekter från och med nu blivit en förpliktelse som åläggs gemenskapen. Det är självfallet så att subsidiaritetsprincipen måste respekteras, men inte användas för att bromsa gemenskapens verksamhet på kulturområdet. Kulturen bör också spela en viktig roll i det europeiska integrationsarbetet. Man kan inte hävda att medborgarskapet skall sättas i centrum för byggandet av Europa och samtidigt bortse från kulturen och den mängd av värderingar -humanism, demokrati, mänskliga rättigheter, tolerans - som den europeiska samhällsmodellen grundar sig på.
Kultur är en fråga om social sammanhållning, och kan vara ett medel i kampen mot arbetslöshet och social utslagning, vilket Perry gav uttryck för när han nämnde att kulturen spelar en viktig roll vid skapandet av arbetstillfällen. Jag har precis givit mina tjänstemän i uppdrag att förbereda en grönbok över sambandet mellan kultur och sysselsättning, och jag hoppas kunna lägga fram den i slutet av året.
Kommissionen noterar med högsta intresse föredragandens olika förslag gällande tillämpningen av artikel 128.4, och jag kan försäkra er om att jag kommer att ha dem i åtanke när jag utövar initiativrätten vid utformningen av gemenskapspolitiken. Det är i denna mening vi anser att varje verksamhet med återverkan på kulturområdet måste förlika de egna målsättningarna med gemenskapens kulturella målsättningar. Till exempel borde en strukturfondsåtgärd som har kulturell verkan också bidra till den regionala utvecklingen, ta hänsyn till specifika kulturaspekter, samtidigt som åtgärden måste ha en europeisk spännvidd och synbarhet.
Gemenskapens kulturåtgärder måste ha som mål att göra européerna medvetna om innebörden av deras gemensamma ursprung, samt om den roll som utbytet spelat för vårt kulturella arv, vilket ledamoten Aparicio påvisade i sitt utmärkta inlägg. Å andra sidan bör åtgärderna, som föredraganden önskar, också gynna utformningen av nätverk för kulturellt samarbete vilket i sin tur kan möjliggöra mer konkreta verksamheter.
Ur detta perspektiv har också, med rätta enligt min mening, universitetens roll framhävts. Idén att skapa " Jean Monnet" -institutioner för europeisk komparativ kulturhistoria är ett initiativ som måste genomföras. Förslaget att göra framtida kulturprogram till integrerade program, det vill säga, att sammankoppla rena kulturåtgärder med åtgärder som företagits inom ramen för sammanhållnings-, utbildnings- och teknikpolitiken, förtjänar också att uppmärksammas.
Herr ordförande, kommissionen noterar uppmaningen från parlamentet och rådet att utarbeta inbördes förfaranden som genom införandet av en förenlighetsklausul garanterar att vad som beslutats i artikel 128.4 verkligen genomförs. Denna klausul kommer att underlätta samordningen av samtliga gemenskapsåtgärder, med möjlig återverkan på kulturområdet och därmed också en högre grad av kulturell integration i gemenskapens verksamhet. Inom kort kommer jag att lägga fram ett förslag till kommissionen om ett förfarande av denna typ som grundar sig på motsvarande erfarenheter inom miljöområdet.
Slutligen noterar kommissionen parlamentets och rådets önskan om en årlig rapport över hur man tagit fasta på de kulturella aspekterna inom gemenskapen.
För att avsluta vill jag än en gång lyckönska Escudero till hans utmärkta arbete, och betona att kommissionens rapport, samt rådets och parlamentets resolutioner inneburit ett viktigt steg mot erkännandet och etablerandet av kulturens roll i byggandet av Europa, så som föredraganden uttryckte det.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Evans
Herr ordförande! Jag vill hälsa er välkommen till debatten. Jag beklagar att ni missade första delen av den liksom också att föredraganden inte är här för att höra fortsättningen. Icke desto mindre vill jag tala till förmån för Escuderos betänkande.
Många tror att Europeiska unionen bara handlar om affärer, om att tjäna pengar och om internationell handel, men vi är många som anser att det handlar om mer än detta. Otvivelaktigt så förekommer i Förenade kungariket, men också i andra länder, allvarliga tvivel för närvarande och knorrande om hela konceptet bakom Europeiska unionen. Det är alltid politikerna och industrimännen som tror att de fattar besluten, men det är folket som fattar de verkliga besluten, och om vi skall kunna få med oss Europas medborgare måste vi involvera dem och få dem att känna sig som en del av Europeiska unionen. Det gör vi inte genom att lyfta fram våra meningsskiljaktigheter.
Jag accepterar och respekterar naturligtvis skillnaderna - våra olika språk, skilda historia, de olika religionerna i Europa och våra skilda kulturer. Men vi måste accentuera och bygga på likheterna. Europa som kontinent har en gemensam historia, som utformats av romarna, antikens greker, moderna krig med mera, men vi delar också en kulturhistoria och det måste vi inse. De flesta europeiska språk har ord, uttryck, grammatiska element som är lika, och andra likheter. Det är likheterna som binder oss samman och som i sista hand kommer att utgöra nyckeln till Europas framgång.
När provexemplaren av den gemensamma valutans sedlar offentliggjordes förra året var det många som var missnöjda. Vi kan bortse från att utformningen av sedlarna är irrelevant för den verkliga debatten om Europeiska unionen, men konstnärerna hade insett och uttryckt sin erkänsla för vårt gemensamma europeiska arkitektoniska arv, något vi alla söker bevara och skydda.
Därför tror jag, liksom också detta betänkande, att det är viktigt med ökade och samordnade insatser inom detta område. Det är vad betänkandet påkallar. Vi måste lära våra barn och ungdomar om andra språk och andra kulturer. Genom att göra det kan vi stå emot de mycket starka och negativa krafter som föreligger. Om inte dessa krafter kan hindras så kommer de att medföra en ytterligare ökning av rasism, fascism och främlingsfientlighet. Det framgick tydligen i den brittiska pressen nyligen, i form av en del dåligt underbyggd och negativ rapportering om paragraf 23 i Escuderos betänkande.
Min grupp kommer att ställa sig bakom ändringsförslag 3, för att rensa upp i detta, och för att få bort eventuella dubbeltydigheter, men principen kommer ändå att hävdas starkt. I en union med femton länder är det viktigt att vi undervisar våra barn om vår gemensamma historia och vårt gemensamma arv. Ibland, men inte alltid, kommer detta att innebära att vi får se till argument från bägge sidorna. Det innebär också att vi måste lära oss något av historien och om människornas kamp i andra länder.
Min grupp kommer också att ställa sig bakom ändringsförslag 1, som förfäktar en momssats på noll för böcker och tidningar - en stark princip. Ett land eller samhälle som beskattar det skrivna ordet tenderar att gå i en farlig riktning, och det är en som måste utmanas. Detta är ett omfattande och kraftfullt betänkande och den socialistiska gruppen stöder det gärna, och jag hoppas att också parlamentet gör det.

Vaz da Silva
Herr ordförande, då jag inte har någon tidigare parlamentarisk erfarenhet ställde jag upp i parlamentsvalet, eftersom jag trodde på den europeiska drömmen. Jag kom hit för att vara närmare källan, den källa ur vilken de beslut spirar som - på gott och ont - kan forma våra liv.
Ur min synvinkel är detta ett av de viktigaste betänkandena som debatteras under året i parlamentet. Hur många är av samma åsikt? Och likväl, ärade kolleger, hyser jag inga tvivel om att så är fallet. I denna avgörande fas av omsvängning inom Europeiska unionen kommer förstärkandet av dess kulturella dimension att föra med sig avgörande konsekvenser som bara denna dimension kan föra med sig, på känsliga områden som ekonomisk och social sammanhållning och medborgarrätt.
Inom de tre institutionerna har under senare tid tecknen på att man vill göra kulturen mer central i det europeiska projektet blivit allt fler. Detta är den stora utmaning vi måste anta och förverkliga. Parlamentet inneslöt i Dury/MaijWeggen-resolutionen för regeringskonferensen nya punkter, som kompletteras och förtydligas i kommissionens första rapport om gemenskapspolitikens inverkan på det kulturella området.
Men, för att den är så viktig, skulle jag vilja framhäva den resolution som det irländska ordförandeskapet undertecknade i det senaste rådet (kultur) i december, för där råder där det första gången råder enighet mellan medlemsstaterna om en ny attityd till det stimulerande kulturdokumentet inom unionen som banar väg för det ökade samarbete mellan institutionerna man länge har hoppats på.
Betänkandet av Escudero - jag är tacksam för det mottagande nästan samtliga av mina förslag fick - pekar klart ut den riktning som vi måste slå in på. Det är nödvändigt att artikel 128 ändras för att kunna utgöra en rättslig grund för alla åtgärder som har en kulturell dimension. Det är angeläget att man börjar tillämpa ett integrerat synsätt på samarbete mellan kommissionens tjänster och program, men inte skapa en gemensam kulturfond, vilket skulle vara att gå bakåt i förhållande till det nya synsätt betänkandet förespråkar. Framför allt är det nödvändigt med en obligatorisk kulturell aspekt av projekt på andra områden som finansieras av strukturfonderna. Slutligen gäller det att kräva en utredning om alla projekts kulturella inverkan, och då inte bara i negativ bemärkelse, analyserat med fosterlandets fördomsfullhet, utan framför allt i positiv bemärkelse, genom att utvärdera hur kulturen kan ge kraft åt regional utveckling, stimulans åt stadsmiljön, turism och sysselsättning. Så kommer det att bli förr eller senare. Ju förr desto bättre.

Monfils
Herr ordförande, även om kulturen tas i beaktande i direktiven, i anslagen till strukturfonderna och genom att direkt stöd beviljas, så är allt detta lite splittrat.
Escuderos utmärkta betänkande formulerar med rätta det centrala problemet, dvs. hur unionen med respekt för subsidiaritetsprincipen skall ges möjlighet att på kulturområdet vidta kompletterande åtgärder som samtidigt är samordnade och övergripande, genom att stryka det krav på enhällighet som leder till att flera program blockeras, något som möter kritik från allt fler aktörer på kulturområdet.
Genom att ge Europeiska unionen möjlighet att genomföra en kulturpolitik i respekt för medlemsstaternas nationella och regionala mångfald, samtidigt som det gemensamma kulturarvet lyfts fram och parlamentsbeslut rörande den kulturella sektorn fattas genom medbeslutande med kvalificerad majoritet så skulle kulturen på allvar ta plats bland de viktiga frågorna i Europa.
Omarbetningen av artikel 128 i EG-fördraget skulle - för att travestera en historisk händelse - vara ett litet steg när det gäller att ändra en text men ett stort steg för det kulturella skapandet.
I det här sammanhanget beklagar jag sammanfattningsvis att den europeiske kommissionsledamoten, som inte åhörde hela debatten, trots att den var kort, inte klart och tydligt sa om han var för eller mot ändringen av artikel 128, en ändring som jag för min del helt och fullt stöder.

Evans
Herr ordförande! Det faktum att två talare inte finns närvarande vid slutet av debatten visar bara hur olyckligt och otillfredsställande det är att dela upp en debatt. Kommissionsledamoten svarade på olika saker och debatten fortsatte efter det. Det är olyckligt och orättvist. Tjänsterna kanske kan titta på detta i framtiden. Det är inte ett tillfredsställande sätt att arbeta på.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Evans. Ert inlägg noteras, men naturligtvis kommer ni att förstå av vilka skäl - de har redan tidigare förklarats - det var nödvändigt att gå tillväga exakt på detta vis - det hörde till den närvarande kommissionsledamotens särskilda åligganden. Hur som helst är er anmärkning helt rimlig och vi måste arbeta i en riktning som gör att saker och ting kan förändras och att sådana här situationer faktiskt inte upprepas.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kostnader för och prissättning av transporter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0012/97) av Schmidbauer för utskottet för transport och turism om kommissionens grönbok " För en rättvis och effektiv prissättning inom transportsektorn - Politiska alternativ vid internalisering av de externa kostnaderna för transporter i Europeiska unionen" (KOM(95)0691 - C4-0610/95).

Schmidbauer
Herr kommissionsledamot, ärade ledamöter! Vi i parlamentet har ju sedan länge väntat på ett initiativ från kommissionens sida om en rättvisare fördelning av transportkostnaderna. Låt mig få uttrycka mitt erkännande till kommissionsledamot Kinnock att han redan från början av sin tjänstetid ägnar sig åt denna så svåra uppgift och att han framlagt en grönbok om internalisering av de externa kostnaderna för transporter. Det är ett steg i rätt riktning för att lösa transportproblemen och för att uppnå en på sikt acceptabel rörlighet under beaktande av miljön. Den växande rörligheten går parallellt med en ökning av transportproblemen.
Under de senaste tjugo åren har de enskilda trafikanternas dagliga kilometertal i genomsnitt fördubblats, och detsamma gäller för antalet fordon. Det nuvarande avgifts- och skattesystemet, som därtill varierar starkt mellan de europeiska staterna, tar inte hänsyn till de verkliga kostnaderna och vältrar över dem på andra. Det uppstår en illusion om att bilkörning är en relativt billig inrättningen. Men varje trafikant subventionerar de andras resor och det är ju så att alla även de som inte har bil är med och betalar för de externa kostnaderna, alltså för infrastruktur, trafikstockningar, trafikolyckor och miljöskador.
Grönboken är ett diskussionsdokument. Den är inte tänkt som en färdig lag. Det vill jag här återigen betona, eftersom de som kritiserar konceptet får det att låta som om det vore fråga om en färdigt utarbetad lag. I princip kan grönboken tillämpas för alla transportmedel, alltså väg- och järnvägstrafik, sjöfart på inre vattenvägar samt flygtrafik. Man utgår dock från vägtransporter och på de kostnader som förorsakas av tung transport. Det betyder dock inte att de i grönboken föreslagna åtgärderna har som mål att förbjuda godstransporter på vägarna. Detta påstås alltid från den däri involverade sidan. Jag har inte kunnat hitta något ställe i grönboken som stödjer detta påstående. Godstransporter på vägarna är och förblir en nödvändig beståndsdel i all ekonomisk verksamhet. De måste dock underkastas principen om att de externa kostnaderna ska bäras av förorsakaren.
Ett annat icke hållbart argument går ut på att man inte bara skulle belasta vägtransporterna med de externa kostnaderna, utan även gottskriva dem deras externa nytta. Det stämmer visserligen att det är vägtransporterna som människorna har störst nytta av. Fördelarna kan dock inte räknas som extern nytta, eftersom transporttjänsterna ju inte är gratis. Användaren har ju redan betalat dem. Därmed har det redan klarats av vid kostnadsberäkningen.
(Protest från Jarzembowski) Av detta skäl, Jarzembowski, är jag inte införstådd med ändringsförslag nr 2 från PPE-gruppen. Grönboken hittar inte heller på några extra kostnader för att göra transporten dyrare. Den påvisar endast de hittills dolda kostnaderna och föreslår en effektivare och rättvisare fördelning av just dessa kostnader. Internaliseringen ska leda till en kostnadssänkning så att företag och medborgare ska kunna ge ut mindre för transportkostnader och framför allt: dessa kostnader måste vara tillförlitligt kalkylerbara.
För att uppnå en rättvis fördelning av de externa kostnaderna på dem som förorsakar dessa måste principer utvecklas som garanterar att kostnadernas erläggande ställs i så nära relation som möjligt till tillämpningen. Avgifterna får alltså inte missbrukas som en extra skattekälla. Jag vill bara påminna om diskussionen i Tyskland, där det talas om en eventuell höjning av mineraloljeskatten för att stoppa hålen i finansministers budget. Något sådant får inte ske här. Om man vid internaliseringen utgår från den faktiska användningen, bör transportkostnaderna totalt minska även om avgifterna för vissa transporter höjs.
Nu till de enskilda externa kostnaderna: Först kostnaderna för infrastruktur. Vägarna skadas då de används. Av avgörande betydelse är då fordonens axellast. Ju tyngre fordonet är, desto mer skadas vägarna. Även i de medlemsstater som har vägavgifter betalar de enskilda trafikanterna ofta inte de skador som de själva förorsakar; det är snarare så att de tunga lastbilarna subventioneras av persontrafiken. Trafikstockningarna betalas redan idag delvis av trafikanterna, men bara delvis. Å andra sidan vållar varje trafikant alla andra trafikanter samma försening som sig själv, och han betalar för sitt beslut att använda bilen vid rusningstider med att han måste tillbringa längre tid i bilen. Denna fundering tar dock på intet vis upp frågan om det ekonomiska värdet av olika transporter. Införandet av differentierade vägavgifter, som är relaterade till region, tidpunkt och de skador som förorsakas, bör sänka den mer onödiga trafiken och på så sätt leda till att trafiken flyter bättre.
Kostnaderna för trafikolyckor täcks inte på långt när av de i unionen mycket olikartade försäkringssystemen. Alla skattebetalare måste vara med och betala resterande belopp, trots att de inte alla är bilister. Sedan har vi också skillnaden mellan säkra fordon eller ett säkert och ett osäkert körsätt. Enligt principen om att den som förorsakar kostnader även ska bära dem, vore det konsekvent om varje bilist betalar sin andel av den risk han själv skapar. Jag är dock inte helt införstådd med den beräkningsmetod som föreslås i grönboken.
Miljöskadorna som förorsakas av trafiken är obestridliga. 62 % av kolmonoxidemissionen, 50 % av kväve-, 33 % av kolväte- och 17 % av koldioxidemissionen får vi skriva på vägtransportens konto. Enligt en studie som nyligen genomfördes är över 20 % av EU: s befolkning utsatt för trafikbuller, som är högre än den bullernivå som människor normalt bör utsättas för. Något annat jag saknar i grönboken är en kommentar, respektive undersökning, angående CO2-emissionen. En del av miljöskadorna skulle kunna minskas redan idag om medlemsländerna bättre kontrollerade att de redan existerande europeiska direktiven och reglerna åtföljs. För att kunna genomföra en internalisering av de externa kostnaderna föreslår kommissionen att vägavgifterna ska nerläggas på elektronisk väg, alltså ett road pricing-system. Jag anser detta i princip vara en bra metod, men för detta ändamål måste regler tas fram för att säkra dataskyddet och det hela få inte leda till sociala snedvridningar. Men det kommer säkert att dröja innan telematiken kan tillämpas för vägavgifter. Under tiden bör som ett första steg fordonsskatten, bensinskatten, registreringsskatten samt vägavgifterna i Europa harmoniseras, för att senare helt eller delvis ersättas av road pricing-systemet.
Jag vill än en gång med eftertryck betona: Förslaget i grönboken har inte som mål att göra transporten dyrare, utan avser bara en rättvisare fördelning av kostnaderna.
Grönboken innehåller även några punkter som inte är helt klarlagda, och kommissionen räknar ju också själv upp dem. Där ingår vilka undersökningar som ännu ska göras, eftersom några utsagor måste kompletteras eller fördjupas. Men på det hela taget skapar grönboken en förutsättning för nya vägar inom transportpolitiken. Dessa nya vägar kan bidra till att lösa de ökade trafikproblemen, och jag hoppas att vi trots alla olika uppfattningar gemensamt kan inleda och vidareutveckla denna nya transportpolitik.

Sisó Cruellas
Herr ordförande, såsom framkommit av yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, som jag varit föredragande för, utgör de överväganden som uppställts i grönboken om internaliseringen av de externa kostnaderna för transporter i Europeiska unionen inte mer än ett första försök att angripa frågan, bland annat därför att kommissionen endast har för avsikt att inverka på vägtransporter, eller rättare sagt, på tunga godstransporter på vägarna, vilket antagligen skulle orsaka än mer snedvridna konkurrensförhållanden än de nuvarande.
För att förverkliga internaliseringen av de externa kostnaderna för transporter i Europeiska unionen är det nödvändigt:
För det första, att ha tillgång till utförlig information om de aktuella externa kostnaderna för vart och ett av transportsätten samt om dess möjliga framtida utveckling.
För det andra, att nämnda externa kostnader kvantifierats och värderats, för att samma beräkningskriterier skall kunna tillämpas för de olika transportsätten.
För det tredje, att man vid tillfället för analys, kvantifiering och värdering av de externa transportkostnaderna, går till väga på samma sätt också med de externa vinsterna, för att undvika en skev uppställning.
För det fjärde, att anmärkningar om externa kostnader görs samtidigt, så att kostnaderna som vart och ett av dessa transportsätt ger upphov till kan ställas mot de externa vinsterna i varje enskilt fall.
Sett ur detta perspektiv, håller ni säkert med mig om att det är tveksamt huruvida det är möjligt att med de tillvägagångssätt som föreslås i kommissionens grönbok konfrontera ett så komplext problem som internaliseringen av de externa kostnaderna för transporter utgör, också med tanke på den knappa och föga tillförlitliga information vi förfogar över. Kommissionen tillstår själv att man har sina dubier vad gäller beräkningarna av de externa kostnaderna. Till exempel, vad beträffar de externa kostnaderna för tåg- och båttransporter, pekar man i grönboken på stora befintliga uppskattnings- och kompetensproblem. Det är också svårt att begripa anledningen till att kommissionen insisterar på att koncentrera sig enbart på varutransporter, när de två viktigaste orsakerna till externa kostnader för vägtransporter är trafikstockningar och olyckor. Den förra har sitt ursprung nästan enbart i turismen. Detsamma kan sägas om olyckorna, där procentandelen offer är mycket högre bland turister.
Det vore möjligt att nämna många andra svagheter hos grönboken, men tiden för mitt inlägg tillåter inte det. Därför vill jag i stället uppmuntra kommissionen att gå vidare i sitt sökande efter konkreta och globala förslag, som framgångsrikt kan lösa problematiken med de externa kostnaderna.

Rübig
Herr ordförande! Effektiva priser inom transportbranschen, det är en mycket intressant grönbok. Jag kan bara gratulera kommissionen till att ha haft funderingar på hur trafiken ska fungera nästa årtusende. Rörlighet är ett behov, som vi konfronteras med dag för dag, och folk rättar sig inte alltid efter politikernas målsättningar, utan de använder det transportmedel som de anser vara det mest effektiva och snabbaste i den situation de befinner sig i.
Det jag anser lyckat i grönboken är den grova indelningen i tre väsentliga områden, nämligen det första, principen om att de externa kostnaderna bärs upp av de som förorsakar dem, det andra, tillämpning av marknadsrelaterade instrument och det tredje, en omfördelning av skatterna. Det innebär inte en höjning av skatterna, utan precis tvärtom, om målet om ett kostnadssänkande transport- och rörlighetssystem uppnås.
Först några ord om det första området. Principen om att trafikanten ska betala de reella kostnaderna för den sträcka de tillryggalägger är en mycket bra princip. Därigenom blir, enligt min åsikt, kostnaderna mer konkreta för trafikanterna och de kan då reagera flexiblare. En annan väsentlig princip är att alla transportmedel ska behandlas lika. Vad gäller de marknadsrelaterade instrumenten kan sägas att det är fråga om att få fram ekosociala, rättvisa och effektiva marknadspriser. Detta skulle medföra en sänkning av transportkostnaderna för alla på grund av en förbättrad infrastruktur genom att de punkter som står i grönboken realiseras.
Av avgörande betydelse är att om telematiken används, ska den tillämpas i hela Europa och den måste tillåta olika system, alltså inte bara ett system, som har monopol och inte tillåter någon konkurrens. Tiden ska utvisa vilket som är det bästa systemet. Därför bör telematiken ta hänsyn till de skador infrastrukturen förorsakar, möjliggöra tidsrelaterade avgifter i känsliga och överbelastade områden, införa en differentierad mineraloljeskatt allt efter miljöklassificering. Men telematiken skall också medföra att alla motorbränslen behandlas skattemässigt lika och att bullerklasser införs, alltså indela transportmedlen i bullerklasser, så att det för tysta transportmedel kan ske en kostnadssänkning. Vidare bör säkerhetsklasser för säkra bilar införas liksom skadeämnesklasser, långlivsklasser och helt enkelt skrotpremier, som ger fördelar för den som kan bevisa att bilen skrotats. Vidare finns det möjligheter inom ramen för körsäkerhet: sekundsömn, ögonfel, bristande reaktionstid, brist på övning och teoretisk kunskap förorsakar en mängd kostnader. Därför bör ett sådant instrument även innehålla pluspunkter för dem som gör en vidareutbildning.
Slutligen till omfördelningen av skatter: Alla skatteintäkter ska åter tillföras transportsektorn med målsättningen att lösa problemen. Det får inte förekomma att ett transportmedel subventionerar ett annat. Man bör erbjuda regionala lösningar. Försök skall göras för att garantera finansieringen av forskning och utveckling, säkerhetssystem för telematiken och miljöinformationssystem samt utbildning och vidareutbildning.

Sindal
Herr ordförande, förutom att jag vill tacka er, vill jag tacka kommissionsledamoten och kommissionen för grönboken. Jag vill också tacka Schmidbauer för betänkandet. Det utgör ett gott bidrag till debatten, och det är ett första steg på vägen. Transportpolitikens nära anknytning till många andra politikområden gör, att det är en svårhanterlig fråga. Därför måste vi gå pragmatiskt till väga, annars kan vi löpa risken att förlora greppet om hela saken. Här handlar det om konkurrens, miljö, inre marknad, nationella kulturskillnader eller skillnader i största allmänhet, och det finns ju många faktorer att ta hänsyn till när man utarbetar ett betänkande. Därför är betänkandet en kompromiss, men av hög kvalitet. Det är faktiskt en del av det politiska Europa, och ett uttryck för att vi har en höger och en vänster, och att vi har särskilda intressen i transportsektorn. Det viktigaste är, att debatten får gå vidare, att vi har ett meningsutbyte på en hög, kvalificerad nivå. Motsatsen skulle bli, att politiken går i stå, och att transporterna därmed inte utvecklas, och att transporterna också går i stå. Vi är alla motståndare till en orättvis konkurrens i fråga om skatter, energiförbrukning, föroreningar, arbetstid osv. Nu talar man om eurovinjetten. Vi diskuterar problemen i Alperna. Låt oss börja med dem. Men låt oss vara ense om, att föroreningarna ökar och att det är belagt, att transporternas andel av dess föroreningar också ökar.
När kommissionen i höst tar sig an problematiken beträffande internaliseringen av externa kostnader, som det heter, så är det viktigt, att kommissionen och kommissionsledamoten framlägger en tidtabell för hur man kommer vidare i Europa. Det får inte bara bli tomt prat. Och under tiden kunde man också dra in de nationella parlamenten i processen, låta dem behandla problematiken och ta aktiv del i frågan. Och det skulle vara bra om vi för en gångs skull kunde lägga grunden för ett samarbete i stället för konfrontation, så att vi har en kommission, som kan presentera en produkt för ett ministerråd, som arbetar i samma riktning. Jag stöder utvecklingen, jag stöder utvecklingen i en sådan riktning att det inte bara skall finnas konkurrens mellan transportleverantörerna, utan också konkurrens mellan transportformerna.
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, vi har en gemensam uppgift. När vi i morgon röstar, så är det inte om en lagstiftning, utan om första delen av en lagstiftning.

Jarzembowski
Herr ordförande! Låt även mig, liksom föregående talare, få tacka Schmidbauer så hjärtligt, för det första för hennes betänkande och för det andra för att hennes förmåga att formulera förnuftiga kompromisser i långdragna diskussioner, vilket får hela parlamentet att inta en gemensam hållning till denna grönbok. Det är mycket viktigt att det i en så viktig fråga, som en rättvis och effektiv prissättning, inte uppstår något småaktigt käbbel mellan ledamöterna i parlamentet, utan att vi intar en gemensam hållning gentemot rådet, men även gentemot kommissionen, herr kommissionsledamot Kinnock.
Vi kristdemokrater understöder grönboken som ett första försök till en analys av de externa kostnader, som orsakas av trafiken och vilka även bör bäras av trafiken. Men, allvarligt talat, herr kommissionsledamot, så tycker jag att analysen är långt ifrån perfekt. T.ex. har de externa kostnaderna för järnvägstransport, transport på inre vattenvägar och flygtransport inte tagits så detaljerat som vägtransporter. Likaså saknas förslag om att påföra dessa transportmedel de externa kostnaderna. Tillåt mig att som exempel påpeka att inte ens de effektiva kostnaderna på Rhen täcks av sjöfarten där. Så med tanke på detta finns det mycket kvar att göra.
Parlamentet måste yrka på att alla transportmedel ges samma förutsättningar för konkurrens. Därför måste vi vid denna tidpunkt förhindra att vägtransporterna belastas ensidigt med de externa kostnaderna. Samtidigt uppmanar vi er att påföra alla transportmedel de externa kostnaderna för att motverka en snedvridning av konkurrensen mellan transportmedlen.
Den i princip riktiga idén, herr kommissionsledamot, att påföra transportmedlen de externa kostnaderna får dock - som min kollega Schmidbauer med rätta poängterade - inte tjäna till att helt enkelt göra transporten dyrare och fylla på finansministrarnas kassor. Det kan inte vara vår uppgift! Dessa medel måste utan undantag användas för att finansiera de skador som förorsakas av trafiken. Vi måste alltså se till att man i medlemsländerna inte med hänvisning till allmänna skatteregler höjer kostnaderna för vägtransporter och andra transportmedel och sedan använder intäkterna för till exempel bildkonst i respektive land. Det får inte grönboken och förslagen leda till och det måste vi försäkra oss om!
Slutligen till fjärrtransporterna. Inom det området kan vi redan idag vidta effektiva åtgärder utan ekonomiska påfrestningar vad gäller miljövården, trafiksäkerheten och konkurrenssituationen. Jag vill här endast ta upp tre exempel: Vi kan äntligen harmonisera fordons- och energiskatten inom unionen så att företag från olika medlemsländer får samma konkurrensförutsättningar. Likaså kan vi vid beräkningen av satserna för fordonsskatten utgå från avgaser, bullerutveckling och vägbelastning för att på så sätt via en klassificering av fordonsskatten skapa incitament för att avlasta miljön.
Följande fråga har mina kollegor också redan tagit upp: Om medlemsländerna - och jag är rädd för att ni, herr kommissionsledamot, måste uppmana medlemsländerna till det, - skulle se till att kör- och vilotiderna åtföljs, att lastfordon som överskrider normerna för utsläpp- och bullerbelastning förses med körförbud, om de skulle vidta helt praktiska kontrollåtgärder, kunde vi redan idag göra en hel del för bullerskydd, miljöskydd och trafiksäkerheten. Jag är mycket intresserad av att höra av er om ni tänker att ta er an dessa praktiska åtgärder.
Jag tänker inte ta upp frågan om vägavgifter idag, eftersom jag avser att lägga fram ett speciellt betänkande i det ämnet. Låt mig kort ta upp två småsaker: Schmidbauer och Rübig, jag kan absolut inte se någon nytta med de program som befattar sig med skrotning av äldre fordon. Det skulle endast belasta den statliga budgeten, vara ett bländverk utan långvarig effekt och även ett införande av produktgaranti för långlivade motorer är ren nonsens!
Slutligen vill jag rikta ännu en fråga till herr kommissionsledamot: Är ni beredd, som med stor enighet krävts i utskottet, att låta genomföra en omfattande studie, som sammanfattar, analyserar och påvisar de externa kostnaderna för alla transportmedel. På så sätt vill vi, då aktionerna startar, vara säkra på att de externa kostnaderna bärs upp av alla transportmedel och att detta sker på en tillförlitlig grund?

Santini
Herr kommissionsledamot! Den 27 mars förra året i denna kammare, i ett inlägg i frågan om förhållandet mellan driftkostnaderna och motorvägarnas avgifter, påminde ni om motorvägen genom Brennerpasset, där man tar ut avgifter som är så höga att de tre gånger överstiger underhållskostnaderna för sträckan från Brenner till Innsbruck, vilket borde utgöra en utgångspunkt för vårt resonemang: detta är ett brott mot gemenskapens fördrag och anslutningsavtalen.
Orsaken till de höga kostnaderna är, i det österrikiska fallet, ett försök att avskräcka från transporter med tunga lastbilar, framför allt under natten, genom att tillämpa en verkligt hög avgift: på ett avsnitt av 35 km betalar man 90 ecu på dagen, det dubbla mellan kl. 22.00 och 05.00. Avsikten att skydda miljön är utan tvekan lovvärd, men det verkar inte rätt att priset för detta skall betalas nästan uteslutande av speditörerna, liksom det verkar orätt att detta sker enbart på ett visst avsnitt av vägen, på initiativ av en enda medlemsstat, utan att man har gjort några som helst försök till samordning med angränsande stater, vilka har samma problem på sina territorier.
Därför anser jag att föredragandens förslag är riskabelt, det förslag som anges i paragraf 18.4, där hon föreslår att man skall godkänna vägavgifter som är " avsevärt mycket högre" - detta är den term hon använder - för de korridorer som har störst effekt på miljön, vilket skulle göra det möjligt att finansiera alternativa lösningar. Det handlar bland annat om att finansiera en tunnel under Brenner och hela axeln mellan München och Verona som, enligt en preliminär beräkning från 1992, skulle kosta 13 miljarder ecu, dvs. 25 000 miljarder lire. Jag frågar mig oroligt hur mycket av denna kostnad som kan tas in från motorvägsavgifter. Vi måste med andra ord vara försiktiga med att stödja enkla alibin för godtyckligt höjda vägavgifter. Även denna kostnad kommer att få allvarlig effekt på de totala transportkostnaderna och bidra till att skapa allvarliga obalanser mellan olika områden, mellan olika medlemsstater och även mellan olika företag inom samma nation.
Den 5 december förra året organiserade undertecknad ett seminarium här i Bryssel under rubriken " Harmonisering av transportkostnaderna inom Europeiska unionen" . Vid seminariet deltog representanter för fem olika länders transportorganisationer och det viktigaste som framkom var en stor gemensam vilja att diskutera denna fråga.
Därför är det nödvändigt med gemensamma regler som självklart tar hänsyn till de tekniska och externa kostnaderna, men även till vilken effekt höjda arbetskostnader kan få; vad gäller det sistnämnda kommer det för övrigt snart ett betänkande. En tendens som måste undvikas är att lasta över alla externa kostnader på speditörerna. Glöm inte det dominerande gemensamma behovet i Europa just nu: att skydda arbetstillfällen, men inte bara det, utan nödvändigheten av att skapa nya arbeten. Alltför höga kostnader och nya skatter skulle faktiskt kunna ta död på de små speditionsföretagen, vilka utgör 85 procent av samtliga transportföretag i Europa.

Wijsenbeek
Ordförande, vi stödjer målsättning i grönboken: att minska de skadliga följderna, objektiv beräkning för alla modaliteter. Det betyder alltså, herr kommissionsledamot, att det som står i grönboken, inre sjöfart noll procent, det går bara inte och vi är för varaktig mobilitet. Finns det alternativ till vägtransporter? Egentligen inte i de flesta fall. Det betyder att vi i varje fall inte önskar några tvingande åtgärder för lastvalet.
Vi tycker att ny teknologi måste stimuleras. Det måste ske med pull and push-åtgärder. Alltså tycker vi också att den nyaste teknologin snarare måste belönas än bestraffas och att det alltså måste komma nolltariff för de minst skadliga transportmedlen.
Säkert, och föredragande har redan sagt det, våra komplimanger till henne, måste vi vaka över att en strukturellt svag näringsgren inte påläggs ännu fler krav. Men vi är eniga om att vi måste ha en övergång av de fasta till variabla kostnader. Vi stödjer då också i detta paragraferna 7, 8, 11, 12 och 15 och de gör, med varandra, betänkandet i sin helhet acceptabelt.
Jag har nu två specifika frågor till kommissionsledamoten. En undersökning på uppdrag av ministern för transport och vattenvägar, nu ordförande för ministerrådet, genomförd av byrån Tebodin, har påvisat att i frakttransporter måste mer än 100 % av kostnaderna bäras. Delar kommissionsledamoten den åsikten och tänker han ta med den rapporten i sina vidare överväganden?
För det andra, när vi går över från bilar på 40 till 44 ton på 5 axlar, kan vi genomföra en besparing på 214, 3 miljoner liter och 18, 4 miljoner kilo mindre giftiga ämnen. Tänker kommissionsledamoten, så som vi som parlament har rekommenderat i betänkandet om mått och vikter, ändå inte ta det i övervägande för att skona miljön?

Van Dijk
Ordförande, det är bra att grönboken föreligger och att också fru Schmidbauers betänkande föreligger, för nu har det pratats för länge om internaliseringen av de externa kostnaderna i transportsektorn, men fram tills nu har knappast någonting blivit verklighet. Jag måste dock säga att när man tittar ordentligt på fru Schmidbauers betänkande och när man jämför det med grönboken från kommissionen, som har en sådan fantastisk titel: Mot en ärlig och ändamålsenlig prissättning inom transportområdet, möjliga policyval för internaliseringen av de externa kostnaderna för transporter i den Europeiska unionen, då kan jag tyvärr inte säga något annat än att betänkandet från fru Schmidbauer egentligen är ännu mindre intressant än grönboken själv. Jag kan alltså egentligen säga att modet har sjunkit i skorna hos transportutskottet.
Betänkandet drar slutsatsen att internaliseringen inte skall tjäna till att göra transporter dyrare. Men berätta då för mig hur i himmelns namn miljöskadliga transporter skall motverkas om transporterna inte får bli dyrare. Betänkandet säger att det inte är meningen att ta bort godstransporterna från vägarna. Men, det är det som är min avsikt, så långt det går. För godset kan ju, på ett mycket miljövänligare sätt, transporteras per järnväg och på vatten.
Herr Wijsenbeek, jag tyckte det var så trevligt att ni precis sa, att det skulle finnas en nolltariff vid tillämpning av modern teknologi för det minst miljöskadliga transportmedlet. Nå, då har herr Kinnock rätt i att han tillämpar en nolltariff för de inre vattentransporterna, till och med utan den moderna teknologin. För transporter på vatten är utan någon som helst tvivel, den mest miljövänliga motoriserade formen av transporter. Men ännu bättre är som ni vet andra transportmedel, som inte är motoriserade, men de är inte uppe på dagordningen för vi talar om Europa.
Om vi verkligen vill komma fram till en hållbar mobilitet då fruktar jag att betänkandet inte är tillräckligt strängt om olika former av transport och det framgår desto mer av faktumet att, trots stor välvillighet från föredragande, förblir lufttransporter onämnda. Miljöministrarna drog i december 1994 slutsatsen att det inte längre finns något skäl att utesluta kerosin från acciser. Den europeiska kommissionen nämner inte det i sin grönbok. Rädd för att därmed dra upp en diskussion som skulle kunna orsaka problem. Men lufttransporter är den mest miljö-ovänliga transportformen. Därför är det absolut nödvändigt att det så snart som möjligt tas ut normala accistariffer på kerosin. Då blir det alltför lätt om mina kollegor i sina egna länder säger: naturligtvis vill vi det, men det måste ske internationellt. Sedan kommer vi hit till Europaparlamentet, i Europa Unionen och då säger vi: nej, det vill vi inte för det är dåligt för konkurrenspositionen. Varje försök åt det hållet avvisas här. Det är inte så mycket föredragande, utan den högra sidan av detta hus som är ansvarig för den mycket måttliga kvalitén på detta betänkande.

Van der Waal
Herr ordförande, i grönboken om påslaget av externa kostnader i transporter fäster man uppmärksamheten på den så kallade obetalda räkningen för transporter. Storleken och sammansättningen på den räkningen kan diskuteras, men vi måste vara mycket medvetna om att förflyttningen av människor och gods belastar miljön och innebär kostnader för samhället. Dessa kostnader kommer för närvarande inte tillräckligt mycket till uttryck i priset för transporter. Jag anser därför att grönboken ger en god början till en fortsatt diskussion på basis av principen användaren betalar och nedsmutsaren betalar.
På ett antal punkter har grönboken inte övertygat mig. I motsats till vad som anges, kan kostnaderna på grund av stockning orsakad av otillräcklig infrastruktur inte belastas transportörerna. De lider mest själva av det. För att bekämpa stockningar och för ett bättre utnyttjande av den knappa infrastrukturen är det bättre att ge fördelar åt den ekonomiskt viktiga trafiken med ett system med road pricing . I detta sammanhang beklagar jag att mitt ändringsförslag där personbilar angavs som de huvudskyldiga till köer i stadsområden, avslogs. Som tur är återfinns detta uttalande i betänkandet från miljöutskottet.
Vidare förundrade det mig att kommissionsledamot Kinnock i ett tal har sagt att påslaget av de externa kostnader inte har som mål att ändra det modal-shift , men jag frågar mig, varför läggs de då alla på vägtransporter. Är kommissionsledamoten inte av den åsikten att alla externa kostnader inom kort måste läggas på alla transportsystem? Och har han redan nu någon insikt i vad det betyder för de ömsesidiga konkurrensförhållandena. Jag fruktar att järnvägarnas position i förhållande till vägtransporter får ett ännu sämre läge. Gärna en kommentar från kommissionsledamoten om detta. Men framför allt vill jag höra från honom om han förespråkar ett modal-shift och vilka åtgärder han har i beredskap för att nå det målet. Nu blir bara godstransporterna dyrare.
Vidare, är jag besviken på ståndpunkten från kommissionen när det gäller en begränsad höjning av bränslepriserna. Visserligen är en accishöjning en sak-egen åtgärd som i tid och rum differentierar lite, men en höjning av acciserna kan genomföras snabbt och enkelt. Dessutom passar det in i policyn med ändringsmöjligheter och stimulerar till ekonomisk användning och utveckling av sparsamma och rena motorer. Detta i motsatts till prishöjningar av den strikte eurovinjetten som inte precis stimulerar till mindre mobilitet.
Slutligen lovord för föredragandes arbete.

Baldarelli
Herr ordförande! Herr kommissionsledamot! Till skillnad från vissa av mina kolleger anser jag att föredraganden och kommissionen har gjort ett gott arbete: framför allt vad gäller siffrorna, såväl de 250 miljarder ecu som utgör de externa kostnaderna, av vilka 120 avser trafikstockningar, som de 1, 5 procent av kostnaderna som utgörs av trafikolyckor: över 50 tusen personer råkar ut för olyckor, och här talar man även om cirka 166 miljarder ecu. Självklart måste vi försöka föreställa oss en annan typ av utveckling och dessutom ett sätt att återställa jämvikten mellan transporter och miljö, med syftet att nå fram till en hållbar rörlighet.
Ur denna synpunkt sett har marknadskrafterna, som har ökat flexibiliteten, och den njugga behandlingen av allmänna transportmedel spelat en stor roll, eftersom detta på vissa håll har lett till att man diskuterat en negativ modell.
Jag skulle vilja återge vissa siffror vad gäller utsläppen av CO2. Vi föreställer oss en transport av 2 tusen ton över ett avstånd av 1 000 km: när det gäller transporter till sjöss så leder detta till ett utsläpp av 7 ton CO2; via järnväg 11 ton, på väg 60 ton.
Detta är faktorer som ger upphov till stark oro, liksom naturligtvis den uppdelning på olika transportsätt som har präglat utvecklingen under de senaste åren, något som har lett till att järnvägstransporterna har starkt missgynnats: tänk bara på att 1970 utgjorde vägtransporterna 48, 6 procent, medan de idag utgör 71, 7 procent; järnvägen representerade 1970 31, 7 procent, medan den idag tyvärr bara står för 14, 9 procent; vattenledernas andel har sjunkit från 12, 3 till 7, 7 procent.
Som synes är diskussionen om de olika transportsätten viktig. Uppdelningen i olika transportsätt befrämjas också av uppspaltningen av de externa kostnaderna. Ur denna synpunkt, herr kommissionsledamot, tror jag att vi måste vidta mycket konkretare åtgärder: jag tror att vi snabbt måste tillgripa lagstiftning - inte bara slå oss till ro med att genomföra studier - för att få till stånd förnuftiga tidtabeller; särskilt viktigt finner jag framför allt resonemanget att på europeisk nivå harmonisera befintliga styrdokument inom transportpolitiken vad gäller vägskatten, på mineraloljor samt registreringsavgiften och andra avgifter. Det är dessa konkreta faktorer man, enligt min mening, måste arbeta med för att konkretisera detta betänkande som är grundligt och som även diskuterar en alternativ transportkultur.

McIntosh
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionens förslag om en rättvis och effektiv prissättning som ett medel för att få till stånd en mer rättvis konkurrens mellan olika transportmedel. Jag vill gratulera kommissionsledamoten och hans personal till dokumentet och också föredraganden för det utsökta arbete hon utfört.
Vårt syfte med detta är att sätta priser på externa kostnader vid transportanvändning. Det har hävdats att transportanvändarna - främst väganvändarna - inte betalar de kostnader som läggs på dem genom deras transportbeslut, och att detta leder till en bristande överensstämmelse mellan de priser användarna betalar och de bakomliggande kostnaderna för samhället i dess helhet. Det är en berömvärd målsättning. Om vi kopplar transportpolitiken så direkt som möjligt till de kostnader som uppkommer för en resa, så vore detta bra för miljön och skulle leda till ett rättvisare och effektivare transportutnyttjande.
Så långt, så väl. De externa kostnaderna måste emellertid utvärderas - föroreningar, buller, trafikstockningar med flera. Min första fråga till kommissionsledamoten här i kväll blir: Hur bestämmer vi dessa kostnader? Hur kan kommissionen uppskatta dem? Hur kan ni sedan föra dem vidare till de enskilda användarna? Vilken roll skulle tekniken spela och hur ser kommissionen på användning av telematik, satelliter och annan modern teknik? Vi behöver korrekta data och empiriska bevis vad gäller dessa kostnader. Mitt budskap till kommissionen i kväll blir att dokumentet i hög grad saknar sådana empiriska bevis och data.
Det kommer inte att förvåna kommissionsledamoten att Förenade kungariket redan lägger större vikt vid behovet av att prisstrukturerna inom transportsektorn motsvarar de fullständiga kostnaderna, inklusive miljökostnaderna. Hur säkra kan vi vara på de externa miljökostnaderna och hur skall vi kostnadsberäkna dem och sedan omvandla detta till prisåtgärder? Såväl kommissionens grönbok som föredragandens betänkande lägger stor tonvikt vid skattemässiga åtgärder. Mitt påpekande till såväl kommissionen som föredraganden är mycket tydligt och positivt. Vi får inte bortse från subsidiaritetsprincipen. Kan kommissionsledamoten här i kväll komma med ett allt överskuggande argument för åtgärder på gemenskapsnivån? I annat fall vill jag hävda att det vore bäst att överlåta besluten om de skattemässiga åtgärderna på medlemsstaterna.
En sak vi alla kan vara överens om är att detta är en komplicerad fråga, som kräver ytterligare utredning och debatterande. En slutlig tanke för kommissionsledamoten och föredraganden: allmänna transporter kan och bör bli en av de viktiga förmånstagarna vid en rättvis och effektiv prissättning av transporter. Ändå svarar de allmänna transporterna idag bara för mellan 10 och 15 procent av den totala mobilitetsmarknaden. Jag skulle vilja uppmana kommissionsledamoten att förbinda de andra kommissionsledamöterna, och sitt eget, stöd för finansiering av forsknings- och utvecklingsprogram, i synnerhet genom de fjärde och femte ramprogrammen, för allmänna transporter som en del av en allmän transportpolitik.
Jag hoppas också att vi kan begära att kommissionen stödjer forskning och utveckling för telematik via de fjärde och femte ramprogrammen. Jag emotser kommissionens svar och föredragandens åsikter om dessa saker. Oavsett dessa förbehåll så anbefaller jag kammaren såväl kommissionens dokument som föredragandens text.

Sindal
Herr ordförande, jag trodde att detta var en debatt om Schmidbauers betänkande. De många frågor, som Anne McIntosh just ställt till kommissionen, handlar om ett helt annat ämne, och jag anser, att kommissionen inte skall besvara dem i kväll. De har ingenting med Schmidbauers betänkande att göra.

Ordföranden
Ärade Sindal, detta är ingen ordningsfråga. Ni får ursäkta mig, men jag kan inte hindra den fria debatten.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig först få tacka Schmidbauer för det utmärkta arbete som hon har lagt ned på detta betänkande. Det är, som jag ser det, viktigt för oss här i parlamentet att försöka hitta vägar för hur vi skall främja den inre marknaden. Min vision om den inre marknaden är att alla länder, egentligen oavsett deras avstånd från Europas kärna, skall ha någorlunda lika möjligheter att konkurrera. Transportområdet är ett av de allra viktigaste områdena för detta arbete. Det är också ett av de allra lämpligaste områdena att applicera vår vision om en fri inre marknad på. Det finns en rad exempel på hur vi kan lyckas komma framåt. Den aktuella frågan om de transeuropeiska nätverken är ett utmärkt exempel på detta, när vi väl har lyckats genomföra dem; avstånden blir kortare och transporterna därmed effektivare.
Som svensk inser jag att de långa avstånd som vi i Sverige har till de stora marknaderna på kontinenten är en mycket stor konkurrensnackdel. I stort sett varenda gång som något skall säljas någonstans har vi en avståndsmässig exportnackdel på ca 70-100 mil. Detta gäller naturligtvis inte enbart för Sverige, utan även för länder som Finland, Grekland, Spanien och Portugal. Det drabbar med andra ord alla länder i det som man kan karakterisera som " periferin" , dvs. alla de länder som har långa avstånd till Europas stora marknadsplatser. Det är därför viktigt att vi också tar hänsyn till faktorer av detta slag, när vi talar om att belasta transporterna med externa kostnader. Jag säger inte detta för att framstå som negativ till det framlagda förslaget. Det finns tvärtom väldigt mycket som jag upplever som positivt i betänkandet. Samtidigt måste emellertid de faktorer som jag här pekar på också finnas med i den fortsatta processen på detta område.
Detsamma gäller för diskussionen om harmonisering av skatter. Min uppfattning är att vi inte bör sträva mot ett alleuropeiskt skattesystem. Men en balanserad harmonisering av de europeiska staternas skatter på just detta område är kanske nödvändig för en likvärdig konkurrenssituation. I detta sammanhang tror jag att man är på rätt väg om man tar hänsyn till miljöpåfrestningar i skattesatsen. Europa har stora miljöproblem och visst medverkar också transportsektorn i hög grad till detta. På något sätt måste vi komma åt dessa problem, men det måste ske på ett sätt som inte hotar den inre marknadens grundläggande principer.
Jag tycker att Schmidbauers betänkande om internalisering av de externa kostnaderna för transporter i Europeiska unionen i huvudsak är bra. Förslagen andas en vilja att komma framåt när det gäller harmoniseringen, en harmonisering som jag uppfattar som väl avvägd mot de problem som kan uppkomma. Jag hade emellertid önskat att det hade funnits med något om den avståndsproblematik som jag har tagit upp. Vi bör i alla fall ha denna problematik i åtanke, när dessa förslag skall genomföras. Vi föreslår ju inte dessa åtgärder bara för miljön, utan också för att stärka den inre marknaden och värna om den fria konkurrensen inom Europeiska unionen.
Låt mig få avsluta med att ställa följande fråga till kommissionsledamot Kinnock: Är kommissionen beredd att i sitt fortsatta arbete på detta område väga in denna avståndsproblematik?

McIntosh
Herr ordförande! Jag vill utöva min rätt enligt arbetsordningen att komma med ett personligt uttalande. Jag ber om ursäkt till kommissionsledamot Kinnock för att Sindal varit på ett osedvanligt grinigt humör här i kväll. Hade jag talat på danska kanske han skulle ha följt med i mina kommentarer. Jag är helt i min rätt att ställa frågor till kommissionsledamoten och han är helt i sin rätt att svara.

Ordföranden
Ärade McIntosh, ni kommer att ha all rätt att uttala er efter kommissionsledamotens inlägg.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill ogärna lägga mig i vad som uppenbarligen är ett familjegräl, men jag är säker på att Sindal inte var det minsta grinig. Detta är ett karakteristika som vore honom helt och hållet fjärran. I det fria åsiktsutbytet i denna demokratiska kammare är jag säker på att var och en inser innebörden av hans inskridande, och i sanning giltigheten hos McIntoshs svar. Det visar bara hur långt jag numera distanserat mig från realpolitiken.
Som kammaren känner till så har debatten varit livlig under det år som gått sedan jag presenterade kommissionens grönbok om en rättvis och effektiv prissättning inom transportsektorn, som vi på nytt kunnat se här i kväll, och samrådet har varit klokt och i sanning omfattande. Jag har haft möjlighet att ta upp frågan i alla dess aspekter och följder med människor och organisationer av alla de slag, inklusive sådana som medverkat i vår konferens i frågan här i staden i november förra året. Kvaliteten på det ihållande intresset understryker frågans betydelse och förslaget till resolution om grönboken här i kammaren accentuerar detta ytterligare.
Jag skulle därför vilja ge en komplimang åt Schmidbauer för den omsorgsfulla uppläggning hon valt och för de resultat hon åstadkommit, i vad som uppenbarligen utgör en mycket komplicerad fråga. Jag välkomnar i synnerhet den övertygelse hon tydligt uttryckt på nytt här i kväll i två avgörande frågor. För det första den att prissättningen bör utgöra en integrerad del av omfattande transportpolitik för alla transportmedel.
För Jarzembowski, bland andra, vill jag påpeka, och jag är säker på att han förstår det, att de många hänvisningarna till vägtransporter i grönboken helt och hållet beror på det faktum att vägtransporterna svarar för 90 % av de externa transportkostnaderna. Men vid närmare granskning av grönboken kommer det att framstå som mycket tydligt för var och en att omfattande hänvisningar görs till alla transportmedel. Hänvisningar görs inte endast i passiv form, utan där finns också specifika förslag som nu håller på att genomföras, till ytterligare granskning och undersökningar avseende de olika transportmedlen. Detta är något som Schmidbauer och många andra kollegor klart och med rätta inser.
För det andra är den åsikt som uttrycks i denna kammare tydlig med avseende på en annan fråga. Syftet med att tillämpa avgifter som utgår från kostnaderna är att säkerställa lika konkurrensförutsättningar, som McIntosh påpekade, att öka användarnas medvetenhet och därmed bidra till en ökad övergripande effektivitet och hållbarhet i det europeiska transportsystemet. Efter denna första fas, med identifiering av de dolda kostnader transportverksamhet ger upphov till, måste vi nu gå vidare till att utveckla det begreppsmässiga tänkandet och till den praktiska uppgiften att ställa samman förslag till fungerande och produktiv gemenskapspolitik och, i tillämpliga fall, gemenskapslagstiftning.
Till en eller två av dem som bidragit till debatten här i kväll vill jag påpeka att åtgärder från gemenskapens sida är tillbörligt, helt enkelt därför att vi har en gemenskap, eftersom vi har en inre marknad, eftersom transporter i alla dess former hänger samman med varandra och är integrerade, och i namnet av rättmätighet, rättvisa konkurrensförutsättningar och behovet att överallt skydda miljön, så finns det mycket starka skäl för insatser från gemenskapens sida, som helt och hållet bygger på medlemsstaternas demokratiskt valda regeringars vilja att ställa sig bakom eller ändra förslag som kommer från kommissionen och från denna kammare.
Den första påtagliga rörelsen i riktning mot framtagning av genomförbar politik ligger, som kammaren redan känner till, i kommissionens förslag till revidering av direktivet om vägavgifter för fordon för tunga transporter. Att döma av diskussionerna och slutsatserna i grönboken så hoppas jag att jag har rätt när jag antar att kammaren än en gång kommer att lämna sitt värderade stöd för det initiativet. Jag vill emellertid gärna kommentera förslaget i det betänkande som förelagts kammaren om att man, vid harmonisering av fordonsskattesatserna, bör beakta de material ett fordon är tillverkat av.
Jag kan visserligen se en tydlig logik bakom tanken, men bör icke förty framhäva att denna och andra lika giltiga tankar kan hanteras på ett effektivare sätt i samband med annan gemenskapspolitik; i detta fall sådan som avser industriella material och processer. En liknande uppfattning fick oss att begränsa diskussionen om minskning av koldioxidutsläppen i grönboken, eftersom detta varit, och fortfarande anses vara, en sektorövergripande fråga. Som kammaren kanske känner till håller kommissionen för närvarande på att färdigställa ett förslag till uppdatering av gemenskapens lägsta accisavgifter på energiprodukter, där vi kommer att säkerställa att begränsningen av CO2-utsläppen beaktas i alla dess relevanta sektorer, inklusive transportsektorn.
Jag vill nu helt kort gå igenom några punkter där jag anser att ytterligare klarlägganden eller information om kommissionens åsikter eller verksamhet kan bidra till förståelsen mellan oss, i våra olika institutioner, och förbättra det konstruktiva samarbetet mellan oss. Det man först kommer att tänka på är vår gemensamma ståndpunkt om behovet av att säkerställa framtagningen av ett väl avvägt transportsystem, där alla transportmedel utnyttjar hela sin potential. Medan vi arbetar med att upprätta en sådan avvägning står det emellertid klart att, även fast vi respekterar principen att alla transportmedel bör betala sina verkliga kostnader, så måste en del transportmedel särskilt stödjas på ett eller annat sätt.
Jag skulle i detta sammanhang vilja nämna vårt förslag att förlänga pilotverksamheten för kombinerade transporter - PACT-programmet - i fem års tid, med en utökad budget och en större omfattning. Kommissionens vitbok om järnvägsstrategi, som söker främja tillgång till järnvägsfraktmarknader, förväntas öka attraktiviteten hos detta transportmedel och komplettera vår prispolitik.
Som en uppföljning av konferensen i november förra året, och som ett svar på ett förslag som framförts av representanter för branschen, kommer jag att initiera ett trepartsinitiativ om bästa miljöpraxis och jag kommer att inbjuda industrin, transportoperatörer och miljöorganisationer att medverka. Ledamöter av denna kammare kommer naturligtvis att inbjudas. Jag tror att det kommer att främja tanken på differentierade miljöavgifter och leda till införandet av praktiska åtgärder. Jag kommer också att initiera en diskussionsgrupp om bästa praxis med avseende på lokala lösningar av stadstransportproblem, som kommer att ta upp forskning avseende telematik, medborgarnas nätverk och rättvis och effektiv prissättning i ett sammanhang, som sig bör.
I kommissionen kommer vi att fortsätta vårt arbete med de olika frågor som togs upp i grönboken genom särskilda utredningar och forskning, som en del har efterfrågat här i kväll, och vi kommer att i våra överväganden beakta den avgörande frågan om samordning av vägprissystemen. Vi kommer förstås att göra detta genom åtgärder som förbättrar transportinfrastrukturen och genom lagstiftning för såväl rent rättsliga som skattemässiga instrument.
Det mest ändamålsenliga sättet att uppnå de bästa totalresultaten på är genom att mobilisera alla styrkor för att agera med avseende på de olika aspekterna på det komplicerade problemet med att förbättra vårt transportsystem på ett sätt som är förenligt med miljön. Jag anser denna kammare utgöra en av de mest övertygande krafterna i denna debatt, och det är bara ett av skälen till att jag välkomnar det fördelaktiga yttrandet över vår grönbok om rättvis och effektiv prissättning, och anbefaller kammaren Schmidbauers utsökta betänkande.
Jag vill sluta med att uttrycka mitt beklagande över att jag av tidsskäl inte vid detta kritiska ögonblick kan besvara de olika frågorna. Vi kommer utan tvekan att återkomma till denna fråga i utskottet för transport och turism. Jag ser verkligen otåligt fram emot det.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Kinnock, för de förklaringar ni gav till ert humör, så här dags på kvällen är sådant alltid välkommet.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Forskning och hållbar utveckling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0382/96) av Marset Campos för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om gemenskapens politik för forskning och en hållbar utveckling.
Jag har en begäran om en ordningsfråga av föredraganden Marset Campos.

Marset Campos
Herr ordförande, med anledning av artikel 129 i arbetsordningen begär jag för GUE/NGL-gruppen något som den 21 januari i praktiken redan tagits beslut om i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, eftersom man ansåg det nödvändigt att mer ingående fortsätta att diskutera själva betänkandet, nämligen att ge alla grupperna tid att göra ändringar i betänkandet samt bidra till att förbättra det. Och med anledning av detta, begär jag att betänkandet återförvisas till utskottet.

Ordföranden
Ärade Marset Campos, er begäran görs för en politisk grupps räkning och är i enlighet med artikel 129 i arbetsordningen. Då så är fallet, låt oss inleda det vanliga förfarandet. En ledamot som uttalar sig till förmån för begäran i den till utskottet återhänvisade frågan, det kommer naturligtvis att finnas en annan ledamot som uttalar sig mot, och sedan kommer vi att övergå till omröstning om grundfrågan.

McNally
Herr ordförande! Jag vill ställa mig bakom Marset Campos begäran om en återremittering till forsknings- och energiutskottet. Det är väldigt viktigt att det här blir rätt; det är en förberedelse för våra diskussioner om det femte forskningsramprogrammet och det kommer att ligga till underlag för våra diskussioner rörande det programmet. Det är därför viktigt, mot bakgrund av de nya dokument som kommer från kommissionen, att vi återför detta till utskottet i syfte att ändra det i den utsträckning som kan vara nödvändigt, för att uppfylla de behov våra diskussioner om det femte ramprogrammet ställer. Vi vill därför stödja återremitteringen till utskottet.

Heinisch
Herr ordförande! Jag ber om att detta betänkande inte återförvisas till utskottet. Vi har haft en utfrågning. Vi har haft långa förhandlingar i forskningsutskottet. Vi har haft en omröstning i forskningsutskottet. PSE och PPE har framlagt förslag i ärendet. Vi har befattat oss med dessa förslag under en längre tid och ville med våra ändringsförslag påskynda omröstningen av detta viktiga betänkande om konstant utveckling. Jag ber därför att vi - som planerat - behandlar detta betänkande idag.
(Ärendet återförvisades till utskottet.)

Statistik över forskning, utveckling och innovation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0383/96) av Izquierdo Collado för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens delrapport (KOM(96)0042 - C4-0247/96) enligt artikel 8 i rådets beslut 94/78/EG, Euratom, om ett flerårigt program för utveckling av gemenskapens statistik över forskning, utveckling och innovation.

Izquierdo Collado
Herr ordförande, jag vill börja detta inlägg med att understryka att utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi helt och fullt stödjer delrapporten om ett flerårigt program som kommissionen presenterat för oss. Vi har inte att göra med ett arbete som är färdigt, utan snarare befinner sig i en mittfas.
Vår bedömning av kommissionens arbete är positiv. Vi uppfattar att ärendet behandlas på ett adekvat sätt och vi hoppas att hela detta arbete slutligen skall leda till en ny position för forskningsstatistiken i Europa. Vi hänvisar därför till det tillfälle då arbetet når sin kulmen, och uppmuntrar kommissionen till att framhärda i sin kraftansträngning, som i allmänhet är en förutsättning för att projekt som syftar till att ändra på fortfarande djupt rotade vanor i de olika länderna, skall lyckas. Det är också vår förhoppning att en klar gemenskapsnivå skall uppnås.
Därmed inte sagt att vår hållning skulle vara helt igenom okritisk. Vi bedömer att mycket, kanske det allra svåraste, det som kvalitativt ska berättiga kommissionens arbete, ännu är ogjort. Men ändå menar vi att vi är på rätt väg, och att detta projekt bör nå sin höjdpunkt när kommissionen presenterar slutversionen av sitt arbete. Förhoppningsvis kommer vi då att kunna stå fast vid samma kriterier som nu, eftersom detta skulle innebära ett viktigt framsteg gjorts inom ett område som verkligen är betydelsefullt för Europeiska unionen.
Herr ordförande, vi talar om forskningsstatistik i ett Europa som är en jätte inom grundforskning, men inte inom teknik eller innovation. Orsakerna till denna skeva utveckling är på väg att analyseras. Hur kan det komma sig att Europa har en så stor investeringsförmåga och en så utomordentligt hög nivå inom grundforskningen, och samtidigt inte när det gäller marknadstillämpad forskning, teknikutveckling eller innovation? Det är ju dessa förändringar som för grundforskningen närmare marknaden, vilket är nödvändigt för att forskningen skall bli kostnadseffektiv. Självfallet är orsakerna många. Men det tycks mig att det faktum att vi saknar tillförlitlig statistik nära nog skulle kunna utgöra en av orsakerna till att den europeiska forskningen inte står på den nivå den borde.
Det är nödvändigt att övergå till ett sådant europeiskt statistiksystem för forskning, teknikutveckling och innovation. För utan denna kvalificerade statistik har vi inget dataunderlag för utformandet av forsknings- och utvecklingspolitik, som är så viktig för unionen. Och detta vill vi göra utifrån medborgarna, genom att samla in deras åsikter, och utan någon " upplyst despotism" , eftersom vi vet att de kan tillföra många komponenter.
Herr ordförande, vi behöver, vilket detta betänkande föreslår, en rättslig grund för att genomföra vetenskapliga undersökningar. Det nuvarande sakläget är inte lyckat. Medlemsstaterna samarbetar, eftersom de själva vill det, så gott de kan men utan det där tvingande inslaget som behövs för att alla medlemsstaterna skall kunna ena och harmonisera sin statistik, och för att Europeiska unionen skall uppnå en rättslig grund för att kräva och inte bara begära samarbete.
Vi anser att databaserna, förutom att hålla en hög kvantitativ nivå, också måste hålla en hög kvalitetsnivå, vilket är en förutsättning för att det statistiska materialet skall kunna ges en klar utformning. Vi anser att dessa europeiska databaser, denna europeiska " bibliometri" , är ett krav idag om vi vill kunna ha en egen inriktning istället för en verksamhet av filialer, främst från Förenta staterna.
Vi begär att statistiken skall regionaliseras. Det är nödvändigt att de vetenskapliga infrastrukturerna regionaliseras. Det är nödvändigt att våra undersökningar på regional nivå utgör en grund för regionalpolitiken och därmed tjänar som lokala mätinstrument.
Och avslutningsvis, herr ordförande, är det också nödvändigt att vi låter detta nya informationssamhälle passera alla moment för insamling av data och redovisning av vetenskaplig statistik. Vi kan inte låta denna nya samhällsmodell som utformas på vetenskaplig nivå inom informationssamhället gå oss förbi.

Stockmann
Herr ordförande, kära ledamöter! Hur viktigt det är med statistik kommer vi till fullo att få uppleva i år. Diskussionen om deltagandet i valutaunionen handlar ju nästan uteslutande om att skuldkriterierna ska uppfyllas och där är det i princip bara fråga om siffror som tas fram med hjälp av statistiska metoder. Det här exemplet visar för övrigt hur svårt det ofta är att få fram jämförbara siffror.
Men idag ska vi inte diskutera ekonomi, utan kommissionens preliminära betänkande om aktionsprogrammet för gemenskapens statistik inom forskning och innovationer. Vi har här ett specifikt europeiskt problem där femton system på tio språk måste sammanföras. Därför måste vi finna på andra lösningar än till exempel USA och Japan, våra största konkurrenter på området forskning och utveckling. För att kunna optimera resultaten från en gemensam forskningspolitik, måste vi skapa optimala förutsättningar och det är här som gemenskapens statistik kommer in i bilden. Det är absolut nödvändigt att man vid planeringen av forskningsprogrammen har aktuella och på samma grundval framtagna data från alla medlemsstater till förfogande. Dessutom måste de uppgifter som beslutsfattarna inom vetenskap, forskning, handel och politik behöver för sina beslut tillföras dem på ett begripligt sätt.
Därför välkomnar jag kommissionens aktionsplan om att täta luckor, undanröja metodiska skillnader och att göra uppgifterna i databankerna tillgängliga för offentligheten. Dessutom är det viktigt att koordinera arbetet för att förhindra att man tar fram samma data från olika nivåer. I statistiken tillmäts subsidiariteten en stor betydelse. De personer som lämnar uppgifterna ska belastas så lite som möjligt och samtidigt ska arbetet för de som tillförs uppgifterna underlättas så mycket som möjligt.
Jag kan bara instämma i Juan Izquierdos betänkande. Med det här torra ämnet kommer han inte att hamna på tidningarnas förstasidor, och ändå har han arbetat ut det med stor omsorg. Det tackar vi för!
Min talartid är för kort för att jag ska kunna gå in på allt det som Juan så träffande redan har beskrivit. Därför ska jag koncentrera mig på den punkt som enligt min åsikt fattas. Det är absolut nödvändigt att länderna i Mellan- och Östeuropa redan nu får tillgång till vår kunskap om utarbetningen av statistik. Med det uppnår vi för det första att vi får tillförlitliga uppgifter om dessa staters kapacitet och dessutom hjälper vi dem att bli konkurrenskraftiga. Jag minns hur svårt det var efter återföreningen att få tillförlitliga data om det tidigare Östtyskland, om det så bara gällde chokladkonsumtionen eller antalet röntgenapparater. För näringslivet och det tekniska nydanandet var det ett otillåtet och ohållbart tillstånd. Vi måste se till att något sådant inte upprepas. Därför vill jag här poängtera hur viktigt det är att ta med de associerade staterna i aktionsplanen.

Chichester
Herr ordförande! Får jag först uttrycka min belåtenhet över att kommissionsledamot Kinnock är närvarande här, och delar vårt intresse för statistik.
Får jag framföra mina komplimanger till Izquierdo Collado för hans betänkande, där han handlägger ett ämne som inte direkt kan kallas upphetsande. Hans betänkande har gjort det mer än full rättvisa. Jag kan inte motstå att referera till den gamle politikerns tänkespråk om lögn, förbannad lögn och statistik. Ja, jag påminner mig historien om att statistik är något som herrar använder ungefär som den druckne använder en lyktstolpe - det vill säga mer som stöd än som upplysning.
Det viktiga här är behovet av att sprida forskningens resultat i Europeiska unionen, och utan statistik är det väldigt svårt att sprida resultat. Vi måste dela med oss av resultaten av forskningen till så många som möjligt, för att stimulera och uppmuntra till ytterligare forskning. Vi måste notera hur viktigt det är med nätverk inom forskning och med omfattande deltagande från olika partners sida i det fjärde ramverkets forskning. Återigen är det ytterst svårt att uppmuntra nya medverkande utan någon registrering av det arbete som utförts.
Izquierdo Collado refererar i sitt betänkande till debatten mellan tillämpad forskning och grundforskning. Låt mig bekänna min förkärlek för tillämpad forskning, eftersom vi behöver forskning som ligger närmare kunden, närmare marknaden. Får jag bara framföra viss heder åt det bidrag Förenade kungariket lämnar, som jag uppfattar det, som en partner i det största antalet forskningsprojekt i Europeiska unionen. Det är ett viktigt bidrag, ett positivt bidrag vi lämnar. Denna dag och denna tid känns det ganska bra att kunna konstatera att Förenade kungariket faktiskt lämnar ett positivt bidrag.
Låt mig avsluta med en valkretsanmärkning, genom att berömma deltagarna från universiteten i Exeter och Plymouth, och de små och medelstora företagen i min valkrets i Devon, för deras medverkan i Europeiska unionens forskningsarbete.

Malerba
Herr ordförande! Herr kommissionsledamot! Mina damer och herrar! Dagens betänkande om att inrätta ett flerårigt program för att utveckla gemenskapens statistik inom forskning, utveckling och innovation är ett bra tillfälle att diskutera fördelarna med en harmonisering av hur den Europeiska unionens statistik är utformad. Ett gemensamt europeiskt system för statistik på forskningens område är ett omistligt instrument för att utvärdera och mäta framstegen inom de olika forskningsprogrammen och därmed också ge besluten om investeringar som rör gemenskapens forskning en fastare grund.
Jag är positiv till detta initiativ från kommissionen och jag håller med föredraganden om nödvändigheten av att även ta hänsyn till medborgarnas åsikter. Om jag känner någon oro och tveksamhet i sammanhanget så gäller det följande: programmet för statistik kommer av kommissionen att tillämpas på gemenskapens forskning som, med hänsyn till omständigheterna, redan är väl samordnad.
Programmet kommer även att tillämpas av ett antal organisationer som är marknadsledande i Europa , men jag frågar mig, med en viss skepticism, om införandet av dessa nya statistiska metoder inom ramen för de olika programmen för forskning, utveckling och innovation i de olika medlemsstaterna, ensamt kommer att kunna skapa ordning, kommer att kunna kasta ljus över de myriader av verksamheter, många gånger samordnade av olika ministerier och myndigheter - jag talar om den italienska verkligheten, som jag känner till lite bättre - som ofta inte ens lyckas undvika att dubblera program, för att inte tala om de forskningsprogram inom industrisektorn som har mycket ringa intresse av att utåt dokumentera sin verksamhet.
Vi bör slutligen inte glömma att det är just den forskning som utförs av medlemsstaterna som är mottagare av det mesta av de investeringar i forskning som görs i Europa. Jag gläder mig därför över kommissionens initiativ och hoppas, även om jag tvivlar, att det snabbt kommer att leda till konkreta resultat.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag är tacksam för det välkomnande som framförts till mig från Chichester i denna debatt. Han kanske inte anade mitt hänförda intresse för allt som har med statistik att göra, men jag vet att det är ett som jag delar med ett stort antal personer med samband med detta parlament, vilket är varför de uppenbarligen skockas till denna debatt här i kväll.
Kammaren är väl medveten om att sammanställningen, övervakningen och utvärderingen av en politik för forskning, utveckling och innovation helt klart nödvändiggör en harmoniserad statistik av hög kvalitet. Det står lika klart att det bara går att införa ett sådant informationssystem med gemensamma normer och med synkronisering av datainsamlingen och dataspridningen.
När rådet 1994 fattade sitt beslut att upprätta ett flerårigt program för att uppfylla dessa målsättningar begärde det därför en interimsrapport. Den rapport som togs fram förra året utgör en genomgång av situationen och visade dessutom att det arbete som omnämns i artikel 4 i beslutet redan kommit en lång bit på väg.
Kommissionen är tillfreds med att rapporten har välkomnats av utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, och vill tacka föredraganden Izquierdo Collado för hans mycket ingående granskning av kommissionens text och för det intresse han och hans kollegor visat dessa förslag.
Som det betänkande som förelagts kammaren så förnuftigt noterar, så nödvändiggör organisationsmässiga förändringar och kunskapsindustrins ökade betydelse anpassningar av det traditionella statistiska ramverket. Begreppsmässiga undersökningar håller nu på att genomföras, i syfte att bestämma vilka förändringar som skall göras i våra statistiska system, och för att föreslå nya indikatorer. En andra gemenskapsundersökning av innovationer kommer därför att initieras i år i medlemsstaterna, vilken bör omfatta en del av dessa aspekter. Sökandet efter en detaljerad uppdelning av data efter sektorer, geografiska nivåer och typ av forskning, exempelvis, utgör också en fortlöpande uppgift för kommissionens tjänster. Även om man inser behovet av vittomfattande information, så anses det allmänt att vi inte bör kräva för mycket av de svar som lämnas av dem som medverkar i de statistiska undersökningarna. Under tiden kommer kommissionen att noga granska den föreslagna utökningen av harmoniseringen i samarbete med Medelhavsländerna.
Kommissionen har redan utökat de förefintliga vetenskapliga och tekniska indikatorerna genom att öka den geografiska täckningen, genom att mobilisera sådana informationskällor som patentdatabaser och bibliometriska databaser, och genom att ta med statistik om allmänhetens medvetenhet om vetenskap och teknologi. Vi kommer att fortsätta i den här riktningen, med arbete redan på gång, med sammanställning av information om personalresurser, vetenskap och teknologi och om rörligheten för vetenskapsmän och studerande.
För att uppfylla dessa målsättningar på ett effektivare sätt planerar kommissionen att främja statistikens roll i det femte ramprogrammet för forskning och utveckling, och ta med det i statistiska initiativ. Upprättandet av en rättslig ram för regelbunden insamling av information om forskning och utveckling och innovation är, som kammaren kanske känner till, en fråga som undersöks.
Jag måste emellertid upplysa kammaren att vissa medlemsstater framfört kraftiga reservationer gentemot detta förslag. Enligt deras uppfattning minskar de föreliggande budgetmässiga begränsningarna, och nödvändigheten att undvika att överbelasta de företag som medverkar i statistiska undersökningar, attraktiviteten hos ett sådant initiativ. Det finns emellertid andra medlemsstater som anser en rättslig ram som något önskvärt, för att säkerställa tillhandahållandet av kvalitetsstatistik på den europeiska nivån. Man måste naturligtvis beakta dessa olika åsikter vid regeringskonferensen avseende den artikel i fördraget som avhandlar statistik.
Kommissionen är tacksam gentemot detta parlament för dess stöd för framtagandet av harmoniserad statistisk information om vetenskap och teknik. Ett sådana system utgör klart ett instrument för offentlig övervakning, och därför för effektivt utformande och genomförande av politik. Parlamentets roll i utvecklingen av detta system uppskattas och kommissionen tackar dem som varit direkt involverade, såsom kvällens föredragande.

Ordföranden
Tack så mycket.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Tillämpning av gemenskapsrätten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0001/97) av Schaffner för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens trettonde årsrapport (KOM(96)0600 - C4-0363/96) om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten - 1995.

Schaffner
Herr ordförande, denna trettonde årsrapport om tillämpningen av gemenskapsrätten som kommissionen ber oss ta ställning fyller huvudsakligen två funktioner, vilket idag är en vanlig företeelse. Å ena sidan beskriver den situationen i fråga om medlemsstaternas införlivande av direktiv, å andra sidan redogör den för hur kommissionen utnyttjar sina oinskränkta befogenheter att inleda ett överträdelseförfarande gentemot medlemsstaterna.
Men utöver detta konstaterande som i den trettonde årsrapporten avhandlas mycket noggrant ges tillfälle till en fördjupad reflektion över olika vägar att förbättra kunskapen om gemenskapsrätten i medlemsstaterna och dess vardagliga tillämpning, och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har utifrån denna trettonde årsrapport dragit upp tre huvudsakliga riktlinjer.
För det första måste samma regler gälla för alla, precis som utskottet för rättsliga frågor vid ett flertal tillfällen och i fråga om alla unionens institutioner har markerat. Det är nödvändigt att kommissionen på området införlivande av gemenskapsrätt medger en större öppenhet då den använder sina oinskränkta befogenheter att sätta igång ett överträdelseförfarande, särskilt under den administrativa fas som föreskrivs i artikel 169 i EG-fördraget. Det vore intressant att få veta varför kommissionen handlat och än mer varför den inte gjort det, än att få veta hur många gånger det skett.
Kommissionen tog ett steg mot större öppenhet när den beslutade att i ett pressmeddelande offentliggöra tillämpningskriterierna för artikel 171 i EG-fördraget och fastställa beräkningsmetoden för de straffavgifter den kommer att ålägga medlemsstaterna att betala. En enda sak är att beklaga, nämligen att parlamentet inte informerades.
Sedan är det självklart att såväl kommissionen som dess medansvariga lagstiftare måste upprätthålla strävandena att upprätta klara och koncisa direktiv och följa subsidiaritetsprincipen. Dessa villkor är nödvändiga för att införlivandet av direktiv skall ske så effektivt som möjligt. Även om 90 % av de tillämpliga direktiven införlivas, med en mycket hög siffra i de tre nya medlemsstaterna, är det värt att notera att de största svårigheterna har konstaterats inom de viktigaste områdena, såsom jordbruk, transporter och miljö.
Med anledning av de skilda medlemsstaternas olikartade och komplicerade inre organisation, syns det vara av intresse att kommissionen och de nationella lagstiftarna, bortom medlemsstaternas ansvar, gemensamt upprättar en permanent dialog på olika nivåer i syfte att åstadkomma en verklig rättsgemenskap. Denna rättsgemenskap skulle t.o.m. kunna uppmuntra lagstiftarna att i mån av behov anhålla om teknisk hjälp så att huvudsyftet uppnås, nämligen en korrekt tillämpning av gemenskapsrätten.
Även om samarbetet med nationella instanser rörande informationsutbyte är viktigt på detta stadium får man inte glömma bort den roll medborgarna och de nationella domstolarna spelar för tillämpningen av gemenskapsrätten. Det är de som begär respektive beslutar om rätten till skadestånd om ett direktiv felaktigt införlivats eller underlåtits att införlivas. Rätten till skadestånd beror främst på den nationella rättens villkor i fråga om form och innehåll. Det är med andra ord synnerligen viktigt att de nationella parlamenten, som företräder den nationella rätten, är medvetna om att de har en funktion att fylla på det mycket specifika område som gäller rätten till skadestånd.
Det förhållande att villkoren i fråga om form varierar från en medlemsstat till en annan strider mot det grundläggande kravet på en likvärdig och enhetlig tillämpning av de medborgerliga rättigheterna. En effektiv och enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten kräver alltså ytterst ett stort antal informationsåtgärder riktade till såväl särskilda medborgargrupper som till rättstillämparna. Programmen Grotius och Schuman omfattar tack vare programmet " Medborgarnas Europa" medborgarna i samtliga medlemsländer.
Rådet och kommissionen har infriat de förväntningar som vi i kammaren redan formulerat och bör därför lyckönskas till dessa initiativ. Utskottet för rättsliga frågor hoppas dock innerligt att tillräckliga finansiella medel skall anslås till dessa åtgärder.
På samma sätt uttrycker utskottet för rättsliga frågor flera förhoppningar på informationsområdet, nämligen att gemenskapen skall bidra ekonomiskt till att de nationella domstolarna på ett användarvänligt sätt skall få tillgång till Celexsystemet, att jurister i unionen under studietiden vid universitetet skall få fullgoda kunskaper om gemenskapsrätten, även om de väljer en annan bana än rättsliga och juridiska yrken, exempelvis administrativt arbete, journalistik osv. samt att yrkesutövare inom de juridiska och rättsliga områdena skall få utbildning och vidareutbildning i gemenskapsrätten innan de börjar utöva sitt yrke.
Detta förslag ligger i allas intresse, i medlemsstaternas, unionens och medborgarnas intresse. En enkel och överblickbar, allmänt känd gemenskapsrätt är vad medborgarna förväntar sig och skulle vara det bästa sättet att undanröja det tvivel som den allmänna opinionen idag hyser gentemot byggandet av Europa.
Parlamentets roll som företrädare för unionens alla medborgare är att vara medveten om denna bristande entusiasm, men vår roll som institution är att i handling försöka motverka denna negativa inställning.

Miranda de Lage
Herr ordförande, närvarande ledamöter, för antalet åhörare är nu i minsta laget, men av god kvalitet, jag vill för det första gratulera Schaffner för det betänkande hon redovisat för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Den oro som ges uttryck för i motiveringen överensstämmer i stort med den som också utskottet för framställningar tillkännager. Vad som skiljer det ena utskottet från det andra är att vårt arbetssätt grundar sig på direktkontakt med hundratals medborgare och grupper, vilket tvingar oss att förstärka en del av utskottets kritik. Modlösheten bland medborgarna, och även utsattheten på grund av de utdragna förfarandena, gynnar varken byggandet av Europa eller den utbredning av medborgarkänsla som ett så vidsträckt, rikt och mångfacetterat gemensamt område borde föra med sig.
Utskottet för framställningar är en nyckeldel i det institutionella bygget. De presenterade framställningarna har gjort det möjligt att upptäcka otaliga fel vad gäller förändringar och tillämpningar av gemenskapsrätten. Samarbetet med kommissionen har varit betydande, och kommer även fortsättningsvis att vara det. Det förvånar oss ändå att man varit så kritisk och hemlighetsfull om det totala antalet överträdelser som upptäckts tack vare parlamentets arbete.
För det andra upprepar vi än en gång, utan större förhoppningar, för vi har insisterat på detta under sju års tid, nödvändigheten av att påskynda tillvägagångssättet i artikel 169 i EG-fördraget. Vi bör också tveklöst insistera på att artikel 171 tillämpas, eftersom det är skandalöst att ett så stort antal domar förbises av just regeringarna, som själva deltar i utfärdandet av lagarna.
Vad gäller " sammanträdespaketen" så ställer vi oss ärligt talat positiva till dem, men kan inte acceptera att de används till att i smyg göra upp om eller enas om längre tidsfrister för att i efterhand korrigera sådant som enligt de förutsatta tidsfristerna gjordes fel eller på ett ofullständigt sätt.
Kommissionen är fördragets väktare, men det åligger också regeringarna att tillämpa lagen och tillse dess strikta efterföljelse. Man bör alltid ha jämställdhetsprincipen i åtanke, och även tydligheten, som är en oumbärlig komponent för att systemet skall bli trovärdigt. Vi ställer oss positiva till kommissionens ansträngningar till förmån för ökad tydlighet och är glada över detta, för vi får inte glömma att det är medborgarna som utgör grunden för den europeiska uppbyggnaden och att otydligheten bara gynnar skeptikerna och Europamotståndet.
Sammanfattningsvis, herr ordförande: strikt tillämpning av artikel 169. Det går inte att vackla vid tillämpningen av 171, och vi ber kommissionen om större tydlighet vid tillfället för presentationen av årsrapporten.

Anastassopoulos
Herr ordförande, som representant för det Europeiska folkpartiets grupp skulle jag i min tur vilja gratulera föredraganden Schaffner till det svåra arbete som hon faktiskt har åtagit sig rörande en mycket viktig fråga och jag beklagar att debatten äger rum vid den här tidpunkten, vilket visar en bristande förståelse för denna frågas betydelse.
Med anledning av Schaffners betänkande som i sin tur grundar sig på kommissionens betänkande om tillämpningen av gemenskapsrätten, kommer vi under ännu ett år att tvingas upprepa flera av de konstateranden som vi har gett uttryck för under en rad år. Jag beklagar att vi ska behöva göra det, men det finns åtminstone en tröst: vi konstaterar att, medan vi fortsätter att notera svagheterna och problemen så kommer vi i längden att nå fram till det ögonblick då vi kommer att stå inför några av dessa problem - kanske mycket sent, eller på ett ofullständigt sätt, eller utan någon klar framgång - men då har vi nått ett resultat.
Jag upprepar alltså att ännu ett år har gått och medborgarna i Europeiska unionen fortsätter att tycka att gemenskapsrätten är ovanligt komplicerad och svårförståelig, och naturligtvis bör man betona behovet av en kodifiering av gemenskapslagstiftningen för att den skall bli mera lätthanterlig och effektivare.
Europakommissionen måste förfoga över en lämplig mänsklig potential för att äntligen göra framsteg på ett mycket snabbare sätt inom detta område. Och det är absolut nödvändigt att det blir mera lättförståeligt för alla och att detta också kan hjälpa till att göra tillämpningen av gemenskapslagstiftningen bättre och gemenskapsrätten mera tillgänglig och mera lättförståelig för medborgarna inom Europeiska unionen. Den inre marknadens rätta funktion beror naturligtvis i mycket hög grad på hur mycket den lagstiftning på vilken den stödjer sig kommer att vara likaledes välkänd och lättförståelig och om den kommer att tillämpas på samma sätt som de nationella rättsreglerna.
Beträffande införlivandet av gemenskapsrätten i den nationella lagstiftningen, skulle jag vilja påpeka, liksom för övrigt Schaffner gjorde, att efter tillräckligt många ansträngningar, så verkar det faktiskt som om det har skett förbättringar inom de flesta områden, men att det kvarstår viktiga tomrum beträffande införlivandet inom miljö-, energi- och jordbruksområdena, särskilt rörande vitboken. Av denna anledning tror jag att de direktiv som godkänns måste vara tydliga, kortfattade och att de respekterar subsidiaritetsprincipen, för att undvika varje slag av svårigheter under införlivandet i den nationella lagstiftningen.
Naturligtvis skulle också jag vilja, liksom de två föregående talarna, betona att det är nödvändigt att artiklarna 171 och 169 tillämpas, och att sanktioner införs om vi vill uppnå bättre resultat.
Men å andra sidan, skulle jag med tillfredsställelse vilja notera vissa framsteg som har gjorts.
Först och främst med programmen Karolus och Mathaeus angående utbyte av nationella tjänstemän och, enligt vad jag tror, ännu mera allmänt i samband med samarbetet och den ömsesidiga informationen mellan kommissionen och de nationella myndigheterna, lika mycket i den lagstiftande fasen som i genomförandet av gemenskapens rättsakter.
Jag skulle vilja referera till Grotiusprogrammet, med förhoppningen om att detta initiativ från Europakommissionen kommer att leda till ett beslut i rådet om en gemensam aktion angående inrättandet av ett stimulans- och utbytesprogram för rättsliga yrkesgrenar.
Emellertid måste vi ännu en gång markera, gentemot medlemsstaterna att det är absolut nödvändigt att det finns en omsorg om att juristerna undervisas i gemenskapsrätt under hela studietiden vid universitetet.
En annan punkt som jag vill referera till är kommissionens presentation av Robert Schuman-programmet. Det är särskilt positivt att den föreslagna verksamheten har planerats för att erbjuda ett tillfälligt ekonomiskt stöd till initiativ från de organisationer som i medlemsstaterna är ansvariga för utbildning av och information till nationella domare och advokater. Detta har som mål att ge ytterligare medel till hjälp för de cirka 100.000 domarna och cirka 450.000 advokaterna i unionen att bättre motsvara den roll som ålagts dem.
Jag skulle också gärna vilja nämna kommissionens och Europarådets gemensamma presentation av initiativet " Medborgarnas Europa - Citizens first" som startade i november 1996. Det är ett initiativ som syftar till att informera medborgarna om deras rättigheter och som stämmer överens med den begäran, som även jag har framfört såsom föredragande för föregående års rapport från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, i samband med Europakommissionens betänkande om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten.
En rättsgemenskap som den europeiska gemenskapen tillåter aldrig att kvaliteten på tillämpningen av den lagstiftning som den har inrättat förbises. Också på grund av detta måste den följa upp och försäkra sig om den rätta och effektiva tillämpningen av dess gemensamma lagstiftning.
Herr ordförande, jag tror till sist att upptäckterna, påpekandena och kraven i Schaffners betänkande framhäver hela denna stora ansträngning som har gjorts under åratal av parlamentet i samarbete med Europakommissionen för att vi skall uppnå ännu bättre resultat. För ett år sedan hade vi vissa framgångar, och jag nämner dem för att vi inte skall framstå enbart som de som beklagar sig och alltid är " vresiga" . Flera saker har hänt, men vi måste gå ännu längre, ännu fortare, med större effektivitet för att komma närmare det mål som vi hyser förhoppningar om att nå.

Wijsenbeek
Herr ordförande, även jag välkomnar betänkandet från fru Schaffner och jag välkomnar också herr Kinnocks närvaro här. För det som jag nu tänker säga angår honom, direkt, tror jag. Vi har just fått in årsrapporten 1991/1992 och redan sedan ett halvt år har det lovats, snart kommer rapporten 1993/1994. Vad som framgår nu är, att under alla de nämnda åren finns det från ett antal medlemsstater helt enkelt inga uppgifter och kommissionen följer helt enkelt inte upp det, utan säger: ja, de har vi inte och de tillämpar inte det. Om detta handlar nämligen detta betänkande.
När det finns medlemsstater som helt enkelt struntar i gemenskapsrätten, då betyder det att samtidigt blir summan rätt också summan orätt. Det skapar åter en olikhet för våra medborgare som kommissionen inte skulle tillåta.
Jag nämner en andra punkt. Artikel 177, att begära in förhandsbesked. Det hände mig och en värderad kollega, som nyligen gick över från PPE till fru Schaffners grupp, att vi tillsammans anhängiggjorde en rättegång i domstolen i Rotterdam, varvid huvudåklagaren på platsen sa: min herre, ni vet väl att förhandsbesked endast kan begäras in av det högsta rättsorganet i landet. Ett flagrant fel i tillämpningen av gemenskapsrätten. Vad som då också framgår: man kan i alla medlemsstater i gemenskapen bli domare eller åklagare utan att veta något om gemenskapsrätten. Andra och jag själv har nu redan sedan fem år krävt en förpliktad del europarätt i studierna vid alla juridiska fakulteter i Europa. Vi skulle äntligen vilja se det tillämpat.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Låt mig först tacka föredraganden för att hon framlagt en rad praktiska förslag om studie- och utbytesprogram, utbildning i gemenskapsrätt, som just betonats, om kontraktsbrottsprocesser och mycket mer. Det är, som jag ser det, praktiska och övertygande förslag som detta parlament borde stödja och väl också kommer att stödja. Jag anser initiativet " Europas medborgare" i betänkandet moment 16 vara mycket viktigt. Detta är en handledning om medborgarnas rättigheter och förpliktelser med avseende på tillämpningen av gemenskapsrätten. Detta tycks mig vara desto viktigare om man sätter denna passus i betänkandet i relation till yttrandet i utskottet för framställningar.
Men även en annan punkt är iögonfallande: Medborgarnas rättigheter betraktas här med utgångspunkt från möjliga funktionsbrister i den inre marknaden, ett tydligt tecken på de brister som ett unionsmedborgarskap döljer. Ännu underligare tycker jag dock att det är att vi å ena sidan talar om unionsmedborgarskap, men å andra sidan gemenskapsrätt. Är unionsmedborgarna i verkligheten alltså bara gemenskapsmedborgare. Eller kommer vi äntligen att lyckas omvandla gemenskapsrätten till unionsrätt och kanske också flytta den från spöktimmens mörker till det klara ljuset i Europeiska unionens vardag?

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Schaffner för det utsökta betänkande hon utarbetat om kommissionens tredje årsrapport om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten. Analysens noggrannhet, kvaliteten på kritiken och förslagens relevans är värda ett särskilt lovordande.
Som kammaren vet avser årsrapporten om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten, som togs fram för första gången 1983 på parlamentets begäran, den första av de uppgifter kommissionen åläggs i artikel 155 i gemenskapsfördraget, det vill säga att säkerställa, och jag citerar fördraget: " att föreskrifterna i detta fördrag och de åtgärder institutionerna vidtar i enlighet därmed tillämpas" .
Kommissionens rapport är i mångt och mycket ett resultat av en produktiv utväxling mellan parlamentet och kommissionen. Som ledamöterna mycket väl känner till så hänvisar kommissionen, när den upprättar en ny rapport, naturligtvis noggrant till parlamentets resolutioner och rekommendationer om föregående års rapport och, som vi hört under loppet av kvällens debatt från Anastassopoulos, det finns alltid utrymme för ytterligare förbättringar. Detta instrument har redan parlamentets ingående granskning att tacka för mycket.
Det första syftet med årsrapporten är att kommissionen skall lämna en redogörelse för sitt eget handlande, och den trettonde rapporten noterade en förbättring i hanteringen av överträdelseförfarandena, med en början i form av en avkortning av den tid de tar. Denna trend fortsatte under 1996, då kommissionen i hög grad lade tyngdpunkten vid snabbare överväganden av överträdelser och vid rationalisering av sina interna rutiner. I juli förra året antogs ett antal åtgärder som redan medför viss nytta. Man beslöt exempelvis att i framtiden strikt hålla fast vid den ettåriga tidsgräns mellan registreringen av en anmärkning och kommissionens beslut, nedläggandet av fallet eller utsändandet av en artikel 169-skrivelse. Så har sedan dess varit fallet.
Det är tre huvudfrågor som gör sig påminda gång på gång i Schaffners betänkande. För det första bristen på insyn i kommissionens beslut om överträdelser. För det andra det alltför stora antal domstolsutslag som inte efterlevts. För det tredje den otillräckliga spridningen av gemenskapsrätt.
Jag kan med viss tillfredsställelse, men utan varje självbelåtenhet, meddela kammaren att kommissionen under 1996 varit särskilt aktiv inom alla dessa tre områden. Vad först insynen beträffar, så har det alltsedan juli 1996 varit regel att utfärda pressmeddelanden om kommissionens beslut, att avge grundade yttranden och att hänskjuta fall till domstolen. Kammaren påminner sig att motsatt regel tillämpades fram tills dess. Inga pressmeddelanden kunde utfärdas om inte kommissionen specifikt beslöt att så skulle vara fallet. Kommissionen har redan gått i den riktning parlamentet begär. I stället för konfidentialitet, som ibland kan utgöra en källa till misstag och missförstånd, har kommissionen valt öppenhet genom att göra sina beslut offentliga. Jag kan meddela kammaren att detta, så vitt jag minns överläggningarna i kommissionen, togs enhälligt och emottogs med entusiasm. På motsvarande sätt, för att svara på ombudsmannens anmärkningar, strävar kommissionen alltid efter att höra den klagandes hemställan innan den beslutar att lägga ner ett fall.
För det andra, vad gäller påföljder för uraktlåtenhet att efterleva domstolens utslag. Som detta parlament begärt så har kommissionen vidtagit alla erforderliga steg för att tillämpa det andra stycket i artikel 171, och följaktligen att föreslå påföljder för medlemsstater som underlåter att efterleva domstolens utslag. Efter utfärdandet i augusti förra året av ett meddelande om tillämpningen av denna artikel, antog kommissionen nyligen en metod för beräkning av bötesbeloppens storlek. Rutinen kan nu därför anses ha tagits i bruk. Detta bör medge förbättrad tillämpning av gemenskapsrätt i medlemsstaterna. Som föredraganden med rätta påpekar så erbjuder domstolens nya utslag, som ger enskilda rätt att väcka skadeståndstalan mot medlemsstater som överträder gemenskapsrätten, medborgarna en ny regressmöjlighet.
Schaffner gör dessutom helt rätt när hon betraktar detta som betydande framsteg, och tillämpningen av detta avgörande har redan börjat i medlemsstaterna. Det är naturligtvis ännu för tidigt att försöka göra en utvärdering av dess inverkan, men kommissionen följer självklart utvecklingen noga.
Vad slutligen gäller spridningen av gemenskapsrätten. Under hela 1996 fortsatte kommissionen sina ansträngningar att förbättra spridningen av gemenskapsrätten i medlemsstaterna genom att ta fram ett antal program, i synnerhet för jurister, program som redan omnämnts under debattens gång. Även om spridningen av gemenskapsrätten i första hand är en uppgift för medlemsstaterna, så försöker kommissionen tillhandahålla erforderlig drivkraft, självklart inom sin behörighet. Jag hoppas att dessa hänvisningar visar att kommissionen betraktar kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten som en mycket viktig och nyttig verksamhet, och jag och mina kollegor välkomnar i högsta grad det stöd för denna verksamhet som denna kammare lämnat.

Ordföranden
Tack så mycket.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.10.)

