Resultaten från toppmötet i Köpenhamn om klimatförändringar (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om resultaten från toppmötet i Köpenhamn om klimatförändringar.
Elena Espinosa Mangana
Herr talman! Ärade ledamöter! Jag står här i parlamentet i dag för att delge er mina synpunkter på resultaten av toppmötet i Köpenhamn och de utmaningar som framkom av det, både för Europeiska unionen och för det roterande ordförandeskap som Spanien innehar under det första halvåret 2010.
EU:s miljöministrar diskuterade dessa frågor ingående förra veckoslutet. Jag vill framhålla att vi i grova drag är eniga i vår önskan om att fortsätta att gå framåt, i synnerhet gällande tre frågor: att bygga vidare på resultaten från toppmötet med sikte på att göra dem operativa så snart som möjligt, att förstärka deras beståndsdelar inom FN och att arbeta för att uppnå våra mål om att minska de totala utsläppen.
Vi har gemensamma mål och strategier. Följden är att våra mest omedelbara uppgifter kommer att bli att fullfölja processen att formellt tillkännage vårt åtagande, konsolidera åtgärdsramarna på liknande sätt som i andra industrialiserade länder och tillväxtekonomier, både inom EU och i våra förbindelser med tredjeländer.
Decembertoppmötet - en extremt komplicerad konferens som kännetecknades av mödosamma diskussioner om procedurfrågor - ledde fram till det så kallade Köpenhamnsavtalet. Ett stort antal stats- och regeringschefer och ledare för regionala grupper deltog personligen i utarbetandet av det dokument som antogs, som representerar viljan hos länder vars utsläpp sammanlagt uppgår till över 80 procent av de globala utsläppen. Deltagare var alla industrialiserade länder, de större tillväxtekonomierna och ett stort antal av de särskilt utsatta länderna. Detta bör också hjälpa oss att svara på de många tvivel som fortsätter att lägga hinder i vägen för den formella processen som ska leda oss mot rättsligt bindande lösningar inom ramen för FN och helst vid Mexikomötet.
I fråga om innehållet i avtalet anser jag att det är viktigt att framhålla att vi har klart stöd för att inte tillåta att temperaturen stiger mer än två grader. Detta är verkligen ett av de starkaste inslagen med den största möjligheten till resultat: de industrialiserade ländernas åtagande att fastställa mål för minskningar som kan tillämpas inom hela deras ekonomier.
Tillväxtekonomierna vill vidta konkreta, verifierbara åtgärder som gör det möjligt för dem att göra betydande minskningar av tillväxten av sina utsläpp: finansiellt baserat på solidaritet och med sikte på att stödja omedelbara åtgärder och åtgärder på medellång sikt i kampen mot klimatförändringar, faktorer som verkligen leder mot nya styrmodeller och mekanismer som främjar teknisk utveckling och en minskning av de utsläpp som orsakas av avskogning.
Köpenhamnstoppmötet har visat att vi rör oss i ett nytt internationellt sammanhang som kräver förbättringar om vi vill hitta lösningar på globala problem. De rådande beslutsreglerna behöver ändras så att de lämpar sig för nya tider och krav.
Vi har de verktyg vi behöver för att agera: det finns redan ett lagstiftningspaket på gemenskapsnivå, högt ställda åtaganden om fortsatta utsläppsminskningar, internationell solidaritet och teknisk innovation och samarbete samt rätt institutionell struktur inom EU, som vi måste använda oss av på ett klokt sätt som drar full nytta av dess komplementaritet.
Vi måste förena ledarskapet i rådet (miljö) när vi förhandlar om och planerar klimatförändringspolitiken med ökad kapacitet till yttre åtgärder. Vidare vill vi koppla den förestående miljöuppgiften till våra experters synpunkter om politiken för ekonomi och innovation. Vi bör också förbättra konsekvensen mellan våra miljömål och vår modell för utveckling och välstånd. Allt detta måste ske utan att vi glömmer bort behovet - både inom och utanför EU - att konsolidera den allmänna opinionens roll och våra lagstiftares, som har åtagit sig att investera i en bättre framtid och värna om samhällsintresset.
Låt oss få vår gemensamma europeiska erfarenhet att bära. För det första måste vi arbeta för att få ett verkligt svar före den 31 januari. Köpenhamnsavtalet, som sammanförde alla dem som vill minska sina utsläpp, gör det således möjligt att jämföra de insatser som görs. En jämförelse som EU har krävt. Vi är dock ännu inte säkra på hur starka de övriga ländernas åtaganden är. Om de visar sig vara otillräckliga måste vi fortsätta arbeta för att främja våra gemensamma utsläppsminskningar.
Vi kommer också ställa upp villkor som gör det möjligt att tillämpa avtalets innehåll snabbt. Det är viktigt för EU och dess medlemsstater att ligga i täten bland de länder som håller sina löften. Därför behöver vi genomföra överföringen av medel så snart som möjligt, vilket planeras ske under perioden 2010-2012.
Vi vill utveckla en finansiell ram som kan stödja våra solidaritetsåtaganden gentemot tredjeländer i den nya fonden, Copenhagen Green Climate Fund, och samtidigt främja förbättringar i redovisningsbestämmelser och vårt ansvar både vad gäller minskningar av utsläppen som orsakas av avskogning och tekniskt samarbete. Följande element behöver också läggas till: vår egen politik för att uppnå våra egna mål för utsläppsminskningarna på både nationell nivå och gemenskapsnivå, den drivkraft som ges av innovationer och intelligent energianvändning, införlivandet av anpassningsåtgärder i sektorspolitiken samt konsekventa yttre åtgärder.
Vi vill samarbeta nära med kommissionen och parlamentet om detta och försöka etablera en världsregion som står i fronten av kampen mot klimatförändringarna, som har de lägsta kolutsläppen, som är bäst förberedd för att möta de utmaningar som klimatförändringen medför och som är effektivast i att omvandla detta till en drivkraft för innovation och konkurrenskraft.
Vår politik när det gäller klimatförändringarna är en av de viktigaste kännetecknen för den europeiska modellen. Vi har varit pionjärer genom att integrera principen i våra förslag för en rättvisare och mer hållbar utveckling, inte bara ekonomiskt utan också socialt och miljömässigt, i vetskap om att vi därigenom förstärker den internationella säkerheten. Detta har gjort att viktiga aktörer, så som Kina och Förenta staterna, har kunnat komma till samma förhandlingsbord och fastställa och enas om element som är avgörande för samarbetet.
Europeiska unionen, en ståndaktig försvarare av FN:s roll när det gäller att lösa globala frågor, kommer också att ha arbete att utföra på andra områden, både bilaterala och multilaterala, formella och informella, genom att hjälpa och arbeta för konsoliderade sektorslösningar som är förenliga med det som krävs för att bekämpa klimatförändringarna.
Vi måste dra full fördel av antagandet av Lissabonfördraget och ikraftträdandet av nya institutioner och systematiskt införliva huvudbudskapen om kampen mot klimatförändringar i våra förbindelser med tredjeländer.
Det är inte någon liten uppgift som vi har framför oss. Den spanska regeringen är medveten om utmaningens storlek och vill här visa sin föresats för att göra så mycket framsteg som möjligt i de aspekter som kan underlätta ett ambitiöst, bindande avtal i Mexiko.
Vi kan inte låta det politiska tillfället som skapades i Köpenhamn gå förlorat och inte heller får vi sänka våra förväntningar eller det internationella samfundets. Vår trovärdighet står på spel. Vi måste stå fast vid våra föresatser. Europaparlamentets nya, ökade befogenheter, som för det närmare medborgarna, kommer att möjliggöra ett närmare och mer fruktbart samarbete.
Jag vill avsluta mitt anförande med att gratulera alla till detta och påminna er alla om att nu mer än någonsin behöver vi hårt arbete och stöd under den viktiga sexmånadersperiod som ligger framför oss.
Olli Rehn
Herr talman! Låt mig tacka er på kommissionens vägnar för tillfället att diskutera resultatet av Köpenhamnskonferensen om klimatförändringar och uppföljningen av Köpenhamnsavtalet. Min kollega Stavros Dimas har bett mig att framföra ursäkter på hans vägnar för att han själv inte kunde komma eftersom han är sjuk, vilket är särskilt beklagligt eftersom detta förmodligen hade varit hans sista framträdande i plenum. Jag åtog mig att ersätta Stavros i denna mycket viktiga debatt.
Jag vill framföra min uppskattning av den aktiva och stödjande roll som Europaparlamentet spelade före och under själva konferensen. Kontakterna med er delegation under hela konferensen var till stor nytta. Ni har särskilt spelat en avgörande roll när det gäller att förbättra våra kontakter med viktiga aktörer i andra länder och andra regioner.
Jag tror att vi har samma uppfattning att resultaten från Köpenhamn långt ifrån motsvarar vårt mål om ett ambitiöst och rättsligt bindande avtal, vilket skulle vara nödvändigt för att begränsa klimatförändringarna till under 2 °C. Detta är ytterst nedslående för oss alla som har kämpat år efter år för konkreta politiska beslut om att vända klimatförändringen.
Det fanns många orsaker till misslyckandet och jag återkommer till dem om ett ögonblick. Man kan ändå konstatera att avtalet är bättre än inget resultat alls, vilket skulle ha varit det sämsta scenariot.
Å ena sidan erkänner man - för att hitta någonting positivt - i Köpenhamnsavtalet behovet av att begränsa klimatförändringarna till under 2 °C. I avtalet uppmanas också industriländerna att ange utsläppsmål för hela sin ekonomi senast den 31 januari 2010 och utvecklingsländerna uppmanas att åtminstone ange begränsningsåtgärder senast samma datum. Vidare fastställs i avtalet grunden för ett ganska omfattande finansieringspaket på 30 miljarder US-dollar för de närmaste tre åren och behovet av 100 miljarder US-dollar 2020 erkänns.
Å andra sidan har avtalet allvarliga svagheter. Det innehåller inga hänvisningar till begränsningsmål på medellång och lång sikt. De minskningsåtaganden som hittills har tillkännagetts är långt ifrån tillräckliga för att klara målet om högst 2 °C temperaturökning. Det finns tyvärr enligt min mening mycket lite anledning till optimism om att vi kommer att få se förbättrade erbjudanden före den 31 januari - snarare motsatsen. Sist men inte minst är avtalet inte rättsligt bindande och kanske ännu mer oroande så föreskriver det inte något om ett rättsligt bindande avtal i år, vilket var ett av våra främsta mål.
Om vi ser framåt kommer nästa steg att bli att se till att detta avtal åtminstone blir gällande och banar vägen för ett nytt klimatavtal, som måste ingås skyndsamt under årets lopp. Som ett allra första steg är det viktigt att se till att alla de viktigaste parterna nu godkänner avtalet och anmäler sina mål eller åtgärder senast den 31 januari. Tillräcklig finansiering behöver också tillhandahållas. I det avseendet behöver vi utforska sätt att inrätta den nya fonden, Copenhagen Green Climate Fund. Vi måste också förstärka våra allianser med länder och regioner som delar vår syn på ett framgångsrikt resultat av de internationella klimatförhandlingarna.
Avslutningsvis har vi stora utmaningar framför oss för att säkra enighet på EU-nivå, för att knyta strategiska kontakter med viktiga externa partner och för att bibehålla vårt fulla åtagande om multilaterala klimatåtgärder, men det finns många läxor att lära från Köpenhamnskonferensen. En slående lärdom är verkligen att vi måste lära oss att agera enat. I Köpenhamn talade Kina, Indien, Förenta staterna och andra stormakter med en röst medan EU talade med många olika röster. Samma sak gäller globalt ekonomiskt styre och internationell säkerhet. Vi befinner oss verkligen vid ett vägskäl i dag. Antingen vidtar vi bestämda och samfällda åtgärder för EU:s ekologiska, ekonomiska och politiska återhämtning eller så riskerar vi ekonomisk stagnation och politisk irrelevans.
Låt oss ta Köpenhamnskonferensen som en alarmerande varning för det scenariot. Vi måste göra bättre än så och vi kan göra det. Endast genom att stå enade kan vi lyckas, och jag ser fram mot att arbeta med er för att uppnå det målet.
Corien Wortmann-Kool
Herr talman! Först av allt vill jag be er att framföra våra hälsningar till kommissionsledamoten Dimas och ett tack från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) för hans insatser under de gångna åren. Naturligtvis är vi också besvikna över resultaten från toppmötet om klimatförändringarna, men det är viktigt att inte glömma att historiska steg verkligen har tagits i fråga om vissa aspekter, exempelvis klimatfinansieringen, avskogningen och tvågradersmålet, även om det är bristfälligt som ni helt riktigt påpekade. Naturligtvis skulle vi ha föredragit någonting mycket mer ambitiöst - se vår resolution - men det är inledande steg som vi nu måste bygga vidare på.
Det är oerhört viktigt att vi genomför en ingående analys av EU:s bidrag till toppmötet, eftersom EU var frånvarande i det avgörande ögonblicket. Toppmötet kanske förbereddes väl av EU när det gäller innehåll och från teknisk synpunkt, men politiskt sett var det en katastrof. EU:s politiska prestationer var rent ut sagt dåliga. Ni har rätt när ni säger att EU måste tala med en röst, men det är lättare sagt än gjort. Nu måste vi verkligen utnyttja även de möjligheter som Lissabonfördraget erbjuder. Två nya kvinnor kommer - hoppas vi - snart att stå i det främsta ledet: Connie Hedegaard och Catherine Ashton. De måste dra in resten av världen och bana vägen till Mexikomötet genom stark klimatdiplomati. Herr talman! PPE-gruppen ser det som givet att vi måste behålla det mål på 30 procent som vi framförde i vår novemberresolution och att detta mål måste kombineras inte enbart med en europeisk utan även en global ambition. Vi måste se över vår strategi, eftersom den inte godkändes. En rad viktiga aktörer skrev inte under på ett globalt mål. Vi måste se över vår strategi men vi måste också behålla vår ambition.
Marita Ulvskog
för S&D-gruppen. - Köpenhamnstoppmötet var ett misslyckande. Klyftan mellan världens rikare och fattigare länder vidgades, och varken det svenska ordförandeskapet eller den danske statsministern klarade av att förebygga eller förhindra detta. Europa var, som en kollega sade nyss, frånvarande. Efter denna besvikelse är det viktigt att ta tillbaka initiativet. Då duger det förstås inte att som klimatkommissionärskandidaten Connie Hedegaard vägra erkänna att Köpenhamnsmötet var ett misslyckande. Det ökar tvärtom risken för att misstagen upprepas.
Hur kommer det spanska ordförandeskapet och kommissionen att skapa förutsättningar för ett bindande klimatavtal i Mexiko? Kommer ni att säkra finansieringen av de nya klimatinsatserna i utvecklingsländerna, så att det inte bara blir en ompaketering av biståndsmedel som ska gå till fattigdomsbekämpning och annat? Kommer ni att föreslå att de egna utsläppsminskningarna växlas upp från 20 till 30 procent? Det vore att ta tillbaka initiativet. Kommer ni att undanröja utvecklingsländernas misstro genom att markera värdet av Kyotoavtalet som grund för det fortsatta arbetet med ett globalt klimatavtal?
Corinne Lepage
Herr talman, herr minister, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De omständigheter som ledde fram till att 192 stats- eller regeringschefer åkte till Köpenhamn har inte förändrats och misslyckandet i Köpenhamn får helt enkelt inte vara en anledning att sänka våra ambitioner.
Vi måste dock helt klar ändra vår strategi - vi behöver en ny strategi. Denna strategi måste vara bestämd, dynamisk och innovativ.
Först av allt måste vi vara bestämda eftersom det är viktigt att vi inte bara behåller våra mål utan ökar dem och går så långt som till en 30-procentig minskning av utsläppen av växthusgaser. Vi måste accelerera vår industriella omställning till en grön ekonomi som bygger på energieffektivitet, rena och effektiva processer, förnybara energiformer och nya synteser mellan informations- och miljötekniker, eftersom den kamp som började i Köpenhamn också är en kamp för industrin och 2000-talets industriledare.
Vi måste ha en dynamisk strategi utan att på något sätt avlegitimera FN-processen. Vi måste ta initiativ i fråga om Förenta staterna och Kina för att kunna fastställa en möjlig grund för ett avtal i Mexiko. Vi får inte tillåta det G2 som vi såg agera bli en realitet utan i stället placera oss själva i mitten av processen. Detta kan endast bli möjligt om vi talar med en röst.
Vi måste vara innovativa: innovativa på kolmarknaderna genom att införa en övre prisgräns och innovativa när det gäller finansieringsmetoderna. Personligen och utan att binda upp min grupp anser jag att frågan om en kolskatt vid våra gränser måste tas upp. Vi måste sedan återställa förtroendet i fråga om Afrika genom att öka finansieringen men inte genom att återanvända officiellt bistånd och döpa om det till kolfonder.
Till sist måste vi göra mycket för att bibehålla vår beslutsamhet att vara världsledande i klimatförändringsfrågan.
Satu Hassi
Herr talman! Resultatet av Köpenhamnstoppmötet är en besvikelse, av de skäl som redan har framförts. För första gången nämns en varningsgräns på två grader i FN-dokumentet men de utsläppsgränser som de olika länderna angav i Köpenhamn motsvarar en höjning med mer än tre grader av den globala uppvärmningen. Senaste gången det var tre grader varmare än nu var havsytan 10 meter högre.
Vi måste ärligt erkänna att EU inte visade ledarskap av det slag som det förkunnar. Det viktigaste sättet för oss att leda skulle ha varit och är fortfarande att sikta på ett mer strikt mål för utsläppsminskningarna på minst 30 procent. Vårt verkliga mål måste vara en minskning på 40 procent, om vi ska följa klimatforskarnas budskap, vilket vi bör göra. Om vi nu stoppar vid en 20-procentig minskning av utsläppen kommer det att innebära att EU inte har menat något med att förklara en varningsgräns på två grader, så som EU har gjort i över tio år nu.
Enligt de rapporter som beställts av ett stort antal regeringar, bland annat den nederländska regeringen, ligger en utsläppsminskning på 20 procent långt från världens mest ambitiösa mål. Enligt den information som vi har nu kommer ett mål på en 30-procentig minskning av utsläppen att kosta mindre än vad utsläppsminskningarna på 20 procent beräknades kosta för två år sedan.
Självklart fanns det länder i Köpenhamn som ville skjuta samtalen i sank. Om EU hade varit ledande hade man gjort det svårt för dessa länder. Denna gång gjorde EU det lätt för dem genom att blockera Kyotoprotokollets andra åtagandeperiod, som är oerhört viktig för utvecklingsländerna. Det skulle vara konstruktivt att säga att vi är redo för Kyotoprotokollets andra period på vissa villkor och det vore konstruktivt att åta sig att stödja klimatåtgärder i de ekonomiskt mindre utvecklade länderna utan att återanvända samarbetspengar under en ny budgetrubrik.
Från det magra resultatet behöver vi nu gå mot ett verkligt klimatavtal. Det kan endast vara internationellt legitimt om det förhandlas fram via FN. Vi behöver också en ny form av klimatdiplomati. Det räcker inte att våra experter kan hitta rätt i den tekniska djungeln. Vi behöver tålmodiga diplomatiska insatser för att undvika stötestenarna och också för att göra FN:s förhandlingsprocess mer livskraftig så att FN t.ex. kan anta omröstningsregler.
Martin Callanan
Herr talman! Jag hoppas att det visar sig att jag har fel, men det ser enligt min mening föga troligt ut att de samtal som påbörjades och fortsattes i Köpenhamn faktiskt kommer att leda till ett bindande fördrag som förpliktar alla världens största utsläppare att göra stora nedskärningar av sina utsläpp.
Under dessa omständigheter anser jag att det vore dåraktigt av oss i EU att debattera dessa frågor för att komma överens om fortsatta utsläppsbegränsningar. En siffra på 30 procent nämndes. Satu Hassi nämnde alldeles nyss 40 procent.
I avsaknad av ett världsomfattande avtal anser jag att det vore dåraktigt att komma överens om ytterligare minskningar därför att det som vi skulle göra är att löpa risken av att belasta våra konsumenter med några av de högsta energiräkningarna i den utvecklade världen, och beröva Europas tunga industri och stora energikonsumenter deras konkurrenskraft i världssammanhang.
Vi har redan sett mycket industri omlokaliseras till utanför EU, och därigenom flyttas utsläppen helt enkelt från EU till Kina, Indien eller annat håll. Detta är en dåraktig ekonomisk politik eftersom den inte har några som helst nettofördelar för miljön. I vissa avseenden har det faktiskt en skadlig nettoeffekt på miljön eftersom dessa varor trots allt helt enkelt importeras tillbaka till EU.
Det vi behöver är ett heltäckande och världsomfattande avtal. Jag är helt för det. Jag hoppas att vi kommer att arbeta för att uppnå det, men i avsaknad av ett avtal bör vi vara försiktiga med ytterligare ensidiga nedskärningar i Europa.
Bairbre de Brún
Herr talman! Ett ambitiöst, rättsligt bindande fördrag behövs omedelbart.
Enligt den senaste vetenskapliga informationen måste EU åta sig en utsläppsminskning på 40 procent fram till 2020 och en minskning på 80-95 procent till 2050, och en utfästelse av detta slag kan inte vara beroende av andra folks åtgärder.
Alla måste känna till vilka verkliga minskningar av utsläppen som kommer att införas och vi måste veta att utvecklingsländerna kommer att få de nödvändiga medlen för att bekämpa klimatförändringarna och dess konsekvenser.
Klarhet behövs. Vi behöver alla klarhet om vem som ska tillhandahålla dessa medel, hur mycket varje industriland kommer att bidra med och hur och när medlen kommer att tillhandahållas. Den brist på politisk vilja som uppvisades i Köpenhamn får inte upprepas.
Och jag vill dessutom önska kommissionsledamoten Dimas all framgång.
Anna Rosbach
för EFD-gruppen. - (DA) Herr talman! Det var mycket prat om de så kallade klimatflyktingarna i samband med Köpenhamnskonferensen. Människor har alltid flytt från naturkatastrofer, dåliga skördar, torka, översvämningar och svält. Faktum är att klimatförändringarna och dess direkta konsekvenser för människor och miljön är problem som vi inte har något annat alternativ än att ta itu med. Jag kan dock inte annat än fråga om vi valt rätt väg för det. Jag instämmer i att vi måste vara mer medvetna om hur vi använder resurser i vårt dagliga liv och att vi behöver forska om nya tekniker. Vi får dock inte glömma att vi redan har sätt att underlätta problem som uppkommer plötsligt. I samband med Köpenhamnskonferensen nämndes exempelvis Cooköarna - en ögrupp i Stilla havet. Problemet för dessa öar är att de hotas av stigande vattennivåer. En havsvall skulle kunna skydda öarna och en havsvall skulle vara en helt genomförbar investering - men inte för en fattig ögrupp. Medan vi i Västerlandet diskuterar vindkraft, elbilar, solenergi, biobränslen och nya sätt att sortera avfall i Europas förorter försvinner många öar successivt. Jag undrar därför om Västvärlden verkligen bör investera miljarder i klimatteknik - vars effekt är mycket tvivelaktig - samtidigt som miljoner människor kunde bli hjälpta av att använda redan kända, lågkostnadsåtgärder. I stället för att gräla om statistik, bevis och forskning, är det nu som vi borde göra något åt klimatförändringarnas effekter på global nivå genom verkliga åtgärder.
Nick Griffin
(EN) Herr talman! Låt oss efter Köpenhamnsmötet ompröva hela historien med den globala uppvärmningen. I Köpenhamn hade vi ironin inte bara av ”Climategate II”, utan även början på en av de hårdaste vintrarna på årtionden. Sedan dess har sanningen om Potsdamoron om havsnivån avslöjats, Goddardinstitutets fifflande med temperaturstatistiken har avslöjats, de försvinnande Himalayaglaciärerna har visat sig vara ren fantasi, dr Pachauri har avslöjats som en profitör på klimatförändringarna. Världen svalnar. Global uppvärmning är en bluff.
Detta är inte ett brott som saknar offer. Kolskatterna pressar upp bränslepriserna, och dödar våra gamla medan vi talar. Miljarder som slösats bort på forskning om ett icke-existerande problem är miljarder som kunnat satsas på att bekämpa verkliga hemsökelser som Alzheimers eller på att stoppa verkliga miljökatastrofer som avskogningen. Handel med kolutsläppsrätter skapar miljarder för finanshajarna på de fattiga familjernas bekostnad. Förlusten av jordbruksmark till biobränslen har redan dubblat världens livsmedelspriser, så att miljoner svälter samtidigt som giriga företag gör sig ännu fetare vinster.
De som hävdar detta ovetenskapliga nonsens om en av människan skapad klimatförändring - Shell, Monsanto, de internationella bankerna, Bilderberggruppens världsfrälsare, kolmiljardärer och deras användbara idiotallierade till vänster - genomför det största bedrägeriet i mänsklighetens historia. De måste och kommer att ställas till svars, vilket också bör gälla deras kollaboratörer på ställen som denna.
Peter Liese
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! I Köpenhamn och efter konferensen har mycket sagts om ändringar av FN-bestämmelserna. Jag föreslår att vi ändrar arbetsordningen här i kammaren så att personer från marginella grupper, som Nick Griffin, inte talar i början utan alldeles i slutet, vilket är deras rätta plats i detta politiska spektrum, åtminstone under den första omgången.
Mina damer och herrar! Naturligtvis var Köpenhamnsmötet en besvikelse. Många av våra krav och medborgarnas förväntningar uppfylldes definitivt inte. Jag vill därför lägga till en sak till det som redan har sagts. Vi vill ha ett internationellt avtal om utsläpp från luftfart och sjöfart. Tyvärr medförde Köpenhamnsmötet inga som helst framsteg i det avseendet. Det nämndes inte ens i klimatavtalet från Köpenhamn. Det var ett nedslående resultat, särskilt som vi vet att varje år som vi förlorar givetvis kommer att leda till att vi måste öka våra insatser ännu mer. Ju senare vi startar, desto djärvare och starkare måste våra insatser bli, och med varje passerat år kommer det naturligtvis att bli allt svårare. Det är som en allvarlig sjukdom. Ju tidigare den behandlas, desto mildare kan behandlingen vara. Det är därför som det är en besvikelse.
Vi bör dock inte se det från en ensidigt negativ synpunkt. I morse blev jag tillfrågad om ämnet klimatförändring nu var en politiskt död fråga. Det är det inte. Det måste fortsätta och det är också det som medborgarna förväntar sig av oss. Vi bör titta på de positiva saker som faktiskt skedde i Köpenhamn. Jag ska nämna två små exempel, nämligen de båda utvecklingsländerna, Maldivernas och Costa Ricas åtaganden om att bli klimatneutrala inom de närmaste tio åren. Hela världen - Europa och resten av världen - kan följa deras exempel. De är små stater men om vi tittar på en stor stat, som exempelvis Brasilien, är det som sker där också anmärkningsvärt.
Vi bör således analysera våra misstag och inte vara så arroganta att vi helt enkelt fortsätter som tidigare. Vi bör dock inte heller gå runt i säck och aska, utan ansluta oss till dem i världen som vill göra framsteg i skyddet av klimatet. Spelet får inte längre vara de industrialiserade länderna mot utvecklingsländerna, utan de länder som har förstått vad det hela handlar om mot resten av världen, där den sistnämnda gruppen förhoppningsvis kommer att minska i storlek.
Jo Leinen
(DE) Herr talman, fru Espinosa! Förra veckan deltog jag i det informella rådsmötet (miljö) i Sevilla. Det var den första rådskonstellationen under det spanska ordförandeskapet. Ni kunde förstås inte delta på grund av olyckliga familjeomständigheter, men er minister för klimatförändringsfrågor Teresa Ribera företrädde er på ett förträffligt sätt. Under mötet, som var synnerligen välorganiserat, var det spanska ordförandeskapets engagemang för frågan uppenbart.
Så långt är allt gott och väl men resultatet av rådsmötet var mindre tillfredsställande. Rådsministrarna var inte eniga och saknade helt kursriktning. Det finns absolut ingen enighet mellan medlemsstaterna om vad vi ska göra nu. Det är inget gott tecken. Det är er uppgift och ert ansvar att hitta en gemensam nämnare bland de 27 medlemsstaterna.
Enligt min mening behöver vi göra tre saker i Europeiska unionen efter Köpenhamnsmötet. Det första är att vi måste återta den ledande rollen i det globala klimatskyddet. För det andra behöver vi visa trovärdighet i de åtaganden som vi har gjort. För det tredje behöver vi vinna nya allierade innan vi åker till Mexiko.
I fråga om att återvinna den ledande rollen är jag ense med alla här som har sagt att vi bör fortsätta att uttala vårt löfte om att minska koldioxidutsläppen med 30 procent. Jag vill att vi ska ange detta mål om 30 procent för FN-sekretariatet i Bonn den 31 januari, inte det gamla målet på 20 procent. Om vi gör oss själva beroende av jämförbara insatser från andra, kommer det att ta evigheter och Mexikomötet kommer inte heller att leda någonstans.
När det gäller att visa trovärdighet måste de 7,2 miljarderna euro faktiskt förverkligas före Mexikomötet. Länderna i Afrika måste kunna se verkliga framsteg för de första åtgärderna.
Slutligen, när det gäller att vinna allierade hoppas jag att vi kommer att utveckla klimatskyddsdiplomatin, i synnerhet med hjälp av Afrikanska unionen, och att vi också kommer att hitta tillfredsställande allierade, även i Latinamerika och Asien, för ett globalt avtal i Mexiko.
Chris Davies
(EN) Herr talman, kolleger! Vi behöver gå vidare från Köpenhamnsmötet. Sanningen är att vi inte vet vägen. Vi famlar runt i mörkret. Jag anser att vi helt enkelt måste undersöka varje möjlighet och varje förhoppning om att någon eller några av dem kommer att leda oss vidare.
Men jag är säker på att vi måste försöka behålla våra ambitioner och vårt ledarskap, och på den punkten är det ett viktigt beslut som ska fattas de närmaste två veckorna och jag vill veta vad ordförandeskapet tänker göra för att få det rätt.
Fyrtio procent av våra utsläpp kommer från fossila bränslen som bränns i våra kraftverk. Det är därför som utvecklingen av tekniker för avskiljning och lagring av koldioxid (CCS) är så viktiga. Det är därför som rådet för tre år sedan kom överens om att vi ska försöka bygga upp tolv demonstrationsprojekt fram till 2015. För ett år sedan kom vi överens om en metod att finansiera projekten: genom att använda 300 miljoner av anslaget till systemet för handel med utsläppsrätter. Det tog tre månader att få igenom den idén i parlamentet, att få rådets godkännande till att låsa upp dörren, men tolv månader senare har vi inte kommit överens om hur projekten ska väljas ut eller hur pengarna ska användas. Kommissionen har till sist lagt fram ett förslag till beslut. Kommissionen föreslår endast åtta CCS-projekt och den tidsplan den rekommenderar innebär att det kommer att vara omöjligt att hinna bygga alla till 2015. Kommissionsledamot Olli Rehn har fått den besvärliga uppgiften. Jag hoppas att någon skickar honom en lapp innan debatten är slut så att han kan förklara bristen på ambition i dokumentet.
Men trots bristerna måste det erkännas att vi rört oss framåt. Det kommer att diskuteras vid mötet med rådets klimatförändringskommitté den 2 februari och det finns vissa medlemsstater som har invändningar mot att kommissionen får sista ordet när det gäller urvalet av projekt och användningen och fördelningen av pengarna.
Detta möte kommer att vara det första tillfället sedan Köpenhamn för EU att visa om det går vidare och vidtar praktiska åtgärder eller om det glider bakåt. Det är ett viktigt test både för kommissionen och för ordförandeskapet.
Min fråga till ministern är följaktligen: Kommer ordförandeskapet att se till att vi blir eniga vid det mötet eller kommer ni att släppa bollen?
Bas Eickhout
(NL) Herr talman! Låt oss göra en sak klart: Köpenhamnsmötet var ett misslyckande. Det fanns faktiskt tre förlorare vid toppmötet: FN, EU och klimatet. Det är därför av yttersta vikt att förvandla dessa tre förlorare till segrare under 2010 på vägen mot Mexikomötet. För att åstadkomma detta måste tre saker ske. Det första är att EU måste bli eniga, så som kommissionsledamot Olli Rehn redan har sagt, men - och jag skulle uppskatta ett klart svar på detta - vem kommer det att bli? Vem är det som kommer att tala på EU:s vägnar i Mexiko?
För det andra när det gäller FN måste EU visa sitt ledarskap i förhandlingarna också, vilket innebär att inte längre enbart se till Förenta staterna och Kina, utan i stället främst se till de länder som delar en önskan om åtgärder för klimatet, t.ex. Afrikanska unionen, Mexiko, Brasilien och Sydafrika. Vi bör vidga gruppen av länder med vilka vi vill sluta avtal.
För det tredje klimatet. Det är riktigt att vi kom överens om två grader, men den siffran betyder också något. Forskarna säger att två grader innebär att rika länder måste minska sina koldioxidutsläpp med 40 procent. EU måste därför nu lova 30 procent. Den 31 januari kommer EU att få en ny chans att visa sitt ledarskap genom att gå vidare med 30 procent, och jag efterlyser att EU ska erbjuda den siffran. Jag skulle uppskatta att få ert svar på detta förslag, eftersom det är det enda sättet att visa ledarskap och göra 2010 till FN:s, EU:s och klimatets år.
Derk Jan Eppink
(EN) Herr talman! Jag stöder miljömålen för 2020, men jag har vissa allvarliga tvivel om en del av metoderna. Köpenhamnskonferensen var ett bra exempel på en dålig metod. Och vilka var lärdomarna?
Konferensen var för stor för att vara produktiv: en rockkonsert med 50 000 personer är möjligt, men inte ett möte. För det andra blev EU överlistat av Kina och Indien, och USA anslöt sig till dem. I stället för att vara en beslutsam aktör, blev EU en förvirrad åskådare.
Vad ska vi göra? Jag anser att vi måste ompröva den form vi använde, hellre ett G20-möte än ett evenemang av Woodstockproportioner. För det andra måste vi sluta att visa moralisk arrogans genom att tala om för Kina och Indien vad de ska göra. Viktiga hinder för att bestraffa de båda länderna skulle vara katastrofalt. Tvärtom bör EU ompröva sin egen ståndpunkt, som slutligen kommer att undergräva dess egen tillväxt och sysselsättning.
Slutligen behöver vi seriös forskning om bevisningen. Redan ”Climategate” var en påminnelse och påståendet om att Himalayas glaciärer krymper verkar nu bygga på spekulationer. Vissa medlemmar av IPCC förutspår nu till och med en global avkylning.
Vi behöver objektiv, opartisk vetenskaplig forskning och inte agendastyrd politisk aktivism. Vad är sant och vad är inte sant: för närvarande vet vi helt enkelt inte, och jag anser att vi först måste ha korrekta fakta. Herr kommissionsledamot, herr minister! Jag hoppas att ni kommer att undersöka dessa frågor med ett öppet sinne.
Sabine Wils
(DE) Herr talman! FN:s klimatkonferens blev ett misslyckande på grund av de industrialiserade ländernas hårdföra politiska intressen. Följden är att livsförutsättningarna hotas för miljontals människor i utvecklingsländerna och i öländer som riskerar att översvämmas.
Det finns inget avtal om hur vi på ett effektivt sätt begränsar fortsatt uppvärmning av vår planet. EU spelade spelet för att skydda sina nationella företags intressen och de stora koncerneras vinster. Målet att minska utsläppen av växthusgaser i EU-medlemsstaterna med sammanlagt 30 procent fram till 2020 lades inte fram på bordet tillräckligt tidigt.
Att göra bättre klimatskyddsmål beroende av att andra stater först gör åtaganden är att spela tärning med mänsklighetens framtid. Fakta är entydiga: 2007 var koldioxidutsläppen per person 4,6 ton i Kina, i Tyskland var de 9,7 ton och i USA 19,1 ton. Vi behöver omgående klimaträttvisa för hela mänskligheten. Nästa år i Mexico City måste de industrialiserade nationerna och tillväxtekonomierna komma fram till ett bindande avtal med uttryckliga och ambitiösa mål.
Godfrey Bloom
(EN) Herr talman! Ni förstår naturligtvis att jag är skeptiker eftersom jag inte är klädd som en fågelskrämma.
Jag kämpade mig fram genom snöstormen i Köpenhamn, precis som många av er andra. Det är intressant, eller hur, att vi hade den kallaste vintern i London på 30 år? Det var likadant i Polen, Sydkorea och Kina. Vi hade de lägsta temperaturerna i Florida, Arizona, Texas - den första snön i Texas, på hundra år, tror jag. Naturligtvis, så som Giles Coren på London Times sa, kära nån, vi förstår helt enkelt inte - självklart är det detta som den globala uppvärmningen handlar om: vi måste alla vänja oss vid minusgrader.
Nåväl, vi har sett Al Gores hockeyklubba, som jag antar fortfarande visas upp i Londons statliga skolor - Al Gore, den knipsluga oljeförsäljaren, svindlaren! Vi har sett professor Jones från University of East Anglia - bedragare! Och nu - det här har ni inte hört talas om ännu eftersom det har undanhållits offentligheten - Nya Zeelands nationella klimatdatabas: Jag har siffrorna här - alla är falska.
När ska ni alla vakna upp? Bluff, bluff, bluff!
(Talaren accepterade att ta en blåkortsfråga enligt artikel 149.8.)
Chris Davies
(EN) Herr talman! Enligt Godfrey Bloom tycks all forskning om klimatförändringar vara nonsens, eftersom vi har haft en kall vinter.
Jag undrar om Godfrey Bloom kan förklara för kammaren vad skillnaden mellan klimat och väder är.
Godfrey Bloom
(EN) Klimat, herr Davies, är det som vi alla måste stå ut med.
Zoltán Balczó
(HU) Herr minister! Jag har överraskande nyheter för er. Klimatkonferensen i Köpenhamn är över. Ni talar om mål och illusioner som om vi fortfarande hade evenemanget framför oss. Det slutade med ett fiasko. Inga rättsligt bindande åtaganden undertecknades. Exemplet Kyoto visar vad frivillighet innebär. Vi är alla medvetna om värdet av Förenta staternas åtaganden, men Kanada är också värt att nämnas. Kanada undertecknade Kyotofördraget och ökade sedan sina koldioxidutsläpp med 26 procent utan några konsekvenser. Köpenhamnsmötet sände ett klart budskap om den värld som vi lever i.
Dagens värld styrs av ekonomisk fundamentalism. Så fort samhällets intressen möter den globala ekonomins intressen, vinner den sistnämnda. Bakom den globala ekonomin finns givetvis en liten maktelit. För att stoppa en oåterkallelig klimatförändring behöver vi förändra ett annat klimat. Vi måste förändra det politiska och moraliska klimatet. Innan vi gör det, så länge som människor tjänar ekonomin och inte tvärtom, tills den eko-sociala marknadsekonomin blir den vägledande principen är alla liknande konferenser dömda att misslyckas.
Richard Seeber
(DE) Herr talman! Om vi kan lära oss någonting från Köpenhamnsmötet är det en känsla av realism. Jag kommer fortfarande ihåg den debatt vi hade här i kammaren före mötet. Alla glödde av optimism, men det blev inget resultat. Det var en internationell konferens med sina egna regler och det är inte mycket vi kan uppnå enbart genom god vilja. Så, låt oss närma oss de kommande förhandlingarna i Mexiko med den nödvändiga känslan av realism.
Om vi skulle utvärdera Köpenhamnsmötet, måste vi i rättvisans namn säga att det inte var så dåligt, eftersom resultaten kan ligga till grund för förhandlingarna i Mexiko och att åtminstone något uppnåddes. Den största besvikelsen för oss européer måste vara den att EU inte var på plats när slutdokumentet utarbetades. Det måste ge oss en tankeställare, eftersom vi alltid framhåller att vi är de som vill ta ledningen i den globala kampen mot klimatförändringarna.
Varför ska det vara så? För det första troligen därför att vi med våra 14 procent av koldioxidutsläppen hör till de största förorenarna. USA och Kina står tillsammans för nästan hälften. I Europa agerar vi dock inte samfällt. Det senaste rådsmötet (miljö) visade mycket tydligt hur stora åsiktsskillnaderna är i rådet. Många medlemsstater ser mycket annorlunda på problemet än exempelvis majoriteten i den här kammaren.
Ett annat skäl är säkerligen att vi européer inte är så goda som vi alltid påstår oss vara. Om vi bortser från de rena utvecklingsmekanismerna, med andra ord de gemensamma genomförandeåtgärderna, och de andra åtgärderna och betraktar enbart våra åtgärder för att minska koldioxidutsläppen kan vi se att balansräkningen inte är så bra som vi påstår.
För det tredje måste vi också säga att andra länder och andra regioner i världen har en annan strategi för problemet. Vårt mål är ett rättsligt bindande avtal. Kina och USA väljer dock en annan väg.
Generellt måste vi överväga om vi inte bör vara mer flexibla i våra förhandlingar, eftersom att arbeta tillsammans för att bekämpa fenomenet klimatförändring är viktigt men de metoder vi utnyttjar för att uppnå detta kan vara ganska olika.
Dan Jørgensen
(DA) Herr talman! Jag vill ställa följande fråga till klimatskeptikerna i kammaren: Om nio av tio doktorer säger er att de är mer än 90 procent säkra på att ni är allvarligt sjuka men att de har läkemedel som kan bota er sjukdom - ett läkemedel utan bieffekter - skulle ni då inte ta den medicinen? Det skulle ni givetvis. Det är så som världen borde ha reagerat i Köpenhamn. Det är så som världen självklart bör reagera när 90 procent av de ledande forskarna på området säger att global uppvärmning är en verklighet och att den orsakas av människan. EU bör därför visa ledarskap. Naturligtvis kan vi kritisera USA. Naturligtvis kan vi kritisera Kina för att de inte hade den politiska vilja som krävdes i Köpenhamn. I denna kammare måste vi granska vår egen bakgård - vi måste vara kritiska till den brist på initiativ som EU uppvisade. EU kunde ha gjort två saker, och EU bör göra två saker före konferensen i Mexiko. För det första bör vi ta ledningen genom att förbinda oss själva vid minskningsmål. Det innebär att gå från de minskningar med 20 procent som utlovats till 2020 till 30 procent. För det andra bör vi ange de belopp som vi är villiga att bidra med till finansieringen av långsiktiga anpassningar till de klimatförändringar som vi vet kommer. Slutligen är det uppenbart att vi kommer att få större genomslag om vi agerar enat för då kommer vi att kunna förhandla mer rationellt och tydligt än vi kunde i Köpenhamn. Martin Callanan från Europeiska konservativa och reformister sa:
(EN) ”Det skulle vara dårskap att höja våra ambitioner i det nuvarande läget.”
Nej, Martin Callanan, det skulle inte vara dårskap att höja våra ambitioner.
Lena Ek
Köpenhamnsmötet var utan tvekan en stor besvikelse, men nu är det viktigt att se framåt. Det gör vi liberaler och det hoppas jag att vi kan göra gemensamt i Europa. Vi behöver en strategi och vi behöver en ”post-Köpenhamnsagenda”. Ett viktigt instrument för att uppnå detta är en fortsatt satsning på systemet med utsläppshandel. EU bör omedelbart inleda förhandlingar med USA för att integrera det framväxande amerikanska systemet med det europeiska. En transatlantisk marknad för koldioxidutsläpp kan vara starten på en global marknad.
Olli Rehn höll ett väldigt bra inledningsanförande. Han har helt rätt i sin slutsats. EU måste tala med en röst i de här förhandlingarna. Men då ska man komma ihåg att Europaparlamentet numera, i enlighet med Lissabonfördraget, har inflytande över hur de här besluten tas. Parlamentet måste vara inblandade i förberedelsearbetet eftersom ett slutligt avtal kräver vårt godkännande.
I Europa måste vi samtidigt fortsätta att stärka vår egen koldioxidmarknad och sluta ge ut gratis handelsrätter. Vi måste investera i ny teknik och vi måste för det tredje sätta ett prisgolv för koldioxiden. Genom marknadsmekanismer kan klimatmålen uppnås, inte genom mera byråkrati.
Om vi nu lägger Köpenhamnsmötet bakom oss, tar nya tag och lägger all vår kraft på framtida åtgärder så behöver vi först fokusera på EU 2020. Åtgärderna finnas med där och vi måste vi ha skarpa förslag när det gäller energieffektivitet och hur vi investerar i ny teknik. Vi måste ha en klimatjobbstrategi. Till sist: en minskning av koldioxidutsläppen med 30 procent är en självklarhet om vi vill vinna inte bara striden om klimatet utan också striden om marknaden.
Yannick Jadot
(FR) Herr talman, fru Espinosa! Jag är mycket förvånad över den självbelåtenhet som ni visar i fråga om EU:s insatser på klimatområdet. Det stämmer visserligen att EU har uträttat mer och bättre under de senaste tio åren än de flesta andra länder i världen med det var ett klart misslyckande för EU:s ledarskap i Köpenhamn.
I Köpenhamn såg vi också att EU helt enkelt blev en kombination av de europeiska stats- och regeringschefernas personliga kommunikationsstrategier, och här vill jag särskilt nämna Nicolas Sarkozy, Angela Merkel och Gordon Brown. Under dessa omständigheter är det givetvis enkelt att slå ut FN-processen. FN-systemet är visserligen komplicerat och G20, där överenskommelser är meningslösa men där det finns möjligheter för stora massmediala utspel, är mycket enklare.
Det innebär att under det kommande året måste EU uträtta mer och på ett bättre sätt. För närvarande har vi ett mål på 20 procent. Målet på 20 procent innebär dock i själva verket att göra mindre under de kommande tio åren än vad vi har gjort under de gångna tio åren. Det innebär en minskning av EU:s klimatinsatser. Detta är inte bara absurt för klimatet, när forskarna säger oss att vi måste nå ett mål på 40 procent, utan även absurt för vår ekonomi och sysselsättning.
Fru Espinosa! Sänk därför inte EU:s klimatambitioner till den minsta gemensamma nämnaren, till de mål som uttalats av ordförande Barroso, som inte vill röra sig från 20-procentssiffran, eller de som framförts av Italien och Polen, som snart kommer att förneka att det finns någon klimatförändring. Läs om parlamentets resolution och välj omedelbart ett ovillkorligt mål om 30 procent.
Konrad Szymański
(PL) Herr talman! Vi måste acceptera att ingen, med undantag av flera europeiska stater, vill betala för minskningarna av koldioxidutsläppen eller skära ned på sin energianvändning. Det är till och med värre än så. Vissa utvecklingsländer, som använder en irriterande antikolonialistisk retorik, vill bli rika på detta samtidigt som det är de som släpper ut mest koldioxid i atmosfären. Afrikanska länder, Kina och Indien vill behålla sina befrielser från att bidra till det internationella systemet för övervakning av utsläppen samtidigt som de får miljarder euro till rena tekniker. Detta är en inställning som vi inte kan berättiga inför våra skattebetalare. Efter Köpenhamnskonferensen måste vi få in i våra skallar att EU inte ensamt kan bära dessa kostnader. För det första, därför att om vi handlar på egen hand kommer vi att bromsa upp tillväxten av vår ekonomi ännu mer och slå mot våra medborgares välstånd. För det andra, därför att om vi handlar på egen hand kommer vi inte att förändra något i fråga om utsläppen, eftersom vi redan har lyckats begränsa våra egna utsläpp.
Elie Hoarau
(FR) Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Även om Köpenhamnsmötet var ett misslyckande, var mobiliseringen av icke-statliga aktörer enastående och visade att det finns ett verkligt stöd för klimaträttvisa.
Från och med nu kommer det att vara givet att man i den fortsatta förhandlingsprocessen måste prioritera beaktandet av de små och sårbara öländernas intresse och Afrikas. Det kommer också att vara viktigt att se till att de 100 miljarder US-dollar som tillkännagavs i Köpenhamn verkligen är ett tillskott utöver de åtaganden som gjorts på området offentligt utvecklingsbistånd.
Slutligen måste vi komma ihåg att vi har mycket lite tid på oss att agera innan konsekvenserna av klimatförändringen blir oåterkalleliga. År 2010 är vår sista chans om vi vill säkra en verklig framgång i Mexico City.
Oreste Rossi
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Säg inte att vi inte varnade er för detta. Resolutionen om FN:s klimatkonferens i Köpenhamn som antogs av parlamentet var bara rök utan eld.
Vi bad om för mycket och vi har inte åstadkommit något. Dessa är inte uttalanden från Lega Nord utan från Ivo de Boer, sekreterare i FN:s klimatförändringskonferens. Det har inte blivit någon riktig katastrof, även om avtalet inte blev mer än en avsiktsförklaring. Den text som förhindrade att FN:s klimatkonferens i Köpenhamn slutade med en fullständig nitlott efter ett maratonlopp av förhandlingar av oöverträffad längd och intensitet innehåller mycket lite konkret.
Köpenhamnsavtalet, som ingicks av USA:s president Obama, Brasiliens president Lula, Kinas premiärminister Wen Jiabao, Indiens premiärminister Singh och Sydafrikas president Zuma, och som påtvingades alla andra länder, har inte ens antagits formellt. Efter att det tillbakavisats av åtta länder, vilket förhindrade att det antogs, lades avtalet helt enkelt till handlingarna i plenum med de 192 deltagande staterna.
Mina damer och herrar! Den globala uppvärmningsföljetongen är slöseri med tid. Sedan december har man i tidningar och tv:s nyhetsprogram rapporterat om att Europa hemsöks av isande kallt väder. Låt oss undvika meningslösa och kostsamma spekulationer om klimatet.
Angelika Werthmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Det enda konkreta resultatet av klimattoppmötet i Köpenhamn var begränsningen av den globala uppvärmningen till 2 grader Celsius. De åtgärder som krävs för detta förblir dock ett mysterium. Denna minimala kompromiss är en besvikelse för oss, särskilt eftersom det nu är upp till varje stat att besluta om den ska godkänna avtalet om klimatskyddsmål eller inte. Tiden håller verkligen på att rinna ut. Det är nu vår sak att bestämma vad som ska hända härnäst. Vi bör främja hållbar, klimatskyddande utveckling, som gör det möjligt för oss att använda vår planets resurser på ett ansvarsfullt sätt, för oss och för kommande generationer. EU och dess medlemsstater bör utveckla sin världsledande roll inom gröna tekniker. Då har vi åtminstone kommit i gång.
Rachida Dati
(FR) Herr talman, herr minister, herr kommissionsledamot! Ingen kan ha undgått att märka att Köpenhamnsmötet var en förlorad möjlighet. Dock - och ja, jag upprepar era ord här, kommissionsledamot - har toppmötet ändå två förtjänster. Det första var att samla många fler stats- och regeringschefer än vad Kyototoppmötet gjorde. Det andra är att det gjorde det möjligt för tillväxtekonomierna att dra fördel av finansiella åtaganden om att hjälpa dem att bekämpa den globala uppvärmningen.
Så vad ska EU göra nu? Naturligtvis ska EU fortsätta sitt utmärkta arbete för att minska utsläppen av växthusgaser eftersom sanningen är den att EU redan har varit mycket rättskaffens. När det gäller Kyotomålet, som var en minskning på 8 procent, har de europeiska företagen uppnått en minskning på strax under 13 procent. De senare har därför visat sig vara mycket rättskaffens och mycket engagerade i målet att skydda miljön. Denna kamp och denna dygdiga attityd får dock absolut inte ske under omständigheter som innebär illojal konkurrens. Kommissionsledamot Rehn! Som jag sade till er vid utfrågningarna kan allt detta ske enbart inom ramen för helt rättvis konkurrens. Vi måste verkligen överväga införandet av en kolskatt vid EU:s gränser, eftersom vi inte får utelämna våra företag och därmed våra arbetstillfällen till helt illojal konkurrens, till fördel för länder som inte visar någon respekt för eller inte tillämpar samma normer i fråga om miljöskydd och minskningar av växthusgaserna. Jag anser därför att det är absolut nödvändigt - och här upprepar jag min kollega Corrine Lepages ord - att vi någon gång i framtiden ägnar en tanke åt införandet av en kolskatt vid EU:s gränser.
För det andra var det ganska glädjande att höra vid utfrågningarna att kommissionsledamot Tajani inte har uteslutit genomförandet av en konsekvensundersökning av möjligheten att införa denna kolskatt vid EU:s gränser. Därför anser jag att vi så småningom kommer att vinna denna kamp, eftersom det är viktigt att skydda våra europeiska företag och våra arbetstillfällen.
Anni Podimata
(EL) Herr talman, fru Espinosa! Vi skulle verkligen ha föredragit att dagens debatt hölls under andra omständigheter, där vi hade varit ombedda att utvärdera ett globalt, rättsligt bindande avtal och besluta om vad EU ska göra härnäst. Tyvärr är resultaten från Köpenhamnsmötet klart under förväntningarna under dessa omständigheter. Detta är det första huvudskälet till att vi uttrycker vår besvikelse.
Det andra skälet till att vi uttrycker vår besvikelse och som särskilt berör oss som Europaparlament är EU:s ömkliga framträdande vid Köpenhamnsmötet. Man skulle ha kunnat förvänta sig att EU vid det första globala toppmötet efter Lissabonfördragets ikraftträdande skulle ha gått i förtruppen för att försöka uppnå ett nytt, ambitiöst och innehållsrikt, globalt avtal om att bekämpa klimatförändringarna. Men vi och EU-medborgarna bevittnade en splittrad uppvisning, där vissa EU-ledare spelade sitt eget spel och EU fick rollen som bisittare och åskådare. Detta är inte den roll vi önskar oss och inte den roll som anstår oss.
Så vad behöver göras? Vi uppmanar Europeiska kommissionen och rådet att visa att de är mäktiga sin uppgift och ser till att EU får en ledande roll i denna nya strävan. Får jag påminna er om att det inte bara är en fråga om att begränsa konsekvenserna av klimatförändringarna. Det är en mycket bredare uppgift. Uppgiften att byta till en ny utvecklingsmodell, en grön utvecklingsmodell som ska bli EU:s svar på behovet av att skapa nya arbetstillfällen, stödja den europeiska ekonomins konkurrenskraft och konsolidera EU:s ledande roll i den nya ordningen.
Fiona Hall
(EN) Resultatet av Köpenhamnskonferensen var en stor besvikelse men nu måste vi gå vidare. EU måste nu åta sig att minska sina utsläpp med 30 procent av tre skäl.
Det första är helt enkelt att det knappt krävs någon större insats att minska utsläppen med 30 procent än de ursprungliga 20 procenten, på grund av att den ekonomiska verksamheten har minskat till följd av lågkonjunkturen.
Det andra skälet är att vi om vi håller tillbaka nu kommer vi att förlora den kraft som har byggts upp i de nya gröna industrierna. Vi kan inte göra några halvhjärtade åtaganden om att investera i förnybara energikällor och transport med låga koldioxidutsläpp. Vi behöver bygga upp en enorm infrastruktur, oavsett om det rör sig om ett ofantligt ledningsnät i Nordsjön eller mer småskaliga laddningsstationer för elbilar. Hundratusentals nya arbetstillfällen står på spel. Det kan röra sig om 70 000 arbetstillfällen inom havsbaserad vindkraft enbart i Storbritannien. Dessa arbetstillfällen, som är så nödvändiga för den ekonomiska återhämtningen, kommer dock endast att bli verklighet om det finns en tydlig färdplan mot ett koldioxidfritt Europa år 2050.
Det krävs visshet om det ska bli några investeringar och vi måste vara medvetna om att Europa riskerar att förlora sin ledarroll inom förnybar teknik. Industrin för förnybar energi växer mycket snabbt i både Förenta staterna och Kina. Om vi tvekar nu kommer dessa nya gröna arbetstillfällen att flytta till andra kontinenter.
Slutligen behöver vi en minskning med 30 procent, eftersom större delen av det extra åtagandet på ett enkelt sätt kan förverkligas genom ökad energieffektivitet. Det vore hur som helst vansinnigt att inte göra mer för att öka energieffektiviteten. Energieffektivitet innebär ekonomisk effektivitet. Det innebär lägre energiräkningar, inte högre, och det ökar energitryggheten. Oavsett vilka siffror övriga parter föreslår den 31 januari - kanske blir vi glatt överraskade - måste EU nu åta sig att minska utsläppen med 30 procent.
Ivo Strejček
(CS) Vid granskningen av Köpenhamnsmötet och dess resultat bör man använda sig av sunt förnuft och beakta den stora mängd miljömässiga och ekonomiska data som bekräftar att det inte finns någon global uppvärmning, och om den skulle finnas är den helt utom människans kontroll eftersom den helt och hållet har naturliga orsaker. I förra veckan fick vi förresten höra att en betydande andel av de miljödata som FN:s klimatpanel har använt sig av antingen var medvetet förfalskade eller feltolkade. I ljuset av detta är det skönt att se att Köpenhamnsmötet blev ett misslyckande. Jag hoppas att detta misslyckande först och främst kommer att innebära att vi lämnar den aggressiva så kallade gröna politiken. För det andra kommer politiken åter att handla om riktiga frågor som verkligen har betydelse för människor i dagens lågkonjunktur. För det tredje kommer det att förhindra att skattebetalarnas pengar slösas bort på kontroversiella gröna projekt. För det fjärde kommer det att skapa utrymme för en saklig debatt om en rationell, effektiv och billigare energiförsörjning och vi kommer att se en renässans för kärnenergin. När jag träffar människor i mina valkretsar så skakar de skeptiskt på huvudet åt de frågor som vi diskuterar här eftersom vi inte tar itu med deras verkliga problem.
Marisa Matias
(PT) Herr talman! Trots det allvarliga läget tog man åtskilliga steg bakåt i Köpenhamn. Köpenhamnsmötet lockade visserligen fler statschefer än till Kyoto, men det skapades också större motsättningar. Vid mötet uppstod därför en situation där alla såg om sitt eget hus och där varje stat kunde ställa upp sina egna mål och också gjorde det på frivillig basis.
Vi bör observera att vi har ett mål att minska uppvärmningen med 2 °C och mål för finansieringen utan någon som helst förklaring. Dessa kan inte ses som någon tröst. Jag tror dock att vi måste blicka framåt och detta betyder att gå från ord till handling.
EU vill alltid vara en ledare och så har det alltid varit. När vi kom till Köpenhamn vacklade man och kunde inte definiera eller försvara de mål som man hade uttryckt här och som man sagt att man aldrig skulle ge upp.
Min fråga är därför om vi i framtiden inte ska agera mer rättvist, om vi ska fortsätta att tillåta en situation där de fattigaste människorna fortfarande får betala det högsta priset på grund av vår svaghet och vissa människors beslut över andra.
Timo Soini
(FI) Herr talman! Klimatmötet i Köpenhamn blev en stor flopp. Jag röstade emot resolutionen här i december. Jag hade rätt, precis som 92 andra här.
EU försökte på ett mycket arrogant sätt erbjuda hela världen sin lösning. Några dagar innan mötet inleddes avslöjades bedrägerier inom systemet för handel med utsläppsrätter till ett värde av 5 miljarder euro. Detta måste ha varit pinsamt precis före mötet, där EU skulle erbjuda en lösning och samtidigt står inför penningbedrägerier till ett värde av 5 miljarder euro. Det här var skamligt. Är EU överhuvudtaget oroat över att bedrägerierna kommer att utredas? Om vi ska införa begränsningar av utsläppen bör vi införa ett specifikt utsläppssystem, som det vi har för bilar. Det fungerar, även om det aldrig finns skäl att avveckla våra stål-, metall- eller träbearbetningsindustrier i Finland eller i övriga EU-länder. Det tjänar ingenting till: Arbetstagarna ska inte drabbas.
(Applåder)
Romana Jordan Cizelj
(SL) Jag är också besviken över resultatet av Köpenhamnskonferensen men låt oss sluta beklaga oss över de dåliga resultaten och i stället fundera över vad vi ska göra härnäst så att vi inte drabbas av fler besvikelser. Det räcker inte att intala oss att vi kan bygga vidare på det arbete vi har gjort eftersom det bara behövs några smärre förändringar.
Den första frågan jag måste ställa mig här är vad partskonferenser egentligen är? Är de riktiga konferenser eller är de bara ett spel för gallerierna? De är både och naturligtvis. Vi måste dock se till att experterna kan fortsätta med sina arbeten och att allmänheten är informerad, inte bara om de informella evenemang som äger rum i utkanten av konferenserna, utan även om det faktiska arbete vi bedriver. EU bör därför se över de organisatoriska aspekterna av dessa konferenser.
Min andra fråga är följande: Vilken roll spelar världens ledare vid sådana konferenser? Kommer de till konferenserna för att driva sina inrikespolitiska kampanjer eller kommer de för att hjälpa deltagarna att nå en kompromiss? Jag tycker att vi även behöver se över arbetsmetoderna och de deltagande världsledarnas roll vid dessa konferenser.
Min tredje fråga handlar om EU:s ledarroll. Ja, vi har vidtagit många bra åtgärder för att se till att Europa kan bibehålla sin ledarroll när det gäller att utveckla miljövänlig teknik men vi har förlorat vår ledarroll i förhandlingsprocessen. Jag anser att vi inte bör nöja oss med att endast spela en samordnande roll i förhandlingsprocessen. Vi måste själva vara en aktiv förhandlare. Vi bör därför inte lägga alla våra kort på bordet innan förhandlingarna börjar och basunera ut de mål vi vill uppnå. Vi bör också försöka närma oss tredjeländerna, inte avskärma oss från dem.
Den sista punkt jag vill ta upp är att vi snarast måste ta upp klimatförändringsfrågan vid våra internationella möten. Här räknar jag naturligtvis med ett nära samarbete med de båda kommissionsledamöter som ansvarar för dessa två områden.
Enrique Guerrero Salom
(ES) I dag, i början av 2010, befinner vi oss inte där vi hade hoppats i arbetet med att bekämpa klimatförändringen. Vi är inte där eftersom vi nu borde ha börjat anta lagändringar som kommit till stånd genom ett avtal som ingåtts i Köpenhamn.
Vi har inte kommit dit och vi bör vara ledsna över det. Vi bör beklaga att ambitionsnivån i kampen mot klimatförändringen sänktes i Köpenhamn, att inget bindande avtal undertecknades och att det saknades insyn i förfarandet. Vi har därför inte en tillräcklig rättslig grund eller verktygen för att tillgodose människors behov, särskilt inte i utvecklingsländerna.
Vi befinner oss inte heller där vi var före Köpenhamnskonferensen, eftersom vi i Köpenhamn nådde en målinriktad överenskommelse med Förenta staterna, Kina, Indien, Sydafrika och Brasilien, som andra länder också senare anslöt sig till, till exempel Ryssland, Australien, Norge, Sverige och Spanien. Vi bör inte glömma bort att dessa länder tillsammans står för tre fjärdedelar av koldioxidutsläppen. Vi bör inte heller glömma bort att många av dessa länder tidigare inte undertecknat Kyotoprotokollet.
De åtgärder som vi har vidtagit är därför inte tillräckliga men de är betydande. Vi bör dra nytta av dessa betydande åtgärder för att driva frågan framåt inom EU. EU har varit drivkraften bakom alla framsteg som gjorts. Det kommer dock inte att bli några fler framsteg om inte EU fortsätter att trycka på.
Med siktet på Tyskland och Mexiko måste vi arbeta för att nå bindande avtal och skaffa resurser som kan hjälpa utvecklingsländerna att minska sina utsläpp, och att anpassa och uppdatera sin teknik. Vi måste göra detta av effektivitetsskäl, rättviseskäl och för att vi behöver fler samarbetspartner.
Jag är säker på att det spanska ordförandeskapet kommer att arbeta mot detta mål.
Roger Helmer
(EN) Herr talman! Jag har goda nyheter för parlamentet. Jag har personligen, i likhet med många forskare, kommit fram till att det inte finns någon klimatkris! De globala havsnivåerna stiger inte i någon nämnvärd utsträckning och, som FN:s klimatpanel har tvingats erkänna, sker det inte någon snabb minskning av Himalayas glaciärer. Den lilla ökningen av världens medeltemperatur under de senaste hundra åren är helt förenlig med väletablerade, långsiktiga, naturliga klimatförändringar.
Köpenhamnskonferensen visade att många nationer, särskilt Kina och Indien, helt enkelt inte är beredda att offra sin ekonomiska utveckling för att lösa ett helt hypotetiskt problem. I Storbritannien tror en majoritet av väljarna inte längre att människan har orsakat klimatförändringen och de kommer inte att betala för lönlösa och meningslösa försök att minska den. De rapporter som nyligen läckte ut från Climate Research Unit (CRU) visar till och med att klimatdebattens största panikspridare är så förtvivlade över att naturen vägrar följa deras prognoser att de manipulerar siffrorna för att upprätthålla sin fantasi.
Vi måste nu kräva en helt offentlig utredning om de misstänkta uppgifterna innan vi lägger några mer pengar på att minska klimatförändringen.
João Ferreira
(PT) Herr talman! Förenta staterna och EU, de största respektive näst största utsläppsländerna per capita i världen, har ett definitivt och oundvikligt ansvar för misslyckandet i Köpenhamn, som inte försvinner hur mycket vi än skyller ifrån oss.
En annan aspekt som nämnts här är att toppmötet misslyckats med att lösa frågan om finansiering av utvecklingsländernas”anpassning” eftersom det var för få länder som gjorde åtaganden. Samtidigt fortsätter man med hyckleriet att ignorera bördorna på dessa länder. De består bland annat av en enorm utlandsskuld, ett fullkompligt astronomiskt belopp jämfört med den finansiering som tillkännagetts och som kraftigt begränsar alla verkliga möjligheter att skapa en hållbar ekonomisk och social utveckling.
Toppmötet stupade på den allvarliga diskussionen om de absurda resultaten av de marknadsbaserade instrumenten och de flexibla mekanismerna i Kyotoprotokollet. Ett annat problem var att man vid toppmötet inte tog upp orsakerna till klimatförändringen utan bara dess effekter. Det är ett irrationellt sätt att ta itu med ekonomiska och sociala problem och det förhindrar en lösning på detta eller andra problem som mänskligheten ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Herbert Reul
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! I Köpenhamnsöverenskommelsen godkände 180 medlemsländer ett tvågradigt mål men det är fortfarande inte juridiskt bindande. Det blev inte mycket av alla planer som vi gjort upp här. Allt gick fel i Köpenhamn. Det skulle även kunna kallas ett nederlag. Det är viktigt att göra en korrekt beskrivning av läget för att ha möjlighet att noga tänka igenom varför det blev som det blev, så att vi därefter kan göra vissa framsteg i frågan.
Jag är lätt chockad av en del av de anföranden som jag har hört här. Folk säger ”vi måste kämpa hårdare”, ”låt oss fortsätta på samma sätt som tidigare”, ”vi behöver en högre procentsats”, ”mer pengar”, ”problemet var helt enkelt att det inte fanns tillräcklig enighet i Europa”. Jag tycker att dessa uttalanden är för nonchalanta, för ytliga i sin analys av situationen. Lösningen är inte att bara fortsätta och ånga på. Resultatet berodde inte på detta. Har vi verkligen beaktat och diskuterat alla viktiga frågor på ett rättvist och objektivt sätt? Hur har vi hanterat frågorna, befogade eller ej, från de kolleger som sade att de hade frågor om vissa punkter som de var kritiska till, klimatskeptiska frågor? Hur reagerade vi i utskottet för klimatförändringar när våra kolleger sade att de även ville höra den andra sidans åsikter - den motsatta ståndpunkt som vissa forskare har? Vilka möjligheter hade vi egentligen att presentera detta? Oavsett vilken ståndpunkt vi intar måste vi lugnt och sansat diskutera hur vi ska göra med de uppgifter som nyligen framkommit och som våra kolleger precis har nämnt om att FN:s klimatpanel har misstagit sig om de smältande glaciärerna?
Det finns även andra frågor som måste besvaras. Använder vi rätt verktyg för att ta itu med det här? Det finns alltid nya tidsplaner, fler procentsatser, nya förordningar och villkor. Det här är en ganska byråkratisk metod. Har inte Lena Ek rätt som så kraftigt betonar att teknik, innovation och marknadsmekanismer är rätt väg här? Andra stater använder andra metoder men det stämmer inte att de inte gör någonting. Kanske skulle lite mer öppenhet och lite mer reflektion ge oss möjlighet att vara mer effektiva i den här frågan. Det är det här jag skulle vilja se, och inte metoden ”blunda och gå vidare”.
Judith A. Merkies
(EN) Herr talman! Jag vill inte måla upp något domedagsscenario, som man har gjort här. Jag vill inte måla upp något domedagsscenario för framtiden, inte heller se tillbaka i vredesmod på misslyckandet i Köpenhamn - även om jag är arg.
Föresatsen är därför att göra bättre i framtiden. Nästa möjlighet kommer i Mexiko i år. För det första, samarbeta nästa gång. I Köpenhamn tittade vi bakåt och stod ensamma i våra ambitioner. Vi måste kunna övertyga andra om att vara lika ambitiösa som vi är. Hur kan vi påstå att vi har en ledarroll om vi inte kan övertyga andra om våra ambitioner och vårt mål?
För det andra kan inte en storlek passa alla. Som man så stolt sade under upptakten till klimattoppmötet finns det ingen plan B. Det är vi väl medvetna om. Det finns ingenting just nu. Vi har ingenting. Vi bör nog därför ha en plan B nästa gång.
Sist men inte minst undrar jag hur vi ska kunna vinna i mångfalden om vårt motto är enighet, menar jag. Det är nog bäst att vi är förenade nästa gång, och det innebär en enad front. Vi behöver ett otvetydigt mandat. Europa behöver verkligen en enad front. Fru rådsordförande, är ni beredd att åta er att försöka få ett ensamt - och inte ett delat - mandat? Det skulle innebära ensam behörighet för EU i klimatpolitiken och klimatavtal.
Mirosław Piotrowski
(PL) Herr talman! Klimatet, och naturen, som är runtomkring oss, tillhör alla människor, inklusive framtida generationer. Vi måste därför känna ansvar för att skydda dem. Världsledarna lyckades under klimattoppmötet nyligen inte komma överens om en gemensam strategi eller instrument för att nå detta mål. Paradoxalt nog tycker jag inte att det här är dåliga nyheter med tanke på de störande uppgifter som kommer från bland annat Storbritannien och Förenta staterna om ett försök att manipulera vissa lobbygrupper som använder forskningsuppgifter för att nå ett specifikt resultat.
Vi behöver en tillförlitlig diagnos av situationen. Jag anser därför att det bör tillsättas en oberoende, internationell expertgrupp som kan sammanställa en grundlig rapport om huruvida människan verkligen påverkar klimatförändringen och om uppgifter har manipulerats. EU:s politiker bör vid upprättandet av en gemensam strategi för att skydda klimatet även ta hänsyn till de ekonomiska skillnaderna mellan länderna i Väst- och Östeuropa. Mot bakgrund av krisen skulle de föreslagna åtgärderna kunna förstöra många ekonomier.
Maria Da Graça Carvalho
(EN) Herr talman, fru minister! Köpenhamnskonferensen slutade med ett resultat som var långt ifrån det vi hade förväntat oss. Länderna beaktade ett dokument med otydliga mål och som inte var bindande. Köpenhamn stod för mycket mer än ett klimattoppmöte. Det fanns ett nytt samband mellan framstående aktörer på världsarenan och verklig multilateralism i FN-systemet. Tillväxtländernas ökande inflytande var märkbart. Köpenhamnskonferensen visade att vi behöver se över EU:s roll på världsarenan. Vi måste göra det mesta av de möjligheter som Lissabonfördraget erbjuder för att förbereda oss inför nästa partskonferens. Vi måste vara ambitiösa, förenade, uppvisa en enad front och bilda strategiska allianser.
Resultatet av Köpenhamnskonferensen utgör en grund som vi kan bygga vidare på i vårt fortsatta arbete. EU bör försöka se till att nästa steg i förhandlingarna blir att vidareutveckla Köpenhamnsavtalet för att nå ett juridiskt bindande avtal vid årets slut. EU bör även bidra till genomförandet av bestämmelser för att ge stöd till utvecklingsländer, och i fråga om skog, tekniköverföring och anpassningsåtgärder.
Internt har Europa en stor uppgift framför sig. Vi måste genomföra energi- och klimatpaketet, investera i ren teknik, vetenskaplig forskning och energieffektivitet, investera i en ny industripolitik baserad på innovation och effektiv användning av naturtillgångar, främja en politik om koldioxidsnåla städer och hållbar transport och rörlighet. Det är enda sättet vi kan inta en ledarroll. Riktigt ledarskap bygger på att föregå med gott exempel.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Herr talman! Köpenhamnskonferensen visade att EU inte lyckades få stöd för sina långtgående idéer. I framtiden får EU inte ge upp sina mål, åtagandet om tre gånger 20 procent, men bör samtidigt se över sin förhandlingsposition och sitt mandat för vi kan inte bedriva någon strutspolitik. Vi bör dra lärdom av det som hände i Köpenhamn. Detta mandat lyckades inte. Vi lyckades inte förstå Kinas och andra utvecklingsländers åtaganden. Vi lyckades inte förstå Barack Obamas handlingsutrymme och vi lyckades inte uppvisa en enad front. I det spanska ordförandeskapets debatt förklarade ordföranden, Guy Verhofstadt, med rätta att Europa inte hade någon gemensam front.
Vi kan inte bedriva strutspolitik. Vi kan inte agera och bedriva politik på samma sätt efter Köpenhamnskonferensen som vi gjorde före konferensen. EU bör inta en ny position och fastställa ett nytt mandat inför förhandlingsrundan i Mexiko. För det första bör vi undersöka hur vi ska nå målet om 2 oC som är resultatet från Köpenhamn. Under den kommande perioden bör EU:s politik vara inriktad på att skapa en flexibel ståndpunkt för att nå framgång. Tack för er uppmärksamhet.
Esther de Lange
(NL) Herr talman, fru Espinosa! I morse hölls Nationale Voorleesontbijt (nationell högläsningsfrukost) i nederländska skolor. I min valkrets, i Noordwijk aan Zee, som ligger strax bakom Nordsjöns sanddynor i ett område som kommer att ligga i farozonen om havsnivån stiger, fick skoleleverna höra en berättelse med titeln Ett möte som handlar om snögubbar som överlägger om hur de ska hålla värmen i schack. De pratar och pratar tills de alla har smält bort. Sanningen att säga påminner den här debatten, en dålig dag, lite om det.
Det stämmer att Köpenhamnskonferensen inte var någon framgång. Nu skulle vi kunna fortsätta att peka ut andra länder eller enskilda sektorer. Sådana slagkraftiga repliker har ibland även förekommit i den nuvarande debatten. Jag tycker att det verkar vara en bättre idé att se framåt på vad EU kan, och vad viktigare är, måste göra för att ta sitt ansvar och se till att man fortfarande når en internationell överenskommelse. Jag anser dock att vi måste stå fast vid alternativet att minska utsläppen med 30 procent. EU måste dessutom undersöka hur man ska främja ny teknik, bland annat med EU-medel, till exempel genom att främja uppbyggnaden av koldioxidneutrala växthus som även kan producera energi, i stället för att alltid betrakta jordbruket som ett problem. Vidare måste vår strategi baseras på vetenskap, kunskap och kompetens och inte på känslor, även om vi alla bryr oss om den här debatten.
Slutligen måste vi, som många av mina kolleger redan har sagt, uppvisa en enad front. EU bör bara ha en plats i Mexiko och inte de åtta som uppenbarligen behövdes i Köpenhamn. Fru rådsordförande! Hur planerar ni att åstadkomma detta tillsammans med de kommissionsledamöter med ansvar på området?
Nessa Childers
(EN) Herr talman! Det hopp som växt fram genom år av förberedelser sjönk till missmod och förtvivlan när det blev alltmer uppenbart att den överenskommelse vi skulle nå i Köpenhamn gled oss mer och mer ur händerna för varje dag som gick.
Vi måste fundera över hur lätt det var för Förenta staterna, Kina och andra att kringgå FN:s strukturer, åsidosätta EU och komma överens om ett avtal som inte alls motsvarade världens förväntningar.
En sak är klar. Det krävs drastiska ändringar av FN:s system för klimatsamtal före konferensen i Mexiko vid slutet av året. I nuläget är president Barack Obama låst i sitt politiska system eftersom han behöver 67 röster i senaten.
Kina säger nej till alla åtgärder som är bindande och öppna för internationell granskning. Det ironiska i situationen är att ju längre Förenta staterna, Kina och andra hindrar, försenar och slingrar sig från ett avtal desto svårare blir det oundvikligen att nå minskningsmålen.
Låt oss titta på lösningarna. EU och parlamentet måste undersöka hur man ska angripa sådana frågor i framtiden. EU måste vara mycket mer bestämt och stå på sig och bör samtidigt fortsätta ställa upp ambitiösa mål om att minska utsläppen med 30 procent.
Det här är en ekonomisk kapplöpning som ska leda världen in i 2000-talet med gröna arbetstillfällen och ett hållbart levnadssätt. EU måste vinna denna kapplöpning oavsett vad våra vänner gör eller inte gör.
Cristina Gutiérrez-Cortines
(ES) Jag vill hälsa Elena Espinosa välkommen. Jag är mycket glad över att hon är här.
Jag är ytterst oroad över attitydförändringen och över att vår analys av Köpenhamnskonferensen mycket väl kan leda till en attitydförändring. För det första tycker jag att ett av våra problem är bristen på ödmjukhet och realism, som mina kolleger redan har sagt. Framför allt är jag dock oroad över att vi, när vi har besökt andra länder, har konstaterat att de inte talar om klimatförändringen utan snarare om den globala förändringen.
Den kontext som vi kommer att befinna oss i i Mexiko, och den kontext som vi har befunnit oss i, präglas av en växande befolkning, livsmedelsbrist, behov av mer jordbruk, och begränsade mark- och vattentillgångar. Alla beslut som vi fattar om klimatförändringen måste därför ses i ljuset av denna kontext. Vi måste naturligtvis även komma ihåg att många länder har rätt att utvecklas.
Vi behöver således anta ett helhetsperspektiv, något som saknas i vår analys av klimatförändringen. Lösningen på klimatförändringen finns inte enbart i utsläppsfrågan. Ett sektoriellt, kvantitativt perspektiv leder ingenvart.
Vi måste dessutom lägga större vikt vid vetenskapen. Jag uppmanar framför allt kommissionen att se till att de grupper som har manipulerat data kontrolleras och att deras finansiering dras in, om det är så att de faktiskt har stöd från EU, eftersom det här kommer att misskreditera oss för all framtid.
Hur ska vi samordna frågan? Det är en annan mycket viktig fråga. Hur ska EU organisera sig för att nå en överenskommelse? Vi borde redan ha börjat arbetat med detta nu på förmiddagen.
Slutligen oroar jag mig över följande fråga: Anpassning sker på det berörda territoriet och vi måste inleda denna process än en gång med ett nytt strategiskt perspektiv på territoriet. Detta omfattar produktivitet, strategisk återplantering av skog, regioner, områden och distrikt som ägnar sig åt agroenergi, och naturligtvis vatten och biologisk mångfald. Vi saknar ett sådant perspektiv.
Här anser jag att vi måste fundera över alternativet att använda strukturfonderna för att utarbeta nya strategiska planer i alla regioner för att kunna genomföra denna anpassning. Vi bör uppmana beslutsfattarna att påbörja denna strategiska översyn av territoriet, eftersom vi inte har ansvaret för detta område och det kommer att vara mycket svårt för EU att arbeta med detta.
Saïd El Khadraoui
(NL) Herr talman, mina damer och herrar! Toppmötet var, som redan har sagts många gånger, ett misslyckande. Vi är långt ifrån våra mål. Under de kommande månaderna får vi se om det fortfarande går att ställa saker och ting till rätta. Jag anser dock - som andra också har sagt - att det fortfarande finns mycket som vi kan åtgärda själva, även utan ett internationellt avtal under överinseende av FN. Jag tänker framför allt på vad vi kan göra för att åstadkomma ett hållbarare transportsystem. Ett prioriterat mål var att minska luftfartens utsläpp med 10 procent före 2020 genom Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO), och sjötransportens utsläpp med 20 procent genom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO). Jag skulle därför vilja be rådet och kommissionen att fortsätta förhandlingarna inom dessa organisationer och att öka trycket genom att redan börja förbereda unilaterala åtgärder om en överenskommelse inte kan nås inom relativt kort tid.
Under tiden finns det naturligtvis mycket hemläxa som vi kan göra på egen hand. När det gäller transporter inom EU hörde jag den nominerade kommissionsledamoten Connie Hedegaard under utfrågningarna förespråka ett ambitiöst klimat- och transportpaket. Den nominerade kommissionsledamoten Siim Kallas verkade dock mindre tydlig men jag vill påminna kommissionen om att transporterna står för 25 procent av koldioxidutsläppen och kräver därför omedelbara åtgärder. Det är komplicerat, det är svårt och det kräver en kombination av åtgärder men jag uppmanar er att fortsätta arbeta med det och därmed göra en viktig insats för en mer hållbar politik.
Catherine Soullie
(FR) Herr talman, fru minister, mina damer och herrar! Vi behöver inte längre visa hur viktig klimatförändringsfrågan är. Det går inte att förneka dess kort-, medel- och långsiktiga konsekvenser, även om resultaten från JESC har hamnat på förstasidorna i vissa nationella tidningar och säkert kommer att stärka skeptikernas ställning.
Världen såg Köpenhamnskonferensen som en unik möjlighet för världens ledare att bevisa, ta itu med och åtgärda klimatförändringens effekter. EU var en central aktör vid detta forum, inte bara på grund av den djärva lagstiftning som vi har antagit för att begränsa vår klimatpåverkan utan även på grund av att EU är en union av länder som verkligen kan göra skillnad.
Resultatet av Köpenhamnskonferensen har uppenbarligen fått oss att känna oss missnöjda men jag vägrar att kalla det ett misslyckande. Världens länder, till och med ett av de mest motvilliga länderna, Kina, har kommit överens om att begränsa temperaturökningen till två grader. Brasilien har precis antagit en lag som syftar till att minska utsläppen av växthusgaser med runt 39 procent till 2020 i enlighet med sina åtaganden.
Många andra länder visade också att de hade höga ambitioner när det gäller utsläppsmålen för växthusgaser. Jag tänker här på Japan och Norge. Jag måste även lyfta fram det mycket positiva samförstånd som nåddes om det trängande behovet av en mekanism för att minska utsläppen från avskogningen. Man utarbetade en specifik och enhällig text om att genomföra den så kallade Redd+-mekanismen om att minska avskogning och möjliggöra naturlig lagring av koldioxid.
Även om det är långt ifrån ett bindande avtal, liknar det uppenbarligen ett politiskt avtal, och resultatet från Köpenhamn bör leda oss in på frågan om varför det var en sådan besvikelse. Jag deltog i Köpenhamnskonferensen, liksom ett antal av mina kolleger, med en önskan om att vara delaktig, hjälpa till och se EU förhandla och leda åtgärderna. Jag blev oerhört besviken eftersom EU, och parlamentet i synnerhet, uppenbarligen inte spelade den roll som det förtjänade i förhandlingarna.
EU måste visa sig vara starkare på området för att göra sin röst hörd. Våra miljöministrars möte i Sevilla ledde ingenvart och våra ledare uppfattades som osäkra och tvekande och vi är fortfarande kluvna över våra mål.
Jag hoppas att Connie Hedegaard kommer att kunna återupprätta EU:s ambitioner med sina förslag och åtaganden inför utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet.
Lambert van Nistelrooij
(NL) Jag håller med Esther de Lange i det hon sade för vår delegation från det nederländska kristdemokratiska uppropet (CDA) under debatten. Jag är också besviken över att det inte blev något juridiskt bindande avtal och jag vill ställa en fråga till rådets ordförande. Vad innebär avsaknaden av ett sådant avtal för vår lagstiftning, det vill säga det paket som vi har fastställt för bland annat handel med utsläppsrätter? Vilka konsekvenser får det för detta system? Kan ni säga det? Jag vill påpeka, främst i min roll som regionalpolitisk samordnare i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), att vi måste stå fast vid våra mål. EU bör inte heller ifrågasätta insatserna från medborgare, städer, regioner och företag som har åtagit sig att genomföra paketet av genomförandeprogram. Klimatfrågan är inte bara en upphaussad fråga och jag konstaterar även att den lyckligtvis finns med i den nya kommissionens EU-strategi för 2020.
Jag vill även påpeka att vi nu har riktat EU:s egna instrument och resurser mot klimatrelaterade prioriteringar: 30 procent av regionalstödet har gått till klimatet och till energirelaterade projekt, vilket är dubbelt så mycket som under föregående period. Denna prioritering ger oss möjlighet att fortsätta med den innovation och nya gröna teknik som kommer att hjälpa oss att få ett övertag på global nivå. Detta gäller även för utgifter inom EU:s ekonomiska återhämtningsplan. Jag anser att det här är början på en positiv utveckling, bland annat för finansieringen efter 2013. Jag konstaterar att det faktiskt finns ett stort engagemang i regionerna och städerna för att fortsätta arbeta med detta. Det vore fel signal att - i den desperation som kan skönjas i en del av anförandena här - sänka denna ambitionsnivå. Jag delar er förhoppning om att vi kommer att lyckas bättre i Mexiko - vår andra chans.
János Áder
(HU) Herr talman! Vi bör inte försköna saker och ting. Köpenhamnskonferensen var ett misslyckande. Jag vill dock inte inrikta mig på detta utan föreslår att vi slutar kritisera andra och i stället sköter oss själva. Vi måste erkänna att ett av skälen bakom misslyckandet var att EU inte hade någon gemensam ståndpunkt i Köpenhamn, vare sig när det gäller koldioxidkvoter eller när det gäller finansiering. Jag håller med dem som säger att EU måste ha en gemensam ståndpunkt för att lyckas i förhandlingarna. Så är det. Vad behöver vi för att kunna åstadkomma detta? Kommissionen och alla EU:s medlemsstater måste följa Kyotoprotokollets bokstav och anda. Ungern, Polen, Rumänien, Bulgarien, de baltiska staterna, Slovakien och Tjeckien har mer än väl levt upp till sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet. De kan därför sälja sina koldioxidkvoter. Jag tycker att det är skamligt, orättvist och olämpligt av kommissionen och övriga EU-medlemsstater att beröva länderna denna möjlighet.
Polen och Ungern föreslog en kompromiss i Köpenhamn. Tanken var att behålla möjligheten att sälja kvoterna efter 2012. Årsvolymen bör dock begränsas och de pengar som erhålls bör användas till gröna investeringar. Vi föreslog en kompromiss för att EU skulle få en gemensam ståndpunkt. Detta är nu upp till kommissionen och EU-15, särskilt eftersom EU-15 inte hade kunnat säga att man levt upp till sina åtaganden om det inte varit för Ungern, Polen, Rumänien och andra länder. Utan dem skulle man ha kommit upp i 5,5 procent i stället för de 8 procent som man åtagit sig. Tack för er uppmärksamhet.
Françoise Grossetête
(FR) Herr talman! Förhandlingarna har belyst bristerna i EU:s strategi som syftade till att föregå med gott exempel och få andra att följa efter.
I själva verket fanns det en djup spricka mellan EU:s fina ord om att bli världsledande i kampen mot klimatförändringen och dess förmåga att få andra med sig i de slutliga förhandlingarna. Inte nog med att EU inte fick någon med sig, genom att alldeles för tidigt lägga alla korten på bordet var misslyckandet oundvikligt. EU var faktiskt nästan helt ohörbart under de slutliga förhandlingarna.
Vad ska vi då göra nu? Vi måste framför allt genomföra principen om ömsesidighet i våra utbyten med tredjeländer. EU kan inte längre acceptera en situation där vissa importerade produkter inte lever upp till miljökraven. Den situation som uppstått till följd av misslyckandet i Köpenhamn skapar därför osäkerhet om framtida internationella operativa regler när det gäller att minska koldioxidutsläppen, vilket framför allt drabbar de företag som måste göra stora investeringar. Denna brist på överskådlighet kan även påverka koldioxidmarknaden negativt eftersom det krävs ett tydligt och stabilt regelverk för att den ska kunna öka i betydelse och fungera smidigt.
Samtidigt investerar Förenta staterna och Kina mycket pengar i grön teknik för att skapa morgondagens gröna arbetstillfällen. EU får inte missa innovationståget. EU måste stödja en europeisk industripolitik eftersom detta är den verkliga utmaningen i kampen mot klimatförändringen. Denna nya rena teknik finns. Det är upp till oss om vi ska öka användningen av den i vår politik, till allas fördel, i synnerhet utvecklingsländerna.
EU måste anta denna utmaning. EU har de medel som krävs för att genomföra denna revolution. Låt oss dock vara mer pragmatiska när vi närmar oss tidsfristen nästa gång så att vi om ett år i Mexico City kan förvandla den överenskommelse som ingicks i Köpenhamn till någonting som är juridiskt bindande.
Andrzej Grzyb
(PL) Herr talman, fru Espinosa, herr kommissionsledamot! Det spanska ordförandeskapet har beslutat att förbereda en utvärdering av klimatkonferensen i Köpenhamn, samtidigt som många av talarna här säger att det slutade i fiasko. Ett fiasko behöver dock inte vara en katastrof - ibland måste man dra goda slutsatser av ett fiasko och se vad som faktiskt orsakade det. EU:s nuvarande strategi för förhandlingarna om klimatskyddet behöver utvärderas, eftersom förberedelserna pågår inför nästa toppmöte som ska hållas i Mexiko i december i år.
Jag har en fråga. Ska vi verkligen öka minskningsmålet för att vi inte nådde det nuvarande målet i förhandlingarna? Vi måste hitta samarbetspartner för det nuvarande målet och om vi ökar målet har vi inga samarbetspartner alls. Det bör påpekas att vi utan Förenta staterna, Kina och Indien, och det här har också sagts många gånger här i kammaren under den här debatten, inte kommer att lyckas nå de mål som EU ställde upp vid toppmötet i Köpenhamn. Det kommer att bli samma sak även i Mexiko. Vi måste utvärdera övriga parters uttalande om att klimatkonferensen framför allt är det huvudsakliga forumet för att förhandla fram en överenskommelse, utan hänsyn till de kritiska utvärderingarna om huruvida FN är ett lämpligt, bra, välfungerande forum osv.
Vi vill ha en grön ekonomi, där man använder miljön på ett rationellt sätt och där man utvecklar nya energikällor och ny teknik för att producera och spara energi. Samtidigt vet vi att den billigaste energin är energi som inte har förbrukats, och vi måste därför vara rationella. Förresten - och det här är min sista punkt - åstadkommer man inte minskade koldioxidutsläpp och andra växthusgaser genom att använda dyr teknik. Väldigt ofta kan våra egna resurser, till exempel skog och mark, även vara utmärkta för absorption, och det här är biologisk absorption och därmed effektiv absorption.
Talmannen
Till skillnad från i morse, då vi hade väldigt bråttom, har vi nu ett par minuter till vårt förfogande. Vi frångår därför de ordinarie reglerna och försöker ge ordet till alla som har begärt det under ögonkontaktsförfarandet. Jag skulle dock vilja be er alla att hålla era anföranden under en minut.
Vi kommer att avbryta era anföranden efter en minut eftersom vi har 13 personer på listan. Jag vill att alla ska få chans att tala men för att Elena Espinosa och kommissionsledamot Olli Rehn ska få en chans att svara måste ni alla hålla era anföranden under en minut.
Marian-Jean Marinescu
(RO) Precis som förväntat gav toppmötet i Köpenhamn inte några konkreta resultat. Vi har dock en klar uppfattning om fenomenet global uppvärmning och behovet att vidta åtgärder. EU måste fortsätta sina insatser på utrikespolitisk nivå, särskilt i diskussionerna med Förenta staterna och Kina. Vi måste nå positiva resultat. Vi har kommissionsledamöter med ansvar för både utrikes frågor och klimatfrågor.
Under tiden måste EU fortsätta med de åtgärder som man har vidtagit hittills, även dem som har vidtagits unilateralt. Jag hoppas att miljöministrarna vid det informella mötet i Sevilla i januari kommer att ta itu med resultatet från Köpenhamnskonferensen på ett pragmatiskt sätt och se på klimatförändringen mot bakgrund av den framtida handlingsplanen för energieffektivitet för 2010-2014.
Det tredje åtgärdspaketet för den inre energimarknaden måste dessutom samordnas med Köpenhamnsavtalet för att åstadkomma energitrygghet, främja förnybar energi och avskilja och lagra koldioxid.
Linda McAvan
(EN) Herr talman! Jag har en fråga till rådets ordförande, och kanske även till kommissionen, om den tidsfrist som har fastställts till den 31 januari. Vad händer med åtagandena inom EU? Jag räknade med att EU skulle göra ett åtagande men nu hör jag att man i Ständiga representanternas kommitté diskuterar flera åtaganden. Vad är det egentligen som händer?
För det andra talar vi om att EU ska uppvisa en enad front, men är det inte en del av problemet att EU åkte till Köpenhamn med ett mandat och att förhandlingsgruppen inte hade något handlingsutrymme för att kunna förhandla? Det är en del av problemet. Det är därför som EU utestängs från de slutliga förhandlingarna. Varför ska man tala med en förhandlare som är helt låst och inte har något handlingsutrymme? Hur ska vi lösa det här? Jag har hört att det är samma sak i WTO. Det här är ett stort problem för EU.
Slutligen hoppas jag, kommissionsledamot Rehn, att ni vill hälsa kommissionsledamot Stavros Dimas från oss. Det är tråkigt att han inte är här för det sista sammanträdet. Vi hade velat tacka honom för hans utmärkta arbete genom åren och jag hoppas att vi får se honom nästa vecka i miljöutskottet så att vi får tacka honom då.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Herr talman! Tyvärr fick jättarna - Förenta staterna, Kina, Indien och Brasilien - inte sällskap av en europeisk jätte i Köpenhamn. Vad värre är satt det 28 europeiska dvärgar vid bordet: 27 medlemsstater och en maktlös kommission. Det är inte så man bör gå till väga. Om EU inte kan uppvisa en enad front är det maktlöst och kan inte leva upp till sin potentiella roll. Det är synd inte bara för EU utan även, och framför allt, för resultaten av den här typen av konferens. Ordförande José Manuel Barroso stod här på förmiddagen med Lissabonfördraget i sin hand och sade att det är kommissionen som för EU:s talan i miljöfrågor. Låt honom visa att han menar allvar. Min fråga till kommissionen är följande: Är ni beredda att, i stället för att orera om att uppvisa en enad front, faktiskt anta denna roll och, om det skulle behövas, gå förbi rådet?
John Stuart Agnew
(EN) Herr talman! Medan den stora konferensen pågick i Köpenhamn förra månaden - med politiker, frivilligorganisationer, aktivister och allt - pågick en annan klimatkonferens i samma stad, där de flesta av talarna var forskare, och jag tror att jag var den enda Europaparlamentsledamoten som deltog.
Dessa forskare bröt med vetenskapliga argument, till skillnad från panikspridande mantran, ett efter ett ned alla så kallade fakta om en av människan orsakad global uppvärmning. Vi fick höra om de tekniska bristerna i Al Gores hockeyklubbskurva och om otillförlitligheten i väderstationernas data efter Berlinmurens fall. Vi fick höra om de vetenskapliga bristerna i de datormodeller som inte kan förutspå kallt väder och sannolikheten för att förhållandet mellan koldioxid och temperaturen på jorden är ett helt annat än det som vi hjärntvättas med. Vi fick se satellitbilder på hur polarisen i Arktis har ökat kraftigt under de senaste tre åren och vi fick information om att antalet isbjörnar har ökat.
Andrew Henry William Brons
(EN) Herr talman! De tidigare hänvisningarna till de så kallade bevisen om Himalayas glaciärer måste utvecklas. FN:s klimatpanel sade 2007 att de skulle vara borta år 2035.
The Sunday Times har nyligen upptäckt att uppgifterna byggde på en intervju med en indisk forskare, Syed Hasnain, i New Scientist 1999. Hasnain har senare sagt att uppgifterna byggde på personliga uppskattningar och att han inte nämnt något årtal och inte bedrivit någon formell forskning.
Om våra slutsatser om klimatförändringshypotesen ska baseras på bevis måste dessa bevis vara oförvitliga. De får inte vara påhittade.
Iosif Matula
(RO) Till skillnad från andra regioner i världen förstår och antar EU en roll som föregångare i kampen mot klimatförändringen. Samtidigt gör det stora antalet deltagare vid mötet i Köpenhamn mig hoppfull om att insatser från så många allierade i slutändan kommer att ha möjlighet att lyckas. Även om slutsatserna från toppmötet inte blev vad vi hade väntat oss anser jag att vårt engagemang på olika nivåer kommer att leda till önskat resultat.
Vi måste främja program för ökad investering i våra länder, både i förnybar energi och på områden som har direkt inverkan på klimatförändringen. Jag syftar här på både små projekt, som dem som ger tekniskt stöd till lokala energikällor, och stora projekt med regional täckning, till exempel sopsortering och återvinning eller renovering och utbyggnad av nät och system för vatten och avlopp.
Gilles Pargneaux
(FR) Herr talman, fru minister! Den 11 november sade Václav Havel till oss att ”Europa är ett hemland för våra hemländer”. Efter Köpenhamnskonferensen är EU-medborgarna dock väldigt hårda. Det finns en verklig brist på förtroende och, i ljuset av denna förtroendekris och för att kunna återvinna detta förtroende, vill jag därför ställa två frågor till er.
1. Vill ni under ert ordförandeskaps sex månader åter föra upp frågan om att införa en koldioxidskatt av Tobin-typ på finansiella transaktioner på förhandlingsbordet? Jag tycker att det verkar som om en sådan skatt skulle göra det möjligt att bygga upp detta förtroende igen, inte bara hos våra medborgare utan även hos alla människor runt om i världen som också har tappat förtroendet.
2. Vill ni åter föra upp frågan om en mer bindande lista över koldioxidkvoter och koldioxidläckage på förhandlingsbordet?
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Precis som en svala inte gör någon sommar så vederlägger inte en kall vinter teorierna om klimatförändring och global uppvärmning. För allt fler människor är bevisen faktiskt överväldigande med tanke på att det finns såväl vetenskapliga som visuella bevis för att klimatet håller på att förändras.
Många har beskrivit Köpenhamnskonferensen som en flopp och ett misslyckande. Jag tycker att det vore mer korrekt att beskriva den som ett litet steg i rätt riktning: ett litet steg i rätt riktning. Utmaningen är nu att i Mexiko förvandla detta lilla steg till ett stort steg för mänskligheten.
För oss i EU är det framför allt en stor utmaning att visa att de nya institutioner och de nya tjänster som inrättats genom Lissabonfördraget är effektiva. Om vi är marginaliserade, vilket blev fallet i Köpenhamn ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Andrés Perelló Rodríguez
(ES) Det har funnits få frågor som Europaparlamentet och samhället har varit så eniga om och det är synd att grusa förhoppningarna hos det samhälle som stöder oss och som satte tilltro till Köpenhamnskonferensen.
Jag anser inte att toppmötet var ett misslyckande och jag tror inte på det som människor som inte kan skilja på klimat och väder säger. Det faktum att det har snöat i norr var väntat. Det är dock inte normalt att det snöar i Sevilla och att det är 4 °C på Kuba, vilket tydligt bekräftar effekterna av klimatförändringen. Jag anser inte att någon av de här frågorna bör få oss att sänka garden.
Nu mer än någonsin måste vi stå fast vid vår ståndpunkt, fru minister. Ni måste under era sex månader med andra ord trycka på ännu mer och övertyga rådet om behovet av en mer enhetlig och enad ståndpunkt. Ni måste inspirera kommissionen att uppvisa en enad front så att Barack Obama när vi åker till Mexiko inte kan vända sig om och säga att han ska träffa kineserna och sedan berätta för européerna hur det gick. Detta är nämligen roten till den frustration som EU känner.
Fru minister! Vi måste ha kvar vår ledarroll för klimatets skull, för EU:s skull och för hela mänsklighetens skull.
Talmannen
Som ni vet kan ni lämna in era anföranden skriftligt och de förs då in i parlamentets förhandlingsreferat. Om ni talar för snabbt är problemet att tolkarna inte kan följa med i det ni säger och ni, tillsammans med dem som förstår det språk ni talar, blir de enda som hör era anföranden.
Det är därför klokt att tala långsamt så att era anföranden kan tolkas och, som sagt, utnyttja möjligheten att lämna in era anföranden skriftligt så att de förs in i förhandlingsreferatet.
Bogusław Sonik
(PL) Herr talman! Det bör erkännas att EU hittills, bland annat vid toppmötet i Köpenhamn, har haft fel taktik. Taktiken innebar att vi lade alla korten på bordet och trodde att om vi antog ambitiösa mål så skulle andra följa efter. Det var fel att köpslå om huruvida vi skulle begränsa utsläppen med 40 eller 50 procent, vilket även var fallet i parlamentet. Detta påminner om förhandlingarna under kalla kriget, då vissa politiska grupper trodde att ensidig nedrustning skulle få Sovjetunionen att också nedrusta. Vi måste byta taktik och vara bestämda i våra samtal med världens mäktiga länder - Kina och Förenta staterna - och till och med hota med att införa det som våra franska kolleger talar om, nämligen en koldioxidskatt vid EU:s gränser. Våra företag måste vara konkurrenskraftiga på världsmarknaden. Vi bör även komma ihåg ny teknik, inklusive teknik ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Marc Tarabella
(FR) Herr talman! Alla är överens om att toppmötet i Köpenhamn slutade i ett dubbelt misslyckande. Toppmötet var inte bara ett fiasko, som resulterade i ett icke-bindande avtal som inte undertecknats av alla länder, utan vi måste också inse vårt eget nederlag, för det var den nyckelroll som de två största förorenande länderna på jorden, Kina och Förenta staterna, spelade som hamnade i strålkastarljuset genom förhandlingarna i Köpenhamn. Detta G2 ledde förhandlingarna utan att européerna eller utvecklingsländerna egentligen hade någonting att säga till om. Jordbruket berördes därför knappt. Trots det är den sektorn en av de viktigaste delarna i kampen mot klimatförändringen. Europas jordbruk håller för närvarande på att förbereda sig på att övergå till mer hållbara produktionsmodeller, med en mer ansvarsfull vattenförvaltning, och mindre energiintensiva och kemikalieberoende modeller, eftersom man inser att nyckeln till att minska miljöföroreningarna är att bevara den biologiska mångfalden och ekosystemen. Så när ska vi inse att jordbruket ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
(PL) Herr talman! Toppmötet i Köpenhamn visade ett annat sätt att se på frågan om klimatförändringen. Det verkliga problemet handlade inte om att begränsa utsläppen av växthusgaser utan om att föreslå effektiva mekanismer för att minska dem. Hittills har EU varit den ledande aktören i arbetet med att minska koldioxidutsläppen och sätter fortfarande standarden för att åstadkomma detta i hela världen.
Det är därför värt att inom EU föreslå en hållbar strategi som gör det möjligt att själva finansiera lämpliga åtgärder, främst inom EU. Pengarna skulle komma från en EU-fond som inrättats av alla medlemsstater gemensamt med bidrag som bygger på varje lands BNP per capita. På så sätt skulle varje medlemsstat kunna göra lika stora bidrag utan onödiga komplikationer. Detta skulle innebära att man prioriterade finansieringen av åtgärder som verkligen skulle minska utsläppen till en så låg kostnad som möjligt.
Adam Gierek
(PL) Herr talman! När det gäller forskarnas kritiska synpunkter om tillförlitligheten i FN:s klimatpanels slutsatser och avslöjandet om förfalskade data, vilket säkert påverkade resultatet av Köpenhamnskonferensen, frågade jag kommissionen om möjligheten att bedriva forskning för att kontrollera de omtvistade resultaten. På den frågan svarade Stavros Dimas att FN:s klimatpanels bedömning var ett uttryck för en konsensus som nåtts av tusentals forskare. Jag undrar därför om resultatet av forskning avgörs genom konsensusbeslut och om vetenskapliga slutsatser fastställs genom omröstning? När det gäller klimatskandalen sade kommissionsledamoten att kommissionens ståndpunkt var att skandalen inte påverkar de uppenbara och berättigade slutsatserna i rapporten från FN:s klimatpanel. Jag undrar därför vilken typ av slutsatser som dras av förfalskade data? Jag tycker att vi behöver opartisk forskning för att kontrollera koldioxidens effekter. Utan vetenskaplig trovärdighet är en ny katastrof att vänta i Mexiko.
Sirpa Pietikäinen
(EN) Herr talman! Efter Köpenhamnskonferensen bör vi förbättra FN:s position och förhandlingsförmåga.
Vi bör se till att FN kan börja förhandla på hög nivå med statscheferna och sedan fortsätta att utarbeta detaljerna med tjänstemännen på samma sätt som i G8 eller G20. EU har intresset och förmågan att driva igenom den här typen av förändringar i FN-systemet.
För det andra vill och hoppas jag att rådet och den nya kommissionen ser till att kärnfrågan i vår utrikespolitik i och med det nya Lissabonfördraget hanteras av en trio bestående av kommissionens ordförande, den höga representanten och kommissionsledamoten med ansvar för klimatfrågor och att förhandlingarna kan bedrivas utifrån en enda framförhandlad text.
Edite Estrela
(PT) Köpenhamnskonferensen var, som redan har sagts här, mycket riktigt en besvikelse, eftersom man inte godkände ett enda politiskt bindande avtal. Nu måste vi emellertid blicka framåt och förbereda oss politiskt inför konferensen i Mexiko - EU har redan förberett sig tekniskt sett. EU måste återta ledarrollen och göra sin röst hörd med en enad front. Lissabonfördraget kommer att hjälpa oss med detta och låta EU hävda sig och uppvisa en enad front och auktoriteten hos någon som har gjort sin hemläxa. Vi räknar också med det spanska ordförandeskapet för när vi kommer till mötet i Bonn ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Talmannen
Debatten är avslutad. Den har varit ovanligt lång men vi har åtminstone haft möjlighet att låta ett stort antal ledamöter komma till tals. Det stora antalet närvarande ledamöter visar också på parlamentets stora intresse för den fråga vi behandlar.
Vi har nu kommit fram till debattens sista del och vi ger ordet till Elena Espinosa så att hon kan svara.
Som Elena Espinosa och parlamentet säkert vet är det med stor glädje jag ger ordet till Elena Espinosa, på grund av den kamratskap, värme och beundran jag känner för henne.
Elena Espinosa Mangana
Mina damer och herrar! Jag vill tacka er alla för era synpunkter som säkert kommer att hjälpa oss att bli bättre. Jag beklagar att jag inte kan svara er alla personligen, från det första inlägget från Corien Wortmann-Kools till det sista från Andrzej Grzyb, samt de femton andra anföranden som vi har hört. Låt mig dock säga några ord till i anslutning till mitt inledningsanförande.
Vi har flera mycket viktiga mål framför oss på klimatförändringens område. Vi måste befästa stödet och engagemanget för Köpenhamnsavtalet och stärka alla delarna i detta, genom att utveckla och precisera innehållet och påskynda genomförandet.
Toppmötet i Köpenhamn avslöjade det nya internationella scenario som vi befinner oss i. Inom detta scenario krävs det ytterligare förbättringar där olika aktörer uttrycker nya mål och förväntningar och där reglerna för antagande av beslut måste ändras för att anpassa dem till nya tidsramar och behov.
Här måste EU fundera över hur man bäst ska visa sitt ledarskap på klimatpolitikens område på den internationella arenan.
Vi får inte förlora våra mål ur sikte. Det skulle minska vår trovärdighet och vår position som har utmanats under senare år. Ingen vet bättre än EU hur svårt det är bygga upp detta kollektiva ledarskap. På samma sätt är ingen mer medveten än parlamentet om fördelarna med och tillfredsställelsen över ett resultat som förbättrar saker och ting för oss alla. På global nivå kan vi bara gå framåt om vägen framåt bygger på ömsesidigt förtroende och allmänintresse.
Vissa har beskrivit Köpenhamnskonferensen som en perfekt storm med ett bitterljuvt resultat. Jag föredrar att ta med mig någonting från den som jag anser är mycket värdefullt, nämligen att den har gett oss stora möjligheter som vi kommer att kunna använda oss av under de kommande månaderna. Ni kan vara säkra på att vi högt och tydligt kan säga att EU inte var problemet i Köpenhamn.
Om vi går vidare till era anföranden har flera av er nämnt solidariteten med tredjeländer, minskade utsläpp, avskogning och en effektivare och hållbarare industri och många av er talade om ledarskap och enighet. I det här skedet är det vår plikt att arbeta för en omedelbar tillämpning av Köpenhamnsavtalet.
Det är också vår plikt att arbeta för att integrera avtalet i FN:s ordinarie förfarande och att lägga en stabil grund för betydande framsteg i Mexiko. Där kommer regionala och sektoriella allianser att spela en grundläggande roll och EU måste stärka och utvidga dem.
Vi måste stå sida vid sida i vårt arbete och möta framtiden. Vi måste lära oss och gå vidare. Vi får inte ge efter och bara beklaga oss. Det finns mycket som parlamentet kan göra när det gäller att blicka mot framtiden och fundera över på vad vi måste lämna efter oss till framtida generationer. Medlemsstaterna, rådet (miljö), kommissionen, parlamentet och naturligtvis ordförandeskapet: Vi har alla en roll att spela.
I stället för att utmanövrera varandra måste vi agera tillsammans och göra vårt bästa för att försvara vår gemensamma framtid. Vi får inte glömma bort att miljö, utveckling, konkurrenskraft och innovation är gemensamma mål som går hand i hand.
Jag noterar era synpunkter och försäkrar er att den spanska regeringen, som kommer att inneha EU:s roterande ordförandeskap till och med den 30 juni, alltid kommer att arbeta med er för att åstadkomma en hållbarare framtid för oss alla.
Olli Rehn
Herr talman! Låt mig till att börja med tacka er för en mycket innehållsrik och ansvarsfull debatt. Jag ska verkligen vidarebefordra era hälsningar till min kollega, Stavros Dimas, om att han ska krya på sig så att han inom kort kan vara med er i utskottet.
Jag har noterat era synpunkter och kommer att försöka ta itu med en del av era farhågor och politiska ståndpunkter utifrån de genomgångar som jag har begärt under debatten. Jag tror att vi kan tolka ert grundläggande budskap som så att även om Köpenhamnsavtalet inte speglar vår ambitionsnivå finns det ändå ett visst europeiskt avtryck på det. Köpenhamnsavtalet innehåller med andra ord hänvisningar till den ambitionsnivå som behövs för att ta itu med klimatförändringen i ett klimatavtal för tiden efter 2012. Det lägger grunden för ett finansiellt paket och uppmanar till seriösa åtaganden om utsläppsminskningar.
Ständiga representanternas kommitté sitter för närvarande i möte på våra vägnar, angående våra åtaganden, och kommissionen och medlemsstaterna vill lägga fram ett enda tydligt förslag. Detaljerna håller för närvarande på att diskuteras och jag är övertygad om att vi kommer att vara klara innan tidsfristen löper ut den 31 januari. Svaret riktar sig till Linda McAvan, och det här bör även skapa en stabil grund för den enda förhandlingstext som Sirpa Pietikäinen efterlyste.
Samtidigt ser vi Köpenhamnsavtalet som en språngbräda för framtida stora framsteg i Mexiko i framtida internationella klimatförhandlingar. Satu Hassi med flera har efterlyst ett EU-ledarskap. Jag instämmer och kommissionen är fast besluten om att se till att EU bibehåller sin ledande roll under de kommande månaderna och omvandlar avtalet till det ambitiösa och juridiskt bindande avtal som vi alla vill se. Jag räknar med ert stöd för att nå detta mål.
Tyvärr - som mycket riktigt har påpekats i debatten - har en del av våra viktiga förhandlingspartner, till exempel Kina och Förenta staterna, inte kunnat eller velat göra så stora åtaganden som EU har gjort, vilket naturligtvis har haft en negativ inverkan på förhandlingarna. Det är uppenbart för alla att framför allt Kina inte vill förbinda sig till verkligt meningsfulla mål. Personligen anser jag att den nya kommissionen kommer att behöva utarbeta en övergripande strategi för Kina om EU bättre ska kunna sträva efter och uppfylla våra gemensamma intressen när det gäller klimatpolitiken, de spända handelsförbindelserna och valutapolitiken. Det är inte acceptabelt att Kinas valutadumpning äventyrar den ekonomiska återhämtningen i Europa. På samma sätt räknar vi med att Kina gör ett seriöst åtagande inom klimatförändringspolitiken.
Vi måste dock även komma ihåg att vårt ledarskap börjar på hemmaplan. Vi måste göra allt vi kan för att leva upp till våra åtaganden i Kyoto när vi nu närmar oss mållinjen. Vi måste även se till att det läggs fram ny ambitiös politik och nya ambitiösa åtgärder som leder oss fram till det mål på 20 procent - eller till och med 30 procent - som vi har ställt upp. För att åstadkomma detta måste vi investera i innovation och forskning i resurseffektiv miljö- och energiteknik som kommer att vara en central del av EU:s nya strategi för 2020 som vi för närvarande håller på att utarbeta.
Jag håller med Rachida Dati och Françoise Grossetête, samt Lena Ek, om att det här innebär att EU:s strategi för 2020 måste vara en strategi för en klimatvänlig industri och sysselsättning - och därmed vara grunden i EU:s ekonomiska återhämtning. Jag vill dock fortfarande svara på Chris Davies mycket konkreta fråga. Jag har undersökt saken och kan informera er att beslutet om användningen av anslaget på 300 miljoner euro för avskiljning och lagring av koldioxid kommer att fattas den 2 februari i respektive kommitté inom ramen för kommittéförfarandet. Jag kan försäkra er om att vi vill stödja tolv provanläggningar. Åtta anläggningar kommer att stödjas i första omgången och resten i andra omgången.
Avslutningsvis är det vår skyldighet mot kommande generationer att fortsätta att föregå med gott exempel och nå ett juridiskt bindande avtal före årets slut för att skapa en bättre och hållbar framtid för alla.
Talmannen
Med detta anförande från kommissionsledamoten, som vi önskar lycka till, fullt övertygade om att han precis som tidigare kommer att göra ett utmärkt arbete, avslutar vi debatten.
Omröstningen kommer att äga rum under den första sammanträdesperioden i februari, med andra ord under februari I.
Elena Oana Antonescu  
”Politisk skicklighet är att förutsäga vad som kommer att hända i morgon, nästa vecka, nästa månad och nästa år. Och efteråt förklara varför det inte inträffade”, sade Winston Churchill.
Mot bakgrund av Köpenhamnskonferensen är vi alla goda politiker. Konferensen inleddes med stor politisk optimism om ett nytt klimatavtal. Förhandlingarna visade dock att optimism och respekt för miljön snarare är europeiska värderingar än globala. Det faktum att resultatet av Köpenhamnskonferensen blev en besvikelse, i och med att våra och medborgarnas förväntningar inte blev uppfyllda, bör göra oss motiverade och beslutsamma att engagera oss mera och uppvisa större enighet vid nästa toppmöte under hösten i Mexiko. Europa måste lära sig att vara en aktör och en aktiv förhandlare, och att uppvisa en enad front.
Ivo Belet  
Herr talman! Efter fiaskot i Köpenhamn skulle vi kunna sitta passiva och ömkligt snyfta och klaga men det vore slöseri med energi. Låt oss fortsätta att se om vårt hus. Europa är den enda kontinent som har specifik, ambitiös lagstiftning för att minska koldioxidutsläppen. Denna måste genomföras under de kommande månaderna och åren. Vi får inte glömma bort att det här också har en direkt inverkan på andra supermakter, inte minst Kina. Alla konsumentprodukter som Kina vill sälja i Europa under den närmaste framtiden kommer att behöva uppfylla EU:s strängaste miljönormer. Detta tvingar även kinesiska tillverkare att ändra riktning. ”Hopenhagen” kanske blev ett stort misslyckande men vi måste börja arbeta igen. Nästa år kommer nya möjligheter, först i Bonn och sedan i Mexiko. Under tiden har Köpenhamn säkerligen sett till att alla är beredda, och har gjort oss betydligt mer medvetna om miljön. Det räcker inte, men det som gör mig optimistisk är insikten om att investeringar i klimatet även är bra för vår egen privatekonomi, samhällsekonomin och således även för sysselsättningen.
Sebastian Valentin Bodu  
Miljötoppmötet i Köpenhamn har av många beskrivits som ett stort misslyckande eftersom resultatet blev ett vagt avtal utan tydliga villkor och tidsfrister. Om vi tittar närmare på det som hände i den danska huvudstaden kan vi dock se att grunden lades för en ny global klimatordning som vi kommer att uppnå, dock efter många år av hårt arbete och förhandlingar.
Det här var första gången som 115 stats- eller regeringschefer träffades för att diskutera klimatförändringen. Det är ett viktigt tecken. Det faktum att toppmötet ägde rum inom FN belyser att till och med utvecklingsländerna och de mindre industrialiserade länderna inser att de måste delta aktivt i arbetet med att minska utsläppen av växthusgaser.
Det har blivit allt viktigare med bilaterala diskussioner mellan mäktiga industriländer och utvecklingsländer, särskilt mot bakgrund av nästa miljötoppmöte i Mexiko. EU har alla uppgifter som behövs för att spela en viktig roll i de bilaterala diskussionerna med stater som Kina, Indien eller Brasilien. Tiden har kommit då inga insatser är för stora när vi talar om framtiden för den planet som vi alla delar tillsammans.
George Sabin Cutaş  
Den senaste månaden har ”misslyckande” varit det ord som oftast har använts för att beskriva toppmötet i Köpenhamn. Toppmötets otillfredsställande resultat beror dels på de stora industriländernas förbehållsamhet och systemets komplicerade regler som bygger på konsensus i FN.
Vidare bör vi undersöka EU:s oförmåga att anta rollen som katalysator för de globala insatserna för att begränsa klimatförändringarnas effekter. Genom att ett år före konferensen ensidigt tillkännage sina avsikter att minska utsläppen av växthusgaser med 20 procent till 2020 hade EU det moraliska övertaget att sätta fart på förhandlingarna i Köpenhamn. Vi visste dock inte hur vi skulle göra för att göra vår röst hörd på ett möte som dominerades av Förenta staternas och tillväxtländernas ståndpunkter.
Det behövs en mer begränsad diskussionsform så att det finns hopp om att förhandlingarna blir framgångsrika. Ministermötet i Bonn och Mexico City i juni respektive december måste tillvaratas på ett så effektivt sätt som möjligt för att skapa förutsättningar för att anta ett nytt avtal. Medlemsstaterna måste samordna sina insatser så att vi kan uppvisa en enad front på den globala arenan.
Adam Gierek  
Fiaskot vid klimattoppmötet har avslöjat EU:s svaghet och dess politiska elits naivitet. Det har visat att vi endast är en av många aktörer på världsarenan. Varför visade sig förslagen att minska koldioxidutsläppen vara oacceptabla? Det berodde på att de äventyrar många utvecklingsländers intressen, inte tar hänsyn till konkurrens baserad på militär ekonomi i världen, på ett orättvist sätt fördelar rätten att använda våra gemensamma tillgångar, det vill säga Jorden, och bygger på FN:s klimatpanels inte helt trovärdiga hypotes om koldioxidens skadlighet, medan”bevisen” visar sig vara manipulerade (klimatskandalen). Vetenskapen får inte kontrolleras politiskt utan bör ta hänsyn till alla omständigheter och besvara alla möjliga frågor. Har någon till exempel frågat vad som skulle hända om det inte fanns tillräckligt med koldioxid i atmosfären? Vi borde vara glada över att vi har en varm period i vår planets nutidshistoria och över att vi för närvarande har omkring 370-380 ppm koldioxid i atmosfären. Inom fysiken och kemin känner vi till Le Chateliers jämviktsprincip som innebär att vi kan förutspå de idealiska villkoren för fotosyntes. Jorden blir grönare, ett faktum som har bekräftats många gånger, och detta garanterar större skördar och bättre förutsättningar för utveckling. Låt det fortsätta så, även om det tyvärr finns många tecken på att världen under de kommande två decennierna kommer att bli svalare. Slutsats: EU bör omedelbart se över sitt restriktiva klimat- och energipaket eftersom det minskar konkurrenskraften i EU:s ekonomi.
Béla Glattfelder  
De nuvarande liberala handelsreglerna uppmuntrar till ökade koldioxidutsläpp. Genom att införa handel med utsläppsrätter, stödja förnybara energikällor och genom investeringar för att öka energieffektiviteten gör de utvecklade länderna stora insatser för att begränsa sina koldioxidutsläpp. Dessa åtgärder medför extra kostnader för företagen. Dessutom är energiförbrukningen alltmer beskattad i dessa länder.
Samtidigt gör många utvecklingsländer ingenting för att minska sina utsläpp av växthusgaser. De ökar till och med ständigt sina koldioxidutsläpp. I stället för att ge de största industrianvändarna incitament att öka energieffektiviteten förser man dem med elektricitet till subventionerat pris. Många säger numera att dessa länders viktigaste komparativa fördel inte längre är billig arbetskraft utan billig energi.
Därför måste vi införa nya internationella handelsregler som förhindrar att handel leder till ökade koldioxidutsläpp. Vi behöver inte bara ”rättvis” utan även ”grön” handel. Därför måste vi se till att det finns effektiva rättsliga påföljder om ett land inte lever upp till sina åtaganden i klimatavtalen.
András Gyürk  
Klimatförändringskonferensen i Köpenhamn var en besvikelse. Det blev inga juridiskt bindande åtaganden som fastställde den framtida ramen för internationellt klimatskydd. Situationen förvärras av att EU trots sina avsikter inte lyckades påverka slutresultatet av förhandlingarna i någon större utsträckning. Misslyckandet vid konferensen motiverar dock inte passivitet. Vi måste vänja oss vid tanken på att betona regionala lösningar tills vi har utarbetat ett internationellt avtal som är juridiskt bindande för alla parter. EU bör därför arbeta med att bättra på sina interna klimatskyddsregler. EU:s regler bör effektiviseras utan att ge europeiska industrier en komparativ nackdel.
EU:s klimatpolitik bör inte heller vara till nackdel för de nya medlemsstaterna, vilket var fallet med EU:s interna överenskommelse om bördefördelning nyligen. När det kommer till klimatskyddet bör vi prioritera lösningar som utöver att minska utsläppen har många andra effekter. Utvecklingen av stadstrafiken förbättrar livskvaliteten, investeringar i ökad energieffektivitet skapar arbetstillfällen och de belopp vi lägger ned på forskning och utveckling ökar samtidigt konkurrenskraften. Dessa synpunkter bör även återspeglas i budgeten de kommande sju åren. EU har inte råd att bara vara en åskådare i internationella förhandlingar om klimatskydd. EU bör fortsätta att ta initiativet, även om klimatpolitiken nu kommer att kännetecknas av små, successiva steg, snarare än banbrytande förändringar.
Eija-Riitta Korhola  
skriftlig. - (FI) Herr talman! Jag hörde med viss bestörtning klagomålen om det tunna resultatet i Köpenhamn. Jag kan bara säga att det är dags att EU vaknar upp till verkligheten. Vi måste sluta lura oss och inbilla oss att EU har haft en ledande roll eller att EU skulle kunna inta en sådan roll. Låt oss vara ärliga: Vår ineffektiva och dyra strategi lockar ingen. Jag tänker också säga följande till den framtida kommissionsledamoten med ansvar för klimatfrågor. Toppmötet i Köpenhamn har kommit och gått men varför försöker Connie Hedegaard fortfarande få oss att tro att EU är ledande i klimatpolitiken och den som ska visa vägen i världen? EU har inte spelat någon sådan roll på länge.
”Följ efter mig, jag kommer direkt efter” är det paradoxala slagord som EU har utarbetat åt sig självt. Det är med den här sortens självbedrägerier som EU fortsätter med sin bedrövliga klimatpolitik som förstör arbetstillfällen i de renaste industrierna. De som på något sätt har följt klimatdebatten har länge vetat att vi inte kommer att nå något internationellt avtal baserat på EU:s recept. Förenta staterna, Kina och Japan har slagit in på en väg där man har förkastat den FN-styrda modellen med framförhandlade utsläppstak och tidtabeller. De investerar direkt i att minska koldioxidintensiteten och i ny teknik som med tiden även kommer att framstå som det logiska sättet att minska utsläppen. Denna metod kommer emellertid inte att utsätta ekonomin och sysselsättningen för byråkrati, illojal konkurrens eller oförutsedda prisfluktuationer. Vi i Europa kommer att drabbas om EU fortsätter att gå en annan väg, en egen väg, som därmed förvärrar företagens belägenhet. Det här är ett dystert läge som inte gagnar någon, minst av allt folket. Miljön gagnas inte heller om de renaste industrierna i världen åläggs sanktioner i form av handel med utsläppsrätter, sanktioner som övriga industrier inte har. Det är dags för EU att se över sin politik och sluta upp med det här fantiserandet.
Petru Constantin Luhan  
EU måste fortsätta att delta i de internationella förhandlingarna om antagande av ett avtal efter att Kyotoprotokollet löper ut. För att underteckna ett nytt globalt avtal efter Kyotoprotokollet bör EU:s förhandlingsstrategi givetvis utvärderas och förberedas grundligt i syfte att fortsätta förhandlingarna under 2010.
Även om slutsatserna från Köpenhamn inte kan betraktas som en framgång, och är långt ifrån vad EU hade önskat, utgör de ytterligare ett steg mot ett undertecknande av ett rättsligt bindande globalt avtal efter att Kyotoprotokollet löper ut. EU:s åtgärder inom den närmaste framtiden måste inriktas på diplomatiska insatser med syfte att uppnå åtaganden från alla berörda globala parter, särskilt Förenta staterna, Kina och Indien, så att det globala målet om att begränsa temperaturhöjningen till 2 °C, i förhållande till de förindustriella nivåerna, kan uppnås.
Vi bör vara medvetna om att EU:s åtagande om att höja nivån för utsläppsminskningar med 30 procent till 2020 förutsätter att jämförbara eller motsvarande åtaganden görs från tredjeländer.
Rovana Plumb  
Vi kan bedöma konferensen om klimatförändringar en månad efter att den hållits. Köpenhamnsavtalet förhandlades fram och undertecknades efter mycket möda, och man var nära att misslyckas fullständigt. Den kompromiss som med stora svårigheter slutligen godtogs var endast av sådan karaktär att den skulle ”beaktas”.
Trots att EU har ställt upp särskilda, ambitiösa mål har dessa inte lett till liknande åtgärder från övriga parter. Det bör emellertid framhållas att ekonomiska och politiska makthavare från världens alla hörn möttes för att diskutera och ta på sig ansvaret för att bekämpa klimatförändringen. Man erkände målet om att den globala uppvärmningen skulle begränsas till högst 2 °C, och man enades om ekonomiskt stöd på 30 miljarder US-dollar för perioden 2010-2012 (en snabbt tillgänglig finansiering) och 100 miljarder US-dollar till 2020. Dessa belopp är avsedda att finansiera åtgärderna för att minska klimatförändringen och för att de minst utvecklade och mest utsatta länderna ska kunna anpassa sig till dess konsekvenser.
Jag anser att den framtida kommissionen, i synnerhet om vi får en kommissionsledamot med ansvar för klimatförändringen och dess bekämpande, grundligt bör utvärdera alla förslag om utsläppsminskningar, dvs. åtaganden som görs av länder som är deltagande part i FN:s konvention. Den bör också förbereda förhandlingarna på liknande sätt så att ett rättsligt bindande avtal kan undertecknas vid COP 16 i Mexiko 2010.
Daciana Octavia Sârbu  
De flesta av oss har med rätta uttryckt besvikelse över resultatet av toppmötet i Köpenhamn och misslyckandet med att nå ett rättsligt bindande avtal. Vissa framsteg har emellertid gjorts. Till exempel inrättades en grön klimatfond i Köpenhamn, som kommer att ge stöd till fattigare länder för att de ska kunna anpassa sig till klimatförändringen och utveckla ren energi. De nya ekonomiernas formella erkännande att de har ett ansvar innebär dessutom en ökad sannolikhet att dessa länder kommer att göra konkreta åtaganden inom den närmaste framtiden. EU måste fortsätta att spela en ledande roll i frånvaron av ett rättsligt bindande avtal. Den nominerade kommissionsledamoten med ansvar för klimatinsatser har uttryckt ett åtagande om ett internationellt avtal om skydd av tropisk skog, att vägtransporter och sjöfart ska tas med i EU:s utsläppshandelssystem, samt att EU:s och Förenta staternas system med utsläppstak och handel med utsläppsrätter ska knytas samman. Detta skulle innebära en avgörande åtgärd inom ramen för det internationella samarbetet för globala utsläppsminskningar. Vi bör fortsätta utveckla och genomföra vår egen klimatlagstiftning medan andra länder strävar efter att genomföra sin egen. Vårt samarbete med internationella organisationer och partnerländer under de kommande månaderna kommer att öka chanserna för viktigare framsteg vid nästa konferens i Mexiko.
Zbigniew Ziobro  
Problemet med klimatuppvärmningen är en av de stora frågor som bekymrar den moderna världen. Nyligen hölls ett klimatmöte i Köpenhamn som var ägnat åt denna fråga. Under mellantiden upptäckte vi att innehållet i tusentals dokument och e-postmeddelanden från klimatforskningsenheten vid universitetet i East Anglia hade läckt ut på Internet. Denna forskningsenhet är en av världens mest ansedda institutioner, där man forskar om klimatuppvärmning och hur mänsklig verksamhet påverkar denna process. Materialet omfattade korrespondens mellan vetenskapsmän från olika länder, vars forskning i stor utsträckning har påverkat EU:s och FN:s ståndpunkter när det gäller klimatförändringen. Den information som läckt ut visar att forskningsresultat kan ha manipulerats och att opålitlig information om växthuseffekten och klimatförändringen kan ha spridits till följd av detta. EU:s länder, liksom våra samhällen, drabbas av stora kostnader som är knutna till utsläppen av växthusgaser. Samtidigt gjordes försök i Köpenhamn för att få de utvecklade länderna, däribland EU, att gå med på en ännu större ekonomisk börda med anledning av den globala uppvärmningen, för att på så sätt hjälpa utvecklingsländerna. Varje tvivel rörande denna fråga bör klargöras i detalj, inte bara för att vi vill övertyga de som tvivlar på rimligheten i åtgärderna för att begränsa utsläppen av växthusgaser, utan också för att de europeiska skattebetalarna drabbas av stora kostnader med anledning av detta, och de måste få känna sig säkra på att åtgärderna bygger på giltiga skäl.
